Lukjanskis Egils

Sieviete visam mūžam. Bez manis

EGILS LUKJANSKIS

SIEVIETE VISAM MŪŽAM.  BEZ MANIS.

.

1. nodaļa

1992. gada 13. aprīļa pēcpusdienā vienā no mūsu valsts psi- honeiroloģiskajām slimnīcām nomira kāds pacients, kas šajā ārstniecības iestādē bija pavadījis divdesmit vienu gadu.

Kā jau parasts šādās reizēs, kad slimniekam nav neviena piederīgā, par aizgājēja izvadīšanu parūpējās valsts, tas ir, šīs slimnīcas administrācija un arodbiedrības pārstāvji.

Bēres bija īsas un vienkāršas.

Pavadītāji — daži sanitāri un medmāsas — stāvēja noliektām galvām un gandrīz ar pateicību atcerējās, ka visus šos garos gadus aizgājējs īstenībā nebija pateicis nevienu vārdu. Viņš parasti klusēja, tā dīvaini klusēja, dziļi iegrimis sevī, un tikai dažreiz naktīs, un vienmēr tikai naktīs pēkšņi pamodās, bija nosvīdis aukstiem baiļu sviedriem, sāka skaļi kliegt, bēgt, trakot, mēģināja no kaut kā atgaiņāties, kaut kur paslēpties. Izskatījās, ka tieši šais aktīva ārprāta minūtēs viņam atgriežas veselais saprāts un viņš beidzot apzinās, kas viņš ir, kur atrodas un ko darījis agrāk. Tad viņš vienmēr, kailu šausmu pārņemts, drausmīgi kliedza, metās ceļos un kādam draudēja: «Nenāc klāt! Nenāc!!! Redzi, man rokās ir uguns! Uguns!!! Viss sadeg! Visa pasaule! Viss tu un viss es! Palīgā!!! Vai es jūs visus nošaušu! Sadedzināšu! Nogalināšu!»

Pēc tam imitēja šaušanu ar automātu un, kad laikam visus bija apšāvis, laimīgs sāka smieties. Parasti viņš smējās ilgi un neciešami skaļi, tad sakņupa, sarāvās ciešā kamolā un sāka tikpat nevaldāmi, konvulsīvi raudāt.

Tādās reizēs medmāsa viņam izdarīja dažas zāļu injekcijas, pēc kurām slimnieks ātri nomierinājās, aizmiga un nekad neko vairs neatcerējās. Viņš atkal dziļi iegrima sevī, aizgāja un turpināja dzīvot mums pilnīgi svešā, nepazīstamā pasaulē un, kā parasti, klusēja. Klusēja ilgi, cieši sakniebis lūpas un nekad nepacēlis galvu.

Neviens pat aptuveni nevarēja apjaust, ko šis cilvēks domā un vai vispār domā.

Tā pagāja divdesmit viena ziema un vasara. Divdesmit viens rudens un pavasaris.

Tagad viņam viss bija laimīgi beidzies.

Pēcnāves patoloģiski anatomiskajā izmeklēšanā šī slimnieka smadzenēs neatrada nekādas organiskas izmaiņas. Smadzenes tomēr tika izņemtas no galvaskausa un ievietotas ar formalīna šķīdumu piepildītā trīs litru burkā. Pēc tam šo trauku aiznesa uz mācību kabinetu studentu un speciālistu apskatēm.

Uz burkas bija lasāms glīts uzraksts — «Schizopluenia de- mcntia primaria».

Tas arī viss.

Pēc dažām dienām slimnīcas bibliotēkas vadītāja, saņēmusi bijušā slimnieka stipri apdriskāto grāmatu, kuru viņš gandrīz vienmēr visus šos gadus nēsāja sev līdzi, tūlīt ievēroja, ka šai grāmatai rūpīgi aizlīmētas divas lapas. Bibliotēkas vadītāja pēc neilgas šaubīšanās tās uzmanīgi atplēsa un pārsteigta ieraudzīja, ka starp abām lapām guļ kāda veca, jau nodzeltējusi vēstule ar atzīmi — «Manai meitai». Viņa vēl mirkli padomāja, tad vēstuli tomēr izlasīja. Mazliet vēlāk tā tika nodota slimnīcas vadībai.

Galvenā ārsta vietnieks Edijs Naikovskis sākumā pret šiem tikko atnestajiem papīra gabaliem izturējās stipri rezervēti, pat ar zināmu nepatiku un nemaz tos negribēja lasīt. Ilgajos darba gados viņš no slimnieku rakstu darbiem būtu varējis izveidot veselu noliktavu. Pašās dienas beigās ārsts tomēr atnesto vēstuli izlasīja un kļuva mazliet domīgs. Pirmajā mirklī šķita, ka to rakstījis no medicīnas viedokļa gandrīz vai vesels cilvēks. Vismaz tāds cilvēks, kurš tomēr varētu apzināties savas rīcības sekas. Bet mazliet vēlāk, iepriekš apskatījis bijušā pacienta slimības vēsturi, ārsts saprata, ka teksts droši vien uzrakstīts dažās minūtēs, tai īsajā laika sprīdī, kas parasti mums neko nenozīmē un ko mēs nekad pat īsti neapjaušam, taču toreiz šim slimniekam šādas apskaidrības minūtes droši vien ilgušas vismaz dažu gadu, ja ne visa mūža garumā.

Pie viņa noteikti būs ciemos atnākusi pati Dabas Māte, Edijs nodomāja. Un iežēlodamās ar siltu elpu mazliet pagludinājusi stipri saburzīto saprātu. Lai viņš varētu nolādēt, kas nolādams. Nožēlot, kas nožēlojams. Un palūgt, kas vēl palūdzams.

Lūk, šī vēstule (literāri nedaudz rediģēta).

1972. gada 26. septembrī.

Diena. Pulksteni nezinu.

Tas tik jocīgi skan. Mana meita. Es nezinu, kāda tu būsi, kad izaugsi liela. Skaista? Gudra? Laba? Ļauna? Godīga? Bet vārds jau tagad tev ir skaists. Sallija Reginska. Es nezinu, kādēļ tā sieviete, kas tevi dzemdēja, tev devusi šādu vārdu. Varbūt kādas atmiņas? Izlasīta romāna varone? Nezinu. Bet vārds ir skaists. Gribu, lai tev visa dzīve ir skaista un tu esi laimīga, laimīga, laimīga, laimīga, laimīga! Es pats esmu bijis drausmīgi nelaimīgs. Tu esi nākusi pasaulē ne jau mīlestības dēļ. Es vispār nezinu, kas ir mīlestība. Tas. ir kāds putns augstu, augstu debesīs? Neredzami stari? Varbūt to kādreiz uzzināsi tu? Tu esi nākusi pasaulē brutālas vardarbības rezultātā. Es smejos, kad man kāds apgalvo, ka bērni dzimstot no mīlestības. Kārtējā pasaka, ko cilvēks sev par prieku ir izdomājis. Pašapmāns. Bērni dzimst no vecāku garlaicības. No naida. Visbiežāk gan no nesavaldības. Neuzmanības. Nejaušības. Negribēti. Neviens no mums, neviens no šodienas pieciem miljardiem, neviens no tiem astoņdesmit miljardiem, kas bijuši pirms mums, neviens pats nav prasījies dzīvot. Neviens labprātīgi, apzināti nav gribējis nokļūt šai dzīves cietumā. Neviens!!! Šai trako mājā. Sai smirdošajā bedrē. Mēs visi šeit esam nonākuši pret savu gribu. Piedod, Sallij! Mana meita! Es biju nežēlīgs. Es biju pieradis pie varmācības. Tas laiks, kad es dzīvoju, bija vienas vienīgas varmācības piesātināts. Es nespēju kļūt ne par varoni, ne cilvēku. Kaut kas man sagāja dēlī ar galvu. Varbūt arī ar dvēseli. Bailes. Mani visu laiku moka bailes no uguns. Jā. Šaubos, vai es ilgi izturēšu. Ja tu kādreiz šo vēstuli lasīsi, es jau būšu miris. Tas būs atvieglojums. Es ar nepacietību gaidu savu nāvi. Varbūt savas slimības dēļ, bet bieži esmu žēlots. Un dažreiz arī apžēlots. Jācer, ka pret mani labvēlīgs būs arī Dievs. Un tu, Sallija Reginska. Lūdzu, lūdzu, lūdzu, lūdzu, lūdzu, lūdzu, lūdzu piedod arī tu! Piedod, ja tev dzīve būs laba, un simtkārt piedod, ja dzīve būs grūta un neciešama. Piedod, Sallij! Mana meita! Šobrīd tu vēl guli vai nu greznā šūpulī, vai iesviesta netīrā virtuves kaktā smirdošās lupatās. Nezinu. Man gan šķiet, ka liktenis tev būs lēmis pēdējo variantu … Nenolādi mani! Es biju zvērs. Es ļoti gribēju iegūt to sievieti, kas tagad ir tava māte. Es viņu izsekoju. Es viņai biju tuvojies jau agrāk. Viņa smējās: «Es tev čurāju virsū!» Es biju vietējais plānprātiņš. Ciema muļķītis. Kārtējo reizi uz neilgu laiku izlaists no slimnīcas. Kādēļ viņa man tā teica? Viņa varēja atteikt. Jā. Kādēļ gan ne? Bet to varēja izdarīt labāk. Patīkamāk. Varbūt tomēr man kaut kas no dvēseles vēl bija palicis? Sievietes jau daudziem atsaka. Tādēļ viņas tomēr neviens nesit nost. Bet es viņu pēc tam mēģināju nogalināt. Kad es viņu biju ieguvis, galvā kaut kas strauji uzliesmoja. Viss sāka degt. Mājas un iela, un zeme,<uz kuras mēs gulējām, un gaiss, un visa pasaule. Un tad es bēgu. Skriedams kliedzu un saucu palīgā. Mani saķēra un atkal atveda uz šejieni. Kļūst slikti. Sāk drebēt rokas un viss ķermenis. Bet es tev gribētu pastāstīt, kas es tāds esmu. Pareizāk sakot, kas es tāds biju. Varbūt tas tev kādreiz var noderēt.

Kaut negribēts, — slikts, ļauns un nežēlīgs, — es tomēr esmu tavs tēvs. Un, tāpat kā tu, kādreiz esmu gulējis šūpulī un bijis mazs. Bez kādas vainas. Vēl ne mīlēts, ne nolādēts.

Tagad atkal esmu šeit. Cik ilgi, nezinu. Laikam divus vai trīs mēnešus. Man kārtējo reizi pateica, ka esmu slims. Bet es slims biju jau četrdesmit trešajā gadā. Tad arī viss sākās. Kad bija astoņpadsmit. Skaistā, asiņainā jaunība! Mana meitene raudāja. Pie Dzintara jūras mēs tikušies bijām… Tagad man jādzīvo šeit. Te nav slikti. Man patīk. Es agrāk nekad tik labi neesmu dzīvojis. Man ir silti. Tu neuztraucies. Esmu vienmēr paēdis. Pašam sava gulta. Ateja gan ir kopēja. Kā jau visur. Ārsti labi. Man patīk. Katrā ziņā te ir daudz daudz daudz daudz daudz labāk nekā Volhovas purvos. Vai Opočkas ellē. Vai mežā. Vai mājās, kur man nekā nebija. Un meitenes arī vairs nebija. Toties bija ģenerālis Rūdolfs Bangerskis. Un viņa dižais uzsaukums latviešu jaunekļiem 43. gada marta «Tēvijā». Viņš vēl runāja pa radio. Pēc tam nemitīgi lūdzās: «Latviešu vīri un jaunekļi! Leģions jūs gaida! Apzinieties taču savu vēsturisko misiju!» Bet viņš nevarēja zināt, kāda šai pasaulē ir mana personīgā misija. Visas latviešu tautas misija. Es arī to īsti nezinu, bet man šķiet, ka mums visiem vajadzēja strādāt. Karot nē. Čakli strādāt. Tu arī strādā. Melns vai balts darbs, vienalga. Darbs ir galvenais. Es esmu no strādniekiem. Galdnieks. Es arī šeit slimnīcā gribēju strādāt par galdnieku. Neļauj. Bet iepriekšējās reizēs atļāva. Varbūt tās bija citas slimnīcas, nezinu. Tagad nedrīkstu. Man esot bīstami. Apkārtējiem laikam vēl bīstamāk, ja man rokās ir cirvis vai kalts. Pat dēļa gals. Tagad šeit līmēju aploksnes patafona platēm. Es pats tās nekad nedzirdēšu spēlējam. Tango naturno. Ardievu, baltā bērzu birze! Mēs nāksim atpakaļ, kad pūcei aste ziedēs! Bet cik tad atgriezās? Vai tie Latvijas glābēji tos ir saskaitījuši? Vai skaitījuši mūsu baltos krustus? Mūsu nodegušās bērzu birzes? Resnajam Rūdolfam vācieši neļāva pat komandēt. Viņam bija labi. Viņam vajadzēja runāt. Mums vajadzēja mirt. Mums vajadzēja rīt zemi. Dzert purva rāvu un savas asinis. No mūsu pirmā «melnā tūkstoša», kuri devās uz Volhovas fronti, dzīvi ir tikai daži. Viņi mūs pat lāgā neapmācīja. «Apmācības notiks kaujas apstākļos!» Paldies! Tā tur puikas palika. Nē, es domāju, ne par Latviju! Ne par brīvību! Mēs cīnījāmies par Lielvāciju. Jā. Par Hitleru. Jā. Varbūt par kādu pļavu. Nezinu. Ceļu. Ezeru. Staciju. Māju. Kā kalpi par vēdera tiesu. Jā. Par vienu dienu ilgāku dzīvi. Jā. Mēs vienkārši cīnījāmies pret krieviem. Jā. Bet nevis par Latvijas valsti. Patiesībā viņi mūs smagi iebāza maisā. Nāvē. Es labprāt gribētu, lai viņi kādreiz sadzird mūsu zēnu kliedzienus. Lāstus. Tur, Opočkas ielenkumā. Lai atcerētos arī mūsu ienaidniekus, kuri krita no mūsu lodēm. Gan mēs, gan viņi gribējām dzīvot. Es domāju. Dzīvot!!!!!!! Div' dūjiņas gaisā skrēja. Viņi visi aizskrēja. Viss galvgals. Bangerskis, Silgailis, Hāzners, Plensners. Loze. Aizbēga. Bet kritušie to nevarēja. Neviens vairs nevar. Un tad nāca Kurzeme. Mirstiet par savu tēvuzemi! Kauj ieties latvietis ar latvieti! Bet tas tomēr iznāca reti. Mēs kāvāmies ar krieviem, čučmekiem, kazahiem, tatāriem un velns sazin' ar ko vēl! Ko viņi šeit meklēja? Ko gribēja? Viņi tā arī nespēja Kurzemi ieņemt. Mūsu Dievzemīti. Mēs varam būt lepni. Viņi sasita visu Eiropu, bet mūs ne. Mēs nepadevāmies. Padevās vācieši. Kapitulācija. Žēl. Tas laikam nolika pavasarī. Neatceros. Taču silts jau bija. Es aizgāju mežā. Man bija bail. Mani sāka vajāt dažādi briesmīgi cilvēki. Un uguns. Savādi. Tieši tad, kad frontē apklusa uguns, tā pēkšņi uzliesmoja manā galvā. Un nekad vairs neatkāpās. Man visu laiku vajadzēja bēgt. Ļoti noguru. Es nezinu, kas ar mani bija noticis. Kad es Volhovas frontē pie Sosedkinas sādžas ieraudzīju to pirmo krievu kareivi, kuru pretuzbrukuma laikā biju nošāvis, man gandrīz kļuva nelabi. Lode bija trāpījusi sejā. Viņš izskatījās baigs. Jauns. Tāds pats kā es. Un tie mūsējie, kurus nākamajā uzbrukumā nošāva krievi, arī bija jauni. Kādēļ tam tā vajadzēja notikt? Kādēļ jūs, ģenerāļi, pulkveži un visādi tur šturmbandfīreri, uzskatījāt, ka tas ir pareizi? Kādēļ, paliekot savā darbā, strādājot, gatavojot mēbeles, es būtu savas latviešu tautas nodevējs? Par to jūs mani draudējāt nošaut. Bet mirt kaujās pie kaut kādas Sosedkinas sādžas vai krist Kurzemē — kādēļ tā bija svēta lieta? Kādēļ tā bija varonība? Viņi ar saviem vāciešiem mani izvilka no darbnīcas. Izvilka arī tūkstošiem citu. Man Rīgā palika slima māte. Viņa par mani neko daudz nezināja. Es rakstīju reti. Mani, šķiet, kapitulācijas pavasarī uzbrukumā neviens vairs nedzina. Žēloja. Sava amata prasmi es izmantoju, taisot kapu krustus. Mani tā arī iesauca — Krusts. Savu īsto vārdu vairs neatceros. Bet Krustu atceros. Tagad krusts pāri dzīvei. Un tad krievi mani laikam noķēra. Nezinu. Atceros tumšas kameras un spilgtas gaismas pielietas pratināšanas telpas. Pēc tam atceros slimnīcu. Varbūt tā bija šī, varbūt cita. Viņi mani pažēloja? Laiks pazuda. Viss sagāzās karstā akmens blāķī. Mani gadiem ilgi ārstēja. Durstīja ar visdažādākajām zālēm. Pieslēdza strāvai. Un reiz izlaida laukā. Dzīvoju Rīgā pie mātes. Tā bija pati pilsētas nomale. Netālu atradās mežs un aerodroms. Liels kalns. A!!! Tas bija Iļģuciems. Vēlāk māte mani pat apprecināja. Tā seviete bija daudz vecāka par mani. Bet man patika. Man liekas, mēs kopā nodzīvojām diezgan ilgi. Bet kas ir «ilgi», es nezinu. Diena? Nedēļa? Gads? Viss mūžs? Un viņa kaut kur pazuda. Es ļoti skumu. Atkal katru dienu jutu bailes. Arvien biežāk sāku degt. Tad māte teica — tev vajadzīga sieviete. Tas tevi nomierina. Un drīz mūsu Iļģuciemā es noskatīju vienu, kura man patika. Viņai bija ceriņkrāsas mati. Jocīgi. Un acis kā divi lieli ezeri. Bet viņa man teica: «Es tev čurāju virsū!» Un smējās. Viņa laikam nezināja, ka par mani nedrīkst smieties. Pēc dažām dienām es viņu novaktēju, kad tā nāca mājās no otrās maiņas stikla fabrikā. Viņa plosījās kā zvērene. Es arī plosījos kā zvērs. Situ un žņaudzu. Viņa lūdzās un raudāja. Kļuva pavisam rāma. Māte teica, ka viņa milicijai nemaz neesot sūdzējusies. Tikai pateikusi saviem radiem un manai mātei. Vēlāk māte atnāca uz slimnīcu un pateica, ka viņai piedzimusi meita. Atcerējos! Tavu māti sauc Ausma. Uzvārds Re- ginska. Nezinu, vai viņa bija poliete, vai arī bija precējusies ar poli. Atkal atcerējos!!! Es pats esmu latvietis. Nē, ne Krusts, nē! Mani sauc Valdis Kūdra. Jā!!! Valdis Kūdra! Latviešu čalis no Iļģuciemā! Mani tur pazina visi. Bet paies kāds laiks, un visi aizmirsīs. Un tu, Sallij, neko par mani nezināsi. 2ēl. Bet es tomēr dzīvoju. Es biju šai pasaulē. Domāju, ja nebūtu bijis tā kara … Viss būtu citādi. Bet tad droši vien šai pasaulē nebūtu tevis. Nebūtu, nē! Tevi ir radījis mans ārprāts! Varbūt arī tu būsi slima? Piedod, meitiņ! Atkal kļūst slikti. Ātrāk, ātrāk, ātrāk! Es atkal redzu uguni! Es jau sāku degt! Ardievu, Sallij! Vēl šūpulī gulošā! Vēl dzīves nedauzītā! Vēl cilvēku nepazemotā! Vēl laimīgā!!! Viss! Man nav vairs spēka! Es tikpat kā vairs neredzu. Vienīgi uguni, uguni, uguni! Tāpēc es apsūdzu! Karu! Vardarbību! Bailes! Pakļaušanos! Es apsūdzu krievus un vāciešus! Un latviešus!!! Viņi visi man atņēma kaltu. Iedeva šauteni. Viņi man atņēma ēveli. Iedeva formas tēipu. Viņi man atņēma cirvi. Zāģi. Neapstrādātu dēļa galu. Viņi man atņēma jaunību un prātu. Deva pavēli. Karo! Sauj! Dedzini! Nogalini! Un es to spēju. Bet tas nebija mans darbs. Tas nebija mans cilvēka un latvieša pienākums!!! Man vajadzēja strādāt. Es taču katram Latvijas iedzīvotājam būtu varējis uztaisīt galdu. Brokastīm. Pusdienām. Vakariņām. Es taču katram Latvijas iedzīvotājam būtu varējis uztaisīt skapi. Grāmatām. Traukiem. Drēbēm. Es taču katram Latvijas iedzīvotājam būtu varējis uztaisīt gultu. Bērniem. Vecākiem. Laulībai. Tagad jāiet līmēt aploksnes patafona platēm. Es karā(i) aiziedams. Nolādētie! Kas es vispār šai pasaulē esmu bijis?

Sallija, Sallija . .. Mana meita. Cilvēks, kuru es nekad neredzēšu. Lai tev veicas labāk nekā man! Valdis Kūdra. Krusts.

2. nodaļa

Es smagi pašūpoju galvu un vēl ilgi turēju rokā vēstuli. Biju dzirdējis daudz dažādu dzīves stāstu, kara un mierlaika dēkas, visādus piedzīvojumus, cilvēku ciešanu un sāpju kliedzienus, sūdzības par vientulību un klaju netaisnību, nelaimē nonākušo klusās vaimanas par viņu izmisumu, bezcerību un vistuvāko cilvēku nodevību, taču nupat izlasītais teksts mani zināmā mērā pārsteidza un pat satrieca. Kaut ko tādu man nebija gadījies dzirdēt. Vispār viss, kas saistīts ar psihiatriju, man līdz šim vēl bija diezgan svešs.

—           Skumji, vai ne? — Es paskatījos uz Ediju Naikovski. Viņš bija mans sens paziņa, skolasbiedrs, šīs slimnīcas galvenā ārsta vietnieks.

—           Jā, diez kas nav, — Edijs piekrita. — Viņš šo vēstuli glabājis divdesmit vienu gadu.

—           Kādēļ viņš to jau tad nav atdevis mātei vai kā citādi mēģinājis nosūtīt?

—    Kam?

—    Patiešām. Skuķis taču toreiz vēl bijis zīdaiņa vecumā.

—           Pacients nemaz tik dumjš nav bijis, — Edijs domīgi novilka. — Viņš bija neārstējami slims, agresīvs, bet dumjā viņš nav bijis.

Esmu dzirdējis, ka visi ģēniji savā ziņā esot šizofrēniķi. Vai taisnība?

Edijs iesmējās.

—           Muļķības! — viņš atmeta ar roku. — Lai gan daži tādi gadījumi tomēr ir bijuši. Nu un tad? Daudziem māksliniekiem, vispār talantīgiem un ļoti gudriem cilvēkiem bieži piemīt visdažādākās dīvainības. Vai tāpēc viņi ir slimi?

—    Daudzi uzskata, ka jā.

—   Tas viss aiz nezināšanas.

—           Es labi pazinu dzejnieku Egilu Plaudi, — sacīju. — Viņš l>ija kolosāli apdāvināts cilvēks. Varbūt vistīrākais dzejnieks no visa mūsu dzejnieku bara. Taču nenoliedzami slims.

Jā, — Edijs piekrita. — Viņš te pie mums uzturējās bieži. I «ipat kā daudzi citi pazīstami mākslinieki, aktieri, rakstnieki, •zinātnieki.

Šizofrēnija vēl joprojām nav ārstējama? — es painteresējos.

—    Nē, kāpēc? Vieglākās formas tiek ārstētas.

Kas vispār ir šizofrēnija? — es jautāju. Jau sen to biju ^ dējies uzzināt.

Edijs brīdi klusēja un tad aizsmēķēja cigareti.

—    Kādēļ tevi tas interesē?

—    Tāpat vien. Varbūt kādreiz iznāk par to rakstīt. Vai pašam saslimt.

—    Nez vai, — Edijs pašūpoja galvu. — Gandrīz droši varu apgalvot, ka tas tev nedraud.

—    Kuriem tad draud?

—    Grūti tā uzreiz pateikt, — Edijs domīgi iesāka. — Tā joprojām ir diezgan tumša lieta. Neviens vēl neko īsti nezina.

—     Patiešām? — es biju ļoti izbrīnījies.

—    Jā, patiešām, — Edijs apliecināja. — Šizofrēnija vispār ir hroniska psihiska slimība, kuras dēļ parasti rodas raksturīgs vairāk vai mazāk izteikts defekta stāvoklis (šizofrēniskā plānprātība). Slimības izpausmes ir tik polimorfas, ka, runājot par slimības terapiju vai prognozi, nav iespējams runāt par vienotu šizofrēniju, šizofrēniju vispār, neprecizējot slimības formu, stadiju un ilgumu. Es jau pirmīt minēju, ka šizofrēnijas etimoloģija, tas ir, izcelsme, vēl līdz šim nav īsti noskaidrota, un pēc pašreizējo pētījumu datiem tiek uzskatīts, ka nozīme varētu būt daudziem faktoriem.

Pirmkārt, pārmantojamība. Jo tuvāka kādai personai radniecība ar šizofrēnijas slimnieku, jo lielāks risks saslimt.

Otrkārt, autointoksikācija. Slimnieka organismā attīstās vielas, kas izraisa slimību. Tomēr noteikt šādas vielas sastāvu līdz šim nav izdevies. Tā liekas visticamākā hipotēze par šīs slimības izcelsmi.

Treškārt, infekcija. Teorija, ko tāpat nevienam vēl līdz šim nav izdevies apstiprināt — slimību izraisa vīruss, kurš, iespējams, pirms slimības sākšanās organismā nav atrodams.

Daži šizofrēnijas rašanos mēģina izskaidrot ar nelabvēlīgiem mikrosociāliem apstākļiem vai ārkārtīgi smagiem pārdzīvojumiem. Tas būtu īsi par nezināmo izcelsmi. Bet, ja gribi zināt kaut ko tuvāk par šīs slimības dažādām izpausmēm un klīniskajām ainām, tad man par to tev ir jāstāsta vismaz divas dienas.

—    Paldies, Edij, nevajag, — es teicu. — Tu mani mazliet nomierināji. Šķiet, šī slimība man patiešām nedraud.

—    Es par to esmu pārliecināts, — Edijs sacīja un piecēlās no mīkstā krēsla, kura priekšā visai iespaidīgs stāvēja senlaicīgs rakstāmgalds. — Taču nekad mēs īsti droši nevaram būt. Līdzās šizofrēnijai cilvēkus apdraud vēl vismaz sešdesmit citas psihiskas slimības …

Es atkāpos dažus soļus un caur Edija kabineta lielo logu brīdi vēroju slimnīcas pagalmu. Tas bija gandrīz tukšs. Augstas sētas ieskauta pastaigas vieta ar daudziem kokiem, pelēkiem atpūtas soliem un nedarbojošos strūklaku atgādināja nomaļu pilsētas parka stūri, kur vientuļi gājēji vakara stundās baidās parādīties.

Es stāvēju pie loga, rokā joprojām turēdams kāda cilvēka pēdējās sapratnes kliedzienu no jau diezgan tālas pagātnes, un ātri izrēķināju, ka Valdis Kūdra ir nomiris sešdesmit septiņu gadu vecumā, bet viņa meita Sallija Reginska, ja vien ir dzīva, pašlaik ir divdesmit vienu, divdesmit divus gadus jauna.

—           Vai tu man vari atdot šo vēstuli? — es pagriezos pret Ediju.

—    Protams! — Edijs pamāja. — Tikai ko tu ar to iesāksi?

—           Tāpat vien, — es klusi noņurdēju un iebāzu vēstuli kabatā.

—           Tā ir vēstule bez adreses, — Edijs atgādināja. — Ja tev nav ko darit, es tev tādas varu uzdāvināt veselu kaudzi! Vēstules, kas rakstītas dēliem, sievām un mīļākajām, dažādu valstu valdībām un prezidentiem, Apvienoto Nāciju Organizācijai, karaļiem un princesēm, un visu reliģiju dieviem.

—           Paldies, — es pasmaidīju, — pagaidām apmierināšos ar šo te.

Edijs caururbjoši uz mani paskatījās.

—           Domā kaut kā sameklēt to Salliju Reginsku? — viņš atklāti uzprasīja.

Es apstiprinoši pamāju.

—    Jā, Edij. Varbūt…

Edijs brīdi domīgs klusēja, nodzēsa cigareti un vēlreiz savādi uz mani paskatījās. Ārsts Edijs Naikovskis skaitījās ļoti labs psihiatrs un izcils hipnotizētājs, un viņa tumšo acu skatienā patiešām bija kaut kas tāds, kas varbūt citus nomierināja, bet mani nez kādēļ bieži satrauca.

—           Kā tev ar Diānu? — viņš negaidīti pajautāja. Viņam bija pamats interesēties, jo Diāna Kvāla ir Edija māsīca, un viņš gandrīz kā bargs skolotājs jau divus gadus uzmanīgi sekoja inūsu attiecībām. Bet mūsu attiecības bija brīnišķīgas. Tik brīnišķīgas, ka uz gada nogali jau tika noliktas kāzas.

Diāna vakar aizlidoja uz Parīzi, — es viņam paziņoju.

— Jā? Kas tur atkal notiek?

—  Parīzē vienmēr kaut kas notiek, — es viszinīgi teicu.

Šoreiz Diāna pavada dažus mūsu parlamenta ārlietu komiji <is locekļus uz kaut kādu tur Eiropas valstu parlamentāriešu

.lietu, vakarā droši vien dzers kokteili krāšņā vēstniecības banketā, naktī uzkāps Eifeļa tornī, pablandīsies pa naksnīgo Monmartru, Svētās Sirds baznīcā nožēlos grēkus, nākamajā dienā starp rīta sēdi, oficiālajām pusdienām un Pompidū centra apmeklējumu nopirks man baltu kaklasaiti un vakarā atlidos atpakaļ

—    Jauki gan, — Edijs noteica. — Kad mēs ar tevi tiksim Parīzē?

—     Laikam nekad, — es atbildēju un gāju uz durvīm. — Lai gan, pēc taisnības, mums ar tevi katru gadu vajadzētu pavadīt atvaļinājumu franču Rivjērā vai Šveices Alpos. Mēs to esam godam nopelnījuši.

—    Es gan vispirms aizdrāztos uz Singapūru, — Edijs sacīja un nāca mani pavadīt.

—    Kādēļ tieši turp?

—    Tur esot vienreizēji skaistas ķīnietes, — Edijs paskaidroja. — Ar indiešu piemaisījumu. Stāsta, ka no šāda asiņu sajaukuma esot radies visseksuālākais sievietes tips.

—     Nezin vai, — es stipri šaubījos. — Man šķiet, tur viss ir iznācis tieši otrādi, un singapūrietes ir vienas no vistikumiskākajām sievietēm pasaulē.

—    Tikumība neizslēdz seksualitāti, bet. .. Kad aizbrauksim tad pārbaudīsim paši! — Edijs iesmējās.

Mēs nesteidzīgi gājām pa garu tumšpelēku koridoru, un es nejutos sevišķi omulīgi. Pretim nāca vairāki diezgan nožēlojama izskata slimnieki, es jutu pat tādas kā nelielas bailes, taču, savas profesijas samaitāts, visus šos cilvēkus vērīgi nopētīju.

Slimnieki bija dažādi. Vieni mums pagāja garām pilnīgi vienaldzīgi, citi tūlīt nāca klāt, strauji žestikulēja, skaļi runāja un kaut ko mēģināja pateikt. Es sapratu, ka šeit pastaigājas tikai «vieglie» slimnieki, «smagie» un nepieskaitāmie atrodas slēgtās palātās diezgan stingrā ārstu un sanitāru uzraudzībā, taču tik un tā man viņi nepatika un izraisīja vēlēšanos pēc iespējas ātrāk no šejienes pazust.

Savos četrdesmit divos gados es šo to biju redzējis un piedzīvojis. Jau krietni biju paklaiņojis pa pasaulīti, uzkrādams visdažādāko piedzīvojumu un vērojumu iespaidus, fiziski jutos stiprs un labi trenēts, taču no jaunības dienām mani vienmēr bija baidījušas divas diezgan reālas iespējamības — nokļūšana cietumā vai trako namā. Lai gan dzīve tā iegrozījās, ka es tomēr esmu pabijis gan cietumā, gan slimnīcā, taču tikai kā ekskursants. Kā žurnālists.

Pretim lēni, zemu noliekusi galvu un abu roku plaukstas salikusi kaismā lūgšanā, nāca kāda salīkusi vecenīte. Viņa bija

ļoti vāja un pavisam balta. Izskatījās, it kā viņa šeit būtu nokritusi tieši no debesīm, lai pēc dažiem mirkļiem atkal tur atgrieztos.

—     Kas viņai kaiš? — es uzprasīju, kad vecenīte bija patipi- nājusi garām. — Saslimusi uz reliģiskā fanātisma pamatiem?

—     Viņa ir mūsu slimnīcas visilggadējākā paciente, — Edijs stāstīja. — Vēsturiska persona. Atrodas šeit jau no četrdesmit piektā gada.

Tas man bija pārsteigums. Es nezināju, ka slimnīcā pacienti uzturas tik ilgi.

—    Večiņa ir agresīva? Izskatījās tīri rāma.

—     Viņa arī ir rāma. Varētu jau sen laist mājās, taču viņai nav māju un nav arī neviena piederīgā, kas varētu apkopt.

—    Kur tad visi palikuši?

—    Četrdesmit piektā gada pavasarī.. . Man teica, bet tagad vairs neatceros tieši kurā vietā . . . Daži varonīgās Sarkanās armijas zaldātiņi viņu izvarojuši, visādi izņirgājušies un pazemojuši, tad acīmredzot kāds viņai nācis palīgā, iznākusi apšaudīšanās, visi mājnieki nošauti, bet māja nodedzināta. No tās dienas viņai laiks apstājies. Viņa diezgan labi un pat sīki atceras daudzus notikumus pirms tam, visu savu jaunību un ^ J bērnību, bet līdz ar to nelaimes dienu atmiņa izgaisusi. Pilnīga tumsa.

—     Tas taču labi, vai ne? — es pagriezos pret ārstu. — Viņa no tā neko neatceras.

—    Jā, viņa to neatceras, — Edijs apstiprināja. — Viņa nezina, kur atrodas, kas viņa ir un kas ar viņu notiek. Dzīvo, bet dzīves sen vairs nav. .

Es brīdi klusēju. Savā laikā biju daudz dzirdējis dažādus dokumentālus liecinājumus par mūsu varonīgo «atbrīvotāju» nežēlīgi brutālo rīcību kara laika Vācijā un droši vien vēl ilgi pēc tam, taču, šķiet, vienu no viņu upuriem Latvijā pirmo reizi redzēju tik satriecošā īstenībā. Pareizāk sakot, es redzēju nevis kādreizējo cilvēku, bet gan kāda neģēlīga nozieguma četrdesmit septiņus gadus vecu upuri. Paši nelieši, ar savu atbrīvotāju misiju un primitīvo mežoņu uzvedību aplaimojuši kādus pāris desmitus Eiropas tautu, tagad droši vien jau sen atrodas kapā, taču daudzi viņu toreizējās vardarbībās cietušie joprojām mokās savās sāpēs …

Pēkšņi es atcerējos nupat kabatā iebāzto vēstuli. Kāda cita slimnieka baismīgu grēksūdzi nekad neredzētajai meitai Sallijai. Viņš arī visu savu atlikušo mūžu bija pavadījis šeit. Tāpat kādreiz pastrādājis vardarbību pret neaizsargātu latviešu meiteni. .. Un bija savējais. Nevis svešzemnieks.

Acīmredzot Jaunums ir internacionāls. Vispasaulīgs. Un tāpat sociālie, psihiskie, psiholoģiskie un instinktīvie zemapziņas spēki un apstākļi, kas rada šo ļaunumu, visā pasaulē laikam ir gauži vienādi. Un pamatnoteikumi, kas nosaka mūsu esamību, arī ir vienādi, vienalga, vai cilvēks dzīvo Amazones džungļos, modernā pilsētas dzīvoklī vai Bekingemas pilī. Mēs visi kādā Dieva mirklī varam būt varoņi vai nelieši.

Un kas ir noticis ar Ausmu Reginsku, ko Valdis Kūdra savā laikā tik pretīgi piesmējis, es satraukts domāju. Arī sajuka prātā? Izdarīja pašnāvību? Varbūt notikušo nemaz tik smagi neuztvēra, bet mierīgi dzīvoja tālāk? Tomēr interesanti, kāds liktenis Ausmu Reginsku un viņas meitu ir piemeklējis?

Edijs man todien, ejot pa garo slimnīcas gaiteni, parādīja vēl dažus slimniekus, pastāstīja viņu slimību anamnēzes un dažas biogrāfiskas detaļas, bet viņi mani vairs neinteresēja. Es biju iegrimis domās par Valdi Kūdru, Ausmu un Salliju Re- ginskām.

Es jutu, ka kāds nezināms, neatvairāms spēks mani jau ir satvēris. Un notīrījis ceļu. Kārtīgi salicis visas zīmes. Ieslēdzis luksoforu un sarkano gaismu ātri nomainījis ar zaļo. Viņam tikai vēl aizmirsies iedegt spuldzes. To vispār nav. Ceļš ir tumšs. Man varēs uzglūnēt visādas nelaimes un vēl neapjaustas briesmas. Es varēšu nomaldīties, taču nepārprotami zinu — šis noslēpumainais spēks agrāk vai vēlāk mani tomēr iedzīs šai tumsā. Un būs jāiet. Būs jāmeklē. Kāpēc? Kādēļ? Es to nezinu. Zinu tikai, ka spuldzes apgaismes stabos man būs jāieskrūvē pašam.

Turklāt jau divdesmit gadu, kopš esmu profesionāls rakstnieks un žurnālists, mani interesē galvenokārt dramatiski vai pat traģiski cilvēku dzīves gājumi un likteņi, viņu sarežģītās savstarpējās attiecības, negaidīti notikumu pavērsieni un bezcerīgas situācijas, kurās cilvēks nonāk paša vai citu cilvēku vainas dēļ.

Bet kas vispār ir «vaina»? Vai tikai juridisks jēdziens? Vai to var saprast un formulēt, vadoties arī no morāliem, ētiskiem un reliģiskiem priekšstatiem par cilvēka «vainu» otra cilvēka, sabiedrības un Dieva priekšā? Bet varbūt patiesībā mēs visi jau piedzimstam «vainīgi» visa tā priekšā, ko šeit noteikušas iepriekšējās paaudzes?

Vai ari gluži otrādi — mēs visi jebkuros apstākļos un rīcībā esam absolūti nevainīgi? Un rūpīgo pārkāpumu fiksāciju, pārmetumus, draudus un visu nežēlīgo soda sistēmu cilvēks ir izgudrojis, tikai savu varaskāro tieksmju mudināts kaut kādā veidā būt (kļūt) pārākam par citiem? Un vai vienmēr tie cilvēki, kuriem valsts un sabiedrība ir uzlikusi pienākumu citu cilvēku sadomāto un sarakstīto likumu vārdā sodīt trešos cilvēkus, tālab ir labāki, tīrāki, nevainīgāki? Taču nē! Varbūt mūsu lielākā vaina un vissmagākais grēks slēpjas tieši mūsu grūti izskaidrojamā, taču acīmredzot ļoti dabiskā tieksmē citus nosodīt? Un vēl mūsu totāli aprobežotajā priekšstatā par šo pasauli un cilvēka uzvedību tajā?

Kāpēc mēs tik nežēlīgi sodām pat mazus bērnus? Mēs viņus nepārtraukti sitam, grūstām, raujam, draudam, rājam un mūžīgi kaut ko viņiem aizliedzam! Ar kādām tiesībām?! Tikai tāpēc, ka esam viņu vecāki?!

Kāpēc mēs tik bargi sodām izvarotājus, ja katrs precēts vīrietis vismaz reizi savu sievu ir ieguvis vardarbīgi, pret viņas pašas gribu? Tikai tāpēc, ka attiecīgā kantorī kādreiz ir noformēti kaut kādi papīri?!! Tādas ir mūsu tiesības palikt nesodītiem?!

Kāpēc mēs bez žēlastības sodām viena upura slepkavu, ja tai pašā laikā ar lielu godbijību apbalvojam un suminām kara veterānus, kuri ir nogalinājuši desmitus un simtus? Un pielūdzam vadoņus, kuru rīcības un sludinātās ideoloģijas dēļ bojā ir aizgājuši miljoniem nevainīgu cilvēku?

Manuprāt, te kaut kas īsti neklapē ne ar kaut cik loģisku domāšanu, ne daudzmaz jēdzīgu priekšstatu par labo un ļauno, vajadzīgo un aizliegto, nemaz nerunājot par patiesu vainas un nevainīguma izskaidrojumu. Mēs patiešām visi esam vai nu vājprātīgi, vai arī cilvēks pats un viss uz šīs pasaules notiekošais tomēr ir daudz sarežģītāks, nekā mēs to līdz šim esam spējuši saprast.

—    Kad atkal redzēsimies? — Edijs pavaicāja.

—    Nezinu, — es mazliet sadrūmis atbildēju. — Gribu visu šo vasaru veltīt jauna romāna rakstīšanai.

—    Jā? Kā tad to sauks?

—     «Sieviete visam mūžam».

—    Tu ar to domā Diānu?

—    Edij … Es taču rakstīšu romānu, nevis autobiogrāfiju.

—    Vai tad ikdienas notikumi tevi neiespaido? Tu materiālu neņem no dzīves? •

—    Ņemu. Bet ne jau tikai no savējās vien.

—    Kad Diāna atgriezīsies, pasveicini no manis.

—    Labprāt. Diāna teicās būt mājās rītvakar.

—    Par kāzām jau arī esat runājuši?

—    Domājam visu to uguņošanu taisīt Ziemassvētkos. Varbūt Vecgada vakarā.

—    Skaisti. Tu viņai nekad nepārmet par viņas iepriekšējo laulību, labi? Par to viņai jau tāpat nav visai patīkamas atmiņas.

—     Pats par sevi saprotams. Kāda man daļa, ko viņa darījusi pirms manis?

—    Tomēr.

—    Mazliet tas mani skars, taču ceru, ne tik spēcīgi, lai es par to sāktu īpaši domāt vai dusmoties.

—    Jācer, ka viņa tev neko nepārmetīs arī par tavu pagātni.

—     Protams. Mums vispār nevienam nav ne mazāko tiesību otram pārmest viņa iepriekšējo dzīvi.

—     Tā, Ričard, nesaki vis. Varbūt tiesību patiešām nav, taču … Dzīve ir dzīve, un cilvēki ir cilvēki. Vienmēr ir jārēķinās, ka kādam tuvākam vai svešākam iegribēsies parakņāties tavās iekšās.

—     Mums ar Diānu nekādu noslēpumu nav. Viņa man visu savu pagātni ir jau izstāstījusi. Un es viņai neko neesmu slēpis no savējās.

Edijs tikko manāmi pasmīnēja.

—     Diānai tu varbūt arī varēji kaut ko iestāstīt, bet es zinu, ka cilvēks parasti otram var atklāt tikai niecīgu daļiņu no sevis. No dzīves — jā, varbūt. Bet no sevis tikai niecīgu daļiņu, Ričard! Un Diāna, kā jebkura cita sieviete, tev mūžīgi paliks neizzināta. Tu par viņu nekad neko īsti nezināsi, lai gan viņa tev varēs par visu ko čivināt no rīta līdz vakaram.

Es neko neatbildēju, bet skatījos, kā divi sanitāri uz nestuvēm steidzīgi nes kādu nekustīgi gulošu slimnieku.

—     Labi, — Edijs kaut kā gurdi noteica un paskatījās pulkstenī. — Man jāiet. Trijos sākas apspriede.

—     Lai tev veicas! — es sacīju un paspiedu viņam roku. — Paldies par vēstuli! Tā man liek par šo to padomāt.

—    Cau! — Edijs pameta ar roku un gāja atpakaļ.

Es izgāju cauri nelielai slimnīcas sarga mājai, šķērsoju ielu un nostājos pie tramvaja pieturas.

Pēc neilga laika blakus parādījās jauna meitene, ģērbusies gaiši sārtā vējjakā, kreisajā rokā viņa turēja importa mantu maisiņu un nez kādēļ loti skumji uz mani paskatījās. Sis skatiens mani satrauca. Es pēkšņi iedomājos, ka viņa taču varētu būt Sallija Reginska … Gribēju sākt sarunu, taču meitene pagriezās un lēnām aizgāja tālāk. Es no viņas novērsos un paskatījos sliežu virzienā. Tramvajs joprojām vēl nenāca, toties pēkšņi sāka līt.

3. nodaļa

Pusvienos naktī mani pamodinaja skaļš telefona zvans. Samiegojies pacēlu klausuli.

—           Pieci, divi, septiņi, četri, septiņi, četri? — kāda sieviete pārjautāja manu telefona numuru.

—           Jā, — es, vēl lāgā neatmodies, apstiprināju. — Pieci, divi, septiņi, četri, septiņi, četri.

—            Tūlīt ar jums runās Parīze, — telefoniste negaidīti paziņoja, pēc tam kaut kas noklakšķēja, brīdi bija dzirdama tikai klusa dūkoņa, tad pavisam tuvu un ļoti skaidri sadzirdēju Diānas samtaino balsi. Tas bija ļoti neparasti un patīkami.

—     Tu, Rič?

—    Jā, Diān. Tas man ir pārsteigums.

—     Jau gulēji?

—     Nu tā . . .

—            Pie mums te ir tikai pusvienpadsmit vakarā. Nevienam gulēšana nav pat prātā!

—            Ja es būtu Parīzē, tad arī droši vien uz gulēšanu vēl netaisītos.

—     Ričard, es esmu laimīga! To nemaz nevaru izteikt.

—     Domāju gan. Bet tur jau tu esi trešo reizi.

—    Vienalga!

—     Kur tu pašlaik atrodies?

—            Parīzē! Te ir tik jauki! A! Es esmu mūsu vēstniecībā. Tautas kalpi šīs vizītes laikā ir iekārtoti viesnīcā «Niko», tā pieder japāņiem, pašā Parīzes centrā, bet es nakšņoju pie ma- dame Flurī, viņa ir mūsu vēstniecības darbiniece.

—    Forši, vai ne?

—            Brīnišķīgi, Ričard! Stipri vien noguru, visu dienu vajadzēja strādāt, tulkot, nepārtraukti būt sasprindzinātai oficiālajās sēdēs un pusdienās, izskatīt desmitiem dokumentu, bet tagad ir miers. Viss vakars brīvs, es domāju, ka arī visu nakti neko daudz negulēšu.

—    Tu rīt nespēsi strādāt.

—     Gan izturēšu! Rič …

—     Jā?

—    Tu mani dzirdi?

—     Izklausās, it kā tu atrastos man blakus.

—    Es tev arī esmu blakus.

—     Protams.

—     Vienmēr, Ričard.

—     Es to jūtu. Tu esi tik tuvu.

—           Es tev šoreiz tik loti gribēju piezvanīt no Parīzes! Tu to saproti?

—    Pilnīgi.

—           2ēl, ka tevis šeit nav. Nē, patiesi. Man pašlaik ir ļoti skumji.

—    Kādi ir tie tavi vīrieši?

—            Tie nav nekādi vīrieši! Viņi ir oficiālas personas. Uz katra soļa baidās nogāzt kaut kādus podus.

—    Izdodas?

—    Pagaidām jā. Viņi nav interesanti.

—           Ko tu vari gribēt? Lauku provinciāļi bez jebkādas starptautiskas pieredzes.

—    Tā nesaki vis. Mazliet neveikli viņi ir, toties ļoti gudri.

—    Kā pati jūties?

—           Nekādas vainas. Nemaz neesmu sliktāka par jebkuru franču aristokrāti!

—    Domāju gan. Tu vienmēr esi bijusi augstas klases dāma.

—    Protams! Es tev patīku?

—    Es jau tev teicu. Vienmēr un visur.

—    Paldies, Rič! 2ēl, ka arī tu šeit nevari būt.

—    Nekas, Diān. Gan jau varbūt citreiz …

—           Tev jāsāk nodarboties ar politiku! Tiksi Saeimā un tāpat braukāsi apkārt pa pasauli!

—           Tu jau zini, Diān, es ļoti augstu vērtēju savu vārdu un netaisos tik zemu krist, lai piedalītos šai dzīves tirgū.

—     Rič … Tu par mani domāji?

—    Es tevi redzēju sapnī.

—    Kāda es biju? Baltā vai melnā?

—    Tu biji kaila.

—    Tas ir uz laimi, Rič! Tas nozīmē, ka es tev atnesīšu laimi.

—    Kad jūs brauksiet atpakaļ?

—           Rīt laikam ne. Jā. Rīt vēl nesanāks, apspriede par vienu dienu ieilgst. Tiek runāts par visu trīs Baltijas valstu uzņemšanu Eiropas valstu asociācijā. Tātad parīt.

—    Luvrā biji?

—    Pa kuru laiku?!

—    Un Eifeļa tornī?

—    Rič! Man ir jāstrādā!

—    Vai tādēļ bija vērts braukt uz Parīzi?

—           Tu pats esi prasts provinciālis! Jau tikai Parīzes atmosfēra, tā apziņa vien, ka esi šeit, atsver simts gadus padomju Latvijā.

—    Nav jau vairs padomju.

—           Vienalga! Parīze ir Parīze un krievu Rīga ir krievu Rīga! FlurI kundze apsolīja pēc pusnakts pavizināt mani savā automašīnā pa nakts Parīzi. Tam vajadzētu būt kaut kam vienreizēji jaukam un Joti skaistam, vai ne?

—           Droši vien. Ja iznāk daudz maz pa ceļam, nobrauciet garām Panteonam. Tas ir netālu no Triumfa arkas.

—    Kādēļ?

—           Pasveicini no manis Emīlu Zola. Viņš tur guļ. Tad vel varat aplaist nelielu līkumu ap Perlašēzas kapsētu. Tur arī būtu vērts pasveicināt dažus vīrus, kurus es ļoti cienu. Un vēl varat iegriezties kafejnīcā «Se/ec/», tā atrodas Sēnas krastmalā, tieši iepretim Parīzes Dievmātes katedrālei.

—    Tur arī kāds ir apglabāts?

—    Tur bieži esot dzēris Hemingvejs.

—    Viņš ir dzēris visur.

—    Bet tur it sevišķi.

—    Es arī dzeru.

—    Jums šodien bija kāda pieņemšana?

—           Jā! Ričard! Esmu pamatīgi iereibuši! Nē, ne jau nu pamatīgi. Tā mazliet. Trīs kokteiļi un viena glāze pasakaina vīna!

—    Es tevi sāku apskaust.

—    Tu labāk mani mīli, Ričard! Stipri, stipri!

—    Tu jau zini, Diān.

—    Es neko nezinu! Tev nevienas bez manis nav?

—    Tu esi vienīgā.

—    Lūdzu, atkārto vēlreiz!

—    Tu esi vienīgā, Diān. Nevienas citas man nav.

—    Tu esi burvīgs, Ričard! Paldies!

—           Ja tu zvani uz mūsu vēstniecības rēķina, tad skaties, lai tā neizput.

—    Nejaukais! Gribi tikt no manis vaļā?

—           Ļoti jauki, ka tu piezvanīji! Gandrīz vai sižets nelielam Mastam. «Nakts zvans no Parīzes».

—          Labi, Ričard, es beidzu! Flurī kundze māj ar roku, ka l<il)rauc. Tu atbrauksi man pretim?

—    Es pacentīšos.

—    Nu pacenties, Ričard! Es ļoti gaidīšu. Atā!

Klausulē kaut kas noklakšķēja, un saruna pārtrūka. Es vēl «Intas minūtes pagaidīju, centrāle nekādu informāciju vairs nedeva, un drīz vien atkal likos gulēt. Pulkstenis rādīja tieši Ntundu pēc pusnakts.

4. nodaļa

—     Tu bieži nāc uz tik lepniem krogiem? — Vilis pajautāja, pārlaizdams mazliet izbrīnījušos skatienu greznajai telpai. Jaunatvērtais bārs «Baltā zvaigzne» atradās pašā Rīgas centrā un acīmredzot bija iekārtots pēc kaut kāda vidēja Eiropas standarta. Nelielo zāli piepildīja balti galdi un krēsli, pie baltajām sienām mirdzēja lieli spoguļi, vienā telpas stūrī zaļoja japānisks priežu dārziņš, bija arī dažas gleznas un dīvaini sienas dekori. Bagātīga uzkožamo izvēle, plauktos iztēli kārdināja divdesmit divu dažādu dzērienu pudeles, ieskaitot pat slaveno franču šampanieti «Chavalere». Skaista un ļoti laipna bārmene, kas runā latviešu, krievu, angļu un franču valodā un droši vien zināja arī vēl spāņu un vācu, un divas viesmīles īsos, sarkanos bruncīšos. Un laikam jau izmeklēta publika, un vakaros dārgas prostitūtas, un galvu reibinošas cenas, un klusa mūzika. Un tik reti pārdzīvota sajūta, ka tu to visu vari atļauties, kaut arī tikai šodien, kaut arī tikai vienu mirkli, bet tu vari ieiet šādā krogā, vari sēdēt un vērot skaistas sievietes un turīgus vīriešus, vari pasūtīt visu, ko piedāvā biezā ēdienkarte un lielā valodu pratēja aiz bāra letes.

—     Nē, Vili, — es viņam atbildēju. — Es šeit esmu pirmo reizi.

—    Vai kaut kas noticis? — Vilis pavaicāja.

—     Nē, nekas īpašs. Patiesību sakot, man iet visai bēdīgi. Pēdējo kaut cik normālo honorāru saņēmu pirms pieciem gadiem, kad iznāca mans romāns «Sitiens sejā». Pēc tam nekas dižs nav bijis.

—    Slinko?

—    Līdz šim vēl nekad tik daudz neesmu strādājis. Šo piecu gadu laikā esmu uzrakstījis četrus jaunus romānus, taču …

Vilis pārsteigts uz mani paskatījās.

—    Izdevniecības neko neņem pretī?

—     Kādas izdevniecības! Viena vien mums ir, un tā pati uz bankrota robežas! Beidzot būs jāmēģina saistīties ar kādu SIA.

—     Man liekas, mēs no problēmām nekad vaļā netiksim, — Vilis grūtsirdīgi noteica. — Ja atkrīt kāda no tam, kas pastāvēja komunistu laikā, tūlīt tās vietā mums uzrodas divas citas, kādas bija pilnīgi neiespējamas toreiz.

—     Tāda ir dzīve, — es pasmaidīju, pateikdams visšķidrāko patiesību pasaulē.

—     Kā tad tu tiki pie naudas? — Vilis painteresējās. Viņš bija kāda liela dienas laikraksta galvenais redaktors, pazīstams rakstnieks un žurnālists, un es viņu biju uzaicinājis parunāties par iespēju sākt strādāt viņa avīzē. Es sapratu, ka vismaz tu- vakajos gados nez vai kādu savu romānu spēšu publicēt, un atkal gribēju, kā kādreiz jaunībā, pastrādāt presē par reportieri.

—    Nupat veselu mēnesi pie mums nodzīvoja mātesmāsa no statiem, — es paskaidroju. — Krustmāte tikai pirms dažām dienām aizlidoja atpakaļ uz Ņujorku.

—    Viņa dzīvo Ņujorkā?

—    Tantei Bruklinas rajonā pieder divstāvu māja, veikals un divtūkstoš akru liels zemes gabals Floridā.

—    Tā nekas. Tur noprecēja miljonāru?

—    Nē. Viņa uz Ameriku aizbrauca jau ar vīru — latvieti, kurš tur sešdesmito gadu vidū bija kļuvis par diezgan ievērojamu būvuzņēmēju.

—    Man pret mūsu letiņiem ir diezgan lielas pretenzijas, — Vilis sacīja, — taču vienu gan mums atņemt nevar. Mēs tomēr protam strādāt!

—     Es gan tā neteiktu, — piesardzīgi iebildu. — Mēs jau sen nestrādājam.

—    Tu piecu gadu laikā esi uzrakstījis četras grāmatas. Cepuri nost! Es šais trakajos laikos jau trīs gadus vadu lielu avīzi. Arī paldies! Kundzīte aiz letes murmulē sešās valodās. Kāds ir izdomājis un iekārtojis šīs glītās telpas. Nē, Ričard, strādāt mēs protam, vienīgi mēs vēl neprotam piedot un visu aizmirst.

—    Tu domā — vajag?

—     Mums biežāk būtu jāskatās, kas notiek šodienas cilvēku dvēselēs un kas ar tām notiks rīt. Ir jau skaisti un patriotiski runāt par astoņpadsmito gadu un pat censties tur atgriezties, bet. . . Laiks ir neapturams, un nekas nav atgriežams. Ne labas, ne sliktas dzīves. Es ļoti baidos par latviešu kultūru. Par mūsu kino, teātri, grāmatniecību, tautas mākslu. Saka — jāpagaida. Mēs vēl esam ļoti nabagi. Bet tas nav tiesa. Nabaga ir valdība. Tauta savā garā ir ļoti bagāta. Taču, ja valsts arī turpmāk pret šīm vērtībām izturēsies tikpat vienaldzīgi kā līdz šim, tad mūsu kultūra drīz vien izskatīsies kā pašreiz Ciekurkalna tirgus. Laukums ir. Nojumes ir. Sēta apkārt ir. Vārti vaļā. Un desmitiem tukšu galdu bez neviena pārdevēja! Tā laikam ir labāk. Tā kādam ļoti patīk. Un dzeja atkal tiks sacerēta piedūmotās rijās. Un dziesmas dziedātas nakts melnumā. Un teātris spēlēts pilsētas laukumos. Un grāmatas rakstītas uz bērza tāsīm . . .

—    Tu padomju laikā zināmā mērā biji opozīcijā. Tagad arī?

—          Es nebiju opozīcijā, — Vilis nedaudz saviebās un ātri izdzēra glāzīti Napoleona konjaka. — Un kas tad vispār bija opozīcijā? Tā atklāti? Neviens! Pat Ojārs Vācietis ne.

—     Viņam bija daudz nedrukātu darbu. Tāpat kā Gunāram Priedem, Lāmām, Belam, Belševicai un daudziem citiem, — es rāmi atgādināju.

—     Daudziem citiem ne, — Vilis strauji pakratīja galvu.

—     Bet tevis minētajiem daži tādi darbi patiešām bija. Nu un tad? Tas taču ne mazākajā mērā neliecināja par viņu atklātu nostāšanos pret padomju sistēmu! Es pasvītroju — atklātu!

—     To jau neizdarīja neviens no pazīstamiem māksliniekiem vai rakstniekiem. Tā, lai par to būtu jāiet cietumā. Bet man nenāk vārds pār lūpām, lai viņus kaut mazliet nosodītu.

—     Mēs visi savā dziļākajā pārliecībā bijām opozīcijā, mēs nespējām šo partijas diktatūru pieņemt, bet visi ar to kaut kā tomēr klusi samierinājāmies un centāmies piemēroties. Es tajā nesaskatu nekādu lielo vainu. Vismaz lielākā daļa latviešu mākslinieku un rakstnieku, teātra, kino un kultūras darbinieku ar saviem darbiem un darbību nekādu negodu mūsu tautai nav sagādājuši. Tad jau drīzāk otrādi. Un lai jau radikāļi brēc! Neko vairāk viņi nespēj. Bez tam sociālismam nenoliedzami bija arī daudzas priekšrocības, — Vilis mierīgi turpināja,

—    kuras vēl ilgi daudzi atcerēsies ar prieku un pateicību, gluži tāpat kā vēl dažas vecas tantiņas šodien atceras labos Ulmaņlaikus.

—    Tu domā, cilvēks var tik ātri mainīties? Boļševiki septiņpadsmitajā gadā arī uz to ļoti cerēja.

—     Protams, cilvēks nemainās, — Vilis piekrita. — Taču neviens mums neliedz kļūt kaut mazdrusciņ gudrākiem.

—     Es jau vairs gudrāks nekļūšu, — klusi teicu un arī iztukšoju glāzi. — Dumjāks gan. Uz galvošanu.

—     Es tāpat, — Vilis piekrita. — Brīnos, kā līdz šim laikam vēl neesmu sajucis prātā!

—    Tu domā, neesi? — iesmējos.

—     Domāju, ka neesmu vis! — Vilis pasmaidīja, tad atkal kļuva nopietns. — Lai gan … Mēs, protams, visi šodien esam mazliet jukuši. Daudzi ar to kļūst pat labāki un jēdzīgāki, taču daudzi… Tu, piemēram, esi nojūdzies galīgi! Kāda velna pēc tev jāpērk tik šausminoši dārgs dzēriens? Mēs varējām piedzerties daudz lētāk.

—     Aizbraucot tante man iedeva divsimt dolāru. Kādēļ gan vienreiz neuzdzīvot? Varbūt pēc mēneša Maskavā notiek šoreiz jau sekmīgs militārs valsts apvērsums, pēc dažām dienām mūsu dzimtā Rīga atkal sajūsmas pārpilna sagaida padomju

Iniikiis, un mēs visi padevīgi un klusi atgriežamies pierastaja hcicialismā …

Tu ari tagad gribi pievērsties politikai? — Vilis painteresējās.

Man, protams, kā daudziem citiem, ir savs neliels pasau- |vh pārveidošanas modelītis, taču par tā realizēšanu es domāju vienīgi dažas minūtes pirms aizmigšanas.

Varbūt tomēr ir vērts to izkliegt arī pārējiem? Nē, Vili, nav vērts! īsti vērtīgi ir vienīgi strādāt savu ii imļoto darbu. Dažreiz tā jauki pasēdēt labā krogā un iedzert. Mīlēt sievietes. īpaši nedomāt par naudu un rītdienu. Un pa- « riisties izdarīt kaut ko labu. Tomēr.

Tu to vari. Tu vispār esi labs rakstnieks, Ričard. Pavisam nopietni.

Paldies, Vili. Bet es pašlaik esmu gandrīz vai uz sēkļa. Iii jau pats zini, papīrs ir dārgs, tas ir simt reižu dārgāks par fi<> slaveno franču konjaku, tā kā neviena no manām grāma- liim tik drīz neiznāks. Ja vispār iznāks. Ko domā darīt?

Man ir vajadzīgs darbs. Tādēļ ari tev piezvanīju un gri- liOju aprunāties. Vai tev nav brīva kāda štata vieta? Es lab- pml atkal pastrādātu žurnālistikā.

Vilis ilgi klusēja, nervozi pirkstos grozīdams glāzi. Es uzreiz iwipratu, ka viņam nekādas brīvas vietas nav. Tā ari bija.

Es tev labprāt palīdzētu, — Vilis lēnīgi sacīja, — taču pašlaik kaut ko apsolīt… Piedod, Ričard, bet tā rādās, ka man lulit vajadzēs atlaist daudzus savējos. Mēs knapi turamies uz i Klons. Bet mums ir dažas foršas idejas, un varbūt izķepurosimies. Bet, kas attiecas uz tevi… Pagaidām norunāsim tā. Knksti, ko vari uzrakstīt un kas tev pašam liekas interesants.

tavs materiāls izrādīsies labāks, saistošāks vai sensacionālāks par to, ko tai pašā laikā spēs piedāvāt kāds no mūsu līdz- nli.idniekiem, es, ne mirkli nešauboties, drukāšu tevi. Ja jau Konkurence, tad lai tāda arī ir! Tu pagaidām būsi, tā sakot, lirlvžurnālists. Kā Juris Kaža.

Labi, Vili. — Es ne pārāk iepriecināts piekritu un noska- lijos, kā pie bāra letes apsēžas divi sirmi kungi un eleganta

dāma. Izskatījās pēc ārzemniekiem. — Arī man ir dažas foršas Ul<«jas.

Romānus vairs nerakstīsi? — Vilis pēc neilga laika iejau-

tlj&s.

Pamazām jau atkal sākšu, — es atbildēju. — Tas ir tāpat kā ar narkotikām. Pierodi un esi pagalam.

—     Es pat nezinu, par ko šodien varētu rakstīt romānu. — Vilis domīgs noteica un atkal piepildīja glāzi. — Par šo laiku?

Es iesmējos.

—     Par mīlestību, Vili! Nekas labāks vēl līdz šim nav izdomāts. Tas ir trumpja dūzis, kas nosit visus pārējos sižetus un idejas.

—    Piešaujies jau tirgus konjunktūrai? — Vilis kārtējo reizi savu apaļo ģīmi savilka tikai viņam raksturīgā skābā smaidiņā.

—     Es zinu, kas lasītājam vajadzīgs, — diezgan stingrā balsī teicu. — Es to jau zināju, rakstīdams savu pirmo stāstu brež- ņevisma ziedu laikos. Un tāpēc ceru, ka nekad nebūšu zaudētājos.

—     Nosaukumu jau arī esi izdomājis? — Vilis painteresējās. — Man pašam ar tiem iet visgrūtāk.

—     Bet man visvieglāk, — es atteicu. — Jauno romānu nosaukšu «Sieviete visam mūžam». To pamēģināšu uzrakstīt viegli, modernā stilā un formā, fiksējot visu, kas ar mani būs noticis pēdējos gados.

—     Interesanti, — Vilis domīgs norūca un ari paskatījās uz abiem ārzemju kungiem un skaisto dāmu. — Bet kur liksim mūsu pagātni? Tev, tāpat kā man, aiz muguras ir jau puse dzīves. Varbūt pat visa. Rītdiena, ja baigi nepaveicas, var izrādīties ārkārtīgi tāla nākotne.

—     žēl, vai ne? — es skumji pasmaidīju un tūlīt atcerējos Diānas nakts zvanu. Tas tomēr bija brīnišķīgi, ja skaidri varēju zināt un sajust, ka man šajā bezgalīgi lielajā pasaulē, šais drausmīgajos pilsētas džungļos un vientulības okeānā šad tad blakus ir draugs un mīlama sieviete. Tas bieži dod savādu spēku un vismaz kaut kādu jēgu dzīvot.

—    Ņemsim vēl vienu Napoleonu? — es pavaicāju.

—    Lai paliek! — Vilis atmeta ar roku un piecēlās. — Pietaupi savus dolārus kādai sliktākai reizei…

5. nodaļa

Nākamās dienas pēcpusdiena iekāpu savā spilgti sarkanajā BMW limuzīnā, kura dēļ mani daudzi apskauda, ieskaitot draugus un radus, un pa Daugavgrivas ielu braucu uz pilsētas centru.

Es nebiju nekāds trakais braucējs. Rīgā parasti nepārsniedzu atļauto ātrumu un arī uz lielajām vienvirziena šosejām reti kad pārsniedzu simt, simt desmit kilometrus stundā. Man ar to pilnīgi pietika. Savu mūžā biju redzējis tik daudzas autoavārijas, tik daudzus uz mūžu sakropļotus un bojā aizgājušus cilvēkus, ka jau sen apjēdzu: ātrai un, vēl vairāk, pārgalvīgai braukšanai nav absolūti nekādas jēgas un pamatojuma. Ko es iegūšu, paredzētajā galapunktā nokļuvis vienu, divas vai pat desmit minūtes agrāk? Vai ir vērts šo dažu minūšu dē) zaudēt savu veselību un dzīvību? Turklāt man būtu žēl arī šo žilbinoši skaisto, jauno un loti dārgo automašīnu redzēt kā vairs nekur nederīgu lūžņu kaudzi.

Vakar «Dienā» izlasīju, ka uz Jūrmalas šosejas jaunākā modeļa mersedesā, drāžoties ar simt sešdesmit kilometru ātrumu stundā, avāriju cietis un nosities kāds trīsdesmitsešga- dīgs poļu komersants. Te tev nu bija visas tavas spekulācijas, starptautiskie sakari, lepnās viesnīcas, sievietes, nauda un spožā nākotne brīvā tirgus apstākļos!

Es vienmēr ar izbrīnu un dziļu neizpratni esmu klausījies cilvēkos, kuri sparīgi un ļoti pārliecinoši spēj kalt tālejošus nākotnes plānus. Man tas šķiet mazliet naivi un ne pārāk droši. Sie cilvēki acīmredzot pat neiedomājas, ka jau nākamajā mirklī negaidīti var plīst automašīnas riepa vai sīksīks asinsvadiņš viņu smadzenēs .. .

Dzejnieks Egils Plaudis man reiz atzinās: «Tas būtu smieklīgi, ja es jau šodien sāktu domāt, ko darīšu pēc trim dienām. Tas ir pārāk ilgs laiks. Turklāt nepiepildītos neviena no lielajām cerībām. Bet vienas dienas ietvaros tās bieži vien piepildās. Vienai dienai cerību parasti ir maz.»

Tu pareizi darīji, Egil! Kā matērija sastāv no atomiem, tā mūsu dzīve no mirkļiem. Un šodienas mirklis vienmēr ir daudz drošāks un reālāks nekā viss ieplānotais mūžs.

Noliku automašīnu Tērbatas un Merķeļa ielu stūrī, «Saktas» puķu tirdziņā nopirku piecas sarkanas rozes un braucu uz lidostu. Diānai vajadzētu atlidot sešpadsmitos piecās minūtēs.

Novietojis automašīnu stāvvietas laukumā, uzgāju augšā un pie atklātās terases barjerām vēroju milzīgo lidlauku. Es pats kādreiz jaunībā pārciestas smagas galvas traumas dēl nekad vēl nebiju uzdrošinājies lidot, taču man vienmēr paticis vērot lidostas nesteidzīgo burzmu, izjust sagaidīšanas un pavadīšanas emocionālos rituālus, aplūkot parasti eleganto un nedaudz izsmalcināto publiku un spēji gaisā pacēlušās lidmašīnas. Sajā mazliet saspringtajā gaisotnē valdīja kāds vispārējs noslēpums, tikko nojaušamas bailes un tās pašas mirkļa cerības, kuras parasti gaiši piepildījās, kad ilgi gaidītā lidmašīna beidzot laimīgi pieskārās zemei.

Es Diānu ieraudzīju tūlīt, līdzko no aviosabiedrības SAS skaistās dzeltenbaltās lidmašīnas sāka kāpt laukā pirmie pasažieri. Viņa pat no tālienes izskatījās loti efektīga. Slaido ķermeni sedza spilgti sarkans, apmetnim līdzīgs mētelis, bet galvu rotāja melna platmaļu cepure. Diāna kopā ar pārējiem atbraucējiem lēnam tuvojās lidostas ēkai un, zinādama, ka es kaut kur tur stāvu, vairākkārt pamāja ar roku.

Es ar Diānu iepazinos pirms diviem gadiem pie Edija, kad tiku uzlūgts uz viņa četrdesmitās dzimšanas dienas svinībām. Man arī toreiz ar dažu dienu atstarpi palika četrdesmit gadu, un tā iznāca, ka mūsu dzimšanas dienas it kā nosvinējām kopā.

Viesu nebija daudz, galvenokārt Edija radinieki un tuvākie draugi, un Diāna mani jau pirmajā brīdī piesaistīja ar savu neparasto skaistumu, vingro augumu, slaidām, manuprāt, pilnīgi ideālām kājām, spilgti eleganto apģērbu un gandrīz vai tipiskas pavedinātājas daudzsološo smaidu. Sai ziņā gan es smagi kļūdījos, Diānu uzreiz ierindodams viegli iegūstamo sieviešu skaitā. Tas bija tālu no īstenības. Es to spēju izdarīt tikai pēc diviem mēnešiem, taču pārējais pirmajā iespaidā radies priekšstats par šo vienreizējo sievieti vēl šodien ir pareizs.

Diāna vienmēr, jebkurā vietā un apstākļos bija skaista, labi kopta, eleganta un ļoti valdzinoša būtne. Tas mani drusku mulsināja un vienmēr radīja šaubas par šīs sievietes patiesajām jūtām un īsto dabu. Jo manā iztēlē un līdzšinējā pieredzē vēl nebija gadījusies sieviete, kurai piemistu tik uzkrītoši liela un Joti mānīga atšķirība starp viņas šķietami vaļīgo un koķeto ārējo uzvedību un diezgan noslēgto iekšējo pasauli, kurā viņa apdomīgi ielaida tikai labi iepazītus cilvēkus.

Bet varbūt es atkal smagi kļūdos, un Edijam bija simtprocentīga taisnība, kad viņš man aizvakar apgalvoja, ka es nekad Diānu nespēšu pilnīgi ne iepazīt, ne atklāt? Tikai druskas. Tikai kaut ko nojaust. Sajust vieglas temperatūras svārstības. Redzēt vienīgi dažus gaismas uzplaiksnījumus, kamēr līdz pilnīgai viņas dvēseles atklāsmei man vajadzēs pa bezgalīgu tumsu iet miljons gadu? Bet ko es varēju izdarīt un panākt divos gados? It kā jau daudz, tomēr Diāna man joprojām lielā mērā ir palikusi mīkla. Kādēļ viņa vispār ar mani ielaidusies, kļūdama par mīļāko un tagad pat grasīdamās precēties?

Diāna bija ļoti smalka un izglītota dāma. Tipiska aristokrāte. Lēdija. Bagātu vecāku vienīgā meita. Prata četras svešvalodas un pašreiz strādāja Ārlietu ministrijā par tulku, viņas pakalpojumus dažreiz izmantoja arī valdība un Augst.ik.i padome. Daudz braukāja pa ārzemēm, tikusi pat Baltajā namā un Eli- zejas pilī. Spiedusi roku Beikeram, Genšeram 1111 Gorbačovam. Viņai piemita labas manieres, iedzimts lepnums un laika gaitā iegūta milzīga pašapziņa. Viņa skaidri apzinājās savu augsto profesionālo varēšanu, savu cilvēka un sievietes vērtību, vienmēr spriedumos un rīcībā bija noteikta un droša un tikai dažreiz man grūti saprotamu iemeslu dēj pēkšņi palaida visas bremzes vajā, kļūdama Joti dabiska, ne ar ko neierobežota, sievišķīgi vāja, kaislīga un nepierasti vaļsirdīga.

Diānai bērnu nebija, lai gan laulībā nodzīvojusi desmit gadus. No divdesmit līdz trīsdesmit gadu vecumam. Pēdējos astoņus gadus pavadījusi pilnīgā brīvībā. Kā viņa šo brīvību izmantojusi tīri seksuālā ziņā, es nezinu. Mani tas arī īpaši neinteresēja, lai gan stipri šaubos, vai viņa visu šo laiku pilnīgi būtu iztikusi bez vīriešiem. Esot nepārtrauktā uzmanības centrā, katru dienu atrodoties gudru un galantu vīriešu sabiedrībā visdažādākajos (mazāk vai vairāk oficiālos) banketos, rautos, pieņemšanās un reprezentāciju ballēs, viņai, pēc manām domam, ir bijis pilnīgi neiespējami izvairīties vai izbēgt no šo vīriešu uzmanības un iekāres apliecinājumiem. Diāna noteikti gulējusi daudzās gultās, daudz ko pieredzējusi un atļāvusi. Varbūt dažreiz tas viņai nav bijis sevišķi patīkami, ne vienmēr pati gribējusi un gājusi tam pretim, taču par to, ka viņa nepārtraukti tiek iekārota un bieži arī iekarota, es nešaubījos ne mirkli.

Bet kā tomēr ir īstenībā? Es nezinu. Es tikai minu mīklas. Par pasauli, ikdienas notikumiem, par vīriešu un sieviešu savstarpējām attiecībām un uzvedību dažādos apstākļos spriežu, par pamatu ņemot galvenokārt savu personīgo pieredzi. Bet mana pieredze ir visai ierobežota un diezgan drūma, tādēļ par sievietēm manas prognozes bieži vien var izrādīties nepareizas un ļoti kļūdainas.

Iespējams, ka mana vispārējā skeptiskā attieksme pret sievietēm bieži izpaužas arī manā uzvedībā. Sievietes to instinktīvi jūt vai pat skaidri redz un parasti pret mani, tāpat kā es pret viņām, izturas diezgan vēsi un atturīgi. Tādēļ mani zināmā mērā pārsteidza Diānas tūlītējā siltā un draudzīgā pieķeršanās, vēlākās tuvības alkas un pēdējā laikā apliecinātā un arī nekādi nenoslēpjamā mīlestība un vēlēšanās turpmāk ar mani dzīvot kopā.

Pārsteidza tādēļ, ka es pats sadzīvē biju stipri vienkāršs, man nepatika tā sauktā «augstākā sabiedrība» un visi šie «aristokrāti» un bagātnieki. Es bieži biju pat parupjš, izaicinoši lecīgs, bez jebkādām «labām manierēm» un speciāli gudras runāšanas, turklāt vēl bez akadēmiskas izglītības. Pēc dēla piedzimšanai,' materiālo apstākļu spiests, mēģināju savienot mācības ar darbu. Tas neizdevās. Es nespēju un arī vairs īpaši negribēju studēt. Turklāt tieši tai laikā nopietni pievērsos literatūrai, sāku rakstīt stāstus un romānus, tie visi tūdaļ tika publicēti, es ātri iekaroju vārdu, kļuvu it kā pat slavens, daudzu cienīts un varbūt pat mīlēts, tādēļ sevišķi neskumu par formālo augstākās izglītības trūkumu.

Dzīvoju divatā ar māti Iļģuciemā, kādreizējās Cīruļa kundzes privātmājas trīsistabu dzīvoklī. Dzīvoklis bija labs. Māte mitinājās atsevišķā istabā, kur varēja ieiet no virtuves. Es biju iekārtojies gala istabā, bet blakus esošā (lielākā) istaba skaitījās it kā kopēja, lai gan māte tur uzturējās ļoti reti. Viņas istabā stāvēja krāsu televizors, un bez īpašas vajadzības viesistabā viņa nekad ilgi nepalika.

Nezinu, ko sievietes domāja par manu ārējo izskatu. Visai iespējams, ka dažas no viņām manī saskatīja zināmu vīrišķīgu pievilcību, taču skaists es nebiju. Man bija simt astoņdesmit centimetrus garš, fiziski spēcīgs un diezgan sportisks augums, tumši mati, vērīgas gaišbrūnas acis un diezgan nekaunīgs skatiens, ar kuru es parasti rūpīgi nopētīju un novērtēju visas sievietes, kas nokļuva manā redzeslokā.

Tāpat nezinu, vai biju dumjš vai gudrs. Šis vērtējums daudzējādā ziņā atkarīgs no izvirzītajiem kritērijiem un vērtētāja personības. Paša skatījumā man par sevi kaunēties tā kā nevajadzētu. Formālā izglītība nekad nav noteikusi tā vai cita cilvēka prāta spējas vai intelekta līmeni. Sevi uzskatīju par vispusīgi attīstītu cilvēku, kas labi orientējas visās Latvijas un pasaules kultūras, literatūras, mākslas, zinātnes, mūzikas, vēstures, sporta un politikas norisēs. Varbūt ne pārāk dziļi, taču pietiekami, lai spētu visu saprast, vērtēt, brīvi izteikt savus spriedumus un justies pilnīgi drošs jebkurā sabiedrībā.

Pēc apmēram četrdesmit piecām minūtēm pasažieri, izgājuši muitas kontroli, beidzot parādījās sagaidītājiem. Diāna mīļi uzsmaidīja, es viņai pasniedzu rozes, sārtajam vaigam uzspiedu vieglu skūpstu, tad paņēmu abus čemodānus un gāju uz mašīnu. Diāna vēl dažas minūtes palika, kaut ko pārrunājot ar kolēģiem, kurus gaidīja Augstākas padomes melnās volgas, no viņiem atvadījās, tad iekāpa mašīna un apsēdās man blakus.

—     Beidzot esmu pie tevis! — Diāna priecīgi iesaucās.

—    Kā juties tur, augšā? — es uzprasīju un saku braukt. — Tu labi paciet šos lidojumus?

—    Nekādas vainas. — Diāna iesmejas. I <ih Ir tikai tavas muļķīgās iedomas, ka tu nedrīksti lidot. Kas lov to ir teicis?

—    Es pats.

—     Mīļais, lai nu kam, bet tev gan vajadzēja zināt, ka neviens cits, tikai mēs paši sev vienmēr sastāstām vislielākās blēņas!

—    Tās nav nekādas blēņas. Es nepanesu augstumu.

—    Es ari ne! Bet kas man vainas?

—    Nekādas.

—     Bet ir gan! Es tomēr jūtos nogurusi.

Es izbraucu uz Jūrmalas šosejas un ar simt kilometru ātrumu stundā nesos uz Rīgu. Mašīnā nejutu ne mazāko vibrāciju. Tā, mīksti, cieši pieplakusi sausajai šosejai, apbrīnojami viegli traucās uz priekšu, it kā pati gribēdama pēc iespējas ātrāk un saudzīgāk mūs aizvest pie miera un atpūtas.

Es vairākkārt Diānai uzmetu ziņkāru skatienu, jo pēkšņi atkal, jau kuro reizi iedomājos, ko gan viņa darītu, ja man nebūtu tik fantastiski palaimējies un es būtu bez mašīnas? Mēs brauktu mājās uz Berģiem ar autobusu, pēc tam ar tramvaju un atkal ar autobusu? Izmantotu taksometru? Vai varbūt Diāna mani nemaz nebūtu aicinājusi viņu sagaidīt, bet tiktu aizvesta uz mājām ar kādu no lepnajiem valsts limuzīniem?

Droši vien tā domāt bija diezgan stulbi un bezjēdzīgi, tomēr mani šie jautājumi ļoti interesēja. Jo es skaidri zināju, tūkstoš reižu biju lasījis, dzirdējis un pats ar savām nervu šūnām izjutis, kā mainās cilvēku savstarpējās attiecības, ja krasi mainās materiālais, sabiedriskais vai finansiālais stāvoklis. Tas likās nožēlojami, bet tā bija. Vēl vairāk! Nabags būdams, tu nemaz to aprindu cilvēkiem, pie kuriem piederēja arī Diāna, netiktu pat tuvumā! Bet es nebiju bagāts. Es nebiju viņu aprindu cilvēks. Neoficiāli gan tiku pieskaitīts pie tā sauktā «sabiedrības krējuma», jo biju diezgan ievērojams radošās inteliģences pārstāvis, taču patiesībā es piederēju tikai pats sev. Es biju brīvs cilvēks. Zēns no Iļģuciemā. Man ar to pilnīgi pietika. Tas bija augsts tituls, kaut kas līdzīgs angļu lordam vai franču marķīzam. Zēns no Iļģuciemā. Es ar to lepojos.

Bet ko tādā gadījumā domā Diāna? Kādēļ viņa tomēr sēž blakus, pārlikusi vienu kāju pār otru, un mazliet nogurusi, bet neviltoti laiku pa laikam uzmet man siltu skatienu? Mēs iepazināmies, kad es par šādu automašīnu pat nesapņoju, bet viņai piederēja un vēl tagad pieder jauns devītais žigulis. Kad viņa pilsētā bija bez mašīnas, es viņu vienmēr uz Berģiem aizvedu ar tramvaju un autobusu. Un nekas! Viņa man pat nekad netika jautājusi — kāpēc tev nav automašīnas? Ja nav, tad nav! Mēs gājām kājām.

Tātad tomēr mīlestība? Mazliet vēlīna, toties ļoti stipra? Tā jau mēdzot būt. Mums, četrdesmitgadniekiem, jūtas varbūt nav vairs tik vētrainas un bezprātīgas kā jaunībā, toties tās ir stabilas un drošas. Uz tām var paļauties. Četrdesmit gadu vecuma mīlestība nekad nav akla. Tieši šai vecumā mīlestība iegūst to, ko tā nekad nesaņem jaunībā — prāta svētību. Skaidri apzinātu nepieciešamību iegūt mīlestību un tai veltīt visu atlikušo dzīvi. Kad iemīlas četrdesmitgadīga sieviete, tas ir vairāk nekā nopietni. Viņa saprot un skaidri apzinās, ka beidzot ir sasniegta dzīves augstākā virsotne, vai arī viņu gaida smags un bezgala sāpīgs kritiens melnā bezdibenī. .. Četrdesmit gadu vecumā radusies mīlestība mums dod lielisku iespēju apzinīgi riskēt ar visu savu līdzšinējo dzīvi, to liekot uz vienas vienīgas kārts. . . Uz sarkana vai melna kauliņa. . . Uz viena cilvēka.

Es vēlreiz ātri paskatījos uz Diānas skaisto, lepno, it kā kaut kādas iekšējas enerģijas spilgti apstaroto seju un atcerējos kaut kur lasītu izteicienu, ka īsta mīlestība sākas tikai tad, kad no visām ķermeņa daļām tevi visvairāk valdzina vienīgi seja…

Jā. Tā tas varētu būt, taču daudz vairāk par Diānas seju mani tomēr pievilka un valdzināja viss viņas ķermenis, viņas brīnišķīgais augums, krūtis, kājas un tas, kas starp kājām, un viņas skaistie, garie mati, viņas draudzīgā attieksme pret mani un tas miers un nemiers, ko viņa manī katru reizi izraisīja ar savu klātbūtni vien.

Vai es viņu mīlēju? Droši vien. Ja tā nebūtu, es, iespējams, pašlaik savā mašīnā vestu kādu citu sievieti.

Bet tagad es vedu Diānu.

Vedu cauri pilsētas centram, un man ir pilnīgi vienalga, vai šai pilsētā pārsvarā dzīvo krievi vai latvieši, gruzīni vai čigāni, žīdi vai angļi. Šai pilsētā dzīvoju es. Rīga ir mana pilsēta. Mans mēmais, skaļais draugs. Es esmu piedzimis tavās smilšainajās ieliņās, dzīvoju tavos lietus nomazgātajos asfalta bulvāros, tavos krāšņajos parkos, koka nameļos, dzelzbetona augstceltnēs un netīrajos pagalmos, un kādreiz šeit arī nomiršu un tikšu apglabāts…

Nekas, mana skaistā akmens princese! Mana dievišķā pilsētu karaliene! Mēs vēl piedzīvosim labākus laikus! Tu redzēsi! Un varbūt nepaies nemaz tik gari gadi, kad kāda iemīlējusies sieviete nakts vidū savam mīļotajam zvanīs no Rīgas uz Parīzi un aizgrābtā balsī dvesīs: «O, 2ak! Es tev zvanu no Eiropas skaistākās un tīrākās pilsētas! Rīga! Esmu sajūsmā! Kas gan ir Parīze salīdzinājumā ar šo pasakaino Latvijas galvaspilsētu?!»

Es iesmējos. Diāna nedaudz pagriezās pret mani.

— Kas tevi tā uzjautrina?

—    Tā… Nāk prātā visādas muļķības.

—    Tu domāji par mani?

—           Nē, Diān. Es iedomājos, ka nebūtu slikti, ja šis trakais un smagais laiks jau būtu pagājis, un mēs uzreiz nokļūtu desmit gadu tālā nākotnē.

—    Kas tad notiktu?

—           Nezinu. Bet viss droši vien būtu savādāk. Labāk. Tīrāk. Godīgāk. Gudrāk. Taisnīgāk.

—           Bet mēs tad būtu desmit gadus vecāki, — Diāna mazliet skumja teica. — Tu šos desmit gadus negribi nodzīvot?

—           Tā ir, kā ir, — es klusi noņurdēju. — Dažreiz man vispār vairs negribas dzīvot.

Diāna asi pavērsās pret mani, un viņas lielajās acīs peldēja lielas baiļu salas.

—    Kaut kas pa šo laiku ir noticis? — viņa jautāja.

—           Nē, — es noraidoši pakratīju galvu. — Kaut kas ir noticis pa tiem četrdesmit diviem gadiem, kamēr es esmu šai pasaulē.

—    Un kas tas būtu?

—           Manī ir nodzisusi kāda dzirkstele. Kāda iekšēja lampa. Dažreiz viss metas tumšs. Es vairs ī«ti nesaskatu dzīvei jēgu.

Diāna brīdi klusēja.

—           Pat tagad, kad tu esi saticis mani? — viņa ļoti izbrīnījusies jautāja. — Kad mēs viens otram piederam?

—            Jā, Diān, — es mazliet samocīti apstiprināju. — Tieši tu … Tieši mūsu satikšanās, mūsu mīlestība vairāk nekā jebkurš cits notikums manā mūžā kaut kā savādi un pavisam neparasti liek sajust mūsu dzīves īslaicīgumu, tās niecību un absurdumu. Kam tas ir vajadzīgs, ja tas viss tik un tā kādreiz beigsies?

—    Kādēļ tagad par to jādomā? — Diāna nopietna vaicāja.

—            Nav jādomā; — es viņai piekritu. — Tikai dažreiz galvā iešaujas aizdomas, ka kāds ar mums ļauni spēlējas. Vispirms iedod dzīvību, lai pēc kāda laika to noteikti atņemtu. Saved kopā, lai pēc tam atkal izšķirtu. Uzdāvina mīlestību, kad tavas dzīves lielākā daļa ir jau aiz muguras.

—            Tieši tādēļ! — Diāna pasmaidīja. — Tas, kas ar mums spēlējas, ir labs. Un gudrs. Viņš zina, kas cilvēkiem vajadzīgs. Tādēļ nedomā melnas domas! Pat dzīves pēdējā diena var atnest laimi!

Droši vien, es rūgti nodomāju, tikai kur tu to laimi liksi? Kam tā vairs būs vajadzīga?

Un tūlīt kāds galvā sita ar mazu veserīti: «Tev pašam, pe- simist, tev pašam! Tu taču pats pavisam nesen atzini, ka mūsu

dzīvei skaistumu un jēgu dod tieši šie ātri skrejošie esības mirkļi!»

Sievietes skatiens tavā sejā. Bērna pirmais solis. Tavas rokas pieskāriens mīļotās krūtīm. Kāds smaids. Saulaina diena jūrmalā. Silts vasaras lietus. Laikā pienācis tramvajs. Pēdējais teikums nupat pabeigtā grāmatā. Saullēkts. Dziesma, kas tevi ir padarījusi mazliet drošāku. Vārds, kam tu esi noticējis. Mīlestība visa mūža garumā. Un pats mūžs simt gadu ilgumā. Vai tas nav bijis brīnišķīgs mirklis?!

Diānas māja bija uzcelta septiņdesmito gadu vidū augstajā Juglas ezera krastā, no kurienes pavērās apbrīnojami jauks skats uz plašo ūdens klaju, priežu mežu un Juglas mikrorajona augstceltnēm.

Diānas vecāki bija tehniskās inteliģences pārstāvji. Tēvs — ievērojams speciālists siltumtehnikas nozarē, šķiet, pat lielākais Latvijā, zinātņu doktors, profesors, tehniskās augstskolas mācībspēks.

Māte — ķīmiķe, arī profesore, Koksnes ķīmijas institūta laboratorijas vadītāja.

Kad Diāna apprecējās, viņas vīrs, kaut kāds izcils matemātiķis, viņas vecākiem piepalīdzot, mājai uzbūvēja otru stāvu (trīs istabas) un diezgan tālu uz priekšu izbīdītu pussegtu terasi. Tur vasarās Diāna varēja sauļoties, dancot, rīkot kokteiļu vakarus, vakariņot vai vienkārši tāpat sēdēt mīkstos šūpuļkrēslos, skatīties, kā zemeslodes otrā pusē lēni pazūd sarkana saule, un padomāt, cik dzīve ir skaista, ērta, viegla un patīkama, ja tev viss ir. Ja tev pieder šāda pils, automašīna, bagāti vecāki, labs darbs, iedzimts skaistums, krājkasē rēķins un pati neesi nekāda muļķe.

Pēc desmit gadiem izcilais matemātiķis, arī laikam jau kļuvis profesors, atrazdamies zinātniskā komandējumā Anglijā, acīmredzot stipri pārsteigts uzzinājis, ka viņam mīļajā tēvzemē salīdzinājumā ar Kembridžas profesoriem maksā nožēlojamus grašus, nolēma dzimtenes laba neko vairs nedarīt, atstāt skaisto sieviņu viņas divstāvu villa, bet uz mūžīgiem laikiem, kā visi Lielbritānijas iedzīvotāji, palikt Anglijas karalienes aizbildniecībā.

Diāna gan izteicās, ka materiālās rūpes viņas viru nav no- mākušas, tad jau drīzāk seksuālās problēmas. Diāna, protams, pati vainīga. Viņa nav gribējusi vīram doties līdzi uz miglaino Londonu, un viņš ātri vien tur sameklējis kādu vieglprātīgu angļu lēdiju .,.

Tā Diāna savā otrā stāva arhitektūras un dizaina šedevrā dzīvojusi viena.

Pagalmā mums pretī iznāca viņas vecāki. Tēvs man patika. Elmārs Kamoliņš bija diezgan vienkāršs, pret mani draudzīgi noskaņots un izturējās tā, it kā manas attiecības ar viņa meitu viņu nemaz neinteresētu. Un varbūt, ka tā ari bija.

Diānas māte Vallija man atgādināja kādu filmā redzētu pagājušā gadsimta sieviešu ģimnāzijas direktrisi. Vecmodīgi ģērbusies, stīva, kalsna, ar biezām brillēm, diezgan spalgu balsi, stingru skatienu sejā, nekad neslēpdama savu nepatiku pret mani. Man viņa arī neko nepatika, un varbūt tieši tāpēc vēl nebiju pakustinājis ne mazo pirkstiņu, lai viņai kaut kādā veidā iepatiktos.

Vakariņās negāju, aizbildinoties, ka pašlaik ieturu stingru diētu. Savā ziņā es sev kaitēju, taču ar savu klātbūtni negribēju traucēt ģimenisko atmosfēru, kad meita, kārtējo reizi pārbraukusi no ārzemēm, mājiniekiem izdāļā dāvanas un stāsta savus redzējumus. Es viņiem tomēr vēl biju pasvešs cilvēks.

Sēdēju uz terases, šķirstīju dažādus Francijas pilsētu prospektus un reklāmu lapiņas un ar diezgan sāpīgām skumjām domāju, ka man laikam patiešām nekad savā mūžā tā arī neiznāks nokļūt ne Parīzē, ne Romā, ne Šveices Alpos un pat ne Singapūrā! Bet tās bija vietiņas uz pasaules vēdera, kurām es labprāt gribētu pieskarties. Bet ne viss ir dots. Patiesībā mums ir dots ārkārtīgi maz un tāpēc varbūt patiešām ir vērts priecāties kaut vai par vienkāršu dzīves mirkli, kad tu sevi apzinies dzīvu un veselu, tu vari domāt un nesajust izsalkumu, kad tev nekas nesāp, kad tu vari redzēt norietam sauli un pa ezeru aizpeldam nelielu jahtu; ezera otrā pusē ir vesels neredzīgo ciems, kura ļaudīm tas viss ir liegts…

Nezinu, cik ilgs laiks bija pagājis, bet saule vēl nebija norietējusi, kad mazliet negaidīti uz saviem pleciem sajutu Diānas siltās rokas.

—    Tagad nu es beidzot esmu tavā rīcībā! — viņa itin priecīga paziņoja. — Un saņem arī tu savu dāvanu.

Diāna smaidīdama man pasniedza greznā kastītē iesaiņotu baltu kaklasaiti. Tā izskatījās smalki apsudrabota un mirdzēja kā februāra sniegs. Tieši tādu es biju gribējis pie sava melnā krekla.

—    Paldies, Diān, — es stipri saviļņots teicu. — Tu tomēr to neaizmirsi.

—    Tad man būtu jāaizmirst tevi, — Diāna sacīja un apsēdās blakus. Lielie šūpuļkrēsli, šķiet, bija vēl saglabājušies no Ulmaņlaikiem.

—    Parīzē varēji arī mani piemirst. Nekāda nelaime nebūtu.

Diāna vērīgi uz mani paskatījās, un man uzreiz radās sajūta,

ka es viņai šovakar ne sevišķi patīku.

—     Rič … — Diāna kārtējo reizi kjuva nopietna. — Ja mēs gribam būt kopā … Ja gribam būt laimīgi… Ja mēs vispār viens otru mīlam… Kā mēs viens otru varam aizmirst kaut vai mirkli?

Es pasmaidīju. Nupat pateiktie vārdi skanēja ļoti sentimentāli, taču tie bija skaisti, laikam arī patiesi, un pašreiz labi iederējās.

—     Nē, Diān, esi mierīga, — es atbildēju. — Es tevi nekad neaizmirsīšu.

Viņa brīdi klusēja. Pirms vai pēc vakariņām viņa acīmredzot bija iegājusi vannā, jo tagad, sēdēdama man blakus, uz sava slaidā auguma uzmetusi tikai pūkainu importa mājas halātiņu, smaržoja pēc smalka šampūna un dārgām franču smaržām. Es spēcīgi un loti satraucoši jutu ne tikai šo patīkamo aromātu, bet galvenokārt viņas tuvā ķermeņa siltumu.

Būdama ārpus mājas, Diāna man bieži atgādināja diezgan atturīgu, oficiālu valsts ierēdni (kāda viņa ari bija), taču mājās, juzdamās brīva, ne ar ko nesaistīta un maz apģērbta, viņa tiešām izskatījās apbrīnojami skaista un iekārojama.

Es pagriezos, pašķīru halāta malas, uzliku abu roku plaukstas uz viņas kājām augstu virs ceļgaliem un pateicu to, ko es savā dzīvē biju teicis tikai dažām sievietēm.

—     Diān … Tu esi tik vienreizēji skaista, tīra, tik nolādēti kārdinoša … Es tevi mīlu. Es tevi loti gribu, Diān …

Vīrietis vienmēr, gribēdams iegūt sievieti, kļūst nožēlojami vājš.

Diāna paliecās uz priekšu, noglāstīja manus matus un plecus un klusi nočukstēja: — Un es gribu tevi, Ričard. Es par to domāju jau Parīzē. Tas būtu bijis burvīgi — mums abiem sagrēkot kaut kur Buloņas mežā vai madame Flurī mājīgajos apartamentos …

Es piekrītoši pamāju. Tas patiešām būtu bijis burvīgi.

Bet tagad es Diānu paņēmu uz rokām, kā pasaules lielāko dārgumu aiznesu uz viņas guļamistabu un viegli nometu uz plata, sarkana dīvāna. Tur jau mēs bijām ne reizi vien grēkojuši, taču šoreiz mūsu alkas vienam pēc otra laikam bija tik stipras un neatvairāmas, ka mūsu ķermeņu saplūšana pārvērtās ilgstošā kaisles un maiguma neprātā. Tas viss šoreiz šķita ārkārtīgi neparasti, it kā pirmo reizi, taču mēs abi šai ziņā bijām loti pieredzējuši, apzināti un neapzināti darījām visu, lai viens otram sagādātu pēc iespējas lielāku prieku un ilgstošāku baudu.

Tas ari izdevās, jo pēc tam mēs vēl ilgi nespējām atgūties un gulējām kā transā vai vieglā nemaņā.

Es galvu biju pielicis pie Diānas krūtīm, viņa strauji elpoja, un es dzirdēju, kā turpat man pie auss dobji pukst viņas sirds, un viss viņas ķermenis vēl šad tad viegli notrīcēja. Es, mazliet pārsteigts, domāju par to drausmīgo spēku, ko Dievs ir ieslēpis mūsu organismā, un kā dēļ cilvēks, nespējot šo spēku izlādēt un atdot citiem, bieži jūtas tik nelaimīgs un izmisis, un kā dēļ mēs vienmēr izjūtam tik reibinošu labsajūtu, jo tikai pēcnācēju radīšanai vien tas taču nav nepieciešams. Tātad dabai, jau sākotnēji iecerot neizbēgamās seksuālās attiecības starp sievieti un vīrieti, ir bijis vēl kāds nolūks. Man gribas domāt, ka tā ir dabas žēlsirdības dāvana, sen iecerēta un visai spoži īstenota kompensācija par mūsu mūža īslaicīgumu, par mūsu organisma neizbēgamo bojāeju. Radīdama tik neprātīgu seksuālo baudu, daba mums vienkārši maksā par mūsu nāvi…

Mans ķermenis arvien vairāk atslābinājās, sirdsdarbība un elpošana atguva ierasto ritmu, un mani pamazām pārņēma liels miers. Tad aizvērto acu pelēkajā gaismā pēkšņi sāka rādīties dažādi tēli un pilsētas ainavas, un es nez kādēļ atcerējos savu sievu, jaunu žurnālisti. Es toreiz arī biju jauns žurnālists, un mēs abi bijām tik ļoti samīlējušies, ka nemaz nejūtām savu nabadzību. Ilgus divpadsmit gadus mēs vēl bijām jauni un laimīgi, un tā arī izšķīrāmies, joprojām viens otrā samīlējušies, bet jau ļoti nelaimīgi. Es negribu par to vairs domāt, es negribu neko vairs atcerēties, bet kā tu neatcerēsies, ja tie bija laimīgākie tava mūža gadi, un viss notikušais kā nolādēts akmens guļ uz sirdsapziņas. Tā bija mana vaina — es savā laulības dzīvē tikai vienu reizi biju neuzticīgs, un tā iznāca, ka to pašu vienīgo reizi neizdevās noslēpt. . . Inese visu uzzināja, es arī neko daudz neliedzos, es klusi un skaļi lūdzu piedošanu, taču Inese sacīja, ka tas ir vismazākais, viņa man piedodot, jā, viņa pat man neko īpaši nepārmetot, viņa saprotot, ka tā dažreiz var gadīties, tikai, Ričard, Ričard … Es taču ar tevi nekad vairs nespēšu gulēt… Tu vari lūgties vai draudēt, mīlēt vai nīst, tas neko nemaina, es ar tevi vairs nekad, nekad . . . Piedod, mīļais, bet es tam nespēšu pārkāpt pāri. Tad man sevī kaut kas ļoti svarīgs un vajadzīgs jāiznīcina, vai arī vienkārši jānomirst.

Es Inesi sapratu. Dažas sievietes ir tādas. Bet varbūt pat vairums. Lai gan, protams, tas ir muļķīgi. Tāpat visi tie iespaidīgie vārdi par neuzticību un mīlestības nodevību ir muļķīgi. Ko es biju nodevis, kādu mīlestību?! Es pēc tam Inesi mīlēju vēl stiprāk, vēl paliesāk! Viņa man kļuva vēl tuvāka, vēl vajadzīgāka! Bet aizgāja tālu, tālu un kļuva pavisam nevajadzīga. Kam no tā bija kāds labums? Kam tas bija vajadzīgs? Tā vien gribas domāt, ka mīlestība, uzticība un neuzticība nav nekas vairāk kā viens cilvēka dvēseles teātris. Un, ja tu esi radis apkārt notiekošo uztvert viegli, ar humoru un bez īpašiem aizspriedumiem, tad nekad ne tava dzīve, ne mīlestība nekļūs par nelaimi vai traģēdiju. Manuprāt, tās nav dzīves lielākās vērtības, ko dažreiz tik aizkustinoši un nelokāmi aizstāv principiālie moralizētāji vai «sevī kaut ko pārkāpt» nespējīgie. Nē! Viss laikam ir tieši otrādi. Tās ir sīkas lietas, par ko jūs tā stāvat, cīnāties un krītat! Jo ne jau pati mīlestība vai laulība jums šķiet svarīga. Svarīgs ir jūsu apvainojums un pazemojums, ja jūs notikušo uztverat tieši tā. Galvenais un visu noteicošais ir jūsu negausīgais egoisms. Man, man, man! Cilvēks arī ir tikai lieta, kas pēc dažu ne pārāk sarežģītu formalitāšu nokārtošanas pāriet pilnīgā jūsu piederībā. Jūs savos principiālajos uzskatos vadāties tieši pēc šīs nežēlīgi egoistiskās «manas lietas» filozofijas. Bet tas nav tālu iets. Turpat vien smilšu kastītē esam palikuši. Raudam un sūdzamies mammai, ka, lūk, Jānītis, mani pamezdams vienu, aizgājis spēlēties ar Annipu! Bet Za- nīte, sadusmojusies, ka neviens nerotalājas ar viņu, paņēmusī Kārlīša spainīti… Bet te jau tas ir! Spainītis ir vesels. Un Jānītis pēc brīža ir klāt. Nebrēc! Viņš atkal spēlēsies ar tevi …

Kas tad galu galā ir noticis?

Nekas.

Kā mēs spēlējāmies smilšu kastē, tā mēs spēlējamies pieauguši. Tikai tagad par sīkumiem raudam un plēšamies ar vēl lielāku sparu.

Diāna pagriezās uz sāniem, atvēra acis un ilgi uz mani skatījās. Seja bija tīra, mazliet sasārtusi. Šķita, viņa manī grib ieraudzīt kaut ko tādu, kā manī nekad nav bijis.

—      Man ar tevi vienmēr ir tik labi, — Diāna klusi atzinās. — Es nesaprotu, kāpēc mēs jau ar šodienu nevaram sākt dzīvot kopā.

—     Mēs jau dzīvojam.

—      Tas nav tas. Es gribu, lai tu pie manis paliec katru dienu. Katru nakti.

—     Tev nav bail, ka mums var arī nekas nesanākt?

—     Kādēļ? Tev manī kaut kas nepatīk?

—     Vai tad tikai tur var slēpties neveiksmīgas laulības cēlonis?

—     Kur tad?

—     Nezinu.

. — Tu neesi simtprocentīgi pārliecināts?

—    Diān! Par ko cilvēks var būt simtprocentīgi pārliecināts?

—    Par daudz ko. Vispirms jau par sevi. Par mīlestību.

—           Tas nav nekas drošs. Tieši otrādi. Mīlestība ir visnedrošākais no visa, kam cilvēks pieskaras.

—    Ko mums tādā gadījumā darīt?

Es iesmējos.

—           Mīlēt, Diān! Cilvēks jau nekad nedomā, ka viņš kādu dienu var palikt tukšā.

—           Un pareizi dara, ka nedomā! Ja cilvēks ir milējis, viņš nekad tukšā nepaliek. To tev darētu iegaumēt.

—           Es pacentīšos, taču … Kā tu tagad atceries savu laulību? Kā kaut ko skaistu, vērtīgu? Tu biji laimīga? Tev varbūt ir žēl, ka viss beidzās tieši tā?

Diāna ilgi klusēja, un es nodomāju, ka viņa tūlīt no manis pavirzīsies tālāk. Bet nē. Viņa piespiedās man vēl ciešāk, galvu uzlika uz pleca un viegli ar pirkstu galiem sāka braukāt pa manām krūtīm.

—           Kādēļ tieši tagad tu par to sāc interesēties? — viņa mazliet izbrīnījusies pavaicāja.

—    Piedod, Diān. Tas iznāca pilnīgi nejauši.

—           Nejauši tas nebija. Tevi interesē mana iepriekšējā laulība?

—    Nē.

—     Interesē gan! Bet tu jau visu zini.

—    Visu ne, Diān.

—           Tu gribi zināt, kā es ar viņu jutos gultā? — Diāna negaidīti asi uzprasīja. — Tas tevi interesē?

—    Es jau tev atbildēju. Tas mani neinteresē.

—           Un paldies Dievam! Neko jau tas nedotu, neko nemainītu. Vai man bija labi vai slikti, es biju laimīga vai ne sevišķi. Mums ar tevi laika skaitīšana sākās ar to dienu, kad satikāmies pie Edija. Vai ar to nakti, kad pirmo reizi šeit gulējām. Pārējam nav vairs nekādas nozīmes.

Diānai bija taisnība. Nozīme bija tikai šim mirklim un varbūt vēl tiem pāris desmitiem gadu, kuri mūs gaidīja nākotnē.

—            Šonakt nebrauc uz mājām, — Diāna maigi lūdza. — Ja tu mani mīli.. . Šonakt paliec pie manis.

—           Labi, — es tūlīt piekritu. — Tikai nebūtu slikti, ja tev mājās vēl atrastos kāda lāsīte, ko iedzert.

—           Ai, Rič! — Diāna iesaucās un piecēlās sēdus. — Es pavisam aizmirsu! Bārā ir kolosāls itāļu liķieris!

Es piecēlos, paņēmu no bāra četrkantīgu pudeli, uz kuras senlaicīgiem burtiem stāvēja rakstīts — «Liquore Ameretto Di

Venezia», sameklēju vēl divas glāzes, aizsāktu šokolādes tā- felīti un to visu noliku Diānas priekšā uz naktsgaldiņa. Viņa smaidīja un izskatījās laimīga.

6. nodaļa

Beidzot atnāca īsts pavasaris.

Veselu nedēļu pieturējās silts, sauss laiks, dārzos ar skubu tika dedzinātas pērnās lapas, zeme smaržoja pēc dūmiem un karstas maizes, meitenes savus jau tā īsos bruncīšus šai sezonai bija saīsinājušas vēl labu sprīdi īsākus un tagad staigāja, kaitinādamas vecas tantiņas, bet vīriešu sirdīs iedegdamas smeldzīgas ilgas.

Pirmo reizi pēdējo piecdesmit gadu laikā Latvijā Pirmā maija svētki netika oficiāli svinēti. Bet žēl. Šos svētkus darba cilvēki tomēr atzīmē gandrīz vai visā pasaulē. It sevišķi jau Eiropā, pie kuras durvīm mēs tik apmulsuši stāvam, kaunīgi rokā turēdami saņurcītu cepuri…

Kādu vakaru, cerībā kaut ko uzzināt par Valdi Kūdru, iegāju mātes istabā. Jaunībā taču viņi bijuši vienaudži un abi dzīvojuši tepat Iļģuciemā.

Māte sēdēja, dziļi iegūlusies vecā, ar brūnu ādu polsterētā klubkrēslā, kas mums kā mantojums nāca līdzi vēl no vecvecmāmiņas laikiem.

Mātei bija sešdesmit septiņi gadi, taču viņa neizskatījās veca. Mūža lielāko daļu strādādama smagu fizisku darbu fabrikā «Rīgas tekstils», viņa tomēr bija spējusi saglabāt diezgan vingru augumu, tīru seju, asu prātu, skaidras acis un labestīgu skatienu uz dzīvi un cilvēkiem. Māte savā būtībā bija to ļaužu pārstāve, kurus mēs dēvējam par inteliģentiem, lai arī kādu darbu viņi strādātu. Tādus es daudz vairāk esmu sastapis tieši starp strādniekiem un lauku ļaudim, nekā man tik pazīstamajā «augstākajā sabiedrībā».

—    Tu skatīsies «Veco jūrnieka ligzdu»? es vaicāju, televīzijas programmā ieraudzījis, ka pēc divdesmit minūtēm sāksies šīs filmas pirmizrāde.

—     Noteikti! — māte tūlīt atbildēja. — Beidzot pieteikta kāda latviešu filma, jācer taču, ka tā būs arī latviešu valodā!

—    Nez vai, — es šaubīdamies pakratīju galvu.

Māte bridi klusēja, nolika lasīto grāmatu sāņus un domīgi manī ilgi noskatījās.

—    Tu arī pašlaik dumpojies pret Vili Lāci? viņa negaidīti vaicāja.

—    Nē, — es pakratīju galvu. — Kā pret rakstnieku vispār var dumpoties?

—     Daudzi viņu tagad neatzīst, — māte rūgti sacīja. — Nīst un noliedz. Bet kā var noliegt cilvēku, kas ilgus gadus garīgi ietekmējis gandrīz vai visu latviešu tautu?!

—     Šodien Vili Lāci galvenokārt necieš ne jau par rakstniecībā paveikto, — es teicu, iekrizdams mātei iepretim mazliet modernākā atpūtas krēslā. — Var jau pieņemt, ka Vilis Lācis attiecībā pret latviešu tautu patiešām ir bijis noziedznieks, — es nopietni turpināju, — lai gan arī tas droši vien nav nemaz tik vienkārši. Taču rakstnieks viņš ir labs. Nez vai kādreiz izdosies no latviešu literatūras izdzēst viņa «Vecā jūrnieka ligzdu», «Putnus bez spārniem» vai «Zvejnieka dēlu». Tie uz visiem laikiem paliks mūsu literatūras vēsturē un ļaužu atmiņās.

—     Droši vien, — māte lēnīgi piekrita. — Lācim ir neparasts cilvēka liktenis. Savā laikā tik ļoti mīlēts un cienīts kā rakstnieks, bet tagad tā ienīsts un nolādēts kā politisks darbinieks.

Dažus mirkļus klusēju, jau kuro reizi šaubīdamies, vai patiesi liels rakstnieks spētu kāda partijas funkcionāra iegribas, materiālā labuma vai politiskās karjeras dēļ tik nežēlīgi un stulbi pārtaisīt savus labākos darbus. Tas man vairāk atgādināja sīka veikalnieka, nevis izcila gara darbinieka rīcību. Un tomēr … Es nevarēju noliegt, ka lielākā daļa viņa sarakstīto grāmatu varoņu tik cieši iegūluši arī manā apziņā, ka laikam nekad no tās arī nepazudīs. Tādēļ gribas domāt, ka šis tomēr ir tas gadījums, kad ne laikam, ne vēsturei, ne sabiedrisko iekārtu maiņām nav nekādas varas pār patiesi lieliem mākslas darbiem.

Interesanti, ko Vilis Lācis pats šodien, tur augšā vai apakšā gulēdams, par to visu domā? Raud? Smejas? Nožēlo? Bet varbūt kā agrāk, tā arī pašlaik visam notikušajam pieiet ļoti pragmātiski un racionāli? Ir pārliecināts — ikvienam no mums bezgalīgajā laika un mūžības tecējumā ir dota iespēja dzīvot tikai vienu reizi. Tikai vienu vienīgu reizi miljardu miljardos gadu. Tad kas gan mums var aizliegt šo vienreizējo izdevību izmantot, lai savu īslaicīgo eksistenci šai pasaulē padarītu iespējami patīkamāku, vieglāku un skaistāku? Un kas vispār ir pats cilvēks un viņa dzīve ar mūsu izdomāto morāli, reliģiju, godu, politisko pārliecību, taisnīguma izpratni un sirdsapziņu, ja pat mūsu lielā māja — planēta Zeme — Visuma matērijas un laika neaptveramajā plašumā ir tikai sīksīka, mikroskopiska, nevienam citam neredzama, nesajūtama un nevajadzīga Kosmosa atlūza?

Es ērtāk iekārtojos krēslā un lēni pagriezu galvu pret māti.

—           Tu pirmīt ieminējies par cilvēka likteni, — es klusi atgādināju. — Vai tu gadījumā kādreiz neesi pazinusi tādu Valdi Kūdru? Viņš tepat kaut kur Iļģuciemā dzīvojis.

Māte spēji satrūkās, un viņas sejā sastinga patiess izbrīns.

—     Bet tu? Tu viņu pazīsti?

—           Nē. Edijs man tikai nesen iedeva Valda Kūdras kādreiz rakstītu vēstuli.

—    Kam viņš to vēstuli raksta? — māte ātri jautāja.

—    Savai meitai Sallijai.

—            Kādēļ vēstule atrodas pie Edija? — māte bija pilna neizpratnes.

—            Valdis Kūdra to nekur nav sūtījis. Visu laiku glabājis pie sevis.

—    Kad tā ir rakstīta?

—    Pirms divdesmit viena gada.

—            Ak, Dievs! — māte klusi ievaimanājās un uz ilgāku laiku iegrima dziļās pārdomās. Es uzreiz sapratu, ka mātei Valda Kūdras vārds nav gluži svešs un tagad tas viņā izraisa vai nu patīkamas, vai nepatīkamas asociācijas.

—           Kādēļ tu par viņu kaut ko vēlies uzzināt? — māte, pacēlusi galvu un vēlreiz cieši uz mani paskatījusies, interesējās.

Es paraustīju plecus.

—           Nezinu. Vienkārši tāpat. Cik es sapratu no vēstules, viņam bijis nepelnīti traģisks liktenis. Bet pirms kara acīmredzot bijis lāga zēns. Un gluži normāls.

Māte atkal labu laiciņu klusēja, un es viņas acīs ievēroju savādu mirdzumu. Izskatījās, it kā tur no bezgalīga tāluma pēkšņi parādītos viņas varbūt jau daļēji aizmirstā jaunība, un tā nāk arvien tuvāk un tuvāk, līdz apstājas istabā un liek atcerēties kaut ko tādu, ko atcerēties nemaz negribas.

—            Jā, es viņu patiešām kādreiz pazinu, — māte atzinās, nervozi pagrozīdamās krēslā, un tad sāka nesteidzīgi stāstīt.

—            Es jaunībā draudzējos ar viņa māsu Zentu. Kūdras toreiz dzīvoja tieši blakus Dzegužkalnam, Embūtes ielā, mazā koka namiņā. Pirms kara, četrdesmit pirmajā gadā, mums visiem bija sešpadsmit, septiņpadsmit gadu. Mācījāmies tur, kur tolaik mācījās visi Iļģuciemā bērni — Baltās ielas septiņgadīgajā skolā. Kūdras visi nez kādēļ bija kreisi noskaņoti un krievu ienākšanu uzņēma visai jūsmīgi. Valda tēvs Andrejs Kūdra no strādnieka «Rīgas tekstilā» uzreiz kļuva par direktora vietnieku, tādu kā komisāru, vai. Bija diezgan bļaustīgs un traki iedomīgs. Bet pēc vāciešu ienākšanas viņu arestēja un drīz Biķernieku mežā nošāva. Zenta vai nu aiz bailēm, vai sava nevaldāmā temperamenta dēļ sāka pīties ar vācu virsniekiem un kara beigās aizbrauca uz Vāciju. Kā tur viņai gājis, es nezinu, taču vēlāk dzirdēju, ka piecdesmito gadu sākumā Zenta nokļuvusi Venecuēlā, bet tur, vai nu nepiemērotā klimata, vai kādas slimības dēļ drīz vien mirusi. Bet Valdis . . . Zini, viņš patiešām bija lāga zēns, un mēs vienu brīdi bijām pat samīlējušies. Mūsu starpā gan nekas tāds nopietns nenolika, taču dažreiz randiņus sarunājām, gājām uz ballēm un ķi- mšiem. Dažreiz arī sabučojāmies. Mēs likāmies viens otram tīri piemēroti, bet tad četrdesmit trešajā gadā vācietis viņu paņēma armijā, un ar to arī cauri bija. Vēlāk, labu laiciņu pēc kara, Valdis gan mājās atgriezās, mēs pat satikāmies, taču es jau biju precējusies ar tavu tēvu, bet Valdis pret mani izturējās stipri vienaldzīgi. Man radās iespaids, ka viņš visu ir aizmirsis, un tā jau laikam arī bija. Izrādījās, ka Valdis ir ļoti slims. Vēlāk viņa māte stāstīja, ka viņš kādu laiku sabijis filtrācijas nometnē kaut kur pie Volgas, pēc tam ārstējies Astra- liaņas un Rīgas psihiatriskajās slimnicās. Neatceros vairs tieši kad, bet, šķiet, septiņdesmito gadu sākumā, varbūt agrāk, Valdis atkal uz kādu laiku bija izlaists no slimnīcas, un kaut kad vēlāk, kad nejauši uz ielas satiku Mariju Kūdru, viņa man pateica, ka Valdim esot piedzimusi meita.

«Kā?» es toreiz ļoti izbrīnījos. «Vai tad viņš tagad beidzot ir vesels? Ir precējies?» Un zini, ko viņa man atbildēja? Vecā Kūdrene, Valda māte, klusa, laipna un nelaimīga sieviete, man acīs skatīdamās, pateica:

«Zini, meit, viss šai pasaulē tagad ir sagriezies ar kājām gaisā! Meli tiek pasniegti kā vislielākā patiesība, stulbums kā gudrība, ļaužu bailes kā atbalsts valdībai, bet slepena ziņošana par kaimiņiem vai darbabiedriem kā cildenākais cilvēka tikums! Un, ja cilvēki visapkārt ir tik Jauni, nodevīgi, atriebīgi un skaudīgi, ja viss šai pasaulē ir pērkams vai iegūstams ar varu, vai tad manam Valdim arī nebija tiesības tādā pašā veidā kaut ko paņemt sev? Laiks un cilvēki viņam atņēma visu — tēvu, māsu, līgavu, jaunību un prātu. Kā tu pati domā, vai viņam patiešām nebija tiesības izmantot savu pēdējo un nenoliedzami vienīgo iespēju, lai kaut vai vardarbīgā cejā iegūtu sev pēcnācēju? Viņš taču karā šāva. Varbūt nogalināja ne vienu vien krievu zaldātiņu. Un, kas zina, varbūt Valdim bija absolūti nepieciešams kaut kad tomēr šo nokauto cilvēku vietā radīt kaut vienu jaunu dzīvību? Ko mēs, Brigitiņ, zinām, kas toreiz dega Valda smadzenēs? Varbūt tas viss bija darīts pareizi?»

Es viņai neko neatbildēju. Ilgi samulsusi klusēju. Uzreiz nemaz neapjēdzu, par ko Marija runā, par kādu vardarbīgu ceļu. Un tikai pēc tam viņa man pateica, ka Valdis pirms gada, kad bijis kārtējo reizi izlaists no slimnīcas, kādu nakti turpat Dze- gužkalna malā izvarojis savu kaimiņieni, un viņa dzemdējusi meitu. Tātad viņu sauc Sallija?

—    Jā, — es apstiprināju. — Sallija Reginska.

—    Un ko tad pats Valdis? Vēl joprojām slimnīcā?

—    Viņš pirms mēneša nomiris.

Māte apklusa un mazliet nervozi ar pirkstu galiem sāka knibināties ap kleitas jostu. Man radās aizdomas, ka mātei pret Valdi Kūdru tomēr bijušas daudz stiprākas jūtas, nekā viņa pirmīt, tā viegli garāmejot, teica. Un būtu neloģiski, ja tagad, to visu atceroties, viņa paliktu gluži vienaldzīga.

Es pavēros logā. Dārzā bālsārtiem pušķiem ziedēja ābeles un ķirši, un mazliet baismīgi stikla rūtīs triecās sarkani rietošās saules stari. Vienu brīdi pat šķita, ka visa istaba, māja un dārzs pēkšņi pielīst ar karstām asinīm … Bet tā jau gandrīz arī bija. Kur tās nav lijušas? Mēs patiešām staigājam pa nokauto cilvēku kauliem. Pa sadragātām cilvēku dzīvēm. Neviens no citām pasaulēm mums nekā ļauna nav darījis. Tikai mēs paši, vājprātīgie …

Manā apziņā iegūlās vēl viens dzīves stāsts. Ne īpaši traģiskāks vai skumjāks par tūkstošiem citu cilvēku likteņu. Vienīgā atšķirība, ka tas, mazliet pieskardamies manas mātes dzīvei, kaut kā nejauši skāris arī manējo. Uz brīdi jutos pat ļoti jocīgi. Es pēkšņi skaidri sapratu, pat fiziski sajutu šo melno vai balto likteņa roku, kas kaut kad sen Valdi Kūdru bija atstūmusi no manas mātes un aizdzinusi karot. Ja tā nebūtu noticis, visai iespējams — viņi būtu apprecējušies … un es nekad šai pasaulē nebūtu nācis. Viņiem būtu bērni, varbūt pat dēls, un viņi to tāpat varētu nosaukt par Ričardu, taču tas nebūtu es. Es varēju rasties vienīgi tādā pāra kombinācijā, kādu bija izveidojusi mana māte ar Zigfrīdu Baku. Un es tev pateicos, Valdi Kūdra, tu, vecais Iļģuciemā čali, mobilizētais leģionār, mūža ieslodzītais vājprātīgo namā! Tu nebiji pietiekami neatlaidīgs un, kariņā aizejot, savu meiteni Brigitu atstāji neapprecētu. Viņa dabūja citu zēnu, tu — nāves draudus, bet es — dzīvību. Lai gan liela nelaime jau nebūtu bijusi, ja es arī netiktu radīts. Nebūtu nekā. Bet tagad jāiet… Nē, nevis līmēt aploksnes patafona platēm. Tango nalurno. Paliec sveika, baltā bērzu birze! Man noteikti jāsatiek Sallija Reginska! Jāmēģina satikt meiteni, kura tāpat ir dzīva, pateicoties tikai tam, ka karš neļāva manai mātei saiet kopā ar Valdi Kūdru, ko daudz vēlāk dzīves radītie apstākļi noveda līdz vājprātam …

7. nodaļa

Savādi. Iet neuzvilkts pulkstenis. Bet nekā neparasta tur patiesībā nav. Tā vienkārši ir japāņu elektronika. «Levis. Water Resist. Product ot Japan».

Kur un kad tomēr reāli apstājas Laiks? Katra cilvēka personīgajā nāvē? Uz to pusi velk. Man šķiet, ka tās ir vislielākās muļķības, ka pasaule, laiks, zvaigznes, Visums, cilvēki, atmiņas un mīlestība pastāv arī bez manis. Nekas nepastāv. Nekāda elektronika te nepalīdz. Viss sākas un beidzas tikai ar mani. Ar tevi. Ar katru no mums. Piektajā, astotajā minūtē pēc manas nāves, pirmajai smadzeņu šūnai neatgriezeniski sairstot, sairst arī Visums, šī pasaule, cilvēki, mīlestība un viss, ko es esmu darījis, lai man šī mīlestība būtu, kā arī pārējais, kas dzīvi darīja daudzmaz jēdzīgu un pieņemamu.

Rīgā, Mārtiņa kapsētā, uz kāda senlaicīga pieminekļa blāvo tikko salasāms uzraksts: «Kas raudādams sēj, tas gavilēdams pļauj». Tur kaut kas ir. Kaut kas noslēpumains, dziļš un neizprotams.

Pirms dažām dienām Parīzē nomirusi viena no pasaules kino leģendām — Marlēna Dītriha. Deviņdesmitgadīga, resna večiņa. Kādreizējā superskaistule. Bija laiks, kad pie viņas sasodīti valdzinošajām kājām gulējuši gandrīz vai visi pasaules vīrieši, bet tagad viņa nomirusi trūkumā un baigā vientulībā. Sieviete, ko savā laikā mīlējuši karaļi, miljonāri, slaveni režisori, kā ari manai dzīves uztverei tuvākie rakstnieki Hemin- gvejs un Remarks. Cik ilgi vispār cilvēks dzīvo? Katrā ziņā ne pārāk ilgi. Un nekādā gadījumā ne līdz deviņdesmit gadiem. Cilvēks īsti dzīvo tikai tik ilgi, kamēr viņu kāds fiziski mīl. Pārējais laiks jau ir vienīgi dzīves maskarāde. Bezasiņaina traģēdija. Sava veida pašapmāns vai vienkārši inerce.

Tomēr savādi, kāpēc tik daudzi alkst dzīvot un pat nomirt Parīzē? Vāciete Marlēna un amerikānis Hemingvejs. Tagad jūsu mūžīgie svētki ir beigušies. Bet jūs varat būt mierīgi un gandarīti. Jūsu dzīves svētki bija grandiozi! Vēl tagad cilvēki aplaudē un skaudībā un cieņā jūsu priekšā noliec galvas.

Un tad vēl viens vācietis. Ēriks Marija Remarks. Viņam kādreiz ļoti paveicās, viņu Rietumu frontē nenokāva, nesa- kropļoja, un viņš vēlāk varēja uzrakstīt un sev pelnīti uzcelt varenu Triumfa arku. Bez jums pasaule noteikti būtu daudz nabagāka. Un arī es, protams. Interesanti, vai man patiešām tā arī nekad neizdosies aizbraukt uz Parīzi un, kaut garām skre- jot, uzmest acis Triumfa arkai, Elizejas laukiem, Luvrai, Republikas laukumam, Invalidu namam, Parīzes Dievmātes katedrālei, Monmartram un «Sarkanajām dzirnavām»? Un tad, to visu redzot un apjēdzot, apsēsties Sēnas krastmalā un nomirt?

Kādēļ mana dzīve nav un droši vien ari nekad nebūs ne mūžīgi, ne īsi svētki?

Krievijas valsts armijas virspavēlnieks aviācijas maršals Ša- pošņikovs šodien kaut kādā Maskavas ģenerāļu apspriedē teica militāristam pilnīgi neticamus, taču cilvēciski ārkārtīgi gudrus un patiesus vārdus: «Neviens metrs zemes, neviens tanks vai kara kuģis nav tā vērts, lai tā dēļ tiktu upurēta kaut viena cilvēka dzīvība …»

Gluži kā Zeva templi, svētdienas skolā vai pacifistu mītiņā.

Patiešām, nav vērts.

Vērts ir agri no rīta pamosties smaržojošā siena kaudzē.

Caur pirkstiem izlaist saulainus sievietes matus.

Pateikt vārdus, kas viņai dotu cerības.

Un atcerēties — viss, ko tu dari, nebūs ne nieka vērts, ja tu to nedarīsi mīlestības dēļ.

Pirms dažām dienām es Rīgas uzziņu birojā dabūju Sallijas Reginskas adresi. Tātad viņa ir dzīva un acīmredzot mīt turpat, kur pēckara gados dzīvojusi viņas māte Ausma.

Kādu vakaru pa Balto ielu aizgāju līdz vecajam Iļģuciemā centram, piektā tramvaja galapunktā šķērsoju Dagmāras ielu, kādus pāris desmitus soļu nogāju pa Daugavgrīvas ielu, tad pie maizes veikala pagriezos pa labi un nonācu smieklīgi šaurā, smilšainā un klusā Embūtes ielā.

Iespējams, ka tā ir viena no pirmajām un vecākajām ieliņām visā Iļģuciemā, kur kādreiz savas koka mājeles uzcēla no laukiem atbēgušie zemnieki, lai te pagājušā gadsimta vidū kļūtu par pirmajiem strauji augošās rūpniecības proletāriešiem.

Sliekai līdzīgā Embūtes ieliņa tās sākuma posmā cieši piekļāvās Rīgas augstākā kalna sāniem, it kā meklēdama glābiņu un atbalstu no visiem šiem daudzajiem tekstila, alus, stikla un krāsu fabriku drūmajiem korpusiem, kas gluži kā neatlaidīga ienaidnieka karavīri bija cieši aplenkuši visu Dzegužkalnu un tuvāko Iļģuciemā apkārtni.

Arī visas šejienes mājas izskatījās vecas, noplukušas un savā pamestībā diezgan nožēlojamas. Nezinu, kādi cilvēki tur dzīvo, bet tie katrā ziņā nav nekādi aristokrāti vai turīgi ļaudis. Sais pussagruvušajos koka nameļos, kur jebkura skatiena skartā vieta izkliedza nabadzību, postu un nevīžību, acīmredzot mita Iļģuciemā senās strādniecības pēdējās paaudzes, kas tā arī ne

bija spējušas no šejienes izrauties saulītē ne «labajos» Ulmaņlaikos, ne «attīstītā sociālisma» laikmetā.

Viss šeit bija palicis tā, it kā Dievs un aizejošais gadsimts, pārstaigājot Latviju un Rīgu, šai vietai būtu metis lielu līkumu.

Baidīdamies, ka tur varētu būt vaļā palaists suns, uzmanīgi atvēru pagalam izļodzītus dārza vārtiņus un, pagājis piecus sešus solus uz priekšu, pieklauvēju pie vecām ruberoīda plēksnēm apsistas vienstāva mājas durvīm. Tā vien izskatījās — ja bulu iebelzis stiprāk, tās kopā ar visu nožēlojamo būdeli tūlīt sabruktu.

Pēc neilga laika durvis atvērās, un uz mājas sliekšņa parādījās apmēram četrdesmit piecus vai piecdesmit gadus veca, nevīžīgi ģērbusies, izspūrusi, acīmredzami paģiraina sieviete. Varēja nojaust, ka viņa kādreiz bijusi ja ne skaista, tad vismaz ļoti pievilcīga sieviete, kam no bijušā spožuma palikušas tikai atmiņas un austrumnieciski lielas, ļoti tumšas acis.

Sieviete izskatījās pārsteigta un, kā man šķita, arī mazliet nobijusies.

—    Sveicināti! — es viegli pamāju ar galvu. — Piedodiet, ka traucēju, bet.. . Es gribētu satikt Salliju Reginsku.

Sieviete mani vēlreiz vērīgi noskatīja, un likās, ka dusmas nomainīja bailes.

—     Ko tev no viņas vajag? — viņa dobjā krūšu balsī nelaipni prasīja.

Es mirkli apmulsu.

Patiešām. Ko man no šīs Sallijas vajadzēja? Tai brīdī es to vēl nespēju izskaidrot pats sev, kur nu vēl šīs mājas saimniecei, kas acīmredzot bija Sallijas māte Ausma, Valda Kūdras kādreizējā nozieguma upuris. Bet es gribēju šo meiteni satikt! Varbūt pēc Valda Kūdras vēstules izlasīšanas un sarunas ar māti man zemapziņā radās vēlēšanās par šo notikumu uzrakstīt romānu? Varbūt tā bija tikai kaila cilvēciska ziņkāre? Profesionāla interese par kāda cilvēka likteni? Jeb varbūt tomēr bija vēl kāds cits spēks un iemesls, kas man bija licis meklēt šo adresi un tagad nostādījis šai nožēlojamā vietā, kur man tūlīt ir jāatbild, kādēļ es tik ļoti vēlos sastapt pilnīgi nepazīstamu cilvēku. Un tikai tad atcerējos, ka man taču jāatdod vēstule! Un viss. Man vienkārši jāatdod vēstule, ko smagi slims tēvs kādreiz rakstījis savai tikko piedzimušai meitai.

—     Atvainojos… — es mulsi pasmaidīju. — Jūs esat Sallijas māte?

—    Ko tev no manis vajag? — sieviete vēlreiz asi pajautāja, bet tagad viņas balsī jau bija jaušama arī tīri cilvēciska ziņkāre.

—     Mani sauc Ričards Baks, — es atkal palocīju galvu. — Dzīvoju tepat Iļģuciemā, tikai tālāk — Dzirciema ielas viņā galā. Gandrīz vai blakus aerodromam. Pēc profesijas esmu žurnālists un rakstnieks, un pavisam nesen, esot darba darīšanās psihiatriskajā slimnīcā, manās rokās nejauši nokļuva kāda vēstule …

Sieviete panāca soli uz priekšu un pāri sētai paskatījās uz ielu. Neviena tur nebija.

—     Jūs sakāt, psihiatriskā slimnīca … — viņa nervozi savas noplīsušās jakas kabatā sameklēja saņurcītu «Astras» paciņu un ātri aizsmēķēja. — Zelta vietiņa, vai ne? — viņa dobji iesmējās. — Man arī tur ir nācies būt. Pirms gadiem desmit pēc liela plosta uznāca delīrijlēkme, otrreiz tur nokļuvu pēc neveiksmīga pašnāvības mēģinājuma. Jums tāpat vairs negribējās dzīvot, vai arī ārstējāties no alkoholisma?

—     Nē, kundze, varbūt tas ir nožēlojami, bet man vēl ne reizi nav uznākusi vēlēšanās pašam aiziet no šīs pasaules. Lai jau par to parūpējas tas, kam par šim lietām ir jārūpējas. Vai mums nav cita ko darīt?

Sieviete domīgi pašūpoja galvu, kaut kā asi un spītīgi sevī raudama iekšā vislētākās cigaretes dūmus.

—     Piedodiet, kungs, — viņa, iespējams, sapratusi, ka no tāda «žurnālista un rakstnieka» viņai nekādas nopietnas briesmas nedraud, kļuva klusāka un pat godbijīgāka. — Es tā arī nesapratu, kāds iemesls jūs ir atvedis šī nama priekšā?

—    Ja esmu pareizi uzminējis… jūs esat Ausma Reginska?

—    Protams.

—    Vēstuli, kuru es slimnīcā izlasīju, kādreiz, sen, sen ir rakstījis Valdis Kūdra.

Ausma pēkšņi pagrieza man muguru, nometa vēl neizsmē- ķēto cigareti zemē un ar abām rokām aizklāja seju. Brīdi tā stāvējusi, viņa atkal strauji pagriezās pret mani, un es redzēju, ka viņa nebija ne raudājusi, ne kā citādi redzami pārmainījusies, vienīgi viņas tumšās acis bija kļuvušas vel tumšākas.

—     Jūs teicāt — Valdis Kūdra? — viņas balsī bija pilnīga neizpratne. — Vai tad viņš vēl ir dzīvs?

—     Nē, cienītā, — es atbildēju. — Valdis Kūdra pirms mēneša nomira.

—     Tikai pirms mēneša… — sieviete nomurmināja, paraudzījās apkārt, no zemes pacēla vēl kūpošo cigaretes galu un atkal turpināja smēķēt. — Bet es dažreiz iedomājos… Viņš ir ilgi dzīvojis.

—    Nez vai. Sešdesmit septiņi gadi. Kas tas ir?

—           Tas ir daudz, — Ausma Reginska nopietni teica. — Dod, Dievs, mums abiem tik ilgi nodzīvot.

Es pasmaidīju, bet sieviete mani negaidīti saķēra aiz rokas.

—    Kam Valdis to vēstuli raksta? — viņa steidzīgi pajautāja.

—   Mātei? Varbūt man? Ārstiem vai valdībai? Pats sev?

—           Nē, Reginskas kundze, — es paskaidroju. — Valdis šo vēstuli rakstījis savai meitai, tādēļ es'gribēju …

—           Sallijas nav mājās, — māte kā nožēlodama sacīja. — Būs tikai vēlu vakarā. Viņai šonedēļ ir otrā maiņa.

—    Ja nav noslēpums . . . Kur Sallija strādā?

—           Kas nu tas par noslēpumu! Viņai ir velnišķīgs darbs tepat stiklenē! Strādā par pudeļu taisītāju pie tām elles krāsnīm … Bet, gods kam gods, skuķis strādā labi un nopelna arī labi. Tā ka grēks būtu žēloties.

—           Tad iznāk, ka nākamnedēļ viņai būs jāiet pirmajā maiņā, jā? — es painteresējos.

—           Nu kā tad! Labi, ka tagad ir atcelta tā drausmīgā nakts maiņa! To bija grūti izturēt. Es pali tur strādāju divpadsmit gadus un zinu, ka tā ir visīstākā katorga!

—           Tad kādēļ… ? — es mazliet apmulsu. — Kādēļ jūs to katorgu esat novēlējusi arī savai meitai?

Ausma Reginska ilgi klusēja, atkal satraukta skatīdamās apkārt. Pa ielu ar velosipēdu brauca kāds pusaudzis. No tuvējās Zundas ostas atskanēja gari stiepts kuģa signāls. Blakus mājas dārzā kāds sāka skaļi lamāties. Uz sliekšņa parādījās pelēks kaķis un slinki izstaipījās.

—    Šņabi dzer? — sieviete negaidīti uzprasīja.

—           Vispār jau jā, — es lēnīgi atzinos, uzmanīgi gaidīdams, kas būs tālāk.

—           Tas ir labi, — viņa uzteica manu netikumu. — Šņabis ir vienīgā zāle pret drausmīgo slimību, ko visi nez kādēļ sauc par dzīvi. Bet vai tad tā ir dzīve?

Es neko neteicu, gaidīdams, ka sieviete mani tūlīt lūgs aiziet uz tuvējo veikalu pēc pudeles, kas būtu gluži dabiski un saprotami. Bet nē. Viņa mani aicināja ienākt savā mājā.

—    Neņem ļaunā, ka es tevi uzrunāju uz tu, — viņa teica,

—     bet tu jau pats redzi, ka smalkas manieres un runas nav rakstītas priekš manis. Bet, ja tev patiešām ir tā vēstule, ko Valdis rakstījis Sallijai… Nāc! Es tev kaut ko pastāstīšu par sevi, par to vājprātīgo Valdi un savu meitu. Tad tu varbūt sapratīsi, cik dažreiz pretīga var būt dzīve un kādēļ Sallija baltās čībiņās nedejo vis baletu, bet smagās koka tupelēs Iļģuciemā stikla fabrikā stāv pie svelmainām krāsnīm …

8. nodaļa

Caur nelielu priekšnamu un šauru gaitenīti Ausma mani ieveda diezgan palielā istabā, kuras nabadzīgais iekārtojums, nožēlojamā nekārtība un smirdoņa uzreiz lika saprast, ka esmu nokļuvis tipiskā žūpu perēklī. Te acīmredzot jau sen neviens neko nebija slaucījis, tīrījis vai mazgājis. Gaiss bija smags un piesmēķēts. Noputējuši logi bez aizkariem. Pie griestiem īsa vada galā karājās neliela spuldze bez abažūra. Istabas sienas negreznoja neviena glezna vai fotogrāfija, toties visi stūri bija pilni ar bieziem zirnekļa tīkliem.

Uz apaļa galda rēgojās netīri, ar uzkodu atliekām, pelniem un cigarešu galiem piemētāti šķīvji, pusizdzerta pudele ar duļķainu šķidrumu, turpat mētājās salauzti krēsli, saplēsta glāze, vāze ar nokaltušiem ceriņu zariem, bet istabas kaktā uz grīdas krāca kāds pusmūža vīrietis.

—     Nebaidies! — Ausma mani drošināja, pamādama uz gulošā pusi. — Šito arī sauc par Valdi, un lai viņš mierīgi atpūšas! Vakar bija algas diena, un tad tu pats saproti. .. Bet tu sēdies! Mazliet ar roku sasit tos kokus kopā, un būs labi! Ne- nokritīsi! Bet es pa to laiku ieliešu kādu čarku par godu mūsu satikšanās reizei!

Apsēdos. Redzēdams, kā sieviete ar drebošu roku netīrās tējas glāzēs lej pretīgi smirdošu dzērienu, es no tā lietošanas tomēr atteicos. Ausma it kā neapvainojās.

—    Smādē?

—     Esmu pieradis dzert tikai tīru mantu, — paskaidroju. — Bez fūzeļiem.

—    Tu pats esi fūzelis, — sieviete iesmējās un ātri iztukšoja glāzi. — Domā, tie dārgie konjaki un šampanieši ir baigi tīri?

—     Tie ir tīri, — es paliku pie sava. — Baigi ne baigi, bet no tiem neviens vēl nav nomiris.

Sieviete apsēdās galda otrā pusē, atspieda galvu pret plaukstām un ilgi uz mani skatījās. Tas bija savāds, dziļš un ļoti nepatīkams skatiens. Es pagriezu galvu sāņus.

—     Bet es tieši gribu nomirt, — Ausma dobja balsī negaidīti teica. — Atklāti sakot, es to vienmēr esmu gribējusi, bet mani tās debesis kā neņem, tā neņem pretī! Un elle neņem, lai gan es nekāda lielā grēciniece tomēr neesmu bijusi. Tā vismaz man pašai tīkas domāt. Bet kas to lai zina? Tu, par provi, zini, kādu tev dzīves beigās Dievs piestādīs rēķinu? Nezini! Neviens no mums to nezina. Varbūt tiks uzteikti tieši sliktie darbi? Varbūt viņi tur visu rēķina otrādi? Un vinnētājs būs ļaunais?

Skopais? Tikai par sevi domājošais? Un kāpēc gan lai mēs par sevi nedomātu?

Sieviele uz bridi apklusa, atkal ielēja glāzē netīro Jergu, taču šoreiz nedzēra. Brīdi vēl klusēja, tai pašā nesteidzīgajā, dobjajā balsī skumji turpināja:

—     Šī ir mana patēva māja. Viņš bija slikts amatnieks, dzērājs, un, jau ceļot, māja neiznāca gluži tāda, kādai tai vajadzēja būt. Ziemā šeit ir ļoti auksts. Sienas plānas, šķirbainas. Tvaikoņa un Daugavgrīvas ielas stūrī, kur vēl tagad ir palicis tāds neliels, pliks laukumiņš, pēckara gados bija malkas placis. Patēvs tur strādāja par zāģeri un skaldītāju. Viņš bija ļauns cilvēks. Nežēlīgs. Drausmīgi neieredzēja manu māti un mani un mūs sita pie mazākās izdevības. Bet galvenais iemesls bija tas, ka mana māte ne jau nu kaut kādas tur trakas mīlestības dēļ, bet tā, kā nu tas dažreiz gadās, bija sagrēkojusi ar Broņislavu. Viņš tolaik strādāja Iļģuciemā alus darītavā par mehāniķi. Bija foršs latgaliešu čalis. Viņš tad arī ir mans īstais tēvs. Mātes vīrs to, protams, uzzināja, tāpēc arī mūs tā kāva. Lai gan, atklāti jāsaka, māte nekāda godīgā nebija vis. Bet, ja runājam vispareizāko valodu, viņa bija visīstākā mauka un par mani maz rūpējās. Tagad ir galīgi veca un jau astoto gadu, insulta paralizēta, guļ blakus istabā. Sallija viņu kopj un uzrauga, un es jau arī mazliet, protams. Māte paliek māte. Kad patēvu tepat reiz naktī sabrauca tramvajs, Broņislavs itin bieži pie mums iegriezās. Neatceros, viņš mani atzina par savu bērnu vai ne, bet pret mani vienmēr izturējās ļoti labi. Nesa dāvanas, apmīļoja, savā latgaliešu izloksnē stāstīja visādus piedzīvojumus, bet arī traki dzēra. Man varēja būt gadu piecpadsmit, kad viņš tepat, Zundas kanālā, Līgo vakarā sadzēries, noslīka. Man viņa bija ļoti žēl. Mūsu māja vienmēr bija pilna ar dažādiem vīriešiem, te bieži notika kautiņi, dzeršana, uzdzīvošana, bet Broņka bija vislabākais. Viņš mani vienmēr sargāja no visu šo dzērāju uzbāzības.

Sieviete atkal apklusa. Lēni pacēla netīro glāzi un tikpat lēni, varbūt pat mazliet uzspēlējot baudu, to iztukšoja. Pēc tam no atlocītas konservu kārbas uzkoda sarepējušu zivju tefleli, aizsmēķēja cigareti un atkal pavērsās pret mani.

—    Es nezinu, kādēļ tev to visu stāstu, — viņa paraustīja plecus. — Kandžu tu nedzer, nesmēķē, neko neēd, ar mani gulēt arī droši vien netaisies.. . Bet ciemos esi atnācis, un man taču tevi ar kaut ko tomēr ir jāuzcienā! Kā pats redzi, nekā tāda īpaša man nav, tā ka es tevi varu pamielot vienīgi ar savas bēdīgās dzīves stāstu . .. Paklausies! Tu patiešām esi rakstnieks?

—    Jā.

—    Un ko tu raksti?

—    Es rakstu grāmatas, kundze.

—    A.. ! — sieviete gari novilka. — No tā var iztikt?

—    Tā ir, kā ir.

—    Proti kaut ko citu ari?

—    Mazliet.

—      Tas ir labi, — sieviete uzslavēja. — Es pēc septiņām klasēm ari vispirms «Rīgas tekstilā» izmācījos par spolētāju, bet man tā šelte tomēr nepatika. Nē, nē! Putekļi, drausmīgs troksnis … Paldies! Aizgāju uz stikleni. Darbs bija smags, toties labi maksāja! Dzīvot varēja, lai gan .. . Kas tā vispār bija par dzīvi? Es biju jauna, diezgan smuka, es gribēju dzīvot daudz labāk un savādāk nekā māte, nekā visa šī viņas drausmīgā dzērāju un izvirtuļu kompānija… Es ilgi turējos. Man, protams, jau bija vairāki čaļi, es šad tad arī iedzēru, sāku smēķēt, taču biju pārliecināta, ka tomēr atradīšu sev īstu, gādīgu viru, labu draugu un dzīvošu normālu, stabilu dzīvi. Taču nekas nesanāca. Nezinu, tagad nemāku teikt, vai viss patiešām sākās ar to nelaimīgo vakaru, kad tas plānprātiņš Valdis mani tepat ielas pretējā pusē izvaroja… Nezinu. Varbūt viss jau tomēr bija sācies daudz agrāk, un es bez visas tās Valda mežonīgās rīcības būtu tieši tāda, kāda esmu pašlaik?

Sieviete ilgi domīga raudzījās logā, kur aiz netīrajām rūtīm neprātīgi ziedēja balti ceriņi…

—     Valdis dzīvoja tepat dažas mājas tālāk, kur Dzegužu iela saiet kopā ar Embūtes ielu. Viņš bija daudz vecāks par mani, toties ārēji ļoti izskatīgs vīrietis, neko teikt, un, kad viņš reiz bija ilgāku laiku ārā no slimnīcas, Valda māte dēlam pagādāja sievieti, ar kuru viņš tad arī dzīvoja kopā. Tā bija daudz vecāka par viņu, resna un neglīta, bet laikam tomēr nespēja ilgi izturēt Valda slimību un kādu dienu no viņa aizbēga. Tad Valdis sāka pievērst uzmanību man. Es tikai smējos un pasūtīju vienu māju tālāk! Bet viņš mani, maita, novaktēja! Izsekoja. Es nācu no pēcpusdienas maiņas, bija jau pusdivpadsmit naktī… Es nekad nebiju domājusi, ka viņš vēl ir spējīgs iegūt sievieti, bet viņš, mērglis tāds, to tomēr izdarīja! Tiesa, tas viss notika ļoti ātri, viņš nepārtraukti čukstēja: «Bērnu, gribu bērnu!» Man bija drausmīgas bailes, ka viņš mani nogalinās, es neko daudz arī nepretojos, klusēju. Pēc tam Vaid.s sāka raudāt un lūdza piedošanu. Es tāpat raudāju un viņam piedevu. Ko prasīt no viena slima cilvēka? Es nevienam neko neteicu. Tā tobrīd bija sanācis, ka ne pirms tam, ne pēc tam kādu laiciņu ne ar vienu citu nebiju grēkojusi, to es zināju skaidrāk par skaidru. Un, kad drīz biju stāvoklī, droši sapratu, ka tas ir no Valda. Es biju izmisusi. Es vēl vispār negribēju bērnu un kur nu vēl no psihiski slima cilvēka! Mani pārņēma melnas Šausmas! Drausmas nojausmas. Pats par sevi saprotams, no gaidāmā bērna gribēju tikt vaļā, man viņa nākšana pasaulē šķita vislielākā nelaime un netaisnība. Bet nekas neiznāca. Neizdevās. Varbūt tas bija nolemts jau iepriekš? Nekad taču nepiepildās tas, ko mēs ļoti vēlamies, vai ne? Daktere mani visādi centās apvārdot, pierunāt, kaunināt, draudēt, pēc tam iespītējās un nekādi nerakstīja norīkojumu uz abortu. Tad es saslimu, visi termiņi bija jau nokavēti, un pat tā slavenā kaktu vecene Melānija, kura te gadiem ilgi pestīja laukā visas Iļģuciemā skuķes, man atteicās kaut ko līdzēt.

Tad sāku mežonīgi dzert un rīt visādas tabletes. Nonācu tiktāl, ka biju ar mieru jau pati sākt rīkoties ar adāmajām adatām… Bet nekas! Ko liktenis lēmis, no tā tik viegli ne- izmukt! Piedzima skuķis. Zini, kādēļ es viņu nosaucu par Salliju? Nevari pat iedomāties! Kādai manai draudzenei tā sauca suni! Tā bija bezsugas kucīte, un es uzreiz nolēmu, ka arī šis nevēlami piedzimušais bērns neko labāku nav pelnījis! Kucei kuces dzīve .. . Varbūt Dievs man kādreiz piedos, taču godīgi jāatzīstas, es pret savu bērnu izturējos kā pēdējā neliete, kā mežone, kā necilvēks! Es viņu drausmīgi neieredzēju un visu savu naidu, dusmas, neapmierinātību par notikušo un savu dzīvi nežēlīgā kārtā izgāzu uz nabaga bērnu . ..

Sieviete atkal apklusa un zemu nolieca galvu. Viņa drebēja, tad negaidīti sāka raudāt. Es līdzjūtīgi uz viņu skatījos. Man daudzi cilvēki dažādu iemeslu un apstākļu dēļ bija stāstījuši savu dzīves stāstu, uzticējuši visādus noslēpumus un nevienam vēl nezināmus notikumus, tādēļ īpaši nebrīnījos, ka arī šī nelaimīgā sieviete ne no šā, ne tā pēkšņi izstāstīja to, ko nupat biju dzirdējis. Acīmredzot mums dažreiz vienkārši gribas vai ir pat nepieciešams kaut kā atbrīvoties no psihiskā sasprindzinājuma, kas mūs tik bieži noved līdz histērijai, izmisumam, dzīves apnikumam ūn pašnāvības mēģinājumiem; mums vienkārši ir jāizkliedz savas sāpes, bezcerība, vilšanās, bailes un nožēla par kādreiz izdarītu ļaunumu.

—     Kundze … — es klusi vērsos pie vēl joprojām raudošās sievietes. — Ja es pareizi sāku nojaust. . . Sallija ir slima, jā? Garīgi atpalikusi?

Sieviete pamazām nomierinājās, ar jakas piedurkni izslaucīja acis un vārgi pasmaidīja.

—    Nē, — viņa vairākkārt pakratīja galvu. — Varbūt tam tā vajadzētu būt, taču Sallija ir vesels, skaists, pilnīgi normāls un pat talantīgs bērns. Tas ir Joti savādi. Viņa rūpējas par vecomammu. Tiesa gan, Sallija ir loti klusa, vienmēr tāda kā nobijusies, sevī ieslēgusies… Ne ar vienu īpaši nedraudzējas, nedalās ne savās domās, ne vēlmēs. Es viņai daudz esmu darījusi pāri, daudz ko aizliegusi un nedevusi. Es viņai pat nelāvu pēc devītās klases mācīties tālāk! Ko dod tās grāmatu gudrības? No tām paēdusi nebūsi. Aizdzinu strādāt fabrikā. Lai pati sev pelna iztiku! Sallija iebilda, runāja pretī, reiz pat aizbēga no mājām, bet kur tu pliks un nabags šai pasaulē viens tiksi? Sallija pakļāvās. Tagad es visu nožēloju, ko esmu darījusi pret savu bērnu, taču … Esmu gandrīz vai pārliecināta, ka iekšēji viņa mani drausmīgi neieredz. Un neieredzēs līdz kapa malai.. .

—    Viņa ir precējusies? — es nez kādēļ painteresējos.

—     Sallijai pirms diviem gadiem bija zēns, ar kuru tā kā taisījās saiet kopā, man arī nekas nebija pretim, tāds kluss un mierīgs puikiņš bija, taču tepat uz Bolderājas šosejas, braucot ar motociklu, viņu notrieca kāda armijas mašīna . . . Tā, lūk, cienītais, visapkārt vienas nelaimes vien! Vai jūs, gudrs cilvēks būdams, to man varat izskaidrot? Kādēļ daudzi cilvēki jau no dzimšanas ir nolemti vienīgi ciešanām?

Es to nespēju izskaidrot. Kā nespēju izskaidrot daudz ko citu, daudz vienkāršākas lietas. Piemēram, kādēļ kaķis lok pienu, bet suns dažreiz tik sasodīti skumji gaudo uz Mēnesi? Kādēļ mēs tik bieži atklāti apskaužam bagātus cilvēkus, bet gandrīz nekad pat slepus neapskaužam gudros un godīgos? Kādēļ tik daudzi, visu mūžu citiem ļaunu darīdami, nebaidās vismaz no pēcnāves atbildības? Kas zina, varbūt mūs visus tur augšā vai apakšā tomēr kāds tiesās?

—     Labi, kundze, — es sacīju un piecēlos. — Es jums pateicos par jūsu stāstījumu. Pasakiet Sallijai… Es atnākšu citreiz. Kaut arī sen rakstīta, tēva vēstule viņai varbūt tomēr sagādās prieku.

—     Nez vai, — Ausma drūmi pašūpoja galvu. — Kādu prieku var sagādāt vājprātīgā murgi?

—     Starp citu, vai meitene vispār zina, kas ir bijis viņas tēvs? — es spēji pajautāju.

—     Viņa to uzzināja agrā bērnībā, — Ausma atbildēja. — Kad skuķis paaugās, es viņai pateicu, ka Valdis ir miris, Uz to laiku nomira arī vecā Kūdrene, tā ka visi gali bija ūdenī. Pēcāk Sallija par savu tēvu nekad vairs nav interesējusies.

Es šķērsoju istabu un apstājos pie durvīm. Ausmas roka atkal stiepās pēc pudeles.

—    Sakiet, saimniec, — es ar dziļu nepatiku vērsos pie dzērājas. — Kādēļ jūs, it kā pilnīgi vesela un normāla sieviete, tomēr tik nesaprotami nežēlīgi esat izturējusies pret savu bērnu? Kādu apmierinājumu tas jums deva?

Ausma ātri izdzēra glāzi, nošņurkājās un, greizi smīnēdama, caur pieri palūkojās uz mani.

—    To jums nekad nesaprast, — viņa dobji nočukstēja, — ja arī es to spētu izskaidrot. .. Bet es spēšu! Tas ir pat Joti vienkārši! Es ceru, jūs taču to vismaz sapratāt, ka Sallija tika ieņemta pret visiem Dieva un cilvēku likumiem! Tāpēc es viņu nevēlējos, negribēju! Es to bērnu ienīdu!!! Jo ienīdu Valdi un visu pasauli! Bet zini, svešiniek, par ko es pašlaik visvairāk brīnos? Brīnos par to, ka Sallija nav kļuvusi par tādu pašu mauku un dzērāju, kāda savā laikā bija mana māte, kāda pašlaik esmu es un kādu te ir atliku likām katrā stūrī! Bet nē! Tas ir pārsteidzoši. Šais Dieva spēlēs kaut kas ir samisējies. Sallija iet savu ceļu. Nezinu, tas ir labi vai slikti, tikai man šķiet, ka viņai tomēr ir gaužām neinteresanta dzīve. Bet vispār, kungs… jūs taču pats būsiet pamanījis. Visa pasaule ir auksts ļaunuma okeāns, un mēs kā tādas mazas saliņas. Kā ledus gabaliņi. Varbūt cilvēki to jūt gluži instinktīvi — līdzko cits pret citu sāksim izturēties labāk un siltāk, mēs paši sevi tūdaļ iznīcināsim. Mēs izkusīsim. Bet, palikdami auksti, ļauni un cietsirdīgi, mēs tomēr saglabājām kaut kādas nelielas cerības …

—    Uz ko? — es tūlīt ātri uzprasīju. — Uz ko mēs saglabājam kaut kādas cerības?

Sieviete klusēja.

Es steidzīgi izgāju no mājas un, aizvēris sētas vārtiņus, domīgs raudzījos uz Dzegužkalnu un dārzu tam blakus. Kā skaistā gleznā visapkārt ziedēja puķes, un es prātoju, vai mums sava laime patiešām meklējama un atrodama tikai baltajos ceriņu ziedos? Pieclapītēs?

Bet kālab tad esam mēs paši — cilvēki?! Vai patiešām dzīvojam tikai tādēļ, lai cits citam sagādātu nelaimi?!

9. nodaļa

Tu, kas aklajam neesi parādījis ceļu!

Tu, kas ne reizi ar lūpām neesi pieskāries sievietes krūtīm!

Tu, kas nekad neesi runājis patiesību!

Tu, kas vienmēr esi baidījies no soda un mīlestības!

Tu, nabaga dzērājs un ubags stacijas tunelī!

Tu, pērkamā sieviete un uzdzīvotāja!

Tu, kam nekas uz šis pasaules nav svēts!

Tu, nāves nicinātājs un Dievam neticīgais!

Tu, bagātības un slavas nīdējs!

Tu, pamestais bērns un vientuļais sirmgalvis!

Tu, mans nelaimīgais brālis un māsa atstātā!

Nāciet! Es nevienu neapsūdzu un visiem piedodu! Es uzņemos visus jūsu grēkus, visas jūsu vājības un ļaunumu, jūsu neveiksmes un sāpes, jūsu nepiepildītos sapņus un zaudētās cerības un kā savā laikā Mozus jūs aizvedīšu dziļi tuksnesī… Pēc četrdesmit neciešamās slāpēs un badā pavadītiem gadiem, kad jūs būsiet aizmirsuši savu pagātni, savu necilo izcelsmi, savu verga dabu, kad būsiet tikuši vaļā no saviem netikumiem un postošajām kaislībām, kad beidzot būsiet sevi sajutuši un apzinājuši kā brīvus un godīgus cilvēkus, mēs kādā skaistā, ne pārāk karstā dienā beidzot nonāksim platas upes ielejā, kur visapkārt zaļos leknas ganības, ziedēs dārzi, būs auksta ūdens pilnas akas, kur liegā vējā lēni šūposies mežs un labības lauki, kur sārti persiku koki ieskaus baltas mājas, kur kalnu gani uz stabulēm pūtīs melodijas savām kazām, kur ik uz soļa sastapsim daiļas sievietes un cēlus vīriešus, kur ikviens būs brīvs un laimīgs, un kur jau ilgus gadus būs valdījis bargs, bet taisnīgs valdnieks…

Kur uz šīs nolādētās zemes ir tā paradīze, kur ir tā apsolītā vieta, kurā mēs visi varētu justies droši, bez grēka un bez vainas, kur varētu dzīvot bez bailēm un rūpēm, kur taisnība un patiesība vienmēr arī būtu taisnība un patiesība, kur mīlestība neviena cilvēka dvēseli nesaārdītu, nesaplosītu, bet gan dotu tai teiksmainus Ikara spārnus, kas spētu uznest augstu debesīs …

Neapmierināts nometu pildspalvu un drūmi raudzījos atvērtajā logā. Vairs nespēju uzrakstīt nevienu vārdu. Domas apsīka. Viss uzrakstītais šķita muļķīgs, nesakarīgs un nevienam nevajadzīgs. Bet bija jāraksta. Vakar jau otro reizi man piezvanīja populārās tautas avīzes redaktors Vilis un atgādināja par apsolīto sadarbību. Viņš gaidot rakstu! Bet es nezinu, par ko lai rakstu?! Prātā ienāca Aleksandra Čaka pirms sešdesmit un cik tur gadiem rakstītās dzejas rindas: «Es, latviešu dzejnieks, par ko lai es dziedu?» Un šodien tas pats. Es, latviešu rakstnieks … Iespējams, ka esmu jau atradis no žurnālistikas, un pašlaik man ir daudz vieglāk uzrakstīt stāstu vai pat romānu nekā nelielu avīzes rakstu?

Nodomājis vēl mēģināt vakarā, aizbraucu uz pilsētas centru. Bija ellīgi karsta vasaras diena, Vecrīga pilna ar ārzemju tūristiem, un es mazliet pārsteigts ieraudzīju, ka tieši filharmonijas skvēriņa vidū ir nolikti pāris desmiti baltu galdu un krēslu, zaļai teltij līdzīgs ierīkojums ar leti, kaut kādiem tur karsēšanas vai atdzesēšanas aparātiem un dažādu krāsu alus kārbām. Bija redzams arī liels uzraksts — Jever! Ein Hanch her- ber. Izskatījās tā kā pēc ārzemju padarīšanas, taču ar krāsainajām kārbām žigli tirgojās mūsu pašu letiņi — jauni puiši un meitenes.

Kamēr es domīgs studēju diezgan prasti aprakstītu tāfelīti ar šeit iebaudāmo dzērienu cenām, kāds bija pienācis man klāt un asi uzsita pa plecu.

—    Hei, dižo rakstniek! Ko blenz kā bullis uz skapi? Liekas par dārgu?

—    Tā ir, kā ir. Sešdesmit santīmu par tik sīku trauciņu!

—    Bundžā ir trīssimt gramu. Nekad neesi dzēris?

—    Nē.

—    Tik švaki iet?

—    Tik švaki neiet. Man alus negaršo.

—    Bet šito var! Tas ir kolosāls padzēriens! Vai nezini, ka Jever ir pasaules labākā alus šķirne?

—    Pirmā dzirdēšana.

—    To šodien zina katrs pirmās klases puika! Ņemsi?

—     Un tu?

—    Protams! Tieši tādēļ jau esmu te atklimtis.

—     Labi, tad izmaksā vienu trauciņu arī man! — es teicu un gāju aizņemt pagaidām vēl brīvu galdiņu. — Jādomā, tu tagad beidzot esi bagāts. Kā nekā pats populārākais žurnālists Latvijā!

Andris, acis nepamirkšķinājis, uz letes nogāza pussauju monētu, un jau pēc dažiem mirkļiem mēs ar baudu sūcām slaveno un patiešām labo dāņu alu.

Andrim savā laikā visi paredzēja spožu dzejnieka karjeru, un viņš no tiesas arī bija labs dzejnieks, agri publicēja savu pirmo grāmatu, ko kritiķi un draugi ļoti saslavēja. Zēnam mazliet sakāpa galvā, viņu ļoti pievilka Rīgas nakts dzīve, bohēma, «Kaza», «Skapis», «Dieva auss» un neskaitāmas ballītes mākslinieku un literātu dzīvokļos, un pamazām viņa spilgtais dzejnieka talants sāka dzist… Labi vēl, ka pats izglābās. Beidzot saņēmās, pārstāja uzdzīvot, apprecējās un, kad pakausis jau metās pliks, pēkšņi apliecināja spožu žurnālista talantu. Nu viņš jau vairākus gadus populārai nedēļas avīzei AA ar humoru un dzēlīgu ironiju raksta par dažādiem sīkiem notikumiem no ievērojamu un mazāk ievērojamu mākslinieku, rakstnieku, diplomātu un politiķu ikdienas dzīves, pa retam neatsakoties arī no dažiem nopietniem problēmrakstiem. Vārdu sakot, Andris atkal bija zirgā.

—            Ilgi nebijām saskrējušies, — viņš sacīja. — Sabiedrībā nemaz vairs nerādies?

—    Ļoti reti, — es atbildēju.

—            Kas par lietu? — Andris painteresējās. — Sāk parādīties kompleksi?

—    Man sabiedrība nekad nav patikusi, — es paskaidroju,

—     it sevišķi tā sauktā smalkā vai augstākā sabiedrība. Tev vēl nav apnicis nepārtraukti atrasties to izredzēto vidū?

—    Tāds tagad ir mans darbs, — Andris saviebies teica.

—    Bet publikai nav nekādas vainas.

—    Ir gan, — es mazliet spītīgi iebildu.

—           Tev nepatīk skaistas mākslinieces? Aktrises? Gudri diplomāti un slaveni politiķi? Ja tā, tad ar tevi, vecīt, patiešām kaut kas nav kārtībā.

—           Man patīk skaistas mākslinieces. Tāpat arī aktrises. Man nepatīk, ka tu šo sabiedrību pārāk izcel. Man šķiet, tu lasītājiem pilnīgi ar varu liec pievērsties tieši šai daļai. Bet ar ko, patiesībā, tā ir labāka par pārējām?

—           Tu, Rič, nupat sagvelzi veselu kaudzi muļķību! — Andris kļuva mazliet nervozs. — Ne jau es to esmu izdomājis! Interese par sabiedrībā daudzmaz pazīstamām personām cilvēkiem radusies jau daudzus gadu tūkstošus pirms mūsu piedzimšanas!

—    Man patīk daži tavi ironiskie piesitieni, — es teicu,

—   Patīk, ka tu to visu neuztver pārāk nopietni.

—           Vai tad dzīvi var uztvert nopietni? Mākslu varbūt… — Andris noņurdēja un ar baudu dzēra tumšbrūno šķidrumu. Acīmredzot vakar viņš atkal sabijis kādas izstādes atklāšanā, jauniznākušas grāmatas vai žurnāla reprezentācijas ballē.

—    Nebaidies nodzerties? — es pajautāju.

—           Baidos gan, — Andris atzinās. — Tādēļ nekad vairāk par pudeli vienā vakarā neizdzeru.

—    Kā tu domā, vai «Kabata» kļus par otro «Skapi»?

—           Nekad! «Skapis» mums paliks k<i skaista jaunības atmiņa, kā pirmā meitene vai pirmais nodrukātais dzejolis. Tā bija skaista dzīve, Rič! Atceries? Lēts bulgāru un dienvidslāvu konjaks, lētas uzkodas un lēti skuķi. Bet!!! Viss mainās, viss aiziet un pazūd… «Kabatā» tagad sēž citi neveiksminieki un citi ģēniji. Tomēr parādās viens otrs arī no vecajiem.

—           Mēs jau arī esam veci, — es teicu. — Tik neticami ātri tas viss ir pagājis.

—           Mēs esam tieši īstajā sulā! — Andris nopietni sacīja. — Mazliet padzīvojuši vīrieši ar vēl joprojām lieliskām nākotnes izredzēm! Skat, kā aktieris Juris Pļaviņš turpat vai sešdesmit gadu vecumā uzcirtis vēl ceturto bērnu!

Aktieris Pļaviņš mani neinteresēja.

—    Dzejoļus vairs neraksti?

—    Tā … Dažreiz pats sev vai kādai tuvai sievietei.

—    Alberts Bels arī vairs neko neraksta.

—     Kas tad tagad vairs raksta?

—    Es.

—           Tev Bels patika? Jūs agrāk tā kā mazliet pat draudzējāties, jā?

—           Man patika viņa sieva! — es iesmējos. — Skaistā Anda. Bet Alberta pēdējie romāni… Tie man šķita tādi smagnēji un ne pārāk interesanti.

—           Savā laikā Belu traki slavēja, it sevišķi viņa romānu «Cilvēki laivās».

—           Es jau arī varētu paslavēt, taču tas tomēr nebija priekš manis. Tāpat kā Mauliņa, Kalves vai Lāma romāni. Un vēl daudzu, daudzu citu …

—           Es skatos — sevišķi augstās domās par latviešu literatūru tu neesi?

—           Ne zemās, ne augstās, Andri! Es latviešu literatūru tikpat kā nelasu, lai man piedod Dievs un daudzi mūsu rakstnieki! Taču šo to es tomēr izlasu. Vēl vairāk! Ir rakstnieki, kurus esmu lasījis regulāri, turklāt visu, ko viņi ir uzrakstījuši! Piemēram, Imantu Ziedoni, Skaili, Jakubānu, Kolbergu, Skujiņu, Hānbergu un Miervaldi Birzi. Birze gan raksta galvenokārt tikai pats par sevi, taču viņš to dara lieliski! Man patīk. Birzes darbos ir diezgan drūms dziļums.

—     Dzeju nelasi?

—            Dzeju lasu. Par provi, kādu dzejolīti reiz izgrieztu no žurnāla, vienmēr nēsāju līdzi savā piezīmju grāmatiņā.

—    Baigi patīk?

—           Es šo dzejoli dzīves beidzamajā brīdī labprāt nolasītu savai bijušai sievai. Tie būtu pēdējie vārdi, ko es viņai vēl gribētu pateikt.

—    Un tie būtu?

Es no kabatas izvilku apbružātu piezīmju grāmatiņu, kur atrodas visu draugu, radu un paziņu telefona numuri, nauda, braukšanas taloni, dažas vizītkartes un jau mazliet nodzeltējusi papīra lapiņa ar Imanta Ziedoņa beznosaukuma dzejoli.

—            Klausies! — es teicu, — Iedomājies, ka es pašlaik mirstu un to visu saku sievietei, kuru kādreiz ļoti mīlēju, bet kura pašlaik tala un sveša stāv pie manas gultas un līdzjūtīgi škatas, kā es lēnām aizeju no šīs pasaules …

— Nekas tev nepaliks no maniem pirkstu galiem,

Tas tikai pieskaršanās mirklis mazs.

Nāks diena, un ar cilvēkiem un paliem

Tā mani atkal projām aizmazgās.

Nekas tev nepaliks no tā, kā paskatījos.

Varbūt kādreiz — tik acis piemiegsies.

Un kādos vientulīgos brīžos trijos

Trīs acumirkļi atkal garām ies:

Nekas. Neko. Nekam.

Trīs mazi sprīži,

Dievs dod, lai tevim gaismu neaizsedz.

Un varbūt vienīgie. Un varbūt tīši

Tik maziņi, ka tikai viņus redz.

Lai tavas pēdas, pļavu ejot, nejūt,

Kā iedur dadzis treižuburu ass.

Nekas lai nepaliek. Viss bija garāmejot.

Un arī garāmejot — nebija nekas.

—    Jā, — Andris gari novilka. — Kas vēl?

—           Rancāne ir laba. Viņas «Advente» ir īsta, filozofiska dzeja. Tāda, kādai dzejai ir jābūt. Bet tie čalīši, kādu mums te atkal saskrējis vesels bars… Tad jau šie bundžiņu tirgotāji arī ir dzejnieki.

—            Man šķiet, Ričard, tu patiešām sāc novecot, — Andris sadrūvis sacīja. — Tu neko vairs nesajēdz no modernās mākslas.

Es pasmaidīju.

—           Andri! Lai nu kam, bet tev nu gan vajadzēja zināt, ka vismodernākais un labākais rakstnieks ir tieši tas, kas raksta par visvienkāršākajām lietām — par mīlestību, darbu, draudzību, uzticību, bērniem, par mūsu ciešanām un cerībām. Tas, kas raksta patiesību par cilvēka dzīvi. Viss pārējais modernisms labākajā gadījumā ir tikai intelektuāli mēsli.

Smalko aprindu hronists dažus brīžus klusēja, tad nokrekšķinājās un domīgs nobraucīja savu papliko galvas vidu.

—           Bet alus gan ir labs? — viņš apmierināts noteica un paskatījās sāņus, kur pie nesen izremontētas mūra sienas ielas gleznotāji bija izstādījuši savus darbus.

Arī es paskatījos uz to pusi, tad lēni pagriezu galvu pret skvēru un Kaļķu ielu. Gāja un nāca visdažādākie cilvēki. Nopietna izskata vīri, acīmredzot tuvējo ministriju ierēdņi, deputāti, biznesmeņi, spekulanti, tirgotāji un visdažādāko sugu blēži. Un viņu jaukās, smalki ģērbtās sievas un mīļākās. Varēja just, ka tie ir cilvēki ar stabiliem ienākumiem un nodrošinātu nākotni, visi tādi jauni, skaisti un veseli. Bezrūpīgi un laikam jau arī sasodīti laimīgi. Nevienam no viņiem nav jārok grāvji, nav jāasfaltē ielas vai jālabo dzelzceļa sliedes. Nav jākausē metāls vai jātīra kanalizācijas šahtas. Viņi visi bezrūpīgā nevērībā darba dienā var mierīgi pastaigāties pa pilsētas centru, nekaunīgi demonstrējot savu turību un neatkarību, kur- pretī citiem …

Citiem jālej sviedri, citiem astoņas stundas jāstrādā piekvēpušos fabriku cehos vai šai trakajā saules svelmē kaut kur laukos jāpļauj zāle, jāvāc siens un jāravē cukurbietes.

Es arī esmu pieskaitāms pie šiem pašiem dienaszagļiem, pie šo «smalko» aprindu ļaudīm, kuriem rokās nav jātur lāpsta vai knaibles. Toties es strādāju vēlu vakaros un bieži arī naktīs, ne nieka nezinot, vai kādam mans darbs vispār būs vajadzīgs.

Un tad es pēkšņi iedomājos kādu vēl nepazīstamu meiteni, kura tieši šai brīdī, šai skaistajā saules pielietajā dienā, kad tā vien šķiet, ka visi Rīgas iedzīvotāji devušies atpūtā, vaļīgi pastaigājas pa parkiem un ielām, brauc uz jūru vai sauļojas savu vasarnīcu krāšņajos dārzos, — viņa, sviedriem noplūdusi, uz kailās miesas uzmetusi tikai plānu virssvārci, stāv netālu no svelmainajām stikla krāsnīm un pusautomātā no tur iemestām ugunīgām stikla pikām veido visdažādāko formu pudeles. Pudeles smalkām dāmu smaržām, dārgiem kungu odekoloniem, limonādei, degvīnam vai alum.

Kāpēc tā, Sallija Reginska? Kāpēc tāda netaisnība? Par kādiem pasaules grēkiem pirms divdesmit viena gada kāds vājprātīgs cilvēks tevi radīja šādam darbam un šādai dzīvei? Kāpēc arī tu, tērpusies greznās ārzemju drānās, nevarētu apsēsties tepat pie blakus galdiņa kā, lūk, tās divas jaunietes, un ar mazliet sapņainu skatienu pavērties manī? Un tad es uzlūkotu arī tevi, pēc tam tu pieceltos un atnāktu pie manis vai es aizietu pie tevis, mēs iepazītos, mēs ātri viens otram iepatiktos, un es tev nešķistu vecs, jo es arī vēl neesmu vecs, un es tevi paņemtu pie rokas, izvestu cauri šai trakajai pilsētai, un mēs ietu kaut kur tālu, tālu pa egļu mežu, caur baltu bērzu birzi, pāri laukiem un pļavām līdz kādai upei vai ezeram; tur nebūtu neviena cilvēka, šī nabago un bagāto pasaule pēkšņi būtu pazudusi, mēs uz zemes atrastos tikai divi vien, un es savu seju pieglaustu taviem matiem, un tu savas lūpas manai pierei, un manas rokas viegli pieskartos tavām krūtīm, bet tavas rokas …

Pudele pie pudeles. Darbs pēc darba. Uz tavas pieres un krūtīm nav manas rokas, bet sājas sviedru lāses. Un pie blakus galdiņa pārspīlēti īsos bruncīšos sēž divas izkrāsojušās meitenes, lepni smēķē dārgās Marlboro cigaretes un garlaikoti sūc vēsu alu …

Cik pudeļu Sallijai Reginskai jāizgatavo, lai arī viņa varētu nopirkt vienu tādu Jever trauciņu?

Sirdī sariesās rūgtums, liela netaisnības izjūta un pretīga nepatika pret bagātajiem, pret visiem šiem slaistiem un smalko aprindu cilvēkiem.

—    Vairāk man nav, — Andris sacīja, apskatījis naudas maku. — Honorārs pēc divi dienām, alga pēc četrām.

—    Tagad maksāšu es, — teicu pārsteigtajam Andrim un pasūtīju vēl divas bundžas. — Mans honorārs, iespējams, būs tikai pēc diviem gadiem, bet alga … Droši vien nekad.

—     Bet naudiņa tomēr ir, — Andris apmierināts turpināja dzesēt slāpes. — KādēJ tev vajadzīga alga?

—    Es tomēr strādāju.

—    Tava alga ir slava un sabiedrības uzmanība, — Andris sacīja.

—     Slava man bija vajadzīga jaunībā, bet tagad es to esmu ar mieru atdot jebkuram pretimnācējam, jebkuram dzērājam vai ubagam. Varbūt viņiem tā noderētu vairāk nekā man.

—    Ko tad tev vajag? — Andris uzprasīja un rūpīgi noskatīja abas meitenes. — Šitādas skuķes?

—     Man vajag drošības sajūtu, — es ātri atbildēju. — Šādas lellītes lai paliek vecākiem kungiem. Man vajadzīga pārliecība, ka es savu darbu, ja to būšu padarījis labi, vienmēr varēšu arī bez īpašām problēmām pārdot. Neviens rakstnieks tomēr neraksta tikai sev vien. Tad jau nevajadzētu ņemties ar romāniem. Pilnīgi pietiktu ar dienasgrāmatu.

—    Starp citu, vai dienasgrāmatu raksti? — Andris painteresējās.

—     Nē, — es atbildēju. — Tikai šādas tādas filozofiskas vai literāras piezīmes. Dažreiz.

—     2ēl Egila Plauža, vai ne? — Andris negaidīti sacīja. — Un Egona Līva.

Es piekrītoši pamāju.

—    Viņš bija viens no tiem retajiem cilvēkiem, pret kuru izjutu dziju un patiesu cieņu, — atzinos. — Egons bija liels

cilvēks. Tādu rakstnieku mūsu sabiedrībā vairs nav. Un tagad es gribētu zināt, hronist… Tev roka paceltos, lai arī Līvu ierindotu smalkajā sabiedrībā?

Andris smagi pašūpoja galvu.

—           Nē, Ričard, — viņš mazliet pārvērstā balsī atbildēja. — Es Egonu viņa vienkāršības un cilvēciskuma dēļ ierindotu vienīgi dižajo sabiedrībā… Pie smalkajiem viņam nebūtu ko darīt.

—           Un arī man pie viņiem nav ko darīt, — es teicu, ātri iztukšoju trauku, un man pēkšņi sagribējās to kādam ietriekt ģīmī.

—           Nesāc nu atkal no sevis tēlot jaunības dienu Iļģuciemā bosiku, — Andris sacīja un cienīgi aizsmēķēja ārzemju cigareti. — Runā ar nicināšanu par mūsu sabiedrības labāko daļu, bet tai pašā laikā pats esi tās neatņemama sastāvdaļa. Turklāt vēl ari sev dāmu noskatījis no visaugstākā plauktiņa…

Es izbrīnīts paskatījos uz Andri, bet tūlīt sapratu, ka viņš kā sabiedrības aizkulišu žurnālists laikam patiešām ir savā īstajā vietā.

—    Par kādu dāmu tu runā? — drošības pēc pajautāju.

—           Par to pašu, Rič! — Andris lepni smaidīja. — Par tavām attiecībām ar Diānu esmu dzirdējis šādas tādas baumas.

Es jutos neomulīgi. Man tas ļoti nepatika.

—            Un ko tad runā? — es painteresējos. — Un vai vispār Diāna patiešām ir tik augstā sabiedrības virsotnē, ka par viņas attiecībām ar kaut kādu Ričardu Baku . . .

—           Pirmkārt, ne ar kaut kādu, — Andris solīdi iebilda. — Bet, otrkārt… tu maz zini, kas tavai Diānai pašlaik sit kanti?

—           Tas varu būt vienīgi es, — diezgan pašpārliecināts atbildēju.

—           Vecīt! — Andris iesaucās. — Tādām sievietēm kā Diāna nekad nav un vispār arī nevar būt tikai viens vien . . . Nu, kā lai to maigāk pasaku? Pats saproti.

—           Tu gribi teikt.. ? — Stipri apmulsis skatījos te uz Andri, te uz tukšajām alus kārbām. — Diāna pašlaik salaiž.. ?

—           Es nezinu, ar ko viņa guļ, — Andris ātri sacīja. — Taču tu ar viņu guli?

—    Jā.

—           Tad ir O. K. — Andris teica un mazliet nervozi nodzēsa cigareti. — Tu jau zini — Rīga ir maza, bet ļaužu valodas lielas. Diānas labākā draudzene savukārt ir draudzene manai sievai, un tādā sakarībā …

—            Diānai ir vēl kāds mīļākais? — es tieši uzprasīju, kaut arī tas šķita diezgan nereāli. Lai gan … Es taču principā pats

šādu iespēju jau biju pieļāvis. Protams, savas patmīlības dēļ vairāk gan tīri teorētiski, bet…

—    Es jau tev teicu. Es nezinu, cik tuvu Diāna atļauj viņam pienākt… Taču, ja es tev pateikšu, kas tas par vīru ir, tu tūlīt no šitā beņķīša nolaidīsies garšļaukus zaļajā zālītē …

Es rūgti iesmējos.

—    Tas ir ārlietu ministrs? — es ar sausu muti pavaicāju. — Vai varbūt premjerministrs?

—    Neko tuvāk neteikšu, — Andris noņurdēja. — Iespējams, ka tās patiešām ir tikai baumas, taču tu tomēr nekad nedrīksti aizmirst, ka Diāna nenoliedzami ir pati skaistākā sieviete Rīgā. Pat ne skaistākā! Visapburošākā! Turklāt vēl bagāta un ieņem augstu vietu valdības aprindās. Tā ka, vecīt, ņem, ko vari paņemt, un nežēlojies, ka dzīve ir slikta! Dzīve ir kolosāla, kā foršs amerikāņu ķinītis! Vienīgi ieejas biļete ir dārga. Bet tev, kā vienmēr, veicas. Tu visu vari dabūt par velti.

Andris piecēlās, laiski noskatīja blakus esošos brīvmāksliniekus un dažus viņu darbus, tad lēni pasniedza roku.

—    Cau, Rič! Lai tev labi klājas! Es tinos uz redakciju.

Andris aizgāja.

Kaklā un krūtīs sajutu nepatīkamu rūgtumu.

Es pagriezos, šķērsoju filharmonijas skvērinu un pa Kaļķu ielu nesteidzīgi devos uz Tehniskās universitātes trolejbusa pieturu.

10. nodaļa

Svētdienas rīts, kā daudzi šīsvasaras rīti, atnāca dzidrs, saulains un neparasti silts. Šķita, debesis ar karsto sauli no Visuma augstumiem gāžas mums taisni uz galvas, it kā vēlēdamās pārbaudīt visa dzīvā izturību un piemērotību šādiem gandrīz vai ekstremāliem apstākļiem.

Bet cilvēkiem un augiem nebija nekādas vainas. Viņi izturēja. Turpat aiz manas istabas logiem koši ziedēja jasmīni, pamazām nogatavojās ķirši un krūmu ogas, bet cilvēki, tā pa- vieglāk ģērbušies, brauca uz Jūrmalu sauļoties vai strādāt savos sakņu dārziņos.

Nomazgājies aukstā ūdenī, nesteidzīgi paēdu vieglas brokastis, pabeidzu lasīt vakardienas avīzes un dažas minūtes nopietni padomāju. Principā bez lielas domāšanas vajadzēja tūlīt celties augšā, sēsties pie sava lepnā «BMW» limuzīna stūres un braukt uz Berģiem pie Diānas. Es viņai biju apsolījis ierasties jau rīta pusē, lai kopā Juglas ezera krastā varētu pasau- ļoties, bet pievakarē mums bija paredzēts doties uz oficiālu pieņemšanu, ko par godu savas valsts svētkiem rīkoja Francijas sūtniecības kultūras atašejs.

Joprojām sēdēju pie atvērtā loga, seju pagriezis sāņus no sakarsušajiem saules stariem, un rāmā mierā raudzījos, kā turpat manu acu priekšā, gluži kā sajucis prātā, zied un smaržo mātes tik rūpīgi sakoptais dārzs.

Viss bija vienkārši, skaisti un dabiski. Zeme un pasaule dzīvoja, un es zemei un pasaulei dzīvoju līdzi. Neko nevajadzēja jaunu izdomāt, pavēlēt, organizēt, balsot vai kaut ko atkal reglamentēt. Daba savus likumus bez jebkāda parlamenta vai valdības akcepta jau bija radījusi pirms daudziem miljoniem gadu, un šie likumi darbojās absolūti nevainojami. Acīmredzot tādēļ, ka tie bija arī absolūti pareizi.

Bet ko tad mēs, nabaga aprobežotie cilvēki, ar savām nepārvaramajām vēlmēm dzīvi padarīt labāku vispirms uz citu cilvēku, tad uz zemes un dabas rēķina? Man ir pamatotas aizdomas, ka visa dzīvā tēvs Zeme un māte Daba mūs visus kā svešus un nepaklausīgus bērnus par to kādreiz tomēr drausmīgi sodīs… Un šis sods būs pelnīts, bezgalīgi ilgs un nekad vairs neatceļams.

Man pēkšņi nemaz vairs negribējās pat tuvoties savam dārgajam ārzemju vāģim, negribējās braukt pie patiešām vienreizēji apburošās, vienmēr tik patīkami seksuāli uzlādētās Diānas, negribējās būt viņas pasakaini skaistajā Berģu mājā, negribējās vakarā doties uz ārzemju diplomāta rīkoto dineju, kur atkal vajadzēs ievērot visdažādākos viesību un galda uzvedības noteikumus, kur katru tavu nevietā pateiktu vārdu, nepareizi turētu dakšiņu vai nazi smalkā publika uztvers gandrīz kā krimināli sodāmu noziegumu vai, labākajā gadījumā, kā drausmīgu nekulturālības izpausmi…

Ejiet taču visi pie velna! Kam man tas vajadzīgs? Visas šīs izsmalcinātās manieres, klanīšanās, mākslotie smaidi, liekuļotie komplimenti, gudrās runas un pareizās uzvedības normas …

Esmu taču pieaudzis vīrietis. Būtībā vienkāršs Iļģuciemā zēns, un radis pats sev noteikt, kas man ir piemērots, kas ne. Pats pieradis izšķirt, kas ir pareizi, kas nepareizi. Vienmēr pats zinu, kā man uzvesties un ko runāt. Un pieradis iet ciemos tur, kur pats vēlos, kur vienmēr varu justies brīvi un labi.

Uzvilcis tumši zilus amerikāņu Riders džinsus, baltas itāļu sporta kurpes, bet ķermeņa augšdaļu apsedzis ar līdz pusei neaizpogātu vienkrāsainu gaiši zilu kreklu, nesteidzīgi izgāju no mājas. Es vēl nezināju, kurp doties — uz Spilves pļavām, uz upi, uz mežu, vai tāpat vien paklīst pa šur tur vēl saglabā- jušamies smilšainajām Iļģuciemā ieliņām, taču laikam jau ilgi pirms tam, kad izlēmu pie Diānas nebraukt, savā zemapziņā biju izšķiries par pavisam citu maršrutu …

Skaistajā, saules pielietajā svētdienas rītā diezgan droši un apņēmīgi gāju pie man vēl nepazīstamās Sallijas Reginskas .. . Es vēl īsti nezināju, ko tur darīšu un ko viņai teikšu. Protams, atdošu viņas tēva vēstuli. Cita mērķa man nebija. Bet ko pēc tam? Acīmredzot neko. Kas man vispār ko runāt un darīt ar kaut kādu prastu fabrikas skuķi? Un tomēr… Kaut kāds pēkšņs, spēcīgs, neredzams, pavisam savāds un noslēpumains spēks mani nepārvarami vilka uz pussagruvušo māju Dzegužkalna pakājē, kur mita nožēlojama dzērāja ar savu jauno meitu. Droši vien tikpat neglītu, aprobežotu un galīgi nolaidušos.

Es nezinu, kas ar mani torīt notika. Acīmredzot ir lietas un notikumi, kurus nevar izskaidrot ne ar kādiem argumentiem, prāta apsvērumiem vai loģisku domāšanu. Un vai vispār tas vajadzīgs? Kāpēc man lauzīt galvu par to, kādēļ es pēkšņi atteicos no dotā solījuma savai iecerētajai sievai un, uzvilcis melnu vakara uzvalku, limuzīnā nebraucu pie viņas, bet gan, vienkārši apģērbies, pa putekļainu Iļģuciemā ieliņu devos pildīt neviena neuzliktu pienākumu, kuru es ar tikpat labām vai sliktām sekmēm varētu veikt arī jebkurā citā dienā un laikā?

Kas tas bija? Kādēļ es to darīju? Kādēļ toreiz vispār no Edija paņēmu Valda Kūdras vēstuli? Vai šis mazliet biedējošais, neredzamais spēks tikai ar viņam zināmu nolūku un mērķi jau tad nemanāmi neizmainīja manu apziņu un nelika rīkoties tieši tā un ne citādi?

Nenoliedzami, daudzi šodienas notikumi vai pat viss, kas pašlaik ar mums notiek, patiesībā ir sācies jau krietni sen. Notikumu sēkla ir bijusi iesēta vakar, aizvakar, pirms gada vai pat vēl ilgi pirms mūsu piedzimšanas. Kaut kad vēl pirms Ēģiptes piramīdām, pirms laika un bezgalības …

Mēs visi esam likteņa izredzētie, bet. tai pašā laikā arī nekas vairāk kā tikai nožēlojamas viņa rotaļlietas …

Uzmanīgi atvēru sagrabējušos koka vārtiņus un, šķērsojis nelielo pagalmu, pieklauvēju pie Reginsku mājas durvīm. Neviens nenāca.

Pieklauvēju vēlreiz. Tas pats.

Mazliet vīlies gribēju jau doties prom, kad tomēr atskanēja klusi soļi un durvis atvērās.

Uz sliekšņa stāvēja jauna, pārsteidzoši skaista meitene. Vai nu daba, vai viņa pati bija sev izveidojusi spilgti izteiktu mākslas vingrotājas stāvu, kas šķita mazliet garāks par vidējo un savās sievišķīgajās izpausmēs bija tik izteiksmīgs un slaids, ka uzreiz atgādināja kādu seno grieķu marmora dievietes skulptūru. Minēto iespaidu pastiprināja arī tas, ka šis ideāli veidotais augums bija ietērpts ļoti gaumīgā, cieši pieguļošā baltā minikleitiņā … Mati bija kastaņbrūni, viļņaini un gari. Apaļas, acīmredzami krūšturos neiežņaugtas stingras krūtis, garš kakls un mazliet kalsna, iegarena seja. Pirmajā mirklī stipri atgādināja Nacionālā teātra aktrisi Zani Jančevsku. Bet visvairāk mani pārsteidza meitenes ovālās, neparasti skaistās melnās acis. Tādas nekad vēl nebiju redzējis — tik neticami lielas un dziļas, tajās atspoguļojās skumjas, mūžīgais sievietes noslēpums un tai pašā laikā arī kaut kāda spīts un cieša apņemšanās.

Es ļoti pārsteigts un samulsis no viņas nenovērsu skatienu. Es nespēju skatīties nekur citur kā vienīgi uz viņu.

—    Atvainojiet.. . mazliet neveikli nomurmināju. — Es meklēju … Es gribētu satikt Salliju Reginsku.

Meitene atturīgi pasmaidīja, bet, kaut arī šis smaids likās auksts un ironisks, tas tomēr viņas seju vērta vēl gaišāku un skaistāku.

—    Jūs viņu jau esat saticis, — meitene lēni teica.

—    Jūs esat Sallija? — es, uzreiz nenoticējis, jautāju.

—    Jā, — meitene apliecinādama palocīja galvu un ar kreiso roku varbūt neapzināti mazliet sakārtoja savus garos matus. — Ko jūs vēlaties?

—    Es. .. — Nekādi vēl nespēju tikt vaļā no pēkšņi uznākušā apmulsuma. — Māte jūs nebrīdināja? Neko par mani neteica?

Meitene sarauc uzacis un kļuva ļoti nopietna.

—    Nē. Ko tādu mātei vajadzēja pateikt?

Es mirkli klusēju. Negaidot visi vārdi bija kaut kur pazuduši. Es neko vairs neatcerējos. Neko neredzēju. Bija tikai šī it kā nejauši no debesīm nolaidusies baltā meitene, kura ar savu neikdienišķo skaistumu un jaunību tik ļoti neiederējās vecās būdas durvīs un vairāk atgādināja kādas tālas zvaigznes nomaldījušos gaismu, nokrituša mākoņa malu vai vēl no pavasara saglabājušos spilgti ziedošu baltu ceriņzaru . . .

—    Vai arī jūs māte ir sarunājusi par manu precinieku? — Sallija pavaicāja, un viņas balsī skanēja skaidri saklausāms nicinājums. — Un, ja tā, tad cik tas jums maksāja? Konjaka pudeli? Šņabja pudeli? Alus pudeli?! Jeb varbūt šoreiz gāja vēl lētāk un māte mani jums iztirgoja tikai par dažām cigarešu paciņām?!

Man krūtīs iesmeldzās kaut kas smags un nepatīkams. Es cieši paskatījos uz meiteni.

—     Kādēļ tu tik slikti domā par savu māti? — es klusi vaicāju. — Un kādēļ tik slikti domā arī par mani?

—    Tādēļ • • • Jūs jau esat sestais vai septītais, kurš te pēdējā laikā, mātes sarunāts, mani centīgi meklē.

—    Un tu visus tikpat centīgi atraidi?

—    Jā. Es atraidu arī tevi, — meitene diezgan asi paziņoja.

—     Kādēļ, Sallij? Es pašlaik nerunāju par sevi. Kādēļ tu atraidīji tos pārējos?

—     Tādēļ • • • — Sallija samulsa un ilgi klusēja. Pēc tam nedaudz izaicinoši turpināja: — Redzat, kungs… Šodien jau var nopirkt daudz ko. Faktiski nopirkt var visu, būtu bijusi tikai nauda! Bet tik lēta es tomēr neesmu, kā mani māte te visādiem Iļģuciemā salašņām piedāvā. Un, ja jau tāda diena reiz pienāks, tad es tomēr gribētu pati nosaukt savu cenu… Pati.

Vai es izskatos pēc dzērāja? Pēc pēdējā salašņas?

—     Nezinu. Atklāti sakot, mani tas ne mazākajā mērā neinteresē.

—     2ēl, — es, nedaudz aizskarts, paraustīju plecus, bet projām vēl negāju. Galu galā es taču šeit nebiju atnācis uz randiņu vai patiešām nopietnos precību nolūkos! Es biju atnācis, lai meitenei atdotu viņas tēva vēstuli. Un tikai! Taču nenoliedzami Sallija uz mani bija atstājusi ārkārtīgi spēcīgu iespaidu, un visu manu sirdi un apziņu, pašam par lielu pārsteigumu, pēkšņi piepildīja neatvairāmas ilgas pēc šīs jaunās sievietes, pēc viņas kairinošā auguma, daiļās sejas un lielajām acīm. Pēkšņi tik loti sagribējās, lai viņa nenovēršas, lai viņa kaut vai ar nicinājumu, tomēr skatās uz mani! Vēl vairāk! Es kaut kur savas būtības dziļumos laikam jau sāku ilgoties arī pēc viņas dvēseles, jo tūlīt atcerējos, ka, Salliju vēl nemaz neredzējis, pēdējā mēneša laikā par viņu bieži biju domājis un pat žēlojis, iedomādamies viņu strādājam karstajā stikla fabrikas cehā! No kurienes šīs domas un žēlums radās? Kas tas bija par spēku, kurš man lika to darīt? Un arī pašlaik. Tagad. KādēJ es nespēju aiziet?

—    Esi mierīga, Sallij, — maz'iet dobjā balsī sacīju. — Es neesmu nācis precībās. Es tikai gribēju pajautāt… Tu kaut ko zini par savu tēvu?

Sallija ātri uzmeta man izbrīnās pilnu skatienu, lēni atņēma roku no durvju stenderes un pat panāca soli uz priekšu.

—           Tēvu? — Sallija domīga parjautāja, un viņas samtaina balss viegli trīcēja. — Jūs viņu pazīstat?

—    Nē.

—    Viņš ir vēl dzīvs?

—    Nē.

—    Tad jau arī jūs neko daudz nevarat zināt.

—           Tik tiešām. Pavisam maz. Tikai to, ka viņu sauca Valdis Kūdra un …

—    To es zinu, — Sallija teica.

—    Māte tev par viņu neko nav stāstījusi?

—           Kaut kad sen … Jā. Es biju vēl pavisam maziņa. Atceros vārdu Valdis Kūdra, bet pārējo.. . Māte neko nestāstīja. Tēva nav, un viss.

—    Tu ar to samierinājies?

—    Ko man bija darīt?

—    Nekad nemeklēji, neinteresējies?

—           Tikai pie mātes, bet viņa … — Sallija cieši sakoda lūpas, un es jutu, ka šai brīdī meitene neko labu par savu māti nedomā, ja vispār viņa kādreiz par to ir domājusi labu. — Jūs ar manu māti esat pazīstams?

—            Es te biju atnācis apmēram pirms mēneša, — teicu. — Tevis todien nebija mājās. Strādāji pēcpusdienas maiņā.

—    Māte bija skaidrā?

—    Tā, ne visai.

—           Tad viņa jūs tūlīt arī aizmirsa. Viņas prātu parasti nomoka daudz svarīgākas lietas.

—           Bet es neaizmiršu, Sallij. Tava māte šo to pastāstīja par tevi, par viņas attieksmi un izturēšanos … Tā dažreiz gadās, ka pilnīgi sveši cilvēki man uztic savas dzīves stāstu, savas bēdas, savus noslēpumus … Es ne par ko vairs īpaši nebrīnos. Bet tas, kas savā laikā ir noticis starp Valdi Kūdru un tavu māti, pēc tam viņas nežēlīgā izturēšanās un naids pret tevi.. . Kaut kas tāds tomēr notiek visai reti. Es tev negribu teikt nekādus īpašus komplimentus, taču es jūtos stipri pārsteigts. Par spīti visam tu izskaties tik neparasti gaiša un tīra . ..

Sallija nolieca galvu un atkal ilgi klusēja.

—           Kas tomēr ir noticis starp manu māti un tēvu? — viņa beidzot satraukta pajautāja. — Kādēļ viņi izšķīrās? Kas vispār bija mans tēvs? Jūs to zināt?

—           Zinu, jā, — lēni atbildēju. — Viņš nomira šogad, pavasara sākumā, divdesmit vienu gadu pavadījis psihiatriskajā slimnīcā.

Sallijas acis uzreiz kļuva daudz lielākas un pavisam tumšas.

—     Tikai šogad? — viņa pārsteigumā nočukstēja. — Psihiatriskajā slimnīcā? Vai tad viņš bija .. ?

—     Jā, Sallij, — es saudzīgi apstiprināju. — Viņš slimoja ar vissmagākās formas šizofrēniju. Bet kaut kad sen, pirms divdesmit gadiem, kādā mazliet gaišākā savas slimības brīdī uzrakstīja tev vēstuli. Nezinu, kāda iemesla dēļ viņš to nenosūtīja, bet visu laiku glabāja pie sevis. Mans labs draugs ir tās slimnīcas galvenā ārsta vietnieks, un viņš šo vēstuli iedeva man.

Es no kabatas izvilku saburzīto un jau nodzeltējušo vēstuli un to pasniedzu Sallijai. Viņa vēstuli saudzīgi paņēma. Pasniedzu viņai arī savu vizītkarti, uz kuras melniem un sarkaniem burtiem bija rakstīts: «Ričards Baks. Rakstnieks un žurnālists.» Tur bija arī mana adrese un mājas telefona numurs.

—    Ja tev rodas kādi jautājumi. .. Vai tāpat kādu dienu vai vakaru kļūst skumji un garlaicīgi… Nekautrējies! Lūdzu, piezvani! Man tas būs ļoti patīkami.

Pagriezos un devos prom.

Saule jau bija sasniegusi zenītu, vēja nebija, un visapkārt valdīja tropisks karstums.

Bet varbūt kādai meitenei tieši šobrīd ļoti salst, es neviļus nodomāju un nesteidzīgi pa Balto ielu gāju mājup.

11. nodaļa

Pēcpusdienā es tomēr aizbraucu uz Berģiem. Atstājis automašīnu uz ielas, uzgāju otrajā stāvā pie Diānas, bet istabās viņas nebija. Aizgājis līdz terasei, Diānu ieraudzīju peldkostīmā sēžam šūpuļkrēslā un sapņaini raugāmies plašajā Juglas ezera zilgmē. Šis skats bija tik skaists un aizkustinošs, ka šķita radīts mākslīgi. Likās, it kā es skatītos kāda ārzemju sieviešu žurnāla pirmo vāku.

—     Sveika, Diān! — es mundri sveicināju un piegāju viņai klāt.

—     Ak, Ričard! — viņa, smagi nopūzdamās, pārmetoši sacīja. — Kādēļ tu neturi vārdu?

—    Tā sanāca, Diān. Piedod.

—    Es te visu dienu kā muļķe sēžu viena, bet tu …

—     Tā sanāca, Diān, — es atkārtoju, apsēdos viņai iepretim un ar patīkamu satraukumu skatījos uz viņas gandrīz vai kailo ķermeni. Mazie krūšturi un peldbiksītes Diānas auguma intīmākās vietas apsedza tikai tik daudz, cik nu vispār tādi niecīgi drēbju gabaliņi spēj kaut ko noslēpt. — Biji pludmalē?

—    Es visu dienu tevi gaidīju, — Diāna turpināja. — Mājās, ezermalā… Visur šausmīgi karsts. Ūdens arī silts un neko daudz neatsvaidzina. Jutos tik vientuļa un pamesta, ka peldoties nodomāju: nemaz nebūtu slikti noslīcināties. Tad pārdomāju. Tu droši vien tāpat nebūtu raudājis .. .

Es pasmaidīju.

—    Paraudāšu tagad. Nokritīšu tavā priekšā ceļos un mēģināšu izlūgties žēlastību.

Strauji saliecos uz priekšu, ieliku galvu Diānas klēpī, mazliet vēl pavilku uz leju gaišzilās bikini un pieliku seju pie viņas karstā vēdergala. Saulē tumšbrūni iedegusi Diānas āda maigi smaržoja pēc meža zemenēm. Mani pārņēma vienreizēji laba sajūta, apzinoties, ka tev ir atļauts pieskarties šim brīnišķīgajam sievietes ķermenim, tu to vari glāstīt un skūpstīt un iegūt, un to tu jau esi darījis desmitām reižu, un tas vienmēr bijis kolosāli jauki, tik kolosāli, ka uzreiz spēji aizmirst visu apkārtējo pasauli ar tās smagajām problēmām un mēsliem, un sen jau biji sapratis, ka ne ar vienu sievieti tev tik labi nav bijis un acīmredzot nekad arī nebūs; šis ķermenis ir tavs, un tu ar to vari darīt, ko gribi, un mēs vienmēr abi zinājām, kā mūsu lizisko mīlestību padarīt pēc iespējas efektīgāku un interesantāku, pat no vismazākā pieskāriena prazdami izspiest un saņemt maksimālo baudu; un es laikam esmu totāls muļķis vai ļoti slinks, necenšoties šo sievieti iegūt katru dienu, jo katra tāda diena varētu būt krāšņākie mūsu dzīves svētki, svētki, kas nekad nebeigtos, jo nekad nevar beigties tieksme pēc šādas sievietes un viņas veselībā plaukstošā ķermeņa, pēc viņas ilgās un kaislībā degošās miesas; nekad nevar beigties mīlestība …

—    Diān … Es tevi ļoti gribu, — galvu pacēlis un skatīdamies Diānai acīs, atklāti pateicu. — Tu man vienmēr radi tik spēcīgu vēlmi…

Diāna ar abām rokām sāka glāstīt man galvu.

—    Tas tādēļ, Rič, ka esi pienācis pārāk tuvu. Stāvētu tur lejā, pagalmā, nekādu vēlēšanos nejustu.

—    Bet es nestāvu pagalmā, — sacīju. — Es esmu pie tevis.

—    Tas ir jauki, Ričard. Es jau gandrīz divus gadus ilgojos, lai tu būtu pie manis. Katru dienu un nakti.

—    Tā jau arī būs jādara, — es teicu. — Tikai.. . Tev patiešām bez manis neviena cita nav?

—    Tev ir bijis iemesls šaubīties? — Diāna, mazliet izbrīnījusies, jautāja.

—    Konkrēti nē, bet tavs darbs… Visi šie ārzemju braucieni, greznās pieņemšanas un banketi. . .

—    Tu patiesi spēj iedomāties, ka es varētu vienlaikus gulēt gan ar tevi, gan ar kādu citu?

—    Nē, Diān, es to nespēju iedomāties, tāpēc tas man tik Joti sāpētu, ja tomēr …

—     Nekad! — Diāna stingri teica. — Protams, es katru dienu darbā, uz ielas un citur sajūtu un saņemu daudzu vīriešu uzmanības apliecinājumus, bet. . . Nekad, Ričard! Es piederu tikai tev!

—     Tas ir labi, Diān, tas ir loti labi, — arvien vairāk iedegdamies kaislē, čukstēju. — Vienmēr un visur, Diān, tikai tu un es, lai kur mēs būtu, ko darītu, kur ietu vai brauktu, tikai tu un es …

Tad pagriezu galvu sāņus un paskatījos uz durvīm.

—    Tavi veči nevar mums uzskriet? — prasīju, spēcīgi glāstīdams Diānas kāju iekšpusi un krūtis.

—    Viņu pašlaik nav mājās, — Diāna teica, — viņi mūs nespēs traucēt, bet mazliet pacietīsimies! Naktī, Ričard, naktī… Tu taču paliksi pie manis ari pa nakti, vai ne?

—    Protams.

—    Kaut vai pārmaiņas pēc.

—     Tas neko daudz nemainīs, Diān. Ja mēs šo dievišķo vēlmi iegūt un atdoties pārvērstu par vienkāršu ikdienas vai iknakts rituālu. Tu domā, mēs tā te kaislē tagad drebētu, ilgotos un lēnām juktu prātā?

—    Jā, Ričard! — Diāna spēji iesaucās. — Tieši tādēļ jau arī laulības ir nepieciešamas, lai divi iemīlējušies viens otru varētu mīlēt nepārtraukti, katru dienu, katru nakti.

—     Tie ir tipiski sieviešu uzskati, — es iebildu. — Bet īstenība tomēr ir mazliet bēdīgāka. Jo, raugi, mijā, — tieši laulība ir tā, vai galvenokārt tieši tā, kas mūsos nokauj un iznīcina šo pasaules lielāko brīnumu — mīlestību. Tieši laulība ātri vien izraisa apnikumu un pat dziju nepatiku, katru nakti abiem izpildot vienu un to pašu rituālu. Brīvi cilvēki no savstarpējām attiecībām un seksa vienmēr gūst nesalīdzināmi lielāku baudu nekā laulātie. Ja būtu citādi, tad gandrīz vai katrs laulātais kaut reiz mūžā tomēr nekjūtu neuzticīgs.

—     Bet ar mums taču tā nebūtu, vai ne? — Diāna vaicāja, turpinādama maigi glāstīt man galvu un plecus. — Mēs viens otram neapniktu, tas viss ir lielas muļķības, Ričard, mēs to vienmēr darītu ne jau pienākuma, bet gan tikai mūsu mīlestības dēļ, vienīgi tādēļ, ka viens bez otra nevarētu dzīvot.

Tas skan ļoti jauki, bet vai tev nešķiet, Diān, ka tas pa tiesība ir diezgan baigi, ja viens bez otra nevar dzīvot? Cilvēki kļūst viens no otra atkarīgi un nekad vairs nevar l»ut

brīvi.

—    Vai brīvība vienmēr nozīmē arī laimi?

—    Nē, ne vienmēr, bet…

Bet mīlestība vienmēr! — Diāna sparīgi mēģināja iestāstīt. — Tu gudrais muļķa cilvēk! Sievietei taču nekas nevar hut labāks un patīkamāks, kā tieši būt atkarīgai no viņas mīlētā vīrieša, kā visai piederēt tikai viņam vienīgajam…

—           Ļoti skaisti, Diān, un es tam varētu piekrist, ja ir runa par mīlestību. Bet es pirmīt stāstīju par laulību. Tās tomēr ir divas stipri atšķirīgas lielas.

—           Varbūt tā ir tikai tev, Ričard, nezinu, varbūt vispār jums, vīriešiem. Bet sievietei mīlestība praktiski tomēr saistās ar laulību, un tādēļ arī es gribu, lai tu beidzot izšķirtos. Protams, mēs šādas mījāko attiecības varētu turpināt vēl ilgi, varbūt pat visu mūžu, taču es tomēr gribu laulību. Lai man tevi nebūtu jāgaida. Jāuztraucas. Lai es varētu būt droša un laimīga.

—    Bet es?

—    Tu arī. Vai tad tu mani nemīli?

—           Mīlu, Diān. Pirms dažām dienām man kāds pazīstams žurnālists teica, ka tu esot skaistākā sieviete Rīgā.

Diāna iesmējās.

—    KādēJ ne Latvijā? Kādēļ ne visā pasaulē?

—    Nezinu. Viņš teica, ka tu esot skaistākā sieviete Rīgā.

—    Bet kā tu pats domā?

—           Es domāju, ka mums nevajadzētu tik ilgi pļāpāt par sen zināmām lietām, bet pēc iespējas ātrāk likties gultā!

—    O, Ričard!

—           Jeb nāc tepat… Diān! Tepat uz grīdas… Un lai es esmu simtkārt nolādēts, ja tu patiešām neesi pati iekārojamākā sieviete pasaulē!

Tas izskatījās pēc maza ārprāta. Varbūt tas bija liels, totāls, visaptverošs prāta sajukums, kas mūs abus pārņēma, likdams aizmirst visu bijušo un iespējamo, pagātni, šodienu un visu dzīvi, kāda nu katram tā bijusi, ir un varētu būt; bija tikai šī katras nervu šūnas dedzinošā, neapturamā, nevaldāmā un dažbrīd pat baismā vēlēšanās par kairu cenu iegūt, saplūst kopā ar otra cilvēka ķermeni, vienlaikus izmantojot gan maigumu, gan spēku, gan kliedzot un čukstot, gan skūpstot, gan nežēlīgi plosot…

Kad tas beidzās un mēs jau krietnu laiciņu atslābinoties bijām gulējuši pēcpusdienas saules staros, Diāna pēkšņi teica: Zini, Ričard, tas laikam ir tas, kā dēļ ir vērts dzīvot šai pasaulē.

— Jā, Diān, — es viņai piekritu. — Tas ir tieši tas, kā dēļ uz šīs pasaules dažreiz varētu arī nomirt…

Vakarā mēs aizbraucām uz Benjamiņu namu, kur Rakstnieku savienības greznajās telpās Francijas vēstniecības kultūras atašejs par godu Francijas nacionālajiem svētkiem — Bastīlijas ieņemšanas dienai — nelielai latviešu inteliģences da]ai rīkoja oficiālu pieņemšanu.

Bija 14. jūlijs. Savā laikā Franču buržuāziskās revolūcijas sākums un šodien latviešu revolucionārās atmodas beigas . ..

Mēs, kājās stāvot, noklausījāmies kultūras atašeja runu, pēc tam mūsu kultūras ministra Raimonda Paula atbildes runu, tad vēl kāda Augstākās padomes deputāta īsu uzrunu. Oficiālo dalu noslēdza valdības pārstāvja draudzības apliecinājums dižajai franču tautai un sajūsma par tās pasaules mēroga kultūras un mākslas sasniegumiem.

Pēc tam visi brīvi un nepiespiesti izklīda ap visur novietotajiem galdiņiem, kas bija bagātīgi apkrauti ar uzkodām, apbrīnojamām franču gaslronomijas delikatesēm un izsmalcinātiem Francijas vīniem un šampaniešiem.

Apmēram pēc pusstundas sāka spēlēt neliels orķestris, un, kas gribēja, varēja arī padejot.

Es stāvēju, ar muguru tikko manāmi atbalstījies pret koka arkas malu, kur aizbīdāmas durvis kādreiz atdalīja bijušo Benjamiņu ēdamistabu no lielās zāles, bet pašlaik masīvās ozolkoka durvis bija dziļi ieslēptas sienā, un abas zāles veidoja plašu, vienotu telpu. Tur, jautri sarunājoties un smejoties, pa spožo parketa grīdu vieglā dejas solī lēnām slīdēja daudzi eleganti ģērbušies pāri — diplomāti, rakstnieki, žurnālisti, kultūras darbinieki, deputāti un valdības vīri ar savām sievām vai mīļākajām.

Bet tas viss jau kādreiz ir bijis, es iedomājos. Viss te notiekošais ir tikai kādreizējā atkārtojuma mēģinājums.

Divdesmitajos, trīsdesmitajos gados šeit tāpat tika rīkotas ārkārtīgi greznas, tikai izsmalcinātai publikai domātas balles, kur frakoti kungi skūpstīja zīdā ģērbtu un ar briljantiem izrotātu dāmu rokas, kur šie bagātnieki un esošās varas turētāji, jaunizceptie aristokrāti un finansu dūži, viss šis treknais sabiedrības krējums varēja sevi sajust un apzināties kā latviešu tautas izredzētos, kā nesalīdzināmi pārākus par citiem, kā mūžīgos valdniekus un uzvarētājus.

Bet kur jūs visi esat tagad?

Mūžība ilga tikai mirkli, un īsti uzvarēt var tikai vienreiz.

Stāsta, ka šī nama pagrabā, kur pašlaik atrodas Litfonda poliklīnika un tālāk kurinātava, gaitenī, kas ved uz mājas iekšējo pagalmu un dārzu, bieži pusnakts stundā parādoties kāda ar melnu plīvuru aizsegusies dāma… Tie, kas viņu redzējuši, apgalvo, ka tā esot Emīlija Benjamiņa, kas vēl joprojām dažreiz atnākot apraudzīt savus bijušos īpašumus. Un cienītā kundze, nākdama šurp no tālās Sibīrijas tundras, no baltajiem sniega laukiem un mūžīgi sasalušās zemes, varbūt ar dziļām skumjām atceras jau trīsdesmit sestajā gadā drūmā čigāna Finka viņai teikto pareģojumu: «Kundze, jūs savu dzīvi beigsiet tik drausmīgā trūkumā un nabadzībā, ka nomirušai jums nebūs pat spilvena, ko palikt zem galvas …»

Kundze smējās. Un tas bija saprotami. Bet nesaprotami bija tas, kādēļ līdz ar viņu vieglprātīgi smējās arī visa Latvija. Kur jūs visi tagad guļat bez spilveniem, zārkiem un kapu kopiņām? Kur ir jūsu toreizējā bagātība un īpašumi, augstie valsts amati, melnās frakas, baltās zīda vakarkleitas, kur ir jūsu briljanti un vara?!

Kādā melnā Dieva dieniņā atnāca barbari un tāpat kā kādreiz vareno Romas impēriju sadragāja arī mazo Latviju.

Nekas nav mūžīgs. Bet visīslaicīgākā šai pasaulē, lai kā būtu žēl, ir mūsu personīgā vara un ieņemamais amats, jaunība, skaistums, bagātība un dzīvība …

Viss ir pakļauts iznīcībai. Viss ir tikai laika jautājums.

Tad man pēkšņi ienāca prātā diezgan baismīga, bet pavisam reāla iespējamība — barbari atkal alkst pasaules kundzības, viņi atkal no Austrumiem ar ieročiem rokās veļas uz Rietumiem . .. Atcerēdamies, ka ilgi pirms tam, kad šeit latvieši izveidojās par vienotu nāciju ar savu rakstību un kultūru, šo svēto Māras zemi ar uguni un zobenu Krievijas cara tronim jau bija pakļāvuši Ivana Bargā varonīgie slepkavnieki…

Ir jau jauki ballēties. Ir patīkami inteliģentā sabiedrībā dzert, šampanieti, ēst delikateses, dejot, turot apskautu daiļas sievietes augumu, un nedomāt, ka pēkšņi viss var atkal mainīties, ka atkal var uznākt kārtējā vēstures vētra un mūs visus tik tīrus, labi ģērbtus, gudrus, pašpārliecinātus un lepnus, tāpat kā toreiz citus, tieši no šīs greznās balles iepūst smirdošos lopu vagonos. Kā saka, smieklu istabu no moku kambara atdala tikai siena.

Un varbūt vēl sliktāk, vēl vieglprātīgāk, vēl amorālāk ir šodien nedomāt par tiem, kuri kūku, lašu un nēģu vietā spiesti ēst sausu maizi, kuri dārgo vīnu vietā spiesti dzert bezcukura tēju, kuri dārgu vakartērpu vietā spiesti valkāt nolietotus apģērbus un šādu spožu reprezentāciju telpu, firmu ofisu vai personīgo pilu vietā spiesti mitināties sapelējušos pagrabstāva dzīvokļos vai pussagruvušās mājās …

Viņi šādu dzivi nav izvēlējušies labprātīgi. Valsts, netaisnīgā sabiedriskā iekārta, politika, ideoloģija un birokrātu vienaldzība viņus piespiedusi atrasties tur, kur viņi pašlaik atrodas. Un dzīvot tādu dzīvi, kādu viņi dzīvo. Bet vai ilgi viņi ar to samierināsies? Varbūt jau tagad šie izmisumā nonākušie cilvēki klusībā gatavo un drīz arī realizēs tagad jau patiešām īstu un nežēlīgu sociālistisko revolūciju Latvijā?

Es atkal ar siltām skumjām nez kādēļ atcerējos Salliju Reginsku. Kāpēc arī viņa šeit nevarētu būt? Kāpēc arī Sallija, šī skaistā, nabagā un apspiestā Iļģuciemā meitene, te nevarētu draiskā valša ritmā virpuļot pa spoži lakoto zāles parketu, kāpēc viņa nevarētu ar Raimondu Paulu saskandināt kristāla šampanieša glāzes, kāpēc nevarētu nepiespiesti papļāpāt ar franču diplomātiem, bet ar režisoru Pētersonu pārspriest jaunākos notikumus mūsu teātru dzīvē?

Es rūgti pasmaidīju. Ko nu Sallija Reginska, ja es pats, kā nekā tomēr būdams diezgan slavens rakstnieks un žurnālists, šeit esmu iekļuvis, tikai pateicoties savai tuvībai ar kādu Ārlietu ministrijas darbinieci…

Un te nu viņa arī nāca. Izaicinoši skaista, mazliet aizelsusies pēc tikko pabeigtās dejas, izdaijojusies ar īstām dārglietām un Burda Moden Mežaparka salonā pašūtā tumši sarkanā vakarkleitā … Nenoliedzami, ja pasaulē eksistēja kaut kāds sievietes klasiskā skaistuma etalons, tad bez mazākajām šaubām tas visā pilnībā bija iemiesojies Diānā Kvālā.

—     Kas tas bija par zelli, ar kuru tu nupat tik aizrautīgi dejoji? — es pavaicāju, diezgan drūmi nopētīdams pamaza auguma vīru.

—     Tas nav nekāds zellis, — Diāna atbildēja un palūdza viņai pasniegt glāzi vīna un ikrmaizīti. — Tas ir mūsu ārlietu ministra vietnieks.

—     Bet kas tas ir par tipu, kas pašlaik runā ar Raimondu Paulu? Pazīsti?

—    Jā. Tās ir Augstākās padomes deputāts. Darbojas kultūras komisijā.

—     Un tas, kas pašlaik tik nesekmīgi mēģina sevi noturēt taisnu? Redzi?

—    Te jau visi drīz būs galīgi pilnā.

—    Tā jūsu rautos notiek vienmēr?

—    Vienmēr piedzeras tikai mūsējie.

—     Tu domā, ka franči, vācieši vai zviedri ir tomēr labāki par latviešiem?

—     Nē, Ričard. Ne vienmēr. Bieži viņi ir pat daudz sliktāki, taču . .. Zini, viņi tomēr pa lielākai daļai spēj sevi kaut kā forši saturēt. Ir izturēti un pieklājīgi. Ari tad, kad ir piedzērušies.

—    Es klausos, tu šais jautājumos esi kļuvusi varen liela speciāliste.

—    Vislielākā speciāliste es esmu mīlestībā, — Diāna teica un mīļi pasmaidīja. — To tu neesi pamanījis?

—     Kā nu ne, — es atbildēju. — Bet to bez manis ir pamanījuši arī citi.

—    Citi netiek rēķināti, — Diāna sacīja. — Tikai tu.

—     Bet visu laiku tu tomēr dejo ar citiem, — es viņai mazliet neapmierināti atgādināju. Nekādu īpašo greizsirdību ne- izjutu, tomēr man nebija sevišķi patīkami skatīties, kā Diānas kārdinošo augumu manu acu priekšā apskauj citi.

—    Tu jau nedejo, — Diāna atgādināja. — Bet man patīk. Un, ja kāds uzlūdz, nevaru atteikt.

—     Tu tomēr pamēģini, — es mazliet pārvērstā balsī sacīju. — Citādi ātri pieradīsi, un nespēsi atteikties no kaut kā lielāka.

—    Gribi kašķēties?

—    Nē, Diān. Man tikai nekas šeit nepatīk.

Diāna izbrīnā uz mani paskatījās un ātri iztukšoja vīna glāzi.

—    Tev nepatīk šīs kolosālās telpas? — viņa vaicāja. — Iekurtais kamīns un bagātīgi klātie galdi? Tev nepatīk šī pasakainā Venēcijas lustra? Varbūt cilvēki, Ričard? Tev nepatīk visa šī izmeklētā publika?

Es arī iztukšoju savu konjaka glāzīti, uzkodu žāvēta zuša gabaliņu un vēlreiz lēni pārlaidu skatienu dejotājiem, nelielajam orķestrim un cilvēkiem, kuri, sastājušies bariņos, par kaut ko aizrautīgi sarunājās. Droši vien par lielo politiku, par kultūru un mākslu, par franču vīniem un sievietēm. Bet vai kāds no viņiem atcerējās arī to, kādēļ viņi šeit ir uzaicināti, ka pirms divsimt trim gadiem tieši šodien satrakotais ļaužu pūlis plēsa Parīzes bruģi un ieņēma drūmo Bastīlijas cietumu? Vai viņi atcerējās pirms Nacionālās sapulces vēlēšanām parādījušos jaunos, ļoti spējīgos politiskos darbiniekus — 2anu Polu Maratu, 2oržu 2aku Dantonu, Kamilu Demulēnu un Maksi- miljēnu Robespjēru, kuri sludināja, ka aristokrātija ir līdzīga ļaundabīgam audzējam tautas veselīgajā miesā? Vai kāds pieminēja Onorē Gabriēlu Mirabo, ko revolūcijas laikā visi franči godāja par dižāko tā laika cilvēku, tautas tribūnu un nācijas tēvu, lai pavisam drīz pēc šā cilvēka nāves viņu jau sāktu drausmīgi lamāt, nicināt un ar visneķītrākajiem zaimiem viņa mirstīgās atliekas no ievērojamāko Francijas cilvēku Panteona pārnestu uz Parīzes noziedznieku kapiem? Un vai atcerējās ari saslimušo Maratu sēžam karstā vannā, kad madame Kordē viņa sirdi ietrieca dunci? Un pašu daiļo Šarloti, kad viņa, jau stāvot uz ešafota un koķeti uzsmaidot viņas nāvi alkstošajam pūlim, vēl vēsā mierā uzkrāsoja lūpas un sasukāja matus? Un vai, ielūkojoties nemaz ne tik tālā pagātnē, viņi neierauga uz ešafota stāvam ari sabiedriskās glābšanas komitejas vareno tribūnu Dantonu?

Tai dienā nāvei nolemto rinda bija diezgan gara, un viņš šai rindā stāvēja pēdējais. Viņš redzēja, kā ripo cīņubiedru galvas, un katrs giljotīnas cirtiens tuvināja arī viņa nāvi. Dzīvei bija atvēlēti vairs tikai daži mirkļi. Viņš redz un saprot, ka visi sapņi par taisnīgāku sabiedrību, par despotisma un absolūtisma iznīcināšanu, par visu kārtu vienlīdzību un tautas varu noslīkst paša izraisītajā asiņu jūrā… Un tagad tajā jānoslīkst arī pašam. Taisnīgi? Netaisnīgi? Viņš noskūpsta savu labāko draugu Demulēnu, viņam gribas raudāt un kliegt, tomēr viņš nemitīgi pie sevis stingri atkārto: «Danton, nekāda vājuma!». Tad viņš pagriežas pret bendi Sansonu un savā pēr- kondimdošajā balsī lūdz: «Čaklo darba rūķi, Pjēr! Tu pēc tam manu galvu noteikti parādi tautai! Viņa to ir pelnījusi!» Un lāga cilvēks Pjērs Sansons to arī izdara. Viņš paņem grozā iekritušo Dantona galvu, uzdur uz kārts un to paceļ augstu pret debesīm. Pūlis rēc un ir apmierināts.

Un vai kāds no šiem Benjamiņu nama augstajiem viesiem zina, kādi ir bijuši kvēlā revolucionāra un tautas aizstāvja Maksimiljēna Robespjēra pēdējie vārdi? Nez vai. Bet vārdi ir šādi: «Republika ir kritusi. Tagad sākas neliešu valdīšana.» Un tos saka cilvēks, kurš pats ir bijis viens no šīs pasaules vislielākajiem neliešiem!

O, raibais dzīves karnevāli — man pēkšņi gribējās iekliegties. Cik gan viegli tu sajauc varoņus ar nodevējiem, skaistos ar kropļiem, cēlos ar neliešiem, bagātos ar nabagiem un taisnību ar meliem! Tu kā Dievs nevienu nešķiro, neizcel un netiesā! To darām tikai mēs — cilvēki. Paši nezinādami, no kurienes nākam, pa ceļam ātri sameklējuši daudzmaz piemērotas maskas, mēs lepni ierodamies krāšņajā dzīves ballē. Taču nevis patiesi priecājamies, mīlam un baudām dzīvi, bet cits citam metamies virsū ar savām idejām, morāli, pamācībām, pretenzijām, pārmetumiem, greizsirdību un mantkāri, ar savām viltus mācībām un nepareiziem priekšstatiem par šo pasauli un dzīvi, nepārtraukti ar varu pakļaujot, iznīcinot un cits citu nežēlīgi apkaujot, lai pēc tam atkal visi aizietu melnā nebūtībā … Vai patiešām mēs savu laiku nevarētu noballēt citādi, daudz labāk?

—    Ja tev tik ļoti nepatīk, varam braukt mājās, — Diāna klusi aicināja, lai gan es jutu, ka viņai šeit patīk un viņa labprāt te paliktu līdz pat rītam.

—    Es neteicu, ka ļoti, bet tā, vispār … — samierinoši pasmaidīju. — Tu esi laba, Diān. Tu esi gatava manis dēļ atteikties no patīkama vakara un sabiedrības, kurai tu jūties īsti piederīga. Bet nebaidies, man arī ir labi. Kad izdzeršu vēl dažas glāzītes, kļūs pavisam labi. Bet pašlaik mani nomāc… Zini, es nez kādēļ atcerējos Benjamiņus, viņu spožumu un varu, tā laika aristokrātiju un bagātniekus, un atcerējos četrdesmito gadu un četrdesmit pirmā gada četrpadsmito jūniju, un karu, un padomju laiku, un franču revolūciju … Kā tu domā, Diān, vai kaut viens no šiem mūsu jaunajiem politiķiem, dedzīgajiem radikāļiem, deputātiem un valdības locekļiem kādreiz arī iedomājas par tautas vajadzībām un tās interešu aizstāvēšanu? Tā īsti. Tīri un nesavtīgi. Un vēl es iedomājos par diezgan baigu, bet pilnīgi iespējamu varbūtību… Ja nekas nemainīsies, ja arī turpmāk viss slīdēs uz leju, ja viena sīka tautas daļiņa tikai greznosies un lustēsies pa ballēm, bet pārējie cietīs trūkumu, var atkal pienākt diena, kad izsalkušo rokas meklēs ielas bruģi, kad valdīs naids un nežēlīgums, kad grūs cietumi un pilis, pārstās darboties likumi, degs bagātnieku mājas un ripos galvas . . .

—    Ričard … — Diāna mani cieši satvēra aiz rokas un izbrīnījusies ieskatījās acīs. — Kā tu tik brīnišķīgā vakarā, tik jaukā patīkamu cilvēku sabiedrībā tieši šobrīd, stāvot man blakus, baudot kolosālu vīnu un klausoties burvīgu mūziku, spēj domāt par tik drausmīgām lietām? Kādēļ? Kas ar tevi notiek?

—    Nekas, Diān, — es mierīgi atbildēju. — Es vienkārši neesmu aizmirsis iemeslu, kāpēc mēs šeit esam ieradušies. Es atcerējos franču revolūciju un šī nama kādreizējo īpašnieku bēdīgo galu. Tas arī viss.

—    Piedodiet, — man pēkšņi pie pleca pieskārās kāda roka, un pēc mirkļa priekšā nostājās diezgan patukls pusmūža vīrietis ar mazām švīta ūsiņām. — Es nejauši dzirdēju jūsu sarunu. Jūs esat komunists? — viņš man tieši uzprasīja.

Es šo cilvēku pazinu. Tas bija kādreiz stipri sarkanais televīzijas žurnālists, kas tagad visu savu enerģiju izmantoja, visur un vienmēr paužot galēji labējo radikāļu uzskatus.

—    Nē, biedri Pūpol, — es, ironiski smaidot, viņam atbildēju. — Nekad neesmu bijis. Vai tas ir tik svarīgi?

—    Jūs atbalstāt revolūcijas?

—     Ja jūs nebūtu par slinku un ieskatītos savā ieejas kartē, jūs noteikti atcerētos, ka šodien apmēram piecdesmit miljonu franču ar cieņu un lepnumu godina savu pagātni. Tas ir, Lielo franču revolūciju.

—     Kādēļ jūs mani nosaucāt par biedru? — Pūpols bargi vaicāja. — Jūs tīšuprāt gribat mani apvainot?

—     Negribu, Pūpol, negribu! — nepacietīgi teicu un pēkšņi uznākušās dusmās viņu viegli atgrūdu tālāk no sevis. — Tas tādēļ, ka nesaskatu nekādu lielo atšķirību starp taviem tagadējiem un agrākajiem boļševika uzskatiem. Tā pati aprobežotā sabiedrisko procesu un vēstures, tāpat nacionālo jautājumu izpratne, tas pats naids pret citādi domājošajiem. Un, ja kādreiz pie mums Latvijā sāktos bruņoti etniskie konflikti, tad zini, Andrej Pūpol, ka katrā izlietajā asins lāsē, katrā nogalinātā bērnā, katras nelaimīgas sievietes asarās ļoti liela būtu arī tava vaina! Tieši tava, tu, sirdsšķīstais karotāj par latviešu tautas tīrasinibu un nacionālo viengabalainību!

—    Tu pats esi visīstākais boļševiks! — Pūpols dusmīgs teica un nicīgi mani noskatīja. — Pret latvisku Latviju var būt tikai pārliecināts komunists! Internacionālists!

—     Nē, es neesmu pret! — sparīgi iebildu. — Lūdzu! Es tikai nevēlos, lai latviešu nācijas tīrība būtu sasniedzama, mazgājoties ar jau tā tik nelaimīgās mūsu pašu tautas asinīm . . .

—     Par ko jūs te bļaustāties? — pie mums pienāca rakstnieks un deputāts Alberts Bels. — Gribat kauties?

—    Nebūtu slikti, — es teicu. — Viens te ļoti vēlas karot.

—    Ar idejām, Bak, ar idejām! Kulakus vicināt prot katrs, bet pārliecināt…

—     Tu labāk vispirms pārliecini savu sievasmāti! — es devu padomu un, sameklējis vīna pudeli, piepildīju Diānas, Alberta un savu glāzi. — Tev es neliešu, — teicu Pūpolam. — Tu jau dulls esi ar savām nacionālajām idejām. Bet mēs gan iedzersim, vai ne, Albert? Iedzersim un uzspļausim visai tai politikai! Dzirdi, Albert? Arī tu! Labāk sēdies atkal pie sava rakstāmgalda! Lai politiku taisa neveiksminieki un netalantīgie! Tādi, kā šis Pūpolu Andrejs! Jāsmejas! Bet mēs ar tevi taču esam talantīgi, vai ne? Kad latviešiem atkal parādīsies sava literatūra … Tici! Mūsu īstās triumfa dienas vēl ir priekšā!

—     Tu esi piedzēries, — Diāna sacīja. — Tu sāc taisīt skandālus.

—    Vai tas bija skandāls, Albert?

—     Tā bija neliela izskaidrošanās par tautas izdzīvošanas problēmām. Un tikai.

—     Tu dzirdēji, Diān? Viss ir mierīgi. Redzi, mūsu dedzīgais latviešu tautas aizstāvis aiziet. Pamet kaujas lauku.

—     Varbūt arī viņam visas triumfa dienas vēl ir priekšu? — Alberts domīgs pajautāja.

—     Stipri šaubos, — es tāpat uz mirkli kļuvu domīgs. — Atmiņā ātri pāršķirstot biezo vēstures grāmatu . .. Nekādi nevaru atcerēties, ka radikāļu idejas vai kustības būtu jebkur kādreiz vinnējušas. Īslaicīgi — jā. Ilglaicīgi — nekad.

Alberts uzmanīgi nopētīja Diānu. Nezināju, vai viņi jau ir personīgi pazīstami vai ne, taču drošības pēc es viņus tomēr iepazīstināju.

—    Tā ir Diāna, — es teicu. — Kā tu pats redzi, skaistākā sieviete Rīgā un mana nākamā sieva.

—    Tev, kā parasti, veicas, — Alberts sacīja un viegli palocīja galvu. — Jūs noteikti esat pati daiļākā pasaulē.

—     Es jau to pašu saku! — Diāna iesmējās, acīmredzot nopriecādamās, ka draudošais konflikts ar Pūpola kungu ir laimīgi pagājis. — Jūs šovakar bez kundzes?

—    Jā, Anda ir mazliet saslimusi.

>— Tu viņu pasveicini no manis, — es Albertam teicu. — Es kādreiz viņā gandrīz vai iemīlējos. Labi, ka viņa pasteidzās vispirms satikt tevi. Ar mani Anda būtu smagi iekritusi.

—    Kā to lai saprot? — Diāna interesējās. — Tevī mājo kādi apslēpti trūkumi? Briesmīgi netikumi?

—     Nezinu, — es, mazliet apmulsis, teicu. — Bet man šķiet, ka nez kādēļ visas sievietes ar mani kļūst nelaimīgas.

Strauji izdzēru glāzi, pagriezos un gāju uz izeju. Nesapratu, kas man atkal pēkšņi uznācis, taču negaidīti vēlreiz viss kļuva pretīgs un apnicīgs — ugunskurs veclaicīgajā kamīna krāsnī un smagā Venēcijas lustra, un Emīlija Benjamiņa krāsainajā vitrāžā pie sienas, un ar japāņu zīdu tapsētās sienas, un spožais parkets, un visas šīs daiļās dāmas un iedomīgie kungi, un franču virtuves brīnumi un vīni, un visa politika, un nacionālie mērķi, un pat mūsu nabaga literatūra un māksla . . .

Es laikam pirmo reizi savā līdzšinējā dzīvē pēkšņi apjēdzu un pārsteidzoši skaidri sapratu, ka pasaulē nekas nav patiesi liels, vērtīgs un pastāvīgs. Nekas … Visas sabiedriskās iekārtas mainās. Valstis un pārvaldes režīmi brūk un rodas no jauna. Tautas draugi kļūst par vienpersoniskiem diktatoriem, revolūcijas vadoņi kā prasti lopkautuves strādnieki cits citu apkauj, atmodas cildenie cilvēki tiek apsmieti un noniecināti, gleznu vietā uz pilsētas mūriem tiek mālētas naudaszīmes, un savā niecībā sīki cilvēki kļūst lieli un vareni…

Laiks, smagi minot mūžības pedāļus, lēnām griež zemeslodi, līdz ar to arī visu mainot, pārvēršot un pazudinot. Nemainīgs paliek tikai viens — cilvēku nepārvaramā tieksme un vēlē

šanās būt mīlētiem un pašiem mīlēt. Tas acīmredzot ir vienīgais, ko ir vērts šai dzīvē censties darīt un iegūt. Jo mīlestību radīt vai iznīcināt varam vienīgi mēs paši. Neviens cits. Tikai tu un es.

Es gāju prom no šīm greznajām telpām un izsmalcinātās publikas, jo nebiju pārliecināts, ka tur ir mana īstā vieta. Varbūt mana īstā vieta ir starp dzērājiem un nakts klaidoņiem? Starp nabagiem un prātā jukušajiem? Starp nelaimīgajiem 1111 pazemotajiem? Un mana īstā, vienīgā un pareizā sieviete meklējama nevis starp dārgi apģērbtajām, briljantiem un zeltā rotātām, nevis starp ievērojamām sabiedriskām darbiniecēm vai citām slavenībām, bet gan uz ielas, krogā vai cietumā?

—    Ričard!

Es apstājos.

Diāna pienāca klāt un uzlika abas rokas man uz pleciem.

—    Kas noticis?

Es brīdi klusēju, tad neveikli pasmaidīju.

—    Nekas, Diān. Piedod! Es laikam patiešām esmu piedzēries. Tu neuztraucies! Tikai mazliet, mazliet piedzēries . . .

12. nodaļa

Pagāja vairākas nedēļas. Karstums nemitējās. Mums neredzamie debesu spēki laikam bija nosprieduši Eiropā uzstādīt tādu kā nelielu karstuma un bezlietus rekordu. Un viņiem tas arī izdevās.

Rīgā kusa asfalts. Helsinkos un Stokholmā sakarsa ielu bruģis. Berlīnē kalta koki. Varšavā un Prāgā strauji cēlās atspirdzinošo dzērienu cenas. Londonā samazinājās tūristu skaits. Roma un Atēnas mocījās smogā. Bet Parīzē, Sēnas zaļajā krastmalā, kā parasti, nepaguruši sēdēja mīlētāji, dedzīgi skūpstījās un sapņaini skatījās, kā pa upi lēni aizpeld piekrautas liellaivas un Notre Dame priekšā kāda sirma kundzīte aizkustinošā rūpībā baro veselu baru no lielā karstuma pagurušu baložu.

Dzīve neapstājās, un man gribējās domāt, ka tā neapstāsies nekad, nekādos apstākļos. Droši vien pat pēc tam, kad pasaule aizietu bojā drausmīgā atomkarā, tik un tā pēc kāda laika atkal viss sāktos no jauna. Pakāpeniski parādītos dzīvība un cilvēki. Viņi no jauna klintīs izcirstu alas, ātri iemācītos iegūt uguni un medīt, pēc tam vēlreiz izdomātu visdažādākās reliģijas un jaunus dievus, stiprāk ticīgie mazāk ticīgos atkal tāpat sistu krustā un dedzinātu sārtos, un sāktu celt rūpnīcas un aizsprostus, un atkal izgudrotu pulveri un iemācītos skaldīt atomu, un atkal karotu, karotu, karotu, līdz atkal visi aizietu bojā, lai varbūt tikai tad vēlreiz mēģinātu visu sākt no jauna. Tikai šoreiz jau beidzot bez pulvera un atoma, bez baznīcām un partijām, bez rūpnīcām un debesskrāpjiem. Tikai ar kapli, akmeni un mīlestību .. .

Tieši šai trakajā karstumā, kad visi likās stipri saguruši un katru brīvu brītiņu izmantoja, lai pabūtu pie ūdeņiem, es uzmeklēju un pēc tam populārai tautas avīzei CN uzrakstīju diezgan sensacionālu aprakstu par kādu savā laikā Joti slavenu Latviešu leģiona 19. divīzijas karotāju, ko toreiz ar Vācijas augstāko militāro apbalvojumu — Bruņinieka Dzelzs Krustu ar ozollapām un briljantiem — bija apbalvojis pats Ādolfs Hitlers un ko visi jau sen uzskatīja par mirušu vai nobendētu Sibīrijā. Bet izrādījās — vecītis ir dzīvs, mīt savās lauku mājās, vēsā mierā kūpina līku pīpi un nenieka neuztraucas par šodienas dzīves grūtībām. Viņam visas grūtības jau sen bija garām.

Pēc tam intervēju kādu Rīgā pazīstamu valūtas prostitūtu, kura pēdējo trīs gadu laikā kjuvusi gandrīz vai miljonāre un nesen atvērusi pirmo oficiāli atjauto publisko namu Rīgā. Iestādi sauca Teci house to have a nice time, un tā tika reklamēta kā saviesīgs tējas namiņš bagātiem Rietumu biznesmeņiem.

Nākamajā dienā mani pie sevis izsauca avīzes galvenais redaktors Vilis Sārms.

—    Kur tu to prostitūtu izraki? — viņš bargi jautāja.

—     Tas ir mans profesionālais noslēpums, — es atbildēju, vērīgi nopētīdams plašo kabinetu, kur pie sienām nebija nevienas gleznas, fotogrāfijas vai valstsvīra portreta. Kabinets atstāja diezgan aukstas un nemājīgas telpas iespaidu.

—     Es tomēr stipri šaubos, vai valdība viņai ir atjāvusi turēt to Tea house, — Vilis domīgi grozīja savu jau krietni papliko galvu. — Tas viss vēl ir nelegāli, un es savas avīzes slejās nevaru reklamēt kaut kādu tur glīti nomaskējušos bordeli!

—    Viņa man parādīja visus papīrus, — es paskaidroju.

—     Pilsētas valdes atļauju ar visiem štempejiem un amatvīru parakstiem. Un tur vēl bija dažādas sanitārās izziņas un finansu inspekcijas dokumenti. Tā ka viss ir kārtībā. No kā tu baidies?

—    Es nebaidos ne no kā! — Vilis neapmierināts noteica.

—     Es zinu tikai vienu — mums maucība jau tā ir uz katra soļa, ikvienā dzīves sfērā, ekonomikā un politikā, un es negribu to vēl pavairot ar mūsu solīdās avīzes starpniecību! Tik vien!

—    Tātad mans darbs par velti?

—     Kādēļ? — Vilis iesaucās. — Aiznes to cienījamai Vei- demanes kundzei uz viņas AAl Viņa tev šo materiālu izraus no rokām!

—    Paldies!

—     Lūdzu! Bet paklausies, Rič! Tu patiešām tai tējas namiņā biji iekšā?

—     Tu domā, ka es to visu sacerēju, sēdēdams parkā uz sola?

—     Viss kas var būt… Man te pirms dažām dienām atnāk viens tāds vecītis un piedāvā it kā pilnīgi drošu materiālu par aizkulišu mahinācijām, intrigām un slepenu vienošanos starp Latvijas banku un mūsu valdību . . .

—    Nu un?

—     Kāds «nu un»? Vai es tādu materiālu varu publicēt bez rūpīgas pārbaudes, bet kā pārbaudīt, ja tur īsti netiek klāt pat mūsu valsts ģenerālprokurors?!

—     Bet, ja tu spētu veicīgi sakrāt nelielu kaudzīti naudas, tad uz to tējas namiņu pavadīt patīkamu vakaru tu tomēr varētu aiziet un visu apskatīt pats!

—    Cik tur tie prieki maksā? — Vilis pēkšņi nopietni pajautāja.

—     Tur viss ir par valūtu, — es teicu. — Viens vakars izmaksā no simt līdz trīssimt dolāru.

—    Meitenes ir foršas?

—    Divas redzēju. Manuprāt, augstākā klase.

—    Un pati šī Inga V.?

—     Izskatījās jau stipri nolietota, taču gultā metama jebkurā laikā!

—     Ka tu doma, Ričard Bak, — Vilis domīgs pakasīja savu tuklo kaklu. — Par astoņdesmit latiem tas ir to vērts? Kaut ari tā būtu pati skaistākā un seksuālākā sieviete pasaulē?

—     Nezinu, — es paraustīju plecus. — Principā bez mīlestības tas nav pat santīma vērts, taču man šķiet, ka šādu iestāžu apmeklējuma iemesls ir ne tikai vēlēšanās apmierināt savu kaislību. Acīmredzot te nāk klāt šādu bordelīšu īpatnējā atmosfēra, zināma noslēpumainība, visatļautība un satraukums. Man par to visu savā laikā ir stāstījuši vairāki taksometru šoferi, kuri jau jaukajos Brežņeva laikos pinušies ar ielenēm. Visbrīnišķīgākā, neatkārtojamas baudas sajūta rodoties ne jau no paša kniebiena, bet gan tieši no apziņas, ka tu šo sievieti pērc! Saproti? Nopērc kā preci! Kā gaļu vai saldējumu. Viņa ir tava! Pilnīgi un visa! Kā verdzene, kā visparastākā saimniecības lieta, kā cigarete, ko tu smēķējot vari mierīgi un ar baudu sadedzināt! Kad vīrietis tiešā nozīmē pērk sievieti, mūsu smadzenēs acīmredzot nostrādā kaut kādi sen aizmirsti un zemapziņā dziji aprakti pirmatnējie instinkti. Vēlēšanās sievieti absolūti pakjaut sev. Neviens to nevar gūt ar sievu vai mīļāko — šo reibinošo varas un visatļautības sajūtu. Tas ir iespējams tikai un vienīgi vai nu ar ļoti dārgu, vai ļoti lētu prostitūtu. Vislabāk tomēr esot tieši ar tām lētajām. Vari ar viņu darīt, ko gribi, un pēc tam mierīgi izmest laukā pa logu!

Vilis Sārms domīgs šūpoja galvu un kaut kā neticīgi raudzījās manās smejošajās acīs.

—     Lai tas viss pagaidām paliek, — viņš beidzot mazliet grūtsirdīgi paziņoja. — Es skatos, tu esi liels profesionālis šajos sieviešu jautājumos, taču es gribētu, lai tu tomēr pievērstos citai tēmai.

—     Kādai? — es kļuvu uzmanīgs. Man bija patiesi žēl, ka viņš šo jau gatavo materiālu negrib izmantot, jo domāju, ka apraksts par tējas housi man iznācis tīri labs un ar šo publikāciju es jau zināmā mērā būtu sagatavojis sabiedrību tam, ka šādi lielāki vai mazāki, dārgāki vai lētāki prieka namiņi vistuvākajā laikā Rīgā un citur parādīsies gandrīz vai uz katra stūra…

—     Pēdējā laikā Eiropā arvien skajāk saklausāmi dažādi kliedzieni un vaimanas par nāves soda lietošanu Baltijas valstīs, — Vilis sāka lēni stāstīt. — It sevišķi aktīvi darbojas International Amnesty. Es gribētu, Rič, lai tu tuvākajās dienās aizietu uz Centrālcietumu un tur aprunātos ar kādu uz nāvi notiesāto. Ar tādu, kuram tūlīt, tūlīt tiks izpildīts nāves sods. Uzzini, ko viņš pats par to visu domā, kā vērtē savu rīcību un piespriesto sodu. Būtu labi, ja tu šo sarunu un savus personīgos secinājumus varētu tomēr reducēt uz nāves soda pieļaujamību, it sevišķi ņemot vērā mūsu valsts pašreizējo pagalam drūmo ekonomisko, politisko un kriminogēno situāciju. Vēlāk, jā. Kaut kad pēc gadiem piecdesmit mēs šos bērnu galinātājus, sadistus izvarotājus un trulos slepkavas varētu arī pažēlot, atstājot viņus dzīvus, un ar savu apzinīgo darbu visu mūžu uzturēt. Bet tagad nevar! Mūsdienu sabiedrība nespēj uzturēt pat visus godīgos nabagus un pensionārus, kur nu vēl šos necilvēkus! Materiālam ir jābūt tādam, lai tas noskanētu pa visu Eiropu! — Vilis visai nopietni iesaucās. — Skaidrs, Ričard Bak?

Negribīgi piecēlos un paskatījos uz redaktoru. Viņš pa šiem gadiem bija kjuvis mazliet druknāks un nervozāks un tikai pa laikam atļāvās izmest kādu asprātību vai joku. Šodien vadīt lielu avīzi patiešām nebija nekāda joka lieta, un es tīri vai nopriecājos, ka šāds atbildības smagums nav uzvelts maniem pleciem. Es esmu brīvs mākslinieks, brīvs cilvēks.

—           Lai nokļūtu nāvinieku kamerā, man pēc atļaujas jāiet pie iekšlietu ministra? — es pavaicāju.

—           Es viņam piezvanīšu, — Vilis sacīja. — Taču pēc atļaujas tev jāiet vispirms uz Augstāko tiesu.

—    Kad materiālam jābūt gatavam?

—           Pēc iespējas ātrāk. Un nebaidies! Par iespējamo risku es tev izrakstīšu trīskāršu honorāru! O' key?

—    Labi, — es noņurdēju. — Kaut kā jau tā maizīte jāpelna.

—           Kā veicas ar romāna rakstīšanu? — Vilis negaidīti painteresējās.

—    Tā nekas, — es atbildēju, — pamazām top.

—           Kad būs gatavs, pirmā roka mums! — Vilis pasteidzās atgādināt. — Nosaukums tev, šķiet, bija tīri labs. Sieviete visam mūžam, jā?

—    Atmiņa tev ir laba, — es viņu uzslavēju.

—           Man daudz kas ir labs, — Vilis kļuva drūmi nopietns. — Tikai. .. Nupat sāku domāt. . . Vai vispār ir tāda sieviete, kuru mēs varētu ņemt visam mūžam? — viņš pavaicāja un viltīgi piemiedza savas apaļās acis.

—           Ir, pan redaktor, ir! — es atbildēju un domīgs gāju uz durvīm. — Tā parasti ir sieviete, kuru mēs mīlam.

13. nodaļa

Vakarā, kad skatījos televīzijas pārraidi no Barselonas olimpiskajām spēlēm, pēkšņi iezvanījās telefons. Es pat satrūkos un izbrīnījies paskatījos uz kliedzošo plastmasas kasti. Parasti, kad strādāju, lasīju vai skatījos interesantu televīzijas pārraidi, es telefonu atslēdzu, bet tovakar, pilnīgi aizrāvies ar notikumiem olimpiādē, to biju aizmirsis izdarīt. Un labi, ka tā.

—           Es klausos, — mazliet neapmierināts noņurdēju. Tieši tai brīdī uz starta līnijas nostājās simt metru finālskrējiena dalībnieki. Vieglatlētikas sacensību kulminācija! Karla Luisa nebija. Es liku uz Namībijas sportistu Frenku Federiku. Viņš no visiem astoņiem uz starta stāvošajiem nēģeru sportistiem izskatījās visinteliģentākais un glītākais.

Pa telefonu neviens nerunāja.

—           Es klausos, — vēlreiz teicu un jau gribēju nolikt klausuli, kad pēkšņi pavisam tuvu sadzirdēju smagu nopūtu un tālu, ļoti klusu sievietes balsi: — Vai Ričards Baks?

—           Jā, es klausos, — atbildēju un negaidīti jutu, ka esmu pagalam uztraucies un mani nemaz vairs neinteresē, vai šai olimpiādē uzvarēs namībietis Federiks, amerikānis Barels vai Lielbritānijas pārstāvis Kristijs. Mani pēkšņi ļoti ieinteresēja ši tālā, klusā un stipri satrauktā sievietes balss.

—    Piedodiet, ka traucēju …

—    Jūs mani netraucējat.

—           Man ir kaut kā neērti, bet. .. Pašlaik man nav neviena kam piezvanīt.

—     Kas ir noticis?

—     It kā jau nekas sevišķs, taču …

—    Piedodiet, ar ko es runāju?

—    Jūs mani droši vien vairs neatceraties.

—    Lūdzu, atgādiniet! Man jūsu balss šķiet pazīstama.

—    Mani sauc Sallija Reginska un… Atcerējāties?

—           Paldies, Sallija Reginska! — es priecīgi teicu. — Man nevajadzēja atcerēties. Neprotu izskaidrot, bet es tevi neaizmiršu nevienu dienu.

—    Kādēļ?

—           Nezinu. Es visu laiku gaidīju, kad tu man beidzot piezvanīsi.

—    Un es ņēmu un ari piezvanīju. Jūs nedusmojaties?

—    Vai tā izklausās?

—    Jums ir dobja balss. Tāda vīrišķīga.

—     Bet tev tāda klusa un sievišķīga.

—    Man ir ļoti skumji.

—    Kaut kas atgadījies?

—           Viss ir kā parasti, — Sallija drebošā balsī atbildēja. — Māja, kā vienmēr, pilna ar dzērājiem, troksnis, kliegšana, lamāšanās, strīdi un kaušanās, un viens drausmīgi pretīgs tips, kas mani vajā …

—    Tu zvani no mājām?

—           Mums mājās telefona nav. Zvanu no būdiņas, kas atrodas blakus maizes veikalam Embūtes un Daugavgrīvas ielas stūrī.

—    Es tev varu kaut kā palīdzēt?

—           Nezinu … Bet jūs man toreiz izskatījāties tāds vienkāršs un labs. Piedodiet, bet man šovakar patiešām ir drausmīgi riebīga sajūta. Es saprotu, ka tāda sieviete nevienam nevar patikt, bet es nemaz negribu patikt! Mani vienkārši māc šausmīgas bailes, es nezinu, kur likties, mētājos no viena ielas gala uz otru, nevienas draudzenes arī pašlaik Rīgā nav — vai nu atvaļinājumā, vai lauku mājās — līdz nejauši atradu jūsu vizītkarti … Es saprotu, ka tas, ko pašlaik runāju un daru, varbūt izklausās ļoti stulbi, bet…

— Es visu sapratu, Sallij! — ātri iesaucos. — Pagaidi! Nekas nav stulbi! Tieši otrādi! Viss ir darīts un runāts prātīgi! Es tūlīt eju! Un tu nāc man pretim! Nāc pa Balto ielu, ej garām Rīgas tekstilenei un skolai, un tad kaut kur Garajā ielā universālveikala apkārtnē … Nē! Tā mēs vēl paiesim viens otram garām! Stāvi uz vietas! Stāvi un gaidi! Pēc piecpadsmit minūtēm es būšu klāt!

Strauji nometu klausuli un izslēdzu televizoru. Vēl pēdējā mirklī paspēju ieraudzīt, ka simt metru distancē divdesmit piektajās olimpiskajās spēlēs Barselonā diezgan pārliecinoši uzvar melnādainais Lielbritānijas pārstāvis Kristijs, bet daudz gaišākais Namībijas sportists Federiks ir otrais:

Es nebiju daudz kļūdījies, likdams tieši uz tevi, nodomāju un drāzos laukā pa durvīm. Bet uz ko man būtu jāliek tagad, šai vakara skrējienā pretim kādas nepazīstamas meitenes saucienam? Kas mani sagaida aiz neredzmās finiša lentes? Pasaules uzvarētāja gods? Balva par uzdrīkstēšanos un vēlēšanos palīdzēt otram cilvēkam? Bet varbūt man draud mūža diskvalifikācija, jo neko taču šajā pasaulē nedarām nesavtīgi? Kaut arī ne vienmēr pilnīgi apzināti, kaut arī dažreiz tikai zemapziņā, taču vienmēr un visur mēs vispirms domājam par sevi, par saviem ieguvumiem un labumiem, vienalga, vai tad, kad paši kādu saucam palīgā, vai dažreiz atsaucoties kāda cita aicinājumam.

Var gadīties, ka eju tevi glābt tikai tādēļ, lai vispirms izglābtos pats?

Gribu remdēt cilvēka vientulību, lai pats nebūtu vientuļš?

Vēlos uzvarēt, lai nebūtu zaudētājs?

Es kāda cilvēka alā iekuru ugunskuru, lai arī pats nenosaltu?

Es gribu dzīvot, lai nenomirtu?

Viss mūsu dzīves rēķins ir ļoti vienkāršs.

Katra cilvēka laimes gavilēs vienmēr skan arī kāda cilvēka nelaimes kliedziens.

Attālumu no savas mājas līdz Daugavgrīvas un Embūtes ielas krustojumam ļoti ātrā gaitā veicu vienpadsmit minūtēs, lai gan šķita, ka eju jau veselu gadsimtu un pa šo laiku esmu kļuvis pavisam sirms, vecs un neglīts. Varbūt arī vēl liels muļķis. Iespējams, ka tā bija tikai tāda jauniešu māžošanās, aiz garlaicības nospēlēts joku teātris vai iedzērušu cilvēku derības — redzēs, atnāks vai neatnāks?

Bet es gāju. Es gandrīz vai skrēju, visu laiku baiļodamies, lai tikai Sallija tur vēl būtu, lai vipa nekur nepazustu, lai ne- <iIzklīstu neaptveramos pilsētas džungjos vai kāds cits nepabeigtos ātrāk par mani un viņu ar varu neaizvilktu atpakaļ uz mājām.

Nesaprotu, kāpēc šoreiz esmu tik ļoti uztraucies, jo dzīvē man bieži nācies sastapties ar daudz lielākām cilvēku nelaimēm un postu, ar simtkārt smagāku izmisumu un sāpēm. Bet It; bija tikai klusa meitenes balss: «Man ir ļoti skumji. Man ir bail.»

Sallija stāvēja netālu no vecās telefona būdas, kurai vienā pusē bija izdauzīti stikli, un nepacietīgi raudzījās uz manu pusi. Meitene bija ģērbusies tai pašā īsajā, moderni pašūtajā un cieši piegulošajā baltajā kleitā un pelēkajā vakara krēslā mazliet atgādināja apsnigušu rozi.

Es viņai piegāju klāt, ar abām rokām satvēru meitenes plecus un cieši ieskatījos viņas sejā.

—    Redzi, Sallij, — es klusu teicu. — Viss kārtībā. Es esmu atnācis.

Meitene vēl dažus brīžus nekustīgi stāvēja, tad negaidīti paliecās uz priekšu un galvu piekļāva manām krūtīm.

—    Paldies tev, Ričard Bak! — viņa tikko dzirdami čukstēja. — Tu izdarīji to, ko es nemaz necerēju.

—    Ko tu biji cerējusi?

—    Es gribēju tikai piezvanīt. Mazliet parunāties …

—    Bet es bez lielas runāšanas ņēmu un atnācu. Es esmu atnācis pie tevis, Sallij.

—    Tas ir kā brīnums. Es joprojām vēl tam neticu.

—    Bet es te esmu. Redzi?

—    Es jūtu. Tev ir karstas rokas.

—    Bet tev ir karsta elpa.

—    Sapnis vasaras naktī, vai ne? — Sallija skumji pasmaidīja. — Tu tikai, lūdzu, nedomā, ka es… — viņa sāka runāt loti satraukti, te skatīdamās man tieši acīs, te atkal vērdamās sāņus. — Es zinu, ko tu vari nodomāt… Tas ir tik viegli. Es uzreiz tik ātri pārgāju uz tu. Pati uzprasījos. Stāvu te viena stundu pirms pusnakts un gaidu svešu vīrieti… Bet… Ričard Bak! Kad tu toreiz aizgāji, kad tu vēl tur stāvēji manu durvju priekšā … Nezinu. No tevis nāca, izplūda kaut kas tāds … Es to neprotu pateikt. Un tavi vārdi bija labi. Es pat izlasīju vienu tavu grāmatu… Un tur izlasītais . . . Nezinu, vai tas ir labi vai slikti, bet viss tur notiekošais manī izraisīja vārdos neizsakāmas ilgas. Varbūt ilgas pēc tā, ko cilvēks dzīvē nekad nevar ne sasniegt, ne iegūt? Es daudz domāju par tevi, un arī tas droši vien ir slikti. Bet šodien, kad māja atkal savācās pilna ar dažādiem lubrakiem, dzērājiem un no cietuma iznākušiem zekiem, kad viens no tiem man mācās virsū un sāka draudēt … Es bailēs izskrēju no mājas un tūlīt atcerējos tevi. Varbūt tas bija nepareizi, lieki. Varbūt mans liktenis beigu beigās tomēr ir pievienoties dzīves padibenēm un kļūt par viņu kājslauķi vai viegli iegūstamu lietu, bet es to negribu, es tara visam pagaidām vēl turos pretī, es gribu cīnīties un nepadoties, bet šis melnais bezdibenis jau tik bieži pienācis pie manām kājām, ka šķiet, vēl tikai solis, un sāksies neapturams kritiens lejup … Un tad, kad es iegāju šai smirdošajā, sadauzītajā telefona būdā, kad paņēmu rokā klausuli, manās sakarsušajās smadzenēs pēkšņi uzliesmoja jau daudzkārt redzēts sapnis un klusa vēlēšanās… Es domāju, vai tiešām manā drūmajā dzīvē pēkšņi nevar notikt brīnums? Vai tiešām dzīvē kaut reizi nevar notikt arī kaut kas neparasts, skaists un ļoti gaišs?

Sallija apklusa un ilgi klusēja. Tad vēlreiz skumji pasmaidīja un viegli izslīdēja no manām rokām.

—    Kādēļ ne? — es teicu un paņēmu viņas roku savējā. — Ejam!

—     Uz kurieni? — meitene bijigi jautāja, tomēr padevīgi sekoja.

Ar baltu meiteni pa Balto ielu, es dzejiski nodomāju, un man pēkšņi neatvairāmi uznāca traka vēlēšanās šai biklajai, dzīves nomocītajai un tik ļoti pazemotajai meitenei šovakar patiešām sagādāt kaut kripatiņu prieka, kādu gaišu mirkli, radīt kaut mazliet lielāku drošības izjūtu, iedvest cerību vai vismaz kaut kādu apjēgu par to, ka mums visapkārt tomēr nav tikai nelieši un egoisti, ka cilvēki ne vienmēr rīkojas tikai savu tieksmju un instinktu vadīti, ka viņas karstais darba cehs un izkusušais stikls, un smagais roku darbs, viņas nožēlojamā alga un pus- sagruvusī māja, viss šis pastāvīgais dzērāju zaņķis un tetovēto roku centieni pieskarties viņas jaunajai miesai — tā vēl nav visa pasaule. Pasaule, kurā mēs dzīvojam, ir nesalīdzināmi lielāka, gaišāka un dažreiz ari labāka.

—     Tagad mēs iesim pa Balto ielu, — es mazliet noslēpumaini teicu un vedu Salliju sev līdzi. Es vēl nezināju, ko ar šo meiteni lai iesāku, ko lai daru un kur man viņu vajadzētu aizvest, bet gribējās kaut ko runāt, stāstīt, vienkārši muldēt, lai tā pēc iespējas ātrāk aizmirstu visu, kas ar viņu šodien un vakar noticis. Lai viņa aizmirstu savu pagātni, bet pēc iespējas ātrāk sāktu domāt par kaut ko citu. Biju pārliecināts, kā vismaz tik daudz es spēšu izdarīt, kā viņai iedvest trauslu un tikko satveramu cerību, ka nekas vēl nav zaudēts. Un viss vēl ir iespējams.

—    Baltās ielas galā, mazliet aiz bijušās skolas, kur tagad ir divdesmit pirmā maršruta trolejbusa galapunkts, kādreiz atradusies neliela, bet loti skaista Baltās muižas ēka, — es sāku aizrautīgi stāstīt, — un visas šeit redzamās teritorijas arī piederējušas šai muižai. Un tad, kad mēs tur aiziesim un apstāsimies, tad brīdi iedomāsimies, ka dzīvojam astoņpadsmitā gadsimta sākumā. Tu esi muižas īpašnieka Zigfrīda fon Štokel- berga vienīgā meita. Esi loti bagāta un skaista, bet es nabags un beztiesīgs šīs muižas kalps… No visām malām pie tevis brauc precinieki, visādi firsti, grāfi un baroni, bet tu viņiem atsaki, tu visus šos vācu augstmaņus atraidi, jo jau agrāk esi iemīlējusi un izvēlējusies mani — nabaga latviešu puisi…

Un tad mēs vēl aiziesim uz Spilves pļavām, es turpināju. Apgulsimies Rātsupītes niedrāju krastā un skatīsimies, kā zeme pamazām apsedzas ar zilganu zvaigžņu deķi … Un mēs tur tā gulēsim ilgi, ilgi un domāsim, ka visa šī zvaigžņotā debess, šīs pļavas, ūdeņi un zeme, ka mēs uz šīs zemes un viens otram blakus esam vai nu tikai kāds tāls un nekad nesasniedzams sapnis, vai arī tas viss ir īpaši radīts tikai mums, lai mēs līdz pēdējam juteklim, ar ikvienu nervu šūnu sajustu, ka esam dzīvi. Bet mēs būsim dzīvi tikai šo mirkli, šo vakaru, tikai šo īso dzīvi… Mums gribēsies no skumjām raudāt, bet mēs būsim priecīgi un laimīgi.

Un tad no rīta mēs aiziesim uz lidlauku, kur mūs jau gaidīs milzīgs amerikāņu Boeing, un mēs aizlidosim uz Sanfrancisko un Ņujorku, uz Bahamu salām un Tokio. Pēc tam mēs vēl ilgi klīdīsim pa pasauli, vērodami dažādu tautu paražas un dzīvi. Mēs kopā ar indiāņiem medīsim bifeļus, ar eskimosiem ķersim roņus un mazrunīgu šerpu pavadībā kāpsim Himalaju kalnos. Un, kad beidzot tiksim augšā Everestā, šai nemājīgajā dievu mājoklī, mums tomēr tur būs omulīgi un labi. Mēs laimīgi un lepni paskatīsimies uz pasauli no augšas un skali kliegsim: «Mēs to tomēr esam izdarījuši! Mēs esam uzvarējuši! Par spīti visiem un visam!»

Es apklusu. Patiešām, tas viss laikam skanēja reti murgaini un stulbi. Bet Sallija smaidīja, līdz pēc īsa brīža atkal kļuva nopietna.

—    Kā mēs no turienes atgriezīsimies mājās? — viņa interesējās. — Kā tiksim atpakaļ Latvijā?

—    Mēs jau esam atpakaļ, — es atbildēju. — Mēs bijām Sanfrancisko un Himalajos. Mēs redzējām zaļās Bahamu salas un baltos Grenlandes ledājus. Mēs esam atgriezušies.

—    Tātad viss jau ir beidzies? — Sallija skumji vaicāja.

—          Nē, — es strauji papurināju galvu. — Tagad viss tā īsti tikai sāksies. Drīz mēs taisīsim vēl vienu tūri. Taču es to tev galvenokārt teicu tādēļ, lai mēs vienmēr no jebkura sapņa bez lielas vilšanās spētu atkal mierīgi atgriezties īstenībā.

Sallija apstājās.

—           Kur mēs pašlaik atrodamies, — viņa mazliet trīcošā balsī uzprasīja. — Mēs esam sapnī vai īstenībā?

—    Mēs vienlaikus esam gan tur, gan šeit, — es atbildēju.

—           Tātad tas tomēr ir tikai sapnis, — Sallija teica, un mēs turpinājām iet uz priekšu.

Es izdomājos visādi. Vakars bija silts, taču ar tumsas iestāšanos krasi kļuva aukstāks, un es negribēju visu nakti pavadīt laukā.

Vēl divas stundas mēs riņķojām pa vecajām Iļģuciemā ieliņām. Māju logi pamazām kļuva tumši, un ielās varēja sastapt vairs tikai retus un ļoti steidzīgus gājējus. Es neuzdrošinājos ieminēties par mājās iešanu, jo baidījos, ka viņa varbūt patiešām arī vēlēsies atgriezties savās mājās… Nodomās, ka daudzi tur jau būs nolūzuši un bijušie zeķi aizklīduši savās tumšajās nakts gaitās. Bet varbūt viņa neatteiktos nākt uz manām mājām?

—           Sallij, — es viņu apstādināju desmit soļus no mājas vārtiem. Gala istabas logā vēl dega gaisma. Tātad māte vēl negulēja. — Pulkstenis ir gandrīz jau viens. Tavās mājās dzīres vēl var turpināties, un tu tur ieradīsies tieši pašā karstākajā uzdzīves brīdī. Bet pie manis ir mierīgi. Es tev uzklāšu gultu savā istabā vai verandā, kā pati gribēsi. Taču šo nakti varēsi pavadīt mierīgi un klusi.

Es tumsā nevarēju lāgā saskatīt Sallijas seju, bet man šķita, ka viņa apmulsa un varbūt pat nosarka.

—            Bet nākamnakti? — viņa klusi pavaicāja. — Un aiznā- kamnakti? Kur es tās pavadīšu?

Es klusēju.

—           Man tik un tā kādreiz tur vajadzēs atgriezties, — viņa teica. — Agrāk vai vēlāk man būs jāpārnāk mājās.

—    Nedomāsim par rītdienu. Rit viss var mainīties.

Sallija asi pakratīja galvu.

—            Tur labāk nebūs nekad, — viņa bēdīgi teica. — Labāk var būt tikai tā, kā ir pašlaik.

—           Labi, Sallij, — es apņēmīgi sacīju un saņēmu viņas roku savējā. — Lai ir tā kā pašlaik.

—    Tavas mājas ir tālu? — viņa pēc brīža vaicāja.

—    Manas mājas ir tepat, mums aiz muguras. Redzi?

—    Tu dzīvo šeit?

—    Jā.

—     Tātad tu jau mani esi atvedis pie sevis …

—    Tā iznāk, Sallij.

—    Grūti noticēt, ka tu neesi precējies.

—    Es biju precējies.

—     Un tagad patiešām dzīvo viens?

—    Es dzīvoju kopā ar māti.

—    Kur ir tavi bērni? Kur bijusī sieva?

—    Bijusī sieva ar savu jauno ģimeni dzīvo Juglā.

Sallija atkal labu laiciņu klusēja, un es nekādi nespēju iedomāties, ko meitene pašlaik jūt un kādu lēmumu viņa pieņems.

—    Ja tu neesi melojis, Ričard …

—           Nē, Sallij. Es varbūt ne vienmēr saku patiesību, taču meloju ārkārtīgi reti. Tikai sevišķas nepieciešamības dēj.

—           Kāpēc tu dzīvo bez sievietes? — Sallija negaidīti vaicāja un mazliet pat paliecās uz priekšu, laikam gribēdama man ciešāk ieskatīties acīs.

Tovakar es viņai negribēju melot. Skatījos tieši acīs un klusēju. Nespēju atzīties, ka bez sievietes tomēr nedzīvoju, tikai šī sieviete ne vienmēr man atrodas blakus un mēs ne vienmēr guļam kopā.

—           Ko teiks tava māte, ieraudzījusi, ka dēls nakts vidū atved vienu nosalušu skuķi?

—           Māte visu sapratīs. Viņa teiks, ka dēls ir rīkojies kā īsts džentlmenis. Skuķis ir nosalis, un vajag viņu sasildīt.

Sallija mirkli padomāja, tad cieši piekļāvās manam augumam un klusi vaicāja, nez kādēļ atkal pāriedama uz jūs:

—           Ričard Bak… Jūs šovakar patiešām varat būt džentlmenis?

Es paraustīju plecus. Turot apskautu viegli trīcošo meitenes augumu, sajūtot viņas satraukto elpu un cietās krūtis, es par to nebiju sevišķi pārliecināts.

—           Nebaidies, Sallij, — es mierinoši sacīju. — Nezinu, vai šis ir mūsu pirmais vai pēdējais vakars. Varbūt mēs jau rīt izšķirsimies, varbūt satiksimies atkal, bet tev ir jāzina un jāatceras, ka es nekad, Sallij, nekādos apstākļos nedarīšu neko tādu, kas tev nepatiks vai ko tu pati negribēsi. To es tev varu apsolīt par visiem simt procentiem. Tu mani saprati?

—    Jā.

—           Un turpmāk tu mani nekad vairs neuzrunā ar jūs, labi? Es gribu būt tavs draugs.

—           Paldies, — Sallija manāmi satraukta nočukstēja un nez kādēļ zemu noliecu galvu. — Tu tik skaisti proti runāt… Es

saprotu, Ričard, ka man nav pilnīgi nekādu tiesību uz kaut ko cerēt, taču … Es ļoti baidos vilties. Tavi vārdi ir pārāk vilinoši, lai tie mani atstātu vienaldzīgu. Bet, ja tie ir teikti tikai tā, ne pārāk nopietni . . . Tad tomēr nevajadzēja. Un nevajag . ..

Es skaidri apjēdzu, ka pašlaik stāvu uz kaut kadas baigas un ļoti slidenas tikumiskās izvēles robežas. Ja es būtu gribējis Salliju ieraut tikai gultā, tas būtu izdarāms ātri un samērā vienkārši. Katrā ziņā tas man nekādus īpašus pārdzīvojumus nesagādātu. Bet tur jau bija tas joks vai traģēdija, ka es to negribēju! Protams, zemapziņā šī vēlēšanās noteikti pastāvēja un kaut kādā ziņā vadīja visu manu runāšanu un rīcību, taču tovakar mani īstie nodomi un jūtas bija pavisam citi! Es to nevaru ne pateikt, ne uzrakstīt, ne īsti saprast, ne nojaust. Es šo meiteni pēkšņi gribēju, kā parasti vīrieši sievieti negrib! Es viņu gribēju žēlot un sargāt. Es vēlējos, lai viņa man stāsta par savu skolas laiku un darbu fabrikā. Lai stāsta savus sapņus un ilgas. Es gribēju dzirdēt tikai viņas balsi, smieklus un viņas klusēšanu. Es ļoti gribēju, lai viņa vienkārši būtu man blakus.

Es atvēru sētas vārtiņus, un mēs iegājām mājas pagalmā.

—     Man tomēr ir bail, — Sallija nočukstēja un krampjaini ieķērās manā rokā. Es pēkšņi pilnīgi skaidri sapratu, ka viņai patiešām no kaut kā ir bail.

—     Esi mierīga, Sallij, — es stingri teicu un atslēdzu durvis. — Tu ienāc mājā, kur tev nekas nedraud.

14. nodaļa

Man patiešām nekas nedraudēja, Sallija atcerējās. Draudēja tur, pie mātes. Viņa vienmēr, kad piedzeras, ir tik pretīga un sveša. Es joprojām domāju un šaubos, vai viņa vispār ir mana īstā māte? Varbūt kādreiz paģiraina, meklēdama tukšās pudeles, Ausma mani nejauši ir atradusi atkritumu tvertnē? Un tāpēc arī visu mūžu centusies mani tur dabūt atpakaļ? Varbūt mana īstā māte dzīvo pavisam kur citur un ir bagāta, izglītota, tīra un laba?! Tikai kādreiz viņai kaut kas būs sagājis dēlī. Vīrs bijis jūrnieks, kapteinis vai stūrmanis, brašs jūras vilks, bet viņai tomēr nejauši uzradies mīļākais, un tieši uz to laiku, kad vīram jāatgriežas mājās, arī man vajadzēja ierasties šai pasaulē. Ko darīt?! Kur likties? Sieviete mani dzemdē mājās, viņai piepalīdz draudzene, un tā uzreiz liek priekšā mani nožņaugt vai kā citādi iznīcināt, bet māte to nespēj. Viņa par mani iežēlojas un naktī aiznes uz atkritumu kasti. . . Dievs

zinās, ko darīt… No rīta atnāk Ausma, jitkritumu tvertnē atrod dažas tukšas alus pudeles un mani. A! Ausma nopriecājas. Tas sīkais arī ir manta! Turklāt par baltu velti! Pudeles pārdosim, bet to zili zaļi nosalušo skuķi aizstiepsim uz māju, varbūt vēlāk cienījamo kapteiņa kundzi varēsim pašantažēt. ..

O, mana mīlā, īabā māmulīt! Kur tu tagad esi? Un kāpēc tevis man tomēr nav? Visiem bērniem ir, bet kādēļ tieši man bija jāpiedzimst tik nabagai? Tik ļoti apzagtai? Tik nežēlīgi. Tik netaisni. Kāpēc pat tagad man prātā neienāk neviena gaiša doma? Tikai viss sliktais, neķītrais. Kažam, kad viņš šovakar tik sāpīgi sagrāba manas krūtis, uz kreisās rokas bija redzams liels tetovējums — uz dunča asmens sēdoša sieviete ar plati izplestām kājām… Laikam daudzi cilvēki nemaz citādi šo pasauli nespēj ieraudzīt, kā vienīgi caur sievietes vai vīrieša pakaļu .. . Iespējams, ka tas ir pareizi un pat Joti normāli, ja tikai tas patiešām arī notiek normāli.. . Bet kā gandrīz vai diendienā notiek ar manu māti? Vai kā vēl agrāk ir noticis ar manu vecmāmiņu? Visiem bērniem, dzirdot vecmāmiņas vārdu vien, tas tūlīt nozīmē kaut ko labu, gaišu, baltu aubi galvā, adāmadatas rokā un šūpuļdziesmas mutē, bet mana vecmāmiņa, toreiz vēl jauna, skaista un vesela, sēdēja galda vidū kaila un piedzērušies vīrieši viņai visapkārt spēlēja kārtis… Un Ausma nebija labāka. Vēl vairāk! Viņa bija tūkstošreiz sliktāka un ļaunāka! Lai arī vecmāmiņa mani nemīlēja, bet viņa vismaz mani nesita! Turpretī Ausma … Kāpēc man ir tik pretīgi izrunāt vārdu māte? Kāpēc man tik bieži derdzas redzēt cilvēkus un šo pasauli? Tāpēc, ka es savā dzīvē nekā skaista un laba neesmu redzējusi? Tā nu gluži nav. Esmu redzējusi gan skaisto un labo, tikai tā … No tālienes. No milzīga attāluma.

Un vai nav pretīgi arī tas, kā Valdis Kūdra savā laikā izdarījies ar Ausmu? Es bieži esmu domājusi par savu tēvu. Iedomājusies viņu kā drosmīgu polārpētnieku vai Boeing lidotāja kā slavenu arhitektu vai mākslinieku, tikpat skaistu kā Gunārs Cilinskis, talantīgu kā Raimonds Pauls un labsirdīgu kā Ziemassvētku vecītis. Bet izrādījies, viņš bijis nelaimīgs un slims cilvēks. Vājprātīgs! Man viņa ir patiesi žēl. Nu pasaki, Valdi Kūdra, kādēļ tev toreiz vajadzēja klupt virsū tai Ausmai Re- ginskai?!! Viņa taču varēja mierīgi iet un aiziet! Kā tev jau bija garām pagājušas tūkstošiem sieviešu! Un nekas nebūtu noticis! Tāda Sallija nebūtu radusies… Bet nē! Kāds vājprātīgs spēks mani ir iekalis šai dzīvē, un es tomēr esmu atnākusi, ieraudzījusi zvaigznes, sauli, pļavas un kalnus, krāsas, grāmatas un puķes, bet… Es mulsā neziņā, bailēs un dažreiz arī šausmās stāvu pie aizslēgtajām dzīves durvīm, aiz kurām daudz kas tomēr ir citāds, gaišāks un tīrāks, nekā es to diendienā redzu sev visapkārt. Stāvu pie durvīm, aiz kurām cilvēki nav ļauni un atriebīgi, kur valda pieklājība un labas manieres, kur izglītoti cilvēki nerunā par dzeršanu un izvirtību, bet par… Jā, par ko gan šie izglītotie cilvēki runā? Par mākslu? Politiku? Literatūru? Kultūru? Varbūt viņi runā tikai par Dievu un nemirstību?

Es zinu, šī pasaule man patiešām ir slēgta. Un varbūt labi, ka tā. Katram liktenis ir ierādījis savu vietu uz šīs zemes. Bet man šī vieta tomēr nepatīk. Es to negribu!!! Es kādu dienu aiziešu uz Preses namu, ar liftu uzbraukšu divdesmitajā stāvā, es zinu, es tur jau vienreiz esmu bijusi kopā ar draudzeni. Aiziešu līdz balkonam jeb žurnālistu pīpētavai un metīšos uz galvas lejā … Tas būtu skaists lidojums. Tas praktiski nekad nebeigtos. Līdz mūžības beigām es tikai lidotu uz kādu citu zvaigzni. ..

Bet vai Ričards Baks arī nav no citas pasaules? Protams. Pavisam citas. Bet viņš nav svešs. Viņš gan ir daudz vecāks par mani, taču gluži tāds pats kā es. Varbūt arī viņš savā būtībā ir nelaimīgs. Viņam nav sievas. Un bērnu nav līdzās. Bet māte gan rādās tīri laba. Neko sliktu neteica. Pat neizbrīnījās, ka dēls nakts vidū mājās ieved nepazīstamu sievieti.. . «Mei- tiņ, varbūt iedzersi karstu tēju? Varbūt kafiju? Ar cukuru? Pienu? Putukrējumu? Varbūt klāt pieliet vēl kādu lāsīti balzama? Bet te ir cepumi un augļi. Ed, dzer un jūties kā mājās!» Tā mīļi, silti un klusi. Es gandrīz vai apraudājos. Tad viņa man parādīja, kur atrodas tualete un vannas istaba, pēc tam uzklāja gultu, negaidīti vairākas reizes maigi noglāstīja galvu un novēlēja labu nakti. «Guli, bērns! Tu esi tik mierīga un skaista. Man rādās, tu mūsu mājā neesi vis atnākusi no Iļģuciemā otra gala, bet gan nāc no manas tālās jaunības… Guli, Sallij, un lai nekas netraucē tavu mieru!»

Es palīdu zem segas un ilgi raudāju. Nekad vēl tik labi nebiju jutusies. Kaut kas no svētās ģimenes, no mātes rūpēm par savu bērnu. Kaut kas no mīlestības. Paldies jums, svešie cilvēki! Jūs esat labi.

Mazliet vēlāk pie manis atnāca arī Ričards. Es zināju, ka viņš atnāks. Viņš bija nopietns un neko daudz nerunāja. Apsēdās blakus, ilgi klusēja, apjautājās, kā jūtos, kā esmu iekārtojusies, vai ir silti un vai nekā nevajag, tad vairākas reizes noglāstīja plecus un maigi noskūpstīja pieri. Tā tēvi skūpsta savas pieaugušās meitas. Tā brāļi skūpsta māsas. Un paldies tev, Ričard Bak, ka tu mani neskūpstīji, kā vīrietis skūpsta

sievieti! Es nebūtu izturējusi. Droši vien. Vēlēdamās arī tev sagādāt kaut ko labu un patīkamu, es tev noteikti būtu atdevusies, atdevusies bez kauna, bailēm un prāta. Tu mani būtu varējis mīlēt līdz rītam, darīt ar mani, kas vien tev būtu ienācis prātā, es būtu visa tava, klusa un padevīga, es tev visu atļautu un piedotu, varbūt tā tev būtu skaistākā nakts mūžā un varbūt arī man tas viss sagādātu kaut kādu baudu un prieku. Taču labi, Ričard Bak, ka tu to nevēlējies, un, ja arī vēlējies, paldies tev, ka spēji sevi saturēt un aiziet īstajā laikā, lai tu un es, es un tu vismaz šai naktī nedarītu to, ko parasti cilvēki šādās situācijas dara. Varbūt muļķīgi un nevajadzīgi, bet mēs tomēr izrādījāmies stiprāki par mūsu vēlmēm. Tas mums dara godu, vai ne? Vismaz es tā domāju. Ja tu to gribēsi, tu mani varēsi iegūt rīt vai parīt, tu mani varēsi iegūt vienmēr un visur, jo es tev nespēšu pretoties. Un arī negribu pretoties! Tu esi tik skaists, vīrišķīgs, labs un pieklājīgs. Man riebjas tie trulie, garmatainie čalīši, kas dīdās mūsu ielā, di- senē vai fabrikā. Man ir pretīgi tie vīrieši, kuri nāk pie mātes un vecmāmiņas. Man šķiet, viņi vispār nav īsti vīrieši. Taču sadzērušies tomēr lien virsū … Draud un lūdzas. Gandrīz vai neticami, bet es bieži esmu spējusi šo tuvošanos nepieļaut. Jā, esmu arī grēkojusi, turklāt vēl traki un bieži, bet es to esmu darījusi pirms divām vasarām ar puisi, kuru mīlēju un ar kuru grasījos pat precēties. Turpretī tās reizes, kad kāds no mātes kompānijas… Tas jau nebija grēks un nebija mīlestība. Es vienkārši tiku izvarota, un tas manī vienmēr radīja drausmīgu nepatiku un vēlēšanos nomirt. Bet šovakar pie manas gultas atnāk kāds cits vīrietis, ne viņš draud, ne lūdzas, taču es jau esmu gatava viņam piederēt! Kas tas ir? Ko tas nozīmē? Un kas notiks rīt?

Neko vairs nedomāšu. Pietiek! Migšu ciet. Caur verandas stikliem uz sienām un mani krīt zilgana zvaigžņu gaisma. Varbūt tā man atnesīs sapņus, no kuriem nevajadzēs nakts vidū šausmās trūkties augšā. Varbūt redzēšu sapni, kas būs skaists, tīrs un piepildāms. Neviens mani nesitīs. Nelamās. Neviens negribēs izvarot vai nopirkt. Es smiedamās iešu pa smilšainu ielu, garām visām būdām un krogiem, garām miskastēm un prieka namiem, es iešu ilgi un tālu, līdz rieta laikā nonākšu pie lielas jūras. Krastā stāvēs balts kuģis. Un tad tur parādīsies Viņš. Skaists un vīrišķīgs. Saulē iededzis un baltā uzvalkā ģērbies. Varbūt tas būs Ričards Baks, varbūt… Viņš pienāks man klāt, pasniegs spēcīgu roku un teiks: «Nāc! Es tevi aizvedīšu prom no šīs smirdošās pasaules!» «Vai tad kaut kur ir ari tīra pasaule?» es jautāšu. «Jā,» viņš atbildēs. «Es zinu tādu

vietu.» «Vai tas ir tālu?» «Pavisam tuvu. Tā vieta ir mūsos pašos,» viņš man sacīs. «Pasaule nekad nekļūs tīrāka un gaišāka, ja mēs paši būsim netīri un tumši! Tu, Sallij, esi kā tāla, nokritusi zvaigzne, bet es — noguris ceļinieks, kas to nejauši atradis un pacēlis. Un gribu paturēt. Gribu.»

Sallija aizmiga, un nekādi sapņi viņai nerādījās. Dzīve pati pēkšņi bija kļuvusi par lielu un skaistu sapni…

15. nodaļa

Lai nokļūtu Iekšlietu ministrijas 1. izmeklēšanas izolatorā jeb, tautas valodā runājot, Rīgas Centrālcietumā un intervētu kādu uz nāvi notiesāto, man vajadzēja krietni vien papūlēties. Bija nepieciešams oficiāls laikraksta lūgums, bet uz tā vairāku iestāžu atbildīgu amatpersonu paraksti un zīmogi. Izšķirošo atjauju deva nevis iekšlietu ministrs vai Ieslodzījumu vietu departamenta priekšnieks, bet gan LR Augstākās tiesas Krimināllietu kolēģijas priekšsēdētājs.

—    Kādēļ jums tas vajadzīgs? — viņš labvēlīgi, tomēr neizpratnes pilns pajautāja.

Es dažus mirkļus klusēju, tad nesteidzīgi mēģināju paskaidrot.

—    Jūs jau zināt, kādu psiholoģisko spiedienu pašlaik daudzas Eiropas valstis, parlamenti, partijas un sabiedriskās organizācijas izdara uz mūsu valdību un Saeimu, lai tās likumdošanas cejā atceltu Latvijā praktizēto nāves soda piemērošanu sevišķi bīstamiem noziedzniekiem. Šai gadījumā es negribu nostāties ne par, ne pret nāves sodiem. Es vienkārši gribētu aprunāties ar kādu uz nāvi notiesāto. Gribu viņu izprast. Kādēļ viņš ir slepkavojis, kādēļ bijis tik nežēlīgs? Kādi apstākļi vai iedzimtas rakstura īpašības viņu no cilvēka pārvērtuši par zvēru? Vai viņš nožēlo izdarīto, un kā viņš pats vērtē piespriesto nāves sodu? Ja uz nāvi notiesātais pats šādu tiesas spriedumu publiski atzītu par pareizu, taisnīgu un mūsu sabiedrībai vēl nepieciešamu, varbūt tas mūsu valstij un tiesas iestādēm nāktu par labu un tādējādi kaut mazliet samazinātu ārzemēs sacelto kņadu ap nāves sodiem Latvijā?

Latvijas Republikas Augstākās tiesas Kriminālkolēģijas priekšsēdētājs mazliet skumji pasmaidīja un sakārtoja savas melnās raga brilles.

—    Jūsu nodomi ir labi. — viņš teica. — Taču viena, kaut arī uz nāvi notiesātā cilvēka pārdomas, nožēla vai protests nespēj mainīt valsts likumdošanu. Tas nenotiek tik ātri un vienkārši. Piemēram, Francijā par nāves soda atcelšanas nepieciešamību parlaments, valdība un sabiedrība vētraini diskutēja apmēram divdesmit gadus! Turklāt Eiropā ir tikai astoņas valstis, kurās šāds sods vairs nepastāv. Jā, uz mums tiek izdarīts spiediens. Un varbūt tas ir labi. Es arī principā esmu pret nāves sodu. Taču tas neko neatrisina.

—    Patiešām neko?

—    Tas atrisina tikai viena cilvēka, atsevišķa noziedznieka problēmu un likteni, bet nekādi neietekmē cilvēka tieksmi otru nogalināt.

Es domīgs pabraucīju pieri, un man k]uva savādi.

—    Ja šo tieksmi nogalināt nespēj ietekmēt pat nāves sods, sakiet, lūdzu, kas tad to spēj? Jeb vai vispār nav tāda spēka un līdzekļa?

—     Diemžēl nav! — priekšsēdētājs izteiksmīgi noplātīja rokas. — Es šeit nerunāšu par morāli tīriem, reliģioziem vai vienkārši normāliem cilvēkiem, kuri savas pārliecības, audzināšanas vai jau ieprogrammētas uzvedības un domāšanas dēļ nevienam nespēj izdarīt neko sliktu. Es runāju par cilvēkiem, kuriem tieksme un vajadzība sagādāt citiem ļaunumu un ciešanas ir savas būtības izteikšana un dzīvesveids. Vienīgais, kas viņus šad tad attur no klajas varmācības, ir soda neizbē- gamība. Un arī sabiedrībai principā vajadzētu būt pilnīgi vienaldzīgi, vai kāds slepkava cietumā tiek nošauts, pakārts, iznīcināts gāzes kamerā vai nonācis uz elektriskā krēsla, vai arī tur atstāts līdz sava mūža galam. Galvenais, lai šādi cilvēki nevienu vairs neapdraudētu, bet vai viņš tur cietumā vēl dzīvo vai ne, nav jau vairs būtiski un tik svarīgi.

—     Nez vai gluži tā ir, — es mēģināju iebilst. — Tādā gadījumā, ja slepkava tomēr paliek dzīvs, visai sabiedrībai, arī cietušā piederīgajiem ar savu darbu, tas ir, ar nodokļu maksāšanu, šis cilvēks vēl ir jāuztur. Vai nav pārāk daudz prasīts?

—    Es jums pilnīgi piekrītu, — priekšsēdētājs pamāja ar galvu. — Tādēļ jau pirmīt teicu, ka tā ir tik smaga un sarežģīta problēma, ka dažas demokrātiskās valstis to risina ilgi un grūti. Ja tā būtu tikai juridiska problēma, to varētu, kā saka, atrisināt vienā dienā ar vienas likumdevēju sanāksmes balsojumu. Taču tā vispirms ir visas sabiedrības un varbūt pat paša Radītāja problēma… Tā skar vissvarīgāko, pašu būtiskāko šai pasaulē — cilvēka dzīvību un nāvi. Bez tam … — priekšsēdētājs mazliet sērīgi uz mani paskatījās, — man šķiet, šodien vispār ir diezgan muļķīgi un pat smieklīgi runāt par kāda maniakāla slepkavas sodīšanu ar nāvi cietuma kamerā pēc oficiāla tiesas sprieduma, kad tai pašā laikā it kā civilizētajā

Eiropā katru dienu simtiem un tūkstošiem nevainīgu cilvēku, to skaitā mazi bērni un pat zīdaiņi, tiek apzināti, es atkārtoju, tiek apzināti un mērķtiecīgi nogalināti etniskās, reliģiskās vai politiskās sadursmēs.

Es piekrītoši pamāju ar galvu. Man arī tas šķita muļķīgi. Un drausmīgi traģiski.

—     Es jums to atjauju parakstīšu, — priekšsēdētājs sacīja. — Pašlaik izmeklēšanas izolatorā atrodas pieci uz nāvi notiesāti noziedznieki. Man neviens no viņiem nešķiet interesants kā psiholoģiskās izpētes objekts. Bet, ja jūs tā vēlaties … Uz vietas apskatieties pats. Iespējams, ka viņi ar jums nemaz negribēs runāt, lai gan tas ir maz ticams. Katrs cilvēks pirms nāves tomēr vēlas kaut ko pateikt citiem.

—    Paldies.

—    Nav par ko. Kad būsiet tur bijis, varbūt vēl ienāciet pie manis un pastāstiet, kā jums būs gājis.

—    Labprāt, — es apsolīju un domīgs izgāju no tiesas vira plašā kabineta.

Rīgas Centrālcietumā biju pirmo reizi. Uz nāvinieku kamerām mani pavadīja divi bruņoti virsnieki un viens kontrolieris ar īsā pavadā piesietu aitu sugas suni. Kāpnes, gaitenis un viss drūmais pelēko ķieģeju korpuss bija piesātināts ar tik pretīgo specifisko smaku, kāda laikam piemīt tikai cietumiem un armijas kazarmām. Es biju uztraucies, taču bailes nejutu. No pieciem notiesātajiem sarunai izvēlējos divdesmitčetrga- dīgo Uldi Skārdu, neprecējušos, sodītu pēc LR KK 99. p. 7. p. k. un 121. p. III d., tas ir, par divkāršu slepkavību un izvarošanu, kas izdarīta ar sevišķu cietsirdību. Interesants man šķita arī kāds padzīvojis vīrs, kas greizsirdības lēkmē bija nogalinājis sievu un divus bērnus, pēcāk vēl nodedzinājis māju, taču viņš ar mani runāt atteicās. Uldis Skārds bija ar mieru.

Nāvinieku kamera izskatījās tieši tāda, kāda tā jau neskaitāmas reizes bija redzēta kinofilmās — šaura, iegarena telpa tumši pelēkām sienām, neliels galdiņš, gulta un tualetes vieta. Augstu pie griestiem logs, kas no iekšpuses aizrestots, bet no ārpuses aizklāts ar sīkiem caurumiem izraibinātu dzelzs plāksni. Ar vilcienu braucot garām cietumam, šie karceru un nāvinieku kameru logi ir labi redzami.

Notiesātais bija neliela auguma, Joti bāls un kalsns, tērpts speciālā uz nāvi notiesāta cietumnieka strīpainajā apģērbā. Es sēdēju pie galda, Uldis Skārds apsēdās gultā, bet viens no virsniekiem palika stāvam pie durvīm.

Sākumā saruna nevedās. Es viņam pasniedzu paciņu M ml boro cigarešu. Viņš paņēma, aizsmēķēja un pavisam negaidi!i pasmaidīja.

—           Paldies, — viņš mazliet aizsmakušā balsī teica. — Jūs labi dzīvojat. . .

—            Patiešām, — es piekritu. — Neko daudz nevaru žēloties. Jums ir kādas sūdzības?

—    Nē.

—    Jūs šeit ēdina labi?

Uldis Skārds nicīgi iesmējās, un man šķita, ka par tik muļķīgu jautājumu viņš mani pēkšņi ļoti neieredzēja. Bet varbūt nicināja tādēļ, ka es no šīs kameras jebkurā laikā varu aiziet, bet viņam bija jāpaliek.

—    Man šeit uzbaroties nevajag.

—           Vai jūs man varētu izstāstīt, kādu noziegumu esat izdarījis?

—            Esmu izdarījis daudzus noziegumus, taču tiesāja tikai par diviem pēdējiem.

—    Tās bija slepkavības?

—     Jā.

— Ja iespējams, pastastiet par tam sīkāk!

—    Kādēļ?

—    Esmu rakstnieks un gribu saprast…

—    Ne velna jūs nesapratīsiet!

—     Kādēļ ne?

—            Ļoti vienkārši. Jūs esat Ričards Baks, bet es — Uldis Skārds.

—            Mēs abi esam cilvēki. Es gribu zināt, kādēļ viens no mums ir spējīgs viegli izdzēst otra cilvēka dzīvību, turpretī otrs to nekādos apstākļos nespēj.

—     Es jau teicu. Mēs esam atšķirīgi.

—    Ar ko jūs atšķiraties no citiem?

Cilvēks man iepretim kāri smēķēja, ilgi klusēja, tad atkal nicīgi iesmējās.

—           Ar to, ka man nebija mātes, — viņš pēkšņi ātri, aizgūtnēm sāka stāstīt, it kā tikai nupat pilnībā apjēdzis, ka šī ir viņa pēdējā iespēja un es esmu pēdējais cilvēks šajā pasaulē, kam viņš vispār vēl kaut ko spēj un drīkst pateikt. — Bērnībā tēvs bija. Dzērājs un kauslis. Māte esot no viņa aizbēgusi, pametot arī mani. Tēvu drīz dzērumā kādā ballītē nosita. Mani pievāca kaimiņi, pēc tam nodeva internātā. Viss jau it kā bija labi, taču, kad paaugos un sāku interesēties par skuķiem … Neviena ar mani neielaidās. Jūs pats redzat, kāds es izskatos. Maza auguma un Joti neglīts. Taču tas diez vai bija īstais

iemesls. Ar mani nesagājās pat tās, kuras čaļi drātēļa vai uz katra stūra! Visas kaut kā no manis izvairījās un atklāti ņirdza. Tad vienā vakarā, kad nācu no disenes, man ļoti, gandrīz vai vājprātīgi sagribējās iegūt kādu meiteni! Cik ilgi nodarbosies ar onānismu? Vienu es jau it kā biju sarunājis, taču pēdējā brīdī viņa izvairījās, atteica un bēga prom. Es zinu, tieši tovakar manā apziņā kaut kas noklakšķēja un prāts sagāja dēlī. Radās īssavienojums. Pēkšņi domās parādījās kaut kas tāds, ko es nespēju kontrolēt. Tā bija neatvairāma, nenoslāpējama vēlēšanās apmierināt seksuālo vajadzību un pie viena atriebties arī par visu iepriekšējo meiteņu atraidījumiem. Manī pēkšņi piedzima kaut kāds drausmīgs, zvērīgs naids pret visu sieviešu dzimumu, pret savu māti un visām maukām, pret visām godīgajām un šķīstajām … Es to meiteni toreiz panācu, nežēlīgi piekāvu un izvaroju. Man uzreiz kļuva vieglāk. Es sevi it kā biju reabilitējis, apliecinājis. Es sevī sajutu lielu apmierinājumu. Jutos spēcīgs, pašapzinīgs un drošs. Es biju atriebies! Es to meiteni biju pazemojis un šai pazemojumā izjutis gan fizisku, gan garīgu baudu! Tagad par viņu varēju ņirgt es! Tagad viņu varēju nicināt es! Meitene nevienam nesūdzējās, un tā es turpināju vairākus gadus. Tikai ar spēku, ar varu, ar pazemojumiem! Pagājušogad divas nogalināju. Neko tuvāk par to nestāstīšu. Kā tas noticis, jūs varat rūpīgi izlasīt izmeklēšanas un tiesas materiālos.

—    Uldi… Jūs pilnīgi apzināties, ko esat izdarījis?

—     Pilnīgi. Es divām jaunām, nevainīgām meitenēm cietsirdīgi esmu atņēmis dzīvību.

—    Nožēlojat?

Notiesātais atkal labu laiciņu klusēja, zemu noliektu galvu raudzīdamies kameras grīdā.

—     Grūti pateikt, — viņš diezgan mierīgi turpināja skaidrot. — No vienas puses, it kā jā, bet, no otras … Es nezinu, nekad neesmu izjutis mīlestību, nevienu glāstu, skūpstu, nevienu maigu vārdu vai roku pieskārienu. Es sievietes patiešām totāli ienīdu! Varbūt tas ir kāds vājprāta paveids? Psihiska slimība? Agrāk vai vēlāk tam tā vajadzēja notikt. Tas bija neizbēgami. Vajadzēja nonākt līdz slepkavībai. To neviens nespēja novērst. Ne es pats, ne likums, ne sods, ne sabiedrība, ne Dievs. Godīga vai palaistuve … Tam nebija nekādas nozīmes. Šai gadījumā nozīme bija tikai tam, ka viņas bija sievietes,

—    Es to nesaprotu, — paraustīju plecus.

—    Es arī to nesaprotu, — notiesātais atzinās.

—    Kā jūs guļat? — es nez kādēļ painteresējos.

—     Labi, — cilvēks man iepretim atbildēja.

—    Nekādus sapņus neredzat?

—    Redzu.

—    Jūs redzat tās nogalinātās sievietes? Viņas nāk pie jums?

—     Dažreiz.

—    Kas tad notiek?

—    Nekas. Es parasti uzmostos.

—    Un visu tūlīt aizmirstat?

—    Es visu atceros.

—    Nekas jūsu apziņā nenotiek?

—    Es nožēloju, ka mani noķēra.

—           Paklausieties, Uldi Skārd… — es mazliet uztraukti iesāku. — Kā jums pašam šķiet.. ? Vai tāds jūs varat dzīvot pasaulē?

Notiesātais mirkli padomāja un kāri aizsmēķēja jaunu cigareti.

—    Varētu, — viņš nopietni atbildēja, — bet tas būtu grūti.

—Kādēļ grūti? Tādēļ, ka ar naidu?

—    Tādēļ, ka bez mīlestības.

—           Jūs uzskatāt, ka tiesa ir rīkojusies pareizi, piespriežot jums augstāko soda mēru?

—           Jā, — notiesātais šoreiz atbildēja bez jebkādas svārstī- šanās.

—    Jūs tomēr rakstījāt apžēlošanas lūgumu …

—    Tā vairāk ir tāda kā cietuma tradīcija. Visi raksta.

—           Ja Valsts prezidents jūs tomēr būtu apžēlojis, vai jūs kaut kad vēlāk, kad atkal būtu kļuvis brīvs, mēģinātu dzīvot citādi? Un uz cilvēkiem skatīties citādi?

Notiesātais strauji papurināja galvu.

—            Droši vien, ka ne. Kā cilvēks var būt citāds, nekā viņš patiesībā ir? Un arī es acīmredzot nevarētu, jo nekādi nespētu mainīt savu pagātni. Negribu ilgi domāt, vai tas būs pareizi vai nepareizi, ja mani nošaus. Es tikai zinu vienu — šī pasaule ir ļoti netaisnīga. Tiesa varbūt ir taisnīga, nestrīdos, bet pasaule, kurā mēs dzīvojam, un pati dzīve ne! Visa cilvēces vēsture, viss, kas šodien notiek Dieva zemītē … Tūkstošiem, pat miljoniem cilvēku tiek nokauti karos, visādos konfliktos un sadursmēs… Es nemaz nerunāju par pēdējo pasaules karu. Pietiek jau ar Koreju, Vjetnamu, Afganistānu, ar izraēliešiem un arābiem, ar somāliešiem un etiopiešiem, ar Karabahu, Tadži- kiju un Dienvidslāviju! Bet neviens par to nesaņem nekādu sodu! Tieši otrādi! Jo vairāk un nežēlīgāk esi nogalinājis, jo vairāk tiek goda un apbalvojumu! Tātad šajā pasaulē tomēr ir kaut kas daudz vērtīgāks, augstāks un svētāks par cilvēka

dzīvību! Un, ja tas ir tā, tad izriet pilnīgi loģisks secinājums — vai šajā gadījumā arī manā apziņā nevarēja pastāvēt kaut kas daudz pārāks, vērtīgāks un nepieciešamāks par sveša cilvēka dzīvību? Kādēļ miljoni par savām slepkavībām cauri visām ērām, laikmetiem un gadiem ir spējuši attaisnoties ar kvēlu tēvzemes mīlestību, uzticīgu kalpošanu karalim vai vadonim, ar pareizu Dievu, vienīgo īsto ideoloģiju un pat savu tautību, bet es.. ? Un jūs? Kādēļ mums ir liegts šis attaisnojums?!

Es brīdi klusēju. Tas varēja patikt vai nepatikt, bet šim jaunajam cilvēkam bija daudz taisnības. Es jau sen par to biju runājis un rakstījis — kamēr pasaule ikviena cilvēka dzīvību nepieņems un nevērtēs kā svēti neaizskaramu, kā visaugstāko materiālo un garīgo vērtību uz šīs zemes, nekas nemainīsies. Ļaunums pastāvēs. Atsevišķi slepkavas par saviem nodarījumiem tiks tiesāti un pretī arī saņems nāvi, taču daudzi jo daudzi simtkārt lielāki slepkavas gūs tikai slavu un godu.

—     Jūs jau zināt, kad jums tiks izpildīts piespriestais sods? — es jautāju.

—     Nē. Bet runā, ka tas notiekot apmēram desmit dienu laikā pēc apžēlošanas lūguma noraidīšanas. Tātad jau pavisam drīz … Trīs dienas.

—    Jūs zināt, kā tiek izpildīts nāves sods?

—    Nē. Bet runā visādi…

—    Jums ir bail?

Notiesātais atkal nolieca galvu un ilgi klusēja. Es ievēroju, ka viņam viegli trīc kalsnās rokas.

—    Jā, — beidzot viņš klusi atzinās. — Man ir bail. Un žēl. Kaut kā visu laiku ir drausmīgi žēl.

—    To abu meiteņu?

—    Arī to, — viņš mazliet nervozi teica. — Un sevis. Un visas dzīves. Sakiet, godājamais rakstnieka kungs… Iespējams, jūs par šīm lietām jēdzat kaut ko vairāk nekā es . .. Kādēļ mums visiem, visiem cilvēkiem uz zemes ir vajadzējis vispār piedzimt?! Kādēļ? Ja tādā vai citādā ceļā mums visiem no šīs dzīves atkal ir jāaiziet?

—     Nezinu, — mazliet apmulsis paskatījos sāņus. — Es par to esmu daudz domājis, lasījis gudras grāmatas, taču atbildi neesmu atradis. Bet izskatās, ka daba mūs visus tomēr radījusi mīlestībai… Jūs esat pat riskējis ar savu dzīvību un šo dzīvību arī taisnīgi paspēlējis, mēģinādams ar varu iegūt to, ko mīlestība cilvēkiem pārpārēm sniedz par baltu velti… Un nevaru teikt, ka tas būtu netaisnīgi. Daba šo pasauli ir iekārtojusi pareizi. Vienīgi cilvēki paši… Mēs paši, Uldi Skārd …

Es atvadījos un gāju prom. Man kļuva ļoti skumji. Es zināju, ka jau rītnakt šo jauno cilvēku, ieslēgtu roku dzelžos, vedis pa garu cietuma gaiteni, visi ieslodzītie gulēs, un gulēs vel visa pilsēta un Latvija, bet viņu ievedīs spilgti apgaismota kamerā, kur viņu sagaidīs cietuma priekšnieks, tiesas pārstāvis un ārsts, un viens no viņiem pateiks, ka apžēlošanas lūgums ir noraidīts un tiesas piespriestais izņēmuma soda veids stājas spēkā… Puisis varbūt pat vēl lāgā nebūs apjēdzis šo vārdu drausmīgo jēgu, kad aiz muguras jau atskanēs kluss šāviens… Pēc tam viņš tiks ielikts polietilēna maisā, aizvests uz Jaunciema kapiem un . .. Neviens no viņiem nekad netiek apbedīts. Viņi tiek vienkārši aprakti. Bez vārda un uzvārda, bez dzimšanās gada un kapa vietas. It kā nekad šāda cilvēka vispār nebūtu bijis. Es nezinu, ko par visām šīm cilvēku izdarībām domā Dievs, taču laikam viņš to pieņem kā pareizu un taisnīgu, Pasaule patiesībā ir iekārtota ļoti vienkārši. Ikvienam no mums tiek dota izvēles iespēja — darīt labu vai ļaunu. Labais vienmēr tiek atalgots ar mīlestību, bet ļaunais — ar nicinājumu un sodu.

Kam tad mums par savu likteni vēl žēloties?

16. nodaļa

Vēlu vakarā manā dzīvoklī iezvanījās telefons. Es tūlīt iedomājos, ka tā noteikti būs Diāna, un tā arī bija Diāna.

—     Ričard, kas noticis? — viņa aizskartas sievietes balsī pajautāja.

—    Nezinu, — es paraustīju plecus. — Kas tad ir noticis?

—    Es to prasu tev!

—    Neko nesaprotu! Par ko tu uztraucies?

—    Par tevi! Veselu nedēju tu par mani neliecies ne zinis, es tev zvanu vienā laidā no rīta līdz vakaram, bet tava māte tikai atbild: «Es nezinu, kur tas mans Ričards atrodas! Es nezinu .. .» Un es arī nezinu, kur tu esi pazudis. Vai tad tu mājās pat pārnakšņot nenāci?

—    Dažreiz atnācu.

—    Un ko darīji, kad dažreiz neatnāci?

—    Tad es negulēju. Es strādāju.

—    Kur? Un kas tas vispār ir par darbu?

—    Diān … Es taču esmu rakstnieks un žurnālists. Man kaut kā sava maizīte tomēr jānopelna.

—    Nekas tev nav jānopelna! To tu aizmirsti! Būsi mans vīrs, varēsi mierīgi dzīvot mājās un rakstīt savus romānus! Ričard!

Tu esi par lielu, lai tērētu laiku tādiem sīkumiem kā avīžu raksti!

—            Paldies, Diān. Tu esi ļoti jauka, bet sīki avīžu raksti arī pieder pie mana darba. Es taču tev nepārmetuL ka tev dažreiz nākas tulkot tās dažādās muļķības, ko sarunā Ārlietu ministrijas ierēdņi vai mūsu pļāpīgie deputātu kungi.

Diāna smagi nopūtās.

—     Rič … Kādēļ tu veselu nedēļu man pazudi?

—    Tā gadījās …

—    Dzēri?

—    Es strādāju. Pavisam nopietni.

—    Tu taču zini, ka tagad es bez tevis vairs nevaru dzīvot.

—           Vari! — es iesmiedamies atteicu. — Veselu nedēļu taču dzīvoji!

—    Tu vēl vari smieties?

—           Es nesmejos. Man tikai vienmēr ir licies savādi, kad cilvēki nopietni apgalvo, ka viņi viens bez otra nevar iztikt.

—    Bet tā tas ir.

—    Tad tas ir ļoti slikti, Diān.

—           Tas ir visbrīnišķīgākais, kas ar mums vispār šai pasaulē var notikt! Zēl, ka tu to neizjūti tāpat kā es.

—            Diān! Tieši otrādi! Vajag priecāties! Mēs viens pie otra nemaz tā netiektos, ja abi justu un domātu pilnīgi vienādi.

—            Ja tu patiešām tiektos pēc manis.. . Ričard .. . Kur tu veselu nedēļu biji pazudis?

—    Ak, Diān! Ēs tevi lūdzu …

—    Pat piezvanīt nevarēji… Tev varbūt ir uzradusies kāda cita?

—            Diān … Vai nav drausmīgi tā dzīvot, visu laiku pārspīlēti uztraucoties par jebkuru laikā neatskanējušu telefona zvanu vai nepārtraukti baiļojoties, ka tikai otram negadās kāda jauna iepazīšanās? Vai tad tiešām beidzot mīlestība nevarētu būt tā, kur cilvēks justos pilnīgi brīvs un neatkarīgs?

Diāna atkal smagi nopūtās.

—            Ričard . .. Cilvēks mīlestībā nekad nevar justies pilnīgi brīvs. Tad tai nebūtu nekādas jēgas. Mīlestība parasti nozīmē atbildību. Tik lielu, Ričard … Lielākas vispār nav. Tā ir atbildība par otru cilvēku, viņa dzīvi, viņa garastāvokli, labsajūtu, nākotni un bieži arī par viņa dzīvību un nāvi.

—            Paldies, ka tu man to visu pastāstīji, — es sacīju. — Patiešām. Parasti ar mīlestību nekādi joki nav. Taču to skaisto, kas notiek starp sievieti un vīrieti, tomēr nevajadzētu censties pārvērst tādās attiecībās, kādas valda jebkurā grāmatvedības kantorī ar viņu rēķiniem un atskaitēm . ..

Diāna labu laiciņu klusēja. Es paskatījos laukā pa logu. Tuvējās ābeles zari bija pilni ar lieliem, iesārtiem augļiem, un es atcerējos, ka šogad taču ir tā sauktais ražas gads.

—           Es teicu, ka mīlestībai nekad par labu nenāk neviens pārmetums vai aizdomas. Un vismazāk tai par labu nāk greizsirdība. Greizsirdība vienmēr ir bijusi jebkuras mīlestības kapracis. Un bez tam, Diān… Mīlestība ir divu brīvu cilvēku labprātīga savienība, kur nevienam nav jāatskaitās par katru nodzīvoto dienu vai stundu. Atskaišu pieprasīšana ir otra lielākā mīlestības bende.

—           Tātad tu gribi teikt… — Diānai mazliet aizlūza balss, — ka es… Ka es mūsu mīlestību iznīcinu?! Tieši es?! Un tikai tādēļ, ka uztraukumā un bailēs, vai tikai ar tevi nav kaut kas slikts atgadījies, apjautājos, kur tu veselu nedēļu biji pazudis, ka nerādījies, pat nezvanīji?! To man pārmest, Ričard, no tavas puses ir muļķīgi un nežēlīgi.

—           Piedod, Diān, — es klusi sacīju. — Es tev neko nepārmetu. Muļķīgi vienmēr ir tā ne par ko strīdēties. Būtu labāk priecājusies, ka beidzot mani esi sazvanījusi, esmu dzīvs un vesels, un būtu ļāvusi priecāties arī man!

—    Par ko?

—           Par tevi, Diān! Cik es jaušu, arī tu esi vēl dzīva un pie labas veselības!

—           Cik tu vari būt nejauks, Ričard! — Diāna iesaucās. — Es pēc divām dienām braucu uz Norvēģiju un līdz tam tomēr ļoti vēlētos tevi satikt. Tu man varētu sagādāt tādu prieku?

—    Protams! Kādēļ gan ne?

—           Tādēļ… Mēs no mūsu dzīves esam zaudējuši veselu nedēļu. Vai nav žēl?

—    Ir.

—    Bet es bez tevis vairs nevaru dzīvot ne dienu.

—    To jau tu teici.

—    To es tev teikšu visu mūžu.

—    Kur tu tagad atrodies?

—    Mājās. Kur tad citur?

Vietu, kur viņa varētu atrasties citur, bija milzīgi daudz, taču es neko neteicu, tikai lietišķi noprasīju. — Aizbraukt pie

tevis?

—           Un tu vēl prasi! — Diāna pārmetoši iesaucās. — Es, tevi gaidīdama, gandrīz vai beidzos nost, bet tu… Es tev uzklāšu brīnišķīgu galdu. Man ir divas kolosālas franču vīna pudeles, rieksti, siers un šokolāde.

—    Es braucu!

—    Es tevi ļoti gaidu, Ričard.

Noliku klausuli un ātri gāju uz durvīm. Gaitenī saskrējos ar māti.

—    Kur tad tu tik vēlu? — viņa mazliet izbrīnījusies vaicāja.

—    Nav jau nemaz tik vēls, — es it kā apmulsu. — Aiz-ļ braukšu pie Diānas.

—    Kaut kas atgadījies?

—    Jā, muterīt, — es, kā vainīgs juzdamies, atbildēju. — Atgadījies ir kaut kas drausmīgs. Diāna manī ir baigi iemīlējusies.

—    Bet tu? — māte no manis nenovērsa savu norūpējušos] skatienu. Man nez kādēļ visu laiku šķita, ka viņai mans romāns ar Diānu nepatīk. Bet kādēļ nepatīk, es nezināju.

—    Es arī, — atbildēju. — Tikai ne tik traki kā viņa.

—    Ja jūs abi viens otru tik ļoti mīlat, kādēj velkat garumā precēšanos? — māte prasīja. — Nu jau laikam drīz būs divi gadi.

—    Man ir bail.

—    No kā? — māte izskatījās patiesi izbrīnījusies.

Es atkal pasmaidīju, un tas laikam izskatījās stipri muļķīgi.

—    No neveiksmes, — es viņai atzinos. — Man vienkārši ir bail no vēl vienas dzīves neveiksmes.

Māte saprotoši pamāja ar galvu. Viņai bija loti skaisti sirmi mati. Patiesībā tie jau vairs nebija pat sirmi. Mātes mati izskatījās tā, it kā nupat būtu apsniguši ar baltu, pūkainu sniegu.

—    Tādā gadījumā, Ričard, tu viņu nemīli, — māte pēkšņi pateica to, kas man pašam dažreiz bija ātri izskrējis caur smadzenēm.

Es Diānu patiešām mīlu, vai arī tas ir tikai šis neparasti skaistās sievietes seksuālais vilinājums, kas mani jau divus gadus ārkārtīgi spēcīgi satrauc, nekur nedodot miera un trie- i cot viņas apkampienos un gultā? Protams, man ir ļoti patīkami apzināties, ka man pieder šāda sieviete, ka pieder tieši šī Diāna Kvāla, pēc kuras tuvības alkst vēl daudzi citi sabiedrībā pazīstami un ievērojami cilvēki, taču vai viņa patiesi ir tieši; tā, bez kuras mana turpmākā dzīve šķistu velta un bezjēdzīga? Es nezinu. Es vispār stipri šaubos, vai man ir vērts vēlreiz tā stingri un pamatīgi sasieties ar kādu sievieti. Es vairs negribu doties laulībā. Es vairs nevēlos stāvēt ne baznīcā, ne dzimtsarakstu nodaļas kancelejā. Es arī turpmāk gribu būt brīvs cilvēks. Savu vīrieša pienākumu esmu jau izpildījis. Esmu bijis precējies. Esmu radījis dēlu. Tagad viņš jau ir pieaudzis cilvēks, Medicīnas akadēmijas students. Ko vēl? Kādēļ man vēlreiz būtu jāuzņemas atbildība par kādas sievietes dzīvi un likteni? It sevišķi tādēļ, ka nav un nevar būt nekādas garantijas, ka es viņas dzīvi un likteni spēšu padarīt daudz labāku un laimīgāku, nekā tas ir pašlaik. Un arī Diāna manai dzīvei un liktenim nez vai spes dot to, ka man šai dzīve tik ļoti trūkst… Katrā ziņā iespēja, ka viss var ātri pagriezties uz slikto pusi, ir daudz lielāka nekā cerība, ka mūsu kopīgā dzīve varētu būt gaiša, saskanīga un laimīga. Diāna ir pārāk skaista, pārāk seksuāla, pārāk lepna un iedomīga, pārāk sevi cienī, pārāk augstprātīga, iemīlējusies un greizsirdīga, lai šādas laimīgas dzīves cerība patiešām kļūtu reāla un droša. Un arī es diezgan skaidri apzinos savu vērtību un cenu. Un vēl. Es zinu, ka tās vēlmes, laimi, savstarpējo saprašanos un pilnīgo miesas un gara harmoniju, kāda parasti atrodama mīlētāju gultās, ar uguni nesameklēsi no rītiem vai dienā . .. Tad sākas pavisam citas attiecības, abiem jāveic citi pienākumi, tiek runāti citi vārdi, un viens otram izvirza tādas prasības, kas gandrīz vienmēr nežēlīgi un neatgriezeniski saārda to, ko abi ar tādām cerībām un pūlēm savā mīlestības kaislībā esam radījuši naktī. . .

Es izgāju no mājas un ātri devos uz garāžu. Ejot garām verandai, nez kādēļ apstājos un pēkšņi pavisam tieši un tuvu atcerējos, ka tikai šorīt, kādas nieka desmit stundas iepriekš te bija gulējusi jauna, skaista, bet ļoti nelaimīga meitene. Atcerējos, cik viņai te bija silti un labi, kā māte viņu cienāja ar medu un liepziedu tēju, un cik viņa bija laimīga, kad šeit, verandā, tika uzklāta gulta un viņa varēja mierīga gulēt, nebaidoties, ka pie viņas atkal varētu ielauzties kāds piedzēries tēviņš, rupjī lamāties, kauties un mākties virsū. Kādas skaistas, tīras un dzidras bija Sallijas acis, kad viņa skatījās uz mani, klusi cerot, ka es nebūšu līdzīgs citiem un par vienkāršu un cilvēcisku palīdzību neprasīšu to, ko viņai varbūt būtu bijis nepatīkami dot. Atcerējos viņas tīro, kaut kādas iekšējas gaismas izgaismoto seju un acis. Kad viņa no rīta man pienāca klāt, pasniedza skūpstam savas tik ārkārtīgi kairinošās un bērnišķīgās lūpas… Kad klusi un vienkārši pateica: «Ričard Bak! Paldies tev par šo nakti! Tā bija pati skaistākā manā mūžā! Un tu biji skaists un labs. Tu biji tik skaists un labs, cik laba un skaista ir saule, rīts un austošā diena. Paldies, Ričard! Tu spēji uzburt kādu brīnišķīgu sapni un manī radīt cerību. Tagad es jūtos daudz drošāka un stiprāka. Un tai pašā laikā daudz skumjāka nekā vakar. Bet tas nekas. Tas pāries. Viss aizmirsīsies. Taču mēs abi paliksim tepat viens otram tuvumā un varbūt atkal satiksimies tikai tad, kad tu jau būsi pavisam vecs, bet es …»

Sallija skumji pasmaidīja un aizgāja, tā arī nepateikuši, kas ar viņu varētu notikt.

Es stāvēju, blenzu verandas krāsainajos logu stiklos un nespēju izkustēties no vietas. Man pēkšņi kļuva karsti. Caur smadzenēm it kā kāds izlaida elektrisko strāvu, un manu uz brīdi aptumšoto apziņu negaidīti pāršķēla un spilgti apgaismoja kāda pavisam vienkārša un saprotama atziņa: «Sallija! Jā! Tā ir viņa, ko es visu mūžu esmu meklējis! Tieši viņa, Sallija Reginska, nevis Diāna Kvāla, kas man vārdus «Tu, Ričard, esi visbrīnišķīgākais vīrietis!» ir teikusi vienīgi pēc vētraini pavadītas nakts, bet Sallija Reginska, šī mazā, nobijusies un nelaimīgā meitene, man tos pateica tad, kad es viņai nebiju pieskāries pat ar mazo pirkstiņu…

Kaut kas ar mani tobrīd notika. Kaut kas pārvērtās. Es to sajutu pilnīgi fiziski. Tieši tai vietā un tai mirklī, tovakar, stāvēdams savas verandas priekšā un atcerēdamies pagājušo nakti un tās dienas rītu, es apzināti pārmainīju visu savu dzīvi. Arēji mierīgs, bet satraukuma pilns, pagāju garām garāžai, aizmirsis Diānu un viņai solīto, un steidzīgi devos Dzegužkalna virzienā. Mani pēkšņi bija pārņēmusi nevaldāma, nepārvarama, apziņu nomācoša un apgaismojoša vēlēšanās — man jāsatiek Sallija! Nekā cita vairs nebija. Šķita, ka pat mana un varbūt arī viņas dzīvība ir atkarīga tikai no tā, vai es viņu šovakar sastapšu vai ne.

Es gāju, nezinādams un arī nedomādams, vai šis gājiens man atnesīs laimi vai nelaimi. Es vienkārši pakjāvos kaut kam daudz lielākam, daudz varenākam un gaišākam, nekā tai brīdī biju es pats un visa pasaule.

17. nodala

Uzmanīgi atvēru sētas vārtiņus, dažiem soliem šķērsoju nelielo pagalmu un apstājos durvju priekšā. Mirkli padomāju. Visi logi bija apgaismoti. Caur tiem, kas atradās mājas kreisajā pusē, nāca skalas cilvēku balsis un kāda lēna, gaudulīga dziesma. Labās puses logi bija aizklāti ar baltiem, tīriem aizkariem, un es uzreiz nodomāju, ka tur acīmredzot atrodas Sallijas istaba. Laukā jau metās krēsla. Apgāju ap mājas stūri un ieraudzīju vēl vienu logu, kas bija pavērsts pret dārzu un stāvēja atvērts. Klusi piegāju klāt un caur to ieskatījos istabā. Pie sienas stāvēja naktsguļai uzklāts dīvāns. Tālāk atradās neliela sekcija ar traukiem, grāmatām, dažādām no māla un stikla veidotām vāzēm un figūriņām. Pie sienām bija vairāki spilgtas krāsas un uzreiz nenosakāms formas un žanra mākslinieciski darinājumi, kas stipri atgādināja no krāsaina stikla veidotas

abstraktas mozaīkas. Tālāk varēja redzēt galdu ar iedegtu naktslampu, neieslēgtu televizoru, divdurvju skapi un vēl vienu mazu galdiņu ar diviem krēsliem. Uz galdiņa atradās liela stikla vāze ar sarkanām gladiolām. Tai pusē, kur bija durvis, istabas stūri, pagriezusi logam muguru, stāvēja Sallija. Viņai mugurā bija viegli sārts, īss mājas halātiņš, brīnišķīgie garie mati bija izlaisti un brīvi krita pār viņas trauslajiem pleciem. Sallijai iepretim pie sienas bija piestiprināts paliels, gaišā metāla rāmītī iestiklots Svētās Jaunavas Marijas attēls. Sallija kā bezgala tīrs, gaišs eņģelis stāvēja tai pretim, abas plaukstas salikusi kopā, un acīmredzot klusi pie sevis skaitīja kādu lūgsnu. Tas šķita tik skaisti un aizkustinoši, tik apliecinoši un bijīgi, ka es gluži vai sastingu, baidīdamies kaut ar mazāko troksniti šo svētsvinīgo mieru iztraucēt.

Nezinu, cik ilgs laiks bija pagājis, kad Sallija beidzot pagriezās un gāja uz dīvāna pusi. Tad viņa pēkšņi apstājās, pavērsa skatienu pret logu un ieraudzīja mani. Meitene pārsteigumā klusi iekliedzās un instinktīvi atlēca soli atpakaļ. Tikai- pēc laba brītiņa apjēguši, ka tas esmu es, attapās, pasmaidīja un, joprojām ļoti pārsteigta, pienāca pie loga.

—    Ričard?!

—     Piedod, Sallij …

—    Kā tu mani nobiedēji!

—    Es negribēju …

—     Bet es gribēju! — viņa priecīgi iesaucās. — Ričard! Tas ir brīnums! Tas ir kaut kas pilnīgi fantastisks! Es taču nupat Svētajai Dievmātei lūdzu … Es lūdzu, lai viņa tā izkārto šīs pasaules lietas, lai ar tevi nekas slikts nenotiek, lai tu mani kaut kad tomēr vēl atcerētos un dažreiz pat atnāktu ciemos. Es tam neticēju, Dievmāte man reti kad ir palīdzējusi, taču šoreiz viņa mani ir uzklausījusi.

—    Es esmu atnācis, Sallij, — aizkustināts teicu. — Es nezinu, kas ar mani notika, taču es neprātīgi vēlējos tevi redzēt.

Sallija izstiepa rokas, viegli pieskārās manai galvai, it kā gribēdama pārliecināties, vai tas patiešām esmu es, tad sazvērnieciski nočukstēja: — Rāpies iekšā pa logu! Pie Ausmas atkal ir salasījusies neliela kompānija, un nav nekādas vajadzības, lai tā redzētu tevi nākam caur durvīm.

Es mazliet ar rokām atspiedos pret palodzi, palēcos un pēc mirkļa jau atrados istabā. Sallija tūlīt logu aizvēra un aizvilka biezus aizkarus. Ievēroju, ka ari durvis ir aizslēgtas un no iekšpuses vēl nostiprinātas ar diezgan pamatīgu dzelzs bultu.

Sallija apmulsusi smaidīja. Es tāpat jutos stipri neveikli. Apziņa, ka esmu stīvs un sasaistīts, mani satrauca vēl vairāk, jo tas bija savādi un neparasti. Galu galā es taču biju ļoti pieredzējis vīrietis, ilgi dzīvojis laulībā, bet pirms tam un pēc tam man bija piederējušas daudzas sievietes, taču tobrīd mulsu kā zaļš lauku skolas puišelis, kas pirmo reizi mūžā nonācis tuvākā saskarē ar kaimiņsētas meiteni.

Bet iemesls bija tas, ka šis satikšanās mirklis patiešām likās neparasts un mazliet pat mistisks. Jo man taču te nemaz nevajadzēja būt! Nekad! Man vajadzēja būt pie Diānas viņas greznajā savrupmājā, sēdēt mīkstā atpūtas krēslā, dzert smalkus franču vīnus, ēst somu šokolādi ar riekstiem un teikt vārdus, kas Diānai glaimotu un viņu iepriecinātu. Tad viņu vajadzētu aiznest līdz gultai un darīt to, kas šo sievieti tāpat ielīksmotu un apmierinātu. Bet tas viss, velns parāvis, jau ir bijis! Visi vīni jau dzerti, visi vārdi teikti un kaislību reibonī zaudēts prāts. Tagad varbūt pienācis pēdējais laiks pamazām sākt atjēgties. Un stāvēt tur, kur pašlaik stāvu. Un darīt to, ko man liek darīt nevis kāda uzlikts pienākums vai solījums, bet gan paklausot vienīgi savai sirdsbalsij. Bet sirdsbalss mani ir atvedusi tieši šeit. Un nekur citur.

Es stāvēju un stipri satraukts raudzījos gaišajā Sallijas sejā, un viņa man patiešām atgādināja tīru, ļoti bērnišķīgu un skaistu eņģeli. Es sapratu, varbūt vēl ne tik tieši un skaidri, taču diezgan nojaušami, ka šis mans vēlais vakara nāciens mūsu abu dzīvē var atstāt neizdzēšamas pēdas. Varbūt tas ir pat tik liktenīgs, ka no šī mirkļa mainīs visu mūsu turpmāko mūžu un līdz ar to pārvērtīs arī mūs pašus. Tai mirklī, kad to sapratu, apzinājos vēl ko — es patiešām atkal izjutu atbildību par otru cilvēku. Ja manā priekšā tobrīd stāvētu Diāna vai kāda cita jau nobriedusi un pieredzējusi sieviete, es droši vien būtu jutis pavisam ko citu, bet Sallija bija vēl tik jauna un neaizsargāta, viņa uz mani skatījās ar tik lielām, uzticības pilnām acīm, un savā gaisīgajā mājas tērpā, kas neko daudz nenoslēpa no viņas kailā ķermeņa, izskatījās tik mulsinoši trausla un iekārojama, ka es sapratu — man jābūt ļoti uzmanīgam, delikātam. Šai būtnei katrs mans šovakar teiktais vārds var šķist ārkārtīgi svarīgs un būt daudz nozīmīgāks nekā desmit romānos lasītais. Katrs mans roku vai auguma pieskāriens viņas ķermenim var radīt tādu pārdzīvojumu un ilgu vētru, ka visprātīgākais varbūt būtu vispār neko neuzsākt, bet ātri pagriezties un lēkt atpakaļ laukā pa logu … Ar savu lielo dzīves pieredzi un intuīciju es zināju, ka šī mūsu satikšanās nevar tā vienkārši beigties ar parunāšanos vien. Vai nu šovakar būs kaut kas ļoti skaists un neatkārtojams, vai arī viss beigsies negaidīti un, iespējams, pat traģiski.

Manuprāt, mīlestība mums vispār nekad neatstāj nekādu trešo iespēju. Tā mums nes vai nu laimi, vai arī lielu nelaimi. Bet iespējams, ka es pamatīgi maldos un tās ir tikai šī patiešām skaistā mirkļa iedomas. Jo Sallija galu galā nav vairs bērns. Arī viņa šo to jau zina un, dzīvodama ja ne tieši bedrē, tad vismaz tai cieši blakus, varbūt ir pieredzējusi pat desmit reižu vairāk par jebkuru pieaugušu sievieti. Taču tobrīd viņa man šķita tik apskaidrota un nevainīga, ka gandrīz vai nešaubījos: viņa nāk taisni no debesīm . . . Gribējās viņu maigi apmīļot un pažēlot. Es lēni izstiepu rokas, satvēru Sallijas viegli drebošos plecus, pievilku viņu pie sevis un bijīgi sāku meiteni skūpstīt. Vispirms es noskūpstīju viņas karsto pieri, tad sasārtušos vaigus, lielās acis un mazās ausu ļipiņas, tad jau mazliet dedzīgāk skūpstīju viņas kaklu un atkal seju, līdz beidzot manas lūpas saskārās ar viņas lūpām. Tās bija dabiski sarkanas, biezas un karstas. Sākumā viņa uz manu skūpstu it kā nemaz nereaģēja, bet tad spēji atdzīvojās, vēl ciešāk piekļāvās manam augumam un skūpstam atdevās ar tik aizrautīgu baudu un kaisli, ka es uzreiz apmierināts sapratu: šajā pēc izskata vēl bērnišķīgajā meitenē tomēr slēpjas jau pavisam nobriedušas sievietes jūtas un prāts.

—     Tā nevajadzēja, — Sallija pēc tam klusi nočukstēja. Viņas galva gulēja uz mana pleca, un bija tāda sajūta, it kā tur atrastos mana un viņas dzīvība.

—    Tev nepatika? — es saudzīgi vaicāju.

—    Tas bija tas, par ko es tik bieži ēsmu sapņojusi, — Sallija atbildēja. — Kādu dienu pēkšņi atnāk Viņš, mans iedomu princis… Nē, ne princis, atnāk pats karalis un mani, tādu nabagu un nelaimīgu, paņem savās rokās un aiznes uz savu krāšņo pili…

—    Es neesmu karalis, — viņai atgādināju.

—     Tu esi kaut kas daudz labāks par karali, — Sallija teica. — Tu esi tas, kas uz īsu brīdi, kaut vai tikai šai vienā vakarā, tomēr ir piepildījis kādu tālu sapni. Tu esi atnācis, Ričard.

—    Man nepieder nekāda krāšņa pils, — es sacīju. — Sallij, man vispār nekas nepieder.

Meitene atvirzīja galvu no mana pleca un smaidīdama ieskatījās acīs.

—    Tātad mēs vismaz šai ziņā abi esam līdzīgi, — viņa priecīgi teica. — Abi esam nabagi.

—    Jā, Sallij, — arī es pasmaidīju. — Tā iznāk. Taču savā nabadzībā, ja labi gribam, mēs varam būt arī lieli bagātnieki.

—    Tiešām?

—    Jā, Sallij, — es apliecināju. — Mums var piederēt visa pasaule, un, ja ar to mums vēl nepietiks, klāt varam paķert arī debesis un zvaigznes.

—    Un sauli arī.

—    Sauli noteikti.

—    Ko vēl? — Sallija draiski vaicāja. Pēkšņās satikšanās mulsums jau bija pārgājis. Pirmā skūpsta izraisītais satraukums arī pamazām norima, un mēs jau izturējāmies brīvi un droši. Mēs jutām, ka mums abiem kopā ir vienreizēji labi un esam rīkojušies pilnīgi pareizi — es — šeit atnākdams, bet viņa — mani neatraidīdama.

—    Tevis, — es negaidīti teicu, nez kādēļ kļūdams gandrīz vai neciešami sentimentāls. — Sai pasaulē man pietrūkst vēl tikai tevis.

—    Tas bija vakar, — Sallija tikko sadzirdami atgādināja, — bet šodien … Redzi? Šodien es jau esmu tev blakus. Es jau tev piederu, Ričard.

—    Es nekad neesmu ticējis, ka Dievs spējīgs arī uz tik labiem darbiem.

—    Ja cilvēki to ļoti grib… — Sallija smaidīja, tad negaidīti kļuva nopietna. — Es nupat sāku domāt. Kā tas varēja gadīties, ka tev, tieši tev, Ričardam Bakam, ir trūcis tādas meitenes kā es? Vai tikai tu nemānies? Tu nemelo?

Es klusēju. Sallija atraisījās no mana apskāviena, aizgāja līdz mazajam galdiņam un apsēdās vienā no dziļajiem atpūtas krēsliem. Es no viņas nenolaidu vērīgu skatienu, un man šķita, ka pašlaik neatrodos vis šeit, svešā mājā, pie gandrīz vēl svešas meitenes, bet gan esmu savās mājās un televizorā aizrautīgi skatos kādu tīši sadomātu Holivudas filmu. Tas, ko es redzēju un jutu, bija pārāk neticams, pārāk skaists un liktenīgs, lai jau pilnīgi apjēgtu, ka tā tomēr ir pavisam īsta un skaudra dzīves realitāte. No visa redzamā skaists ir tikai telpas interjers. Skaista ir tikai pati jaunā sieviete un vārdi, ko mēs vēl pagaidām viens otram sakām. Bet ko teiksim rīt? Ko darīsim parīt, pēc mēneša un gada? Man negribējās tik tālu domāt. Tas, protams, bija ārkārtīgi svarīgi, taču man patiešām par to negribējās domāt. Es tikai gribēju līdz galam izbaudīt šā mirkļa burvību, šo pasakaino dzīves rotaļu, šo pasaules dižākā režisora Likteņa tik negaidīti prasmīgi un vajadzīgi inscenēto dzīves ainu.

Bet meitene man uzdeva jautājumu, pavisam vienkāršu un dabisku, tomēr šā jautājuma zemtekstā es skaidri nojautu viņas šaubas par manu patiesumu. Kā tas varēja gadīties, ka tev, tieši tev, Ričardam Bakam, ir trūcis tādas meitenes kā viņa?

Šķērsoju istabu un apsēdos pie mazā galdiņa iepretim Sallijai. Vēlreiz vērīgi ielūkojos viņas skaistajā sejā, viņas ideāli veidotajā augumā, kuru sedza kairinošs mājas halātiņš un, sastapies ar viņas tumšo acu jautājošo skatienu, nekādi nespēju noticēt, ka viņa ir vienkārša fabrikas meitene, ka tepat aiz neliela koridora un priekšnama dzer un lamājas drūma salašņu kompānija; varēja likties, ka viņa tikai gadījuma pēc neatrodas to barā, ka Sallijai noteikti vajadzētu būt diezgan lielai palaistuvei, lētai, visiem pieejamai sievietei. Ja tomēr tā nav, tas it kā runā pretī visvienkāršākajai dzīves loģikai vai vismaz manai dzīves pieredzei, bet vai es droši varu apgalvot, ka pietiekami labi pazīstu gan dzīvi, gan cilvēkus? Protams, nē. Mana it kā bagātā dzīves pieredze un dzīves loģika var izrādīties absolūti nekas salīdzinājumā ar katra atsevišķa cilvēka rīcību, uzvedību un likteni.

Es nekad nevienai sievietei nebiju melojis. Šo manu rīcību nenoteica ne tikumiski, ne arī kādi morāli apsvērumi. Es vienkārši nekad nebiju izjutis vajadzību pēc meliem, jo nekad nevienai sievietei neko vispār nesolīju .. . To, ko es gribēju no sievietēm dabūt, viņas man deva pašas, negaidot nekādus solījumus vai mūžīgas mīlestības apliecinājumus. Tādēļ arī tovakar nolēmu neko Sallijai neslēpt. Visu, ko viņa gribēs zināt, viņa arī uzzinās. Taču arī es gribētu šo to zināt par viņu. Visu ne. Visu zināt nav iespējams. To pat nedrīkst, un tas arī nekad nav vajadzīgs. Ja ir šis divu cilvēku satraucošais acu skatiens, mulsums, bailes un tik grūti apslāpējamā tieksme vienam iegūt, bet otram atdoties, kad ir šī nekādi neizskaidrojamā vēlēšanās palikt kopā tieši ar šo cilvēku, ar viņu vienīgo, tad kāda gan nozīme viņa pagātnei un visam, ko viņš darījis pirms manis?!

— Sallij, — es klusi iesāku. — Tam, ko es tev pastāstīšu, tu varēsi ticēt vai neticēt. Tā ir tava darīšana. Bet es būšu patiess. Vismaz es centīšos tāds būt, lai gan zinu, ka ir kaut kas tāds, ko vārdos nespēju izskaidrot. Es vienkārši esmu šeit, pie tevis. Kādēļ — es nezinu. Katrā ziņā vismazāk tādēļ, lai tevi fiziski iegūtu. Es to vakar ar tevi varēju izdarīt savā verandā. Vai vismaz mēģināt izdarīt. Bet nē, Sallij, ne tādēļ! Tas būtu pārāk primitīvi. Ir kāds cits iemesls, bet tieši kāds, es nezinu. Es to varu tikai nojaust. Bet pirms tevis… Pirms tevis bija viss, kas parasti normāla vīrieša dzīvē mēdz notikt. Skola, ballītes, ielu kautiņi un skuķi, mācības, dienests armijā, visādas dēkas un ceļojumi un, kad biju jau mazliet aprimis, notika laulības. Es divpadsmit gadus biju precējies. Neslēpšu, mēs viens otru traki mīlējām, viņa ir žurnāliste, pašlaik strādā

Dienā, un tieši tādēj, ka Inese mani ļoti mīlēja, viņa arī nespēja piedot… Man gadījās būt neuzticīgam. Tur nebija nekādu jūtu, ne mīlestības, tikai tāpat, kā jau tas dažreiz gadās jautrā, iedzērušā kompānijā. Man vēl tagad notikušā ir mazliet žēl. Man ir dēls. Viņš studē Medicīnas akadēmijā. Mācās labi. Šovasar pat bija praksē Zviedrijā. Šķiet, viņam viss būs kārtībā, bet man … Pēc šķiršanās es sāku bieži dzert, bija arī sievietes, tiesa, ne pārāk daudz, taču tās, kas man bija … Neko sliktu nevaru teikt. Pats arī strādāju presē, tad atteicos no žurnālistikas par labu literatūrai. Rakstīju stāstus, lugas un romānus, tagad atkal, dzīves spiests, esmu pievērsies ikdienas presei. Bet nu tas, kas attiecas uz tevi. Ar tavu vārdu es pirmo reizi sastapos psihiatriskajā slimnīcā pie sava drauga ārsta Edija Naikovska. Es tur izlasīju tava tēva vēstuli. Mani tā ļoti ieinteresēja. Ieinteresēja viņa savādais, neapskaužamais liktenis, viņa patiesā grēksūdze savai meitai, tas ir — tev, un viņa vēlēšanās, lai tev šajā nolādētajā dzīvē kaut mazliet paveiktos. Lai tu būtu laimīga. Atceries, es aiznesu tev to vēstuli, kuru pirms tam neviens nebija lasījis divdesmit vienu gadu? Pirms tam tava māte man jau bija stāstījusi par tevi, par viņas drausmīgo naidu pret tevi. Vai man bija kļuvis tevis žēl? Droši vien. Mani vispār aizkustina neparasti, traģiski dzīves stāsti. Bet tā jau notiek gandrīz vai ar katru daudzmaz normālu cilvēku. Taču tu manā apziņā un droši vien — vēl vairāk — zemapziņā paliki daudz dziļāk nekā citi. Un tad, kad es tevi pirmo reizi ieraudzīju… Nezinu, Sallij. Neko nevaru pateikt. Tad, kad tu man vakar piezvanīji, kad satikāmies, kad atnāci pie manis, kad aizmigusi gulēji manā verandā, bet es stāvēju tev blakus un skatījos tavā skaistajā sejā… Nesaprotu, vai tas, ko es jutu vakar un jūtu šodien, ir vienkārši žēlums, dabiska līdzjūtība, parasta vēlēšanās palīdzēt cilvēkam, kuram šobrīd iet mazliet sliktāk nekā tev pašam, vai arī, vai arī… Es nezinu, Sallij! Es baidos pateikt vārdu mīlestība. Baidos, lai pavisam nesajuktu prātā. Man ir četrdesmit trīs gadi. Tev — divdesmit. Smieklīgi. Vēl smieklīgāk tāpēc, ka man ir sieviete, mana vecuma sieviete, kura mani ļoti mīl. Šovakar man vajadzēja būt pie viņas. Vajadzēja. Tā bija sarunāts. Bet es ņēmu un atnācu pie tevis. Es nevarēju neatnākt! Kāds spēks, kas bija daudz stiprāks par manu prātu, pēkšņi lika nākt pie tevis. Kas notiks tālāk, es nezinu. Ko mums abiem tagad darīt, arī nezinu. Varbūt visprātīgākais būtu tūlīt iet prom? Kamēr vēl nav nolicis tas, kas, neapšaubāmi, notiks, ja šo nakti pavadīsim kopā. Tu, protams, man tūlīt vari jautāt — vai tad tu to negribi? Tev no tā ir bail? Jā, Sallij, man no tā ir bail. Jo es zinu, es sasodlti labi zinu, kā tas uzreiz abus sasaista un iekšēji atbrīvo, kā pēc tam jūtas kļūst daudz stiprākas un noturīgākas, ka pa rādās atbildība un vēlēšanās nekad vairs nešķirties… Un pēc tam vienmēr arī ir grūti šķirties. Cilvēki ir atkailinājuši ne tikai savu miesu, bet galvenokārt viens otram ir atklājuši savu dvēseli. Un, ja tā ir tieši tāda, kādu katrs vēlējies redzēt, tad jau šķirties nav iespējams.

Es apklusu. Drausmīgi gribējās iedzert. Piecēlos, piegāju pie loga, pavēru aizkaru un paskatījos laukā. Bija jau nakts. Visa debess mirdzēja zvaigžņu gaismā, un kaut kur netālu laukā vientuļš rēja suns.

Atkal atgriezos pie galda, satraukts apsēdos un paskatījos uz Salliju. Viņa bija zemu noliekusi galvu, ar abām rokām aizklājusi seju un klusi raudāja …

18. nodaļa

Viss bija kā pasakā, Sallija nodomāja. Līdz pat šim brīdim nespēju apjēgt, vai tas ir sapnis vai īstenība? Bet laikam viss rādās patiess. Ričards aizmidzis gul man blakus, reizi pa reizei klusi iekrākdamies, un tas izskatās un izklausās tik neparasti, ka tā vien gribas pastiept roku, iedegt gaismu un pārliecināties … Bet es jau pārliecinājos. Un kā vēl! Kad vakarā apgūlos un puskrēslā redzēju, kā Ričards izģērbjas… Nez kādēļ iedomājos, ka viņš būs spalvains. Bet nē. Viņa ķermenis ir gluds un brūni iededzis, tas ir spēcīgs un muskuļains un acīmredzot tiek trenēts arī vēl tagad. Apgūlies man blakus, Ričards neteica neviena vārda. Un es klusēju. Es biju tik ļoti uztraukusies, ka droši vien, pat gribēdama, neko nespētu pateikt. Bet kādēļ biju tik ļoti uztraukusies, pat dziļi nobijusies, es nezinu. Ričards taču nebija pirmais vīrietis, kas ievēlies manā gultā. Pirmais bija kāds līdz tam pilnīgi nepazīstams, piedzēries, tikko no cietuma iznācis puisis, kam nezināju pat vārdu. Viņš kopā ar māti, rupji lamādamies, negaidīti iestreipuļoja manā istabā, un Ausma pateica, ka man esot jāizģērbjas un ar šo cilvēku nekavējoties jāliekas gultā. Man toreiz bija tikai trīspadsmit gadu, bet es jau no pieaugušo un draudzeņu sarunām skaidri zināju, ko vīrieši ar sievietēm gultās dara. Bet es vēl nebiju sievietei Es biju bērns. Mācījos sestajā klasē, un man pašai to darīt vēl ne reizi nebija ienācis pat prātā! Bet nu to vajadzēja… Es sāku neprātīgi kliegt. Puisis ar plaukstu man spēcīgi iesita pa seju un, mātei piepalīdzot, saķēra aiz rokām, ar varu norāva bikses un kā malkas pagali iemeta gultā … Nepazīstamais čalis, acīmredzot galēji uzbudināts, uzvēlās man virsū … Kā šodien atceros viņa lielos bleķa zobus, pēc prastas tabakas un degvīna smirdošo muti, sēcošo elpu un rupjo balsi. Es savu nevainību zaudēju, skaļi kliedzot, raudot un gandrīz vai apvemjoties … Nekādas sāpes nejutu. Droši vien tās bija, taču bailes, riebums, pat šausmas tās tik stipri nomāca, ka viss notikušais man atmiņā saglabājies kā viens baismīgs, bet īslaicīgs murgs. Puisis, ilgi sēdēdams cietumā, laikam bija tā nocieties, ka viss viņam beidzās ļoti ātri un viņš mani ilgi nemocīja …

Māte apmierināta smējās. «Tagad es no viņas iztaisīšu vislielāko mauku!» Un viņa arī centās to panākt. Tikai nekas nesanāca. Bet varbūt tomēr ir sanācis, un es jau arī esmu mauka? Nezinu. Tāpat kā nezinu, ko šis vārds katrai sievietei īsti nozīmē? Kaut kur es lasīju, ka, sievieti tā nosaukdams, vīrietis viņai izsakot visaugstāko komplimentu .. . Bet citi apgalvo, ka tas esot visdziļākā nicinājuma apliecinājums. Droši vien. Jo tieši tā, izjūtot vislielāko nicinājumu, es bieži domās esmu nosaukusi gan savu māti, gan citas sievietes, kuras te gandrīz vai katru otro dienu apgrozās Ausmas dzērāju kompānijās.

Bet viņi mani tomēr tur nedabūja iekšā! Es pretojos, kā mācēju, jo man iekšēji ārprātīgi derdzās visa šī rupjā, primitīvi lopiskā dzeršana, lamas, dzērāju dziedāšana un kaušanās, muļķīgie joki un bravūra, bet vislielāko pretīgumu manī modināja tieši sekss… Iemesls laikam bija ne tikai mana drausmīgā pirmā saskarsme ar to, bet arī jau agrāk un vēlāk tik bieži redzētais un dzirdētais … Manos priekšstatos tas rādījās kā kaut kas šaušalīgi primitīvs un lopisks … Es nezinu, tagād nekādi nespēju atcerēties, no kurienes man radās vēlēšanās seksu redzēt un kādreiz arī pašai izjust kā pašu skaistāko un patīkamāko, kas vispār notiek un var notikt starp vīrieti un sievieti. Šī vēlēšanās droši vien radās no daudzajām redzētajām kino filmām un izlasītajiem mīlestības romāniem, jo man blakus joprojām pastāvēja visīstākā cilvēku atkritumu bedre …

Varbūt mātes dedzību izveidot no manis kaut ko līdzīgu viņai pašai mazliet vēlāk atsaldēja mans mēģinājums izdarīt pašnāvību. Kādu vakaru, kad atkal kārtējo reizi tiku izvarota, es izmisumā izdzēru pilnu tējas glāzi degvīna un pa virsu vēl apmēram piecpadsmit Elenium tablešu …

Tomēr slimnīcā mani izpumpēja. Izskaloja. Paārstēja. Un māte kļuva rāmāka. Laikam tomēr nobijās. Un nobijās ne jau par mani. Nobijās par sevi. Par savu dzīvi. Bet es it kā ieguvu otro elpu. Sāku izjust lielāku patstāvību. Kļuvu drošāka un bieži ari pavisam nikna. Ausmai skaidri un gaiši pateicu, j<i arī turpmāk viņa mēģinās ar varu man uzsūtīt kādu nogril» jušos tēvaini, es tūlīt šo māju nodedzināšu un viņai un sev padarīšu galu. Stipri šaubos, vai es to patiešām spētu arī izdarīt, taču zināmā mērā tas līdzēja, un mani lika mierā. Lai gan reizēm tāpat atgadījās visādi…

Tad man uzradās Andris. Es ar viņu iepazinos vienā no Rīgas tekstila kluba sarīkojumiem, un mēs uzreiz abi baigi samīlējāmies. Arī viņam mājās bija drūmi. Andris auga bez mātes, bet tēvs bija pamatīgs dzērājs. Andrim vēl bija trīs māsas, un viņa mājās notika apmēram tas pats kas manējās. Andris arī jau dzēra, taču iedzēris viņš tomēr nekad nekļuva agresīvs vai rupjš. Protams, arī nekāds smalkais kavalieris viņš nebija, bet man ar viņu tomēr bija labi un mierīgi. Tieši ar viņu es pirmo reizi seksā izjutu baudu un guvu savu pirmo apmierinājumu …

Viss šķita ejam kā pēc saraksta, un mēs jau norunājām kāzu dienu. Sākām krāt naudu un šo to jau iegādāties no mantām un mēbelēm. Taču .. .

Es nezinu, kādēļ cilvēku dzīvē starp daudzām skaistām un gaišām dienām pēkšņi viena atnāk pavisam melna. Bet dažreiz starp melnajām negaidīti parādās kāda tīra un ļoti balta.

Melnākā no melnākajām man bija tā, kad kādā lietainā svētdienas rītā tepat netālu uz Bolderājas šosejas Andri, braucot ar motociklu, notrieca kāda smagā armijas automašīna. Visgaišākā laikam tā, kad pirms diviem mēnešiem mūsmājas pagalmā pirmo reizi ienāca Ričards Baks un iedeva man tēva vēstuli.

Tagad es vismaz zinu savu sākumu. Un, lai gan tas ir bijis tikpat pretīgs kā visa mana turpmākā dzīve, tas tomēr ir bijis mans sākums. Manas dzīves pirmais mirklis. Zaudējums vai ieguvums? Nezinu. Es līdz šim savu dzīvi esmu simtkārt nolādējusi, taču šonakt man viegli reibst galva un es gribu priecāties. Es beidzot gribu būt laimīga!

Dzīve! Tu pretīgā un tomēr tik neprātīgi skaistā! Labā. Mīļā. Tuvā. Vienreizējā. Es pirmo reizi nenožēloju, ka esmu piedzimusi. Tieši otrādi. Es pirmo reizi īsti priecājos, ka esmu dzīva, ka mierīga un bez bailēm varu skatīties uz zemi un debesīm, uz ziedu vāzē, aizslēgtajām durvīm un vīrieti, kas tik liels un spēcīgs guļ man blakus.

Dzīve negaidīti un pilnīgi nesaprotami ir sagādājusi kaut ko tādu, kam es nekādi neticēju, taču pēc kā dvēselē tik ļoti ilgojos. Un te nu tas ir. Ričarda galva atvērtajā logā un pēc brīža jau pats istabā. Es viņu gaidīju. Es iekšēji ticēju šim lielajam brīnumam, lai gan tas šķita neiespējams. Protams, es neesmu naiva meitenīte, kas, no negaidītās laimes pagalam apstulbusi, ir ar mieru noticēt jebkuram vīrieša teiktam vārdam. It sevišķi tāda ranga, kāds ir Ričards Baks. Bet nu man patiesībā ir vienalga, vai viņš meloja vai teica patiesību. Vai viņš gribēja ar mani pavadīt tikai šo nakti vai gribēs pavadīt vēl kādu arī turpmāk, jo man jau pārpārēm pietiek ar to, kas bijis un ir vēl pašlaik.

Kad Ričards vakar klusēdams apgūlās blakus, es aiz uztraukuma un gaidām sastingu. Tad sāku visa drebēt. Es pat iedomājos, vai tikai nebūšu saslimusi… Bet laikam tā arī bija. Es biju saslimusi ar Ričardu Baku, ar mīlestību, ar nepacietīgām ilgām un vēlmi viņam atdoties … Es biju kā elektrizēta, kā uzkarsēta un nohipnotizēta. Apziņā nekā cita nebija, vienīgi vēlēšanās, lai tas notiktu ātrāk, ātrāk, ātrāk!!!

Ričards, vēl gulēdams uz sāniem, sāka skūpstīt manas ausu ļipiņas un kaklu, pēc tam arī lūpas, bet tad, kad viņš uzgūlās virsū un, paslīdējis zemāk, sāka ilgstoši skūpstīt un spēcīgi glāstīt manas krūtis… Pirms tam neviens vīrietis man tā nebija darījis, varbūt tādas maiguma izpausmes uzskatot par liekām. Pat Andris vienmēr gribēja tikai ātrāk tikt manī iekšā, atklāti pateicis, ka tāda iepriekšēja maigošanās nav vīrieša cienīga.

Bet Ričards, paldies Dievam, tā nedomāja. Taču tas viss bija tik neizsakāmi jauki, patīkami, skaisti un neticami uzbudinoši, ka es, īstajam grēkam nemaz vēl nesākoties, jau divreiz izjutu pilnīgu seksuālo apmierinājumu. Tas man bija tāds pārsteigums, es jutos tik vienreizēji labi, ka Ričards man šķita pats Dievs, negaidīti no savas debesu pils ienācis manā mazajā būdiņā.

Tagad ir miers. Pulkstenis rāda desmit minūtes pāri trim. Tūlīt ausīs gaisma un nāks jauna diena. Ko tā mums nesīs? Vai diena būs tikpat skaista un neatkārtojama kā aizejošā nakts? Vai arī tas viss būs bijis tikai brīnišķīgs, nekad neaizmirstams sapnis?

Lai! Lai arī tā! Es tik un tā no visas sirds pateikšos savam liktenim un nejaušībai, ka tā man devusi iespēju to visu redzēt, piedzīvot un izjust. Gluži tāpat kā pirms stundas, kad mēs abi noguruši beidzām trakot, Ričards, mani maigi noskūpstīdams, klusi teica: «Paldies, Sallij! Tu biji brīnišķīgi jauka!»

Un tu biji jauks. Un mēs abi bijām jauki. Tad kādēļ mēs tādi nevarētu būt arī šodien? Un rīt? Un parīt? Un tā jauki un labi līdz pašām dzīves beigām?

19. nodaļa

Nodevis laikrakstam CN kārtējo materiālu par lielākajiem kriminālnoziegumiem Latvijā aizgājušajā nedēļā, bridi uzkavējos Preses nama plašajā vestibilā, kur pie avīžu veikaliņa letes skatīju izliktos preses izdevumus. Mani ieinteresēja nupat iznākušās avīzes Maskas pirmais numurs. Avīze ir bieza. Iznāk reizi mēnesī. Cena 20 santīmu. Izdod Elitas Veidemanes firma Larss. Avīze veltīta kinomākslai. Pirmajā lappusē Eduards Pāvuls «Zvejnieka dēla» lomā. Izskatās noguris un nikns. Tālāk kāda raudoša sieviete. Vispār labs noformējums. Aloizs Brenčs vairs nevēlas uzņemt detektīvus. Pievērsīsies reliģijai, kādas viduslaikos dzīvojušas mūķenes dzīves stāstam. Es neticu, ka tas šodien spētu ieinteresēt daudzus skatītājus. Bet varbūt notiks tieši otrādi? Visi, kam noriebusies šodienas dzīve, tagad aizrautīgi skatīsies, kas ar mūsu senčiem noticis pirms četrsimt gadiem? Nodibināta jauna studija Starp Eiropu un Honkongu. Nezinu, tas ir ģeniāli vai stulbi? Ansis Ep- ners filmē Būri. Austrāliešu latvietis Ivars Kants. Kaut nu Ansim izdotos! Mēs šodien visi esam būrī, visi. Tu mums parādīsi izeju? «Es esmu gājējs šai baltajā ceļā …» To Epners esot uzrakstījis Raunas baznīcā vēl pirms lielajiem Plūdiem, pirms Atklāsmes, pirms Sarunas ar Lapu. Pirms Augšāmcelšanās. Bet ko es esmu uzrakstījis pirms Plūdiem un pirms Sākuma? Interesanti, kas tas bijis par vārdu, ko vispār cilvēks kaut kad kaut kur ir uzrakstījis pašu pirmo? Maize? Dievs? Mīlestība? Es? Bet varbūt šis pirmais vārds ir bijis Nāve? Regīna Razuma no avīzes lapas raugās uz mani domīga un kā allaž ļoti skaista. Laikam ar viņu es tā arī nekad neiepazīšos. Toties esmu iepazinies ar Salliju Reginsku. Es zinu, tā būs manas dzīves lielākā laime, spožākais jūtu uzliesmojums, kas visu manu iekšējo un ārējo pasauli padarīs gaišāku, siltāku un labāku, bet tai pašā laikā tas arī var sadedzināt visu, kas man pašlaik ir dārgs un tuvs. Visu, kas man pieder. Un dzīvi piedevām. Atkal Eduards Pāvuls. Intervijas beigās viņš runā par politiku. Arī Ulmaņa laikā daudzi deputāti bija žuļiki. Viņš visām partijām pateica skaidri un gaiši: «Izbeidziet vienreiz šo tirgu un balagānu! Es uzņemos visu atbildību par mazmājiņu partiju, lielmājiņu partiju, muļķu partiju u. c. Mazmājiņas būs tīras un maksās naudu.»

Protams, var arī tā. Tomēr nevienam maksāt negribas. Vismazāk mums gribas maksāt par to, kas dzīvē patiešām ir vērtīgs un paliekošs, bet visus savus līdzekļus un nereti arī dzīvi iztērējam nenozīmīgiem sīkumiem, nevajadzīgiem konfliktiem un tukšiem mērķiem. Bet dažas lappuses tālāk ir kādas sievietes mūža apraksts, kas bijis fantastiski veiksmīgs, noslēpumains un pat mazliet mistisks, un pasaulei atstājis vai nu skaistas pasakas, vai izdomātas leģendas iespaidu. Bet viss tomēr bijis īsts. Gan sākums, gan beigas. Grētu Garbo. Pēdējas dienas. Viņa no šīs pasaules aizgāja 1990. gada 15. aprīlī pulksten 11.30, nodzīvojusi 84 gadus. Savulaik pasaules skaistākā sieviete. Pasaules izcilākā kino aktrise. Grēta Luīze Gustavsone. Režisors un mīļākais Morics Štillers. Ar Dievu, sniegotie Zviedrijas kalni un zaļās pļavas! Mani gaida karstā Holivuda! Filma Miesa un velns. Nākamais mīļākais ir Džons Džilberts. Anna Kristi un Džeza dziedātāja. Viņa ienīst Holivudu, lai gan tieši tā Grētu Garbo padarīja par pasaules slavenību un miljonāri. «Man pieder brīvība,» viņa saka. «Es nekad nepadošos.» Bet tie ir tikai skaisti vārdi. Agrāk vai vēlāk tomēr jāpadodas mums visiem. Jo mūs visus bez izņēmuma uzvar laiks. Mēs kļūstam veci. Un te, lūk, arī pasaules skaistākā sieviete piecdesmit gadus vēlāk sagurusi iet pa kādu Ņujorkas ielu, un viņas apgarotā seja ir pārvērtusies līdz nepazīšanai. Tumšas saulesbrilles sedz savulaik lielās un noslēpumainās acis, bet kādreiz tik daudzu slavenu un ļoti bagātu vīriešu iekārotais augums ir mazliet salīcis, kļuvis nožēlojami vecs un nespēcīgs. Tu pareizi darīji, Luīze Gustavsone! Tu prati nodzīvot skaistu un vētrainu dzīvi. Zinādama, ka arī astoņdesmit četri gadi tomēr ir visai niecīgs laika mērs, tu daudz biežāk gāji uz krogu nekā uz baznīcu. Un, būdama gudra sieviete, tu nekad neapprecējies, tu ļoti labi iztiki bez greizsirdīga vai citām sliktām īpašībām apveltīta vīra, tomēr nekad nejuzdama vīriešu trūkumu. Tu zināji, ka jaunība un skaistums — «tas tikai mirklis īss .. .» Un arī dzīve, Grēta Garbo, arī dzīve tāds nieks vien ir. Varbūt pat mūžība ir īsa salīdzinājumā ar to laiku, kas rit kaut kur daudz tālāk no mums.

—     Sveiks, Ričard! — pēkšņi sev aiz muguras sadzirdēju pazīstamu sievietes balsi un strauji pagriezu galvu sāņus. Soļa atstatumā no manis stāvēja mana bijusī sieva Inese. Kaut arī viņa bija kļuvusi pilnīgāka un seja šķita mazliet nogurusi, ar daudzām sīkām krunciņām ap acīm, viņa, tāpat kā agrāk, izskatījās ļoti pievilcīga, jauka un jau pa gabalu izstaroja gaišumu, kaut tādu īpašu siltumu un labestību. — Ko tu te dari?

—     Iznākusi jaunā avīze Maskas, — es mulsi pasmaidīju. — Elita Veidemane patiešām ir dāma ar velna apgriezieniem. Šo avīzi pirks, un viņi labi nopelnīs. Bet ko tu šeit dari? Jūsu avīzes kantoris taču atrodas Vecrīgā.

—           Man te, Preses namā, bija darīšanas, — Inese atbildēja, no manis nenolaizdama vērīgu skatienu. Mēs nebijām redzējušies kādus trīs gadus.

—           Jūsu priekšniecība laikam stingri skatās, lai jūs citiem preses izdevumiem daudz nerakstītu, vai ne?

—           Jā… — Inese domīga novilka. — Visi spēki jāziedo dzimtajam laikrakstam. Bet es redzu, ka tu pēdējā laikā esi pasācis čakli publicēties CN slejās. Ar literatūru ir cauri?

—           Gandrīz. Pēdējos gados esmu gan uzrakstījis vairākus romānus, bet … Acīmredzot būs jāpagaida labāki laiki.

—           Nekad vairs nebūs nekādu labāku laiku, — Inese grūtsirdīgi noteica, un šai mirklī man nez kādēļ viņas kļuva žēl. Bet varbūt žēl kļuva aizejošās dzīves, jaunības un izjukušās laulības? Es taču ar šo sievieti biju kopā nodzīvojis divpadsmit gadus un viņu ļoti mīlējis. Pat Joti. Tagad tas skan varbūt mazliet jocīgi, bet tad, kad mēs šķīrāmies, es gribēju nomirt. . .

—- Paēdusi esi? — neko labāku neatradis, uzprasīju.

—    Jā, bet ja tu man izmaksātu tasīti kafijas ar kūku . ..

—    Iesim lejā pie Edika?

—           Nē, tepat pie Mildas. Man patīk viņas senlaicīgie krēsli un galdiņi.

Mēs iegājām nelielā blakus telpā, kur vieglā puskrēslā mirdzēja daži pēc izskata vecmodīgi sarkani krēsli -un galdiņi un rūgti smaržoja kafija. Es paņēmu divas tasītes arabikas, vienu greznu tortes gabaliņu un divas glāzītes banānu liķiera. Apsēdāmies telpas tālākajā stūrī, atkal abi uz mirkli sajuzdamies kā agrā jaunībā iemīlējies pārītis.

—    Tu tagad esi CN štatā? — Inese interesējās.

—    Jā, — es atbildēju. — Nupat pieņēma.

—    Alga ir liela?

—    Vienieņn liela, citiem maza. Man tā ir pieņemama.

—    Par kādiem tematiem tev jāraksta?

—           Par visiem! — es iesmējos. — Bet specializējos tiesībsargāšanas jautājumos un kriminālnoziegumos.

—           Tu jau sevi vienmēr esi uzskatījis par lielu speciālistu mīlestības lietās, — Inese nopietni teica, lai gan man šķita, ka viņa par mani smejas.

—            Tur nu es esmu tikpat liels muļķis kā pārējie, — iebildu. — Tu varbūt esi gudrāka?

—           Nē, Ričard, — Inese skumīgi pašūpoja galvu. — Es laikam esmu bijusi vislielākā mulķe.

—           Kādā ziņā? — es pajautāju, lai gan uzreiz nojautu, ko viņa ar šiem vārdiem domājusi.

Inese mazliet skumji pasmaidīja, viegli pašūpoja galvu un domīga pacēla liķiera glāzi.

—   Ko nu vairs… Kas bijis, bijis! Kā tu tagad dzīvo?

—        Nezinu, — es paraustīju plecus. — Ko tev varētu izteikt vārdi labi vai slikti?

—   Un tomēr.

—       Tu bēdātos, ja es tev pateiktu, ka man iet Joti slikti? — es vaicāju.

—   Es tev mēģinātu palīdzēt.

—   Paldies, Ines. Bet ja ietu labi? Apskaustu?

—       Nē, Ričard! — Inese dzidri iesmējās un iedzēra dažus malkus patiešām pēc banāniem smaržojoša liķiera. — Es priecātos. Bet pirmajā laikā pēc šķiršanās… Man tolaik bija ļoti grūti.

—   Man tapat, — es teicu.

—   Es tevi neieredzēju, — Inese diezgan negaidīti atzinās.

—   Bet es tevi mīlēju, — sacīju.

—   Nevajag, — Inese klusi lūdza.

—        Mums nevajadzēja šķirties, — es sacīju un arī iedzēru aromātisko dzērienu. Tas man atgādināja banānus, bet tie man nekad nav garšojuši.

—   Kā tad vajadzēja? — Inese ar interesi paskatījās uz mani.

—       Tev vajadzēja to norīt, — es atbildēju. — Tev vajadzēja piedot un notikušo aizmirst.

—   Bet ja es to nespēju?

—       Ko tev devis tavs lepnums un šī nespēja? Tev bija vieglāk? Puikam bija vieglāk? Varbūt man bija vieglāk un labāk?

Inese brīdi klusēja. Viņai bija mīlīga, apaļa seja, paīsi blondi mati un gari pirksti ar spilgti krāsotiem nadziņiem. Uz labās rokas vidējā pirksta mirdzēja spožs laulības gredzens.

—       Mījo Ričard, — Inese beidzot klusi ierunājās. — Tu it kā esi pietiekami gudrs cilvēks, bet dažreiz runā pavisam primitīvi. Vai tad es svēru, cik man pēc tam būs vieglāk, cik smagāk? Es toreiz citādi nevarēju rīkoties, tu saproti? Citas to var, bet es nespēju piedot un aizmirst. To nenosaka prāts. Pret tevi, pret tavu toreizējo rīcību sacēlās mana dvēsele un apsmietās jūtas, visa mana būtība, Ričard, un mainīt tur neko vairs nevarēja. Jādomā, kad tu toreiz ar to dāmu likies gultā, tu arī daudz nesvēri, vai man pēc tam būs vieglāk vai smagāk. Un kā tu pats jutīsies pēc tam.

—        Šeit tev ir taisnība, Ines, — es mazliet apbēdināts piekritu. — Man vajadzēja svērt.

—       Tagad nožēlo? — Inese uzlika savu karsto plaukstu uz manas rokas.

Es atklāti un cieši ieskatījos viņas debeszilajās acis.

—   Jā, Ines, — es godīgi atzinos. — Es to ļoti nožēloju.

Abi ilgi klusējām. Pie blakus galdiņa apsēdās daži pazīstami žurnālisti un kāds rakstnieks, kas agrākajos gados, pats neko spožu neuzrakstījis, mani presē bieži kritizēja. Nezinu, kādēļ viņš to tik centīgi darīja, atņemdams kritiķiem darbu un maizi, bet nekādu cieņu viņš gan pārējo amata brāļu vidū neiemantoja.

—       Ja es kaut ko saprotu no gredzeniem, — mazliet apmulsis ar galvu parādīju uz Ineses roku, — tas laikam nav mūsējais, vai ne? Tu esi no jauna apprecējusies?

Inese pasmaidīja.

—   No jauna, Ričard, no jauna . . .

—   Kas viņš tāds ir?

—   Tu viņu nepazīsti.

—   Tas nekas. Arī žurnālists?

—   Nē.

— Biznesmenis?

—   Jā, varētu sacīt arī tā. Kādas nelielas firmas īpašnieks.

—       Tirgo banānus vai Royal spirtu? — es mazliet dzēlīgi interesējos.

Inese to juta, bet nelielo ironiju viegli norija.

—   Viņš netirgo, — Inese paskaidroja. — Roberts ražo.

—   Viņu sauc Roberts?

—   Roberts Kalnājs. Bet firmu sauc Inese.

—   Ļoti skaisti, — es sacīju. — Baigi tevī iemīlējies?

—   Acīmredzot.

—   Bet tu?

—       Es arī, — Inese pateica. — Roberts ir labs un ļoti izdarīgs.

—   Un bagats …

—       Jā, Ričard, arī bagāts, — Inese apliecināja. — Kas tur slikts?

—       Nekas, — es ātri atteicu, viena malkā strauji iztukšodams liķiera glāzi. Saldo banānu garšu noskalojis ar rūgtu kafiju, vēlreiz uzmanīgi noskatīju savu bijušo sievu. Es atvieglots sapratu, ka viņu vairs nemīlu, viss, kas mūs bija saistījis, jau sen kaut kur pazudis un izgaisis, dvēselē atstājot tikai vieglu sāpi un rūgtumu … Un tomēr kaut kas vēl bija palicis. Vai tā joprojām bija nožēla par to kļūmīgo soli, kad viena īsa baudas mirkļa dēļ man nācās zaudēt tik nesamērīgi daudz? Mums abiem bija labi. Mēs bijām kā radīti viens otram, un līdz pat šai dienai es nekādi nesaprotu, kādēļ mēs arī pēc tam tomēr nevarējām dzīvot kopā? Labi, es pieskāros kādas citas sievietes miesai, bet vai ar to uzreiz biju kļuvis tik pretīgs un netīrs, ka tu negribēji mani pat redzēt? Mēs divpadsmit gadus gulējām kopējā gultā, un es divpadsmit gadus katru nakti pieskāros tavai miesai. Ja jau mēs pirmīt sākām runāt par svēršanu, vai tad šie divpadsmit gadi, šīs četrtūkstoš trīssimt astoņdesmit dienas nevarēja izrādīties tomēr daudz smagākas, skaistākas un vērtīgākas par vienu īsu nakti? Tas būtu loģiski. Bet tā laikam arī ir visu mūsu nelaime, ka neviens iemīlējies cilvēks nekad vēsi un loģiski nespēj domāt! Viss balstās tikai uz sakāpinātām emocijām un tādām cilvēka psihes un vēl neatklātām hormonu darbības īpatnībām, ka acīmredzot tuvāko tūkstoš gadu laikā ikviens stipri iemīlējies cilvēks riskēs savu dzīvi pārvērst ellē un neglābjamā traģēdijā …

—    Bet tu? — Inese beidzot mani iztraucēja no pārdomām. — Tu neesi apprecējies?

—   Nē, — es mazliet strupi atbildēju.

—   Bet es dzirdēju . ..

—   Ko tu dzirdēji?

—   Tu it kā dzīvojot kopā ar Diānu Kvālu.

Es pārsteigts paskatījos uz Inesi un rūgti nodomāju, ka Rīga patiešām ir maza provinces pilsētiņa.

—   Kur tu to dzirdēji?

—    Mana draudzene Dienā pārzina Ārlietu ministrijas lietas… Un, protams, ne tikai oficiālo ārpolitiku vien. Tātad tās ir tikai baumas?

Mirkli klusēju. Ļoti iegribējās vēl kaut ko iedzert, bet nolēmu atturēties. Tātad attiecīgās aprindās daudziem ir zināms par manām attiecībām ar Diānu. Vai, pareizāk sakot, daudzi zina par Diānas attiecībām ar mani. Droši vien viņa visām draudzenēm un darba kolēģēm jau sen ir izkladzinājusi, ka tūlīt dosies likumīgā laulībā ar pazīstamo … Man tas nepatika. Nezinu kādēļ, bet man tas ļoti nepatika.

—    Baumas tās nav, — es lēnīgi atbildēju. — Diāna ir mana mīļākā.

—   Un tikai?

—   Tev šķiet, tas ir maz?

—    Nē, Ričard, taču nedomāju, ka tas būtu arī kāds milzīgs ieguvums. Jā, skaista tā Diāna ir, ko nu tur noliegt, taču . ..

—    Kas vēl? — stipri ieinteresēts vaicāju. — Esi dzirdējusi, ka viņai ir vēl kāds cits?

Inese papurināja galvu.

—    Nē, to dzirdējusi neesmu, lai gan … Tik skaistām sievietēm reti kad ir tikai viens.

—  Ja tā arī būtu, es nekādu lielo traģēdiju no tā netaisītu.

—       Tātad tu viņu nemaz nemīli, — Inese teica. — Tātad tev ar viņu ir tīri lietišķas attiecības, vai tā?

Es pasmaidīju un paliecos tuvāk savai bijušajai sievai.

—       Mīļo Ines, — es klusi vaicāju, — kas tev vairs no tā, vai man ar Diānu ir traka mīlestība vai tikai parastas mīļāko attiecības?

—       Tomēr… — Inesei mazliet aizķērās balss. — Tomēr, Ričard . .. Man ar tevi bija tik labi. Pa visām līnijām. Kādēļ tev toreiz visu vajadzēja izjaukt?

Es vairs negribēju ar Inesi strīdēties, kas bija īstais mūsu ģimenes izjaucējs — es vai viņa. Tā jau bija pagātne. Man jāskatās rītdienā. Man jādomā par Diānu un Salliju. Kādēļ katra mīlestība nāk ar lielām problēmām un sarežģījumiem … Kādēļ mīlestība nekad neatnāk viena, tīra un balta, neaizskarot neviena cita cilvēka jūtas un morālo vai materiālo stāvokli? Kādēļ ikviena mīlestība nevarētu pie mums atnākt tā, kā atnāk gaisma, nevienam neko neatņemot , un nevienu nepadarot nelaimīgu?

—       Man bija patīkami tevi atkal satikt, — sacīju. — Bez mazākās liekuļošanas novēlu, lai tev vienmēr labi veiktos, un esi laimīga ar savu jauno vīru! Jācer, ka viņš tev nekad nekļūs neuzticīgs, bet es …

—       Ričard, — Inese nopietni teica. — Es jūtu, tu neesi īsti laimīgs.

—       Varbūt. īsti laimīgs es biju tikai tad, kad tu man pirmo reizi pateici jā un kad piedzima mūsu Aivars. Jā, arī visus tos divpadsmit gadus, bet tas, kas nāca pēc tam … Tā bija tikai izmisīga cenšanās to visu aizmirst.

—        Piedod, Ričard, — Inese sacīja un atkal savu karsto plaukstu uzlika uz manas rokas.

—   Piedod tu arī man, Ines.

—   Par to vairs nedomā! Viss jau ir aizgājis.

—   Varbūt viss tikai tagad tājsti sāksies? — es pasmaidīju.

—   Mums jau ir četrdesmit divT. Kas vēl var būt?

—       Viss, — es nopietni teicu. — Viss, ko dzīve un cilvēki viens otram var dot.

—   Es šaubos, Ričard …

—   Es tomēr vēl ceru.

—   Tu patiešām vēl ceri satikt kādu lielu mīlestību?

—   Jā, Ines. Varbūt es viņu jau esmu saticis…

—   Diāna Kvāla?

—   Nē. Viņu sauc Sallija Reginska.

—   Smuki skan. Poliete?

—   Vistīrākā latviete.

—   Šito varbūt noķēri Ministru padomē?

—   Nē. Viņa ir fabrikas meitene.

—   Ko?! — Inese neslēpa pārsteigumu. — Ko tu teici?

—   Es teicu, ka Sallija strādā fabrikā.

—   Vai tas ir nopietni?

—   Kas tur būtu tik neticams?

—       Ne jau tas, ka kāda meitene strādā fabrikā. Man neticami liekas, ka tu . . . Kādē], Ričard?

—        Nezinu, — es paraustīju plecus. — Tas nav izskaidrojams. Es tikai jūtu, ka tas ir mans liktenis.

—  Viņa ir jauna?

—   Pat ļoti. Divdesmit gadu.

—       Tad es tevi neapskaužu, — Inese teica un, kā man šķita, pat atviegloti uzelpoja. — Tas nav nopietni. Bet, ja nopietni, tad tu būsi ļoti nelaimīgs.

—       Droši vien, — es smaidot piekritu. — Droši vien, Ines. Nekas labs no tā nav gaidāms.

—   Tad kādēļ, Ričard? — Inese neatlaidās.

—       Nezinu, — es atkal atkārtoju. — Tas ir kaut kas daudz stiprāks par manu gribu un prātu. Ar tādiem pašiem panākumiem varētu jautāt, kādēļ spīd saule? Kādēļ krīt sniegs? Kādēļ mēs vispār dzīvojam?

Inese klusēja, un ari es vairs negribēju runāt.

Pēc brīža mēs izgājām no Preses nama, un es Inesi pavadīju līdz trolejbusam. Pats pāri Vanšu tiltam gāju kājām. Dziļi zem manis rāma plūda Daugava, pie debesīm spīdēja karsta saule, bet man rokā bija avīze, ko sauca Maskas.

20. nodaļa

Pagāja nedēļa. Jutos draņķīgi. Pēkšņi iegribējās kaut kur aizbraukt, noslēpties un labu laiku nevienam nerādīties acīs. Nevēlējos nevienu ne redzēt, ne satikt. Ko man deva šī sastapšanās ar Inesi? Neko. Tikai uzzināju, ka viņa ir ļoti laimīga un jaunais vīrs bagāts. Tā tas arī varētu būt. Kas sievietei vēl nepieciešams, lai viņa būtu tik starojoša un laimīga? Ne jau nu nožēla par izputējušu mīlestību. Ir vajadzīgs ģimenes miers. Gādīgs un mīlošs vīrs. Gudri un paklausīgi bērni. Pārticība. Drošības sajūta par nākotni. Viss. Bet mums abiem tas jau reiz bija! Šis jaukais ģimenes miers un pārticība. Interesants darbs un labs dzīvoklis. Turklāt vēl jaunība un mīlestība. Tātad tas tomēr vēl nav viss, kas nepieciešams, lai ģimene vai vīrietis un sieviete atsevišķi būtu pilnīgi laimīgi! Acīmredzot

pilnīgās laimes formulai vajadzīgs vēl kaut kas, bet tieši kas, es nezinu un tagad arī vairs negribu zināt. Saha partiju vai cirka spēli ar Inesi esmu izspēlējis un zaudējis. No augšējā pakāpiena pa kazu atkal nobraucis līdz pašai apakšai. Stāvu tieši tai vietā, no kuras kādreiz sāku. Un ja tagad, vēl acu priekšā skaidri redzot, kā mazliet izaicinoši lepnā gaitā no manis vēlreiz aiziet kādreiz tik ļoti mīlēta un dievināta sieviete, bet es tomēr nejūku prātā, man nenāk pat raudiens un negribas nomirt, varbūt arī bija vērts zaudēt?

Man vienmēr ir patikuši dižā baznīcas reformatora Mārtiņa Lutera vienkāršie, taču dziju pārdomu pilnie vārdi: «Es ne no kā nebaidos, jo man nekas nepieder…» So atziņu visiem vajadzētu ņemt par savas dzīves pamatu — lietām pašām par sevi nav pilnīgi nekādas vērtības. Dārgas un nepieciešamas tās kļūst tikai saistībā ar kādu cilvēku. Tāpat kā mīlestība. Par prastu, lētu un pat visai primitīvu tirgus preci to pārvērš vienīgi cilvēka slimais, sakropļotais un ļoti alkatīgais prāts, bet jūtas, ko kāda cilvēka sirdī un apziņā izraisa otra cilvēka dāsnums, nesavtība, labestība, spēja uzupurēties un palīdzēt, cilvēciskais siltums un viņa ķermeņa vilinājums, liek domāt, ka uz šīs pasaules kaut kas tomēr ir paša Dieva radīts un tam nav nekādas cenas. Tāpat kā nav cenas saulei, debesīm, vējam, zvaigznēm, jūrai un tavam aicinošajam acu skatienam. Tu mani aicini, un es eju vai arī pagriežu galvu uz otru pusi un palieku stāvam.

Atceroties pēdējās nedēļas notikumus, man kļuva neērti. Varbūt pirmo reizi sametās pat bail. Ko lai es tagad saku Diānai? Kā lai izskaidroju savu uzvedību, ko lai stāstu, kāpēc tovakar pie viņas neaizbraucu? «Zini, man tonakt gadījās aiziet pie kādas citas sievietes…» Jauki, vai ne? Protams, tā būtu bijusi balta patiesība, bet nevienai sievietei šāda patiesība nav vajadzīga. Tad jau labāk melni meli. Šā vai tā, bet izskaidrošanās ar Diānu bija neizbēgama, tikai es nesapratu, kādēļ mums būtu jāizskaidrojas? Kāpēc mēs nevarētu šķirties klusējot, bez jebkāda skandāia, paskaidrojumiem un pārmetumiem? Kāpēc šķiršanās nekad nenotiek tikpat vienkārši un skaisti kā satikšanās?

Atklāti sakot, biju mazliet nobijies arī 110 Sallijas. Es sapratu, ka līdz ar nakti, ko pavadījām kopā, esmu pārkāpis to savstarpējo attiecību robežu, aiz kuras sākas pavisam cita dzīve, citas attiecības, cita attieksme vienam pret otru, citi pienākumi un atbildība. Vismaz tā tam vajadzētu būt, it sevišķi ņemot vērā mūsu lielo gadu starpību un, ja tā varētu teikt, arī mūsu sociālo un sabiedrisko stāvokli. Es negribēju

viņu, jaunu un skaistu meiteni, vienkārši pavest un, protams, nepavedu. Mēs tonakt viens otram atdevāmies ar tādu kaislību un aizrautību, ar tik patiesu vēlmi otram sagādāt iespējami lielāku prieku un baudu, un tas viss iznāca tik vienkārši un dabiski, ka šādu vēlēšanos varēja radīt tikai mīlestība. Jā, es pieņemu, tā varēja būt arī īsa viena mirkļa, vienas nakts mīlestība, taču tā bija dziļa, neprātīga un patiesa.

Es sapratu, ka šo mirkli, šo nakti, visu, kas ar mums toreiz notika, nekad vairs nespēsim ne atkārtot, ne par jaunu pārdzīvot, un varbūt tas arī bija labi. Vai var atkārtot un vēlreiz nodzīvot pagājušo dienu? Vai var atkal redzēt vakarnakts sapni? Bet es sapratu arī to, ka tagad, ja Sallija patiešām ir tāda sieviete, kādu es viņu uztveru un pazīstu, viņā mana negaidītā ierašanās un mūsu vētrainā mīlas nakts ir sabangojusi tik spēcīgus jūtu viļņus, ka tie, ja es Salliju pēkšņi atstātu, viņu varētu vienkārši nosist, noslīcināt, nosmacēt vai citādi sagādāt viņai lielu un drausmīgu nelaimi. Es jau biju sasaistīts. Ja negribēju būt nelietis, bija jāapzinās, ka esmu ieslodzīts jaunu pienākumu, atbildības un pats sava goda cietumā. No pieredzes zināju, ka ir ārkārtīgi bīstami spēlēties ar cilvēku jūtām, bet ar ik jaunu un nelaimīgu meiteņu pirmajām mīlestības alkām it sevišķi…

Tas ir tas pats, kas Montē Karlo ruletē. Tu visu liec uz viena cipara vai vienas krāsas laukumiņa, aizmirstot, ka pastāv vēl desmitiem citu krāsu, toņu un pustoņu, un bez šī vienīgā skaitļa, uz kura tu Joti apdomīgi vai arī bezprātīgi uzliec visu, kas tev tai mirklī pieder, ir vēl bezgalīga virkne citu … Bet tu liki uz šo vienīgo un tagad gaidi — laimēsi vai zaudēsi. Parasti zaudē. Parasti mēs visi zaudējam — liec, uz kuru skaitli vai cilvēku gribi…

Tovakar drausmīgi lija. Tas bija viens no šīs neparasti karstās vasaras retajiem pērkona negaisiem, kad uz dažām stundām dienas rāmais plūdums pēkšņi apstājās, debesis ātri pārklājās ar darvas melniem mākoņiem, sacēlās spēcīgs vējš, koku zari liecās un locījās, it kā mēģinādami aizķerties aiz savām saknēm, un jau pēc dažām minūtēm šo negaidīti satumsušo pasauli sāka apgaismot spilgti zibens uzliesmojumi. Tas bija mazliet baismi, bet šajā dabas ārprātā bija arī kāds skaudrs skaistums.

Es lēnām piegāju pie loga, pavēru aizkarus un ilgi skatījos trakojošajā stihijā. Lielas un smagas lietus lāses, kā paša Dieva asaras par daudzajām cilvēku nelaimēm, dobji sitās pret loga rūtīm, un no ābeļu zariem, klusu vaidu pavadīti, zemē krita pirmie nogatavojušies āboli…

Pagāja dažas minūtes, un līdz ar kādu spēcīgu zibens uzliesmojumu es pēkšņi tieši iepretim istabas logam aiz dārza sētas ieraudzīju uz ielas stāvam Salliju, Tas bija tik neparasti un negaidīti, ka es pirmajā mirklī pat stipri nobijos. Šķita, ka viou tieši šai brīdī un vietā būtu atnesis un nolicis kārtējais zibens uzliesmojums un spēcīgais pērkona grāviens. Bet, lai arī kā tas būtu īstenībā, Sallija tur tomēr stāvēja, raudzījās manas istabas logā, un viņu nežēlīgi mazgāja jau pirmās rudens elpas krietni atdzesētais lietus.

Es daudz neprātoju, kādēļ viņa tur stāv un skatās uz manu māju un mani. Kādēļ viņa šādā bargā laikā nesēž savā istabā uz silta mūrīša, bet atrodas uz ielas spēcīgā lietusgāzē? Vai viņa atkal, bēgdama no kārtējās nelaimes, šeit atskrējusi cerībā sastapt, ja ne gluži laimi, tad vismaz sapratni un palīdzību? Vai arī, nevēlēdamās vairs vientuļa salt savas aukstās mājas četrās sienās, kaut brīdi grib pabūt siltumā un nejust bailes?

Es ātri izskrēju laukā un satvēru Salliju aiz rokas.

—   Sallij! — es iesaucos. — Kas noticis?!

Sallija neveikli pasmaidīja.

—   Piedod, Ričard! — viņa mazliet drebošā balsī lūdza, arī pati drebēdama. — Es jau tev varētu samelot, ka vienkārši gāju pa ielu, tad pēkšņi atcerējos, ka šī ir tava māja, apstājos un logā ieraudzīju tevi. Bet patiesībā es tevi ieraudzīju jau mājās. Tu pie manis atnāci jau naktī, taču netuvojies, nenoskūpstīji, nenāci arī pie manis gultā, bet visu nakti nostāvēji pie durvīm, sargādams manu mieru un drošību. No rīta, kad pamodos, tu man teici, lai es dienā atnākot pie tevis … Un te nu es esmu, Ričard. Esmu atnākusi. Tiesa, nekāda smukā es pašlaik neizskatos, es esmu slapja līdz pēdējai vīlītei, taču tu mani sauci, un es tev paklausīju.

Es neko neteicu. Tikai ciešāk meiteni satvēru aiz rokas un ātri ievedu dzīvoklī. Mātes tobrīd nebija mājās, un es Salliju apstādināja savas istabas vidū. Meitene patiešām bija izmirkuši līdz pēdējam apģērba diegam un likās tik satriecoši nelaimīga, nevarīga, apmulsusi un saudzējama, ka man viņas kļuva neizsakāmi žēl. Turklāt šai samirkušajā tērpā un ar slapjajiem matiem viņa tomēr izskatījās tik pievilcīga, nevarīga un bērnišķīga, ka es viņu maigi noskūpstīju, lēni noslīdēju viņas priekšā uz ceļiem un atpogāju meitenes melnos, īsos minisvārciņus …

—   Ko tu gribi darīt? — Sallija tā kā mazliet nobijusies klusi vaicāja.

—   Es tevi izģērbšu, — skaidri atbildēju. — Es tevi izžāvēšu un sasildīšu.

Sallija pasmaidīja.

—   Kur tu mani žāvēsi? Uz plīts vai uz radiatoriem?

—   Es tevi žāvēšu savās rokās, — es viņai pavisam nopietni teicu. — Tu gulēsi uz manām krūtīm, un tev būs silti.

—   Man jau tagad ir silti.

—   Tu visa drebi.

—   Tas nav no aukstuma, — Sallija paskaidroja. — Tas ir no tavu roku pieskārieniem.

Es atpogāju trīs lielas pogas, kas atradās svārku sānos, un tos lēnām nolaidu līdz grīdai. Sallija pacēla te vienu, te otru kāju, un es svārkus noliku uz krēsla atzveltnes. Pēc tam atpogāju un noģērbu spilgti sarkanas krāsas blūzīti un arī to uzliku uz krēsla. Atpogāju un noņēmu plānu, sarkanu un mež- ģīņotu krūšturi, lēnām novilku arī Joti mazas, caurspīdīgas, baltas biksītes un nometu turpat uz grīdas. Pēc tam ar lūpām pieplaku meitenes karstajam vēderam, noklādams to ar maigiem skūpstiem, pēcāk noliecos mazliet zemāk, ar seju pieplaku viņas vēdera gala apmatojumam, tad skūpstīju viņas gurnus un kājas . . .

Brīnišķīgi mirkļi. Tas vispār varbūt ir pats skaistākais un saviļņojošākais, ko vīrietis savā dzīvē var piedzīvot. Ar katru nervu šūnu, ar katru savas dvēseles un miesas vibrāciju izjutu, ka skūpstu sev pilnīgi piederošu sievieti, tai pašā laikā dīvaini nojauzdams, ka tā varbūt nemaz nav sieviete, bet gan no debesīm zibens atnesta kādas citas pasaules būtne, kas ir vērtīgākais, skaistākais un pilnīgākais mākslas darbs, ko jebkad radījusi Dieva roka vai Visuma saprāts.

Pēc tam aizgāju uz vannas istabu, paņēmu lielu pūkainu pelddvieli un, atgriezies istabā, rūpīgi Salliju noslaucīju, apsedzu, paņēmu uz rokām un noguldīju uz sava lielā dīvāna.

Sallija smaidīja, bet viņas lielajās acīs es pēkšņi pamanīju asaras. Tas šķita savādi un nesaprotami. Nekas tāds īpašs taču nebija noticis. Vīrietis bija izģērbis sievieti, noskūpstījis viņas miesu un saudzīgi ielicis viņu gultā. Tā katru dienu visās pasaules malās dara miljoniem cilvēku, taču laikam katru reizi visur un vienmēr tas tomēr ir vienreizējs notikums un īpašs pārdzīvojums, it sevišķi, ja ar tevi neviens tik maigi un saudzīgi vēl līdz tam neko nav darījis.

—   Kāpēc tu raudi? — apgūlies viņai blakus, klusi vaicāju. — Kaut kas laikam tomēr ir noticis.

—   Jā, Ričard, — Sallija pēc brīža atbildēja. — Noticis ir kaut kas drausmīgs.

Es pieliecos pavisam tuvu viņas sejai un ar pirkstu galiem no meitenes acīm uzmanīgi noslaucīju asaras.

—       Tev te nekas nedraud, — es teicu. — Tu te esi pilnīgā drošībā.

Sallija mazliet samocīti pasmaidīja.

—        Ričard … — viņa tikko dzirdami čukstēja. — Tieši šeit mani sagaida tas… Tu man, lūdzu, piedod, tu esi tik labs un saudzīgs, stiprs un uzmanīgs, bet tieši šeit pie tevis, Ričard …

Es apmulsu. Es nesapratu, par ko Sallija runā. Zināju tikai, ka viņai šeit patiešām nekas nedraud.

—   Saki, kas tevi nomāc? — es viņu mudināju.

—   Es nevaru parunāt, — Sallija atzinās.

—        Tad guli un klusē, — es teicu. — Tūlīt uzlikšu mūziku. Tieši vakar nopirku kaseti ar franču dziedātājas Patricijas Kāsas koncerta ierakstu. Esi par tādu dziedātāju dzirdējusi?

—       Jā, — Sallija atbildēja. — Es viņu kaut kad esmu redzējusi televizorā. Viņa toreiz tāpat bija salijusi, stāvēja uz ielas, acīmredzot kādu gaidīja, bet viņš nenāca. Iela bija pilnīgi tukša, ne cilvēku, ne mašīnu, un viņai šķita, ka tovakar tukša ir visa Parīze. Bet viņa tomēr gaidīja un dziedāja, tikai man šķita, ka tā ir pati skumjākā dziesma par mīlestību. Kāpēc, Ričard? Kāpēc neviens šai pasaulē nekad nedzied par laimīgu mīlestību?

Es brīdi klusēju, tad mazliet skumji teicu: — Tādēļ, Sallij, ka laimīgas mīlestības nemaz nav.

Tad japāņu audiomagnetolā ieliku Patricijas Kāsas kaseti Je Te Dis Vous un atkal atgriezos pie Sallijas.

—        Zini, tev ir liela taisnība, — es sacīju. — Tu patiešām izskaties līdzīga Patricijai, tikai ne šai jaunajai francūzietei, bet gan mūsu pašu latvietei, Nacionālā teātra aktrisei Zanei Jančevskai. Es tev to vēl neesmu teicis? Tu viņai esi tik neticami līdzīga, it kā būtu viņas dvīņumāsa. It sevišķi pašlaik. Bet Patricija man ienāca prātā no Remarka romāna Trīs draugi. Esi šo izrādi redzējusi?

—   Nē, — Sallija noraidoši pakratīja galvu.

—   Tad vismaz romānu esi lasījusi? — vaicāju.

—   Nē, arī romānu neesmu lasījusi. Vai tā ir laba grāmata?

—        Jā. Labāks romāns par mīlestību līdz šim vēl nav uzrakstīts.

—       Bet tu nupat teici, ka laimīgas mīlestības neesot, — Sallijas sejā pavīdēja tikko jaušams smaids. — Ja ne dzīvē, tad vismaz grāmatās tomēr ir.

—       Jā, Sallij, — es domīgs piekritu. — Taču arī šai romānā viss beidzas bēdīgi.

—   Viņi izšķiras?

—   Patricija nomirst, — es atbildēju. — Bet mīlestība paliek. Mīlestība, Sallij, paliek vienmēr. No mums aiziet tikai cilvēki.

Sallija ilgi klusēja, un viņas lielajās acīs atkal parādījās asaras. Patricija Kāsa savā franču valodā dziedāja diezgan skumīgu dziesmu, un es nevarēju saprast, vai viņa dzied par laimīgu vai nelaimīgu mīlestību. Visticamāk, ka viņa vispār dziedāja pavisam par kaut ko citu. Varbūt par Vidusjūras zilajām debesīm un zaļajiem Bretaņas laukiem, par mežiem un bērniem, bet varbūt par veciem cilvēkiem kādā nespējnieku patversmē vai sirmu kundzīti, kas Sēnas krastmalā baro baložus.

Es atkal noliecos un ar lūpām no Sallijas acu kaktiņiem noņēmu dažas asaras.

—   Norunāsim tā, — es teicu. — Kad tu būsi pie manis, tu nekad nedrīkstēsi raudāt.

—   Es neraudu, — Sallija teica un ar abām rokām aptvēra manu galvu. — Tas tikai tā … Tas nav no sāpēm. Tas ir tikai no skumjām.

—   Kas tevi skumdina? Tu pirmīt ierunājies, ka tieši šeit tevi varot sagaidīt kaut kas tāds… Es nesaprotu. Kas tevi te tik briesmīgs varētu sagaidīt?

Sallija lēni pagrieza galvu sāņus, ilgi klusēja, tad pievēra acis un negaidīti teica: — Tu.

—   Neko nesaprotu, — paraustīju plecus. — Tev ir bail no manis?

—   Nē, — Sallija atkal atvēra acis un cieši uz mani skatījās. — Man ir bail pašai no sevis.

—   Kādēļ?

—   Man nevajadzēja nākt pie tevis, — Sallija teica. — Es zinu. Es to pilnīgi skaidri saprotu. Tas ir gājiens uz nekurieni. Vai, pareizāk sakot, tas ir gājiens pretī jaunai nelaimei. Un, ja es turpināšu iet, tad nonākšu telpā, kurai nebūs nevienas izejas. Ričard! Mīļais! Tas tūlīt skanēs loti skumji, bet tu neesi radīts man, un es neesmu radīta tev! Tu to vēl nenojaut? Bet, ja tomēr ir Dieva griba un viņš tevi ir radījis, lai tu mani kādreiz satiktu, un es esmu radīta, lai kādreiz satiktu tevi . .. Tas ir vēl simtkārt sliktāk! Tas ir pat traģiski!

—   Kādas gan muļķības tu pašlaik runā, — es pārmetoši teicu. — Tu, Sallij, kaut ko nesakarīgi fantazē.

Sallija ilgi klusēja un saspringti domāja. Tad, laikam spēji izšķīrusies, cieši satvēra manu roku un ļoti nopietna raudzījās tieši acīs.

—   Ričard … — viņa stipri drebošā balsī sacīja. — Es nezinu, ko tu ar mani esi izdarījis, bet es visas, šīs naktis nespēju gulēt, es visu laiku domāju par tevi, es tevi redzēju gan sapnī, gan pavisam reāli stāvam manā istabā pie loga. Es acīmredzot stulbi, muļķīgi un bezcerīgi esmu tevī iemīlējusies, un pirms stundas man pēkšņi uznāca tik nepārvaramas ilgas pēc tevis … Piedod! Es skrēju šurp. Man bija vienalga, līst lietus, ir sniegputenis vai zemeslode griežas uz otru pusi. Es saprotu, man to nevajadzēja darīt. Es nedrīksu ar tevi draudzēties, nedrīkstu mīlēties .. . Tādam nolūkam tev acīmredzot ir citas sievietes. Tu stāvi kaut kur loti augstu, pašā sabiedrības virsotnē. Un tādas droši vien ir arī tavas sievietes. Limuzīnos vizināmas, kažokos tērptas, zelta un briljantu rotām izdaiļotas. Bes es uz darbu eju kājām. Es strādāju smagu, netīru darbu fabrikā. Cauru dienu visapkārt dzirdu rupjas lamas un jēlības. Man tikpat kā nav iznācis iet uz teātriem, arī gudras grāmatas es neesmu daudz lasījusi. Un ja vēl pieminam seksu … Paskaties uz mani! Es tavā priekšā guļu pilnīgi kaila. Es nejūtos neērti. Varbūt tieši otrādi. Man ir patīkami, ka tu mani tādu redzi, jo manā ķermenī nav itin nekā tāda, no kā man būtu jākaunas vai kas tur būtu neglīts vai nepatīkams. Tu esi vīrietis, un es zinu, ka tu mani šai brīdī ļoti iekāro. Tu mani gribi, un es ļoti gribu tevi. Bet, Ričard! Ja tu ar mani vēlies pavadīt kaut vēl vienu dienu, vēl vienu nakti, tev ir jāzina. Lai tas izjauc un izputina visu, bet tev ir jāzina … Es savu nevainību zaudēju, kad vēl mācījos pamatskolas sestajā klasē. Es neko no tā nesapratu, man kaut ko tādu darīt vēl ne reizi nebija ienācis pat prātā. Bet māte kādu vakaru istabā ieveda piedzērušos, tikko no cietuma iznākušu vīrieti un par dažām degvīna pudelēm viņam mani pārdeva. Pati vēl palīdzēja. Turēja un sita. Man tai pašā naktī laikam vajadzēja izdarīt pašnāvību vai arī sajukt prātā. Bet nekas nenotika. Es tikai ilgi krampjaini vēmu un pirmo reizi pret Ausmu izjutu drausmīgu naidu. Pēc tam mani ir ņēmuši vēl daudzi citi vīrieši, un viņi visi to ir darījuši, būdami galīgi piedzērušies un vienmēr lietodami varu. Pirms diviem gadiem man uzradās viens puisis, ar kuru es taisījos precēties. Es nezinu, vai mēs viens otru mīlējām, taču man šķita, ka šīs laulības man palīdzēs izrauties no tās smirdošās bedres, kurā atrodos. Taču arī viņš gandrīz pastāvīgi bija iereibis, tā kā šīs cerības acīmredzot būtu bijušas tikpat nereālas kā visas pārējās. Atklāti sakot, Ričard, es pati brīnos, kā vēl neesmu noripojusi pašā dzīves dibenā. Kāpēc neuzdzī- voju ar mātes kompānijām, kāpēc karsto un piedūmoto fabrikas cehu nenomainu pret bagātniekiem domātajām saunām, restorāniem un intīmklubiem? Nezinu. Kaut kas man liedz to darīt. Vismaz pagaidām. Un tad ne saukts, ne gaidīts pēkšņi uzrodies tu. Es neteikšu, ka tevī iemīlējos no pirmā acu uzmetiena. Pirmajā reizē, kad tu pie manis atnāci un atnesi tēva vēstuli, tu man pat nepatiki. Šķiti tāds auksts, nepieejams un augstprātīgs. Bet vēlāk… Es jau te varu stāstīt diezin par kādām mīlestībām vai citām jūtām. Es vienkārši nezinu, ko tas viss nozīmē. Bet tad, kad tu mani pirmo reizi ieguvi… Tu jau vari smieties un neticēt, bet tas bija tā, kā tas laikam notiek pirmo reizi, kad ir liela mīlestība. Neviens mani pirms tam tā nebija skūpstījis. Neviens tā nebija glāstījis. Neviens nebija teicis tik skaistus un mīļus vārdus. Neviens līdz tam to nebija darījis tik maigi, saudzīgi un skaisti.

Sallija apklusa un ar labo roku pāri savam kailajam ķermenim lēni pārvilka plato pelddvieli. Viena krūts palika neaiz- klāla, un viņa šai brīdī izskatījās neizturami skaista un iekārojama. Man vispār šķita, ka viss notiekošais un dzirdētais nemaz nenotiek īstenībā, bet esmu to iztēlojies, rakstīdams romāna Sieviete visam mūžam kārtējo nodaļu.

—  Tagad tu zini visu, — Sallija sacīja. — Tagad tu man vari uzspļaut un izdzīt laukā uz ielas. Bet tas man bija tev jāpasaka un tev tas bija jāzina, ja tu gribi vēl kaut vienu dienu būt kopā ar mani.

Es neteicu neviena vārda. To visu es jau zināju vai arī pietiekami skaidri nojautu. Es nekad nebiju iedomājies, ka Sallija ir šķīsta, nevainīga un romantiska meitene, kura sapņo par prinčiem, dzīvodama smalkā mietpilsonības vidē. Ja viņa tāda būtu, stipri šaubos, vai es viņai pievērstu uzmanību. Bet man patika un likās augsti vērtējams tieši tas, ka, esot dzīves padibenēs, šī ārēji ļoti pievilcīgā meitene visiem fiziskajiem un morālajiem spēkiem ir centusies no turienes izrauties, nav pakļāvusies. Sallija ir bijusi stiprāka par vidi, kurā viņa dzīvo, un tā nav spējusi viņu uzvarēt.

—  Sallij, — es klusi sacīju. — Viss, ko tu teici, ir nepatiesība. Nekas tāds ar tevi nav noticis. Aizmirsti! Neviens tevi nav pazemojis, nav sitis, nav ņēmis ar varu! Tu vienmēr, visu laiku esi bijusi tik tīra un balta, kāda esi pašlaik. Tu saproti? Tikai mīlestība visam piešķir kaut kādu nozīmi, bet pārējais .. .

—  Arī pārējais, — Sallija tikko sadzirdami iebilda. — Nozīme ir visam, kas ar mums noticis.

—   Iespējams, — es teicu. — Taču tas viss jau ir garām, īsteni svarīgs ir tikai tas, kas notiek pašlaik.

—   Bet kas notiek pašlaik? — Sallija strauji uztrūkās sēdus un šķita nopietni satraukta. Platais dvielis nokrita no viņas brūni iedegušajiem pleciem, arī otra krūts atsedzās, un tagad

viņa izskatījās tik dabiski glezna, ka šķita — tu atrodies kādā no izcilākajiem muzejiem un, mazliet apstulbis un pārsteigts, skaties pasaulē labāko mākslas darbu. — Ričard! Kas tas ir, kas pašlaik ar mums notiek?!

—        Nezinu, — es paraustīju plecus. — Tam vēl neviens nav izgudrojis nosaukumu, un neviens vēl nav devis izskaidrojumu.

—   Bet nekas slikts tas taču nav, vai ne?

—   Nē, Sallij. Tas ir vislabākais, ko cilvēki šai pasaulē dara.

Sallija smaidīja. Arī es pasmaidīju. Šai brīdī viņa man tik

loti patika, ka es iedomājos, ja meitene pašlaik pieceltos, apģērbtos un ietu prom, tas man būtu lielākais zaudējums dzīvē.

—   Tu mani prom nedzīsi?

—       Nekad, — es atbildēju. — Esi droša. Tu vienmēr šeit būsi gaidīta un aicināta.

—   Skaisti, — Sallija pateica. — Bet es atnācu neaicināta.

—       Tu aizmirsi, — es viņai atgādināju, — tu pirmīt teici, ka mani esi redzējusi savā istabā un es tevi esmu saucis pie sevis .

—   A! — Sallija iesmējās. — Patiešām! Tu vienmēr esi tik labs?

—        Nē, — es lēni pakratīju galvu. — Ta vispār nekad nemēdz būt. Esot labam pret vienu, bieži iznāk būt sliktam pret kādu citu.

Sallija kļuva nopietna un labu laiciņu klusēja. Es tūlīt nojautu, kas pašlaik notiek viņas galviņā, un tā arī bija.

—       Tu domā to sievieti, pie kuras tev tovakar vajadzēja būt? — viņa uzprasīja.

—   Nē, — es atklāti meloju. — Es domāju vispār.

—       Tu vēl ar to sievieti satiecies? — Sallija nopietni painte- resē j ās.

—       Arī tas ir garām, — es atbildēju. — Tas jau ir bijis un pārvērties pagātnē.

—   Tas notika manis dēj? — Sallija pajautāja.

—        Ne gluži, — es paskaidroju. — Tava šodienas pēkšņā atnākšana un viss, kas pašlaik notiek un, iespējams, notiks, rīt arī būs tikai pagātne.

—       Bet tas būs noticis ar mums, — Sallija mulsi atgādināja un negaidīti piekļāvās manam plecam. — Tas būs noticis ar mani.

Es mazliet pagriezos un ar abām rokām sāku glāstīt viņas krūtis. Tās bija cietas un loti karstas. Nemaz nevajadzēja būt lielai pieredzei, lai uzreiz saprastu, ka tās patiešām vēl ir meitenes krūtis.

—   Sapnis turpinās, — Sallija čukstēja.

—   Nē, Sallij, — es viņai tikpat klusi atbildēju. — Vienkārši tā ir dzīve, kas turpinās.

—   Cik ilgi? — meitene viegli nodrebēja, pacēla galvu un skatījās man tieši acis. Es šo skatienu izturēju, taču nezināju, ko viņai atbildēt. Patiešām, cik ilgi? Es sapratu, ka Sallija to nejautāja, domādama par dzīvi vispār, bet gan tikai par mūsu attiecībām. Tomēr vai šai pasaulē ir tāds gudrinieks, tāds gaišreģis, kas var droši pateikt, kad beigsies tava laime, kad atdzisis jūtas un mīlestība pārvērtīsies naidā? Kas pateiks — tu ar šo sievieti un tu ar šo vīrieti jaukā saderībā nodzīvosiet tik un tik gadu vai tik un tik mēnešu? Kā visa matērija un mēs paši esam uzbūvēti no elementārdaļiņām, tā arī ikviena cilvēka dzīve sastāv no mirkļiem. Un, ja šis mirklis ir bijis skaists un spējis mūs fiziski un garīgi saviļņot, mēs gribam, lai tas atkārtotos vēlreiz un vēlreiz. Ja cilvēki ir gudri, viņi patiešām šos mirkļus arī spēj atkārtot bezgalīgi, tā savu dzīvi veidodami vienreizēji skaistu, garu un ļoti vērtīgu. Vai mēs būsim tik gudri? Vai es arī vēl pēc mēneša, gada, desmit gadiem vēlēšos, lai šī sieviete ar kailām krūtīm sēdētu man blakus un mēs ar tikpat lielu patiku skatītos viens otram acīs un vēlētos pieskarties otra miesai? Nezinu. Bet vai tas tieši šobrīd ir tik svarīgi? Svarīgi, ka šis mirklis mani ir padarījs labāku.

—   Paklausies, Sallij, — es meitenei teicu, ar rokām apņēmu viņas plecus un lēni atlaidu guļus. — Neviens cilvēks nezina, cik gara būs viņa dzīve. Un kāda šī dzīve būs. Neatkarīgi no mūsu gribas un rīcības tā var krasi mainīties jebkuru dienu vai nakti. Taču tu tagad, par laimi vai nelaimi, esi ienākusi manā dzīvē un visai drīz to ļoti pārvērtīsi. Bet es savukārt, par laimi vai lielu nelaimi, esmu ienācis tavā dzīvē. Arī tava dzīve kļūs citāda. Nezinu, cik ilgi tas mums turpināsies, taču tev ir jātic man, ka vismaz šai mirklī es tevi ļoti mīlu. Galu galā tas arī nemaz nav tik svarīgi, cik ilgi cilvēki viens otru mīl. Mēs viens otru mīlam šodien. Vai tas nav skaisti? Un vai tikai viena tāda mīlas pilna diena dažreiz neatsver visu turpmāko tukšo dzīvi?

—  Tā man nekad vairs nebūs tukša, — Sallija nočukstēja, un viņas acīs atkal parādījās asaras. — Tajā tagad būsi tu.

—   Vienmēr, Sallij, — es teicu.

—   Tu par mani nedomāsi neko sliktu?

—   Nekad.

—   Un tev nekad no manis nebūs kauns?

—   Es ar tevi lepošos. Nevienam citam nebūs tik skaista meitene.

—   Tu mani kādreiz aizvedīsi uz teātrī? .

—       Mēs uz to iesim bieži. Gada laikā tu redzēsi visas mūsu teātros iestudētās lugas.

—   Bet uz restorānu tu mani ari kādreiz aizvedīsi?

—       Noteikti. Rīt pat aizlidosim uz Parīzi un paēdīsim pusdienas restorānā Pie Maksima.

—   Kāpēc tieši tur?

—   Tas ir dārgākais restorāns pasaulē.

—   Kur tu ņemsi tik daudz naudas?

—   Šonakt aplaupīšu Rīgas Komercbanku, — es atbildēju.

—   Un to visu manis dēl?

—   Ne tikai.

—       Ričard! Aizved mani uz mūsu pašu Astoriju! Tur tāpat esot ļoti dārgi un skaisti. Man darbā kāda paziņa stāstīja, ka viņu tur aizvedis mīļākais, un bija stāvā sajūsmā.

—   Tu arī būsi stāvā sajūsmā.

—   Es jau tāda esmu no tavas runāšanas vien.

Es klusēju.

—   Negribi, ka es par tevi sajūsminos?

—   Tu teici, ka sajūsminies tikai par manu runāšanu.

—       Par tevi, Ričard! Mīļais! Tu mani parādīsi arī saviem draugiem?

—   Protams. Vispirms es tevi parādīšu savai mātei.

—   Tu jau mani viņai parādīji. Esi aizmirsis?

—   Tagad tas būs citādi.

—       Ko tas nozīmē? Tagad tu mani viņai stādīsi priekšā kā savu mīļāko?

—       Nē, Sallij. Tagad es tevi viņai stādīšu priekšā kā savu labāko draugu.

—   Paldies. Es labprāt gribētu būt tev draugs. Un tu man,

vai ne?

—  Pats par sevi saprotams, Sallij.

—   Man tava māte šķita ļoti laba.

—  Viņa arī ir laba.

—   Un tu arī.

—       Es nē. Es te tikai runāju, bet tevi vēl ne reizi neesmu pat noskūpstījis.

—       Tad skūpsti, Ričard! — Sallija priecīgi un ļoti bērnišķīgi iesaucās. — Es piederu tev. Kā sieva, mīļākā un verdzene.

Es ātri norāvu kreklu un garās bikses un saudzīgi uzgūlos tiz Sallijas karstā ķermeņa. Sāku skūpstīt viņas lūpas un kaklu, pēc tam slīdēju zemāk un skūpstīju viņas krūtis. Mani reibināja ne tikai kaisle un nevaldāma vēlēšanās šo meiteni iegūt, bet arī viņas neparastā ķermeņa smarža. Un tikai mazliet vēlāk «•s sapratu, ka šo brīnišķīgo augumu un miesu pirms dažām

minūtēm taču bija nomazgājis lietus. Bet šis lietus pirms tam bija tecējis kādā meža strautā, atradies dārzos un pļavās, nācis no visiem ezeriem, upēm un jūrām … Pēc tam, pieskāries debesīm un sajaucies ar saules un zvaigžņu gaismu, nonācis uz šīs brīnumjaukās sievietes miesas. Tādēļ viņa arī tik pasakaini smaržo pēc puķēm un āboliem, pēc egļu skujām un jūras putām.

— Sallij, — es klusi teicu. — Es tevi mīlu un skaidri zinu — no šīs dienas mūsu abu dzīvē sākas kaut kas pilnīgi jauns un, jādomā, arī vienreizēji skaists. Tu nekur no šejienes vairs prom neiesi. Tu vairs nevienu dienu nestrādāsi fabrikā. Tu nekad vairs nedzīvosi pie savas mātes. Tu dzīvosi šeit. Te nekad, nevienu mirkli nebūsi ne mana kalpone, ne verdzene. Tu varēsi būt tikpat brīva kā putns gaisā vai stirna mežā. Es tev neko neliegšu un nekad neko neprasīšu. Es tikai gribu, lai tu būtu mana meitene. Mans draugs.

Kad pēc kāda laika vēlreiz ar lūpām pieskāros Sallijas acīm, nez kāpēc atkal sajutu viņas asaru sāļo garšu, bet seja staroja un viņa izskatījās neatkārtojami skaista un laimīga.

21. nodaļa

Nākamā diena bija svētdiena. Pērkona negaiss beidzās, lie tus pasauli bija nomazgājis tīru, un tagad spožajos saules sta ros tā izskatījās gaiša un jauna. Gluži kā meitene, kas gulēja man blakus un vēl nebija pamodusies. Kādus sapņus viņa redzēja? Un ko vispār gribēja redzēt un sajust? Acīmredzot to pašu, ko grib visi — normālu dzīvi. Normālas vīrieša un sievietes attiecības. Tās nebija nekādas gaisa pilis, taču tik reti sastopamas, ka ne jau velti tās patiešām vēlas gandrīz vai katrs šai pasaulē dzīvojošs cilvēks.

Paskatījos pulkstenī. Tas rādīja pusvienpadsmit. Dzirdēju, ka māte rīkojas pa virtuvi. No tās jau nāca patīkama tikko vārītas kafijas smarža. Redzēju, kā caur logu istabā aumaļām plūst gaisma un spoži saules stari. Tie pieskārās arī mūsu sejām, atnesdami sveicienu no citām pasaulēm, kur varbūt, tāpat kā pie mums, dzīvās būtnes augstu vērtē šādu siltu un pasakaini skaistu rītu, kurā tu citas planētas gaismā vari būt kopā ar ļoti tuvu cilvēku.

Pēc dažām minūtēm dzirdēju, kā mājas priekšā uz ielas apstājas automašīna, bet nepievērsu tam nekādu uzmanību. Es pacietīgi gaidīju Salliju pamostamies. Gaidīju, lai viņu atkal varētu apklāt ar skūpstiem un pateikt, ka viss ir kārtībā. Zemeslode joprojām stāv savās eņģēs un mēs — savā mīlestībā.

Pēc dažiem mirkļiem dzirdēju, ka atskan durvju zvans, ka māte iet atvērt un gaitenī kaut ko saka atnācējam. Tad pavisam tuvu atskanēja steidzīgi soļi, manas istabas durvis negaidīti atvērās un istabā ienāca .. . Diāna!

Viņa bija ģērbusies cieši pieguļošā pelēkā kostīmā, ap kaklu kā rožu smarža viegli plīvoja spilgti sarkana šallīte, bet galvu rotāja melna cepure ar platām malām. Viņa, kā parasti, izskatījās sasodīti skaista un eleganta.

Bet es no pārsteiguma kļuvu gluži mēms. Es bieži biju lasījis romānos, skatījies kinofilmās un dzirdējis cilvēkus sakām: «Viņi tika pārsteigti gultā.» Taču nekad nebiju iedomājies, kā tas ir un kā cilvēki jūtas, kad viņus kāds patiešām pārsteidz gultā.

Sajūta bija vairāk nekā riebīga. Pēc pirmā brīža pārsteiguma uzplaiksnīja ass naids pret sievieti, kura stāvēja mums iepretim un nicīgi skatījās. Ar kādām tiesībām viņa šeit bija ieradusies? Ar kādām tiesībām iedrāzusies manā mājā un istabā? Ar kādām tiesībām ielauzusies manā dzīvē, kas piederēja tikai man un tai meitenei, kura pašlaik gulēja man blakus. Tā šeit ienākt nedrīkstēja pat mana māte, un viņa nekad arī nebūtu nākusi, jo ir vietas un laiks, kas pieder tikai tev. Laiks un vieta, kur tu vari būt gan viens, gan divatā. Vieta, kur tu vari dzīvot un nomirt.

Man šķita, Diāna pirmajā mirklī gribēja kliegt un kaut ko rupju teikt, tad tomēr ātri savaldījās, vairākas reizes pašūpoja galvu un smagi, mazliet teatrāli nopūtās.

—   Tā jau es domāju, — viņa teica, brīdi pastāvēja, tad negaidīti pienāca cieši pie dīvāna un uzmanīgi skatījās uz sievieti, kas atradās man blakus.

Sallija gulēja uz muguras. Saceltā trokšņa dēļ viņa pamodās un nesapratnē raudzījās uz svešo atnācēju. Man kļuva bail par viņu. Diāna uz Salliju raudzījās ar tādu naidu, ka likās — viņa tūlīt metīsies Sallijai virsū un saplosīs gabalos. Bet nekas tāds nenotika. Diāna spēja sevi apvaldīt, vēl dažus mirkļus mūs nicīgi noskatīja, tad pagriezās un gāja uz durvīm.

—   Ja tev nav grūti, — viņa pavēlošā tonī sacīja, — tad varbūt piecelies un iznāc laukā! Es domāju, tev kaut kas tomēr būtu man jāpasaka!

Diāna izgāja. Izskatījās, ka Sallija vēl neko nebija paspējusi īsti saprast. Es strauji izlēcu no gultas, uzrāvu kājās virsbikses, uzģērbu rūtainu flaneļa kreklu un izskrēju gaitenī. Tur stāvēja māte.

—        Kāda velna pēc tu viņu ielaidi iekšā? — es pārmetoši vaicāju.

—   Bet… — māte samulsa.

—   Kur viņa tagad ir?

—   Izgāja laukā.

Es atvēru durvis, apgāju ap mājas stūri un ieraudzīju, ka Diāna apsēdusies uz soliņa dārza malā. Tur bija arī galds un vēl divi soli. Es lēni piegāju klāt. Diāna, savu daiļo seju mazliet noslēpusi aiz lielajām cepures malām, skaļi raudāja.

Es nezināju, ko teikt. Tikai nodomāju, ka ar sievietēm vienmēr ir tā savādi — viņas mūžīgi raud. Vai nu aiz laimes vai nelaimes.

Beidzot Diāna pacēla galvu, ar greznu zīda kabatas lakatiņu izslaucīja acis un cieši uz mani paskatījās. No viņas skatiena dvesa fiziski sajūtams saltums.

—   Tu esi nelietis, Ričard, — viņa ļoti skaidri teica.

Es apsēdos Diānai blakus un ar roku viegli pieskāros viņas plecam.

—   Tā iznāk, — es piekritu. — Pēdējais nelietis.

—   Tikai, lūdzu, nesmejies!

—   Saku pavisam nopietni. Taču tas ir tikai tavs vērtējums.

—        Kādēļ tu manās acīs sevi negribēji pacelt uz visaugstākā apbrīnas un mīlestības pjedestāla, bet ņēmi un pats sevi iemeti mēslos?

—   Diān! Nerunā par mēsliem! — es apvainojies iesaucos.

—   Labāk paskaties, kāda šodien skaista diena! Varbūt pēdējā šoruden tik silta un saulaina! Un arī dārzs vēl ir skaists.

—   2ēl, Ričard, ka tu vairs neesi skaists.

—       Es arī, Diān. Un tu. Atklāti sakot, es tevi vēl ne reizi tik skaistu neesmu redzējis.

—        Un nekad arī neredzēsi, — Diāna teica, mazliet nervozēdama atvēra rokassomiņu un steidzīgi aizsmēķēja cigareti.

—   Tu mūsu mīlestību nokāvi kā prasts tirgus miesnieks, — viņa drebošā balsī turpināja. — Kādēļ tas tev bija vajadzīgs?

Es paraustīju plecus. Nezināju, ko atbildēt. Tad jau varētu arī jautāt, kādēļ šodien varbūt ir šī gada pēdējā siltā diena? Kādēļ no ābelēm krīt nogatavojušies āboli? Kādēļ mēs novecojam un kļūstam citādi?

—        Es nezinu, Diān, — atklāti teicu. — Es nekad par to neesmu domājis. Kādēļ pirms diviem gadiem es iemīlējos tevī? Kādēļ tagad iemīlējos Sallijā? Nezinu.

—   Viņu sauc Sallija? — Diāna gandrīz vai lietišķi vaicāja.

—   Sallija Reginska.

—   Tātad sāc jau salaist ar mazgadīgajām? — Diānas balsi bija jaušams skaidrs dzēlīgums. — Vina vēl izskatījās pēc bērna.

—   Nē, Diān, viss kārtībā. Sallija ir pilngadīga.

—   Tātad viņa vienkārši ir mauka, — Diāna tikpat lietišķi konstatēja. Un, lai gan pēdējā laikā šis vārds tiek lietots arvien atklātāk un bieži arī publiski, tas tomēr kaut kā ļoti asi kontrastēja ar eleganto ārieni, aristokrātiskajām manierēm un šīs sievietes sabiedrisko stāvokli.

—   Nerunā par cilvēkiem, kurus tu nepazīsti, — es sacīju.

Diāna vairākas reizes dziļi ievilka dūmus, nometa zemē ne-

izsmēķētās cigaretes galu un cieši mani uzlūkoja. Saltums bija pazudis. Taču viņas tumšajās acīs-vēl nebija radies arī siltums.

—   Tas tev ir tikai vienas nakts gājiens vai arī… ? — Diāna painteresējās un ar nepacietību gaidīja atbildi.

—   Ja tas būtu tikai vienas nakts' gājiens… — es lēni sacīju un arī atklāti skatījos viņas sejā.

—   Tad es tev piedotu, — Diāna ātri un negaidīti teica.

Es jutos pārsteigts un savā ziņā pat ļoti saviļņots. Es zināju, ka tā rīkoties spēj vienīgi sieviete, kas ir neglābjami iemīlējusies. Un man pat zibenīgi caur smadzenēm izskrēja doma, ka es laikam tomēr esmu liels muļķis un pavisam nepateicīgs cilvēks. Lūk, tev blakus sēž ļoti skaista, gudra, bagāta un hipnotizējoši valdzinoša sieviete, un tu viņu esi mīlējis, tu viņai esi teicis vārdus, kādus saka tikai vistuvākajam un dzīvē visvajadzīgākajam cilvēkam, un jūs jau kopīgi kalāt nākotnes plānus, un tev bija ļoti patīkami ar viņu parādīties sabiedrībā, tu ar viņu visur juties labi, un arī mātei viņa patika, bet tad pēkšņi kaut kas notika, un tu viņu nežēlīgi piekrāpi un pazemoji. Nē, es viņu neesmu pārstājis mīlēt, viņa man nekādā ziņā nav kļuvusi sveša vai nepatīkama, taču Diāna man, varbūt pašam par lielu pārsteigumu, nav kļuvusi arī par turpmākās dzīves nepieciešamību … Es bez viņas varu mierīgi dzīvot tālāk. Bet vai turpmāk spēšu dzīvot bez Sallijas, tik droši apgalvot vairs nevaru. Kas tas ir? Es neko citu nevaru izdomāt un ne ar ko citu to nespēju izskaidrot, kā vienīgi domāt, ka tā ir mīlestība. Turklāt mīlestība vistīrākajā tās izpausmē. Šeit nav neviena grama aprēķina. Es pilnīgi ļaujos savām jūtām un galvu reibinošajai apziņai, ka beidzot esmu atradis cilvēku, kura labā varētu ziedot visu atlikušo dzīvi.

Vēlreiz maigi noglāstīju Diānas plecu un klusi teicu: — Paldies, Diān. Patiešām piedod, ja vari. Taču šī nav mūsu pirmā nakts. Un droši vien nav ari pēdējā . . .

Diāna, zemu noliekusi galvu, ilgi klusēja. Man viņas kļuva žēl, un es nekādi nespēju saprast, kādēļ mīlestībai cilvēku laime gandrīz vienmēr ir jābūvē uz kāda cita cilvēka nelaimes un viņa sagrautās dzīves drupām?

Diāna pacēla galvu un pēkšņi pasmaidīja. Lai gan smaids bija sāpīgi skumjš, tas tomēr bija patīkams.

—       Tātad viss cauri? — viņa uzprasīja un atkal paņēma cigareti.

Es neko neatbildēju. Viņa tomēr saprata.

—   Tas viss ir tik negaidīti…

—   Jā, Diān. Es pats esmu pārsteigts.

—   Mums taču bija labi, vai ne?

—   Mums bija brīnišķīgi.

—   2ēl, ka dzīvē viss skaistais tik ātri beidzas.

—   Visa dzīve, Diān, ātri beidzas.

—   Tādēļ jo vairāk žēl.

—   Nedusmojies! — es visā nopietnībā lūdzu.

—  Atceries, kā es tev naktī zvanīju no Parīzes?

—       Tas bija vienreizēji skaisti! — es apliecināju. — Ja gadīsies būt vēlreiz …

—       Bet tu man nevari piezvanīt no vienas Rīgas malas uz otru.

—   Es dažreiz zvanīju, bet…

Diāna dažus brīžus klusēja, tad atkal ar savām lielajām acīm pavērsās pret mani.

—   Ko man tagad darīt?

Es mazliet apmulsu, tad neveikli pasmaidīju.

—       Tev jābrauc uz mājām, — es teicu. — Pēc tam tu droši vien atkal drīz aizbrauksi uz Ņujorku vai Madridi, uz to pašu veco labo Parīzi vai Londonu, jautri pavadīsi laiku augstākās sabiedrības kokteiļu vakaros, diplomātiskajās pieņemšanās, un tev, kā vienmēr, blakus būs kāds ar labām manierēm un gudru prātu apveltīts kungs. Par ko tev skumt?

Diānas sejā un acīs pazibēja patiess pārsteigums.

—   Vai tas noticis tāpēc? — viņa vaicāja.

—   Nē, ne tāpēc.

—   Tev nepatīk mans darbs?

—   Patīk.

—   Tu esi greizsirdīgs?

—   Tas viss nav tāpēc, — es atkārtoju.

—        Es tev šo divu mūsu gadu laikā ne reizi neesmu bijusi neuzticīga, — Diāna teica.

—       Es par to nemaz nešaubos. Bet, ja būtu atgadījies, es tev, Diān, piedotu.

—   Viss bijis tīri, — Diāna teica, : Tev nav man ko pārmest.

—   Es tev neko ari nepārmetu. Mums patiešām abiem bija labi.

—   Ar ko tas skuķis nodarbojas? — Diana pēkšņi painteresējās. — Iet vēl skolā?

—   Nē, — es lēni papurināju galvu. — Viņa strādā fabrikā.

Diāna mani ilgi un ļoti vērīgi nopētīja, vēlreiz skumji un,

kā man šķita, līdzjūtīgi pasmaidīja, tad piecēlās un gandrīz vārds vārdā atkārtoja to pašu, ko pirms nedēļas Preses nama kafejnīcā man sacīja Inese: — Tad tas nav nopietni, Ričard. Tad tas patiešām ir tikai uz dažām naktīm. Man žēl, ka tu tās nevēlējies pavadīt kopā ar mani. Bet… kad tas dullums tev pāries, kad tu beidzot atjēgsies, sapratīsi, ko esi zaudējis, un visu nožēlosi, piezvani man! Numuru tu zini. Un varbūt es tev atbildēšu.

Diāna pagriezās un noteiktiem soļiem izgāja cauri dārzam, iesēdās automašīnā un, nepaskatījusies uz manu pusi, aizbrauca. Es vēl brīdi pastāvēju, tad domīgs atgriezos mājā. Ejot garām savas istabas logam, kas bija pavērsts pret dārzu, pēkšņi ieraudzīju pie tā stāvam Salliju. Viņa satraukta un nobijusies skatījās uz mani.

22. nodaļa

Es savus romānus un stāstus nerakstu, lai ar kaut kādām īpašām vai sevišķi izcilām kvalitātēm bagātinātu latviešu vai pasaules literatūru. Vispirms es rakstu pats sev un noteikti vismaz vēl kādam cilvēkam, kurš šeit Latvijā vai citur pasaulē ir tik vientuļš un nesaprasts kā es; kurs tāpat ilgojas pēc tuva cilvēka, sirds siltuma un neikdienišķas mīlestības.

Es rakstu pamestai sievietei, kura izmisumā par savu nelaimi un pazemojumu tomēr vēl tic gaišai cilvēka dvēselei.

Rakstu kādai jaunai meitenei, kuru neviens vēl nav pievīlis un kura tic mīlestībai, kā ticīgais tic Dieva esamībai.

Rakstu no smaga darba nogurušam cilvēkam, lai viņš šo dzīvi tik bieži nenolād, bet mierīgām acīm paraugās uz sauli un puķu dārzu.

Es rakstu, lai cilvēki, lasot manus darbus, spētu gūt mierinājumu, ticību un cerību, ka nekas vēl nav zaudēts. Ka mēs vēl esam pietiekami stipri, lai vienmēr un jebkuros apstākļos spētu visu sākt atkal no jauna.

Es, tāpat kā jebkurš cits rakstnieks, nekad neesmu pilnīgi apzinājies vai jutis sava darba galarezultātu, taču gribas cerēt, ka kaut kas no manām vēlmēm tomēr ir piepildījies.

Lasītāji manos romānos un stāstos ir atraduši to, ko gribējuši atrast. Izjutuši to, ko vēlējušies izjust. Un varbūt sapratuši pat to, kas man pašam nav bijis sevišķi skaidrs.

Vismaz es esmu centies strādāt, lai viss patiešām tā arī būtu, un mani ne mazākajā mērā neinteresē, vai tā ir diža vai mazvērtīga literatūra.

Es esmu rakstījis cilvēkam. Un cilvēks to dažreiz ir sapratis.

Nekā vairāk man nevajag.

(Izraksts no Ričarda Baka dienasgrāmatas).

23. nodala

Sallija aizdedza sarkanu sveci un lēnām pagriezās pret Svētās Marijas apgaroto portretu, kas nelielā augstumā bija piestiprināts pie viņas istabas sienas starp divām krāsainām mozaīkām, kuras viņa pati savā brīvajā laikā bija izgatavojusi. Šīs mozaīkas Svētās Marijas seju darīja vēl neikdienišķāku un siltāku. Sallija savas dzīves skaudros izmisuma brīžos jau vairākkārt tā bija stāvējusi svētbildes priekšā un griezusies pie tur attēlotās sievietes pēc padoma. Viņa vēl ne reizi nebija varējusi no sirds izrunāties ne ar māti, ne vecmāmiņu. Un, atklāti sakot, pēdējos gados to vairs arī nevēlējās darīt. Pirms trim gadiem Sallija gleznu Svētā Marija pirms ieņemšanas brīža bija nopirkusi no kāda paģiru mocīta mākslinieka, un tagad tā aizpildīja to vietu dzīvē un dvēselē, kur normāli vajadzēja būt mātei, vecmāmiņai, tēvam un māsai. Bet nebija ne mātes, ne vecmāmiņas, ne tēva, ne brāļa, ne māsas. Bija vienīgi tukšums un bailes. Bet Svētā Marija bija sieviete. Turklāt vēl klusa un loti mierīga. Ļaudis runāja, ka viņa spējot cilvēkiem palīdzēt un, ja stipri lūdzot, piepildot daudzas vēlēšanās.

Sallija tovakar nekā īpaša nevēlējās. Viņa vienkārši gribēja ar Mariju aprunāties, kā parasti meita mēdz aprunāties ar māti, kā bieži māsa izkrata sirdi māsai. Sallija bija nonākusi tādā dzīves situācijā, ka viena pati ar to netika galā. Viņai vajadzēja ar kādu aprunāties un dalīties pārdomās. Galva no sāpēm gandrīz vai plīsa pušu. Pēdējā laikā nez kādēļ apziņu arvien biežāk aptumšoja pēkšņas, it kā pavisam nepamatotas, taču ļoti spēcīgas un stindzinošas bailes. Arvien biežāk vakaros, naktīs vai dažreiz pat dienā viņa netālu no sevis skaidri saskatīja gan pazīstamus, gan gluži svešus cilvēkus… Viņi parasti neko nedarīja, neko neteica un neko nepavēlēja, bet

Sallija intuitīvi juta, ka drīz viņi tomēr sāks rīkoties. Pagaidām viņi vēl tikai novēro, bet varbūt jau rīt sāks pavēlēt.

Sallija abām rokām satvēra galvu. Tur bija liels juceklis un troksnis. Meitene viegli drebēja un saprata, ka tas nav no aukstuma. Aukstums bija kaut kur dziļi iekšā — krūtīs un galvā. Bet kādēļ tā ir, viņa nezināja. Sallija nenovērsa skatienu no svētbildes, un viņas lūpas sāka čukstēt vārdus, kuru nozīmi pati ne vienmēr bija sapratusi. Tikai uz īsu brīdi viņai atkal ienāca prātā doma, ka ir slima, jūk prātā vai arī ir jau sajukusi… Kā citādi izskaidrot viņas neprātīgo skrējienu pie Ričarda caur spēcīgo lietusgāzi, zibeņu uzliesmojumiem un pērkona grāvieniem?

Es nezinu, Marij! Tu esi brīdī pirms svētās ieņemšanas un, kā visas sievietes, pēc zināma laika dzemdēsi dēlu. Tas būs Jēzus Kristus. Bet es esmu brīdī pirms… Pirms kā?! Pirms tumsas vai gaismas?! Ričards teica — paliec pie manis! Vai tas nozīmēja bildinājumu? Jeb varbūt tas nozīmēja, ka kārtējais vīrietis grib paņemt kārtējo sievieti savām ierastajām ikdienas un iknakts vajadzībām? Un viss! Vairāk nekas! Nekādas mīlestības, nekādu sapņu! Varbūt man tomēr neko viņam nevajadzēja stāstīt par savu pagātni? Varbūt tā bija mana lielākā kļūda?! Varbūt vajadzēja visu noslēpt un noklusēt? Bet tāda ir mana pagātne! Tas viss ar mani ir noticis. Kas notiks tagad? Ričards vēl teica — tu vairs nevienu dienu nestrādāsi fabrikā! Bet kur tad es strādāšu? Dzīvošu uz viņa rēķina? Es tā negribu. Negribu būt no viņa atkarīga. Es būtu slikta savas dzīves kapteine, ja ar pirmo nopietnāko piegājienu, iebraucot vētru neskartā ostā, savu mazo kuģīti tūlīt uztriektu piekrastes klintīm… Kur pēc tam likšos? Dzīvot vientuļā salā? Atkal birdināt asaras? Vienmēr kāda cita sieviete negaidot var atvērt tavas mājas durvis. Vienmēr tavs vīrietis var atvērt kādas citas sievietes durvis. Nezinu, varbūt tas ir gluži normāli, ja jau tā tik bieži gadās, taču ļoti nepatīkami. Es gandrīz vai nobeidzos no šausmām, kad Diāna pienāca pie mūsu gultas un tik dzeļoši uz mani paskatījās… Viņa Ričardu noteikti mīl. Es nezinu, kādēļ šai pasaulē ir tā iekārtots, ka mīlestība nekad pie mums neatnāk tīra, balta un viena? Kādēļ tā vienmēr ņem līdzi arī kāda cita cilvēka bēdas un nelaimi?

Sieviete bija skaista. Tāda smalka un eleganta. Droši vien arī bagāta un gudra. Atbrauca un aizbrauca ar savu personīgo automašīnu. Droši vien strādā labu darbu. Katrā ziņā ne jau fabrikā. īsti piemērota tādiem kā Ričards Baks. Protams. Tādēļ jau arī turējās kopā. Mīlēja viens otru. Paldies, Ričard! Tu pirmais man izstāstīji savu pagātni un tagadni. Tu biji tikpat patiess, cik pret tevi patiesa biju es. Bet… Stop! Varbūt tu teici, lai es vairs nevienu dienu nestrādājot fabrikā, tikai tāpēc, ka tev ir kauns, ka tava meitene karstā cehā stāv pie noputējuša konveijera un no tā ņem nost jau mazliet atdzisušas pudeles? Droši vien. Tu esi pieradis pie cita ranga sievietēm. Pie tām smalkajām, gudrajām, labi ģērbtajām un smukajām. Bet, svētā Marija! Tu taču ari nekādās augstās skolās neesi gājusi! Tu vispār neesi pratusi ne lasīt, ne rakstīt! Un nekādas smalkās drānas neesi valkājusi. Pa akmeņainu zemi staigāji basām kājām un dzīvoji tumšā kleķa būdiņā. Kur sievietē slēpjas tas noslēpums, kāpēc mēs tomēr dažreiz tiekam izredzētas? Tevi izraudzīja Svētais gars, es nejaušības dēļ esmu kļuvusi tuva Ričardam. Ko viņš ar mani tagad darīs? Patiešām mīlēs, sargās un apprecēs? Vai tā ir tikai vieglprātīga aizraušanās ar jaunu meiteni, kas viņam nez kādēļ atgādinot aktrisi Zani .Jan- čevsku? Varbūt arī viņa ir bijusi Ričarda mīļākā? Un ko turpmāk darīs pamestā Diāna? Ar godu atkāpsies vai varbūt sāks nežēlīgu karu?

Ko man darīt?! Es Ričardam teicu, ka man ir jāpadomā. Es nevaru uzreiz. Bet man tas it kā tomēr būtu jāvar, jo es Ričardu tiešām mīlu! Mīlu tik dziļi un neprātīgi, ka man principā ne par ko vairs nevajadzētu ne šaubīties, ne prātot! Tā taču ir, Marija, ka visu lietu kārtību šai pasaulē nosaka tikai mīlestība, vai ne? Un arī visu cilvēku attiecības pamatā nosaka vai nu viņu savstarpējā mīlestība, vienaldzība vai naids. Un, ja tā, tad viss ir kārtībā. Mēs neesam grēkojuši. Mēs esam darījuši tikai to, ko likušas darīt mūsu jūtas. Paldies, Marij, ja arī tu tur esi pielikusi savu roku vai gribu! Mīlestība, radot dzīvību, rada pati sevi, un tādēļ nekad nebeigsies šis mūžīgais nāves un dzīvības riņķis. Nekad nebeigsies ne laime, ne ciešanas …

24. nodaļa

Sallija, kreisajā rokā paņēmusi šķīvi ar vārītiem kartupeļiem, diviem cīsiņiem un biezpiena pikuci-, bet labajā rokā turēdama krūzi ar kefīru, iegāja istabā, kur jau astoņus gadus pusparalizēta gulēja viņas vecmāmiņa Kristīne. Arī tas bija viens no iemesliem, kāpēc Sallija uzreiz nebija palikusi pie Ričarda. Viņa pret vecmāmiņu neizjūta ne mazāko mīlestību, taču lielu žēlumu gan. Insults Kristīni bija ķēris tieši nākamajā rītā pēc tam, kad iepriekšējā naktī Sallija pirmo reizi tika izvarota … Kristīne, atšķirībā no Ausmas, tieši nepiedalījās šajā pretīgajā nodarbībā, taču nepakustināja ne mazo pirkstiņu, nepacēla balsi, lai to aizkavētu. Varbūt insults bija Dieva sods? Un tāds pats vai līdzīgs sods kaut kad nākotnē gaida arī Ausmu?

Kristīni aizveda uz slimnīcu, ilgi ārstēja, līdz viņa kaut cik atlaba. Viņa spēja runāt un kustināt rokas, taču nemaz neklausīja kājas. Ausma par viņu daudz nelikās zinis, ja nu kārtējās dzeršanas reizēs šad tad viņai ienesa kādu glāzi degvīna. Visas rūpes par Kristīnes kopšanu un barošanu labprātīgi uzņēmās Sallija. Viņa bez sevišķa naida apzinājās šo nožēlojamo sakarību ķēdi — Kristīne visu savu dzīvi bijusi loti vieglprātīga un izvirtusi sieviete, tāda pati ir arī viņas meita Ausma. Tieši tādu viņas gribēja redzēt arī Salliju. Kādēļ — to meitene nesaprata. Taču lielās nelaimes iespaidā viņa Kristīnei piedeva un visu šo laiku viņu kopa un baroja.

Sallija vecomammu piecēla sēdus, aiz muguras sakārtoja spilvenus un priekšā uz paplātes nolika ēdienu. Kristīne tam ilgi nepieskārās un, savādi raudzīdamās uz savu jau pieaugušo mazmeitu, negaidīti sāka raudāt.

—   Kas tad nu, vecomamm? — Sallija uztraukta jautāja. — Kaut kas sāp?

Kristīne vairākkārt norija kaklā sastājušās siekalas un klusi teica. — Tu, Sallij, esi apbrīnojami laba.

Sallija palocīja galvu.

—   Ēd, vecomamm, ēd! Kamēr vēl silts. Vēlāk jau vairs nebūs tik garšīgs.

Kristīne joprojām ēdienam nepieskārās.

—   Zini, bērns, — viņa lēni, bet loti skaidri teica, — es šodien vai rīt noteikti miršu …

—   Tā nevajag! — Sallija, mazliet nobijusies, iesaucās.

—   Es to zinu pavisam skaidri, — Kristīne sacīja, — tas mani nomierina un beidzot dara pat laimīgu.

Sallija apsēdās blakus.

—   Kā nāve var darīt laimīgu?

—  Tāpēc, ka dzīve cilvēku vienmēr dara nelaimīgu, — Kristīne rūgtuma pilna atbildēja.

—   Vienmēr?

—   Vienmēr, Sallij. Kaut vai tādēļ, ka agrāk vai vēlāk no mums aiziet visi tuvinieki, bet mēs paši no jauniem, stipriem un skaistiem cilvēkiem ātri pārvēršamies neglītās, vājās un galīgi vecās grabažās … Un neko tur nevar darīt.

—   Tāda nu reiz tā dzīve ir, — Sallija mierinoši teica, un viņai pēkšņi iegribējās ar Kristīni izrunāties gan par dzīvi vispār, gan par pašas Kristīnes nodzīvoto mūžu, gan par Ausmu un savu tā arī nekad neiepazīto tēvu. Varbūt patiešām

Kristīne drīz nomirst, un tad līdz ar viņu nebūtībā aiziet arī tās saknes, kas Salliju vienojušas ar šo ģimeni, un noslēpums, ko viņa līdz šim nekādi nebija spējusi atklāt — mātes nežēlīgās, bet tai pašā laikā arī pilnīgi vienaldzīgās izturēšanās iemeslu. Pēc tēva vēstules izlasīšanas Sallija bija sākusi apjaust un pat saprast, kāpēc viņa bijusi tik ļoti negribēts bērns, jo radīts varmācības ceļā, bez jebkādas mīlestības un prieka. Bet kur ir mana vaina?! Sallijai gribējās kliegt. Kāpēc es visu mūžu esmu nepārtraukti sodīta par cita cilvēka grēku? Vai arī mēs visi tā savādā kārtā tiekam sodīti? Taču Ričards neizskatās pēc netaisni notiesāta. Viņš nekad nav sists un pazemots. Vēl mazāk pēc tādas izskatījās viņa iepriekšējā sieviete Diāna. Un galu galā arī pati Ausma visu laiku dzīvo jautri un bez jebkāda soda. Varbūt mana tēva toreizējais uzbrukums tieši arī bija sods par kādu viņas vēl agrāk izdarītu ļaunprātību? Visai iespējams, taču kāpēc tomēr jācieš man? Nupat vecāmamma teica: «Tu, bērns, esi apbrīnojami laba.» Un Ričards man teica: «Sallij, tu esi vislabākā meitene pasaulē.» Tad kāpēc es visu mūžu tomēr esmu dauzīta un nemitīgi pazemota? Kas tie ir par stimuliem un kas tie par dzenuļiem, kas cilvēkam tik bieži liek kļūt par zvēru, mocīt un spīdzināt, apņirgt un pazemot, apzagt un slepkavot, aprunāt un pievilt tādus pašus cilvēkus kā pats? Kas liek tik daudzām mātēm atteikties un klaji neieredzēt savus bērnus? Es to nevaru izskaidrot citādi kā vienīgi ar to, ka šais gadījumos cilvēkam noteikti kaut kas saiet grīstē ar viņa prātu un domāšanu. Viņa psihe vārās elles ugunīs, un kāds sāk dot nepareizas pavēles . . .

Sallija strauji pagriezās pret vecomammu, ar roku pieskārās viņas aukstajai plaukstai un nopietni ieskatījās vecā cilvēka blāvajās acīs.

—   Vecomamm! Tu tikai, lūdzu, nedusmojies, bet es gribētu zināt, kādēļ tu . .. Kādēļ jūs abas ar Ausmu kādreiz esat izvēlējušās tieši tādu dzīvesveidu, kādu visu laiku dzīvojat? Šīs mūžīgās dzeršanas, drūmās razbainieku kompānijas, lamāšanos, kaušanos un izvirtību? Tu tā darīji un dzīvoji jau savā jaunībā. Kāpēc? Vai tu nekad neesi ilgojusies pēc gaišā un tīrā? Tu vispār kādreiz esi mīlējusi?

Kristīne atkal ilgi klusēja, tad vairākas reizes palocīja galvu un negaidīti pasmaidīja.

—   Tu esi jauks bērns, Sallij, un man ir prieks par tevi. Tev ir visas izredzes noturēties uz šaurās laipas, kas pārmesta mūsu dzīves bezdibenim .. . Bet es nenoturējos. Es nokritu. Ausma arī nogāzās. Starp citu, tā krīt ļoti daudzi. Bieži ne jau savas vēlmes dēj. Laipa ir šaura, bet gājēju daudz. Tāpēc jau nav brīnums, ja kāds steidzīgāks, neuzmanīgāks vai stiprāks tevi vienkārši pagrūž. Un tu lido taisni lejā.

—       Vai tevi arī kāds pagrūda? — Sallija vaicāja. — Vai tu pati?

Kristīne iesmējās un lūdza cigareti. Meitene to aizsmēķēja un iedeva vecaimammai.

—       Man domāt, ka tas vispār ir diezgan strīdīgs jautājums •— kas tad īsti ir dzīves augša, kas apakša? Paši cilvēki to ir izdomājuši un tā nomērījuši. Bet varbūt īstenībā viss ir pavisam otrādi? Kāpēc tu domā, ka mēs ar Ausmu esam dzīvojušas nepareizi, bet citi pareizi?

Sallija apmulsa.

—       Man šķiet, pareizi ir tas, kas ir dabiski, — viņa klusi sacīja. — Bet nemitīgu apreibināšanos ar alkoholu daba laikam tomēr nav paredzējusi.

—       Ir gan! — Kristīne ātri iebilda. — Ja jau tā ir radījusi cilvēku, kas to ir spējis izdomāt un kam tas patīk!

Kristīne ar baudu dziļi ievilka cigaretes dūmus un droši vien jutās labi.

—        Redzi, Sallij, — viņa turpināja, — lai arī cik cilvēks dažreiz būtu stiprs un mērķtiecīgs, tomēr dzīvē bieži notiek kaut kas tāds. .. Kaut kas pilnīgi negaidīts, neparedzēts, kam tu nemaz vēl neesi sagatavojies. Un ja arī būtu sagatavojies. Vienalga! Viņš ir par vāju, lai šo triecienu izturētu. Un salūst. Sāk dzert vai met sev cilpu ap kaklu.

—   Kas tevi salauza? Kas salauza Ausmu?

—        Nezinu, — Kristīne paraustīja plecus. — Varbūt laiks? Varbūt mums visām vajadzēja piedzimt vai nu agrāk, vai vēlāk?

—   Ko tu vēlējies, kad biji tik jauna kā es?

—       Es nekad neesmu bijusi jauna, — Kristīne domīgi teica. — Es jau piedzimu veca.

—  Vecomamm … Es nopietni.

—       Es arī nopietni. Padod man, lūdzu, to albumu! Jā, jā, to pašu brūnajos ādas vākos!

Sallija aizgāja līdz vecai melnkoka bufetei, kur plauktā gulēja vairāki vēstuļu un apsveikumu sainīši, dažādi nieciņi un trīs albumi. Tajos zināmā secībā bija saliktas dažādos laikos uzņemtās Kristīnes un Ausmas fotogrāfijas.

Kristīne ar trīcošām rokām pāršķīra dažas lapas un tad ar pirkstu rādīja uz fotogrāfiju, kurā bija redzama neliela meiteņu grupa baltās kleitās ar lieliem ziedu klēpjiem rokās.

—   Paskaties, Sallij! Tur tu redzi mani?

Sallija pētīja visas meitenes, bet nevienā no tām Kristīni neatpazina.

—   Man šķiet, tevis tur nav, — Sallija teica un cieši paskatījās vecāsmammas sejā. Tā bija tik Joti novecojusi un sakrunkojusies, ka atgādināja sažuvušu plūmi vai sakaltušu maizes garozu.

—   Es tur esmu, — Kristīne sacīja. — Redz, pirmajā rindā, labajā pusē. Tā ir manu iesvētību bilde. Mēs te visas esam kopā. Kaut kur jau esmu uzņemta arī atsevišķi. Tas notika 1940. gada 15. jūlijā. Jaunajā Ģertrūdes baznīcā. Krievs jau Latvijā bija iekšā. Bet baznīcā ļāva iet. Redz, pat iesvētījāmies! Smukas, vai ne?

Sallija vēlreiz rūpīgi aplūkoja meiteni pirmās rindas malā un tomēr tajā nespēja saskatīt savu vecmāmiņu.

—   Cik tev te ir gadu? — Sallija interesējās.

—   Astoņpadsmit.

Tagad Kristīnei bija septiņdesmit divi. Un viņa bija Joti veca. Taču fotogrāfijā redzamā bija skaistākā no visām. Garie melnie mati kontrastēja ar sniegbaltu kleitu, un siltas iekšējas gaismas apstarotā seja atgādināja tikko uzplaukušu jasmīna ziedu.

—   Iesvētību diena patiesībā bija arī mana pirmā mīlestības diena, — Kristīne stāstīja, un no viņas nespodrajām acīm lēnām sāka ritēt lielas asaras. — Manu iemīļoto sauca Ivars Stiprais. Viņam īsti piemērots uzvārds. Ivars bija stiprs. Un Joti bagāts. Varbūt viņš pats tā īpaši bagāts nemaz vēl nebija, taču vecāki bija miljonāri. Viņiem Tērbatas ielā piederēja divi lieli īres nami, pasakaini skaista māja Mežaparkā un vēl liela manufaktūras fabrika. Bet maniem vecākiem, tas ir, tavai vecvecmāmiņai ar viņas vīru piederēja trīsstāvu dzīvojamā māja tepat Iļģuciemā, Dzirciema ielas galā, un loti daudz komercbankas akciju. Domāju, ka es ar savu Ivaru un mūsu vecākiem būtu varējuši dzīvot skaistu, bagātu un Joti saturīgu dzīvi. Taču tie krievi ar saviem tankiem un dievekli Stajinu…

Iesvētību dienas vakarā Ivars mani savas Mežaparka mājas lielajā guļamistabā . .. Zini, ko viņš pirms tam izdarīja? Ivars visu gultu piebēra ar jasmīnu un rožu ziedlapām. Visa istaba bija pilna ar rozēm, jasmīniem un neļķēm. Spēlēja patafons, dzirkstīja šampanietis, dega sveces, un Ivars man skaitīja dzejoļus. Viņš atzinās mīlestībā, un arī es viņam atzinos mīlestībā. Mēs viens otram atzināmies savās jūtās un viens otram zvērējām mūžīgu uzticību. Viņš mani izģērba un redzēja, ka es visa esmu pilnīgi balta. Balti cimdi, baltas kurpes, balta kleita, baltas zeķes, balts zeķtuiis, baltas biksītes, balts kombinē, balts krūšturis, balta lente matos, balta miesa un balta dvēsele. Tā bija skaistākā diena un pati skaistākā nakts manā mūžā. Vienīgā tāda. Un pēdējā. Pēc tam visas nākamās jau bija melnas. Es pati arī kļuvu arvien melnāka, arvien netīrāka …

—   Bet, vecomamm, kāpēcz?! — Sallija gandrīz vai sabijusies iekliedzās. — Kāpēc tu nepaliki balta visu dzīvi?

—   Es nevarēju palikt ne balta, ne tīra, — Kristīne sacīja un, skaļi čāpstinādama, sāka lēnām ēst. — Tāpēc, ka dzīve pēkšņi kļuva melna un netīra. Un līdz ar to arī daudzi jo daudzi cilvēki …

—   Bet tavs Ivars? Viņš arī?

Kristīne drūmi papurināja galvu.

—   Viņš ne, — vecā sieviete atbildēja. — Viņu arestēja tieši nedēļu pēc padomju varas pasludināšanas un divas nedēļas pēc mūsu pirmās mīlas nakts … Zini, pat vēl tagad, pēc tik bezgalīgi gariem gadiem, man dažreiz naktīs iesitas degunā tā reibinošā jasmīnu un sarkano rožu ziedlapu smarža . . .

Kristīne apklusa, pievēra acis un ilgi smagi elpoja. Sallija viņu netraucēja. Tad Kristīne it kā pamodās, turpināja ēst un nesteidzoties stāstīt.

—- Ivara vecākus uz Sibīriju izsūtīja 1941. gada 14. jūnijā, bet kur viņš pats palika, es nezinu. Vieni teica, ka viņš esot bijis starp tiem, kurus nomocīja un nošāva Baltezera vasarnīcā, citi savukārt stāstīja, ka esot redzēts Centrālcietumā nobendēto vidū. Nezinu. Es negāju skatīties. Es nebūtu spējusi to izturēt. Un labi vien darīju. Viņš man atmiņā saglabājies kā skaists, vesels un ļoti jauns vīrietis.

Tad, atkāpjoties no Spilves aerodroma, dienu pirms vāciešu ienākšanas Rīgā mūsu mājas verandā mani izvaroja krievu karavīri. Arī viens virsnieks. Tas bija šausmīgi. Es vairākas dienas nespēju piecelties no gultas. Vēlāk, pēc trīs gadiem, tāpat atkāpjoties no Rīgas, dienu pirms krievu atgriešanās mani izvaroja vācu kareivji. . . Viņu gan bija mazāk, kādi pieci vai seši. Lopi paliek lopi. Bet pēckara laikā, jau šajā mājā, mani atkal izvaroja, tikai šoreiz tie bija latvieši… Es vairs neskaitīju, cik tur viņu bija. Zinu tikai, ka viņi visi kādu nakti ienāca šai istabā, bija bruņoti un sadzērušies un teica, ka turpinot karot pret krieviem, bet pēc pusnakts došoties uz Daugavgrīvu, kur viņus gaidot laiva, lai varētu aizbēgt uz Zviedriju. Nezinu, vai viņi arī aizbēga, taču kā izsalkuši metās man virsū … Es neteiktu, ka viņi man būtu īpaši draudējuši, tikai tā, starp citu . . . Bet lūdzās gan. «Tu, skaistā latviešu zeltene . . . Varbūt pēdējā mūsu dzīvē .. .»

Un patiesi. Varbūt arī biju pēdējā? Varbūt viņus jau pirmajā kilometrā no krasta nogremdēja krievu kuteris vai zemūdene? Varbūt visus arestēja un aiztrieca uz ziemeļu lēģeriem? Un varbūt, pēdēj ais, ko viņi salstot un mirstot atcerejas, bija mana karstā miesa?

Sallija paskatījās uz pretim sēdošo Kristīni. Viņa savā vecumā un slimībā izskatījās nožēlojama — ļoti savītusi, sakaltusi un atbaidoša. Taču jaunībā bijusi tik skaista un pievilcīga. Sallija neviļus nodrebēja. Ko gan laiks, cilvēki un mēs paši ar sevi darām? Kāpēc tas viss ir tik nežēlīgi? Tik nevajadzīgi. Tik nesaprotami. Un arī es tāda reiz būšu?!

— Redzi, Sallij, — vecāmamma pārvērstā balsī turpināja. — Kad mēs dzīvē netaisnīgi un pēkšņi zaudējam kaut ko ļoti dārgu un tuvu, kad vienā mirklī sabrūk visi sapņi un nākotnes nodomi, kad tev brutāli, ar varu atņem tavu īpašumu un iznīcina cilvēku, ko esi neprātīgi mīlējusi, tad sāpes un izmisums parasti ir tik liels un visaptverošs, ka tu fiziski sajūti: tevī tiek iznīcināts arī kaut kas tāds … tāds… Nezinu. Dvēsele, vai? Ticība cilvēkiem? Tad negaidīti pati atklāj, ka cilvēks bieži jo bieži nav nekas vairāk kā tikai brutāls, mežonīgs un truls zvērs … Tu esi zaudējusi visu, un tev vairs negribas dzīvot. Taču tas milzīgais spēks, kas cilvēkā mīt kaut kur smadzeņu dziļumos, tomēr bieži liedz mesties zem garām braucoša tramvaja vai kāpt bēniņos, lai pakārtos pie pirmās sijas. Cilvēks grib dzīvot. Viņš grib aizmirst visu, kas ar viņu ir noticis vai kas ar viņu var notikt rīt. Es nesaku, ka visi krīt lejā. Stiprie, turēdamies tikai pie viņiem redzamām margām, tomēr dažreiz spēj pāriet pāri tai laipai, kas pārmesta mūsu dzīves bezdibenim. Es arī ieraudzīju šīs margas. Man tas bija alkohols, uzdzīve un naids pret cilvēkiem. Es saprotu. Šis naids bieži vērsās pret cilvēkiem, kuri man neko sliktu nebija darījuši. To, kuri bija darījuši ļaunu, manā tuvumā vairs nebija. Es cilvēkus ienīdu kā sugu. Katrs miskastes kaķis vai suns man šķita desmitkārt labāks un vairāk žēlojams par jebkuru cilvēku. Sallij, tu esi vēl jauna un bieži vien nevajadzīgi sapņaina. Taču dzīve ir Joti skarba! Tu nedrīksti sapņot! Tu nedrīksti ne pēc kā pārāk augsta ilgoties! Viss tik un tā agrāk vai vēlāk tiks atņemts un sadragāts. Iznīcināts. Zaudēts! Jo tev mazāk kas piederēs, jo tu mazāk zaudēsi. Atceries, bērns, mīlestība patiesībā nav nekas. Tas vienkārši ir tikai cilvēku sapnis. Īstenībā tas ir tas pats, ko tu dari gultā ar jebkuru vīrieti, vienīgi mīlestība tam visam dod it kā mazliet cēlāku izskatu. Jeb, citādi sakot, mīlestība ir tikai siltāka un krāsaināka sega, ar ko jūs apsedzat savus kailos ķermeņus un to, kas zem šīs segas notiek. Bet zein tās vienmēr notiek viens un tas pats — tu guli ar atplestām kājām, kāds tēviņš tev atrodas virsū, un tu vaidi un kliedz — vai nu aiz baudas vai pretīguma … Un mīlestība, Sallij, ja arī mūsu dzīves ceļā tā patiešām gadās, parasti ilgst tikai brīdi. Bet naids ir garš un noturīgs. Tas cilvēkam palīdz dzīvot nesalīdzināmi labāk nekā mīlestība. Tu taču piekritīsi, ka naids cilvēkam vismaz nesagādā nekādu vilšanos.

Sallija domīga nolieca galvu un klusi jautāja: — Kristīn … Tu arī savam bērnam … Ausmai … manai mātei jau no mazotnes mācīji dzīvot ar naidu pret cilvēkiem?

—   Jā, — Kristīne atzinās. — Es gribēju, lai viņa ir stipra. Gribēju, lai viņa uzvar dzīvi, nevis dzīve viņu.

—   Un kā tad? — Sallija skumji un mazliet ironiski vaicāja. — Vai Ausma tagad izskatās pēc dzīves uzvarētājas?

Vecā sieviete lēni pašūpoja galvu.

—   Grūti teikt, — viņa nopurpināja. — Taču arī zaudējusi viņa neko nav.

Sallijas sejā pavīdēja samocīts smaids.

—   Kāpēc viņa negribēja vismaz iegūt sev meitu? Kāpēc jūs mani atraidījāt? Kādēļ mani nepieņēmāt, kā parasti ģimenēs pieņem bērnus?

Vecā sieviete trīcošām rokām nolika šķīvi un lēnām atlaidās gujus. Ilgi, drūmi klusēdama, raudzījās nokvēpušajos istabas griestos, tad pievēra acis, un viņas pirksti bezspēcīgās dusmās savilkās dūrēs.

—   Tādēļ, Sallij … Visi vīrieši ir traki suņi. Tu jau mazliet viņus pazīsti. Tie no dzīvniekiem ir paši primitīvākie. Paši rupjākie. Viņus visus vada tikai mežonīga iekāre. Kā suņiem suņu laikā. Es neteikšu, ka Ausma pirms tevis bija pati svētākā nevainība. Viņa bija normāla, parasta meitene. Mācījās, sāka strādāt fabrikā, šad tad aizgāja uz ballēm, šad tad iedzēra, šad tad ar kādu puisi pagrēkoja. Viss, kā nākas. Taču tad, kad viņa reiz vēlu vakarā atgriezās mājās no darba… Es jau to Valdi Kūdru atceros labi. Dikti smuks zēns bija. Tāds mierīgs, kluss un prātīgs. Bet viņu vācietis iesauca leģionā. Es nezinu, ko viņam tai karā nācās darīt un ko viņš tur bija pārdzīvojis, taču mājās atgriezās galīgi nenormāls. Vairāk jau dzīvoja pa slimnīcu, nekā atradās mājās. Bija kļuvis agresīvs un ārkārtīgi nepatīkams. Viņš tonakt Ausmu stipri sasita, gandrīz vai saplosīja gabalos un izvaroja. Mēs ar Ausmu no kauna nezinājām, kur likties. Un tad, kad tu piedzimi… Es nezinu. Mēs nolēmām tam Valdim atriebties, viņa bērnam sagādājot pēc iespējas vairāk ciešanu un pazemojumu. Ne tikai Valdim vien. Mēs ar Ausmu pašas bijām it kā kļuvušas trakas, vēlēdamās atriebties arī visiem tiem neliešiem, kuri kādreiz gan mani, gan viņu … Mēs gribējām, lai tu kļūtu vissliktākā no vissliktākajām sievietēm. Mēs domājām, ka tu būsi krople. Pēc tam mēs domājām, ka tu no vaiga būsi neglīta un atbaidoša. Pēc tam, kauns atzīties, mēs cerējām, ka tu būsi psihiski nenormāla, garīgi atpalikusi. Piedod, Sallij, es zinu, tas ir milzīgs grēks, un Dievs mani par to ir sodījis. Sodījis arī Ausmu. Bet tev ir jāsaprot. Tu nebiji gribēts bērns. Tu šai pasaulē esi iestumta ar varu! Turklāt to vēl izdarīja psihiski nenormāls cilvēks. Vājprātīgais! Nav tādas sievietes pasaulē, kura būtu spējīga mīlēt šāda tēva bērnu un vēl ieņemtu tik drausmīgi sāpīgi un pazemojoši . ..

Sallija sēdēja, zemu nodūrusi galvu, un klusi raudāja. Viņa gribēja Kristīnei pajautāt, kāpēc tomēr abas nekad neatcerējās, ka viņa taču ir ne tikai Valda Kūdras, bet arī Ausmas Re- ginskas bērns… Bet noklusēja. Ko vairs līdzēja vārdi? Tā visa jau bija pagātne. Sallija apzinājās, ka pretēji Ausmas un Kristīnes cerībām viņa tomēr nav krople. Viņa nav neglīta. Viņa nav garīgi atpalikusi. Viņa nav nogājusi no ceļa. Viņa ir parasta, normāla meitene. Vismaz pagaidām. Tāda, kādas agrāk viņas vecumā bijušas arī Kristīne un Ausma. Bet tad pēkšņi arī viņai var atnākt kāda melna un nelaimīga diena. . . Dzīvē var spēji ielauzties ļauns liktenis, un tu vai nu celsies, vai kritīsi … Tu vai nu dzīvosi, vai mirsi. Kā nu paveiksies.

25. nodaļa

Tā arī notika. Kristīnes baismā nojauta dīvainā kārtā nebija viņu pievīlusi. Vecā patiešām nomira jau nākamajā dienā bez kādām sāpēm, bailēm un ciešanām. Viņa vienkārši aizmiga, lai nekad vairs nepamostos.

Sava laika lielāko Iļģuciemā uzdzīvotāju un palaistuvi glabāja Jaunciema kapos. Dienu iepriekš Sallija man piezvanīja un lūdza atbraukt uz bēru ceremoniju. Es tā arī izdarīju, lai gan, protams, tas man nekādu prieku nesagādāja. Taču šai drūmajā dienā es patiešām vēlējos būt meitenei blakus. Uz kapsētu atbraucu savā automašīnā, noliku to plašajā stāvvietā un redzēju, ka tukšs bērinieku autobuss jau stāv netālu no ieejas. Lēnām aizgāju līdz kapličai, apstājos pie durvīm un uzmanīgi skatījos uz nelielo pavadītāju pulciņu. Apkārt vaļējam zārkam ar noliektām galvām un drūmām dzērāju sejām stāvēja apmēram desmit, divpadsmit noskranduši pusmūža un vēl vecāka gājuma vīrieši un tāda paša vecuma un izskata sievietes. Ausmai ap galvu bija apsiets melns lakatiņš, Sallijai kājās melnas zeķes, mugurā tumša kleita, bet ap kaklu kā pilnīgas bezcerības zīme bija apsieta melna šallīte.

Sallija neraudāja, taču izskatījās ļoti skumja. Arī Ausma neraudāja. Tāpat pārējiem neredzēju pār vaigiem ritam nevienu asaru. Un laikam jau pareizi. Šie cilvēki bija dzīves vētru dauzīti un sadauzīti un acīmredzot cilvēka aiziešanu 110 šīs pasaules uztvēra daudz vienkāršāk un saprotamāk, nekā par to dažkārt domā un to izjūt visādas reliģiskas un filozofiskas gudrības salasījušies un samācījušies smalko aprindu ļaudis. Šie cilvēki bija prasti ikdienas zaldāti, un tas taču ir tik dabiski un pierasti, ka dažreiz šai nevienlīdzīgajā cīņā ar dzīvi kāds no viņiem arī krīt…

Viņi zināja — ar laiku kritīs visi. Un viņi raudās tikai tad, kad vakarā būs izdzēruši varākas pudeles degvīna, atcerējušies skaisto jaunību un labos Ulmaņlaikus, krievu budjonov- kas, skaļās demonstrācijas un dziesmas par Staļinu, šķībacainos sarkanarmiešus Esplanādes laukumā lēkājam kazačoku un četrpadsmitā jūnija rītu, kad netālu no Torņakalna stacijas ar šausmām skatījās, kā pāri Dzelzs tiltam aizbrauc ešeloni ar viņu radiniekiem, draugiem un paziņām; kad būs atcerējušies vācu karaspēka gājienu gar Brīvības pieminekli, viņu bramanīgos virsniekus un izkrāsotās latviešu blicmēdeles, kuras jau pirmajās okupācijas dienās atklāti kārās kaklā friču zaldātiem; kad būs atcerējušies Baltezera atrakto kapu un viņu pašu pirmos kritušos smirdošajos Volhovas purvos, un drausmīgo Opočkas ielenkuma elli, un Kurzemes Ziemassvētku kaujas un gūstu, un Vorkutas melnās ogļu šahtas, un balto Noriļsku, un tepat vietējo Mežaparka filtrācijas nometni, un darbu fabrikās, teatralizētās Augstākās Padomes vēlēšanas un atkal dziesmas par Staļinu un laimīgo padomju dzīvi… Bet viņi bija laimīgi tikai tad, kad varēja kārtīgi iedzert par to, ka, piespiedu kārtā ejot cauri šai drausmīgi lielajai cilvēkkautuvei, tomēr bija pamanījušies palikt dzīvi un veseli, ka blakus sēž Kristīne, kurai nekas netraucēja izģērbties kailai, lēkt uz galda un par prieku dzīvei un mīlestībai nodancot lambetvoku vai ugunīgu vēder- deju.

jā, mīļie razbainieki, jaunie Iļģuciemā zēni, kurus gan krievs, gan vācietis netaisnīgi ierāva karā un kurus Volhovas purvi un Piemaskavas sniega lauki, gūsts un nometnes ātri pārvērta nobriedušos vīros, kuri atklāti nicināja visu sugu iznireļus, baltrocišus, kundziskos priekšnieciņus un tos, kuri arī pie pašreizējās jaunās varas ar meliem, izlikšanos, klanīšanos un nodevību dzīvoja daudz treknāk nekā viņi.

Taču nebēdājieties un neskaudiet, vīri! Dzīve tomēr ir skaista, un mēs vēl esam dzīvi! Mūsu nāve un bēres ir vēl tālā nākotnē…

Nezinu. Varbūt viņi tomēr domāja, izjuta un atcerējās pavisam ko citu?

Kad viss bija beidzies un sērojošie radinieki un draugi pa asfaltēto kapsētas galveno ielu devās uz izeju, es Salliju saudzīgi paņēmu aiz rokas un apstādināju.

—   Lai viņi iet, — es klusi sacīju. — Mēs vēl brītiņu paliksim.

Sallija jautājoši uz mani paskatījās.

—   Paiesim sāņus, — es teicu. — Tepat netālu …

—   Tur tev guļ kāds piederīgais? — Sallija interesējās.

—  Nē, — es lēni pakratīju galvu. — Tur tev gul kāds loti tuvs cilvēks.

Sallijas lielās acis iepletās vēl lielākas, un man pat šķita, ka viņa ļoti nobīstas.

—   Man šeit nav neviena radinieka, — meitene gandrīz čukstus sacīja. — Neviena drauga. Visi guļ Lāčupes kapos.

Es neko neteicu, paņēmu Salliju pie rokas, un mēs abi klusēdami gājām garām te lielākiem, te mazākiem pieminekļiem, greznāk un mazāk grezni iekoptām kapu vietām, kur bija apraktas tik daudzas cerības un sapņi, tik daudz kā laba un ļauna, tik daudz garu un pavisam īsu cilvēku mūžu, tik daudz laimes un nelaimes, tik daudzas neticamas veiksmes un baismīgas traģēdijas, tik daudz kā skaista un nožēlojama, tik daudz prieka un asaru, piepildītas un nepiepildītas mīlestības, ka gandrīz vai gribējās kaukt un aiz žēlabām nolādēt šīs pasaules netaisno dzīves kārtību.

Mēs aizgājām līdz kapsētas malai labajā pusē un apstājāmies. Priekšā pletās liels, smilšains klajums, pāri tam vējš dzenāja vientuļas koku lapas, drēbju un papīra skrandas. Šur tur varēja redzēt tādus kā nelielus pauguriņus un dažus primitīvus koka krustus, uz kuriem, ja labi ieskatījās, varēja saskatīt tikai dažus blāvus skaitļus.

—  Kas te ir? — Sallija joprojām gan nobijusies, gan uztraukusies vaicāja. — Te arī ir kapsēta?

—   Jā, — es atbildēju. — Šī ir drūmākā kapsēta pasaulē. Šeit tiek apglabāti uz nāvi notiesātie, uz ielām atrastie un neidentificētie līķi, kas aizgājuši bojā vai nu satiksmes negadījumos, vai būdami noziedzības upuri. Te tiek glabāti arī nabagmājās un slimnīcās mirušie, kuriem nav piederīgo vai kuru

tuvinieki da^adu iemeslu del no viņiem atteikušies… Te gul visi, kuriem nav paveicies ari pēc nāves.

Sallija sadrūmusi klusēja. Nevarēju saprast, vai viņa jau nojauta, kādēļ es viņu te biju atvedis?

—   Šeit kaut kur gul arī tavs tēvs, — es negaidīti teicu. — Valdis Kūdra. Psihiatriskās slimnīcas pacients, kas tur pavadīja divdesmit vienu gadu un kas visus šos gadus tā arī nezināja, ka viņš vispār dzīvo, gluži tāpat kā nekad neuzzinās, ka ir jau miris.

Sallija spēji satrūkās. Viņa pacēla galvu un vēlreiz vērīgi pārlūkoja tuksnesīgo smilšu klajumu. Nezinu, ko viņa tai brīdī domāja un juta, taču viņas skaistā seja atkal bija kļuvusi ļoti skumja un bāla.

—   Tieši kur? — Sallija čukstus jautāja un tīri instinktīvi paspēra soli uz priekšu.

—   To neviens nezina, — es paraustīju plecus. — Kaut kur šeit. .. Iespējams, viņš ir aprakts tieši tev zem kājām, bet tikpat labi kādus simts metrus tālāk.

—   Kāpēc viņiem nav kapa vietu? — meitene bija pagalam apmulsusi un izbrīnījusies. — Kāpēc nav pieminekļu, kāpēc nav neviena zieda?

—   Tāpēc, Sallij, — es lēni atbildēju, — ka viņiem nav neviena tuva cilvēka.

—   Bet es?! — Sallija mazliet pārvērstā balsi prasīja un pagāja vēl dažus sojus uz priekšu. — Es taču esmu. Es būtu varējusi …

Nesteidzīgi piegāju pie Sallijas un abām rokām apņēmu viņas plecus.

—   Paies nieka tūkstoš gadu, varbūt tikai daži simti, un no visām šodienas kapsētām būs palikuši tikai šādi vientulīgi smilšu lauki vai zajos biezi noaudzis mežs. Visu šai pasaulē rada un iznīcina laiks. Tādēļ nav būtiski svarīgi, vai mirušajam uz kapa uzliek lielu pieminekli, vai neliek neko. Labi, ka viņu vispār kāds atceras, taču iespējams, ka arī tas nemaz nav svarīgi.

Sallija strauji pagriezās, ar abām rokām atspiedās pret manām krūtīm un gandrīz vai lūdzoši skatījās acīs.

—   Ričard, ja pat kapu vietām nav nekādas nozīmes. .. Kas tad šai dzīvē ir svarīgs?

Es meiteni pievilku vēl ciešāk klāt un klusu teicu: — Šalli.. . Svarīgs ir tikai šis mirklis. Svarīgs ir ikviens eksistences brīdis, kad cilvēks laimīgs vai nelaimīgs sajūt, ka viņš patiešām šai pasaulē vēl eksistē. Jo jau nākamajā brīdī pie ikviena no

mums pēkšņi var pienākt šīs zemes visrūpīgākais sētnieks Laiks un ar savu lielo slotu aizslaucīt prom …

—   Skumji, vai ne? — Sallija samocīti pasmaidija.

—   Itin nemaz, — es atbildēju. — Tieši kapsētas ir visīstākās vietas, kur cilvēks var justies patiesi laimīgs. Paskaties, cik viņu te guļ! Bet mēs vēl esam. Mēs vēl neesam veci. Mēs neesam slimi, un tāpēc mums paliek zināmas cerības, ka varbūt mēs arī rīt būsim dzīvi.

—   Šodien, — Sallija teica un viegli nodrebēja, — tev mani jāmīl jau šodien. Citādi. . . Ričard, citādi šķiet, ka ar mani tūlīt notiks kaut kas ļoti slikts.

Sallija aizvēra acis, brīdi, viegli trīcēdama, stāvēja, piekļā- vusies manām krūtīm, tad negaidīti izraisījās no skāviena un pa smilšaino kapulauku paskrēja desmit, piecpadsmit metrus uz priekšu, līdz apstājās pie kādas tikko samanāmas kapu kopiņas.

—   Šeit? — viņa skaļi sauca.

Es nesteidzoties pienācu klāt.

—   Tu saki, ka Valdis Kūdra apglabāts šeit? — Sallija stipri trīcošā balsī vēlreiz jautāja. — Mans tēvs guļ šeit?

Es mirkli domāju.

—   Jā, — beidzot noteikti atbildēju. — Viņš ir apglabāts tieši šajā vietā.

Sallija lēni noslīga uz ceļgaliem, ilgi klusēja un tad dobjā balsī skaļi teica: — Esi nolādēts, Valdi Kūdra, ka tu mani radīji šajā pasaulē, esi mūžīgi slavēts un neaizmirsts, ka kaut vai savā neprātā man tomēr devi dzīvību, jo citādi es nekad nebūtu uzzinājusi, kas ir laime un mīlestība.

Pēc tam Sallija no kakla noraisīja melno zīda šallīti, ar rokām dzeltenajās smiltīs izkasīja nelielu bedrīti, tur ielika šalles lielāko daļu, tad to apbēra ar smiltīm, atstājot laukā nelielu galu.

—   Tas viņam no mums, — Sallija pieceldamās tey:a. — Varbūt vajadzēja kaut ko baltu, bet viņa dzīve taču bija tik melna.

—   Puse no dzīves, — es meitenei sacīju, atkal viņu paņēmu aiz rokas, un abi nesteidzoties gājām uz kapsētas izeju. — Tu nemaz nezini, ka tavs tēvs, Sallij … ka Valdis Kūdra pirms iesaukšanas leģionā bija bildinājis manu māti… Viņa tolaik bijusi jauka Iļģuciemā meitene, viņu sauca Brigita Krēsla. Arī viņa pret Valdi izjutusi lielas simpātijas, varbūt pat mīlestību, tomēr pateikusi viņam nē! Tas ir tikai viens vārds, viens varbūt ne sevišķi rūpīgi pārdomāts lēmums, taču tas ir izšķīris, Sallij, mūsu abu likteņus. Pareizāk sakot, pateicoties tikai šim

vienam mazajam vārdiņam nē, mēs esam varējuši piedzimt un būt dzīvi. Ja mana māte toreiz būtu apprecējusies ar Valdi Kūdru, manā vietā piedzimtu pavisam cits bērns. Arī tu, dabiski, nevarētu rasties, un mēs abi ar tevi no mūžības sākuma līdz tās beigām tā arī paliktu nekad nebijuši. Mēs būtu nomiruši, nemaz nepiedzimuši.

Sallija1 apstājās. Kapsētas vārti mums jau bija aiz muguras. Bērinieku autobuss vēl stāvēja, un pavadītāji acīmredzot gaidīja Salliju.

—   Savādi, — viņa atkal kā nobijusies klusi teica. — Tas ir ļoti savādi.

—   Jā, Sallij, — es piekritu un piegāju pie sava lepnā sarkanā BMW limuzīna. — Tas ir vairāk nekā savādi. Cilvēka prāts to nemaz īsti nav spējīgs aptvert, cik vienkārši un tai pašā laikā fantastiski sarežģīti mēs ierodamies šai pasaulē.

Sallija paskatījās uz savu māti un pārējiem, tad pienāca klāt un pārsteigta paraudzījās uz mani un automašīnu.

—   Ko tu gribi darīt? — viņa neziņā vaicāja.

—  Tu vēlies braukt ar viņiem? — es ar galvu pamāju uz bērinieku pusi. — Ja nē, sēdies, es tevi aizvedīšu ar mašīnu.

—   Vai tad tā ir tava automašīna? — meitene jautāja.

—   Jā, — es, ironiski pasmaidīdams, atbildēju. — Tagad taču katram sīkam bodniekam ir ārzemju limuzīns. Kādēļ lai man tāds nebūtu?

Sallija it kā piekrītoši tikko manāmi pamāja ar galvu, tad sacīja, lai es mirkli pagaidot, un aizgāja pie bēriniekiem. Kaut ko pateica savai mātei, tad atkal atgriezās pie manis.

—  Braucam! — viņa apņēmīgi sacīja. — Ved mani ātrāk prom no šejienes!

Mēs iekāpām automašīnā, un es sāku braukt. Sallija drūmi klusēja, un es pa taisno šosejas gabalu gar Ķīšezera krastu negaidīti sāku drāzties ar simt kilometru ātrumu stundā. Nezinu, kas man pēkšņi bija uznācis. Vai es, tāpat kā Sallija, vēlējos pēc iespējas ātrāk tikt prom no vietas, kur varbūt man pašam pavisam drīz nāksies gulēt? Un kas tie būs par cilvēkiem, kuri uz mana kapa liks vai neliks kādu piemiņas zīmi? Kuri būs tie, kas mani atcerēsies vai jau pavisam drīz aizmirsīs? Vai viena no tām, kas atcerētos ilgāk par citiem, varētu būt Sallija? Iespējams. Bet tad tas man jau būs vienalga. Šodien viss ir jāizjūt un jāizdara, jau šodien! Rīt var būt par vēlu.

Man patīk, ka Sallija smaida un smejas, ka viņa vēl gluži kā bērns pārsteigta brīnās par daudzām lietām un notikumiem

un kā nosalis kaķēns dažreiz pie manis meklē siltumu un palīdzību. Bet neko daudz es viņai tomēr palīdzēt nevaru. Vienīgi cieši satvert savās rokās, pateikt dažus vārdus un nekad vairs nelaist vaļā.

26. nodala

Strādājot CN redakcijā un veicot šī laikraksta lidzstrādnieka pienākumus, man bieži nācās būt gan republikas prokuratūrā un Iekšlietu ministrijā, gan Augstākajā tiesā. Diezgan labi iepazinu valsts tiesību sargāšanas institūciju darbību un viņu problēmas. Noziedzības līmenis valsti nemitīgi auga, it sevišķi straujos tempos palielinājās tieši smago noziegumu (bruņotas laupīšanas, slepkavības, izvarošanas) skaits. Nevienā savā rakstā es neko īpaši nepārmetu ne valsts, ne Rīgas kriminālpolicijai par tās it kā vājo un neefektīvo darbu. Viņu darbs nebija vājš. Neiedomājami vājš bija kriminālpolicijas tehniskais apbruņojums un katastrofāli trūka augsti profesionālu policijas darbinieku, it sevišķi izmeklētāju. Gandrīz vai bija jābrīnās, kā viņi vispār kādu noziedznieku noķer un ierosināto krimināllietu izmeklē.

Taču psiholoģiski daudz smagākas un sarežģītākas civillietas ļoti bieži tika izskatītas gan rajonu tiesās, gan LR Augstākajā tiesā. Krasās politiskās pārmaiņas Latvijā, negaidīti ātrais padomju varas un sociālistiskās saimniekošanas sistēmas sabrukums, šķiet, cilvēkus pārsteidza psiholoģiski pilnīgi nesagatavotus. Acīmredzot viņus vēl vairāk pārsteidza straujā kapitālisma un brīvā tirgus attīstība. Latviešu tautas vairākums, dziji nīstot komunistiskās partijas varu un sociālismu, ārkārtīgi smagi vīlās, domādams un cerēdams, ka, to likvidējot un atjaunojot nacionālo neatkarību, demokrātiju un privātīpašumu, tūlīt iestāsies arī vispārēja materiālā labklājība, brīvība un daudz jūtamāks sociālais taisnīgums.

Taču nekas nenāk uzreiz un neko nevar sasniegt dažos mēnešos vai pat gados. Jauna taisnība gandrīz vienmēr rada jaunu netaisnību, un vakardienas uzvarētāji kļūst zaudētāji. Cilvēki plēsās savu senču zemes dēl un, nervus sabeigdami, cīnījās tagad jau ar nacionālo birokrātiju par savu bijušo īpašumu atgūšanu. Cilvēkam, lai viņš varētu realizēt savas likumīgās tiesības, apmierinātu materiālās vajadzības un sasniegtu iedomāto mērķi, visdažādāko rangu ierēdņi lika cejā daudz sarežģītākus šķēršļus, nekā tas notika padomju laikā. Tādēļ nebija brīnums, ka tiesas procesi notika cits aiz cita.

Ļoti skaļa un patiesi sarežģīta juridiska, psiholoģiska un morāla preblēma, piemēram, radās pazīstamajam radio žurnālistam un 5. Saeimas deputātam Pēterim Tabūnam, gandrīz vai divus gadus savstarpēji tiesājoties ar siguldieti Ausmu Zālīti par īpašuma tiesību paturēšanu uz Cēsu rajonā viņam piederošajām Muzruķeļu mājām.

Atklāti sakot, pret Pēteri Tabūnu viņa diezgan vienkāršotās situācijas izpratnes un ļaužu naidu kurinošās profesionālās darbības dēļ nekādas īpašas simpātijas nejutu, taču šai gadījumā viņam jutu līdzi kā cilvēkam.

Tovakar Augstākās tiesas namā viss bija klusu un mierīgi. Darba diena beidzās, tiesneši un tiesas darbinieki jau steidzās mājās, vienīgi 109. zālē vēl joprojām valdīja satraukums un varbūt pat bailes.

Pavecā, taču ļoti eleganti ģērbtā prasības uzturētāja Zālītes kundze vientuļa sēdēja uz gaiši dzeltena sola tobrīd gandrīz vai tukšajā tiesas zālē un ārkārtīgi uztraukusies gaidīja tiesas spriedumu. Iekšēji tikpat satraukts droši vien jūtas arī atbildētājs Pēteris Tabūns, kas, manāmi nervozēdams, staigāja gar tiesas zāles lielajiem logiem, ik pēc brīža paraudzīdamies te uz jau satumsušo Brīvības ielu, te uz šaurajām sāndurvīm, no kurienes vajadzēja parādīties tiesnešiem ar sprieduma tekstu.

Viņš pienāca pie manis un mulsi pasmaidīja. Mēs jau pirms tam bijām pazīstami, jo biju rakstījis par viņa tiesāšanos ar plaši pazīstamo akciju sabiedrību SWH-Rīgct, kura tiesas ceļā no žurnālista prasīja atvainošanos un publisku ziņu atsaukšanu, kas, viņuprāt, saturēja tīšus apmelojumus, tādējādi stipri kaitējot firmas prestižam. Toreiz Tabūns zaudēja, jo tiesa nolēma, ka patiešām žurnālista teiktajam nav nekādu dokumentāru pierādījumu. Par šādu tiesas spriedumu Tabūna aizstāvji un līdzjutēji bija varen sašutuši. Atspoguļojot šo procesu CN slejās, es diezgan atklāti nostājos pret Tabūnu, jo tā bija mana vissvētākā pārliecība, ka mums visur un vienmēr jābūt godīgiem. Vienalga, vai tā ir mīlestība, politiskā cīņa vai vispār publiska attieksme un iestāšanās par taisnību un likumību. Mums jāsaka un jārunā tikai tas, ko mēs skaidri zinām un varam pierādīt. Mūsu mērķiem jābūt tikpat tīriem un skaidriem kā asara uz maza bērna vaiga. Ja mēs patiesi, bez jebkādiem savtīgiem nolūkiem gribam, lai šis bērns nekad neraudātu un pasaule kaut vai par nieka tiesu kļūtu labāka un skaistāka.

—   Ko tagad esat nodomājis rakstīt? — Tabūns jautāja. — Atkal nikni nostāsities pret mani?

—   Nē, — arī es mazliet mulsi pasmaidīju. — Toreiz nostājos ne tik daudz pret jums, cik pret neobjektīvu, tīši sagrozītu un loti tendenciozi pasniegtu informāciju. Jūs parak klaji spēlējāt uz zināmas auditorijas jūtām un politiskajām vēlmēm.

Tabūns man cieši ieskatījās acīs.

—   Vai jūs, cienītais kungs, pats nekad neesat ņēmis vērā jūsu lasītāju literāro gaumi un viņu vēlēšanos lasīt tieši to, ko viņiem gribētos? — Tabūns nopietni jautāja.

—   Zināmā mērā, — es atbildēju. — Taču es, dažreiz patiešām mazliet iztopot lasītāju gaumei un viņu vēlmēm, atšķirībā no jums un daudziem citiem tomēr nekad ar to neesmu centies sev iegūt politisku, materiālu vai kādu citu labumu.

—   Nestāstiet man niekus! — Tabūns neapmierināti iebilda. — Kaut vismazākā veidā iztopot vienam vai veselai ļaužu grupai, mēs vienmēr to darām tikai savtīgu iemeslu dēļ. Un vienmēr kaut kāds labums arī tiek gūts. Vai arī popularitāte, slava, cilvēku cieņa un apbrīna jums neko nenozīmē? Un vai to visu jūs neesat sasniedzis, rakstot galvenokārt tikai to, kas patīk publikai?

—   Jā, protams, — es domīgi piekritu, — taču tas viss tomēr nav tik vienkārši.

—   Saprotams, — Tabūns teica. — Vienkārši ir nospļauties. Jūs spēlējat uz savas publikas jūtām, es — uz savas. Jūs gūstat vienu, es gūstu kaut ko citu.

—   Jūs jau ieguvāt, — es atgādināju. — Deputāta krēslu piektajā Saeimā. Kā jūs tur vispār jūtaties?

—   Jūtos diezgan labi, — Tabūns, atkal mazliet nervozēdams, aši paskatījās uz šaurajām sāndurvīm, pa kurām tiesas zālē kuru katru brīdi bija jānāk tiesnešiem. — Protams, jūs šai tiesas prāvai varat dot tādu vērtējumu, kādu uzskatāt par vajadzīgu, bet…

—   Nē, Tabūna kungs, — es, tāpat mazliet satraukts, paskatījos uz tiesnešu istabas durvīm. — Es prāvas iznākumā ne mazākā mērā personiski neesmu ieinteresēts, tādēļ tās atspoguļošanā presē centīšos būt maksimāli objektīvs.

—   Centieties gan, — Tabūns noskumis lūdza. — Man šī tiesāšanās ir jau līdz kaklam! Es zinu, ka taisnība ir manā pusē, taču spriedums var būt arī man nelabvēlīgs. Ko tad darīšu, nezinu.

Tabūns aizgāja vēl aprunāties ar savu advokātu, bet es iekšēji nopriecājos, ka man nekad nav nācies stāvēt tiesas priekšā, nav nekādas mantas, ne īpašuma, par kuru būtu vērts karot un tiesāties, nekad nekas nav bijis jādala, kādam jāmēģina kaut ko atņemt vai ar tiesas palīdzību jācenšas iegūt. Es

biju brīvs cilvēks. Mani nenospieda materiālo labumu vai nabadzības slogs. Vienīgais, ko es vēl savā dzīvē gribēju iegūt, bija tik neparastos apstākļos satiktās skumjās Iļģuciemā meitenes Sallijas Reginskas mīlestība.

27. nodaļa

Neprātīgi zvanīja telefons. Uztrūkos no miega, iededzu gaismu un ātri paskatījos pulkstenī. Tas rādija desmit minūtes pāri vienam. Uzreiz ienāca prātā, ka tā varbūt atkal ir Diāna, kas vēlreiz nakts vidū man zvana no Parīzes vai kādas citas Eiropas pilsētas. Iedomājos, ka tas taču ir vienreizēji skaisti, ja mīļotā sieviete tev piezvana no pasaules otra gala, tātad viņa par tevi ir domājusi, atcerējusies un gribējusi pateikt kaut dažas jaukas un patīkamas muļķības.

—   Es klausos.

—        Labvakar! — klausulē bija dzirdama dobja vīrieša balss. Tā man nebija pazīstama.

—        Paskaties pulkstenī! — es mazliet vīlies dusmīgi teicu. — Kāds tev vakars?! Ir jau pāri pusnaktij!

—       Tādā gadījumā atvainojos, — vīrietis sacīja, un varēja just, ka viņš ir krietni iereibis. — Novēlu tev labu nakti!

—       Tā jau būtu bijusi laba diezgan, ja tikai tu ar savu zvanu…

—       Piedod, vecīt! — vīrietis atvainojās. — Tu patiešām jau gulēji?

—   Kad tu ej gulēt? — es vaicaju. — Rīta puse?

—   Kā gadās, — vīrietis domīgs sacīja. — Necemmējies!

—       Kādēļ zvani? — es jautāju. — Un vai vispār tu zvani pareizi?

—   Nezinu, — vīrietis noņurdēja. — Tu esi Ričards Baks?

—   Esmu.

—       Tas pats žurnālists, kas laikrakstā CN visu laiku raksta par noziedzību un tiesas prāvām?

—   Tas pats.

—   Tad viss ir pareizi! Tieši tu man esi vajadzīgs.

—   Kādēļ?

—   Mani sauc Haralds Andersons. Tas tev neko neizsaka?

—   Absolūti neko.

—       Es esmu likumīgais zaglis, — Haralds Andersons drūmā balsī paskaidroja. — Vor v zakoņe. Jau sen liela autoritāte noziedzības pasaulē. Sešas reizes tiesāts. Ar tiesas lēmumu atzīts par sevišķi bīstamu recidīvistu. Manā kontā ir divas slepkavības. Tiesāts gan tikai par vienu. Ir vēl ari vairākas bruņotas laupīšanas, neskaitāmas zādzības, divi seifi un smagi miesas bojājumi. Iesauka Kalējs.

—   Ļoti patīkami iepazīties, — es mazliet nobijies teicu.

—   Man patīk, kā tu raksti, — viņš atzinās. — Es jau tev esmu zvanījis vairākkārt, bet nekad neesi mājās. Tāpēc tagad uzdrošinājos piezvanīt naktī. Nudien necemmējies?

—   Nē, nē! Viss kārtībā.

—   Man arī pašlaik viss ir kārtībā, — svešais zvanītājs turpināja. — Vairs uz ielas neeju un, kā saka, nevienam nazi pie rīkles nelieku. Tagad priekš tā man ir vesels bars šestjorku, kuriem visiem cietums vēl tikai priekšā. Man ļoti patīk šīs ekonomiskās pārmaiņas Latvijā un citās progresīvajās valstīs. Man maskēšanās nolūkā pieder neliela firma, aiz kuras izkārtnes darbojas viena no trim lielākajam reketieru bandām Rīgā. Firmas nosaukumu es tev, protams, neteikšu, lai gan mans kulaks jūt, ka policija ir jau kaut ko saodusi. . . Bet tas nu tā. Tagad nevar tā kā agrāk — viens divi un zonā iekšā! Tagad izmeklētājam un tiesai viss ir smalki jāpierāda. Man viņi klāt netiks. Sēdēs šestjorkas un citi sitēji. Langstiņos esmu uzcēlis kolosālu māju… Tu klausies?

—   Jā, jā! — es ātri atteicu. — Runā vien! Tas ir ļoti interesanti.

—   Tāpēc es jau arī tev stāstu! — viņš iesmējās. — Tu esi tīri foršs rakstnieks, un šādā sakarā es tev gribu izsūdzēt grēkus. Nē, ne jau visus, cienītais! Tad man tev vajadzētu stāstīt trīs dienas no vietas. Bet es negribu. Es vispār neko nenožēloju! Tā ir mana dzīve. Tas esmu es pats. Audzis bez vecākiem, mētājies pa bērnu namiem, internātiem un zonām! Es nicināju cilvēkus un sabiedrību. Es visus ienīdu! Un man arī bija pamats visus ienīst. Jo visa baltā publika ienīda mani. Vismaz sākumā man tā šķita, bet vēlāk . .. Vēlāk vēl jo vairāk. Tagad viss ir o'key! Kā jau teicu, pagājušogad pabeidzu māju, nākamvasar vēl blakus izbūvēšu peldbaseinu. Ir divas automašīnas — Volvo un Mercedes Benz. Tā ka dzīvot var. Katras nedēļas nogalē zēni man atnes divus maišeļus ar naudu. Jā, starp citu, vai tev par to rakstīšanu daudz maksā?

—   Ne visai. Bet iztikt var.

—   Es arī varu iztikt. Tā man tagad būtu tāda kā alga par daudziem zonā pavadītājiem gadiem. Bet tu jau reketu neatzīsti, vai ne? Baigi nosodi?

—   Tā ir. Vai tev pašam patiktu, ja tagad kāds nāktu pie tevis pēc nodevām?

—      Protams, nepatiktu. Bet tādā gadījumā viņam ir jābūt daudz stiprākam par mani. Un, ja viņš vai grupējums, ko viņš pārstāv, patiešām ari būs stiprāks, es maksāšu. Viss šai pasaulē pakļaujas spēkam. Sākot no puišeļu plūkšanās mājas pagalmā un beidzot ar lielvalstu atombumbu krātuvēm. Nekad pasaulē nav valdijis cilvēka prāts. Vienīgi cilvēka spēks. Prāts tam tikai kalpo.

—   Skumji.

—   Vai es nerunāju pareizi?

—   Es jau teicu — sķumji. Un nožēlojami.

—   Nē, Ričard Bak! Pasaule ir pareizajās eņģēs! Vai esi redzējis, kā ir dzīvnieku vidē? Vājais iet bojā, stiprais uzvar un turpina sugu. Tāpat ar cilvēkiem. Tu domā, dabai baigi vajadzīgi visi tie kropļi, vārgie un vecie? Kāda velna pēc?!

—   Tu tā runā tikai tāpēc, ka tev pašam nav nevienas vecmāmiņas vai sirmu vecāku.

Klausulē labu laiciņu bija klusums.

—   Jā, varbūt… — beidzot vīrietis smagi nopūtās. — Taču būtu bijis labāk, ja tu nebūtu pieminējis manus vecākus. Un arī vecmāmiņu ne.

—   Kāpēc?

—   Es viņus nepazīstu. Es nezinu, kādi viņi bijuši. Droši vien slikti, ja jau mani pameta. Taču es jau sen vairs neraudu un naidā nevīstu dūres. Esmu ļoti noguris. Un cilvēki par manu vecāku grēkiem jau sen visu ir samaksājuši… Tagad arī es gribu kaut ko maksāt. Vai vēl neguli?

—   Nē.

—   Tāpēc arī piezvanīju. Es savā pagatne, ka jau teicu iepriekš, neko nenožēloju. Pat tās divu cilvēku dzīvības ne. Bet ir viens noziegums, kas man visu laiku tomēr neliek mieru. Kā jau tu saproti, es esmu cilvēks bez nerviem un jebkāda žēluma. Taču, ka pastrādāts šis noziegums, man tagad ir ļoti žēl. Varbūt tāpēc, ka tas patiesībā it kā nemaz nebija noziegums …

—   Ko tu tādu izdarīji?

—   Tieši to es tev arī gribu izstāstīt! Zini, kopš tā laika ir pagājuši jau apmēram septiņi gadi, bet kāds tomēr dvēseli griež kā ar asu nazi. Un, jo vecāks kļūstu, jo vairāk žēl.

—   Tas ir labi, — es skaļi teicu. — Tas ir ļoti labi, ja dvēsele nožēlā asiņo. Tātad ir cerības, ka tā kļūs tīrāka.

—   Tu domā?

—   Es zinu.

Ričard … — vīrieša balss vada otrā galā mazliet iedrebējās. — Es tev īsi izstāstīšu. Iespējams, man uzreiz kļūs vieglāk, bet tev šis gadījums varbūt derēs, lai iepītu kādā romānā vai stāstā.

—   Lai notiek! — es tūlit piekritu. — Tā ir mana dienišķā maize. No šādiem dažādu cilvēku dzīves notikumiem vien es pārtieku.

—   Tad klausies uzmanīgi! — Haralds sacīja. — Pirms septiņiem gadiem es priekšpēdējo reizi iznācu no zonas. Man bija sagatavota istaba kāda bijušā zeka dzīvoklī. Pēc nedēļas kopā ar zēniem kādā iestādē paņēmām seifu ar itin prāvu naudiņu. Ko ar to darīsi? Par mājas būvēšanu toreiz vēl nedomāju. Arī praktiski tas nemaz vēl nebija iespējams. Tāpēc naudu mierīgi dzērām nost. Kādu dienu viens čomiņš aicināja aizbraukt uz Iļģuciemu pie kādas kolosālas maukas. Runāts, darīts! Aizbraucām. Adresi vairs neatceros, bet ta bija tada veca koka māja tieši iepretim Dzegužkalnam. Palaistuvi laikam sauca Ausma, to arī īsti vairs neatceros. Viņa labi izskatījās, bija vienā vecumā ar mani un skaisti dziedāja Paula dziesmas. Es gandrīz vai apraudājos. Kļuva nežēlīgi skumji. Pēkšņi sagribējās pašam savas mājas, baltu ceriņu, saules un mīlestības. Vistīrākais sentiments! Gribējās dzirdēt kādu labu vārdu. Gribējās izjust maigumu un mieru. Man nekad vēl nebija bijusi neviena normāla sieviete. Tikai šīs rupjās, nodzērušās maukas. Es ar to samierinājos. Es zināju, ka neko labāku nevaru dabūt, tomēr … Sirds ilgojās pēc kaut kā tīrāka un labāka. Vakarā, kad to Ausmu jau gribēju gāzt gultā, viņa, iepriekš saklausījusies manas pēkšņi skaļi pasprukušās ilgas pēc godīgas sievietes, negaidīti lika priekšā nakti pārgulēt ar viņas vēl nevainīgo trīspadsmitgadīgo meitu Salliju… So vārdu es laikam atcerēšos visu mūžu. Ne pirms tam, ne pēc tam es šādu vārdu vispār vairs neesmu pat dzirdējis. Tātad, iespējams, viņa tāda — vismaz Rīgā — ir vienīgā. Bet par velti Ausma man to skuķi tomēr nedeva. Viņa pieprasīja tūkstoš rubļu, kas tolaik bija milzīga nauda. Es samaksāju. Pēc tam iegājām istabā, kur dzīvoja Sallija. Viņa bija skaists bērns. Atceros garas, samtainas bizes, vāju, drebošu augumu un ļoti lielas acis. Bērns drausmīgi kliedza un raudāja. Raudāja, kliedza un lūdzās. Bet es par viņu jau biju samaksājis. Es nebiju radis, ka man kāds pretojas, ka kāds nepakļaujas manai gribai. Un es patiešām, kā prātā sajucis, pēkšņi neprātīgi vēlējos nevainīgu meiteni…

Klausulē vīrieša balss apklusa. Arī es, visa dzirdētā pārsteigts, drūmi klusēju. Jutu, ka mana galva kļūst karsta un aiz uztraukuma pat sametas nelabi.

—    Zini, ko viņa man nākamajā rītā teica? — Viņš dobjā balsī pajautāja un, nesagaidījis atbildi, turpināja. — Viņa uz dliani ar savām lielajām acīm skatījās ar tik dziļu un klaju nicinājumu, ka man uz mirkli sametās pat bail. Es toreiz vēl neaptvēru, ka šis skatiens mani turpmāk vajās visu mūžu. Es tikai sapratu, ka bērni tā neskatās. Tā parasti skatās jau pilnīgi nobrieduši cilvēki, kuri atklāti vēlas tavu nāvi. Un tad viņa man pateica vārdus, kurus es, tāpat kā šo skatienu, nespēju aizmirst vēl šodien. Viņa teica: «Svešinieki Iznīksti no šis pasaules, kā iznīkst visi sārņi, visas nezāles, visi kanalizācijas atkritumi! Bet, pirms tu sapūsi cietumā vai kur citur, gribētos, lai tavu acu priekšā kāds tāpat izdarās ar tavu paša bērnu. Tad tu varbūt pirmo reizi uzzināsi, cik ļoti cilvēkam dažreiz var sāpēt…» N

Vīrietis atkal apklusa, un es ilgu laiku tikai dzirdēju, kā viņš smagi, ātri elpo.

—   Zini, varbūt tieši tāpēc man arī nav bērnu … — viņš vēl dobjākā balsī turpināja. — Tas tomēr ir baismīgs lāsts, un es zinu, cik briesmīgi reizēm spēj būt cilvēki… Bet ne tikai tas vien. Es bieži domāju par to meiteni. Esmu gandrīz vai pārliecināts, ka viņa manas toreizējās rīcības dēļ jau sen vairs nav dzīva. Bet, ja ir, tad, iespējams, viņa kļuvusi pēdējā 110 pēdējām. Ja nestrādā stacijā vai tieši uz ielas, tad noteikti ir nodarbināta kādā intīmklubā, un es baidos, ka tikai pēc kārtējā izsaukuma manā mājā neienāk tieši viņa.

—   Nebaidies, — es ar sausu muti teicu. — Viņa nekad pie tevi neatnāks.

—   Jā? — viņš brīnījās. — Kā tu to zini?

—   Es taču arī dzīvoju Iļģuciemā un zinu, kas šeit notiek.

—   Visā ciemā? Katrā mājā?

—   Katrā ne. Bet Ausmu es pazīstu. Viņa man pat iznāk tāda kā attāla radiniece, — es pēkšņi sāku fantazēt. — Un visu zinu arī par Salliju.

—   Nu?! — noziedznieks gandrīz vai iekliedzās. — Kas ar to meiteni ir noticis? Patiešām uz ielas?

—  Nē, Harald Anderson, — es lēni, uzsvērdams katru vārdu, teicu. — Viņa ir mirusi.

Es to pateicu un uzreiz jutu, ka uz pieres uzmetas auksti sviedri.

—   Kad? — viņš spēji jautāja.

—   Divas dienas pēc tavas neģēlības, — es teicu. — Pirms pašnāvības viņa tomēr vēl uzrakstīja zīmīti, kurā noņēma tev savu lāstu un tev piedeva.

—   Tiešām? Piedeva?!

—   Jā.

—  Vai tas tev neliekas savadi? — viņš prasīja. — Ka viņa varēja man piedot?

—   Nezinu, vai tu to sapratīsi, bet spējā piedot slēpjas viss cilvēka dvēseles cildenums, viss labais un skaistais. Piedodot savam ienaidniekam vai pāri darītājam, cilvēks sevi pacel nesalīdzināmi augstākā gara pakāpē par naida turētāju vai atriebties kāro. Ar šādu rīcību, Harald Anderson, cilvēks sevi ieved daudz gaišākā pasaulē, kur vairs nav ne naida, ne ļaunuma. Kur ir tikai miers un ticība.

Vīrietis atkal, dziļi elpodams, brīdi klusēja.

—   Ričard … — viņa balss viegli trīcēja. — Tu noteikti uzraksti par to meiteni, jā? Noteikti! Viņa acīmredzot ir bijusi laba, bet es …

—   Tu esi bijis baigais nelietis, — es teicu un gaidīju Haralda dusmu izvirdumu, lamas, bet nekas nenotika. Tieši otrādi. Viņa balss bija kļuvusi daudz klusāka un lēnāka.

—   Tā ir, — viņš tūlīt piekrita. — Tāpēc jau es arī visu laiku mokos sirdsapziņas pārmetumos. Mēģinu gan sevi attaisnot, iestāstīdams, ka es taču pats pēc sava prāta tur negāju. Es nemaz nebūtu zinājis, ka tai mājā tāda meitene dzīvo. Mani pie Sallijas aizveda viņas pašas māte. Turklāt es biju samaksājis. Es Salliju biju nopircis, bet tā kā šai pasaulē var nopirkt visu …

—   Nemuldi! — es dusmīgi teicu. — Nopirkt var tikai to, kas mums patiesībā nemaz nav vajadzīgs. Bet to, no kā atkarīga mūsu dzīve un dzīvība … Nekāda nauda mūs nevar paglābt no vecuma un nāves. Nekāda nauda nespēj paturēt mūsu jaunību, ne par kādu naudu tu nevari atpirkties no sev nolemtā likteņa, ne par kādu naudu tu nevari apklusināt savu nožēlu un sirdsapziņas pārmetumus. Ne par kādu naudu tu nevari atgriezt pagājušo dienu, nevari nopirkt ne sauli, ne vēju, ne jūru, ne bērna smaidu, ne gaisā lidojošu putnu, ne Brīvības pieminekli. Arī pašu brīvību ne. Bet pats galvenais — ne par kādu naudu tu nevari nopirkt mīlestību. Visas pasaules bagātības nevar likt sievietei sajust to, ko viņa jūt un pārdzīvo par baltu velti, kad patiesi iemīlas vīrietī, kuru viņa pati sev ir izvēlējusies.

—   Tu gudri runā, — viņš sacīja, pacietīgi uzklausījis manu garo tirādi. — Un laikam tā arī ir, es piekrītu, taču dzīve un pats cilvēks tajā ir tik sarežģīti… Vai tu vari man paskaidrot, kāpēc es spļauju virsū visiem citiem maniem grēkiem, bet tieši šo atceros septiņus gadus? Un notikušā man ir žēl. Man patiešām ir Joti žēl. Es tagad esmu gatavs gandrīz vai raudāt.

—   Paskaidrot es nevaru, taču domāju, ka acīmredzot tāpēc, ka tomēr tevī vēl ir saglabājies kaut kas no cilvēka … Tu neesi kļuvis pilnīgi par zvēru. Ja mēs vēl varam raudāt un kaut ko nožēlot, mēs vēl neesam galīgi pazuduši. Tātad, Harald Anderson, mums vēl ir kaut kādas cerības.

—   Tu to labi pateici, — viņš atzina. — Bet būtu jauki, ja es tai meitenei vēl varētu izlūgties piedošanu.

—   Ja jūti tādu vajadzību… — es pavisam klusi sacīju. — Tad tā arī izdari! Nodzēs istabā gaismu, aizdedz sveci un lūdz tai meitenei piedošanu. Domāju, ka viņa to dzirdēs.

—   Labi, — vīrietis domīgi teica. — Tā arī izdarīšu. Cilvēki pa lielākai daļai, protams, ir lieli mēsli, taču ir kaut kas tāds, ko laikam neviens tomēr nedrīkst darīt. Paldies, ka tu man palīdzēji to saprast.' Tā ka es neesmu velti tevi uzcēlis no miega.

—   Nekādā ziņā, — es apliecināju. — Lai gan to visu dzirdēt man bija loti sāpīgi un nepatīkami, esmu priecīgs, ka tev tomēr bija uznākusi vēlēšanās izkratīt sirdi.

—   Jā… — viņš gari novilka, — tomēr žēl, ka neko vairs nevar labot. Neko vairs nevar griezt par labu.

Vīrietis apklusa, un es pacietīgi gaidīju, ko viņš teiks tālāk. Bet viņš vairs neteica neko. Pēkšņi nolika klausuli, un es dzirdēju tikai garus un vientuļus signālus.

28. nodala

Pēc šīs sarunas es vairākas dienas mocījos sirdsapziņas pārmetumos, nekādi nesaprazdams, kāpēc šim svešajam nakts zvanītājam teicu, ka Sallija mirusi.

Lai viņš nekad, savukārt mocīdamies savos sirdsapziņas pārmetumos, pat nemēģinātu viņu vēlreiz sameklēt? Vai arī tāpēc, lai noziedznieka sirdsapziņas mokas padarītu vēl smagākas? Iespējams, tas notika tieši tādēļ, taču tagad, iedomājoties vien, ka Sallija patiešām varētu būt mirusi…

Nesapratu, kas ar mani bija noticis. Tas bija tāds savāds, dažbrīd viegls un pacilājošs, dažbrīd ārkārtīgi smags un loti nomācošs psihiskais stāvoklis, kad asi izjutu, ka gandrīz vai ar varu kāds pavēlošs, neatvairāms spēks mani spiež nepārtraukti domāt par Salliju, uztraukties un pēc viņas ilgoties. Es to visu nevarēju pat salīdzināt ar tām izjūtām, kādas man bija toreiz ar Inesi vai pēdējā laikā ar Diānu.

Es pievēru acis un redzēju — pa mežu skrien briedis. Pa ceļu brauc veca automašīna. Kūp fabrikas dūmenis. Kāda sieviete nožņaudz savu tikko piedzimušo bērnu, ieliek to atlieku spainī un aiznes uz atkritumu kasti. Neremdināmās kaislības.

Romāns par izcilā franču rakstnieka Gija de Mopasāna dzīvi. Valsts prezidents Rīgas pilī rīko pieņemšanu par godu 18. novembra svētkiem. Kāda dzīvokļa logā deg vientuļa svece. Pa ielu aizbrauc pasažieru pārpilns tramvajs. Lauku sētā, piesiets pie būdas, slinki rej suns. Kaut kur ir izcēlies ugunsgrēks, un pa pilsētas galveno bulvāri drāžas divas ugunsdzēsēju automašīnas. No Rīgas centrālās stacijas precīzi noteiktajā laikā atiet vilciens uz Sanktpēterburgu. Skvēriņā uz sola salst kāds bezpajumtnieks. Tipogrāfijās tiek drukātas rītdienas avīzes. Divi pusaudži bez jebkādām pūlēm atslēdz uz ielas atstātu svešu žiguli un aizbrauc. Pirmā stāva dzīvoklī skaļi strīdas laulāts pāris. Raud bērns. Narkomāns pašrocīgi sev iešpricē heroīnu un jau pēc dažiem mirkļiem nokļūst pavisam citā eksistences stāvoklī. Pie virtuves lielā galda klusēdami ēd vakariņas likko no darba pārnākuši cilvēki. Sešpadsmitgadīga meitene, mazliet tomēr kautrēdamās, nodzēš istabā gaismu un pirmo reizi atdodas savam draugam. Policijas mobilā pulka patruļa kādā pamestā mājā arestē slepkavu. Pazīstamā intīm- kluba Baltā lēdija pieredzējušākā prostitūta, lepni ietinusies dārgā vāverādas kažokā, ar vēl lepnāku limuzīnu dodas pie kārtējā klienta. Saktas puķu tirdziņā pievakarē mazliet krītas cenas. Pilsētas centrā, Brīvības un Merķeļa ielas krustojumā, saskrienas divas ārzemju automašīnas — Volvo un Mercedes. Kaut kur skaļi kliedz sieviete, bet turpat netālu ubags klusēdams stiepj roku, cerot, ka kaut kas tomēr tiks iemests viņa plaukstā.

«Draugs, nepaej garām!»

Bet cilvēks aiziet garām. Tāpat kā aiziet šis mirklis pilsētas dzīvē. Un mirklis manā un tavā dzīvē. Gijs de Mopasāns nomira četrdesmit astoņu gadu vecumā. Cik atlicis man? Un ko mēs atcerēsimies sava mūža pēdējā brīdī? Varbūt vienīgais, ko mūsu atmiņa spēs izgaismot no nebūtībā grimstošās dzīves, būs tikai tās sievietes seja, acis, krūtis, ķermenis un dvēsele, ko tu būsi mīlējis?

29. nodaļa

Es sēdēju dziļā atpūtas krēslā un ar baudu skatījos, kā Sallija ģērbjas. Virs mazām sarkanām biksītēm viņa uzvilka ļoti smalkas, dažādiem musturotiem akcentiem izrotātas melnas zeķbikses, tumšus apakšsvārkus un pēc tam sevi ietērpa paīsā ķiršu krāsas vakarkleitā ar augstu apkakli un platām piedurknēm. Šis tērps viņu darīja vēl slaidāku un jaunāku un jauki piestāvēja tumšajiem matiem. Tad viņa no nelielas, vecmodīgas kastītes izņēma sudraba medaljonam līdzīgu rotaslietu, pielika pie krūtīm un pagriezās pret mani.

—   Paskaties! Vai tas man piestāvēs?

Man mazliet aizrāvās elpa. Es biju redzējis daudzas skaistas, simpātiskas, šarmantas, seksapīlas un citādi ļoti valdzinošas sievietes, taču pašlaik manā priekšā stāvošā meitene ar savu jaunību, kluso bijību, lielajām acīm, vienkāršo, bet eleganto tērpu, mulso smaidu, ideālo augumu un klasiski skaisto seju pārliecinoši pārspēja visas iepriekšējās. Bet ne tikai tas vien. No visas viņas būtnes' izstaroja pat fiziski sajūtams tas dziļākais sievietes dabas noslēpums, ko mums acīmredzot tā arī nekad neizdosies atminēt. Es tikai jutu, ka tas mani pievelk, kā visspēcīgākais magnēts pievelk sīku metāla skaidu vai bākas ugunis vētras naktī nomaldījušos kuģi.

—   Tu esi ļoti skaista, — es pat mazliet pārsteigts teicu, piecēlos un apliku sudraba rotu meitenei ap kaklu. — Šovakar visi vīrieši tevis dēļ nošausies.

Sallija burvīgi pasmaidīja un mani viegli noskūpstīja uz vaiga.

—   Man ir jāizskatās ļoti labi, — viņa teica. — Tur taču visi būs tavi draugi, vai ne?

—  Jā, — es atbildēju. — Viņi visi mani apskaudīs.

—   Viņi visi redzēs, ka Ričards Baks ir iegādājies sev jaunu mīļāko, — Sallija sacīja. — Un tas nebūs nekas labs, ko viņi par mani domās.

—   Tas būs vislabākais, Sallij. Vai kāds vispār par tevi var domāt ko sliktu?

Sallija pienāca cieši klāt, abas rokas uzlika man uz pleciem un mazliet skumji ieskatījās acīs.

—  Tu esi vienīgais, Ričard, kas par mani līdz šim ir domājis tikai labu, — Sallija klusi teica un piebilda, — ja tikai tu esi patiess. Ja tu neizliecies.

—   Nē, Sallij, — es apliecināju. — Tev vēl es ne reizi neesmu melojis.

Mēs no istabas izgājām gaitenī un no pakaramā paņēmām savus ziemas mēteļus. Tieši tai brīdī atvērās blakus istabas durvis un gaitenī iznāca Sallijas māte Ausma. Šoreiz viņa bija pilnīgi skaidrā, kalsno augumu sedza bieza, ne pārāk tīra rīta- kleita^bet matos bija sasprausti spoži metāla ruļļi.

—   Ā! — mani ieraudzījusi, viņa patīkamā pārsteigumā iesaucās. — Rakstnieka kungs! Kur tad jūs tā esat sataisījies vest manu meitu?

—   Kur jūs gribētu, lai es viņu vedu? — mazliet draiski jautāju. — Uz Operu, Nacionālo teātri vai restorānu?

—   Parasti vīrieši tik jaunas un smukas meitenes tūlīt ved uz gultu, — Ausma teica, — taču jūs, inteliģents cilvēks būdams, patiešām viņu droši vien vispirms vedīsiet uz Operu, Nacionālo teātri vai krogu!

—  Es skatos, kundze, ka arī jūs šovakar netaisāties sēdēt mājās?

—   Nē, Baka kungs, tieši to es esmu nodomājusi darīt! Sēdēšu mājās un gaidīšu savu mīļāko! Sallija zina. Bruno Kūlu. Viņš ir vecs stikla pūtējs, kas jau sen, gadiem ilgi rīdams karsto gaisu, ir galīgi sabeidzis savas plaušas. Varbūt viņš mani beidzot apprecēs.

Es Sallijai pasniedzu melnu mēteli ar baltu kažokādas apkakli, viņa klusēdama apģērbās, taču es redzēju, ka viņai ir ļoti neērti vai pat kauns no savas mātes.

—   Lai jums labi veicas! — es Ausmai novēlēju un gāju uz durvīm. Sallija sekoja.

Neko vairāk negribēju teikt. Pēc tā, ko biju dzirdējis no viņas pašas mutes par neiedomājami cietsirdīgo izturēšanos pret savu meitu, un ko par savu dzīvi šai mājā man bija stāstījusi Sallija, es pret šo visai paplukušo sievieti izjutu ne tikai lielu nepatiku, bet arī riebumu.

—   Pagaidiet! — Ausma negaidīti iesaucās, un man pēkšņi šķita, ka viņa tūlīt no manis par savu meitu pieprasīs samaksāt vismaz dažus latus …

Bet nē. Ausma pienāca klāt un it kā mazliet pat nobijusies klusi vaicāja: — Jūs manu Salliju… Jūs viņu vedat prom pavisam?

Es mazliet apmulsu un dažus mirkļus klusēju. Sallija bija satvērusi durvju rokturi, pirms tam galvā uzlikusi baltu cepurīti, kājas apāvusi melnās augstpapēžu kurpēs un izskatījās tis sasodīti jauka, ka nemaz nespēju noticēt, ka viņa šo vakaru vēlas pavadīt tieši ar mani.

—   Reginskas kundze, — es pieklājīgi teicu, — ja tas būtu manos spēkos…

Ausma ar muguru atspiedās pret gaiteņa netīro sienu, no platās rītakleitas kabatas izņēma saņurcītu cigarešu paciņu, aizsmēķēja un diezgan dusmigi skatījās gan uz Salliju, gan mani.

—  Ja mani Brunis tomēr neņems … — viņa klepodama un ļoti satraukusies sāka skaļi runāt, — es beigu beigās palikšu viena. Bet ja ar mani gadās tāda pati nelaime kā ar manu māti

Kristīni? Kas tad, Baka kungs, ar mani notiks? Jūs Salliju tūlīt lepnā autiņā aizvedīsiet prom, bet ko lai vēlāk daru es?

Kā jau iepriekš minēju, es negribēju teikt neviena vārda, taču pēkšņi man pret šo sievieti izlauzās tāds naids un tik klaja nepatika, ka es nenocietos un pateicu to, ko man, protams, nevajadzēja teikt, it sevišķi jau Sallijas klātbūtnē ne, taču nekādi nespēju sevi apvaldīt un klusēdams aiziet. Trauslā un maigā Sallija šai sievietei visu dzīvi ir bijusi tikai kā viņai piederoša lieta, ko var nevērīgi mētāt no viena istabas kakta uz otru, ko var plēst un bojāt un, kad nepatīk vai patīk, par zemu cenu kādam pārdot.

— Es nezinu, ko jūs tādā gadījumā darīsiet, — es viņai auksti atbildēju. — Par to jums droši vien derēja padomāt jau vismaz pirms divdesmit gadiem. Bet tad jums prātā bija pavisam kas cits. Jūs savu meitu ne dienu, ne mirkli neesat mīlējusi, bet tagad gribat… Tā šīs spēlītes, cienījamā kundze, šai pasaulē tomēr nešpēlē. Viss tiek atmaksāts. Labajam ar labu, ļaunajam ar ļaunu. Un es nemaz nešaubos, ka tieši tā arī notiks, kā jūs pirmīt teicāt. Jūs noteikti piemeklēs kāds šaušalīgs sods. Diemžēl tā dzīvē iekārtots. Jūs dzērumā vai smagās paģirās ķers trieka un jūs šai vecajā būdā gulēsiet viena un paralizēta, un lūgsieties, raudāsiet un gaidīsiet, lai kāds pasniedz vismaz glāzi ūdens, maizes šķēli vai zāļu pudelīti, bet neviens neatsauksies, neviens pie jums nenāks. Un nenāks tāpēc, ka jūs nevienu savā mūžā neesat mīlējusi, jūs nevienu cilvēku neesat aicinājusi darīt labu, bet tikai mudinājusi uz slikto, uz Jauno, uz riebīgo! Man ļoti žēl, Reginskas kundze, bet nudien jums ir pavisam maz izredžu laimīgi pavadīt vecumdienas. Ja cilvēki būtu gudri, viņi nekad cits citam nedarītu neko sliktu, jo tas ir vienīgais, kas agrāk vai vēlāk mums visiem nāk atpakaļ . . .

Ausma alkaini sūca rūgtos cigaretes dūmus, nodūra galvu un tad klusi pie sevis teica: — Es pirmā nesāku. Pirmais sāka šīs meitenes tēvs Valdis Kūdra, kas mani ar varu izvārtīja pa dubļiem un mēsliem. Bet viņu savukārt ļaunu un dumju bija padarījis gan tas laiks, gan karš, gan citi cilvēki. Un tos savukārt. atkal kāds cits karš un citi cilvēki. Un tā mēs ar saviem grēkiem visi vienā saitītē aizejam līdz Ādamam Dieva paradīzē. Vai tā ir mana vaina, ka es nespēju būt pirmā, kura pārtrauc šo nepārtraukto ļaunuma ķēdi?

Nezināju, ko viņai atbildēt. Es tikai sapratu, ka Ausmas teiktais neder par attaisnojumu. Tā mēs katrs, izdarījis kādu nelietību vai drausmīgu noziegumu, varam attaisnoties ar pasaulē mūžīgi eksistējušo ļaunumu un cilvēka dabas samaitātību.

Bet vai Sallija ir kādam izdarījusi kaut ko sliktu? Un ari mana māte nevienam neko sliktu nav darījusi, ja nu vienīgi kādreiz, atteikdama tam pašam Valdim Kūdrām …

Un tad es pēkšņi sastingu. Es negaidīti sajutu un sapratu, ka patiešām pastāv kaut kāda milzīgi gara nelietības un ļaunuma ķēde, ar kuru mēs vājāk vai stiprāk tomēr visi esam sasieti no pirmā līdz pēdējam …

Vai man ir tiesības šo sievieti nosodīt un viņai ko pārmest? Tagad es to vairs nezinu. Bet ja ir, tad varbūt viņai pašlaik savukārt ir tiesības pārmest un nosodīt mani, ka es ņemu un aizvedu prom viņas meitu?

—   Es zināmā mērā jūs saprotu, kundze, — mazliet neveikli pasmaidīju un vēru vaļā durvis. — Taču padomājiet, vai nebūtu bijis labāk, ja jūs tomēr būtu vismaz pamēģinājusi šo ķēdi kādreiz pārraut. Šaubos, vai jūs šodien dzīvotu sliktāk, jo sliktāk dzīvot vairs nav iespējams. Bet, kas attiecas uz Salliju, viņa jums vairs nepieder. Tagad šī meitene pieder man. Taču jums es neko nemaksāšu. Es maksāšu Sallijai. Maksāšu ar mīlestību, ar sapratni, ar saudzību, ar rūpēm, ar gādību, ar mieru, ar uzticību … Es, Reginskas kundze, Sallijai maksāšu ar visu savu dzīvi.

Atvēru durvis, un mēs izgājām laukā. Bija auksts novembra vakars. Spoži mirdzēja zvaigznes, un zem kājām gurkstēja nesen uzkritušais sniegs. Aiz sētas vārtiņiem mūs gaidīja šaurā Embūtes iela, lielais Dzegužkalns un mans spoži sarkanais BMW.

—   Tu nedusmojies? — es Sallijai vaicāju, kad jau bijām iesēdušies mīkstajos automašīnas sēdekļos.

—   Nē, — Sallija tikko manāmi pasmaidīja. — Tu biji ļoti savaldīgs. Man patika, kā tu viņai atbildēji.

—   Tad viss ir kārtībā, — es sacīju un sāku braukt.

—   It sevišķi man patika, kad tu viņai sāki stāstīt, ar ko esi nodomājis par mani maksāt…

Es asi pagriezos pret Salliju un viņas acīs ieraudzīju smeldzīgas skumjas.

—   Tātad viss tomēr nav kārtībā? — es mazliet uztraucies pārvaicāju.

Sallija mīļi pasmaidīja un savu plaukstu uzlika uz manas rokas.

—   Nē, nē! — viņa gandrīz čukstus teica. — Tas vienkārši priekš manis bija . . . Tas bija pārāk skaisti, Ričard! Skaisti un mazliet nepatiesi. Neviens cilvēks otram tik daudz nemaz nevar iedot. Un domāju, ka neviens cilvēks nav arī tā vērts, lai tik daudz saņemtu.

30. nodaļa

Savā ļoti skaistajā divstāvu savrupmājā, kura atradās Berģu ciemā gandrīz vai pašā Juglas ezera krastā, un kuras gruntsgabals sagāja kopā ar Diānas Kvālas blakus esošās mājas dārzu, pazīstamais latviešu mākslinieks un sens mans draugs-Normunds Stafeckis nelielā labu paziņu un draugu pulkā atzīmēja savu piecdesmito dzimšanas dienu. Ja Latvijā vēl pastāvētu sociālisms un padomju vara, droši vien viņš šajā lielajā savas dzīves jubilejā būtu saņēmis Tautu draudzības ordeni, medaļu par varonīgu darbu vai vismaz Augstākās Padomes Prezidija goda rakstu, bet tagad Normundam nācās samierināties tikai ar dāmu bučām uz vaigiem un vīru atnestajām alkohola pudelēm. Bet rādījās, ka dižais meistars par to nemaz neskumst. Viņš kopā ar sievu (arī mākslinieci) Ilzi katru ciemiņu mīļi sagaidīja pie durvīm, patiesā priekā ar varenu plaukstu atnācējam tūlīt blieza pa plecu un pateicībā spieda roku pat par vismazāko dāvanu.

Es viņam pasniedzu lielu kasti ar Kanādā ražotām visdažādākajam augstākā labuma krāsu tūbiņām un bagātīgu otu komplektu.

—   Lai tev, Normund, vēl vismaz piecdesmit gadu pietiktu spēka darīt to, kas tev tik ļoti patīk! Lai tev veiktos ne tikai pie mums, bet novēlu sarīkot personālo izstādi ari Parīzē, Mad- ridē, Ņujorkā vai kādā citā pasaules malā!

—   Paldies, paldies, — mākslinieks aizkustināts pateicās.

—   Tagad jau ar krāsām ir daudz labāk, nekā bija brežņevlai- kos, taču tieši šīs lirmas produkciju es vēl neesmu izmēģinājis.

—   Tā pašreiz esot labākā pasaulē, — es teicu.

—   Ļoti iespējams, — Normunds rūpīgi apskatīja dāvanu.

—   Tad man neatliks nekas cits, kā uzmālēt pasaulē labāko bildi.

—   Dari to, — es sacīju un ar galvu pamaju uz man blakus stāvošo Salliju. — Viņa ir pasaules labākā meitene.

—   Es par to nemaz nešaubos, — Normunds sacīja un, priekā starodams, no Sallijas rokām saņēma vienpadsmit baltas neļķes. — Jums ļoti piestāv baltā krāsa, — viņš turpināja, Salliju vērīgi noskatīdams no galvas līdz kājām. Viņš neizrādīja ne mazāko izbrīnu, ka es nez kādēļ, kā parasti, neesmu ieradies kopā ir Diānu, bet gan ar pavisam jauniņu meiteni, kurai patiešām ellīgi labi piestāvēja gan baltā ādas cepurīte, baltā vilnas šalle, baltā mēteļa apkakle, gan baltais, mazliet mulsais smaids skaistajā sejā.

Kad bijām atģērbušies, mājas saimnieki mūs ieveda pirmā stāva lielajā hallē, kur jau spoži dega kamīns un pie vairākiem bagātīgi klātiem galdiem stāvēja vai pastaigājās kādi desmit, divpadsmit eleganti ģērbušies cilvēki. Gandrīz visus šos jau agrāk atnākušos ciemiņus es pazinu. Viņi pārstāvēja tā saukto radošo inteliģenci un katrs savā profesijā jau bija sasniedzis zināmas sava talanta un spēju virsotnes. Tur bija slavens kino režisors, seši vai septiņi mākslinieki, rakstnieks, divas aktrises, mākslas zinātnieks un kāds žurnālists, kas bija Normunda attāls radinieks un sakritības dēļ pārstāvēja mūsu laikraksta niknāko konkurentu avīzi Zemnieka Dzīve.

Mēs ar visiem sasveicinājāmies, bet es nevienam Salliju nestādīju priekšā nedz kā savu meiteni, nedz kā draugu. Visi tāpat redzēja, ka mēs esam kopā, ka viņa ir mana meitene, tātad arī vistuvākais draugs.

Katrs varēja sēdēt vai stāvēt, kur viņam patika. Katrs varēja, kad gribēja, pieiet pie galda kaut ko ieēst vai iedzert. Katrs varēja runāt un darīt, ko grib. Valdīja pilnīgi brīva, nepiespiesta, radoši vaļīga atmosfēra. Taču es redzēju un jutu, ka visi neuzkrītoši, tomēr ļoti cītīgi pētīja un, dabiski, arī novērtēja Salliju. Domāju, ka Sallija smalkās sabiedrības pirmo eksāmenu izturēja lieliski, lai gan viesību sākumā jutās diezgan apmulsusi, mazliet neveikla un sasaistīta. Taču vēlāk, kad jau bija kaut cik apradusi ar jaunajiem apstākļiem, grezno mājas interjeru, smalkajiem dižgariem un izdzērusi vairākas Martīni vīna glāzes, it kā iekšēji atbrīvojās, sāka sarunāties, dejot un vairs mulsi negrieza skatienu sāņus, ja kāds uz viņu ciešāk paskatījās vai kaut ko viņai ne visai saprotamu jautāja.

Kad ciemiņi jau bija nogaršojuši visus gardos uzkožamos un vismaz pa glāzītei nomēģināja franču, spāņu vai itāliešu vīnus, Normunds Stafeckis sanākušos aicināja mājas otrajā stāvā, kur atradās viņa plašā darbnīca. Mākslinieks speciāli mums bija sarīkojis nelielu jubilejas izstādi, kur mēs varējām apskatīt gan viņa pašus jaunākos, gan jau agrāk redzētos darbus.

Normunds Stafeckis bija liela auguma stipri tūļīgs vīrs ar resnu vēderu un jau pliku galvas vidu, ko viņš parasti piesedza ar abhāziešu tautisko pelēka filca apaļo cepurīti, pats arī izskatā līdzīgs kādam vecam gruzīnam vai abhāziešu ciema vecākajam.

Padomju laikā viņš savā glezniecībā, kā daudzi citi latviešu mākslinieki, diezgan sekmīgi un ļoti viltīgi bija atradis zelta vidusceļu starp sociālistiskā reālisma oficiālajām prasībām un avangardisko Rietumu pasaules mākslu. Taču patiesībā Normunds diezgan stingri turējās, un vairums viņa gleznu bija ra- dltas tai pašā vecajā, tradicionāli labajā latviešu glezniecības manierē, kas bija sākusies jau ar Rozentālu, Purvīti, Miesnieku, Eliasu, Ubānu un ko tik spoži turpināja gan Pauļuks, gan Uldis Zemzaris.

Man patika Stafecka māksla. Viņa gleznas bija skaudri reālistiskas un parasti uz mani atstāja spēcīgu emocionālu iespaidu. Tur bija gandrīz vai ģeniālais Mātes portrets, Vecas sievietes portrets, kāds brīnišķīgs saldu, skumju apdvests, sārtos pasteļtoņos uzgleznots jaunas sievietes akts un daudzas citas gleznas, kas vienreiz redzētas, nekad vairs nezudīs no atmiņas. Tā bija laba, īsta māksla.

Sallija ilgi domīga stāvēja jaunās sievietes akta priekšā, un man šķita, ka arī viņa pēkšņi kļūst ļoti skumja. To laikam pamanīja arī Normunds un nostājās Sallijai blakus.

—   Jums tur kaut kas nepatīk? — viņš uzmanīgi jautāja.

—   Kas šī sieviete tāda ir? — Sallija klusi atjautāja pretim.

—   Es nezinu, — Normunds atbildēja.

—   Kā tas ir iespējams? — Sallija bija patiesi izbrīnījusies.

—  Jūs gleznojāt, pat nezinādams, ko?!

—       Kā tad es nezināju! — Normunds pasmaidīja. — Es gleznoju sievieti.

—   Pilnīgi nepazīstamu?!

—        Jā, — mākslinieks apstiprināja. — Tā ir parasta lieta. Šī sieviete ir modelis. Viņu ir gleznojuši daudzi. Vispirms viņa bija aizgājusi pie kāda cita man pazīstama skunstnieka, tas savukārt viņu vēlāk atsūtīja pie manis.

Sallijas jau tā lielās acis nepatīkamā pārsteigumā izpletās vēl lielākas.

—       Viņa tā pirmo reizi atnāk pie nepazīstama vīrieša un tūlīt izģērbjas kaila . . ?

Normunds atkal piedodoši pasmaidīja un viegli Salliju piestūma tuvāk gleznai.

—       Mīļais bērns, — viņš patīkamā tenorā sāka stāstīt, — nedusmojieties, taču jūs pašlaik domājat tieši tā, kā šodien domā dažas vecas tantiņas vai padomju laikā uzskatīja klīrīgās dā- miņas no partijas komiteju ideoloģiskajām nodaļām. Bet šī sieviete diemžēl neatnāca pie manis kā pie vīrieša. Viņa pie manis atnāca kā pie mākslinieka. Tas ir viss. Viņa atnāca pie manis strādāt.

—   Jūs pat nezināt viņas vārdu?

—   Kāpēc ne? Zinu. Viņu sauca Irēna.

—   Kāpēc viņa ir tik skumja? — Sallija pēkšņi vaicāja.

—   Nezinu, — Normunds paraustīja savus varenos plecus.

—  Kaut kas jau laikam bija atgadījies.

—   Varbūt tāpēc, ka viņai tieši šādā ceļā nācās pelnīt sev iztiku?

—   Ļoti iespējams, — Normunds atbildēja un vērīgi ieskatījās Sallijas skumju pielietajās acīs. — Jums viņas ir žēl?

Sallija piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Tā esmu es, kas tur ir uzzīmēta, — viņa negaidīti teica un ar abu roku plaukstām spēji aizsedza seju.

Es vēlreiz rūpīgi paskatījos uz gleznu. Tur attēlotā sieviete bija uzgleznota profilā. Viņa kaila sēdēja uz neliela paaugstinājuma, vienu roku atspiedusi pret tā tuvāko malu, bet otru pacēlusi vieglā kustībā, it kā gribēdama sakārtot matus vai aizdzīt kādu nepatīkamu sapni. Sievietes akts bija uzgleznots maigi rožainā pasteļkrāsā un atgādināja kaut ko pavisam astrālu, viegli izgaistošu, tai pašā laikā izplatot gandrīz vai fiziski sajūtamas smagas, sāpīgas skumjas.

Es ar abām rokām apņēmu Sallijas plecus un mēģināju viņu nomierināt.

—   Tā neesi tu, — es viņai klusi iečukstēju ausī. — Tev ir labi un jautri. Bet viņai — jā, viņai ir mazliet bēdīgi ap sirdi, bet tas ne tevi, ne mani pašreiz neskar. Iesim atkal lejā un iedzersim šampanieti.

Sallija neko neatbildēja, un es arī nejautāju, kāpēc viņai pēkšņi bija šķitis, ka gleznā attēlotā sieviete ir viņa. Tikai dažus mirkļus vēlāk, kad mēs pa spoži nolakotām koka kāpnēm atgriezāmies pirmā stāva hallē, es ar diezgan lielām šausmām negaidīti nojautu un iedomājos, ka, iespējams, tie jau bija kādas drausmīgas, neārstējamas garīgas slimības pirmie simptomi … Tūlīt vēl atcerējos Sallijas vairākkārt izsacītos apgalvojumus, ka viņa mani bieži redzot stāvam viņas istabā, ka es kaut ko sakot un pavēlot. Un tai pašā mirklī atcerējos Sallijas tēvu Valdi Kūdru, viņa pirms divdesmit viena gada uzrakstīto vēstuli un sava drauga, psihoneiroloģiskās slimnīcas galvenā ārsta vietnieka Edija Naikovska stāstījumu par šizofrēnijas vēl joprojām īsti nenoskaidroto izcelsmi, taču, gandrīz esot jau pierādīts, ka to galvenokārt pārmantojot iedzimtības ceļā…

Es Salliju uzmanīgi apsēdināju ar melnu ādu apvilktā klubkrēslā un pasniedzu glāzi ļoti garšīga itāļu šampanieša.

—   Iedzer, Sallij, — es klusi aicināju. — Šis vīns aizdzīs jebkuras skumjas.

—   Paldies, Ričard, — Sallija man pateicībā uzsmaidīja. — Tas jau ir garām.

Un varbūt patiešām arī ir garām, es nodomāju, vēlreiz neuzkrītoši nopētot melnajā atpūtas krēslā sēdošo sievieti, par kuru jau labu laiku jutu atbildību un kuras dzīve un liktenis man jau sen nebija vienaldzīgi.

Sallija nenoliedzami bija ļoti skaista, it sevišķi šovakar. Viņai aiz muguras degošā stāvlampa uz viņas iegareno seju meta romantisku gaismu, spilgti izceļot meitenes mirdzošos matus, lielās acis, piesārtušos vaigus, melnos uzacu lokus un zemeņkrāsas lūpas.

Tumši sarkanās kleitas mala bija krietni parāvusies uz augšu, pavedinoši atsedzot slaidās kājas, un viņas labā roka graciozi turēja garu vīna glāzi.

Tā nemaz nav īstenība, man nez kādēļ ienāca prātā. Tas ir tikai kāds sapnis vai pasaka. Tā ir glezna, ko pašlaik izdomā un glezno Normunds Stafeckis. Tas ir kādas filmas kadrs, ko šeit uzņem kinorežisors Stīvens Spīlbergs vai mūsu pašu Aloizs Brenčs. Bet tas tā nav, es zinu. Tas viss tikai tā liekas. Šo mirkli uz mūsu lielā eksistences audekla pašlaik mālē pats Laiks. Un šo brīnišķīgo dzīves epizodi savā filmā uzņem gan mans, gan tavs Liktenis.

Es zinu, Sallij, ka tu esi radīta kāda cilvēka ārprāta lēkmē, es nodomāju. Zinu, ka esi nežēlīgi sista, apvainota un pazemota. Es zinu, Sallij, ka tev ir visai pamatots iemesls neieredzēt vīriešus, jo tu līdz šim esi izjutusi tikai rupju varu. Es zinu, Sallij, ka tev fabrikā jāstrādā smags un netīkams darbs, bet es zinu arī to, ka tu man esi vienīgā, tu man esi pareizā, tu man esi sieviete, kuru visu mūžu esmu gaidījis. Tu man esi tā, kuras dēļ vīrieši var izdarīt gan viscēlākos darbus, gan vislielākās nelietības. Tu esi sieviete, ko es ļoti mīlu, un kas ne mazākajā mērā nav sliktāka ne par vienu no šeit redzamajām sievietēm. Varbūt tieši otrādi. Tu visām viņām esi vismaz simt punktu priekšā jau ar to vien, ka spēji dzīves priekšā ne- salūzt, nesaliekties, nepadoties. Tagad mēs esam kopā. Un būsim kopā, ja tikai… ja tikai…

Varbūt tu jau nojaut savas nelaimes tuvumu un tieši tāpēc tavas acis un seja ir tik skumju pilnas? Varbūt pat skaidri zini, ka pavisam drīz gan tavu, gan manu dzīvi apgriezīs ar kājām gaisā un pilnīgi sadragās nevis mīlestības skaistais neprāts, bet gan tā prāta un apziņas tumsa, ko jau tavu smadzeņu pirmajā šūnā līdz ar saviem pārējiem gēniem būs ielicis tavs vājprātīgais tēvs?

Es mazliet paliecos uz meitenes pusi.

—   Kā jūties, Sallij? Tev šeit patīk?

—   Šeit ir brīnišķīgi! — meitene iesaucās. — Es vēl nekad neesmu bijusi tik lepnā mājā. — Un pēc tam klusi pajautāja: — Vai viņš ir ļoti bagāts?

—   Droši vien.

—  Kā viņš var būt bagāts, ja visapkārt ir tik daudz nabago? Bet varbūt tieši tāpēc?

—   Nē, Sallij, tā nav. Tā vispār nemaz nevar būt. Viņš ir ievērojams mākslinieks. Viņam labi gāja arī padomju laikā. Gleznas pirka, viņam bija daudz valsts pasūtījumu.

—   Tātad viņš nebija pilnīgi brīvs? — Sallija klusi jautāja. — Tātad arī viņš tomēr kalpoja varai?

—   Varai ne, — es tikpat klusi atbildēju. — Viņš kalpoja valstij, kāda nu tā bija. Bet tā bija valsts, kurā mēs visi dzīvojām.

It kā tieši to būtu sadzirdējis, pie mums pienāca avīzes Zemnieka Dzīve žurnālists Alberts Sūna un, ieskatījies man acīs, ironiski pasmīnēja.

—   Kādēļ, Ričard Bak, jūs tik loti aizstāvat bijušo Godmaņa valdību? — viņš negaidīti vaicāja, laikam atcerēdamies vairākus manus rakstus mūsu neatkarīgajā avīzē CN, kad es, aprakstot tiesas prāvu, kurā tika izskatīta bijušā premjerministra prasība pret laikrakstu Dienas Bizness par nepatiesu, melīgu un cieņu aizskarošu ziņu izplatīšanu, atklāti nostājos prasītāja pusē, jo uzskatīju, ka Dienas Bizness patiešām apzinīgi izplatījis tīši sadomātus melus. Tāds bija arī tiesas spriedums — Dienas Biznesam nepatiesās ziņas jāatsauc un bijušajam valdības vadītājam vēl jāsamaksā sāpju nauda.

Pārējā republikas prese diezgan vienprātīgi šo pirmās instances tiesas spriedumu tomēr nosodīja, uzskatīdama, ka tas ir vērsts pret vārda un preses brīvību, vienīgi es kā tāds baltais zvirbulis vai muļķis rakstīju, ka tiesas spriedums ir taisnīgs un pareizs, un mums visiem patiesībā Godmanim vajadzētu pateikt vismaz klusu paldies par viņa uzdrīkstēšanos un spējām vadīt valdību tik ārkārtīgi grūtā un sarežģītā situācijā, kāda Latvijā izveidojās pēc neatkarības pasludināšanas.

—   Es savās publikācijās neaizstāvēju Godmaņa valdību, — Albertam Sūnām atbildēju. — Es aizstāvu savu uzskatu, ka gan avīzei, gan žurnālistam ir jābūt maksimāli godīgiem. Aizstāvēju viedokli, ka nevienam žurnālistam nav tiesību rakstīt un publicēt nepārbaudītas ziņas vai klajus melus. Runa taču ir par dzīviem cilvēkiem. Ar ko žurnālists tādā gadījumā atšķiras no jebkura huligāna vai ielas laupītāja? Tikai ar to, ka viens cilvēkam atņem maku, bet otrs — cieņu un godu.

Alberts Sūna atkal ironiski pasmīnēja. Tieši viņš bija viens no tiem, kurš meloja visvairāk, nepārtraukti rakņādamies sabiedrībā pazīstamu cilvēku netīrajā veļā, savu informāciju parasti gūdams no visdažādākajām baumām un kuluāru sarunām.

—   Ar ko tad tas jūsu Godraanis būtu izpelnījies tādu cieņu un godu? — viņš mazliet nodzertā un nopīpētā balsi jautāja. — Vai ar to, ka pazudināja mūsu rūpniecību, ka izpostīja lauksaimniecību? Ka deva vaļu noziedzībai un nelikumīgai privatizācijai? Ka radīja valstī bezdarbu un maksas medicīnu?

Es gribēju atmest ar roku un klusēt. Kāda jēga ar muļķi strīdēties? Bet diemžēl tā domāja ļoti daudzi, aizmirstot vai nesaprotot, ka viņi paši, ka mēs visi 1991. gada pavasarī, vēlot jauno Augstāko padomi, balsojām par neatkarīgu Latviju, tas ir, balsojām pret padomju varu, pret sociālismu un kolhoziem, pret plānveida ekonomiku un atkarību no Krievijas… 1. God- manis un mūsu pirmā nacionālā valdība tikai izpildīja mūsu vēlmes un prasības, veicot radikālas ekonomiskās, politiskās un sociālās reformas.

Jā, tagad ir bagātie un nabagie. Jā, viss ir dārgs, algas mazas. Bet vai mēs nezinājām, ka nav nevienas valsts ar brīvā tirgus ekonomiku, kur nebūtu trūcīgo, atstumto, vientuļo? Kāpēc Jānis ir bagāts, bet Pēteris nabags? Pēteris domā, ka Jānis visu ir sazadzis, bet Jānis zina, ka tas noticis tāpēc, ka viņš vienkārši bijis daudz gudrāks, izglītotāks, enerģiskāks un uzņēmīgāks par savu kaimiņu, kas vēl joprojām domā un cer, ka valsts labā onkuļa izskatā viņam kaut ko iedos vai uzdāvinās. Jānis jau ir apjēdzis, ka tagad visu jācenšas sasniegt un iegūt pašam, vai arī atkal jāatgriežas pie sociālisma un padomju varas.

—   Albert Sūna, — es strauji pagriezos pret izstīdzējušo žurnālistu un dusmīgs paskatījos uz viņa vēl joprojām ironiskā smīnā saviebto seju. — Es labprāt tevi gribētu redzēt nevis šeit, bet gan atkal ar pārtikas taloniem rokās stāvam garā rindā pēc maizes, makaroniem un ziepēm … Un uzmanīgi skatoties apkārt, vai tavu kluso lādēšanos tuvumā nenoklausās kāds stu- kačs … Pagājuši tikai trīs gadi, bet mēs visu jau esam paspējuši aizmirst.

Pēc tam es piegāju pie Sallijas, izņēmu no viņas rokas izdzerto vīna glāzi, noliku uz galdiņa un meiteni lūdzu uz deju. Pa to laiku kāds jau bija izslēdzis elektrību, visas spuldzes bija nodzisušās, un tagad klusas melodijas pavadībā visos halles stūros un uz galdiņiem dega lielas sveces.

Tas atkal bija skaists un ļoti romantisks dzīves mirklis, ko bija vērts sagaidīt un pārdzīvot.

Sallija cieši pieglaudās, savu galvu gandrīz vai uzlikdama uz mana kreisā pleca. Es sajutu meitenes ķermeņa patīkamo siltumu un viņas vieglās trīsas. Pēkšņi līdz dziļām dvēseles

sāpēm sapratu, ka patiesībā jūtas, ko mūsos izraisa kāda cilvēka aicinošais acu skatiens, tīšs vai nejaušs ķermeņa pieskāriens un mīlestība, kas mūs vienmēr padara daudz labākus un laimīgākus, un visa dzīve, un cilvēks ar savām bēdām un prieku, ar saviem sapņiem un dzīvības alkām patiesībā ir tikpat vārgs un neaizsargāts pret cita ļaunumu un slimībām kā šīs visapkārt jau nodzisušās spuldzes un vēl degošās sveces. Tas ir tik vienkārši un viegli — kādam tikai jāpastiepj roka un jānospiež slēdzis. Kādam ir tikai stiprāk jāuzpūš elpa, un viss. Visā pasaulē iestāsies tumsa.

—   Tu mani tā turi visu laiku, — Sallija čukstus lūdza. — Stipri, stipri.

—   Labi, — es viņai tikpat klusi apliecināju. — Stipri līdz mūžības beigām.

—   Vēl ilgāk, Ričard, vēl daudz ilgāk …

—   Lai notiek, Sallij, — es teicu, — tik ilgi, kamēr Dievs neapstādinās visus pulksteņus. Kamēr vien ritēs Laiks.

Kad deja beidzās, es Salliju atkal pavadīju līdz mīkstajam atpūtas krēslam un pasniedzos pēc itāļu šampanieša pudeles. Tieši tai brīdī pie ieejas hallē atskanēja neliels troksnis, un es nelielā pārsteigumā ieraudzīju, ka zālē sava tēva pavadībā ienāk Diāna Kvāla un sirsnīgi apsveic jubilāru. Tikai pēc dažiem mirkļiem apjēdzu un atcerējos, ka man par to nemaz nevajadzētu brīnīties. Kvāli un Stafecki taču ir tuvākie kaimiņi, vieni otrus jau sen pazīst un ir pat draugi.

Pagāja vēl daži mirkļi, un es gandrīz vai ar šausmām ieraudzīju, ka Diāna, kā parasti eleganti ģērbusies, majestātiski un cēli nāk tieši pie mums …

Kā Velsas princese Diāna pie sava nabaga troņmantnieka prinča Čārlza, es neviļus nodomāju uņ pasmaidīju. Kādēļ gan man vajadzētu baidīties?

31. nodaļa

— Sveika, Diān ieradies?

—   Sveiks, Ričard! — Diāna sacīja un sniedza man roku. Tā bija silta un maiga. Vienā pirkstā uzkrītoši spoži mirdzēja liels zelta gredzens ar spožu briljantu. Un pati Diāna arī izskatījās kā spožs un grezns dārgakmens. Viņa savus tumšos matus bija apgriezusi daudz īsākus, kas seju darīja vēl skaistāku un daudz jaunāku. Pagaro augumu sedza cieši pieguļošs balts kostīms, uz kura fona efektīgi izcēlās melnas krelles un virs kreisās krūts piesprausts mazs, sarkans zieds.

— es palocīju galvu. — Kā tu te tik pēkšņi

—   No savām mājām! — Diāna iesmējās. — Vai esi jau aizmirsis, ka tepat blakus dzīvoju un mēs ar Normundu esam seni draugi?

—   Gandrīz vai neticami, bet es to patiešām biju aizmirsis, — mazliet apmulsis griezu skatienu sāņus, līdz tas apstājās pie Sallijas. Meitene sēdēja turpat netālu no manis, un viņas pēkšņi nobālušajā sejā varēja skaidri saskatīt bailes. Uzreiz neattapos, ko šai negaidītajā situācijā lai daru — Salliju iepazīstināt ar Diānu vai ne? Iedomājos, ka Diāna visu viesu klātbūtnē varbūt varētu sarīkot pamatīgi! skandālu vai vismaz kaut ko dzēlīgu Sallijai pateikt… Bet, ja neiepazīstināšu, var notikt vēl lielāks skandāls. Atri paskatījos uz Diānu, taču no viņas sejas izteiksmes nesapratu, vai viņa Salliju ir atpazinusi, vai arī tikai izliekas, ka nepazīst. Katrā ziņā Diāna ar izcilas aktrises meistarību izrādīja pilnīgu vienaldzību pret man blakus sēdošo sievieti, ticami notēlojot, ka Sallija viņai ir pilnīgi sveša, gluži kā daži citi jubilāra ciemiņi.

—   Kas jums te ir dzerams? — Diāna lietišķi painteresējās, ar uzspēlētu interesi aplūkodama pudeles uz galda. — O, pat itāļu un franču šampanietis! Rič! Esi džentlmenis un ielej šo brīnišķīgo dziru savam izslāpušajam draugam!

Es nesteidzoties piepildīju Diānas glāzi, neaizmirstot ieliet arī sev un Sallijai.

—  Vispirms man tā kā vajadzētu dzert uz viesmīlīgā jubilāra veselību, — Diāna gandrīz vai sazvērnieciski čukstēja, — taču vispirms es tomēr iedzeršu par tevi, Ričard! Par mūsu negaidīto tikšanos!

Diāna ar baudu iemalkoja šampanieti, tad atkal pavērsās pret mani.

—  Jā, starp citu, Rič, kur tu tik ilgi biji pazudis? Es tev nepārtraukti zvanu, mēģinu satikt… Sabojājies telefons?

—  Jā, Diān, — es nopietni apliecināju. — Nokrita zemē un saplīsa.

—  Ai, ai! — Diāna atkal uzspēlēti novaidējās. — Jaunu nopirkt nevari?

—  Tā ir, kā ir, — es sacīju. — Acīmredzot būs jāpaciešas, līdz pabeigšu savu jauno romānu, un tad no lielā honorāra…

—   Vai tad neesi vēl pabeidzis? — Diāna izbrīnā sarāva uzacis.

—   Vēl ne.

—   Kas tevi kavē?

—   Daudz kas. Galvenokārt darbs redakcijā.

—      Jā? — Diāna atkal tīši brīnījās, mazliet pavērdama savas koši uzkrāsotās lūpas. — Tā mazgadīgā palaistuve tevi netraucē?

Šai brīdī es Diānai gribēju iesist, tomēr savaldījos, mierīgi iztukšoju glāzi, noliku to uz galda un vērīgi paskatījos uz savu vēl neseno mīļāko. Uz sievieti, ko pirms diviem gadiem biju ļoti iekārojis, un viņa iekārojusi mani. Cieši skatījos uz cilvēku, ar kuru man vēl pirms dažiem mēnešiem bija tik labi, ka runājām jau par kāzām, un es pat savam jaunajam romānam, galvenokārt to rakstīdams par mūsu attiecībām un skaisto mīlestību, devu nosaukumu Sieviete visam mūžam.

Bet kas noticis tagad? Mūžs jau beidzies? Vai beigusies mīlestība? Bet varbūt tā nemaz nebija sākusies? Un šī apbrīnojami skaistā un aristokrātiski cēlā Diāna, kas gan pēc ārējā izskata, gan uzvedības patiešām arī stipri atgādināja pazīstamo Velsas princesi, tūlīt izgaisīs no manas dzīves, kā greznajā kristāla glāzē viegli un nemanot gaist šampanieša dzirkstis?

Vai es patiešām esmu baigākais nelietis, pusslepus, pusat- klāti atsacīdamies no šīs sievietes, vai varbūt tieši šī brīnumjaukā sieviete ir visbaigākā neliete, Sallijas un manā klātbūtnē viņu nosaukdama par mazgadīgu palaistuvi?

Un jau kuro reizi savā mūžā es ar dziļu nepatiku un patiesu izbrīnu nodomāju, ka vienīgais, kas nežēlīgi izposta mūsu dzīvi un pamatīgi saārda arī mūsu domāšanu, kas kardināli pārmaina mūsu uzvedību un nodomus, kas mūs vienmēr padara galīgi dumjus un savā rīcībā neaprēķināmus, ir tā pati stiprā, noslēpumainā un tik bieži pat pilnīgi fiziski neatvairāmā tieksme vienam pēc otra, pēc gara un miesas, pēc seksuālās baudas un mīlestības. Vienīgā mūsu īsās dzīves balstītāja, glābēja un pazudinātāja…

—    Tā nevajag, Diān, — es viņai klusi, bet skarbi teicu. — Tu taču galu galā tomēr esi dāma.

—    Ne vienmēr, Ričard! — Diāna tikpat asi iebilda. — Vispirms es esmu sieviete. Sieviete, kuru tu esi pazemojis. Vai tev nešķiet, ka tev jau sen man vajadzēja lūgt piedošanu?

—    Es jau to izdarīju, — nopietni sacīju. — Un tu man piedevi.

—     Patiešām?

—    Jā, Diān. Un es piedevu tev.

—    Man?! — Viņa tik tiešām jutās pārsteigta. — Par ko tad man?

—    Par to, ka tu neaicināta ienāci manā mājā.

—     Tev gan labāk vajadzēja teikt — manā guļamistabā!

—    To es arī saku.

—     Bet, mīļais Ričard, tev tā nevajag teikt! Tev vajag no

kauna sarauties pavisam maziņam un vainas apziņā kaukt kā nopērtam sunim!

—    Es nejūtu nekādu vainas apziņu.

—    Tas ir ļoti slikti.

—     Nez vai.

—            Rič! Kur ir pazudis tavs godīgums? Kādēļ tik ātri aizmirsušies visi vārdi, visas naktis un rīti…

—    Es neko neesmu aizmirsis.

—    Tu tam visam esi uzspļāvis virsū.

Es strauji satvēru Diānu aiz rokas un pavilku viņu mazliet tālāk no Sallijas.

—     Kādēļ tu taisi skandālu?

—     Tas vēl nav skandāls! Tu esi pelnījis daudz ko sliktāku!

—     Liecies mierā, Diān! Es arī varu beidzot sadusmoties!

—     Un ko tad darīsi! Sitīsi mani nost?

—    Viss kas var gadīties.

—            Ar to vari nebaidīt! Vissliktākais ir jau gadījies. Tu mani nodevi, Ričard!

—            Diān, Diān… Kādēļ tev visu laiku jāmaļ viens un tas pats?

—    Tāpēc, ka tas man ļoti sāp.

—    Gan jau ar laiku pāries.

—            Bet tev tas vēl nav pārgājis? — Diāna ātri pajautāja un, caururbjoši ieskatījusies manās acīs, satraukta gaidīja atbildi.

—            Nē, Diān, — es viņai tūlīt arī atbildēju. — Izrādās, tas ir daudz nopietnāk, nekā biju domājis.

—     Esi iemīlējies?

—    Jā.

—            Bet kur palika tava mīlestība pret mani? — Diāna uzprasīja, un viņa man šai brīdī atgādināja kādu sestās klases skolnieci, kas ir ļoti izbrīnījusies, ka blakus solā sēdošais Jānis viņu vairs nerausta aiz bizēm.

—            Paklausies, Diān… Tu taču esi pieaugusi sieviete, un tev būtu jāsaprot…

—     Bet es to nesaprotu!

—            Kur paliek ziedu smarža, kad tie novīst? Kur paliek zvaigžņu gaisma, kad atnāk rīts? Kur paliek jūras putas, kad vilnis ir atsities pret krastu? Es nezinu, kāpēc tik bieži stipru un it kā pat vienīgo mīlestību pēkšņi nomaina jauna. Acīmredzot tāpēc, ka liktenis tikai viņam zināmu iemeslu dēļ lietas izkārto tā, lai mēs kādu dienu negaidīti sastaptu citu cilvēku.

—            Tās ir muļķības! — Diāna nopietna sacīja un eleganti aizsmēķēja garu dāmu cigareti. — Lietas nekārto ne Dievs, ne liktenis. Tās vienmēr kārtojam mēs paši.

—    Tātad viss ir pareizi, — es sacīju un pasmaidīju. — Tātad tam tā bija jānotiek.

Diāna bridi klusēja, joprojām mani vērīgi uzlūkojot. Es savukārt cieši uzlūkoju viņu, nekādi nespēdams saprast, kāpēc mana mīlestība pret Diānu patiešām ir izrādījusies tik nenoturīga? Un, jo es ilgāk par to domāju, jo nesaprotamāk man tas šķita. Es mūsu divus gadus ilgajās attiecībās nevarēju atcerēties nevienu melnu plankumiņu, nevienu nopietnu strīdu, nevienu situāciju, kas man būtu bijusi nepatīkama, nevienu vārdu, ko tagad gribētu aizmirst.

—    Tu pie Normunda atbrauci ar automašīnu? — Diāna negaidīti jautāja.

—    Jā, — es atbildēju. — Vai tad uz ielas neredzēji?

—    Iela ir pilna ar mašīnām.

—    Kādēļ tevi tas interesē?

—     Es skatos, mīļais, ka tu visu vakaru diezgan krietni dzer. Kā domā tikt mājās?

—    Es pašlaik par to nedomāju.

—    Bet es, kā redzi, domāju.

—    Paldies, Diān. Tu ari agrāk par mani ļoti rūpējies.

—     Lai izvairītos no nelaimes… — Diānas balss manāmi ietrīcējās, — tu šonakt nekur nedrīksti braukt. Tu mašīnu atstāsi šeit, bet pārnakšņosi pie manis. Citādi ātri vien aizmirsīsi, ko nozīmē īsta sieviete un īsts sekss. Ar bērniem ķēpa vien ir.

—    Tas būtu jauki, — es pēc pirmā apmulsuma viņai atbildēju. — Paldies, ka tev vēl ir tāda vēlēšanās, bet… Es šeit neesmu ieradies viens. Kopā ar mani ir tas bērns …

Pagāju dažus soļus atpakaļ, satvēru Salliju aiz rokas, piecēlu viņu no krēsla un pievedu pie Diānas. Sallija joprojām vēl izskatījās nobijusies un pagalam apmulsusi. Es sapratu, ka viņa visu mūsu sarunu ir dzirdējusi. Bet aiz bailēm un apmulsuma Sallijas sirdī neapšaubāmi slēpās arī naids un nepatika pret šo svešo sievieti, kura tik atklāti bija centusies viņu gan apvainot, gan atņemt cilvēku, kuru viņa mīl.

—     Iepazīsties! — es Sallijai teicu, pats nemaz tā īsti neapjēgdams, kādēļ to daru. — Tā ir Diāna — sieviete, kas man bija pirms tevis. Bet šī, Diān, ir Sallija. Sieviete, kas man tagad ir, pēc tevis …

Diāna Sallijai roku nesniedza. Sallija tāpat netaisījās to darīt. Abas tikai viena uz otru diezgan ilgi klusēdamas cieši skatījās, līdz Diāna diezgan indīgi pavīpsnāja. — A, tā esat jūs! Kā tad bērniņš šeit jūtas? Lielie onkuļi pāri nedara?

—     Neraizējieties, — Sallija savaldīgi, taču ledus aukstā balsi teica. — Onkuli pāri nedara. Vienīgi dažas vecas tantes…

Tas bija labs kodiens. Es pat pasmaidīju. Diāna arī nicīgi pasmīnēja un pelnu traukā rūpīgi un loti ilgi dzēsa līdz pusei izsmēķēto cigareti.

—     Ja jau esi tik gudra, — viņa beidzot Sallijai teica, — tad tev vajadzētu zināt, ka tantes var atjauties daudz ko tādu, par ko bērni vēl nedrīkst pat sapņot!

—    Es nesapņoju, — Sallija iebilda. — Tikai domāju, ka jūs daudz ko dotu, lai pati būtu tādā jaunumā kā es pašlaik. Bet nekas neiznāks. Jūsu vilciens ir jau aizgājis. Un tūlīt aizies arī pēdējais tramvajs … Tukšs. Bet, kas attiecas uz mazgadīgo palaistuvi, vai nu mēs visas savā mīlestībā esam svētas, vai arī visas esam pēdējās …

Sallija strauji aprāvās, pagriezās un atkal apsēdās krēslā.

Diāna ilgi neko neteica, līdz beidzot klusi un mazliet skumji sacīja: — Tā, Ričard, nevajadzēja. Tā bija gaužām slikta izrāde.

Es piekrītoši pamāju ar galvu.

—    Patiešām, Diān. Dzīve vienmēr ir slikts teātris.

32. nodala

Sallija, gulēdama uz muguras, smagi elpoja un, mazliet piemiegusi acis, skatījās te uz mani, te uz Hemingveja portretu, kas atradās manā istabā pie pretējās sienas. Arī es smagi elpoju, sajuzdams, kā visā ķermenī ieplūst smags nogurums, tai pašā laikā dvēselei un apziņai kļūstot pavisam vieglai un starojošai.

Istaba un dīvāns slēpās pustumsā. Griestu lustru biju izslēdzis, aiz mūsu galvām atstādams degam tikai mazu naktslam- piņu, kuras gaismu turklāt vēl pats varēju regulēt. To biju izdarījis tā, ka radās iespaids, it kā mūs apņem silta un patīkami nomierinoša tumsas migla. Sallijas kailo ķermeni es saskatīju pietiekami skaidri, tai pašā laikā tas tomēr šai gaišajā pustumsā izskatījās mazliet noslēpumains un tikko apjaušams. Es nebiju tik spēcīgas kaisles pārņemts, lai, šīs jaunās sievietes ķermeni redzot, skūpstot un to iegūstot, sajuktu prātā. Taču tas mani vienmēr spēcīgi satrauca, lika ilgoties un beigu beigās ar neaprakstāmu baudu darīt varbūt vienīgo, ko šai pasaulē jebkuram cilvēkam patiešām arī ir vērts darīt…

Sallija ar seju pieplaka manam plecam, vipa jau bija jūtami nomierinājusies, atdzisusi, elpa kļuvusi mierīga un lēna, un viņa ar labo roku sāka viegli glāstīt manu kaklu, kreiso plecu un krūtis. Tas bija ne tikai patīkami, bet arī Joti aizkustinoši.

—            Paldies, Ričard, — Sallija tikko sadzirdami nočukstēja. — Tas bija brīnišķīgi…

—            Paldies tev, — es viņai teicu. — Tas patiešām bija vienreizēji.

—     Tā mums būs vienmēr?

—    Vienmēr, Sallij. Tad, kad mēs to ļoti gribēsim.

—     Kādreiz arī negribēsim?

—     Droši vien.

—    Nē, Ričard. Es ar tevi to gribēšu vienmēr.

—     Tad ir labi. Tad mums ir cerības būt laimīgiem.

—     Bet ja mēs to nedarītu? Mēs nekad nebūtu laimīgi?

—            Nezinu. Es neesmu par to domājis. Acīmredzot var gan šā, gan tā.

—    Kā ir ar veciem cilvēkiem? Tu domā, ka viņi nav laimīgi?

—     Kādēļ gan ne? Ir. Ja vien ir veseli.

—            Tātad cilvēku laime… nebūt neslēpjas tikai fiziskajā mīlestībā vien, vai ne?

—            Protams. Taču grūti būtu noliegt, ka tieši tā mūs pacel mazliet augstāk par zemi un liek justies vienreizēji labi.

—     Tev patiešām ir labi?

—           Jā, Sallij. Tā vien šķiet, ka nupat būtu pārpeldējis okeānu.

—     Bet tas…

—           Mans kuģis nogrima. Tas bija skaists kuģis un šķita ari ļoti izturīgs. Taču tomēr ņēma un pēkšņi nogrima.

—    Kāpēc?

—            Nezinu. Nekādas vētras nebija. Tieši otrādi. Viss bija mierīgi un klusi. Kuģis ar pilnu kravu devās uz ostu, kur mani gaidīja miers un pārticība, bet… kuģītis ņēma un nogrima.

—     Uz kuģa nekādu laivu nebija?

—    Nē. Bet drīz es krastā bākas vietā ieraudzīju tevi.

—            Pavisam vienu un nabagu. Kā tagad būs ar tavu laimi un pārticību, Ričard?

—           Viss būs kārtībā, Sallij. Par to tev galva nav jālauza. Labāk to biežāk liec uz mana pleca.

—            Ričard … Es loti gribētu, lai tev ar mani vienmēr būtu labi. Gan mājās, gan uz ielas, gan gultā.

—    Tā arī būs. Tur nekādas lielas mākslas nevajag.

—            Bet esmu dzirdējusi… Tieši tas, ko mēs nupat darījām, esot visaugstākā un pilnīgākā cilvēku darbības māksla. Esot

simtiem visdažādāko paņēmienu un pozu… Es pat esmu redzējusi bildes. Dažas no tām man šķita gandrīz vai šausmīgas, bet citas …

—    Ko — citas? Patika?

Sallija klusēja.

—     No tā nav jākaunas, — es sacīju. — Tas viss ir dabiski un saprotami, tādēļ, Sallij, ne tikai mīlestības, bet vispār dzīves lielākā un vērtīgākā māksla ir vienmēr un visur būt dabiskiem un vienkāršiem. Nupat laikraksta Diena sestdienas pielikumā izlasīju interviju ar kino režisori un žurnālisti Ilonu Brūveri. Es viņu personiski nepazīstu, bet man vīna ļoti patīk. Patika viņas atklātība un uzskati gan par mākslu, gan dzīvi. Tie stipri sasaucas ar manējiem. Un, lūk, šai sievietei ir bijusi diezgan vētraina dzīve, un šai dzīvē — daudzi vīrieši, pārsvarā dažādi aristokrāti, rakstnieki, mākslinieki, dzejnieki un aktieri, bet tagad viņa apgalvo, ka esot ļoti nogurusi un beidzot vēloties vienkāršu dzīvi un vienkāršas attiecības. Zini, kāpēc? Tāpēc, Sallij, ka vienkārša dzīve un dabiskas cilvēku attiecības ir visaugstākā dzīves pilnība.

Sallija dažus mirkļus klusēja, tad tikko sadzirdami teica: — Es gribu būt tev laba.

—    Un es gribu būt labs tev.

—    Tu jau tāds esi. No pirmās dienas.

—    Un tu tāda esi.

—    Nē! Atceries, kā es tevi pirmajā dienā aizdzinu prom?

—    Jā, Sallij, — es pasmaidīju. — Tas bija ārkārtīgi nežēlīgi. Es gandrīz vai sāku raudāt.

—     Nemānies! Tu uzreiz sacemmējies un tāds lepns, mazliet sapūties aizgāji prom.

—    Bet es atgriezos.

—    Nenožēlo?

—    Vai citādi mēs tagad gulētu viens otram blakus?

Sallija atkal kādu laiciņu klusēja, tad pacēla galvu no mana pleca, pavirzījās nedaudz tālāk un klusi jautāja: — Ričard … Ja tu nebūtu atgriezies… Ja es nebūtu gājusi pie tevis… Tev šonakt blakus manā vietā būtu gulējusi tā .. . Diāna? Un tu tikpat labi būtu mīlējis viņu?

Es brīdi klusēju. Uzreiz pat nezināju, ko atbildēt. Melot negribējās, bet arī teikt patiesību varbūt bija bīstami. Lai gan . .. Mīlestībā visbīstamākā ir tieši izlikšanās, atklātības trūkums un aprēķins. Ja jau spēlē, tad jāspēlē godīgi. Mīlestībā gan nekādi noteikumi nepastāv, taču pastāv gandrīz vai negrozāmas likumsakarības. Ja kaut reizi esi melojis, ja kaut reizi esi ko slēpis un bijis nepatiess, tev ir diezgan mazas cerības piedzīvot to, ko mēs visi tā gribam — mīļotā cilvēka galvu uz savām krūtīm.

—    Jā, Sallij, — es nopietns atbildēju. — Ja nebūtu tevis, es droši vien būtu turpinājis mīlēt Diānu. Nezinu, vai tieši šonakt, bet vispār …

—     Tas ir slikti, — Sallija kā nobijusies pateica. — Tam tā nevajadzētu būt.

—    Par to vairs nav ko runāt, — es sacīju. — Mēs katrs atrodamies īstajā vietā.

—     Tu mani nesaprati, — Sallija nopietni turpināja. — Iznāk, ka es ar savu parādīšanos tavā dzīvē esmu izjaukusi jūsu mīlestību. Esmu gandrīz vai apzināti iznīcinājusi gan tavu, gan tās sievietes laimi.

—     Nerunā muļķības! — es diezgan asi iebildu. — Tu neko neesi izjaukusi. Viss ir noticis tieši otrādi. Ar savu esamību šai pasaulē tieši tu esi radījusi kādu skaistu un, cerams, arī ilgu mīlestību.

—     Nav tiesa, — Sallija rūgti teica. — Tu vienkārši tagad mēģini apmānīt pats sevi. Bet tas nav iespējams. Šai gadījumā tev mani apmānīt būs vēl grūtāk. Jo tā tas ir — nebūtu es toreiz tev zvanījusi … Nebūtu skrējusi…

—    Kādēļ tev tagad par to jādomā? Kādēļ apzināti pēkšņi mēģini radīt problēmu, kur tās nemaz nav?

—     Ir, — Sallija ar savādu apņēmību neatlaidās. — Es pašlaik pilnīgi skaidri redzu, kā Diāna guļ savā lielajā gultā, redzu, ka viņai mugurā ir balts, skaisti mežģīņots naktskrekls, viņa to ir uzrāvusi līdz kaklam un, klusi vaidēdama, klusi tevi nolādēdama un tomēr saukdama pie sevis, gandrīz vai mežonīgi glāsta savas krūtis un vēdera leju … Viņa, Ričard, tevi ļoti grib. Varbūt arī tu to visu dzirdi un redzi, tev viņas ir žēl un tu gribi iet un viņu pažēlot, tev gribas šo sievieti nomierināt un beigu beigās arī apmierināt. Tas jums atkal sagādātu prieku un baudu, atceries, Ričard, ko viņa teica: «Tā tu drīz aizmirsīsi, ko nozīmē īsta sieviete un īsts sekss.» Es to dzirdēju, patiešām, Ričard. Es neko neprotu. Lai gan tu man nebūt neesi pirmais vīrietis, es neko daudz no tā seksa nesaprotu. Es neko nemāku. Es nezinu, ko man pareizāk vajadzētu darīt. Es tikai zinu, ka man vienkārši ir labi ar tevi, un gribu, lai tas nekad nebeigtos.

—     Tas nekad arī nebeigsies, — es teicu, strauji pagriezos pret Salliju un ar lūpām viegli pieskāros viņas acīm un sejai. Man šķita, ka tā ir kļuvusi pavisam bāla un baiļu izķēmota. Es lēni pastiepu roku un mazliet pagriezu lampas slēdzi. Uz

reiz kļuva gaišāk. Vēlreiz paskatījos uz Salliju. Tā ari bija. Uz viņas lielajām acīm un sejas, kā smags un draudīgs putns, gūlās bailes.

—    Kas ar tevi notiek? — es uztraucies jautāju.

Sallija dīvaini klusēja.

—    Tev ir slikti?

Sallija pievēra acis un pēkšņi krampjaini apvija rokas ap manu kaklu.

—           Ričard! Glāb mani! — viņa negaidīti skaļi pārvērstā balsī iekliedzās. — Glāb un pasargā! Atri, ātri! Es tevi lūdzu! Aizved mani! Aizved! Kaut kur ieslogi! Kaut kur mani aproc! Lai tikai tā sieviete mani nekad neatrod! Es dzirdēju, kā viņa solījās tūlīt celties augšā, ņemt rokās nazi vai cirvi un nākt mani nogalināt! Un viņa nāk!!! Ričard! Dzen viņu prom, lūdzu, lūdzu! Dzen viņu ātrāk prom!

Es biju izmisis. Es visu sapratu. Tas bija beigu sākums. Piepildās tas, ko jau it kā paredzēju. Un vēl atcerējos Edija vārdus, ka šizofrēnija, kas radusies iedzimtības ceļā, pirmo reizi parādoties tieši astoņpadsmit, deviņpadsmit gadu vecumā un tieši šai laikā vērojamas arī slimības visaktīvākās formas…

Es nezināju, ko darīt. Uzreiz saukt ātro palīdzību vai kaut ko mēģināt darīt pašam? Atcerējos, ka mājas aptieciņā ir se- duksens. Bet ko tas dos? Miegu. Tas noteikti dos miegu! Divas tabletes, un viņa tūlīt aizmigs. Bet līdz tam jāmēģina Salliju kaut kā nomierināt.

—           Neuztraucies! — es viņu gandrīz vai lūdzos. — Esi mierīga! Tev nav no kā baidīties. Neviena sieviete nenāk. Redzi? Visas durvis ir aizslēgtas. Visi logi ir ciet. Visi cilvēki ir pazuduši. Vienīgā sieviete pasaulē esi palikusi tu.

Sallija atkal pievēra acis un klusēja. Es jutu, kā viņas ciešais roku tvēriens pamazām atslābst, elpa kļūst mierīgāka un sejā atgriežas sārtums.

—            Viņa aizgāja, — Sallija beidzot pateica un atvēra acis. — Pastāvēja, pagrozījās un aizgāja. Bet tu teici, ka durvis esot aizslēgtas.

—    Tās arī ir aizslēgtas.

—           Tātad viņa jau bija šeit, kad mēs atnācām? Tātad viņa visu redzēja, ko mēs darījām?

—    Viņa neko nevarēja redzēt.

—    Tāpēc, ka tumšs?

—           Tāpēc, ka viņas vispār te nebija. Tās bija tikai tavas iedomas.

—    Tā nebija īstenība?

—    Tas bija tikai nejauks sapnis.

—    Es biju aizmigusi?

—    Jā, Sallij. Pēc mīlēšanās tā dažreiz gadās.

—    Kāpēc man neparādījās labāks sapnis?

—     Tev vajag domāt par kaut ko citu. Tev nevajag uztraukties par to, kas ir noticis tavā vai manā pagātnē. Tas jau ir garām. Kā tu pati teici — vilciens jau aizgājis. Tūlīt aizies arī pēdējais tramvajs, un mēs šai naktī, šai pilsētā, šai pasaulē un šai dzīvē paliksim tikai divi vien.

—    Tas būs labi?

—    Tas būs tieši tas, kas mums vajadzīgs.

—    Bet kas mums ir vajadzīgs?

—    Miers, Sallij. Mums pašlaik ir vajadzīgs pilnīgs miers. Es tev tūlīt iedošu labas miega zāles, pats arī iedzeršu, un mēs bez pamošanās gulēsim līdz rītam.

—    Kā miruši?

—    Kā aizmiguši, Sallij. Kā divi mazi, nevainīgi bērni.

Sallija atkal apklusa, diezgan garu brīdi gulēja gluži kā paralizēta, tad pēkšņi vēlreiz krampjaini savilka rokas ap manu kaklu un sāka skaļi raudāt.

—     Ričard… Lūdzu, nedomā neko sliktu, taču man tā dažreiz uznāk … Es pati nesaprotu, kas ar mani notiek. Es pēkšņi redzu sev tuvojamies vienu vai vairākus cilvēkus, viņi man nez kāpēc vienmēr nikni draud un mēģina kaut kur aizvest, es pretojos un kliedzu, un tad mani pārņem dīvains sastingums un mežonīgas bailes. Es kaut kur gribu bēgt, bet aizbēgt nekur nevaru, un es gribu noslēpties, taču arī noslēpties nekur nevaru, un tad ieraujos sevī, kliedzu un raudu, saucu palīgā un lūdzos, bet neviens nenāk, neviens nedzird vai izliekas nedzirdam, līdz viss pamazām noklust, nomierinās, visi cilvēki aiziet, tumsa pazūd un iestājas miers. Es nezinu, cik ilgi tas viss notiek un vai tas patiešām notiek īstenībā, taču pēdējā laikā man tā ir gadījies bieži. Tas ir slikti, vai ne?

—     Tā ir, kā ir, — pēc neilga pārdomu brīža atbildēju. — Nekas labs, protams, tas nav, bet nav arī nekas traģisks. Tev vienkārši būs mazliet jāpaārstējas.

—    Trako mājā?

—    Nez vai. Es aprunāšos ar ārstu.

—     Es zinu, Ričard… Man mīļais, labais cilvēk. Tas ir tik jauki, kā tu mani mēģini mierināt un mānīt, bet tagad es savu likteni jau zinu. Zinu… Kad tu man atnesi tēva vēstuli, es visu sapratu. Pirmā baiļu un vajāšanas lēkme man jau bija, kad mācījos sestajā klasē. Tūlīt pēc tās pirmās izvarošanas. Domāju, ka tas no tā. No tās drausmīgās baiļu atmosfēras, kas pastāvīgi valdīja mūsu mājā. Bailes no jaunas vardarbības, no jauna pazemojuma. Protams, tas viss droši vien arī paliek, bet pamatā tas acīmredzot tomēr nāk no mana tēva. No cilvēka, ko es savā mūžā nekad neesmu pat redzējusi. Jocīgi, vai ne? Tagad es zinu — man būs jānoiet tāds pats ceļš kā viņam. Un, ja tu man šonakt vai jau agrāk esi uztaisījis bērnu … Nav izslēgts, ka arī es, gluži kā kādreiz mans tēvs, kādā īsā apskaidrības brīdī uzrakstīšu vēstuli savai meitai. Tā būs traģēdiju traģēdija. Visas Šekspīra lugas vienkopus. Bet mana dzīve drumstalās.

Kad Sallija beidzot apklusa, es nezinu, kas ar mani notika. Vai arī sāku jukt prātā? Es ātri uzlēcu sēdus un sāku skaļi kliegt, lai gan man vajadzēja runāt pavisam klusu un mierīgi. Bet es negribēju, lai viss tā arī notiktu, kā Sallija nupat bija stāstījusi. Negribēju. Un mēģināju viņu nomierināt, līdz arī pats nomierinājos.

— Nē, Sallij, nē! Tā var būt, bet var arī nebūt! Dzirdi, manu meitenīt?! Tas nemaz nav obligāti! Pat noteikti! Tas būtu pārāk nežēlīgi, pārāk netaisni! Tāpēc Dievs mūs abus no šīs nelaimes pasargās. Noteikti. Tu redzēsi. Viss būs kārtībā! Nekas slikts ar tevi nenotiks. Man ir draugs. Edijs Naikovskis. Viņš ir ļoti labs dakteris. Pats labākais savā nozarē. Turklāt tagad var dabūt arī vislabākās ārzemju zāles. Tā ka mieru, Sallij, tikai mieru! Mēs vēl dzīvosim! Par spīti visiem un visam, mēs pavasarī aizbrauksim uz Parīzi un es tevi izvadāšu pa visām tām vietām, kur savā laikā strādāja un dzēra mans mīļākais rakstnieks Ernests Hemingvejs. Es tevi uzvēdīšu Eifeļa tornī, aizvedīšu uz Luvru un Invalīdu namu, kur guļ kādreiz tik varenais imperators Napoleons, un pēc tam es tevi aizvedīšu vēl uz Panteonu, kur guļ daudzi Francijas izcilākie cilvēki, un uz Parlašēzas kapsētu, kur mūžīgo mieru ir atraduši Viktors Igo un Balzaks, Rodēns un Edīte Piafa, un visi pagājušā gadsimta franču revolucionāri un viņu bendes, un aiziesim uz skaisto Luksemburgas dārzu un Buloņas mežu, bet vakarā pie tūkstoš ugunīs mirdzošās Triumfa arkas dzersim šampanieti, un pēc tam Sarkanajās dzirnavās skatīsimies, kā tur puskailas Iran- cūzietes dejo kankānu, vakariņas ēdīsim pasaules dārgākajā restorānā Pie Maksima, bet rītu sagaidīsim Parīzes labākās viesnīcas četrdesmit sestā stāva numurā, no kura logiem pavērsies brīnišķīgs skats uz pilsētu …

Kad pēc brīža pieliecos tuvāk Sallijas sejai, es patīkamā pārsteigumā redzēju, ka meitene smaida. Tātad patiešām viss ir garām. Tās ir bijušas tikai īslaicīgas, vēl ne pārāk bīstamas baiļu iēkmes. īstās halucinācijas vēl nemaz nav sākušās.

Līdz noturīgai vajašanas manijai vel ir ļoti tālu. Sallija ir glab- jaraa. Es par to nešaubos. Rīt pat jāpiezvana un jāaizbrauc pie Edija. Sallija nekad nebūs slima. Viņa vienmēr būs vesela, vienmēr man blakus.

—    Tas bija skaisti, — Sallija klusi teica. — Tu esi burvis.

—     Es tev izburšu visu, ko vien vēlēsies, — mazliet nomierinājies sacīju.

Sallija atkal pasmaidīja, tomēr viņas smaids bija savāds un tāls. It kā to kāds būtu radījis mākslīgi.

—     Mīļais! Izbur tā, lai es visu aizmirstu! Tu taču to vari! Izdari tā, lai es zaudētu atmiņu! — meitene bez mazākās uzspēles lūdzās. — Es gribu aizmirst visu, kas ar mani ir noticis.

Es brīdi klusēju, tad mazliet skumji atgādināju: — Mūsu pirmās tikšanās diena arī ir jau pagātne. Mūsu pirmā grēku nakts arī ir jau pagātne. Visi vārdi, visi notikumi.. . Mūsu pirmā pastaiga pa Iļģuciemā smilšainajām ieliņām un šī nakts. Un nepaies nemaz tik ilgs laiks, kad visa mūsu dzīve, Sallij, ari būs tikai viena vienīga pagātne.

—    Ko mums tādā gadījumā darīt?

—    Neko. Vienkārši jādzīvo.

—     Ričard! — meitene mazliet izbrīnījusies iesaucās. — Vai tad tu neko nesaprati? Tieši mana pagātne taču man traucē dzīvot! Ja es būtu viena, tad, protams, tas viss izskatītos mazliet citādi, bet tagad, kad esmu tavā mājā, tavā gultā… Mīļais! Kā lai es aizmirstu visu, kas ar mani noticis?

—     Muļķības, Sallij! Neko nevajag aizmirst! Viss, kas ir noticis, ir tavs. Jā, ari sliktais, pretīgais un sāpīgais. Bet atkārtoju — tā jau ir pagātne. Tas jau ir garām. Un neaizmirsti — tā tomēr ir mūsu dzīve un kādēļ gan tā būtu jāaizmirst? Tieši viss sliktais un sāpīgais ir tas, kas mums tā īsti liek tiekties pēc labā un skaistā.

Sallija mazdrusciņ pacēlās augšup un ar savām karstajām lūpām vairākkārt pieskārās manai sejai un kaklam.

—     Ričard! — viņas acis un balss atkal lūdzās. — Tu ar mani vari darīt visu, ko vien gribi… Vari lamāt, mīlēt, neieredzēt un pat atstāt, tikai… Tikai nekad mani nesit, labi?

Es manāmi nodrebēju. Pār muguru un pleciem ātri pārskrēja te aukstas, te gluži karstas skudriņas. Acīmredzot viņa patiešām ir ļoti daudz cietusi un bijusi nežēlīgi pazemota, ja jau pat tagad, mīloties gultā, viņai par to jādomā un no tā jābaidās.

—     Esi mierīga, Sallij, — viņu maigi glāslot, es klusi atbildēju. — Tev vairs nekad, dzirdi, Sallij, nekad vairs neviens . .. Viss. Arī tas ir jau garām.

Sallija smaidīja. Bailes bija izgaisušas, es tikai nezināju, kad tās atkal atgriezīsies. Bet, ka tās atgriezīsies, par to diemžēl jau vairs nešaubījos.

—     Tas par to Parīzi… Vai tā bija taisnība? — Sallija pavaicāja.

—     Jā, — es apliecināju. — Pārdošu automašīnu un aizvedīšu tevi uz Parīzi.

—     Nē! — Sallija strauji pakratīja galvu. — Labāk ar mašīnu aizbrauksim kaut kur uz laukiem! Uz L.atgali, pie kāda ezera… Uzsliesim telti, iekursim ugunskuru… Vai tad Parīzē mēs varēsim būt divi vien? Vai varēsim mīlēties un.. ?

—     To var visur, — es teicu. — Bet ideja par telti Latgalē pie kāda ezera … Tas nav slikti izdomāts. Jāsagaida tikai vasara.

—    Kāpēc to nevaram darīt jau tagad?

—     Ja mums tagad nav auksti… Ja mums nesalst… Tad viss ir kārtībā.

—     Vai tu neatceries datumu, kad mēs iepazināmies? — Sallija negaidīti vaicāja.

—     Datumu neatceros, — es atbildēju. — Bet atceros, ka toreiz ziedēja balti ceriņi. Un ābeles. Tavs dārzs bija vienos baltos ziedos. Tātad kaut kad maija otrajā pusē.

Sallija dažus mirkļus mazliet skumja padomāja, tad cieši mani uzlūkoja.

—     Ričard… Es jau tev esmu bijusi drausmīgi ilgi, — viņa nedaudz pārvērstā balsī teica. — Gandrīz jau veselu mūžību.

Es pasmaidīju, atkal apgūlos blakus Sallijai un ar lūpām pieskāros meitenes krūtīm.

—     Guli, Sallij, — es klusi sacīju. — Guli un daudz nebēdājies. Mums tikai tagad viss tā īsti sākas. Un visa mūžība vēl priekšā.

33. nodaļa

Sallija palika dzīvot pie manis. Viņa no savas mājas paņēma tikai drēbes, apavus, dažādus sīkumus un tualetes piederumus, kā arī Svētās Jaunavas portretu, vairākas pašas veidotās krāsainās stikla mozaīkas un dažas grāmatas. Viņa gribēja paņemt kaut ko arī no mēbelēm, vismaz tos divus skaistos atpūtas krēslus, ko viņa tikai apmēram pirms gada bija nopirkusi, taču nekādu mēbeļu mūsu mājā vairs nevajadzēja un jaunas vienkārši nebija kur likt.

—    Tad viņi tās tūlīt nodzers, — Sallija teica, domādama savu māti un viņas kompāniju. — Un mana istaba paliks pilnīgi tukša.

—    Lai paliek, — es sacīju. — Tev nekad tur vairs nevajadzēs atgriezties.

—    Un ja nu tomēr . . ?

—    Nekad.

Sallija kārtējo reizi kļuva skumja.

—    Tas tomēr ir baigi, kad pēkšņi visa dzīve kļūst atkarīga no kāda cita cilvēka gribas, rīcības un jūtām. Bet ja nu viss, R'čard, mums tomēr saplīst? Ja nekas neiznāk? Ja viss izjūk, ja es tev apnīkstu, ja iemīli citu? Kur pēc tam lai es eju?

—    Tev nekur nebūs jāiet, — es atbildēju. — Es zinu, ka no visa, kas šai pasaulē pastāv un notiek, cilvēka dzīve un dzīvība, viņa jūtas un mīlestība ir pati nestabilākā, visdažādākajām ietekmēm un pārmaiņām pakļautākā lieta, taču, ja mēs gribam iegūt vismaz kaut vai šķietamu savas dzīves stabilitāti, mēs par to vienkārši nedrīkstam domāt. Tu mani saproti, Sallij? Mēs nekad nedrīkstam domāt, ka kādreiz tas viss var beigties. Mums pastāvīgi jādomā, ka ar mums un tieši ar mums viss vienmēr būs kārtībā.

Sallija brīdi padomāja un viegli uzlika savu plaukstu uz mana pleca.

—     Lai notiek, — viņa klusu teica. — Es savu dzīvi un likteni atdodu tev, cerot… Tu mani nedrīksti piemānīt. Ja piemānīsi, Ričard, tas būs tāpat kā mani nogalināt. Bet es taču neesmu vainīga, ka tevi mīlu, vai ne?

—    Ne mazākajā mērā, — es mierinoši teicu. — Mīlestība — lā ir katra cilvēka lielākās nevainības izpausme. Tas nozīmē, ka tevi vada nevis paša griba un prāts, bet gan kaut kādi pavisam citi šīs pasaules spēki.

—    Bet kā ir tad, kad mīlestība pārstāj būt? — es pie sevis nodomāju, neuzdrošinādamies to pajautāt skaļi. Vai tad tā būtu mūsu lielākā vainas izpausme? Vai arī tad, kad mēs pārstājam kādu mīlēt, tam nav nekāda sakara ar paša gribu un prātu, bet to visu mūsu vietā izdara kādi mums vēl nezināmi spēki? Nezinu. Pagaidām gan domāju, ka parasti mīlestības izzušanā vislielākais vaininieks tomēr ir tas, kuru pārstāj mīlēt. Bez iemesla tas nekad nenotiek. Muļķīgi, bet šis iemesls var būt arī tikai viens nelaikā pateikts vārds, viena nepareiza rīcība, viens aplami pavērsts acu skatiens vai arī vienkārši apnikums. Tāpēc mīlētāju drosmīgie solījumi vienam otru mīlēt līdz kapa malai man vienmēr šķituši muļķīgi un nevajadzīgi.

Taču, kā visi, to solīju ari es. Tikai šoreiz man tas nemaz nelikās ne muļķīgi, ne arī nevajadzīgi. Tieši otrādi. Es zināju, ka mums tas ir pat pilnīgi nepieciešami. It sevišķi jau Sallijai. Šie daži vārdi, kuri bieži vīriešiem neko daudz nemaksā, Sallijai nozīmēja vismaz kaut kādu dzīves pamatu. Mana atzīšanās mīlestībā un solījums Salliju nekad neatstāt viņai noteikti nozīmēja daudz vairāk nekā citām sievietēm. Laikam nepārspīlējot varētu teikt, ka tas bija viņas dzīvības un nāves vai — pirmajā laikā — vismaz viņas veselības jautājums.

Sallija pārstāja arī strādāt. Iespējams, viņa pati to nekad nebūtu darījusi, bet Iļģuciemā stikla fabrika mūsu dižajā pārvērtību laikā izejvielu trūkuma un saražotās produkcijas nevajadzības dēļ bija tuvu banktrotam, tāpēc strādnieku lielākā daļa tika atlaista no darba.

Meitene gandrīz vai raudāja. Es to sākumā nemaz tā īsti nespēju saprast, jo man šis stikla fabrikas strādnieču darbs (it sevišķi vasarās) drausmīgi karstajā cehā pie ātri slīdošā konveijera šķita visai šausminošs. Taču Sallija darba zaudējumu uztvēra ne tikai kā kārtējo dzīves pazemojumu, bet arī kā vēl vienu iemeslu savas neatkarības zaudēšanai.

— Tagad es patiešām esmu pilnīgi tavā varā, — viņa man teica. — Esmu visa atkarīga no tevis. Un, ja tu kādu dienu izdomāsi man vairs neatvērt savas mājas durvis, es bez jebkādiem iztikas līdzekļiem palikšu uz ielas.

Man bija grūti kaut ko iebilst, jo teorētiski patiešām tā tas arī varēja notikt. Es pilnīgi skaidri sapratu, ka šī viņas dzīves nedrošība un nenoteiktība, kā arī iespējamās šaubas par manu mīlestību un uzticību var būt (un patiešām arī bija) vēl viens no Sallijas drausmīgo baiļu lēkmju ierosinātājiem, kā arī vispārēja diskomforta radītājs un psihes uzbudinātājs.

Lai viņu glābtu, kaut ko noteikti vajadzēja darīt. Vārdi šeit maz ko līdzēja. No manas puses vajadzēja sekot kaut kādai noteiktai rīcībai. Labi, es viņu esmu paņēmis pie sevis. Uzturu, Māte arī par viņu ir gandrīz vai sajūsmā. Nekad neko nepārmet, nekomandē, neko neliek darīt. Taču ar to visu tomēr ir par maz. Visām sievietēm ar to vienmēr ir par maz. Tu esi mans draugs, tu esi mans mīļākais, brīnišķīgi, taču viņas visas grib kaut ko vēl stabilāku un daudz drošāku. Viņas visas grib ģimeni. Viņas grib vīru un bērnus un pārāk nebaidīties par šo bērnu un savu nākotni. Un. lai gan bieži sieviešu dzīvē tieši viņu oficiālie vīri ir tie, uz kuriem viņas var paļauties daudz mazāk nekā uz saviem draugiem vai mīļākajiem, sievietes tomēr nez kādēļ grib tieši vīrus. Acīmredzot vienkārši tradīcijas dēļ.

Dažas dienas pirms Ziemassvētkiem kādu vakaru iegāju pie mātes. Viņa kā parasti sēdēja savā pirmskara, ar brūnu ādu apvilktajā atpūtas krēslā un lasīja kādu nesen nopirktu grāmatu. Tā bija Gustava Muntes un Gudrunas Iskiles sarakstītā Grāmata par Akselu Munti.

Es viegli notrīcēju. Aksela Muntes Stāsts par Sanmikelu bija viena no tām desmit grāmatām, kura savā laikā uz manu domāšanu, pasaules, dzīves un cilvēku uztveri bija atstājusi gandrīz vai vislielāko iespaidu, un kuru es reizē ar pārējām deviņām grāmatām gribētu paņemt sev līdzi tālajā ceļā uz elli vai paradīzi.

—    Vai tie ir viņa radinieki, kas šo grāmatu sarakstījuši? — mātei iepretim uz dīvāna apsēdies, es prasīju.

—    Jā, — māte apliecinoši pamāja un nolika grāmatu sev blakus uz maza galdiņa. — Tu zini, izrādās, ka Aksels Munte bijis precējies un turklāt vēl divas reizes! Pārsteidzoši!

—    Patiešām? — es neticīgi iesaucos.

—    Stāsts par Sanmikelu par to nav teikts ne vārda! Man tā arī radās iespaids, ka Aksels Munte bijis rūdīts vecpuisis.

—    Man tāpat. Un redzi, kā iznāk. Aksela Muntes Stāsts par Sanmikelu man vienmēr šķitusi kā viena no vispatiesākajām grāmatām pasaules literatūras vēsturē, taču, izrādās, daudz kas tomēr noslēpts. Kāpēc viņš no cilvēkiem slēpis tieši šo savas biogrāfijas daļu? Kāpēc par savu mīlestību nav teicis neviena vārda?

—    Grūti spriest, — māte paraustīja plecus. — Varbūt tāpēc, ka mīlestība tomēr katram cilvēkam dzīvē ir pati svētākā, tātad arī vistuvākā, visvairāk aizsargājamā un slēpjamākā lieta?

—     Iespējams, — es domīgs sacīju, — taču pašlaik, rakstot savu romānu Sieviete visam mūžam, es savu mīlestību lasītājiem atklāju ar reti sastopamu atklātību. Varbūt nevajadzēja?

—     To nu es nezinu, — māte pasmaidīja. — Kā tagad mēdz teikt, tā ir tava problēma. Bet varbūt lasītājiem tieši tas ļoti patiks? Turklāt es stipri šaubos, vai tu, lai arī cik atklāti rakstītu, tomēr spētu uzrakstīt visu patiesību gan par sevi, gan cilvēkiem, gan par dzīvi. Pat Aksels Munte to nav spējis. Turklāt, kā apgalvoja viņa brālēns Gustavs, ari Grāmatā par Sanmikelu šis tas tomēr esot arī izdomāts.

—    Kas ir bijušas viņa sievas? Arī ārstes?

—    Grūti saprast, — māte atkal paņēma grāmatu un mazliet pašķirstīja tās lappuses. — Par pirmo ir teikts, ka viņa bijusi deviņpadsmit gadu jauna, ļoti skaista, un viņu saukuši Ultima Hornberga. Laulība ilgusi astoņus gadus un bijusi ļoti neveiks- miga. Pēc izšķiršanās Muntes sieva tūlīt apprecējusies ar kādu itāli, taču drīz, būdama vēl pavisam jauna, 1895. gadā mirusi.

Es brīdi klusēju, tad domīgs paskatījos uz māti.

—            Paklausies! Vai tu gadījumā nezini, kādēļ cilvēku lielākajam vairumam visas viņu mīlestības un laulības tomēr ir nelaimīgas?

Māte iesmējās un atkal grāmatu nolika sānis.

—           Ak, Ričard, Ričard! Tas jau man būtu jāprasa tev! Mana laulība bija laimīga.

—           Kā tu domā.. ? — es turpināju. — Vai tad, ja tu būtu apprecējusies ar Valdi Kūdru, tu arī būtu laimīga?

Māte domīga pašūpoja galvu.

—           Kas tev šovakar uznācis? — viņa jautāja. — Kādēļ atkal atcerējies to nelaimīgo Valdi Kūdru?

—           Tādēļ, ka pati nesen stāstīji, ka viņš vācu laikā tevi bildinājis.

—           Un kas par to? Viņš gribēja, es negribēju. Tā taču ir parasta lieta.

—           Tik parasta tā nemaz nav, — es iebildu. — Toreiz tavs nē izšķīra ne tikai tavu un viņa likteni, bet arī manu un Sallijas dzīvības jautājumu.

—    Neko nesaprotu, — māte mazliet nobijusies nomurmināja.

—           Ja tavs vīrs būtu Valdis Kūdra, tev taču būtu piedzimis pavisam cits puika! — es iesaucos. — Tu arī viņu varētu nosaukt par Ričardu, bet tas nebūtu es! Un, ja jūs būtu apprecējušies, iespējams, Valdi nemaz karā nepaņemtu un viņš nekad nebūtu sajucis prātā. Un, ja viņš nekad nebūtu sajucis prātā, viņš nekad nebūtu meties virsū Ausmai Reginskai, un viņai savukārt nekad nepiedzimtu Sallija… Es bieži par to domāju. Mani nez kādēļ neliek mierā šī dīvainā, gandrīz vai fantastiskā notikumu sakritība un dzīves drauga izvēles ārkārtīgi lielā nozīme daudzu cilvēku turpmākajā liktenī.

Māte nobālusi lēnām piecēlās no krēsla, pagājās pa istabu un ļoti izbrīnījusies apsēdās man blakus.

—    Kā tu teici, dēls? Tieši šī Sallija ir Valda Kūdras meita?!

—    Jā, tieši viņa.

—           Es jau tev toreiz stāstīju … Es teicu, ka Ausmai no viņa piedzimusi meita, bet nezināju… Tas viss ir loti dīvaini, Ričard. Kad jūs iepazināties?

—           Pagājušajā vasarā, kad viņai aiznesu Valda Kūdras vēstuli.

—            Kādēļ tev radās vēlēšanās viņai šo vēstuli nodot? Tevi kāds lūdza to darīt?

—     Tā vienkārši bija profesionāla ziņkārība. Gribēju redzēt, kāda viņa izskatās.

Māte labu laiciņu klusēja, nervozi knibinādamās gar kleitas augšējām pogām.

—    Tas viss ir ļoti savādi, — viņa klusi atkārtoja. — Es te redzu kādu liktenīgu apli.

—    Tas ir gaišs vai varbūt melns? — es smaidīdams vaicāju.

—     Tas nav ne balts, ne melns, — māte stipri pārvērstā balsī atbildēja. — Tas ir aplis, kurā tev nekādā ziņā nevajadzēja nokļūt.

Uzreiz k]uvu nopietns. Mātes teiktais mani darīja domīgu un uzmanīgu.

—    Kādēļ? — es satraukts pajautāju.

—     Tas ir nelaimes aplis, — māte teica un zemu nolieca galvu. — Ak, Valdi, Valdi, ■— viņa pēkšņi sāka gandrīz vai čukstēt. — Tu nebiji slikts zēns. Tu biji skaists un gudrs. Mierīgs un lēns. Man ar tevi bija patīkami būt kopā, taču es tevi nemīlēju. Es nevarēju ar tevi apprecēties. Kādēļ, nezinu. Es to neprotu vārdiem izskaidrot. Es tikai zinu, ka neviens nedrīkst savienot savu dzīvi ar citu bez mīlestības. Jā, ar laiku izjūk arī visstiprākās, taču mīlestība ir vienīgais pamats, uz kura var sākt būvēt savas dzīves māju. Bet man šī pamata nebija. Turklāt vēl bija karš. Latviešus kāva gan krievs, gan vācietis. Es nezinu, ko tev nācās karā pārdzīvot, taču tas acīmredzot ir bijis kaut kas loti slikts. Cilvēki ne no šā, ne no tā prātā nejūk, bet karš, kas iznīcina, un mīlestība, kura rada, tam ir vispateicīgākais iemesls. Un kādēļ gan tev vajadzēja aiztikt to nelaimīgo Ausmu Reginsku? Kādēļ tu nevarēji paiet garām? Protams, šodien ir muļķīgi tā jautāt, bet man Sallijas ir ļoti žēl… Un tagad žēl arī sava dēla, jo šī meitene viņam, pirmkārt, ir daudz par jaunu, un otrkārt… Nezinu, nemāku izskaidrot, bet es jūtu, ka tas nevar beigties labi. Es pilnīgi skaidri zinu, ka atkal tuvojas jauna nelaime.

Māte vēl zemāk nolieca galvu un sāka raudāt. Es apmulsis klausījos un neko nesapratu. Kādēļ māte runāja par nelaimi? Vai viņa jau zina vai arī tikai nojauš, ka Sallija, iespējams, ir slima vai arī varētu saslimt kaut kad nākotnē?

—    Tev Sallija nepatīk? — es uzprasīju.

—     Te nav runas par patikšanu vai nepatikšanu, — māte pacēla galvu un slaucīja acis. — Te ir runa par to, ka viņa ir Valda Kūdras meita.

—    Kas par to? \

—     Nekas, dēls, nekas, — māte viegli atmeta ar roku un piecēlās. — Dari, kā zini, taču es savā laikā labi pazinu viņas vecmāmiņu Kristīni, daudz esmu dzirdējusi arī par pašu Ausmu, un tas, ko esmu dzirdējusi, nekas labs nav, Ričard.

—    Tu kaut ko zini arī par Salliju?

—    Es zinu, ka tagad viņa dzīvo manā mājā.

Māte aizgāja līdz logam un ilgi klusēdama skatījās nakts tumsā. Ko viņa tur redzēja? Visas zvaigznes bija nosegtas ar mākoņiem, un dārzā starp kailajām ābelēm trokšņaini staigāja vējš.

—           Viņa divas reizes ir mēģinājusi izdarīt pašnāvību, — mate negaidīti un diezgan skali teica. — Viņa tev to nav stāstījusi?

—    Nē, — es apmulsis atbildēju.

—           Ja viņai tas nav izdevies abās iepriekšējās reizēs, — māte skumjā balsī turpināja, — tad agrāk vai vēlāk viņa to izdarīs trešajā reizē.

Es lēnām piegāju pie mātes un nostājos viņai blakus. Dārzu nevarēja saskatīt. Es tikai jutu, ka tieši iepretim man atrodas koki, kas pavasarī noteikti ziedēs.

—            Paklausies… — es lēni teicu. — Tagad, kad viņa dzīvos pie mums, kad vienmēr viņai blakus būšu es, varbūt tā trešā reize nekad nepienāks?

Māte paraustīja plecus.

—            Dod, Dievs, — viņa sacīja. — Tikai atceries, ka tu viņai ne vienmēr varēsi būt blakus.

—           Ja nevarēšu es, tad to varēsi tu, — es ātri atteicu. — Kāpēc mēs nevaram viņai palīdzēt?

—           Varam jau, varam, — māte sacīja un beidzot pasmaidīja. — Tu patiešām viņu mīli?

—           Jā, — es noteikti atbildēju. — Vai tad par to vajadzētu brīnīties?

—            Kā nu to ņem, — māte noteica, atgāja no loga un atkal apsēdās vecajā atpūtas krēslā. — Viņa ir jauna un mīlīga, klusa un vienmēr gatava kaut ko darīt un palīdzēt. Man viņa patīk. Bet kā tad tev paliek ar Diānu? Tu viņu taisies atstāt?

—    Man šķiet, ka esmu viņu jau atstājis.

—    Vai tas ir godīgi?

—           Droši vien, ka ne visai, — es atbildēju, — bet kā es varu rikoties citādi? Tad man būtu jāatstāj Sallija.

—            Diāna man ļoti patika, — māte sacīja. — Tieši viņa ir tava īstā sieviete, Ričard! Tici man! Viņa ir nopietna, skaista, eleganta, gudra un ļoti izglītota. Kur tu varētu atrast sev vēl labāku sievu?

Mana sieva Inese arī bija nopietna, smuka, eleganta, guclra un ļoti izglītota. Turklāt vēl talantīga. Kas no tā mums iznāca?

—     Pats jau vien biji vainīgs, — māte, rūpju nomākta, man atgādināja vecos grēkus. — Nebūtu toreiz dzēris un gājis uz to ballīti…

—     Bet es aizgāju, māt. Un izdarīju to, ko izdarīju. Ko vairs tagad plēst matus no galvas? Šodien ir jādomā pavisam par ko citu.

—     Ko tu ar Salliju esi nodomājis darīt? — māte lietišķi apvaicājās. — Dzīvosi kopā tāpat?

—    Nē, — es strauji papurināju galvu. — Es viņu gribu precēt. Oficiāli.

Māte vērīgi mani noskatīja, un es no šī skatiena sapratu, ka viņai pret šo pasākumu nekas nebūtu pretim.

—     Gads ir apkārt, kopš strādāju laikrakstā CN, — es teicu. — Tūlīt ņemšu atvaļinājumu un braukšu uz kādu no Jūrmalas sanatorijām. Atpūtīšos, paārstēšos un mēģināšu pabeigt savu jau sen iesākto romānu Sieviete visam mūžam. Pēc tam atgriezīšos un pavasari rīkošu kāzas.

Māte lēnām pagriezās pret mani un pēc ilgiem, ilgiem gadiem ar siltu plaukstu vairākas reizes noglāstīja manu galvu un vaigus.

—     Mans lielais puika, — viņa sacīja. — Sallija nav tā meitene, kuru es labprāt vēlētos redzēt kā tavu jauno sievu. Taču šī meitene ir ļoti nelaimīga, bet, ja tu gribēsi un spēsi viņu darīt laimīgu, varbūt tas atsvērs visas iepriekšējās tavas dzīves kļūdas, un arī tu pats beidzot kļūsi mierīgs un laimīgs.

—     Paldies, — es atbildēju. — Es jau esmu laimīgs. Man ir darbs, man ir meitene, un man šai pasaulē esi vēl tu. Ko vēl vairāk varētu vēlēties?

34. nodaļa

Pienāca Ziemassvētki. Tā bija skaista diena gan tiešā, gan pārnestā nozīmē. Pretēji prognozēm debesis zemei tomēr dāvāja nevis lietu, bet gan tīru un baltu sniegu. Kā jau parasts šādās dienās un Ziemassvētkos it īpaši, šķita, ka arī cilvēki kļūst gaišāki un dvēseliski atvērtāki.

Varbūt tā arī bija. Vismaz Sallija man šķila skaistāka, mīlīgāka un saudzējamāka nekā jebkad agrāk. Uz baznīcu mēs negājām, bet es Salliju aicināju vienkārši pastaigāties pa Iļģu- ciemu, aiziet līdz aerodromam un Spilves pļavām.

—    Kādēļ tieši tur? — meitene pavaicāja.

—     Tur vēl tagad smaržo pēc manas bērnības, — es atbildēju. — Vai tu negāji uz Rātsupīti peldēties?

—     Nē. Bērnībā es vispār nekur negāju. Un neviens mani nekur neveda.

Saprotoši pamāju.

—    Toties tagad es tevi vedīšu visur, — es teicu. — Visur, kur tu vēl neesi bijusi.

Sallija iesmējās un savus brīnišķīgi garos matus paslēpa zem baltas adītas cepurītes.

—     Tad tev, mīļais, ar mani būs jānopūlas krietni daudz. Es taču patiesībā neesmu bijusi nekur.

—     Tad sāksim ar mūsu mājas apkārtni, — es sacīju, un abi izgājām uz ielas. Tur apstājāmies, un es ar roku parādīju uz vietu aiz dārza, kur kādreiz bija Šauļu un Dzirciema ielas stūris.

—     Tur manā bērnībā atradās maza koka mājiņa, kur dzīvoja divi ļoti veci cilvēki — vīrs un sieva, uzvārdā Klucīši. Divi viņu dēli Sarkanās armijas rindās bija krituši pie Maskavas, trešais kritis leģionā tepat Kurzemē, bet meita kopā ar fričiem aizlaidusies uz Vāciju. Tā Klucīši ilgi dzīvoja vieni. Es bieži gāju pie viņiem klausīties stāstus gan par baronu laikiem, gan revolūcijām un kariem, gan atkal par Ulmaņlaiku, vācu un krievu laikiem. Tas bija interesanti un ļoti vērtīgi. Taču tad … Viņi acīmredzot bija nomiruši vienā dienā, bet apkārtējo māju iedzīvotāji to pamanīja tikai apmēram pēc mēneša.

—    Skumji, vai ne?

—     Nezinu. Varbūt tas bija ļoti skaisti? Nodzīvot gandrīz vai līdz simt gadiem, redzēt, kā dažreiz pasaule, sarīkodama karus un revolūcijas, kļūst ārprātīga, pēc tam izjust, kā cilvēki, no tā neguvuši nekāda labuma, bet gan milzīgi daudz zaudējuši, tomēr pamazām atkal nāk pie prāta, sāk strādāt un mīlēt, un tad vienā jaukā Dieva dieniņā kopīgi aiziet uz citu pasauli.

—    No mājiņas ari vairs nav ne vēsts?

—     Kā redzi. Iļģuciemā modernajai apbūvei sākoties, tā, protams, tika nojaukta, taču tagad man šķiet, ka abi vecie Klucīši savu mājiņu ir paņēmuši sev līdzi debesīs.

—    Jātic, ka viņiem tur pašlaik ir labi.

—     Droši vien, — es atbildēju. — Vai tad citādi visi, kas dzīvo uz zemes, galu galā aizietu no šīs pasaules?

—     Vislabāk ir būt kopā ar tevi, — Sallija, mīļi smaidot, teica.

—    Nesalst? — es pajautāju.

—    Man ir silti. Un tas viss nāk no tevis.

—     Tā nevajag, Sallij, — es lūdzu. — Viss ir daudz vienkāršāk.

—     Es arī domāju, ka mīlestība ir visvienkāršākā lieta pasaulē, — Sallija sacīja. — Bieži paši cilvēki to nez kādēļ bezgalīgi sarežģī.

—     Tā ir, — es tūlīt piekritu. — Ne vecāki, ne baznīca, ne Dievs un pat ne bērna dzīvība nav pats dārgākais un svētākais, par ko cilvēkam diendienā vajadzētu baiļoties un pielūgt, bet gan paša dzīvības mirklis, kad tu vari stāvēt zem šīm milzīgajām debesīm un skaidri zināt, ka šai pasaulē ir vēl kāds cits cilvēks, kurš domā, ilgojas un jūt to pašu, ko tu. Cilvēks, bez kura eksistences ne taviem vecākiem, ne baznīcai, ne Dievam un vispār nekam citam tavā dzīvē nebūtu nekādas jēgas un nozīmes.

—    Tā esmu es? — Sallija klusi vaicāja.

—     Jā, Sallij, — es nopietns atbildēju. — Tā esi tu. Varbūt tas ir nežēlīgi un pat netaisni, bet tu esi kļuvusi līdzvērtīga visai manai dzīvei, manam darbam, manai ticībai un varbūt arī manai dzīvībai.

Sallija viegli nodrebēja un cieši pieķērās pie manas rokas.

—     Tas varbūt patiešām ir netaisni, — meitene samulsusi teica. — Es kaut kur lasīju, ka viens cilvēks otram cilvēkam nekad nedrīkstot nozīmēt pārāk daudz.

—    Kāpēc ne?

—     Tāpēc, Ričard, ka gadījumā… — Sallija neveikli sastomījās. — Ja gadījumā mums šis cilvēks jāzaudē, mēs kopā ar viņu zaudējam visu. Tas ir briesmīgi, vai ne? Bet tā ir. Es zinu. Es par tevi varu teikt to pašu, ko nupat teici par mani. Un, ja tu pēkšņi nomirtu, ja tu kādu dienu no manis aizietu vai, pareizāk sakot, ja tu iedomātos mani savā mājā vairs nekad neielaist … viss, tās būtu manas dzīves beigas.

—    Es jau tev teicu — tu par to nekad nedrīksti domāt.

—    Es jau arī nedomāju. Vienkārši nupat tā iznāca.

Mēs jau gandrīz bijām aizgājuši līdz aerodromam. Rātsupīte, kas pēdējos desmit, piecpadsmit gados bija kļuvusi pavisam šaura un sekla, tagad bija aizsalusi, un tās lēzenie krasti izskatījās pēc netīras, neuzklātas gultas. '

Kopš no Spilves aerodroma jau pirms laba laika bija pazuduši krievu reaktīvie iznīcinātāji, bija pazudušas ari kādreiz tik skaistās un lielās Spilves pļavas. Lai nu kur, bet šeit laikam visuzskatāmāk un visatbaidošāk redzama krievu cilvēku (kolonistu) invāzija sensenajā latviešu zemē. Vairāku kvadrātkilometru platībā (visu Spilves pļavu apjomā) krievu mazdārziņu mīļotāji bija izveidojuši raibu, netīru un nožēlojamu bū- deļnieku koloniju, kas mats matā atgādināja kinofilmās tik

bieži redzētos Sanhajas, Bombejas vai Riodežaneiro nomāju visnabadzīgāko iedzīvotāju drausmīgos mitekļus.

Man to bija sāpīgi redzēt. Šeit es bērnībā biju nācis peldēties un sauļoties. Tieši šeit es kādreiz biju ieguvis savu pirmo meiteni un ar savu sievu Inesi, skatījies, kā mūsu dēls Aivars sper pirmos soļus …

Nu šīs manas bērnības un jaunības zemes vairs nebija. Bija tikai raibu raibās krievu saceltās būdeles, kādreiz tik zaļās un smaržīgās Spilves pļavas nobērtas ar akmeņiem un būvgružiem, izveidotas tādas kā ieliņas, un katrs savu acīmredzot patvarīgi un nelikumīgi sagrābto zemes pleķīti bija apjozis ar dažādu stiepļu pinumiem un neizskatīgām dēļu sētām.

Uz šejieni tomēr nevajadzēja nākt, es rūgti nodomāju un pagriezos atpakaļ. Varbūt cilvēkam vispār nekad nevajag atgriezties savā pagātnē? Jo patiesībā mēs nemaz tur nevaram atgriezties. Mēs tikai varam uzplēst kādu sen jau sadzijušu rētu.

Vakarā lielajā istabā eglītē aizdedzinājām svecītes un trijatā klausījāmies Ziemassvētku dziesmas un televīzijas pārraidi. Izskatījās, ka māte ir samierinājusies ar manu izvēli un pret Salliju izturas ļoti mīļi. Ap pulksten desmitiem cits citu apdāvinājām, un tas viss notika ļoti vienkārši un draiski. Bet galveno dāvanu, ko biju nolēmis pasniegt Sallijai, es pietaupīju vēlākai stundai. Nez kādēļ tai brīdī gribējās būt tikai divatā ar viņu.

Pusdivpadsmitos māte aizgāja gulēt, mēs pagaidījām, kamēr eglītē izdeg visas sveces, tad aizgājām uz savu istabu. Tur es atkal aizdedzu trīs sarkanas sveces, kuras biju izvietojis dažādās istabas vietās un līmeņos. Tad audiomagnetofonā ieliku nesen nopirktu kaseti Cluistmas Album ar ļoti melodiskām un mazliet skumjām modernās baznīcas dziesmām. Dažas minūtes klusēdami klausījāmies Ziemassvētku noskaņai īsti piemērotu mūziku.

Sallija atkal izskatījās ļoti grūtsirdīga, un šķita, viņas domas lido kaut kur tālu prom, lai nekad vairs neatnāktu atpakaļ. Varbūt viņa atcerējās savu bērnību, atcerējās visu, kas bija noticis viņas mājās un ar viņu pašu? Varbūt šajā mazliet svētsvinīgajā mirklī atcerējās savu vecmāmiņu, māti un Valdi Kūdru? Iespējams, ka tā arī bija, jo Sallija pēkšņi jautāja: — Ričard .. . Kur ir tavs tēvs? Tu par viņu man nekad neko neesi stāstījis.

Es brīdi klusēju, tad piecēlos, atkorķēju franču sarkanā vīna Cincano pudeli, uzmanīgi piepildīju divas glāzes un vienu pasniedzu Sallijai.

—     Iedzersim, Sallij, par tiem, kuri šai svētvakarā nevar būt kopā ar mums, — es teicu. — Iedzersim par tiem, kuri šādu vai citādu iemeslu dēj bijuši spiesti no mums aiziet. Iedzersim par tiem, kuri mūs ir radijuši, Sallij. Par māti un tēvu!

Vīns bija brīnišķīgs, kā brīnišķīgs bija šis mirklis, kad mēs varējām to baudīt.

—     Mans tēvs bija šoferis, — es sāku stāstīt. — Kopā ar māti strādāja Rīgas tekstilā. Viņa par audēju, tēvs par smagās kravas automašīnas šoferi. Piecdesmitajos gados, kad Hruščovs sāka apgūt neskartās Kazahijas stepes, lai tās pārvērstu lauksaimniecībā izmantojamās zemēs, no visām republikām uz turieni labības novākšanas talkās trieca gan studentus, gan strādniekus. Visvairāk pieprasīja šoferus. Tā arī tēvs piecdesmit sestajā gadā nokjuva Kazahijā.

—     Kas tālāk? — Sallija pajautāja. — Iemīlējās kādā skaistā austrumniecē?

—     Nē, — es strauji papurināju galvu. — Tas jau būtu bijis pat labi. Bet vipu tur vienkārši nosita. Toreiz visa Kazahija, tāpat kā Krievija, bija pilna ar tikko no lēģeriem izlaistiem cietumniekiem … Mēs tā arī neuzzinājām, kāds konflikts tur bija noticis un vai vispār bija kāds konflikts. Tēvs apbedīts Cejinogradas Novoje selo kapsētā.

—     Piedod, — Sallija klusi lūdza. — Es neparedzēju, ka tu man izstāstīsi tik bēdīgu stāstu.

—    Ko tur lai dara? Stāsts par tavu tēvu ir vēl bēdīgāks.

—    Kāpēc tā?

—     Nezinu, kāpēc Dievs tieši tā ir rīkojies! Nezinu, Sallij! Bet viņš, būdams tomēr tik varens, varēja taču šīs pasaules lietas kārtot mazliet jēdzīgāk, vai ne?

—    Varēja, jā. Protams, — Sallija tūlīt piekrita. — Bet varbūt viņš nemaz tik visvarens nav?

—     Tā gandrīz vai iznāk. Visvarens šai pasaulē ir cilvēka Jaunums. Un man šķiet, ka cilvēki tieši tādēļ un vienīgi tādēj tik ļoti alkst un tiecas pēc mīlestības. Tā ir gluži neapzinīga, jau pašas dabas ielikta cenšanās aizbēgt no visa sliktā un ļaunā. Cilvēki cer un domā, ka mīlestība viņus no tā paglābs, taču bieži tieši mīlestība izrādās vislielākais šīs pasaules ļaunums. Vispretīgākās samazgas, kurās peld vislielākie cilvēku netīrumi

—    Kāpēc tu tā runā? — Sallija nobijusies vaicāja.

—     Tāpēc, ka tā ir patiesība, — es atbildēju. — Tāpēc, Sallij, ka es negribu, lai kaut kas tamlīdzīgs notiktu arī ar mums. Es gribu, lai mums viss būtu ļoti tīrs un gaišs, atklāts un patiess.

Sallija strauji pagriezās pret mani, un viņas lielajās acis atkal kā milzīgi melni kristāli mirdzēja bailes.

— Ričard… Tu domā, ka es esmu netīra?

Es pasmaidīju un vairākas reizes noglāstīju meitenes galvu.

—     Nē, Sallij. Es nekad tā neesmu domājis. Tu esi vistīrākā sieviete uz zemes. Jo tīras ir tavas domas un jūtas. Tīrs ir tavu acu skatiens. Tīra ir tava dvēsele.

—     Bet miesa? Ričard … Vai mana miesa arī ir tīra, ja tai pirms tevis ir pieskārusies daudzi citi?

Sallija manī skatījās ar tik ciešu un neatlaidīgu skatienu, it kā no manas atbildes būtu atkarīga viņas dzīvība vai nāve. Es mazliet pat nobijos un tūlīt sapratu, ka vispār ar Viņu par šādām lietām nekad vairs nedrīkstu runāt. Acīmredzot tās viņai ir pārāk sāpīgi un satraucoši.

—     Jā, Sallij, — es saudzīgi atbildēju. — Arī tava miesa ir absolūti tīra. Tik tīra kā bērna asara vai sidrabavota ūdens.

—     Tikai tāpēc, ka es šovakar iegāju vannā?

—     Nē, Sallij, — es tūlīt atbildēju. — Tāpēc, ka tam, kas tev ir bijis pirms manis, es nepiešķiru pilnīgi nekādu nozīmi. Tu man esi sākusies no tās dienas, kad tai trakajā vasaras lietū atskrēji pie manis. Tieši tai dienā un naktī visā tava pagātne pazuda, un tagad tev esmu tikai es. Un tas, ko mēs abi jūtam un darām, ir pats skaistākais, labākais un tīrākais, ko vien divi cilvēki viens otram var darīt.

Es piecēlos, no sekcijas plaukta paņēmu nelielu baltu kārbiņu, kurā atradās zelta ķēdīte ar tajā iekārtu tīra zelta krus^ tiņu, un to pasniedzu Sallijai.

—     Ja es tev šovakar pasniegtu sarkanu rozi vai baltu ceriņzaru, — es mazliet saviļņots sacīju, — tas būtu skaisti, taču šie ziedi dzīvotu tikai dažas dienas. Ja es tev uzdāvinātu baltu sniegu, tas arī būtu jauki, taču tas dzīvotu vēl īsāku laiku. Tāpēc es tev uzdāvināšu kaut ko daudz paliekošāku, daudz drošāku un skaistāku. Es tev uzdāvināšu zelta krustu, lai tas tev vienmēr atgādinātu ne tikai mani, bet galvenokārt to, ka pasaulē pastāv kaut kas daudz vērtīgāks par mūsu ikdienas rūpēm un sāpēm, kaut kas daudz nozīmīgāks par cilvēku vārdiem un solījumiem, par viņu glaimiem un draudiem. Gribu, lai tu, tikai paskatoties uz šo cilvēces sāpju simbolu, ar prieku atcerētos, ka cilvēks ir arī tas, kas vienīgais mūs var darīt apmierinātus un laimīgus. Gribu, lai, pieskaroties šim krustam, tu skaidri zinātu, ka pasaulē noteikti ir kaut kas tāds, kas ir labāks, gudrāks un daudz stiprāks par mums. Un tad, kad tev dažreiz kļūs slikti vai bail, kad tu būsi nogurusi vai slima, kad tev liksies, ka visi ir ļauni, un tev vairs negribēsies dzīvot, tu paņem šo krustu, pieliec pie lūpām un atceries, ka kāds jau ir nomiris pirms tevis. Atceries, ka cilvēki paaudžu paaudzēs ir pārcietuši tik neticami daudz sāpju un ciešanu, ka tavējās salīdzinājumā ar tām nav pilnīgi nekas. Un, ja tu tam noticēsi, daudzas lietas un notikumi tev patiešām šķitīs sīki un nenozīmīgi. Tu spēsi atšķirt lielo no mazā. Svarīgo no mazsvarīgā. Tu skaidri zināsi, ka pats galvenais cilvēka īsajā gājienā no dzemdību galda līdz kapa vietai ir vienmēr un visur saglabāt tīru savu dvēseli. Mēs nezinām, vai mūsu dzīves gala pieturā Galvenais Kontrolieris mums prasīs uzrādīt biļeti. Taču, drošs paliek drošs, būs labi, ja mums šī biļete tomēr būs. Ja mēs spēsim viņam parādīt mūsu skaidrās sirdis un neaptraipītās dvēseles. Kas zina, varbūt mēs tā izbēgsim no kāda drausmīga soda.

Es tagad nezinu, kādēļ šo garo un mazliet juceklīgo monologu vispār norunāju. Varbūt būtu bijis daudz labāk, ja es dāvanu būtu pasniedzis klusējot, nesakot ne vārda par ciešanu simboliem un tīru dvēseli? Bet es Sallijai gribēju to visu pateikt, lai viņa sevī rastu vairāk spēka un drosmes. Mani arvien vairāk sāka uztraukt Sallijas biežie depresijas periodi, kad viņa it kā ne no šā, ne tā pēkšņi kļuva ļoti skumja, noslēdzās sevī un bieži raudāja.

Arī tagad. Viņa paņēma skaisto zelta krustiņu, ilgi uz to skatījās, pateicībā mani noskūpstīja, tad negaidīti mazliet sa- kņupa uz priekšu un sāka klusi raudāt.

—    Vai kaut ko nelabu pateicu? — nedaudz uztraucies vaicāju.

Sallija noraidoši pakratīja galvu.

—    Kāpēc tad?

—    Nezinu, — Sallija izslaucīja acis un mēģināja pasmaidīt. — Nezinu, Ričard! Tas bija ļoti skaisti un aizkustinoši. Neviens man neko nav dāvinājis. Neviens man nekad nav teicis tādus vārdus. Un galvenais, Ričard, galvenais, neviens mani nekad nav mīlējis.

—    Es jau tev teicu — tas viss jau ir garām. Visu aizmirsti! Tagad tu vienmēr tiksi apdāvināta. Un tu nekad netiksi aizmirsta. Tu vienmēr tiksi saudzēta un mīlēta.

Sallija uzlika savu galvu uz mana pleca un, atkal kļūdama skumja, klusi teica: — Bet es tev varēju uzdāvināt tikai vienu zeķu pāri…

—    Tieši tās man bija ļoti vajadzīgas, — es steidzīgi atteicu.

—    Nemānies!

—    Nē, nopietni! Turklāt, Sallij, ja runājam mazliet vispārināti, tu man esi uzdāvinājusi kaut ko tik lielu un nozīmīgu, ka lo nevar atsvērt nekādas citas bagātības.

—     Tiešām?

—    Jā, Sallij. Tu man esi uzdāvinājusi cerības. Tu man esi uzdāvinājusi dzīves jēgu. Un beigu beigās tu man esi uzdāvinājusi mīlestību.

Sallija ilgi klusēja. Spēlēja mūzika. Māte jau gulēja. Lēnām dega sveces. Es sev blakus sajutu meitenes karsto ķermeni. No pretējās sienas uz mani domīgs skatījās Hemingvejs. Istabā bija silti, un visu telpu piepildīja gandrīz vai fiziski sajūtams miers un drošība. Uz mazā galdiņa mums tieši iepretim pudelē un glāzēs mirdzēja labs franču vīns. Es ar labo roku Salliju vēl ciešāk pievilku pie sevis un jutos laimīgs. Tik laimīgs un tik lielas mīlestības pārņemts, ka tieši šai mirklī es varētu pat mirt. Man nekā nebūtu žēl. Jo neko lielāku, skaistāku un pilnīgāku es acīmredzot dzīvē vairs nekad nespēšu sasniegt. Uz mana pleca guļ mīļotās sievietes galva, un es skaidri zinu, ka šī cilvēka dzīve tagad ir pilnīgi vai gandrīz pilnīgi atkarīga tikai no manis. Es esmu kļuvis gandrīz vai Dievs. Ja ne Dievs, tad vismaz karalis. Ja ne karalis, tad vismaz vīrietis, no kura rīcības, vārdiem un jūtām tagad ir atkarīga šī mazā cilvēkbērna ikdienas labsajūta un laime, viņas turpmākā dzīve un, iespējams, arī dzīvība … Es pēkšņi sapratu, ka tā ir velnišķīgi liela atbildība un, mazliet pat nobijies, sāku domāt, vai man maz pietiks prasmes un gudrības un galu galā arī vēlēšanās neko mūsu attiecībās nesabojāt, neizjaukt un neatņemt. Vai es spēšu un gribēšu visu laiku tikai dot?

—    Paklausies, Sallij, — es klusi ierunājos. — Paies šie Ziemassvētki, un pienāks Jaunais gads. Paies visi svētki, un atkal sāksies darba dienas. Bet man tieši otrādi. Man no Jaunā gada sākas atvaļinājums. Ir jau sarunāts, ka braukšu uz sanatoriju Jaundubulti. Ceļazīme maksā dārgi, bet to samaksās mūsu avīzes šefi. Gribu paārstēties un beidzot pabeigt romānu. Tu šo iaiku padzīvosi pie manas mātes. Iepazīsieties tuvāk, iedraudzēsieties … Un tad, kad atbraukšu mājās. .. Sallij … Es gribu, lai tu kļūsti mana sieva. Nekādas dižās kāzas nerīkosim, uzaicināsim tikai tuvākos radus un draugus, bet to visu tomēr izdarīsim skaisti un interesanti. Un tad tev nekad vairs nebūs jābaidās, ka es tavā priekšā kādreiz varētu aizvērt vai neatvērt durvis. Tu būsi mana sieva, Sallij, un tev šeit piederēs tieši tik daudz, cik šeit pieder arī man un manai mātei.

Sallija lēnām atņēma galvu no mana pleca nost un patīkami pārsteigta ilgi raudzījās manās acīs.

—    Tu to saki nopietni?

—     Nopietnāk vairs nevar.

—    Ričard … Vai es pareizi sapratu? Tas ir bildinājums?

—    Pilnīgi oficiāls.

—    Tu patiešām nejoko?

—     Ne mazākajā mērā. Tā tev ir vēl viena Ziemassvētku dāvana.

—    Vai man tagad atkal būtu jāsāk raudāt?

—    Ja tu citādi nevari…

—     Paldies, Ričard. Paldies tev par dārgo dāvanu un paldies … Tu esi pārāk labs pret mani. Nē, patiesi. Mani neatstāj sajūta, ka es visu laiku saņemu to, ko nemaz neesmu pelnījusi.

—     Katrs cilvēks ir pelnījis laimi. Bet ja es tev to nevaru iedot citādi, kā vienīgi tevi paturot pie sevis? Ko tad man darīt?

Sallija vēlreiz skumji un reizē priecīgi pasmaidīja.

—     Nē, Ričard, tas nav tā! Tā nav laime, ka tu mani nepadzen. Mana īstā laime ir tā, ka tu mani šai pasaulē vispār ieraudzīji.

Es lēnām atliecu Sallijas galvu mazliet atpakaļ un viņas seju un kaklu pārklāju skūpstiem. Un tikai tagad, pēc tik ilgiem laulībā pavadītiem gadiem, pēc tik daudzām un vētrainām mīlas dēkām pirmo reizi īsti sajutu, cik vīrietim dažreiz var būt dārga un tuva sievietes miesa un viņas dvēsele. Un pamazām sāku apjēgt, kādēļ vīrietim vispār ir vajadzīga sieviete un ko tā viņam var nozīmēt…

Kad vēlāk izdega sveces un es izslēdzu arī spuldzes, istabā tik un tā palika Joti gaišs. Sallija stāvēja blakus logam, un viņa visa spilgti izstaroja to, ko var sajust un redzēt vienīgi tas, kas ir iemīlējies.

—     Kur tu esi? — Sallija klusi vaicāja. — Nāc pie manis, Ričard.

Es, tumsā lēnām šķērsodams istabu, gāju tur, kur redzēju gaismu. Un tā visu dzīvi, es nodomāju. Tas, Sallij, ir uz visu mūžu.

35. nodaļa

Es sēdēju sanatorijas Jaundubulti kafejnīcas ērtajā ar melnu ādu apvilktajā klubkrēslā, nesteidzoties sūcu vieglu kokteili un, garlaicības mākts, vēroju dažus vientuļus apmeklētājus. Šai sanatorijā pārsvarā atpūtās un ārstējās vecāka gadagājuma cilvēki, otrajā pasaules karā gan krievu, gan vācu pusē karojušie, tagad invalīdi, un jaunāki ļaudis bija redzami galvenokārt tikai apkalpojošajā personālā. Mani toreiz ne vieni, ne otri īpaši neinteresēja, jo es ļoti gribēju tikt vaļā no šodienas dzīves burzmas. Gribēju aizmirst pasauli un rūpes, visu slikto un labo, visas nepatikšanas un priekus un nodoties vienīgi darbam — vēsā mierā un neviena netraucēts pabeigt jau par milzīgu slogu kļuvušo romānu. Kur to likšu un kas to varētu izdot, par to tobrīd nemaz nedomāju. Es vienkārši strādāju, lai beidzot varētu justies garīgi brīvs.

Pie malējā galdiņa sēdošais sirmgalvis, vairākkārt uz mani cieši paskatījies, beidzot piecēlās un, vienā rokā turēdams glāzi, bet otrā jau pustukšo pudeli, mazliet nedrošā gaitā pienāca pie manis.

—           Varbūt kungs atļaus? — viņš mazliet aizsmakušā balsī jautāja un, nesagaidījis manu atbildi, smagi apsēdās iepretim.

—   Ko tu dzer?

— Neko īpašu. Lētu kokteilīti.

—    Stiprs?

—    Ne visai.

—    Man gan labāk patīk degvīns, — vīrietis iesmējās.

—     Smirnoff vodka! Bet šitas ir Raspuķin. Arī labs. Negribi?

—            Nē. Es vispār vairs tikpat kā nedzeru. Bet šovakar .. . Nezinu, kas uznāca. Gribējās mazliet pasēdēt vienam un šo to pārdomāt.

—    Ir kāda problēma?

—    Nē. Ja problēma nav pati dzīve.

—      Es tev traucēju?

—    Ko nu vairs…

—            Es tevi ievēroju jau agrāk, — sirmgalvis sacīja un lēni izdzēra savu glāzi. — Tu esi tāds jauns un stiprs. Katru dienu ej uz vingrošanas zāli un bibliotēku. Bet tu man acīs iekriti no jau tāpēc. Es ievēroju, ka tevi un vēl dažus vīrus šeit baro atsevišķi no citiem — īpašā banketu zālē. Vai esi valdības cilvēks?

—    Nē.

—    Deputāts?

— Arī garām.

—    Tad esi ļoti bagāts?

—           Tā ir, — es piekrītoši pamāju. — Esmu vietējais reketieru brigadieris.

—           Tieši pēc tāda ari izskaties, — večuks sacīja, — taču, tā kā tu no manis neko nevarēsi izspiest, es ar tevi labprāt gribētu aprunāties.

— Kāpēc tu domā, ka es neko no tevis nevarēšu izspiest? — ar interesi jautāju. — Tev kaulos vēl baigais krampis?

—    Tāpēc, ka man nekā nav! — večuks atkal iesmējās.

—    Kā nav?! — es ar draudošu skatienu parādīju uz galdu.

—   Bet pudele?

—           Vai tiešām ņemsi nost? — večuks stipri iztrūkās un ātri pastiepa roku pēc dzēriena trauka. — Vēl vismaz vienu glāzīti …

—            Dzer mierīgi, — es noteiktā balsī teicu. — Neko es tev nost neņemšu. Un ne pēc kāda reketiera neizskatos. Ja gribi, es tev varu pat izmaksāt. Vēlies vēl vienu pudeli? Varbūt divas? Skatos, ka tieši tevi nomoka kaut kādas problēmas.

—           Nē, nē, — vecais vīrs lēnīgi pakratīja galvu un tikpat nesteidzīgi izdzēra tikko pielieto glāzi. — Mani nekas vairs neuztrauc.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka viss jau ir beidzies, — sirmgalvis atbildēja.

—     Viss ir cauri. Visas kaislības rimušas, visas mīlestības izdzisušas, visi gadi kaut kur aizskrējuši, visas dienas ir vienādi pelēkas un prieka vairs nekāda. SacI tad iedzeru un domāju — kas vispār ir dzīve? Tu zini? Varbūt tas ir tikai sapnis, un, kad mēs nomirstam, mēs patiesībā pamostamies? Varbūt nāve nav nekas cits kā vienīgi skaista pamošanās no murgu pilnas nakts? Ja tā nebūtu, vai citādi daudzi cilvēki, patiesībā veselas tautas, savas reliģijas iespaidā ne tikai nebaidītos no nāves, bet tieši otrādi — visādi tai ar prieku un cerībām sniegtos pretim?

Es domīgs paraustīju plecus. Varbūt tā arī bija?

—           Tev dzīve bija murgs? — es klusi jautāju. — Tavs mūžs bija kā tumša nakts, un tu tagad gaidi rītu?

—    Jā, — vecais vīrs tūlīt atbildēja. — Gandrīz.

—    Ko nozīmē — gandrīz?

—           Tas to arī nozīmē. Gandrīz murgs vai tumša nakts, gaišu to uz brīdi padarīja vienīgi mīlestība. Un tagad es ticu, ka mīlestība ir vienīgais lukturis, kas mūsu dzīves tumsā dažreiz parāda īsto ceļu.

—           Nez vai, — es domīgi pašūpoju galvu. — Kādēļ tad cilvēki tieši ar savu mīlestību bieži nonāk visdziļākajā tumsā un vislielākajā bezcerībā? Tu domā, nebija paņēmuši īsto lampu?

Večuks pasmīnēja.

—           Nebija paņēmuši īsto cilvēku, — viņš teica. — Tā ir vislielākā dzīves māksla — īstajā brīdī satikt īsto cilvēku.

—           Vai pašam tas neizdevās? — es vaicāju. — Visu dzīvi biji nelaimīgs un viens?

—           Nē, nē, — večuks atkal noraidoši pakratīja galvu. — Tā vis gluži nebija. Visa kā ir bijis gana. Gan gaišā, gan tumšā. Pats arī esmu bijis gan balts, gan pavisam melns.

—    Ko tad darīji? — painteresējos.

Vecais vīrs ilgi klusēja, tad atkal nesteidzoties pielēja sev glāzi un izdzēra. Pēc tam, mani cieši noskatījis, nesteidzīgi sāka stāstīt.

—     Jaunībā sasējos ar kreisajiem, lai gan tēvabrālim Āgenskalnā, Kalnciema ielā netālu no dzelzceļa, bija divas glaunas piecstāvu mājas, veikals un veļas mazgātava. Man patika romantika. Tur bija kaut kas no liela piedzīvojuma, turklāt man patiešām nepatika tā saldsīrupainā Ulmaņa slavināšana, un es ticēju, nē, es pat alkaini gribēju šo pasauli padarīt daudz labāku un taisnīgāku! Par to mani taisnīgie tiesneši ļoti netaisnīgi uz četriem gadiem iespundēja cietumā. Bet es taču ar ieroci rokā viņu valdību negribēju gāzt! Es tikai runāju un cilvēkiem stāstīju, ka šī pasaule un mūsu valdība nav taisnīga un laba pret visiem. Nu akurāt tieši tā, kā šodien runā visi, kuriem iet grūti, kuri ir nabagi un kuriem valdība kaut kā ir nodarījusi pāri. Man jau vajadzēja priecāties, kad 1940. gada vasarā krievs ienāca Latvijā. Viņš mani patiešām atbrīvoja, un es, protams, par to arī priecājos. Par pašiem krieviem gan ne sevišķi. Viņi tomēr bija pārsteidzoši prasti, un visa viņu domāšana arī bija prasta. Tad nāca karš, strādnieku gvarde, divas dienas neliela izkaušanās tepat mūsu Daugavmalā pie tiltiem, un tad riksīšiem vien uz Pleskavu, Tallinu, tur nu gan bija baigi, tad nāca Gorohoveca un Maskavas kaujas… Man šķiet, mūs tur tīšuprāt kāds gribēja visus noslaktēt… Un tagad pasaki, svešais cilvēk, pasaki godīgi un atklāti, jo tas man visu laiku velnišķīgi sāp . .. Vai es toreiz, četrdesmit grādu aukstumā gulēdams Piemaskavas sniega laukos un vēlāk Sta- raja Rūsas purvos un pie visām tām Tuganovas, Sokolovas un Kļimkovas sādžām, un pie Narofominskas un Veļikije Lūkiem … Un kad 1944. gada karstajā vasarā vēl joprojām dzīvs un vesels pie Šķaunes skūpstīju Latvijas zemi… Vai es necīnījos par Latviju?! Vai es neatbrīvoju Latviju no okupantiem?! Ko? Nu, pasaki, cilvēk, pasaki! Vai es ko ļaunu esmu nodarījis savai dzimtenei? ,

—    Esi mierīgs, — es vecajam vīram saudzīgi teicu. — Tu neko sliktu neesi darījis. Es tavā priekšā noliecu galvu.

—    Tagad leģionāri… — sirmgalvis skumīgi turpināja. — Tagad viņi ir tie varoņi! Bet cīnījās taču tāpat okupantu rindās kā es! Bet viņi necīnījās par Latviju, nē! Vismaz par brīvu Latviju ne! Viņi to zināja labāk nekā mēs!

—     Esi mierīgs, — es atkārtoju. — Ko nu vairs, kad tas viss jau ir beidzies. Jums katram bija sava taisnība, savs naids un sava mīlestība. Bet Latvija bija viena.

Večuks vairākkārt pašūpoja galvu.

—    Tas tiesa, — viņš piekrita. — Latvija ir tikai viena.

Večuks izdzēra pēdējo glāzi un piecēlās.

—    Tu mani saprati? — viņš nopietni jautāja.

—    Viss kārtībā, — es teicu. — Es sapratu visu.

—    Mīlestība arī var būt tikai viena, — viņš turpināja. — Mana sieva nomira pirms vienpadsmit gadiem. Manas mājas otrajā stāvā ir viņas istaba, un tur stāv baltas klavieres. Tās ir ļoti vecas, bet labas klavieres. Katru vakaru pirms gulētiešanas es vēl joprojām dzirdu gar ausīm spindzam lodes. Man salst rokas un kājas. Spilvenos sprāgst mīnas, un uz sejas birst sasalusi zeme. Bet visdīvainākais ir tas, ka es katru rītu dzirdu augšstāvā kādu spēlējam klavieres. Pieceļos, uzkāpju augšā, bet neviena tur nav. Un tomēr jau vienpadsmit gadus es katru rītu dzirdu, kā viņa tur spēlē. Vai tas nav savādi?

—    Nemaz, — es atklāti ieskatījos vecā cilvēka blāvajās acīs. — Jūs taču pats nupat teicāt, ka esat viņu ļoti mīlējis.

Večuks pasmaidīja, pamāja ar galvu un lēnām gāja prom. Es pabeidzu dzert savu kokteili un atcerējos Salliju. Piecēlos un gāju viņai piezvanīt.

36. nodaļa

Pagāja nedēļa. Dienas ritēja ātri un nemanot, bez īpašiem pārsteigumiem un negaidītiem pavērsieniem. Taču tad, kādas dienas pēcpusdienā, iznācis no pirmajā stāvā esošās bibliotēkas, pēkšņi bezgala pārsteigts ieraudzīju plašajā vestibilā netālu no administratora darba vietas stāvam Diānu! Uzreiz jutu, ka paātrinās sirdsdarbība, un pirmajā brīdī nekādi nespēju apjēgt, kā viņa vispār mani šeit atradusi. Tad iedomājos, ka viņa, iespējams, nemaz nav atbraukusi pie manis, bet gan pie kāda cita, vai ari ieradusies vienkārši dienesta darīšanās. Gribēju nemanīts klusi ieslīdēt atpakaļ bibliotēkā, bet bija jau par vēlu. Diāna mani bija ieraudzījusi, pasmaidīja un ātri nāca pretim. Es nezināju, par to priecāties vai bēdāties.

—    Hello, Rič! — Diāna draiski uzsauca, pienāca klāt un pasniedza roku. — Tu mani vēl atceries?

—    Sveika, Diān, — ari es pasmaidīju un cieši paspiedu glezno roku, kuras pirkstos mirdzēja divi lieli zelta gredzeni. — Es tevi vēl atceros.

—    Tas ir jauki, — Diāna sacīja. — Draugi nedrīkst viens otru aizmirst.

Diānai mugurā bija tumši brūns vāverādas kažoks, gaiva neapsegta, un viņa ar savu apburošo smaidu, skaisto seju un

eleganto apģērbu patiesi atgādināja kādu dižciltīgu angļu aristokrāti vai vismaz spožu Holivudas kinozvaigzni.

—            Kādā sakarā tu šeit esi? — es jautāju, cerot, ka viņa teiks — dienesta darīšanās, lai gan nesapratu, ko tas šai situācijā varētu mainīt.

—           Jā, Ričard, — Diāna smagi nopūtās, — pēdējā laikā tu patiešām gudrāks nekļūsti. Vai to ir tik grūti iedomāties, ka esmu atbraukusi tieši pie tevis? Ilgi meklējusi un beidzot atradusi?

—    Tieši tā es arī nodomāju. Kā tu uzzināji, ka esmu šeit?

—           Ak, Rič! — Diāna mani paņēma zem rokas, un mēs nesteidzoties kāpām uz otro stāvu, kur tāpat atradās plašs vestibils ar pastāvīgu gleznu izstādi, dažādiem atpūtas stūrīšiem un kafejnīcu. — Ko gan tagad nevar uzzināt?

—    Tātad tu mani meklēji?

—           Jā, Ričard, lai gan, pēc Dieva taisnības, tev vajadzēja meklēt mani.

Mēs apstājāmies netālu no bāra letes, un es pagriezos pret Diānu.

—     Ko tu dzersi? Kafiju?

—     Noteikti. Un vēl kaut ko stiprāku.

—    Tieši ko?

—    Vai džins tur ir?

—    Te ir viss. Ej apsēdies, es visu nokārtošu.

Diāna apsēdās pie tālākā galdiņa, atvēra rokassomiņu un aizsmēķēja, bet es pa to laiku pasūtīju divas kafijas, džinu ar toniku un glāzi konjaka.

—            Kā vecos, labos laikos, — Diāna teica, skatoties, kā es klāju galdu. — Tu atceries, cik bieži mēs staigājām pa krogiem?

—     Protams, Diān. Tie bija brīnišķīgi vakari.

—            Un naktis! — Diāna iesaucās. — Vai pēc tam naktis raums nebija vēl brīnišķīgākas?

—            Jā, Diān, — es tūlīt piekritu. — Tas ir tas, ko cilvēks nekad neaizmirst.

—     Bet kāpēc to cilvēks nespēj aizmirst? Tu zini?

Es piekrītoši pamāju.

—     Tāpēc, Diān, ka to vairs nekad nav iespējams atkārtot.

—            Nu nē! — Diāna klusi iesmējās un nodzēsa cigareti. — Tieši to atkārtot var vienmēr! Bet grūti ir aizmirst visu to atmosfēru, visu to jutoņu, kas mūsos toreiz bija. Visas tās alkas un cerības… Un kur tad vēl vārdi! Vai vēl atceries vārdus, ko tu man kādreiz teici, pirms mēs likāmies gultā?

—    Jā, Diān. Arī tos es atceros.

—    Un ko tu teici pēc tam — arī atceries?

—    Protams.

—    Tieši tie bija vispatiesākie, vai ne?

—           Es pret tevi vienmēr esmu bijis patiess. Gan pirms, gan pēc gultas.

—    Jā, Ričard, tieši par to es tevi arī ienīstu un mīlu.

Es mazliet ironiski pasmaidīju.

—    Varēji gan vispirms pateikt mīlu un tikai pēc tam ienīstu.

—           Nē, — Diāna diezgan asi pateica. — Vispirms ienīstu un tikai tad mīlu!

—           Vai bija vērts drāzties tādu gaisa gabalu tādēļ, lai to man pateiktu? — es uzprasīju.

—           Bija vērts, — Diāna stingrā balsī apliecināja. — Vai tad mums tagad ir slikti?

—           Tagad mums ir Joti labi, — es teicu. — Un būtu vēl labāk, ja tu vairs nekad nerunātu ne par naidu, ne mīlestību. Ja tu nesāktu neko filozofēt par vainas apziņu vai grēku nožēlošanu. Ja tu pat nepieminētu, ka esmu rīkojies negodīgi, ka esmu pievīlis tavas cerības un vispār esmu visbaigākais nelietis …

—           Tātad tu tomēr apzinies savu vainu? — Diāna nopietni jautāja.

—           Nē, — es tūlīt atbildēju. — Domājot par tevi, mani, protams, šad tad moka nelieli sirdsapziņas pārmetumi, bet vainas apziņa … Nez vai. Un kas vispār ir vaina, Diān? Vai patiešām esmu vainīgs, tātad arī sodāms, ka no divām dzīvē sastaptajām sievietēm nelaimīgā kārtā neesmu izvēlējies tevi? Man ļoti žēl, ka tā iznācis, bet tā ir, un tur neko vairs nevar darīt.

—            Izdarīt vēl var visu ko, — Diāna apņēmīgi teica un izdzēra savu glāzi. — Runājot par vainu vai nevainīgumu, tu nekad nedrīksti aizmirst, ka tu mani satiki pirmo! Tu man pirmajai pateici vārdus, kas katru sievieti ne tikai ielīksmo un dara laimīgu, bet arī izraisa pavisam noteiktas cerības. Tu man pirmajai apsolīji laimīgu dzīvi, un tev nebija tiesību to nepiepildīt! Bet, ja gribēji nepildīt, tad neko nevajadzēja solīt.

—    Baigi vienkārši, vai ne? — es rūgti iesmējos.

—           Jā, Ričard, dzīve patiešām pašos pamatos ir baigi vienkārša. Tikai cilvēkiem nevajag būt neliešiem!

—    Es tevi lūdzu…

—           Es nerunāju par tevi! Tu esi labs nelietis! Tu, Ričard, esi las, kuru es joprojām vēl Joti gribu! Vai tu to apjēdz?

—    Jā, Diān. Citādi taču tu šeit neatrastos, vai ne?

—    Citādi, Ričard, es jau sen būtu kāda cita gultā! — Diāna iesaucās un atkal mazliet nervozi aizsmēķēja cigareti. — Citādi es tevi vienkārši censtos aizmirst un būtu apprecējusies ar… — Diāna spēji aprāvās, pagrieza galvu sānis un palūkojās uz bāra pusi. — Varbūt paņemsim vēl pa glāzei?

—    Ja tu tā vēlies …

Es piecēlos un sāku jau iet, kad mani apstādināja Diānas balss.

—    Pagaidi! — viņa iesaucās. — Kurā numurā tu dzīvo?

—    Pieci simti trīspadsmitajā. Piektajā stāvā.

—    Tu esi viens, vai tev līdzi ir tas skuķis?

—     Man ir divistabu luksus numurs ar vannu, un tur es dzīvoju viens.

—     Kolosāli! — Diāna priecīgi teica un piecēlās. — Paņem pudeli, nē, paņem jau uzreiz divas un iesim pie tevis augšā. Jācer, ka tu nevienu šovakar ciemos negaidi?

Es gribēju teikt, ka gaidu, ka pie manis tieši šovakar apsolījusies atbraukt Sallija, taču nepateicu ne vārda. Es tikai mazliet neveikli skatījos uz apbrīnojami pievilcīgo sievieti sev blakus un atcerējos visu, kas mūsu starpā vēl pavisam nesen bija noticis. Bet to, kas bija noticis, tik tiešām arī bija vērts atcerēties un, iedomājoties vien, ka kaut kas no tā vēl varētu atkārtoties… Es apmulsu un nodūru galvu.

—    Ko tu gribi dzert? — es ar sausu muti vaicāju.

—     Aiziesim apskatīties, — Diāna sacīja, atkal mani paņēma zem rokas, un mēs, dažādi uzjautrinādamies, izvēlējāmies pudeli itāļu šampanieša, vienu Smirnofl vodka un lielo pudeli Mārtiņi. Es vēl paņēmu dažas kūkas, kārbiņu sālīto holandiešu riekstu, tāfelīti vācu šokolādes, kilogramu Venecuēlas banānu, divus Marokas apelsīnus un latviešu zefīru šokolādē. Kad dzīrot, tad dzīrot ar vērienu, es nodomāju, un mēs ar liftu uzbraucām piektajā stāvā. Kad dzīvot, tad dzīvot vismaz tā, lai vecumā neko nevajadzētu nožēlot, es atkal, savādas jutoņas un ilgu pārņemts, nodomāju. Lai, nespēkā sēžot uz silta mūrīša, ar rūgtumu un asarām nebūtu jāatceras tik daudzas garām palaistas izdevības…

Diāna bija sajūsmā par manu luksus numuru, tūlīt noģērba dārgo kažoku un, jautri čalodama visādus niekus, uzklāja galdu. Es sēdēju, vaļīgi atgāzies mīkstā atpūtas krēslā, un viņu vērīgi noskatīju. Diāna tik tiešām bija ellīgi skaista. Bet ne tikai tas vien. Viņa bija ļoti eleganta, tīra un ārkārtīgi pievilcīga. Diānai uzkrītoši piemita tas, ko neviens nevar pateikt citādi kā vienīgi ar apzīmējumu — sieviete ar šarmu.

—     Kā veicas ar rakstīšanu? — Diāna interesējās, kaudzīti ar maniem papīriem no galda uzlikdama uz televizora.

—    Ļoti labi, —es atbildēju. —Neviens netraucē, un nekas cits nav jādara.

—    Joprojām turpini to pašu romānu?

—    Jā.

—    Tur būs kaut kas arī par mums?

—    Jā, Diān; Tur būs šis tas no mūsu dzīvēm un mūsu mīlestības.

Diāna man apsēdās blakus uz lielā dīvana, dažus mirkļus nekustīgi sēdēja, tad strauji paliecās uz priekšu, ar savām spilgti uzkrāsotajām lūpām gandrīz vai pieskardamās manai sejai.

—     Ričard… Tā mums vajag vienmēr, — viņa satraukti teica.

—    Kā … vienmēr?

—    Tā kā šovakar. Vienmēr kopā. Vai nav labi?

Es nesteidzoties attaisīju Smirnoll vodka pudeli un piepil- diju glāzes. Nez kādēļ man pēkšņi šovakar gribējās piedzerties-.

—    Diān … Kādēļ tu atbrauci?

Diāna pasmaidīja, ātri mani noskūpstīja, izdzēra savu glāzi, uzkoda riekstus, pēc tam vēl apēda dažas apelsīnu šķēlītes un nopietni ieskatījās man acīs.

—    Mīļais… — viņa gandrīz čukstus teica. — Es- tevi ļoti mīlu, un tagad man bez tevis ir neciešami grūti. Protams, man tev to nevajadzēja teikt, tev tas būtu jāsaprot bez jebkādiem vārdiem, bet patiešām, Ričard. Tu manā dzīvē esi iegājis pārāk dziļi. Esmu pieradusi pie tevis, un tāpēc bija ļoti nežēlīgi mani atstāt un aizmirst.

—    Es nekad tevi no sevis neesmu atstūmis. Tieši otrādi! Es vēlos, lai tu man pienāktu vēl tuvāk.

—    Es nerunāju par šo mirkli! Es runāju vispār. Vai tiešām tas jaunais skuķis. . ? Neizglītota fabrikas meitene lavā izpratnē var būt vērtīgāka par mani?!

—     Nevajag, Diān! — es skaļi lūdzu. — Nesabojā visu vakaru! Es tā nekad jūs neesmu vērtējis! Es vispār jūs neesmu vērtējis! Tu saproti? Tu strādā Ārlietu ministrijā, viņa fabrikā … Starp citu, viņa tur vairs nestrādā un, jācer, nekad arī nestrādās. Vai arī salīdzināt viņas izglītību ar tavējo … Protams, tur nav ko salīdzināt. Tu vinnē visās līnijās. Bet ir kaut kas tāds … Es nezinu, Diān! Es to neprotu izskaidrot, tāpat kā neprotu izskaidrot kvantu mehānikas pamatprincipus vai Visuma uzbūvi. Diān! Es esmu galīgs muļķis, es daudz ko nesaprotu, es vispār nesaprotu, kas šai dzīvē notiek un kādēļ viss notiek tieši tā un ne citādi? Nezinu! Bet es zinu vienu. Un to es zinu tieši un nepārprotami — ja cilvēks ir nokļuvis nelaimē un tev ir iespēja viņam palīdzēt, tad arī palīdzil Un nerēķini, kas tev par to būs! Varbūt tieši šī iespēja palīdzēt arī ir mūsu vislielākā balva?

— Viņa bija nokļuvusi nelaimē? — Diāna līdzjūtīgi apvaicājās.

—    Visa viņas dzīve ir liela nelaime, — es atbildēju.

—    Un tu esi tas labais onkulis ….

Es klusēju. Tad piepildīju glāzi un to strauji izdzēru. Smir- notl vodka patiešām bija tīrs, auksts un labs dzēriens.

—     Bet es? — Diāna vaicāja. — Kā tev šķiet, vai es tagad neesmu nokļuvusi nelaimē?

Es pasmaidīju. Nezinu, vai tas bija nežēlīgi, taču smieklīgi tas bija katrā ziņā. Vismaz tā šķita, jo man pretim sēdēja elegantā baltā kostīmā ģērbusies jauna, skaista un veselībā starojoša sieviete, kurai turklāt vēl Berģos piederēja divstāvu dzīvojamā māja, labs autiņš, augsti atalgots darbs Ārlietu ministrijā. Viņa sēdēja, vienu kāju pārmetuši pār otru, svārki bija uzrāvušies augstu virs ceļgaliem, tā rosinot manu sakai- rināto iztēli, viņa smēķēja smalku dāmu cigareti un izskatījās sasodīti kārdinoša.

—     Mīļā Diāna! — es klusi sacīju. — Netēlo nelaimīgu sievieti. Netēlo cietēju! Patiesībā tu esi ļoti laimīga. Un ne tikai kā sieviete. Tu vispār esi laimīgs cilvēks. Tev bijusi skaista bērnība, un tu nekad neesi zinājusi, kas ir trūkums. Tev ir bijusi vēl skaistāka jaunība, un tevi neviens nav ne sitis, ne pazemojis. Tev ir viss, ko cilvēks vien var vēlēties, un arī profesionālajā ziņā tu esi sasniegusi pašu virsotni. Ko vēl? Vai patiešām es tev esmu tik ārkārtīgi nepieciešams? Protams, nē. Nedusmojies, bet tu pati pirmīt nejauši izmeti, ka varētu apprecēties ar kādu… Tātad tev ir rezerves variants. Bet Sallijai Reginskai… Viņai nav nekā. Tikai šausmīgas bailes no cilvēkiem, bailes no dzīves un cerības uz mani.

Diāna ilgi klusēja. Nezinu, par ko viņa tobrīd domāja, bet arī tagad viņa neizskatījās nelaimīga. Skumja gan. Tik skumja, ka man viņas kļuva mazliet žēl. Jo galu galā es taču tomēr viņu mīlēju. Bez mazākā pārspīlējuma viņa bija kolosāli jauka sieviete, un es patiesi nožēloju, ka viss tā negaidīti bija apgriezies ar kājām gaisā, un viņa vairs nebija mana vienīgā. Tā, kuras dēļ es būtu gatavs nomirt vai arī dzīvot līdz simt divdesmit gadu vecumam.

—     Man nav nekāda rezerves varianta, — Diāna beidzot teica. — Vienīgais variants esi tu.

Es gribēju pasmaidīt, taču saņēmos un ari ar skumju pielietām acīm skatījos uz Diānu. Nenoliedzami viņas atzīšanās skanēja Joti aizkustinoši, taču tā nebija patiesība. Tāda izskata un ranga sievietēm nekad nav tikai viens vīrietis. Viņām vienmēr ir izvēle. Bet Sallijai nekāda izvēle nepastāvēja. Viņa varēja izvēlēties tikai starp savu līdzšinējo dzīvi un mani, kas, iespējams, arī nesolīja nekādus zelta kalnus. Bet es viņai tomēr varēju solīt un pat garantēt pilnīgi normālu dzīvi, kas varbūt arī ir vislielākā bagātība, ko cilvēks savā mūžā var iegūt. Vienkāršu, normālu dzīvi…

Nezinu, kas notika, bet mēs vairs nedzērām ne lāses. Gandrīz klusēdami noskatījāmies televīzijas Panorāmu un vēl dažus raidījumus. Pēc tam es otrā istabā uzklāju gultas un teicu, ka Diāna var iet gulēt, bet es vēl kādu laiku pastrādāšu. Es dzirdēju, ka Diāna vispirms ieiet vannas istabā, pēc tam ierau- šas gultā un ka istabā iestājas stindzinošs klusums.

Es izslēdzu televizoru, bet strādāt nevarēju. Satrauktas domas visu laiku nāca, gāja un atkal atgriezās pie blakus istabā gulošās sievietes un pie tās, kura mani gaidīja mājās. Vienu brīdi es pats sev šķitu kā pēdējais idiots vai sirdsšķīsts katoļu mūks, citbrīd atkal sevi iztēlojos kā godīgu, karsti mīlošu vīrieti, kurš negrib pat slepus nodarīt pāri savai mīļotajai.

Atkal gribējās iedzert, bet, paskatījies pulkstenī, tomēr atteicos. Lai no tā būtu kāda jēga, vajadzētu dzert līdz ritam.

Pēkšņi manas pārdomas un iekšējo cīņu pārtrauca skaļa Diānas balss.

—    Ričard!

Es atri piecēlos un iegāju guļamistabā.

—    Vai kas notika?

Diāna iededza mazo naktslampiņu un smaidīja kā palaidnīga meitene.

—     Nekas! — viņa iesmējās. — Bet es visu laiku gaidu un gribu, lai kaut kas beidzot tomēr notiktu!

Es viņai apsēdos blakus uz gultas malas un lēnām no viņas auguma noņēmu segu. Diāna bija novilkusi tikai kurpes, kostīmu un apakšsvārkus, bet uz sava ķermeņa atstājusi greznās un ļoti dārgās ārzemju zeķes, baltas caurspīdīgas biksītes un krūšturi. Viņa izskatījās tik nepanesami kairinoša, ka es brīdi pat novērsu skatienu.

—     Ričard … — Diāna izstiepa rokas un uzlika tās uz manām kājām. — Nāc pie manis! Nespēlēsim nekādu teātri! Kam tas vajadzīgs? Būsim tādi, kādi mēs esam — dabiski un viens otru vēl ļoti mīloši! Turklāt man vēl traki salst!

Es piecēlos un sāku izģērbties. Es laikam patiešām būtu visstulbākais idiots, ja to nedarītu, bet ietu uz otru istabu vienatnē dzert vai strādāt, ar to Diānu vēl drausmīgi apvainodams, ko viņa, protams, nekādā ziņā nebija pelnījusi. Sievietes galu galā tomēr visas ir pelnījušas mīlestību.

Kad es Diānai apgūlos blakus, viņa tūlīt ar abām rokām apvijās man ap kaklu, sāka traki skūpstīties un gandrīz vai kliedza:

— Ričard! Dari tā, kā vēl nekad! Un ilgi, ilgi… Līdz viss nojūdzas!

Varbūt, ka tā arī notika. Katrā ziņā tā bija visilgākā un visskaistākā no visām mūsu mīlestības naktīm …

No rīta pamodies, es jutos laimīgs. Caur lielajiem logiem telpā ieplūda spilgti saules stari, varēja skaidri dzirdēt, kā aiz mājas sienām klusi šalc jūra, bet blakus gulēja sieviete, kuru vēl nesen biju ļoti mīlējis. Es nenožēloju, ka guļu viņai blakus. Tad man vajadzētu nožēlot arī to, ka esmu dzīvs, ka man ar šo sievieti ir bijušas divus gadus ilgas attiecības. Bet tie bija skaistākie un brīvākie manas dzīves gadi, un tas Salliju neskar. Pagājušā nakts un šis rīts ir pēdējās atvadas kādam jaukam dzīves posmam, cerībām un mīlestībai. Vai tad būtu bijis labāk, ja mēs izšķirtos ar naidu un, viens otru nolādēdami, visu mūžu viens otru neieredzētu?

Bet es tomēr nespēju no tā izbēgt. Naids un atriebības kāre cilvēkos diemžēl vienmēr ir dominējusi pār labestību, mīlestību un spēju piedot.

Tieši tai brīdī, kad Diānai vēlējos pateikt dažus pateicības vārdus, es no viņas saņēmu tik nmagu un sāpīgu triecienu, ka nespēju vēl atjēgties pat tagad, kaut arī kopš tā janvāra rīta ir pagājis jau pusgads. Un droši vien neatjēgšos nekad. Es, protams, Diānas dēļ nesākšu nicināt visas sievietes, taču kaut kādu smagu un dedzinošu rūgtumu pret viņām noteikti jutīšu līdz kapa malai.

Kad mēs bijām jau apģērbušies un uz atvadām izdzēruši pa glāzei šampanieša, Diāna, burvīgi smaidīdama, pēkšņi teica: — Mīļais Ričard! Ļoti žēl, bet man tev ir jāpasaka… Es ļoti pārdzīvoju, kad tu mani atstāji, turklāt vēl atstāji kaut kādas nenozīmīgas palaidnieces dēļ. To sievietes nekad nepiedod! Tu ar šo izvēli mani ne tikai smagi pievīli, bet arī ļoti pazemoji. Par to tev agrāk vai vēlāk bija jāsaņem sods. Tas bija neizbēgami. Tāds ir dzīves likums, Ričard! Vainīgais vienmēr saņem sodu. Bet laiks pasteidzās, un tu šo sodu saņem jau šodien!

—     Neko nesaprotu, — pēkšņi apmulsis, nomurmināju. — Par kādu sodu tu runā?

—     Tūlīt sapratīsi, — Diāna sacīja, zilganos zamšādas cimdos eleganti paslēpdama savus dārgakmeņiem rotātos pirkstus. — Vakar man piezvanīja Edijs Naikovskis un pateica, ka tavai Sallijai aizvakar esot uznākusi spēcīga ārprāta lēkme, viņa centusies izdarīt pašnāvību un pašlaik diezgan bezcerīgā stāvoklī atrodoties pie viņas siidnīcā. Tā ka rādās, draudziņ, nu tavā dzīvē vairs nebūs ne viņas, ne manis. Tu paliec tukšā, Ričard …

Es jutu, ka sastingstu un kļūstu bāls. Stipri noreiba galva, un sirds sāka dauzīties asiem pārsitieniem. — Par kādiem grēkiem? — es smagi nodomāju. — Par kādiem noziegumiem man tas viss?

—    Diān… — es ar sausām lūpām čukstēju. — Kāpēc tu man to nepateici vakar? Uzreiz?

—    Hā! Gribēji gan! — Diāna ļauni iesmējās. — Bet es gribēju tev atriebties! Un vai neiznāca? Tu mani mīlēji, kad tava mīļotā meitene varbūt mira nost!

Es ar muguru atspiedos pret istabas sienu un nodūru galvu. Pēkšņi Diāna šķita šausmigi pretīga, un pretīga šķita visa pasaule.

—     Diān, Diān … — es rūgti nopūtos. — Kāpēc vismaz tu nevarēji būt labāka un cēlāka par citām? Kāpēc tu līdz beigām nevarēji būt tāda, kādu es tevi mīlēju un diendienā redzēju?

Diāna mazliet apmulsa un neko neatbildēja.

—     Bet tagad pazūdi! — es dobjā balsī pateicu. — Pazūdi, kamēr es tev vēl neesmu iesitis!

Diāna steidzīgi aizgāja. Es lēni noslīgu uz krēsla, dažus brīžus kaut ko nesakarīgu domāju, pa laikam atcerēdamies, ka to, kas ar Salliju tagad ir noticis, es taču biju jau paredzējis.

Piecēlos, no visām pudelēm atlikušo dzērienu izlēju izlietnē, apģērbos, aizslēdzu durvis un nogāju lejā, kur sanatorijas pagalmā stāvēja mana sarkanā automašīna J3MVV. Iekāpu salonā un ar simt kilometru ātrumu stundā drāzos uz Rīgu.

37. nodaļa

Es lēnām gāju pa šķietami bezgalīgi garu slimnīcas gaiteni, man pretim nāca vairākas māsiņas, dūšīgi sanitāri un dažāda vecuma slimnieki. Es centos uz viņiem ilgi neskatīties, es gāju, raudzīdamies taisni uz priekšu, visu laiku sajuzdams bailes.

Pēc tam uzkāpu otrajā stāvā un, atkal pa nelielu gaiteni aizgājis līdz galam, pieklauvēju pie durvīm, uz kurām bija glīts uzraksts — Galvenā ārsta vietnieks medicīnas jautājumos Dr. med. Edijs Naikovskis. Pieklauvēju un, nesagaidījis atbildi, atvēru durvis. Edijs tieši tobrīd runāja pa telefonu un, mani ieraudzījis, tūlīt pamāja ar galvu, lai nākot iekšā.

Apstājos pie loga un drūmi paskatījos uz piesnigušo slimnīcas pagalmu. Vispirms es ieraudzīju divas sievietes, kas, biezi satuntuļojušās, sēdēja uz īsa soliņa un par kaut ko dedzīgi diskutēja. Netālu no viņām stāvēja kāds vīrietis un, pacēlis abas rokas gaisā, skaļi kliedza. Bet tuvāk administrācijas ēkai jauna meitene, ap galvu apsējusi spilgti sarkanu šalli un rokā turēdama melnu lietussargu, aizrautīgi dejoja valsi…

Edijs beidza sarunu, nolika klausuli un cieši uz mani paskatījās.

—    Tātad jau zini?

—    Jā, — es atbildēju. — Es neko nezinu.

>— Tev Diāna pastāstīja?

—     Būtu bijis ļoti labi, ja tu šai lietā Diānu nebūtu jaucis iekšā. Kādēļ tu uzreiz nepiezvanīji man?

—     Es zvanīju! — Edijs iesaucās. — Rič! Visā nopietnībā! Sākumā es taču vispār nezināju, ka tā ir sieviete, kuras dēļ tu esi atstājis Diānu! Man tas pat prātā nevarēja ienākt! Turklāt ar jaunuzņemtajiem pacientiem noņemas dežurējošais uzņemšanas nodaļas ārsts, pēc tam nodaļas dakteri… Es par Salliju Reginsku un tevi uzināju tikai vakar pēcpusdienā, kad uz slimnīcu pie viņas un manis bija atbraukusi tava māte… Kas ar tevi ir noticis? Tu esi slims un arī kaut kur ārstējies?

—     Es neārstējos, — nopietni atbildēju. — Es aizbraucu uz sanatoriju strādāt. Kā zini, rakstnieku nams Dubultos, kā daudz kas cits Latvijā, tāpat ir izpostīts un izlaupīts.

—    Tev tur numurā telefona nav?

—     Tā nav bagāta sanatorija, un katrā numurā telefonu nevar atļauties.

—    Es tev zvanīju uz darbu, un tur man kāds pateica, ka tu esot paņēmis atvaļinājumu un kaut kur aizbraucis.

—    Tu domāji, ka es aizbraucu uz Kanāriju salām?

—     Es neko nedomāju! — Edijs nervozi atmeta ar roku. — Man jau tā galva pilna ar visādām problēmām! Vakar vispār gāja kā pa buļļa pakaļu! Atbrauca departamenta komisija, tieši kā par spīti tai laikā siltummezglā notika avārija un visa slimnīca palika aukstumā. Tad vēl atkūlās tava māte, mazliet vēlāk piezvanīja Diāna un mani uzlūdza uz savu dzimšanas dienu. Viņa tevi arī aicināja?

—           Nē, Edij, — es caur zobiem atbildēju. — Viņa mani neuzlūdza.

—    Tātad viss cauri?

—    Jā, Edij. Viss ir cauri.

—    Skumji. Jums bija tik ilga un skaista mīlestība.

—    Jā, ilga un skaista, — es gandrīz automātiski atkārtoju.

—    Diāna to laikam smagi pārdzīvo?

—     Droši vien.

—            Vispār, ja mēs runājam kā vīrs ar vīru, tu esi baigais muļķis, Ričard!

—           Jā, Edij, — es atkal tūlit piekritu. — Es esmu vislielākais idiots pasaulē.

—           Es jau tev agrāk teicu, atceries? Tādu sievieti kā Diāna var atrast labi ja reizi simt gados. Kāpēc tādu mantu tik viegli palaidi vējā?

—            Nezinu, Edij. Varbūt tāpēc, ka tā nemaz tik dārga un vienreizēja tomēr nebija? Varbūt mums dažreiz dzīvē gadās atrast kaut ko vēl labāku? Piemērotāku?

—    Tev Diāna šķita nepiemērota? — Edijs patiesi izbrīnījās.

—            Es nerunāju par to! Viss mums saskanēja. Es runāju . . . Edij! Kas ir noticis ar Salliju?

Edijs dažus brīžus nopietni klusēja, tad piecēlās, nostājās man blakus un arī kādu laiciņu vēroja slimnīcas pagalmu. Meitene ar sarkano lakatu un melno lietussargu joprojām nepagurusi dejoja valsi.

—           Es visā tai lietā vēl neesmu kārtīgi iedziļinājies, — Edijs mazliet nervozi atzinās. — Tas neiet tik ātri, kā tu iedomājies! Galīgā diagnoze varbūt tiks noteikta tikai pēc vairākām nedēļām! Turklāt vēl jāiepazīstas arī ar viņas ģimenes anamnēzi.

—            Ģimenes anamnēze ir skaidra, — es mazliet aizsmacis pateicu. — Tu vēl atceries to vēstuli, ko man pagājušajā pa? vasarī iedevi izlasīt?

—    Kas tā bija par vēstuli?

—            To kāds jūsu pacients Valdis Kūdra pirms divdesmit viena j>ada bija uzrakstījis savai meitai.

—    A! Tagad atceros!

—           Sallija Reginska ir šī Valda Kūdras meita, — es paskaidroju.

—           Jā? — Edija sejā uz mirkli pazibēja viegls izbrīns, tad tas tūlīt pazuda un viņš atkal kļuva lietišķi vēss. — Tad viss ir skaidrs.

—    Kas tev ir skaidrs?

—            Pagaidu diagnoze, ko vakar pacientei uzstādīja ārstējošais ārsts, ir šāda — šizofrēnijas paranoīdā forma.

—    Ko tas nozīmē? — es loti satraukti vaicāju.

—           Tas nozīmē, ka pacientei, — Edijs sacīja, — ļoti nomākts garastāvoklis kombinējas ne tikai ar depresīva rakstura pārvērtēšanas idejām, bet arī ar murgiem, kuru temats dažreiz nav tieši saistīts ar afektu — vajāšanas, apsūdzības vai iedarr bības murgiem. Slimniecei ir ļoti nomākts garastāvoklis, murgi, kā arī akūta psihotiska stāvokļa simptomi — verbālās ilūzijas un intermetamorfozes jeb inscenēšanas murgi.

—    Viņa mirs? — es gandrīz čukstus uzprasīju.

—           Nē, — Edijs tūlīt noteikti atbildēja. — Ja vien . .. Tava māte stāstīja, ka Sallijai aizvakar uznākušas slimības pirmās akūtās pazīmes, viņa sapratusi, ka meitenei kaut kas nav kārtībā ar nerviem un iedevusi iedzert vienu seduksena tableti. Taču viņa paķērusi un vienā kampienā izdzērusi visu paciņu.

Vēl vairāk sadrūmis, es atkal paskatījos laukā pa logu. Meitene sarkanajā lakatā joprojām vēl dejoja.

—           Edij … Tu viņu izārstēsi? — es lūdzoši paskatījos uz ārātu.

Viņš lēni pakratīja galvu.

—    Nē, Ričard, es viņu neizārstēšu, — Edijs atklāti pateica.

—   Tas ir uz visu mūžu.

—           Bet es biju iedomājies… — man aiz žēluma aizķērās balss. — Edij, veco zēn … Es biju iedomājies, nē, es biju pat absolūti pārliecināts, ka Sallija būs tieši tā sieviete, kuru es vairs nemainīšu ne pret vienu citu. Pasaki, kāpēc viņa man tiek atņemta?

—           Nezinu, — Edijs paraustīja plecus, nostājās blakus un uzlika roku uz mana pleca. Tā man šķita smaga kā akmens.

—    Turies, brāl. Dzīve mums vienmēr atņem tieši to, kas mums ir visdārgākais.

Mēs abi ilgi klusējām. Tad es atgāju nost no loga un ar galvu pamāju uz durvīm.

—    Vai es varētu uz viņu paskatīties?

—    Labāk jau ne, — Edijs sacīja. — Ko tev tas dos?

Es atvēru durvis un gāju laukā.

—           Lūdzu, aizved mani pie viņas, — es sacīju. — Man viņa ir jāredz.

Atkal abi klusēdami gājām pa garo slimnīcas gaiteni, tad pagriezāmies pa labi, tad pa kreisi, pa nelielām kāpnēm uzkāpām trešajā stāvā, vēlreiz pagriezāmies pa kreisi, līdz beidzot nonācām palātā, kurā bija četras gultas. Viena bija tukša, divās sēdēja pavecas sievietes, bet ceturtajā gulēja Sallija.

Ietērpta strīpainajā slimnīcas pidžamā, viņa izskatījās ļoti bāla, kaut kā nepierasti tieva, smagi elpoja un bija cieši aizmigusi. Acīmredzot viņai nesen bija ieš|ircinātas kaut kādas nomierinošas zāles, un tagad viņa mierīgi gulēja. Sallija bija mazliet pagriezusies uz sāniem un ar labās rokas pirkstiem cieši satvērusi zelta krustu, ko viņai uzdāvināju Ziemassvētku vakarā. Tas mani ārkārtīgi pārsteidza un samulsināja. Apzināti vai neapzināti viņa tomēr gaida glābiņu, es nodomāju un apsēdos blakus.

Ilgi klusēju. Visu manu apziņu un ķermeni pārņēma dīvaina, neatkārtojama sajūta. Bija tā, it kā es atrastos pavisam citā pasaulē. Tad noliecos un ar lūpām pieskāros Sallijas karstajai pierei. Man viņas kļuva neizturami žēl.

Guli, manu meitēn, guli, es domās viņai sacīju. Nekas vēl nav beidzies. Varbūt viss vēl pagriezīsies uz labo pusi, varbūt…

Ko gan laiks un cilvēki ar tevi ir izdarījuši, es rūgti domāju. Liktenis mūs abus ir noķēris pēc piecdesmit viena gada, kad varbūt Valdim Kūdrām toreiz pie kaut kādas tur Sosedkinas sādžas nācās nošaut savu pirmo pretinieka karavīru … Varbūt tieši tad viņš sajuka prātā? Bet par ko, Sallij, tev tāds sods? Par ko man? Ko mēs sliktu bijām izdarījuši šai pasaulē? Neko, Sallij, itin neko. Bet tagad mierīgi guli tālāk. Es tevi neaizmirsīšu, jo tad man būtu jāaizmirst vai jāiznīcina pašam sevi. Es pie tevis atnākšu atkal rīt. Varbūt viss vēl pagriezīsies uz labo pusi. Ko mēs varam zināt par savu nākotni? Bet vienu gan es zinu, Sallij. Tu biji labākais, tu biji pats skaistākais, kas man šai dzīvē ir bijis, un nekad vairs… Nekad vairs, Sallij …

Es strauji pieceļos un izgāju no palātas. Edijs sekoja.

—    Tu tomēr pamēģini viņu izglābt, — es viņam sacīju. — Pamēģini, Edij! Jo citādi… Citādi tas ir ārkārtīgi netaisni, tu saproti, dakter?

—    Es saprotu, — Edijs atbildēja. — Es tev varu garantēt, ka panākšu vismaz tik daudz, lai viņa tevi atcerētos un pazītu.

—    Paldies, — es klusi sacīju un atvadījos. — Uz redzi, Edij! Es tagad te pie tevis būšu biežs viesis.

Izgāju no slimnīcas teritorijas, iekāpu automašīnā, bet braukt nekur negribējās. Pēkšņi es nekam vairs neredzēju jēgu un šķita, ka laiks ir apstājies.

Beigas

BEZ MANIS

Garstāsts

1

—            Lūdzu, ielej vienu glāzīti! — es klusi sacīju pazīstamai bufetniecei un uz spoži nopulētās bāra letes uzsviedu dažus rubļus.

—           Tieši ko? — blondā skaistule vaicāja. — Šņabi, vīnu, konjaku?

—           Ielej to pašu balto, — es sacīju. — Tā tomēr ir vistīrākā manta … ja ari tai tu neesi kaut ko piešpricējusi klāt.

—            Dzer droši, — bufetniece teica un manā priekšā nolika glāzi ar tīru un dzidru dzērienu. — Uzkodīsi ari kaut ko?

—    Vienu sarkano ikru maizīti. Ar to pietiks.

Es izdzēru, uzkodu un nevērīgi paskatījos apkārt. Tas tolaik, 1981. gada rudenī, skaitījās viens no Rīgas centra labākajiem krogiem un to parasti apmeklēja latviešu inteliģence. Tur bija klusi, mierīgi un zināmā mērā pat skaisti. Taču es nepiederēju pie latviešu intelektuālās elites un tovakar tur iegriezos tikai tādēļ, ka šis krogs man trāpījās pa ceļam un tur strādāja pazīstama bārmene. Bet vispār arī es biju kroga cilvēks, jo savu maizīti pelnīju lepnākajā Rīgas restorānā Astorija kā orķestra muzikants. Spēlēju saksofonu un dažreiz ari uzdziedāju.

—            Kādēļ tev tik skābs ģīmis? — Lidija pavaicāja, veikli mikserī jaukdama kokteili. — Vai kas atgadījies?

—    Jā, — es piekrītoši pamāju. — Mums sanāca baigie mēsli.

—           Kas tad nu? — Lidija satrūkās un pārstāja darboties ar mikseri. Strādājot krogā, nepatikšanas varēja sanākt jebkurā dienā un laikā.

—            Vakar kāda iedzērusi un ļoti naudīga kompānija palūdza man nospēlēt Zilo lakatiņu, — es sāku stāstīt. — Pēc tam prasīja nodziedāt Aizjāja latvietis pasaulē tālu un Latviešu karavīram.

—    Nu un tad? — Lidija pirmajā mirkli neko nesaprata.

—            Šis dziesmas ir aizliegtas, — es viņai paskaidroju. — Tās ir leģionāru dziesmas, un tās dziedāt ir valsts noziegums. Kāds jau bija paspējis nostučit, un šodien direktors, partijas sekretārs un viens no drošības komitejas mūs visus ņēma priekšā un draudēja atlaist no darba. Varbūt, ka tā tomēr nenotiks, taču vismaz šodien mums aizliedza spēlēt.

—            Baigi stulbi, — Lidija smagi nopūtās. — Tagad gribi piedzerties?

—           Nē, — es pakratīju galvu. — Ielej vēl vienu glāzīti, un es iešu.

—           Kur tu iesi? Kas tevi gaida? — Lidija norūpējusies paraudzījās uz mani. — Pēdējā mēnesī taču nebūsi apprecējies?

—           Nebūšu, — es sacīju. — Un ceru, ka to arī nekad neizdarīšu. Bet vai man ir trūcis sieviešu?

Lidija miji uzsmaidīja.

—           Tu, Arnold, esi skaists vīrietis, — viņa teica. — Interesants un gudrs. Tev patiešām sieviešu nekad nav trūcis. Taču sieva… Gulta ir gulta, Arnold, bet nevienu sievieti tu vēl tā pa īstam neesi iepazinis kā cilvēku.

—    Tu domā, esmu daudz zaudējis?

—    Tu esi zaudējis visu.

Es skaļi iesmējos.

—    Man gan šķiet, ka es tomēr esmu ļoti daudz ieguvis.

—    Ko tad? Tukšas istabas sienas?

—            Tu pārspīlē sievietes vērtību, — es sacīju, — bet es tev piedodu. Tu pati esi no tās šlakas un turklāt nebūt ne slikta. Bet atceries — neviena sieviete nav un arī nevar būt viss. Mīlestība — jā, varbūt, šeit es nestrīdos, tikai ne sieviete un ne sieva.

Lidija mazliet paliecās man tuvāk.

—           Gribi, es tevi iepazīstināšu ar kolosālu dāmu? Viņa ir mana māsīca, strādā izglītības ministrijā, nesen šķīrās no vīra un tagad ir pilnīgi brīva. Rita ir skaista un gudra, turklāt vīrs viņai ir atstājis arī žiguli un Garkalnē nesen uzceltu māju. Nu saki, vai nav gards kumosiņš?

—            Paldies, Lidij, — es pasmaidīju, — Tu esi ļoti laba. Un tava māsīca droši vien arī ir laba, bet manas dzīves plānos nekāda precēšanās nav paredzēta. Es visu mūžu dzīvošu viens.

—    Bet kādēļ, Arnold? Tev ir kādas sāpīgas atmiņas?

—           Jā, — es piekrītoši pamāju. — Bet tas nav skāris mani. Un tieši tādēļ, lai tas mani nekad neskartu, es arī nekad negribu precēties. Negribu, lai man būtu bērni.

—     Man tevis ir žēl, — Lidija līdzjūtīgi sacīja un pielēja vēl vienu glāzīti. — Lai tā iet uz mana rēķina.

—    Paldies, — es palocīju galvu. — Tu esi ļoti devīga.

—     Kad paliksi bez darba, nāc spēlēt pie mums, — Lidijas labvēlībai, šķiet, nebija robežu. — Tu man vienmēr esi ļoti paticis.

—     Un tu man, — es sacīju. — 2ēl, ka ne reizi neesam pārgulējusi.

—     2ēl gan, — Lidija piekrita, — bet es esmu uzticīga savam vīram.

—     Tas ir skaisti, — es viņu uzslavēju. — Un paliec tāda arī turpmāk! Vispretīgākā uz šīs pasaules ir sievas nodevība.

Es ar baudu izdzēru glāzi, Lidijai pamāju ar roku un gāju prom.

Laukā lija drēgns un nepatīkams rudens lietus, un es klusībā lādējos, ka nebiju paņēmis līdzi lietussargu.

Ar trīsdesmit otrā maršruta autobusu aizbraucis līdz Juglai, ātri pa mazo Ineša ielu tiku līdz mājai un, stipri nosalis, lēnām kāpu uz piekto stāvu. Protams, nodomāju, varbūt nemaz nebūtu slikti, ja tagad mani dzīvoklī sagaidītu sieva, tūlīt uzvārītu kafiju vai tēju, atģērbtu, sasildītu, pažēlotu … Bet varētu taču būt arī cits variants — es atslēdzu durvis, un sieva mani sagaida nevis ar karstu tēju vai buču uz vaiga, bet gan ar kādu citu vīrieti. .. Vai arī dzīvoklis ir tukšs, bet uz galda steigā uzrakstīta zīmīte: «Attā! Man viss ir noriebies! Un tu esi noriebies! Es aizeju! Paldies Dievam, uz šīs pasaules ir vēl kārtīgi vīrieši!»

Tas būtu ļoti skumji un nepatīkami. Tas ir visu sievu galvenais trumpis: «Neaizmirsti! Tu neesi vienīgais vīrietis uz zemes!» .

Un patiešām. Neesmu vienīgais. Bet tāds — vienīgais. Es — Arnolds Nordeķis, Rīgas zēns un kroga muzikants. Turklāt vēl ļoti labs. Un pie vientulibas jau pieradis. Sēdēšu istabas stūrī un skatīšos televizoru. Zilā gaismā krāsainas bildītes. Pasaule manā istabā. Ļaunie dara pāri labajiem. Smukas diktorītes. Visi centīgi un čakli strādā. Atklāta jauna skola. Laimīgi, smaidoši bērni. Laimīgi, smaidoši jaunlaulātie. Laimīgs, smaidošs zemnieks. Laimīga un smaidoša dzejniece savā piecdesmit gadu jubilejā. Visi tik skaisti, tik labi un tik ļoti laimīgi, ka es vakar vēl nodomāju, vai viņi patiešām nekad vairs neraud?

Un vēl es nospriedu, ka beidzot tomēr vajadzētu iegādāties suni. Vai vismaz kaķi. Vai kanārijputniņu baltā būrītī. Lai kaut kāda dzīvība ir blakus. Tikai ne sieviete. Vajag kaut ko tādu, ko var iemīlēt.

Nokļuvis augšā, pēkšņi kāpņu laukumā ieraudzīju stāvam kādu jaunu meiteni. Viņas slaido augumu sedza gaiši pelēka sporta jaka, tumšie, gandrīz melnie mati brīvi krita uz pleciem, bet kājās bija melni puszābaciņi. Meitene stāvēja ar seju pret sienu un skaļi raudāja. Es mazliet apmulsu, mirkli pastāvēju, tad lēnām piegāju klāt un ar abām rokām viegli apņēmu viņas plecus.

—     Kas noticis?

Meitene neko neatbildēja, bet turpināja raudāt.

—    Paklausies… Nu, pietiks, pietiks.

Es nezinu, kādēļ tovakar viņai pieskāros. Kādēļ gribēju nomierināt un palīdzēt? Nezinu. Pirmajā mirklī šie jautājumi jebkuram citam šķitīs stulbi un nevajadzīgi. «Kādēļ, kādēļ?» Tādēļ, ka tas bija ļoti saprotami un cilvēcīgi. Tādēļ. Bet es zinu. Es vienīgais zinu — man viņu nevajadzēja aiztikt! Vajadzēja vienaldzīgi paiet garām un nelikties ne zinis! Tā vienmēr ir labāk. Tā ir drošāk un mierīgāk. Jo retāk mēs uz kādu paskatīsimies un līdzjūtībā pasniegsim roku, jo biežāk izbēgsim no dažādām nelaimēm un nepatikšanām. Vēl vairāk! Tā bieži spēsim izvairīties no visneparedzamākajiem likteņa sitieniem.

Meitene pamazām atjēdzās, ar seju pagriezās pret mani un mazliet izbrīnījusies skatījās.

—    Kas . .. pietiks?

—           Nekas. Es vienkārši teicu, ka šai dzīvē nav absolūti nekā tik nozīmīga, par ko būtu vērts tik ļoti raudāt!

Meitene spēji pakratīja galvu.

—    Tādā gadījumā jūs slikti pazīstat dzīvi.

Es mirkli padomāju.

—    Ļoti iespējams. Bet tu to pazīsti visā pilnībā, vai ne?

—           Es nezinu, kas ir pilnība, — meitene sagurušā balsī atbildēja. — Tas ir tad, kad mežonīgi sāp sirds un dvēsele? Vai tad, kad viss ir noriebies un negribas vairs dzīvot?

Man šīs meitenes pēkšņi kļuva žēl. Viņa stāvēja manā priekšā tik nožēlojami bezpalīdzīga un slapja, tik neaizsargātā un nelaimīga, ka man tīri cilvēciski gribējās viņai palīdzēt un izdarīt kaut ko labu.

—    Kas ar tevi atgadījies?

—    Nekas … — meitene negribīgi atteica.

—           Kaut kas jau tomēr ir, — es sacīju. — Dzīve negaidīti aizlika priekšā kāju?

—           Nav vairs nekādas dzīves, — meitene tikko sadzirdami noņurdēja.

Es līdzjūtīgi nopūtos un ar muguru atspiedos pret sava dzīvokļa durvīm.

—            Tātad atkal vainīga mīlestība, — es klusi teicu. — Es ilgi esmu dzīvojis šai pasaulē, bet līdz šim brīdim nekādi nespēju saprast, kāda velna pēc visi cilvēki pēc tās tik loti ilgojas!

—    Ne visi, — meitene bikli iebilda.

—           Bet žēl, — es sacīju. — Varbūt šī pasaule tad būtu daudz labāka, ja tomēr visi?

Meitene nodrebēja, un pēkšņi viņas skaisto seju izkropļoja spējš naids.

—            Visi ir riebekļi! — viņa negaidīti iekliedzās. — Nelieši! Visi tikai sev, sev, sev ,.. Bet man?! Kas kaut ko iedos arī man?

—    Ko tev vajag? — es uzprasīju.

Meitene atkal nodrebēja un visa iekšēji sakņupa.

—     Nu jau vairs nevajag neko …

Es viņu vēlreiz rūpīgi apskatīju un neatcerējos, ka būtu viņu kādreiz šeit redzējis. No kurienes tāda šeit uzradusies?

—     Tu dzīvo šai mājā?

—     Nē… Tā sanāca. Nejauši.

—     Slēpies vai kādu meklē?

Meitene joprojām izskatījās ļoti apmulsusi un nelaimīga.

—     Meklēju, jā. Jā, jā, meklēju!

—    Un atradi?

—    Nē.

—    Vai tādēļ tā jābrēc?

Meitene centās sevi saņemt rokās. Viņa nervozi atvēra somiņu, izņēma kabatas lakatiņu, ilgi slaucīja acis, smagi elsoja, tad atkal sāka nevaldāmi raudāt, gar gaiteņa sienu noslīdēja uz kāpņu telpas grīdas, cieši pierāva ceļgalus pie zoda un turpināja birdināt asaras.

Es nezināju, ko lai dara. Uztraucies staigāju turp un atpakaļ, man pēkšņi šķita, ka meitene tūlīt ņems un nomirs.

—           Tu mazliet pagaidi, labi? — es teicu. — Nupat atcerējos. Pirmajā stāvā dzīvo viens dakteris! Neiroķirurgs! Tūlīt no- skriešu un viņu pasaukšu! Pagaidi! Viņam mājās noteikti ir jābūt kādām zālēm! Un ja arī ne … Viņš ir profesors! Es tūlīt!

Strauji pagriezos un metos lejā. Biju jau noskrējis pirmo kāpņu posmu, kad mani spēji apstādināja meitenes smagā, izmisušā balss.

—    Nevajag! Viss… Es ļoti gribu nomirt.

Lēni atgriezos, apsēdos meitenei blakus uz kāpņu gala, noņēmu platmali, no tās nopurināju lāses, atkal to uzliku galvā

un, ilgi nepiedzīvota žēluma un maiguma pārņemts, vairākas reizes noglāstīju raudošās meitenes galvu un seju.

—    Nerunā muļķības! — es viņai pārmetoši teicu. — Tu par to nedrīksti pat domāt!

—    Bet man tādas domas nāk virsū. Nāk un nāk …

—    Kas īsti ir noticis? — es neatlaidos. — Tu man to beidzot vari pateikt?

Meitene lēnām pacēla galvu, un viņas lielajās acīs mirdzēja karsts satraukums un aukstas bailes.

—     Noticis ir kaut kas šausmīgs! — viņa skaļi čukstēja. — Šausmīgs! Es to nepārdzīvošu! Nē, nē, nekad! To vienkārši neizturēšu! Nevarēšu!

—     Neko nesaprotu! — es uz viņu cieši paskatījos. — Tu esi izvarota? Pamesta? Atlaista no darba? Padzīta 110 mājām? Vai varbūt tikai nelaimīgi iemīlējusies?

Meitene nikni uz mani paskatījās, tad samocīti pasmaidīja.

—    Tā jau būtu bijusi laime — nelaimīgi iemīlēties.

Es piecēlos kājās, nedaudz pagājos pa nelielo kāpņu laukumiņu un uzmanīgi ieklausījos mājas trokšņos. Blakus dzīvokļos bija klusums. Vai nu neviena vēl nebija mājās, vai arī visi pieplakuši pie durvīm klausījās, kas pašlaik notiek uz kāpnēm. Bet kaut kur no apakšējiem stāviem augšup kāpa kāda skaista un ļoti veca tango melodija, ko acīmredzot uz atskaņotāja bija uzlikusi otrajā stāvā dzīvojošā pensionētā skolotāja. Melodija saucās «Atmiņas par mīlestību».

Es atkal pagriezos pret meiteni un ar labo roku viegli pieskāros viņas trīcošajam plecam.

—    Varbūt es tev varu kaut kā palīdzēt?

Un tad notika kaut kas pavisam negaidīts. Meitene, it kā to vien gaidījusi, pēkšņi ātri uzlēca kājās, piedrāzās klāt, ar abām rokām apkrita man ap kaklu un kramjaini turējās, acīmredzot baidīdamās, ka šis necerēti atnākušais palīdzības piedāvātājs tūlīt varētu pārdomāt.

—     Jā! — meitene skaļi un joprojām izmisusi iesaucās. — Jūs man varat palīdzēt! Un palīdziet, ja jūs patiešām to vēlaties un jums ir tāda iespēja! Palīdziet! Es jums būšu no sirds pateicīga! Ja gribat, es tepat uz vietas kļūšu jūsu mīļākā, es būšu jūsu ģimenes kalpone, es katru dienu nākšu uzkopt jūsu dzīvokli, mazgāšu grīdu, veļu, gatavošu ēdienu. Izpildīšu visu, visu, ko vien gribēsiet! Tikai palīdziet, es jūs ļoti lūdzu!

Es ilgi un vērīgi skatījos šīs bezgala satrauktās meitenes sejā, un mani arvien spēcīgāk pārņēma sen nepiedzīvota sajūta, ka tagad ap manu kaklu nav vis apvijušās siltas sievietes rokas, bet gan kaut kas liktenīgs un jau iepriekš nolemts.

—    Kas tev ir vajadzīgs? — uzprasīju.

—     Man ir vajadzīga nauda! — meitene tūlīt iesaucās. — Es jūs loti lūdzu, ja varat, aizdodiet man tūkstoš sešsimt sešdesmit divus rubļus!

Tā tolaik bija krietna summa, un es stipri izbrīnījies un pat mazliet neticīgi pārjautāju: — Cik tu teici… tev vajag?

—     Tūkstoš seši simti sešdesmit divus rubļus, — meitene atkārtoja un skumji pasmaidīja. — Lūdzu …

—    Tu apjēdz, cik šī summa ir liela?

—    Apjēdzu.

—    Tā tev ir ļoti nepieciešama?

—    Absolūti nepieciešama! — meitene atkal izmisusi iekliedzās. — Absolūti!

—    Kādēļ? — es pavaicāju.

—     Ja es to naudu rīt līdz pulksten divpadsmitiem nesamaksāšu, mani pēc kāda laika notiesās un ieliks cietumā! — meitene joprojām ļoti satrauktā balsī paskaidroja. — Saprotiet, mani ieliks cietumā!

—     Diez kas nav, — es klusi noteicu. — Un tu ceri kaut kur šo naudu sadabūt?

—     Tagad jau vairs ne, jo acīmredzot arī jūs mani neizglābsit, — meitene atbildēja, atņēma rokas no maniem pleciem, ar muguru atspiedās pret kāpņu telpas sienu un skatījās uz mani gan ar vājām cerībām, gan ar pilnīgu izmisumu. — Neizglābsit? Neaizdosit?

Es dažus brīžus padomāju. Šī meitene laikam patiesi bija nokļuvusi lielā nelaimē, ja jau pilnīgi svešam cilvēkam spiesta prasīt tādu naudu. Bet arī es, lai cik man pēkšņi šīs bezpalīdzīgās meitenes kļuva žēl, viņai tomēr nekādi nespēju palīdzēt. Taču man negribējās, ka viņa aiziet prom no šejienes — tāda tukša un nelaimīga. Kaut kas mani pie viņas neatturami saistīja, un savu iespēju robežās gribēju viņai izdarīt kaut ko labu. Paņēmu viņas roku savējā, bet ar otru parādīju uz sava dzīvokļa durvīm.

—     Ienāc pie manis, — uzaicināju. — Es tepat dzīvoju, piecdesmit astotajā dzīvoklī. Naudu es tev, protams, neaizdošu, bet ne tādēļ, ka man tās būtu žēl vai es tev neuzticētos. Man vienkārši pašlaik tik daudz naudas nav. Tikai pirms dažiem mēnešiem nopirku šo kooperatīvo dzīvokli un tagad esmu pilnīgi tukšā. Bet laukā līst lietus, un kur tu tādā lietū iesi? Ienāc pie manis, pasēdēsi, sasildīsies, varēsi nomierināties, es uzvārīšu kafiju…

Meitene man par pārsteigumu noraidoši papurināja galvu.

—           Paldies … — Tad ar roku parādīja uz logu. — Kurā stāvā mēs pašlaik atrodamies?

—    Piektajā.

Meitene gurdi nokāpa puskāpnes uz leju, apstājās pie loga un diezgan ilgi domīgi skatījās uz pretējās mājas sienu, kur ar dažādu krāsu neona burtiem spoži mirdzēja liels reklāmas uzraksts — «Apdrošiniet dzīvību! Ērti, labi un droši!»

—           Kā tie gudrie grāmatveži var aprēķināt, cik maksā, piemēram, jūsu dzīvība? — meitene negaidīti vaicāja. — Un cik maksā manējā?

Es neziņā paraustīju plecus.

—            Mana dzīvība laikam nemaksā neko, — meitene sacīja un ar abām rokām ieķērās atvērtā loga rāmī. Apakšā, četrarpus stāvus zemāk, kā slapja, zemē nomesta siksna, gulēja pelēka, asfaltēta iela.

Es arī nokāpu zemāk, satvēru meiteni aiz rokas un vedu atkal augšā.

—    Ejam!

Bet viņa nenāca. Asi izrāva roku un mani apdedzināja ar nicīgu skatienu.

—    Nē! Lieciet mani mierā, kungs!

Tas bija nepatīkami, un to es nebiju pelnījis. Bet stipras dusmas tomēr nejutu. Tikai nesapratnē paraustīju plecus un augšup kāpu viens. Tad kaut kādas baigas nojausmas vai neliela trokšņa dēļ ātri pagriezu galvu atpakaļ un ieraudzīju, ka meitene jau dziļi izliekusies ārā pa logu, vēl tikai mirklis, un viņa neapturami kritīs lejā …

Ar vienu lēcienu atkal biju pie viņas, cieši satvēru vidukli un parāvu atpakaļ.

—           Neaiztiec! — meitene nikna iekliedzās. — Arī tu esi tāds pats kā visi citi! Riebīgs un skops!

Es vēlreiz apsēdos uz kāpnēm, noņēmu platmali, nopurināju tur vēl esošās lietus lāses un pārmetoši paskatījos uz dusmīgo jaunkundzi.

—            Kādēļ tu tā? — es, nedaudz apvainojies, prasīju. — Es taču tev neko sliktu neesmu izdarījis. Tieši otrādi! Ja vēl atceries, es tev piedāvāju siltu istabu, kafiju un mieru. Tas tev liekas maz?

—    Un siltu gultu nepiedāvāji? — meitene izaicinoši jautāja.

—           Gultu ne, — es mierīgs atbildēju, — bet ja tev nav kur palikt… Varu piedāvāt ari gultu.

Meitene dažus mirkļus domīgi klusēja.

—    Tu dzīvo viens? — viņa negaidīti painteresējās.

—    Jā.

—     Labi! — meitene pārsteidzoši iesaucās, acīmredzot pilnīgi pārprazdama manis iepriekš sacīto. — Es esmu ar mieru … ar tevi ielaisties. Bet par to tev man šovakar pat ir jāsamaksā tūkstoš seši simti sešdesmit divi rubļi!

Es jau kuro reizi ļoti vērīgi ieskatījos meitenes acīs, un mani arvien vairāk pārņēma neomulīga sajūta, ka viņa ir sajukusi prātā.

—    Vai tev nešķiet, ka tas par vienu nakti tā kā būtu mazliet par daudz? — ironiski smaidīdams, jautāju.

—     Es diemžēl nevaru atļauties būt lēta! — meitene atkal ļoti uztraukusies atbildēja. — Man ir vajadzīga tieši šāda summa. Bet es varu nākt desmit, kaut vai simt naktis pēc kārtas! Tikai, lūdzu, iedodiet man tūkstošs seši simti sešdesmit divus rubļus!

Pēdējo teikumu viņa burtiski izkliedza un atkal krita histērijā. Sāka raudāt, skraidīt, tad ar muguru atspiedās pret sienu un raudzījās manī degošām, gandrīz vai patiešām vājprātīga cilvēka acīm.

—     Riebekļi! Nelieši un draņķi! — viņa kliedza. — Katrs domā tikai par sevi, par saviem labumiem! Un tu arī! Man nav vajadzīga tava istaba! Tava siltā gulta! Man ir vajadzīga nauda! Tu to saproti? Man ir vajadzīga ļoti precīza summa! Kāds cilvēks grib aptraipīt manu vārdu un godu. Un šobrīd mans gods, diemžēl, ir aprēķināts līdz kapeikai un maksā tieši tūkstoš seši simti sešdesmit divus rubļus!

Meitene apklusa, mēģināja sevi saņemt rokās, un izskatījās, ka tas pēc neilga laika viņai arī izdevās. Viņa izslaucīja acis un Joti skumji pasmaidīja.

—    Piedodiet, ka pirmīt biju rupja. Jūtu — laikam esmu no- jūgusies. Visu dienu uzvedos kā nenormāla. Tagad jau tuvojas nakts. Viss. Cilvēki grib mierīgi gulēt. Arī jūs. Bet es te ar savu nelaimi. Taču man tā patiešām arī ir nelaime! Es to nevaru pārdzīvot. Neesmu vainīga. Ticiet, esmu godīga! Bet nu viss ir cauri. Viss . .. Pateicos par jūsu līdzjūtību. Tas bija vismaz kaut kas šajā vienaldzīgajā pasaulē. Paldies jums un ar labu nakti! Arī es iešu gulēt.

Meitene samocīti pasmaidīja, vēl dažus mirkļus pastāvēja, tad, zemu noliekusi galvu, lēnām sāka kāpt lejā. Es viņu atkal cieši satvēru aiz rokas, apstādināju un, neteikdams ne vārda, vedu uz savu dzīvokli. Nezināju, ko viņai teikšu un ko ar viņu darīšu. Tikai sapratu, ka meitene ir uzsēdusies uz pamatīga dzīves sēkļa un es viņu tādu nedrīkstu palaist vienu naktī.

Kāpu augšup, un meitene man padevīga sekoja.

Ievedis istabā, es viņu apsēdināju mīkstā atpūtas krēslā, uz atskaņotāja uzliku plati ar slavenā itāļu saksofonista Pepito solokoncerta ierakstu, bet pats aizgāju uz virtuvi uzvārīt kafiju un pagatavot dažas sviestmaizītes. Nenoliedzami, biju mazliet uztraucies, taču joprojām vēl nezināju, ko ar meiteni iesākt, vienīgi jutu, ka, neraugoties uz viņas pirmītējiem asajiem un turklāt vēl absolūti nepelnītajiem pārmetumiem, uz neciešamo histēriju un zināmā mērā pat brutalitāti, man viņa ļoti patīk un vēlos viņai palīdzēt.

Kad ar kafijas kannu, tasītēm un sviestmaižu šķīvi atgriezos istabā, meitene bija piecēlusies un uzmanīgi raudzījās lielā gleznā, kur bija attēlotas kailas sievietes un vīrieša figūras, saplūdušas maigā, savstarpējā glāstā. Šo gleznu man nesen krogā bija uzdāvinājis kāds nepazīstams mākslinieks, kurš acīmredzot tā arī paliks nepazīstams, jo, vēl jauns būdams, Joti dzēra, par dažām pudelēm dāļādams savas gleznas pa labi un pa kreisi, lai gan viņam, neapšaubāmi, piemita gandrīz vai ģēnija talants.

Kafiju un sviestmaižu šķīvi uzlicis uz galda, uzaicināju meiteni sēsties.

—    Lūdzu! Tas arī ir viss, ko spēju sameklēt!

Viņa apsēdās, apskatīja maizītes un apmierināti pasmaidīja.

—    Te jau jums ir vesela bagātība!

—     Tas ir labi, ka tu tādu pieticību vari dēvēt par bagātību, — es teicu. — Tas liecina, ka pārāk izlutināta neesi. Un tas ir labi. Bet, tā kā mums jānotiesā viss šis pavārmākslas brīnums, varbūt tomēr beidzot iepazīsimies? Kā tevi sauc?

—    Silvija, — meitene klusi sacīja.

—     Ļoti patīkami, — es mazliet palocīju galvu. — Bet mani sauc Arnolds. Arnolds Nordeķis.

Silvija mazliet sasprindzināja atmiņu.

—     Vai kaut kur Rīgas pievārtē kādreiz nav bijusi tāda Nor- deķu muiža? — viņa uzprasīja.

—     Ir bijusi, jā, — es atbildēju. — Iļģuciemā. Bet tagad no tās ir palikusi tikai viena veca, pussagruvusi māja.

—    Jūs gadījumā neesat šīs muižas īpašnieku radinieks?

—     Diemžēl… — es gari noplātīju rokas. — Bet varbūt labi, ka tieši tā.

—     Bet kā būtu bijis, ja citādi? — meitene pavaicāja un, neslēpdama izsalkumu, kāri metās uz maizītēm. Es tasītēs ielēju karstu kafiju, un uzreiz ar tās kairinošo smaržu istabā ieplūda arī kaut kas silts, patīkams un ļoti mājīgs.

—     Ja mēs būtu bijuši muižas īpašnieki, tad visi Nordeķi droši vien jau sen būtu nošauti. Bet tā . .. Mums Kurzemē piederēja lielas lauku mājas un jau ar to pietika, lai tiktu nošauts

mans vectēvs, bet mūs pārējos četrdesmit devītajā gadā aiztriektu uz Sibīriju.

Silvija nedaudz pārsteigta uz mani paskatījās.

—    Tu esi bijis Sibīrijā?

—           Turklāt divas reizes! — es iesmējos. — Otrreiz gan turp devos labprātīgi.

—    Tur bija tik labi?

—            Tur bija vienreizēji skaisti! — es iesaucos. — Jā, arī labi. Patiešām. Es tur, vairākus gadus strādādams pie ģeologiem, sapelnīju lielu naudu, daudzmaz apģērbos, nopirku šo dzīvokli, mēbeles un automašīnu . . .

Silvija mani jau kuro reizi ļoti ilgi un vērīgi nopētīja. Tā nebija tikai vienkārši ziņkāre. Es to diezgan skaidri jutu. Šādos skatienos bez ziņkāres vienmēr slēpjas arī kaut kādas ilgas un skaidri jaušams aicinājums.

—    Jūs patiešām dzīvojat viens?

Es piekrītoši pamāju.

—           Jā, Silvij. Taču, ja tas tevi neapgrūtina, neuzrunā mani ar jūs.

—           Labi, — Silvija tūlīt piekrita. Tad, vēlreiz istabai pārlaidusi vērīgu skatienu, pajautāja: — Kādēļ tu tik skaistā dzīvoklī dzīvo viens?

Es mulsi pasmaidīju un paraustīju plecus.

—           Nezinu! Nevienā sievietē es vīlies neesmu, bet… Man šķiet, ka tās vienkārši ir neremdināmas alkas pēc brīvības, cik nu tā vispār ir iespējama mūsdienu apstākļos. Bet vispār — man jaunībā bija viena laba meitene, ar kuru tā kā taisījos pat precēties. Viņu sauca Indra Zemīte, un mēs abi viens otrā bijām samīlējušies, taču … Es toreiz biju pliks un nabags. Apmēram tāds, kāda esi tu pašlaik.

—           Bēdīgi, — Silvija viegli pašūpoja galvu. — Ko mēs, nabagi, lai darām?

—    Tu arī esi viena? — es pavaicāju.

—    Es dzīvoju kopā ar vecmāmiņu.

—    Tev viņas žēl nav? — es pārmetoši uzprasīju.

—           Ir, — meitene apliecināja, — bet vēl vairāk man ir žēl pašai sevis.

—           Kas tad īstenībā ar tevi ir noticis? — es atkal atgriezos pie kāpņu telpā uzsāktās sarunas. — Tagad taču tu man vari to pateikt?

Silvija labu laiciņu klusēja, nesteigdamās iztukšoja kafijas tasi, tad iekšēji tā kā saņēmās un sāka klusi stāstīt.

241

—           Man ir deviņpadsmit gadu un mani sauc par Silviju. A, to jau tu zini! Mamma pirms pieciem gadiem nomira, viņai

l(t 70H

bija limfvadu vēzis, bet tēvs drīz vien aizgāja dzīvot pie kādas citas sievietes. Tā es paliku kopā ar vecmāmiņu. Viņa ir mana mammasmamma un ir ļoti laba! Tēvs aiziedams mums gandrīz neko neatstāja. Visu paņēma līdzi. Nē, ne jau visu, protams. Bet tas nu tā. Šogad beidzu otro vidusskolu, vecmāmiņai pensija maza … Sāku strādāt par pārdevēju mazā galantērijas veikaliņā uz Krišjāņa Barona ielas. Bet vakar vadītāja pēkšņi pateica, ka tuvākajās dienās gaidāma gada revīzija, tādēļ, lai izvairītos no jebkādām nejaušībām, vajagot izdarīt pašpār- baudi. Izrādījās, manā sekcijā ir iztrūkums par tūkstoš sešsimt sešdesmit diviem rubļiem!

Es neizpratnē saraucu pieri.

—    Kā tas varēja gadīties?

—     Nezinu… — Silvija bija ļoti samulsusi. — Vadītāja man no noliktavas vienmēr preces sekcijā ienesa pati, pavadzīmes es nekad neredzēju, tikai vēlāk tai pašā dienā vai pat nākamajā par šo preču saņemšanu lika parakstīties speciālā uzskaites žurnālā.

—    Kas notiks tālāk? — es drūmā balsī painteresējos.

—    Vadītāja teica, ka man rīt līdz pulksten divpadsmitiem šī nauda jāatmaksā kasē, citādi oficiālā revīzija sastādīs attiecīgu aktu un lietu nodos prokuratūrai.

—    Tu domā, ka varbūt pati vadītāja … ?

—     Es neko nedomāju, — Silvija asi pakratīja galvu. — Man vienkārši kaut kur ir jādabū nauda. Lūk, par ko es visu laiku domāju!

—    Kur tu to ceri dabūt?

—     Nu jau vairs nekur, — Silvija ļoti skumjā un nogurušā balsī turpināja stāstīt. — Es vispirms aizgāju pie tēva. Tā un tā, es viņam teicu. Tava vienīgā meita ir nokļuvusi lielā nelaimē. Palīdzi! Es neesmu vainīga! No kases neesmu paņēmusi nevienu kapeiku! Un zini, ko viņš man atbildēja? «Visa nelaime ir tā, ka biji pārāk godīga! Ja tev bija tāda izdevība, vajadzēja ņemt! Tad tagad vismaz zinātu, par ko birdināt asaras!» Tad es vēl aizgāju pie krustmātes. Viņa ir baigi bagāta vecene. Bet krustmāte pasmējās un teica, ka dumjajiem vienmēr esot jāmaksā. Tad aizgāju pie labākās draudzenes, un arī viņa man deva tikai padomu: «Krāp un ņem, jo citādi tevi pašu kāds apkrāps un tu visu mūžu staigāsi durakos!» Pēc tam es vēl aizskrēju pie sava drauga. Viņš ir tāds lāga puisis, Oskars. Mācās Lauksaimniecības akadēmijas pēdējā kursā, bet arī viņam nekā nebija. Un tad es laikam sajuku prātā! Izmisumā iegāju šai namā un sāku zvanīt pēc kārtas pie visiem dzīvokļiem! Tā un tā, es viņiem teicu. Man draud smagas nepatikšanas. Es varbūt pat izdarīšu pašnāvību! Tādēļ palīdziet! Glābiet! Mēs taču cilvēki vien esam! Tas nekas, ka nepazīstami! Tas nekas! Ja jums ir nauda, aizdodiet! Es jums atdošu. Ja neticat, uzrakstīšu parādzīmi! Tikai aizdodiet! Tas taču ir mana goda, varbūt pat manas dzīvības jautājums! Bet daudzi ar mani vispār nemaz nerunāja, citi izlamāja un kaunināja, daži atklāti pasmējās, viena uzrīdīja suni, bet kāds cits iedeva rubli. Un tad es satiku tevi…

Es līdzjūtīgi nopūtos.

—    Jā, draudziņ, tev sevišķi spoži nav gājis.

—       Un tagad jau ari vairs neies, — Silvija grūtsirdīgi nopūtās un piecēlās no galda. — Es šo spēlīti esmu zaudējusi.

Pēc tam meitene atkal piegāja pie gleznas, vēlreiz to rūpīgi noskatīja un klusi sacīja: — Laimīgie… Viņiem ir viss, kas diviem cilvēkiem šai dzīvē ir vajadzīgs. Mīlestība un laiks…

Es arī piecēlos, piegāju pie Silvijas un ar abām rokām maigi apņēmu viņas plecus.

—    Zini, ko mākslinieks te parakstījis apakšā?

Silvija noliecās un nesteidzīgi sāka lasīt.

—    Memento Quia pulvis es// Ko tas nozīmē?

—       Tas ir latīniski, — es paskaidroju. — Latviski tas skan tā: atceries, cilvēk, ka esi tikai pīšļi!

—    Skumji.

—       Jā, — es tūlīt piekritu, — taču tā ir mūsu pasaules visabsolūtākā patiesība.

—       Ja tas ir tā… — Silvija pagriezās ar seju pret mani un nopietni skatījās man tieši acīs. — Kādēļ lielum lielākā daļa cilvēku tomēr ir tik slikti, tik vienaldzīgi, tik cietsirdīgi? Kādēļ viņi šo īso brītiņu, kas mums ir dots, neizmanto tikai cēliem un labiem mērķiem? Kādēļ cits citam tik daudz nodara pāri? Kādēļ tik maz palīdz?

Silvija tai brīdī izskatījās tik skaista, aizkustinoši nevarīga un viņas acis bija tik lielas uzticības un cerību pilnas, ka es viņu pievilku sev vēl tuvāk, apmīļoju, noliecos zemāk un viņu ilgi skūpstīju.

—       Esi mierīga, Silvij, — viņai teicu. — Es tev palīdzēšu. Tik lielas naudas man patiešām nav, taču … Es rīt no rīta aizņemšos. Es zinu, no kā. Es viņam ieķīlāšu savu automašīnu, un rīt tu visu varēsi nokārtot.

Silvijas acīs rāmos cerību starus pēkšņi nomainīja spilgts pārsteigums. Un tomēr vēl joprojām neticība.

—    Arnold! Tu patiešām to izdarīsi?

—    Jā.

—     Un tu to darīsi manis, nepazīstamas meitenes dēļ… ?

—- Jā, Silvij, — es atbildēju. — Apsolu.

Silvija laikam jutās ļoti laimīga. Taču pēc mirkļa viņas gaišais skatiens atkal nomācās.

—            Kas man par to būs jādod pretī? — viņa nobažījusies painteresējās.

—    Nekas, — es atbildēju. — Pilnīgi nekas, Silvij.

Meitene draiski iesmējās.

—    Tu arī esi mazliet… jucis?

—            Jā, — es apmulsis apliecināju, — turklāt vēl pamatīgi. Man šķiet, ka es tevī šai mirklī iemīlos.

Silvija smaidīja un neticīgi kratīja galvu.

—     Tā nekad nemēdz notikt.

—    Kā tad mēdz?

—    Es nezinu …

—            Bet es zinu! Tieši tā notiek! Tu ej vai kaut kur stāvi, garām iet cilvēks, tu pēkšņi ieskaties šā cilvēka acīs un dvēselē un…

—    Tu to saki aiz žēluma pret mani? — Silvija vaicāja.

—            Nē, — es atbildēju. — To saku tādēļ ka tā tas ir. Es pats sev par lielu pārsteigumu pēkšņi atcerējos, ka mūsu dzīvē pastāv tāds pavisam savāds vārds mīlestība. ..

—    Tu to biji aizmirsis?

—            Laikam gan, — es sacīju. — Tad, kad man vajadzēja iemilēties, mana sirds bija naida pilna. Mēs bijām izdzīti no mājām, aizvesti svešumā. Pēc atgriešanās Rīgā es satiku savu meiteni, taču viss pajuka, un nekas mums nesanāca.

—    Tas bija sen?

—     Jā, Silvij. Tas bija tik sen, ka es to jau esmu aizmirsis.

—     Kas notika tālāk?

—            Tālāk notika daudz kas, taču tagad, savās rokās turot tavu jauno un tik karsto augumu … Es nezinu, kas ar mani notiek. Vai tā ir tikai iekāre, vai patiešām milestības pirmā diena, taču tas, ko es pašlaik jūtu, ir ļoti patīkams un ļoti īsts. Katrā ziņā neko tamlīdzīgu es vēl nekad neesmu izjutis.

Silvija piekļāva savu galvu manām krūtīm un atgādināja mazu, nevarīgu kaķēnu vai putnu.

—            Arnold … — viņa čukstēja. — Tu patiešām domā, ka, iegūstot mani, tu iegūsi arī kaut ko citu?

—            Jā, Silvij. Šai brīdī man šķiet, ka es jau esmu ieguvis visu, ko vien cilvēks var iegūt.

Silvija apmulsa pavisam.

—            Tu esi tik neparasts… Un vārdi, kurus tu saki, arī ir neparasti.

—           Ko tu!; — es smaidot sacīju un glāstīju meitenes tumšos matus. Vārdi ir visparastākie, varbūt vienīgi situācija, kādā mēs abi esam iekļuvuši…

—    Varbūt tas ir liktenis? — Silvija jautāja.

—           Ļoti iespējams, — es atbildēju, paņēmu viņu uz rokām, pārnesu pāri istabai un saudzīgi noguldīju uz dīvāna. Pēc tam, pārliecies viņai pāri, skūpstīju meitenes seju, lūpas un kaklu. Tad atliecos atpakaļ un ļoti satraukts ar abām rokām sāku glāstīt viņas kājas, jau tā īsos svārkus pavilkdams vēl uz augšu… Viņa izskatījās neticami kārdinoša. Un es, tomēr krietni padzīvojis vīrietis, pēkšņi jutos kā palaidnīgs un ļoti nenopietns puika.

—    Silvij … — tu esi neprātīgi skaista!

Meitene skumji pasmaidīja, un man šķita, viņa tūlīt atkal sāks raudāt!

—           Nē, Arnold! Tu mani skaistu nemaz vēl neesi redzējis! Šodien viens trieciens pēc otra. Izmisums, asaras, dzīves apnikums un tagad vēl tu!

Silvija strauji uzcēlās sēdus, abu roku plaukstas uzlika uz maniem pleciem un neticīgi, tomēr ar lielām cerībām skatījās uz mani.

—    Tu patiešām vēlies padarīt mani laimīgu?

—    Jā, Silvij. Es pamēģināšu.

—           Pamēģini, Arnold Nordeķi, lūdzu, pamēģini! — meitene sirsnīgi un neuzspēlēti lūdzās. — Un varbūt šī pasaule tik tiešām beidzot kļūs mazliet gaišāka?

Es mirkli padomāju.

—           Pasaule un dzīve nekad nekļūs gaiša, ja mēs paši būsim tumši. Tā kā, Silvij, viss atkarīgs tikai no mums pašiem.

—    Ko tu konkrēti vēlies no manis? — Silvija vaicāja.

—    Neko. Visam jānotiek dabiski un vienkārši.

Meitene mazliet nosarka, atkal apmulsa un ar roku parādīja sev blakus uz dīvāna.

—           Tu domā to, kas parasti notiek gultā? — viņa, nolaidusi acis, uzprasīja.

—           Arī to, — es atbildēju, — taču sacīto biju domājis daudz plašākā nozīmē.

—           Es tevi saprotu, — Silvija teica, — bet ja man pret tevi nekad neradīsies mīlestība? Ko tad? Tad ari tu būsi nelaimīgs.

Es to zināju labāk nekā viņa. Es biju pat pārliecināts, ka tā arī notiks, taču tobrīd es viņu tik ārkārtīgi gribēju un man viņas bija tik žēl, un viņa izskatījās tik maza un pažēlojama, un es jau tik joti ilgi dzīvoju viens, un laukā tik stipri lija lietus, un bija nakts, un dvēselē riebīgi smeldza vientulības un nepelnītas pamestības rēta, un es vēl nebiju gluži vecs, es vēl gribēju no šīs sasodīti ātri aizejošās dzīves paņemt sev kaut dažus, taču skaistus un neaizmirstamus mirkļus. Mūžība man nebija vajadzīga. Man bija vajadzīgs šīs meitenes dabiskais smaids, viņas pateicība un prieks, viņas straujie sirdspuksti, nemākulīgie skūpsti, jaunais ķermenis un nakts, pēc kuras es, priecīgs par vēl vienu negaidītu un skaistu likteņa dāvanu, varētu arī nomirt.

Es Silviju atkal apguldīju un abas rokas uzliku uz viņas kājām augstu virs ceļgaliem.

—    Varbūt tomēr ir vērts pamēģināt?

—    Arnold … — Silvija teica un es jutu, ka viņa visa viegli trīc. — Mīļais, labais, vēl nepazīstamais cilvēk! Es gribu būt godīga. Es gribu tevi brīdināt. Es jau pirmīt teicu, ka būšu tava. Es kļūšu tava mīļākā, kalpone vai tava sieva, taču tev jāsaprot, ka tu varbūt no manis nesagaidīsi to, ko ceri sagaidīt…

—    Tu doma … Tu nekad nespēsi mani iemīlēt?

—    Jā, Arnold. Gluži tāpat kā tu mani.

Es piekrītoši pamāju. Tā tas patiešām varēja būt. Taču tam, kas varēja notikt kaut kad nākotnē, tobrīd nebija nekādas nozīmes. Svarīgs bija tikai šis neatkārtojamais dzīves mirklis, kurā divi cilvēki grib viens otram piederēt.

—    Gan jau būs labi, — es teicu. — Parasti Dievs uzsūta mīlestību tiem, kas jūtas nelaimīgi. Tādēļ mums ir visas izredzes …

Bet izredzes, kā izrādījās, bija vairāk nekā vājas. Mums bija labi tikai apmēram pusgadu, taču tad Silvijas jūtas, ja tādas vispār viņai pret mani bija, manāmi atsala, un, sākoties sniegiem un salam, arī mūsu attiecības kļuva manāmi aukstākas un ne visai patīkamas. Oficiāli stājušies laulībā mēs nebijām, tā ka varējām atkal dzīvot atsevišķi jebkurā dienā un laikā, un tomēr kaut kas mūs no šī soļa pagaidām vēl atturēja. Agrāk vai vēlāk tam vajadzēja notikt, par to neviens no mums nešaubījās, bet vēl visu pavasari līdz vasaras vidum abi centāmies izlikties, ka nekas īpašs nav noticis. Tomēr noticis bija.

Es gandrīz nevienu vakaru nebiju mājās. Pārrados, kad pulkstenis rādīja jau krietni pāri pusnaktij, bet dažreiz arī vēlāk. Silvija parasti tad jau gulēja un, ja ari vēl negulēja, izlikās, ka ir aizmigusi. Tuvībai ļāvās nelabprāt, un man radās pamatotas aizdomas, ka viņai ir kāds mīļākais. Mazliet vēlāk izrādījās, ka tā tas arī ir. Es, protams, tādēļ sev neplēsu matus no galvas vai dziļā aizvainotībā nedraudēju viņu nogalināt, het nepatīkami tas tomēr bija. Vēl vairāk. Es dažbrīd pret viņu izjutu asu, dzeļošu naidu, jo tieši tādēļ visu mūžu biju dzīvojis viens, ka ārkārtīgi baidījos no sievas nodevības. Mani neinteresēja nekāda viņas taisnošanās, jo attaisnojumu var atrast visam — pat vislielākajiem noziegumiem un slepkavībām. Ja mēs reiz dzīvojam kopā un to darām labprātīgi, tad arī mūsos ir jābūt vismaz tik daudz godīgumam un sirds skaidrībai, lai kopdzīvi saglabātu tīru un skaistu. Te nav runa tikai par mūsu miesu. Pēc katras grēkā krišanas var ieiet vannā un nomazgāties. Grūti pēc tam ir padarīt tīru dvēseli. Mīlestība jebkurā tās izpausmē nav tikai divu cilvēku ķermeņu saplūsme, bet mīlestībā galvenokārt izpaužas mūsu dvēseļu vienība. Ja tu man melo un izliecies, ja es tev guju blakus, skūpstu un mīlu, un tu to visu man atļauj, bet pirms stundas to pašu esi ļāvusi darīt kādam citam, tad tas gluži vienkārši nav godīgi, tas ir nekrietni un pat zemiski. Jo vienmēr taču pastāv iespēja to nedarīt — ja ne ar viņu, tad vismaz ar mani.

Neglābjami pienāca diena, kad notika mūsu pirmā lielā izskaidrošanās. Diena, kad es pirmo reizi tā pa īstam un visā nopietnībā sapratu, ka agrāk vai vēlāk mūsu attiecības beigsies. Un tad būs ļoti labi vai ari ļoti slikti.

Pa dienu es parasti dzīvoju mājās, kādu stundu spēlēju saksofonu vai trompeti, mēģinot šo to komponēt, gatavoju ēdienu vai arī lasīju kādu grāmatu,

Silvija, samaksājusi manis sagādāto naudu, joprojām strādāja tajā pašā veikalā, bet tagad, kļuvusi gudrāka un pieredzē- jušāka, jau bez kādiem starpgadījumiem un nepatikšanām.

Tā bija karsta vasaras diena, patiesībā jau vakars, kad Silvija, beigusi darbu, kā parasti skaista un eleganta pārradās mājās. Viņai mugurā bija gaiši dzeltens īss kostīms, pāri plecam pārmesta soma un kājās augstpapēžu kurpes. Viņa savā bērnišķīgajā jaunībā izskatījās ne tikai apburoši jauka, bet arī kā jau pilnīgi nobriedusi sieviete. Es, neraugoties uz mūsu pēdējā laika vēsajām attiecībām, tomēr ne mirkli nenožēloju, ka man šī sieviete ir bijusi.

— Cau! — Silvija mani draiski pasveicināja un nometa somu uz krēsla. — Nu ir gan karstums laukā! Braucu autobusā un domāju — tūlīt, tūlīt izkusīšu! Un no tavas mīļās Silvijas… — viņa izteiksmīgi noplātīja rokas, bet mazajā, ieapaļajā sejiņā pomdijās šķelmīgs smaids.

es viņu cieši uzlūkoju. Man viņa ļoti patika, bet tai pašā lnlkh manī izraisīja arī riebumu. Es zināju, ka viņa ne ar kādu autobusu nav braukusi un šodien vispār veikalā nav strādā- ļunl.

—    Kur tu biji? — es diezgan bargi vaicāju.

Silvija apsēdās krēslā, pārmeta vienu kāju pār otru un koķeti pasmaidīja. Viņa neslēpa, ka pašlaik ir labā garastāvokli un ar dzīvi ļoti apmierināta.

—           Ko tas nozīmē, mīļais? — viņa nedaudz izbrīnījās. — Sākas pratināšana?

—           Apmēram. Man ir tiesības zināt, kur un kā tu pavadi savu laiku.

—           Arnold! — Silvija iesaucās. — Kaut kādas tiesības var būt vienīgi milicim, bet mīlestībā …

—    Beidz runāt par mīlestību! — es gandrīz vai uzkliedzu.

—    Cik es jūtu un saprotu, tev pēdējā laikā pret mani nekādas mīlestības vairs nav, vai ne?

Silvija domīgi klusēja.

—           Varbūt, Arnold, viss var būt… — viņa beidzot atbildēja un nopietni skatījās grīdā.

—           Kādēļ? — es atkal bargi vaicāju, tajā pašā mirklī saprazdams, ka jautājums ir visai muļķīgs. Un tomēr. — Kādēļ?

—           Nekļūsti smieklīgs! — Silvija pacēla galvu. — Vai uz šādu jautājumu kāds vispār spēj atbildēt?

—    Bet tu varētu pacensties.

Silvija strauji piecēlās un pienāca klāt. Viņa bija Joti nopietna un stipri uztraukusies.

—           Es pacentīšos, Arnold, — viņa apņēmīgi teica. — Bet tu esi mierīgs, labi? Tu nekliedz, nelamājies, nesit mani.. . Norunāts?

Es nesteidzoties šķērsoju istabu, apsēdos uz dīvāna gala un aizsmēķēju cigareti. Sapratu, ka Silvija tūlīt pateiks, ka viņai ir mīļākais, ka viņa mani ne tik vien nemīl, bet droši vien arī neieredz un drīz no manis aizies. Es to zināju, un man kļuva stipri bēdīgi ap sirdi.

—           Kas ar tevi notiek? — es klusi uzprasīju. — Pēdējos mēnešos tu esi tik ļoti pārvērtusies …

—    Ne jau es, — Silvija ātri teica. — Dzīve kļūst citāda.

Mani sagrāba dusmas.

—    Tu man beidzot vari atbildēt? — es nepacietīgi iesaucos.

—   Kas galu galā notiek? Tev ir mīļākais?

Silvija satrūkās un pēkšņi izskatījās stipri nobijusies. Man šķiet, ka viņa nebija gaidījusi tik tiešu jautājumu. Viņa atkal zemu nolieca galvu un tikko sadzirdami nočukstēja: — Nē …

—           Nemelo! — es uzbļāvu. — Nekādā autobusā tu uz mājām nebrauci! Es visu redzēju! Tevi kāds atveda ar automašīnu. Sarkans vecs žigulis.

—    Vai tas ir liels grēks? — Silvija atkal ieskatījās man acīs.

—            Nē, Silvij, tas nav nekas, — es atbildēju. — Grēks ir melot. Grēks ir aiz otra cilvēka muguras …

Es piecēlos un nostājos Silvijas priekšā.

—    Es taču tev neko sliktu neesmu izdarījis, vai ne?

Silvija strauji papurināja galvu.

—    Nē, Arnold. Tikai labu.

—    Tad kādēļ tu tā? Tik riebīgi?

—           Nevajag! — Silvija diezgan asi sacīja un dažus soļus atkāpās. — Tu pats labi zini — kas vienam šķiet slikti, otram tajā pašā laikā ir patīkami un skaisti! Un vispār… Arnold! Vai mīlestība var būt riebīga?

Es dažus mirkļus padomāju.

—            Sajā ziņā tev ir taisnība, — es klusi atbildēju. — Riebīgs var būt tikai pats cilvēks …

Pagāja daži mirkļi, un Silvija pavisam negaidīti pienāca man klāt, apvija rokas man ap kaklu un, mīļi smaidīdama, lūdzās:

—           Es jau tev kādreiz ieminējos… Brauksim dzīvot uz laukiem! Kam mums šī dullā Rīga? Visapkārt tikai krievi un noziedznieki! Nu, Arnold… Nopirksim māju, būs mazliet arī zemes. .. Abi iekārtosimies kultūras namā un dzīvosim klusu, mierīgu dzīvi.

Tie bija labi vārdi un visā visumā diezgan prātīgs priekšlikums. Tikai līdz šai dienai nekādi nespēju saprast, vai Silvija to patiešām domāja nopietni, vai arī nospēlēja nelielu teātri?

Es rūgti iesmējos.

—           Tu skaistā, izlutinātā Rīgas lellīte … un uz laukiem?! Ko tu tur domā darīt?

—    Es jau teicu — dzīvot un strādāt.

—    Kāpēc tu to nevari darīt šeit?

—    Tev žēl naudas?

—           Nebūt ne! Bet man nekāda māja nav jāpērk. Maniem vecākiem kādreiz Kurzemē piederēja lielas lauku mājas un deviņdesmit hektāru aramzemes. Diemžēl, man ar tām saistās ne sevišķi patīkamas atmiņas.

Silvija nervozēdama sāka staigāt pa istabu, te pieiedama pie loga un paskatīdamās laukā uz ielu, te atkal bijīgi raudzīdamās uz mani. Beidzot viņa apstājās un nopietni skatījās tieši man acis.

—           Zini, kas mani visu laiku nomāc? — viņa jautāja. Es klusēju. — Mani neatstāj sajūta, ka tu esi mani vienkārši nopircis …

Es iesmējos.

Kaut ko vēl stulbāku nevarēji izdomāt?

An Silvija skumji pasmaidīja.

—    Mēs abi, Arnold, mēs abi izdomājām šo stulbo teātri…

—           Nē, Silvij! — es atkal gandrīz vai kliedzu. — Apjēdz, ko tu runā! Mēs nevarējām izdomāt dzīvi! Ne labo, ne slikto! Dzīve ir tieši tāda, kādi tajā esam mēs paši!

Satvēru Silviju cieši aiz pleciem un viņas biezos matus vairākas reizes izlaidu caur pirkstiem.

—           Toreiz, kad tu slapja un izmisusi ieskrēji mūsmājas kāpņu telpā… Kad tu lūdzies, raudāji un negribēji vairs dzīvot…

—    Es gribēju, — Silvija čukstēja, — Joti gribēju, tikai…

—           Tu mani pirmīt smagi apvainoji, teikdama, ka es tevi esmu nopircis, — es turpināju. — Man tevis kjuva Joti žēl. Bet žēlumu parasti mūsos rada visvienkāršākā cilvēkmīlestība.

—            Bet… — Silvija pacēla galvu un atklāti skatījās man sejā. — Ja arī man tagad kāda cilvēka ir žēl?

Pēc šiem vārdiem mani atkal pārņēma liels rūgtums. Es Silviju diezgan asi atgrūdu no sevis un piegāju pie loga. Iela bija tukša.

—    Tad neko, Silvij! — es viņai teicu. — Tad ir jāžēlo.

Tad notika kaut kas tāds, ko es īsti nesapratu. Silvija piesteidzās man klāt, apkrita ap kaklu un sāka dedzīgi skūpstīt. Es jutu viņas stingrās krūtis un karsto elpu. Un dzirdēju vārdus.

—           Mījais, nedomā neko sliktu un piedod, ja esmu izdarījusi kaut ko ne tā… Patiešām, mani šodien uz mājām atveda draugs. Bet tur taču nekā slikta nav, vai ne? Mēs viens otru pazīstam jau no skolas laikiem, un es jau tev par viņu esmu stāstījusi…

Es vēlreiz noriju rūgtas siekalas.

—    Tu viņu mīli? — es pajautāju.

Silvija diezgan ilgi klusēja, iespējams, mocīdamās ar sirdsapziņu, tad acīmredzot nolēma man tomēr samelot. Viņa strauji papurināja galvu un atkal Joti koķeti un pavedinoši man uzsmaidīja. Šai brīdī viņa noteikti bija laba aktrise.

—           Nē, Arnold! — viņa kaislīgi čukstēja. — Es mīlu tikai tevi! Bet tagad nāc! Nāc uz dīvāna! Es gribu pamīlēties! Zini, ko franči saka? Viņi ir gudri un apgalvo, ka vissmagākos dzīves sarežģījumus vienmēr viegli varot atrisināt gultā!

Es sāji pasmaidīju un viņu diezgan asi atgrūdu.

—           Muļķīt! — es sacīju. — Ko tu zini par frančiem? Tieši gulta visu sarežģī…

Silvija aizgāja līdz dīvānam, apsēdās, zemu nolieca galvu un sāka raudāt.

Es uz viņu skatījos, nekādu žēlumu nejuzdams, tādēļ arī negāju mierināt.

Pagāja pavisam neilgs laiks, un nāca vēl viens, pēdējais trieciens, kas apbrīnojami ātri un ļoti sāpīgi pārcirta to vieglo, gandrīz neredzamo un nejūtamo pavedienu, kas mūs vēl saistīja.

Kādu ritu biju aizbraucis uz pilsētas centru darīšanās un Silvijai pateicis, ka būšu mājās pēc divām stundām. Tieši tajā laikā pie Silvijas arī atbrauca viņas agrākais puisis Oskars, abi ātri sakrāva Silvijai piederošās mantiņas, drēbes un veļu, izgāja no dzīvokļa un mani gaidīja kāpņu telpā. Nezinu, kādēļ viņi rīkojās tieši tā, bet viņi tur stāvēja, piepildītās sporta somas nolikuši sev blakus, abi ģērbušies džinsu jakās un biksēs. Vispār, jāatzīstas, viņi abi bija jauks pārītis un, protams, Silvija vairāk iederējās blakus Oskaram, nevis man, taču es viņu mīlēju un pa šo gadu, kopš dzīvojām kopā, pie viņas jau biju pieradis, jauno sievieti sajuzdams gan kā sievu, gan kā mīļāko, gan kā labu draugu.

Oskars uztraucies mīņājās no vienas kājas uz otru un visu laiku tramīgi skatījās uz kāpņu galu.

—    Es šaubos, vai mums viņu tomēr vajadzētu gaidīt.

—    Vajag! — Silvija apņēmīgi sacīja. — Galu galā mēs taču neesam nekādi noziedznieki, kam slepus jālavās prom!

—    Viņa acīs… — Oskars domīgs nočukstēja.

—   Viņa! — Silvija diezgan nicīgi iesaucās, tad spēji aprāvās un arī kļuva domīga. — Var jau būt, Oskar … Ko tad mums tagad darīt?

Oskars ātri uzmeta vienu somu sev uz pleca, un ar roku parādīja uz kāpnēm.

—    Ejam! Ja jau tā gribi izskaidroties, vēlāk varēsi atsūtīt telegrammu!

Silvija: pirmajā mirklī arī tā kā gribēja tvert somu, tad tomēr pārdomāja.

—    Pagaidi! Tā tomēr nevar. Viņš ir labs un mums neko sliktu nav izdarījis.

—    Toties mēs …

—    Mēs arī ne, — Silvija teica. — Ja jau cilvēkiem jādzīvo kopā, tad tikai mīlestības, nevis kaut kāda tur pienākuma vai žēluma dēļ!

—    Nemaz nav slikti, ja viens cilvēks otru var piesaistīt kaut vai aiz žēluma vai līdzcietības! Tas runā tikai par labu viņam.

Bet tam otram par sliktu! — Silvija iesaucās. — 2ēlo sunīšus vai pamestus pagalma kaķus, nevis …

Silvija apklusa un tāpat paskatījās uz kāpņu galu.

Es viņam gribu pateikt vismaz paldies.

oskars līdzjūtīgi pašūpoja galvu.

—           Silva, — viņš pārmetoši sacīja, — Tas ir muļķīgi. Pat smieklīgi! Nevienam, kas tiek atstāts… Vai tev nešķiet, ka viņš tevi par to paldies var arī nogalināt? Vai vismaz kārtīgi piekaut?

—    Tev bail?

—           Jā, Silva, man ir bail, — Oskars godīgi atzinās. Viņš gan bija diezgan liela auguma puisis, taču ļoti bikls, ne pārāk uzņēmīgs un viegli pakļaujams.

—           Bet man ne, — Silvija teica. — Ja viņš pirms gada mani varēja tik viegli pieņemt, tikpat viegli arī atlaidīs. Vīrieši jau parasti ļoti priecājoties, kad no viņiem aizbēgot sievas.

—           Tad patiešām arī bēgsim! — Oskars mudināja un vēlreiz meta somu plecā. — Ko mēs vēl gaidām, ja tas viss tev šķiet tik vienkārši?

—            Saproti, Oskar… — Silvija savam nākamajam dzīves draugam neatlaidīgi centās izskaidrot savus uzskatus par dzīvi un laulības saišu saraušanu. — Es nevaru tā pa kluso, zaglīgi… Kādēļ mums jāsāk jauna dzīve tā slepus, izvairīgi? Tu redzēsi, ja mēs viņam spēsim godīgi un atklāti visu pateikt un paskaidrot, mums pašiem pēc tam būs vieglāk.

Oskars atkal nolika somu uz kāpnēm, brīdi domīgs klusēja, tad, pārmetoši paskatījies uz Silviju, viņai pateica: — Tu vispār biji liela muļķe, ka toreiz atnāci pie viņa.

Silvija strauji papurināja galvu.

—           Es nebiju muļķe, Oskar, — viņa teica. — Es biju ļoti nelaimīga.

Pēc tam piegāja pie Oskara, viegli viņam pieglaudās un klusi palūdza: — Tu man to nekad nepārmet, labi? Varbūt tagad manis nemaz vairs nebūtu …

Oskars mazliet neveikli apmīļoja savu meiteni, tad atzinās.

—    Tev ar mani arī nebūs viegli.

Silvija pasmaidīja.

—    Tas jau būs cits smagums.

Oskars vēlreiz pārliecās pāri kāpņu margām un klausījās, vai kaut kur lejā jau neklaudz mani soļi.

—    Kaut nu viņš ātrāk atnāktu un viss reiz beigtos!

—    Tad jau patiesībā viss tikai sāksies, — Silvija teica.

—    Gan mums, gan viņam.

Tie arī bija vārdi, kurus jau skaidri sadzirdēju, būdams starp trešo un ceturto stāvu. Kad viņus ieraudzīju, patiesi jutos nepatīkami pārsteigts. Pēdējā laikā attiecībā uz Silviju es vairs nekādus dižus sapņus nesapņoju. Skaidri redzēju un ik dienas jutu, ka viņa mani nemīl un diezgan atklāti krāpj. Bet nekādus skandālus nerīkoju. Tikai ar skumjām nožēloju, ka arī šoreiz man nav sanācis, bet to visu es spētu pārdzīvot nesalīdzināmi vieglāk, ja kaut kur varētu saskatīt ari paša vainu. Tagad atlika tikai domāt, ka vienīgā vaina ir bijusi tā, ka es nepagāju garām mazam, nosalušam un raudošam cilvēkbērnam. Ka es pasniedzu roku. Ka atvēru durvis. Ka uzklāju gultu. Ka palīdzēju un cerēju. Tagad par to visu saņēmu pelnīto algu.

—            Kas te notiek? — es Silvijai prasīju. — Tu gatavojies tūristu pārgājienam?

Silvija stipri samulsa, un es redzēju, ka viņai būs diezgan grūti ar mani izskaidroties, jo būtībā viņa tomēr ir godīgs cilvēks. Vai vismaz cenšas tāda būt.

—            Redzi, Arnold … — viņa domīgi sāka, tad mulsi pasmaidīja. — Jā, gandrīz vai tūristu pārgājiens.

—    Uz kurieni?

—    Tālu prom no Rīgas. Es dodos uz laukiem.

—            Tātad tomēr … — es smagi nopūtos un apsēdos uz kāpnēm. Tad cieši noskatīju Oskaru, kurš patiešām izskatījās stipri nobijies.

—    Kas tas tāds? — es vērsos pie Silvijas.

—           Tas ir mans draugs, — Silvija ātri paskaidroja, — un mēs esam nodomājuši…

—    Tas ar to veco žigulīti? — es jautāju.

—           Zigulītis nemaz tik vecs nav, — Silvija sacīja, — un bez tam … Tas nav svarīgi. Mums, Arnold, būs jauna dzīve.

Es vēlreiz viņus vērīgi noskatīju, un man asās skumjās stipri iesmeldzās sirds.

—            Jauna dzīve? — es lēni pajautāju. — Ko nozīmē jaunci dzīve?

—            Tas nozīmē, ka mēs tagad dzīvosim citādi, — Silvija diezgan mierīga paskaidroja. — Labāk vai sliktāk, bet citādi. Tu un mēs …

—    Kādēļ?

—           Tadel… — Silvija atkal ta ka samulsa un ar roku nora- rīja uz Oskaru. — Es viņu ļoti mīlu.

Man vēlreiz asi iedūra sirdī.

—    Jau ilgi salaižat? — es painteresējos.

—    Jau no pamatskolas laikiem, — Oskars atbildēja.

Man uzreiz uznāca dusmas.

—            Bet tu klusē! — es viņam uzkliedzu. — Ar tevi te neviens nerunā!

—     Jus pats prasījāt…

Es piecēlos un vēlreiz viņiem uzmetu ciešu, gandrīz vai naidpilnu skatienu.

—- Gulējuši jau ari esat? — es pavaicāju, lai gan tūlīt sapratu, ka tas ir lieki. Abi jaunie mīlētāji, galvas nodūruši, klusēja.— Nu, protams! — es turpināju. Es Joti atvainojos.

Tad piegāju pie Oskara un ar roku pieskāros viņa plecam.

—           Paklau, tūrist! — es viņam teicu. — Nokāp, lūdzu, lejā un Silviju pagaidi laukā uz ielās. Labi?

Oskars satrūkās un bailīgi paskatījās te uz mani, te uz Silviju.

—    Jūs viņai…

—           Kāp tik lejā! — es viņu viegli pagrūdu. — Ja es kādu sitīšu nost, tad jau vispirms tevi! Tā ka staigā vien!

— Nē! — Silvija tūlīt metās viņu aizstāvēt. — Lai Oskars paliek! Tagad mēs vienmēr būsim kopā!

Oskars tomēr paņēma vienu no somām un devās prom.

—           Labi, Silvij, — viņš samierinoši teica. — Izrunājieties un miers! Es tevi gaidīšu lejā.

Oskars aizgāja.

Es atslēdzu durvis, un mēs ar Silviju iegājām dzīvoklī. Apstājāmies istabas vidū un ilgi viens uz otru skatījāmies. Un jo ilgāk skatījāmies, jo mani arvien spēcīgāk pārņēma smaga apvainojuma sajūta un naids. Es pēkšņi gribēju sist, tad pārdomāju un cieši ar abām rokām satvēru viņas kaklu.

—    Nu i baigākā neliete tu esi! — es kliedzu. — Nodevēja!

Silvija sāka gārgt, es tūlīt atlaidu rokas, un viņa streipuļodama un smagi elsodama atgāja dažus soļus tālāk.

—            Tā nevajadzēja! — viņa klepodama sacīja. — Arnold, Arnold … Tā nevajadzēja!

—           Vajadzēja! — es kliedzu pretī. — Un kā vēl vajadzēja! Dzīvotu dienvidos vai kādā arābvalstī, tu jau sen būtu sagriezta šķēlītēs! Tu saproti, Silvij?! Nedrīkst tā atnākt ar savu mīļāko un paņirgt par to, kas otram varbūt ir pats svarīgākais dzīvē!

—           Vai es ņirdzu? — Silvija jutās apvainota. — Es vienkārši gribēju godīgi atvadīties! Vēl vairāk! Es gribēju tev no sirds pateikties par to visu …

—            Par ko visu? — es viņu asi pārtraucu. — Mums taču bija tikai pats sākums.

—            Toreiz viss tik muļķīgi sanāca … — Silvija atcerējās mūsu satikšanos.

—    Un tagad sanāk gudri? — es ātri uzprasīju.

—           Tagad vajadzētu sanākt gudri, — Silvija, jau manāmi nomierinājusies, atbildēja. — Mēs patiešām viens otru jau sen pazīstam un mīlam.

Es rūgti un mazliet nicīgi iesmējos.

—    Taisni apbrīnojami, cik tas ir universāls attaisnojums! Mīlestība! Attaisnojums visam! Jebkurai nelietībai un nodevībai!

Saguris un garīgi nospiests aizgāju līdz lielajam atpūtas krēslam, smagi tajā iegāzos un zemu noliecu galvu. Man pēkšņi kaut kā kļuva ļoti žēl, tik žēl, ka pat fiziski sametās nelabi.

Un tad es atcerējos kādu sen redzētu un ļoti spēcīgi pārdzīvotu skatu, kas man uz visu mūžu iedvesa bailes no laulības dzīves un slepus lika nicināt visas sievietes.

—    Zini, Silvij, — es klusi sāku stāstīt, — līdz pat šai dienai nekādi nespēju aizmirst kādu drausmīgu skatu toreiz Sibīrijā. Mums kaimiņos dzīvojošā ģimene izjuka. Sieva, tāda smuka un ļoti smalka Rīgas kundzīte, nekādi vairs nespēja izturēt badu, nabadzību un visapkārt valdošo drausmīgo netīrību. Viņa aizgāja dzīvot pie vietējā veikala vadītāja, bet virs ar trim bērniem palika viens. Un zini, ko viņš tad izdarīja? Tas bija prātam neaptverami. Kādu dienu šis nelaimīgais vīrs ar visiem trim bērniem uzkāpa Jeņisejas krastā kādā ļoti augstā klintī, kuru vietējie iedzīvotāji sauca par Velna galvu. Brītiņu viņš tur stāvēja, droši vien skaļi nolādēdams savu neuzticīgo sievu un varbūt Dievam piedošanu izlūgdamies.. . Pēc tam viņš noliecās un visus trīs mazos bērnus citu pakaļ citam nosvieda lejā Jeņisejas atvaros. .. Tad, kaut kā savādi un ļoti gari kaukdams, ari pats gāzās lejā. Mēs visi tur stāvējām apakšā un šausmās kliedzām. Un tad es solījos, jau toreiz es nosolījos un skaļi zvērēju, ja arī man tā gadītos … Es tādu sievieti…

Silvija nobāla un ātri atkāpās līdz durvīm.

—    Tu gribi mani sodīt? — viņa bailēs nočukstēja un ar roku jau satvēra durvju rokturi.

Es piecēlos, viņu nicīgi noskatīju un pateicu to, ko tobrīd domāju.

—    Nē, Silvij! Staigā laimīga! Bet nešaubos, ka agrāk vai vēlāk tevi sodīs dzīve.

Silvija steidzīgi aizgāja.

Es atkal iekritu atpūtas krēslā un cieši aizvēru acis. Likās, ka esmu vai nu atklāti apzagts, vai netaisnīgi piekauts.

II

Pagāja desmit gadi.

Tovakar aizvien vēl augstākās klases restorānā Astorija viss ritēja ka parasti. Spoži mirdzēja zāles lielie spoguļi, pie bagātīgi klātiem galdiņiem klusi sarunājās eleganti ģērbta publika, sieviešu mati un miesa izstaroja dārgas ārzemju smaržas, vīrieši smēķēja Marlboro cigaretes, starp galdiņiem nemanāmi slīdēja slaidi, melnās frakās tērpti viesmīļi un mūsu nelielais orķestris ne pārāk skaļi atskaņoja Glena Millera, Djuka Eling- tona un Džordža Geršvina pazīstamās džeza melodijas.

Es kārtējo reizi nesteidzīgi paņēmu rokās savu spožo alta saksofonu un, pirms to pieliku pie lūpām, dažus mirkļus vēlreiz uzmanīgi pavēroju zāli, kur atkal sastapos ar neparasti skaistas, sarkanā vakartērpā ģērbtas sievietes skumjo skatienu.

Viņa izskatās pēc cilvēka, kuram pietrūkst mīlestības, es nodomāju un kopā ar orķestri sāku aizrautīgi spēlēt Millera Saules Ielejas serenādi. Varbūt šī vienreizēji skaistā melodija sievieti sasildīs un ātri aizdzīs viņas skumjas. Es spēlējot joprojām nenolaidu acis no grūtsirdīgās skaistules. Un tu atcerēsies kaut ko labu un patīkamu. Un tu aizmirsīsi, ka vasara ir jau pagājusi un pilsētas kokus bez žēlastības kailus izģērbj auksts un lietains rudens. Un tu vēlēsies un gaidīsi no šīs pasaules kādu vēl nebijušu brīnumu. Bet dzīve ir skopa. Tā tikai ārkārtīgi retos gadījumos mums vēlīgi uzsmaida un pasniedz kādu no savām retajām dāvanām.

Mēs beidzām spēlēt, un es mazliet noguris apsēdos savā ierastajā vietā netālu no klavierēm. Pianists man atzinīgi pamāja ar galvu un vēl brīdi lēni vienatnē atskaņoja variācijas par Saules ielejas tēmu.

Darbs bija beidzies. Savācām instrumentus, taisnīgi sadalījām vakara peļņu un gājām prom. Pulkstenis rādīja lieši divpadsmito nakts stundu.

Es, protams, varēju izvēlēties arī citu ceļu, taču, kāda neizskaidrojama spēka aicināts, nogriezos pa kreisi un gāju cieši garām galdiņam, pie kura sēdēja vientuļā sieviete sarkanajā vakartērpā. Vienkārši bija patīkami vēlreiz uzmest acis sievietes skumju apvītajai sejai. Tajā es redzēju kaut ko tādu, ko nevar uzreiz izskaidrot, ne arī aizmirst.

Kad jau biju pagājis viņai garām, pēkšņi sev aiz muguras izdzirdu klusu, bet satrauktu sievietes balsi.

—    Arnold!

Es nodrebēju un apstājos. Tas bija pārāk negaidīti. Sievietes maigā balss viegli trīsēja. Acīmredzot viņa bija ļoti uztraukusies.

—     Jā? — es lēnām pagriezos un mazliet izbrīnījies paskatījos uz daiļo restorāna apmeklētāju. Viņas lielajās, tumšbrūnajās acīs bija skaidri saskatāmi spīts un savāds izaicinājums.

—    Jūs jau aizejat? — sieviete painteresējās.

—            Kā redzat, — es atbildēju. — Tūlīt vispār restorānu klapēs ciet un arī jums būs jāiet.

Sieviete mīļi pasmaidīja.

—    Bet te ir tik labi. Redziet, vēl gandrīz pilna zāle!

—            Bet jūs sēžat viena, — es ar galvu pamāju uz galdu. — Draugi jau aizgāja?

—            Patiešām, — sieviete skumīga apstiprināja. — Draugi jau aizgāja. Tādi jautri un laimīgi, taču es vēl gribētu palikt.

—     Kādēļ? — es nez kāpēc pajautāju.

Sieviete tā kā saminstinājās un apmulsa, tad, man par milzīgu pārsteigumu, negaidīti atzinās. — Jūsu dēļ, Arnold.

Es gandrīz vai skaļi iesmējos. To nu nebiju gaidījis.

—           Pateicos, cienītā kundze! — es viņai pat nedaudz paklanījos. — Tas ir patīkami. Jau sen manis dēļ neviena sieviete … Parasti es nez kādēļ tieku atstāts.

—            Kaut kā negribas ticēt, — sieviete vairākkārt pašūpoja krāšņi safrizēto galvu, tad negaidīti atklāti pajautāja: •— Jūs esat ļauns? Skops? Varbūt nespējīgs?

Es labu laiciņu klusēju, cieši ieskatīdamies sievietes daiļajā sejā.

—    Domāju, ka ne, — es lēni atbildēju, — Bet tā bieži sanāk.

Paskatījos uz bāra pusi un ar acīm meklēju viesmīli.

—    Varbūt jūs vēl vēlaties kaut ko iedzert?

Sieviete viegli papurināja galvu.

—            Pateicos, Arnold! — viņa sacīja. — Es vairs negribu dzert. Es tikai paliku, lai paklausītos jūsu spēli. Tas bija tieši tas, kas man šovakar vajadzīgs.

—            Priecājos, ka esmu spējis jums kaut kā palīdzēt. Jums ir kādas nepatikšanas? Skumji?

—    Vai jums ir jautri? — sieviete ātri atjautāja.

—    Ne visai, — es atzinos.

—           Man arī ne visai, — sieviete teica. — Bet šis vakars un jūsu patiešām brīnišķīgā saksofona spēle man mazdrusciņ atdeva pašpaļāvību. Tagad jūtos drošāka.

Es vēlreiz, atklāti sakot, ar diezgan nekaunīgu skatienu noskatīju sievieti no galvas līdz kājām, un mani neatstāja savāds nemiers, sajūta, ka šo sievieti es jau kaut kur esmu redzējis vai ar viņu pat kādreiz runājis.

Jūs ievēroju jau vakara sākumā, — es teicu, — un tūlīt nodomāju — redz, kur sēž skaista un laimīga sieviete!

Viņas lielajās acīs, sejā un biezajās lūpās atkal iegūla pirmītējs skumjas.

Diemžēl jūs esat kļūdījies.

—    Es gan tā gluži neteiktu, — ātri iebildu. — Vai tad jūs neesat skaista?

Sieviete šķelmīgi pasmaidīja un tajā bridi izskatījās tik ļoti iekārojama, ka pēkšņi sajutu pār visu ķermeni pārskrienam karstas trīsas …

—    Es jums patīku? — viņa jautāja un no manas sejas nenovērsa ciešu, tomēr ļoti maigu skatienu.

Brīdi padomāju. Joprojām nesapratu, ko šī sieviete no manis vēlas, taču ja viņa vēlas tieši to pašu, ko es… Vientuļa sieviete restorānā. Varbūt vientuļa arī dzīvē? Un kā viņa zina, ka mani sauc par Arnoldu?

—    Jūs man ļoti patīkat, — es sacīju, tad atkal skatienu pārlaidu plašajai restorāna zālei. Apmeklētāji pamazām sāka izklīst. — Jūs bieži nākat šurp?

—     Esmu atnākusi pirmo reizi, — sieviete atbildēja un nervozi sameklēja cigareti. — Draudzene ar vīru atzīmēja savas iepazīšanās gadskārtējo jubileju un mani uzaicināja līdzi. Un nenožēloju. Es atkal ieraudzīju tevi.

Es apstulbu. Bet pa to laiku sieviete piecēlās, panāca soli tuvāk un ar pirkstu galiem tikko manāmi pieskārās manai sejai.

—     Tu patiešām mani vairs neatceries? — viņa klusi uzprasīja.

Joprojām jutos stipri apmulsis. Un pēkšņi sajutu savādas bailes, it kā kaut kur tepat blakus man draudētu briesmas. Saspringu un cieši ieskatījos nepazīstamās sievietes acīs.

—    Kas tu tāda esi? — es klusi jautāju.

Sieviete atvilka roku un skatījās sāņus. Arī viņa bija apmulsusi. Tad saņēmās, atkal mazliet skumji pasmaidīja un man pavisam negaidīti viegli trīcošā balsī pavēstīja: — Es esmu meitene, kurai tu kādreiz nodarīji pāri. Tā, mazliet…

—    Tas bija sen?

Sievietes tumšās acis tapa gaišas, un viņa tikpat gaiši iesmējās.

—    O, Arnold! Tas bija pirms tūkstoš gadiem! — viņa sacīja. — Mēs toreiz bijām gandrīz vēl bērni. Atceries VEF tehnikumu piecdesmit sestajā gadā? Tu nesen biji atgriezies no Sibīrijas un izturējies izaicinoši lecīgi, vienmēr biji tāds uzspēlēti bravūrīgs un ļoti kauslīgs. Man šķiet, tev bija baigā cemme uz visiem tiem labi apģērbtajiem un paēdušajiem rīdziniekiem. Un tad otrajā kursā tu kādai meitenei ātri sagrozīji galvu, stāstīdams par saviem Sibīrijas piedzīvojumiem un vecāku zaudējumu, tādējādi izraisot līdzjūtību un vēlmi pažēlot. Un beigu beigās tā meitene tevi arī pažēloja. Viņa tev

atdevās, daudz nedomādama par sekām un savu nākotni. Viņa tikai gribēja, lai tev būtu labi. Bet pagāja vasara, pienāca rudens, taču Arnolds Nordeķis tehnikumā vairs neatgriezās …

Es atviegloti nopūtos, pasmaidīju un atcerējos. Jutu, ka dvēselē brāzmaini iedrāžas prieks. Kaut kas patīkams un silts uzvēdīja no manas jau sen aizgājušās jaunības.

—           Indra? — es pārsteigts iesaucos un ar abām rokām satvēru sievietes plecus. — Tu?

—    Tā pati, Arnold, — viņa apliecināja. — Indra Zemīte.

Pieliecos un saviļņots noskūpstīju Indru uz lūpām. — Mana

tālā pirmā meitene, — es klusi nočukstēju. — Kā tu mani pazini?

—    Bet kā tu mani aizmirsi? — Indra atjautāja.

—            Piedod, Indra, es toreiz vienkārši aizbēgu, — es sacīju, puslīdz skaidri atcerēdamies senus pagātnes notikumus. — Man apnika dzīvot kopmītnē, staigāt apkārt slikti apģērbtam, mūžīgi bez naudas . . . Kauns, bet es taču tev nespēju nopirkt pat ziedus. Man ļoti gribējās pēc iespējas ātrāk sākt normālu dzīvi.

—    Izdevās? — Indra painteresējās.

—           Vispār jā, — es domīgi atbildēju. — Atkal aizbraucu uz Sibīriju, ilgus gadus strādāju pie ģeologiem, medniekiem un koku pludinātājiem, sapelnīju diezgan pamatīgu naudu un atgriezos Rīgā. Pēc dažiem gadiem nopirku automašīnu un dzīvokli Juglā. Tur arī pašreiz dzīvoju.

—           Viens? — Indra nez kādēļ vaicāja un vērīgi uz mani paskatījās.

—           Viens, Indra, viens, — es ar mazu nepatiku atbildēju un mani pēkšņi atkal sagrāba aukstas bailes. Es atcerējos Indras nupat pateiktos vārdus: «Viņa tev atdevās, daudz nedomādama par sekām un savu nākotni…»

Satraukts atkal apkampu sievietes plecus.

—           Paklausies, Indra! — mana balss jūtami drebēja. — Vai tikai tu pirmīt negribēji teikt… ? Tev no manis ir bērns?!

Indras skaisto seju jau kuro reizi atkal pārklāja vieglas skumjas.

—           Vai tas tev būtu tik ļoti nepatīkami? — viņa nedaudz aizlauztā balsī vaicāja.

Es drūmi klusēju, jo nezināju, ko atbildēt.

—           Nomierinies, Arnold, — Indra pateica. — Man nav no tevis bērna. Man ir divas pieaugušas meitas, bet tur jau vainīgs cits.

Man uzreiz kļuva vieglāk, uz Indru es varēju paskatīties jau daudz mierīgāk.

Tātad tev viss kārtībā?

Indra strauji papurināja galvu un smagi nopūtās.

—            Nē, Arnold, man nekas nav kārtībā, — viņa grūtsirdīgi atzinās. — Virs pirms sešiem gadiem aizgāja bojā autokatastrofā, abas meitas apprecējušās un dzīvo pie saviem vīriem. Es nīkstu viena.

Es līdzjūtīgi uz viņu paskatījos.

—     Iznāk, ka mums abiem nav īpaši paveicies, — es sacīju.

—    Tu arī esi atraitnis? — Indra mazliet izbrīnījusies jautāja.

—            Nē, — es atbildēju. — Mana sieva ar mašīnu nebrauca. Aizlaidās tāpat.

—    Zēl?

—     Tagad jau vairs nē. Nu jau būs pagājuši desmit gadi.

—            Varbūt tā tev bija likteņa atmaksa par mani? — Indra nopietnā balsī vaicāja.

Es atkal labu laiciņu klusēju. Restorāna zāle kļuva arvien tukšāka.

—    Varbūt, — es beidzot domīgi atbildēju.

Indra nedaudz paliecās pie manis un tikko manāmi ar pirkstu galiem pieskārās manai sejai un kaklam.

—     Ko tad mums tagad darīt, Nordeķa kungs?

Es paraustīju plecus un atkal ar acīm meklēju viesmīli.

—            Zini, nupat kaut kā baigi gribas iedzert, — ar sausu muti sacīju.

Arī Indra mazliet skumīgi paskatījās uz jau pustukšo zāli.

—     Krogu patiešām drīz slēgs. Cilvēki aiziet.

Es vēl mirkli galvā pārliku dažus variantus, tad apņēmīgi paskatījos uz zāles durvīm.

—           Ejami — mazliet uztraucies saņēmu Indras roku. — Man mājās ir pilns bārs ar visdažādākajiem dzērieniem.

Indra izbrīnā iepleta acis.

—    Tu vēlies, lai es tev eju līdzi uz mājām?

—     Kādēļ gan ne?

—            Atkal gribi mani pavest? — Indra prasīja, un es pēc viņas balss nespēju uzminēt, vai tas viņai būtu patīkami. Es tikai iesmējos, spēcīgi saspiedu Indras roku un negaidīti viņu pievilku sev klāt. Uzreiz sajutu viņas stingrās krūtis un tuvo, satraukto elpu.

—            Pirms desmit minūtēm tevi vēl nepazinu, — es diezgan asi viņai atgādināju. — Mēs katrs dzīvojām savu dzīvi un nemaz nedomājām, ka šo nakti varētu pavadīt ari citādi nekā parasti. Bet tu mani pazini, un es atcerējos tevi. Tad kādēļ gan ne, Indra? It sevišķi tādēļ, ka šoreiz mēs varēsim būt daudz godīgāki. Šoreiz mums vairs nebūs ne jāmelo, ne jāsola …

Es vedu viņu uz mājām ar savu veco žiguli. Tas lēni slīdēja pa naksnīgo Rīgas centru, tikai pa retam iztraucēdams kādu vēlīnu gājēju. Vientuļas dega arī ielas spuldzes, daži reklāmas uzraksti, un tumšās rudens debesis pilsētu bija apsegušas kā ar melnu segu.

Man blakus, pārmetuši vienu kāju pār otru, sēdēja Indra, ar dzimušas aristokrātes eleganci smēķēja cigareti Camel un saspringta raudzījās slapjajā naktī.

Par ko viņa tobrīd domāja? Vai atcerējās ar mani kādreiz pavadīto nakti, vai ar patīkamu satraukumu domāja par gaidāmo?

Ari es klusēju. Daudz nepārdzīvoju un īpaši arī nepriecājos par šo negaidīto tikšanos. Mana miesa, nervi un sirds netrīsēja lieliskā pārdzīvojuma gaidās, jo pie tā visa es jau zināmā mērā biju pieradis. Sirds dziļumos priecājos, ka šai sievietei savulaik tomēr neesmu sagādājis pārāk smagus pārdzīvojumus, nebiju izraisījis vilšanos un sāpes. Viņa mani nebija nolādējusi, nebija vēlējusi man neko sliktu vai neparedzētu, jo vai tad citādi viņa tagad sēdētu blakus un vieglprātīgi ļautos ilūzijai, ka atkal var atgriezties jaunībā?

Es apliku labo roku ap Indras pleciem un, nedaudz pagriezies pret viņu, uzmundrinoši pasmaidīju.

—    Tūlīt, būsim klāt, — daudzsološi pavēstīju. — Jugla ir Rīgas skaistākā vieta, tikai žēl, ka tu pašlaik neko no tā neredzi. Ezeru, mežu, dārzus, mājas un parku ir aprijusi nakts.

—    Labi, ka mēs vēl esam dzīvi, — Indra iesmējās.

Es neko neatbildēju, automašīnu apstādināju mājas pagalma stāvvietā, un jau pēc dažām minūtēm mēs atradāmies dzīvoklī.

Viņa to rūpīgi apskatīja un, šķiet, jutās nedaudz pārsteigta par tur valdošo kārtību un tīrību, istabu moderno iekārtojumu, bet visvairāk laikam tomēr par to, ka es patiešām dzīvoju viens.

Viņa apstājās istabas vidū, vērīgi pārlaizdama skatienu mīkstajiem atpūtas krēsliem, savdabīgajai stāvlampai, nelielam galdiņam, platam dīvānam, oriģinālajai sekcijai un lieliem grāmatu plauktiem.

Neteikšu, ka te būtu slikti, — viņa atzinīgi novērtēja re- d/.tMo un apsēdās uz viena no mīkstajiem atpūtas krēsliem.

I urklāt tev ir pārsteidzoši daudz grāmatu.

.Iii, tā ir mana aizraušanās, — es ar zināmu lepnumu pāvi md |u. Tāpat kā gleznas. Jau krietni sen izrēķināju — labāk naudu iztērēt grāmatās un mākslas priekšmetos nekā no- <l/i il vai notriekt ar sievietēm.

Indra ar neviltotu interesi paraudzījās uz atkalatrasto jaunības draugu un laikam īsti nesaprata, vai es šai mirklī esmu patiess, vai arī drusku pietēloju. Bet dzīvokļa iekārtojums tomēr liecināja man par labu.

—    Strādā krogā un nemaz nedzer? — Indra tomēr šaubījās.

Es piedodoši pasmaidīju.

—     Neteicu, ka nemaz.

No bāra izņēmu greznu skotu viskija pudeli, divas kristāla glāzes, sarkano ikru bundžiņu, sieru, žāvētu desu, riekstus un uzliku uz galda.

—       Kā tu vispār kļuvi par mūziķi? — Indra pēkšņi painteresējās, laikam istabas stūrī ieraudzījusi klarneti un trompeti.

Apsēdos viņai iepretim, brīdi lampas rožainajā gaismā pavēroju noslēpumaini mirdzošo Indras seju, greznās kleitas dziļo šķēlumu, apmierināts pasmaidīju un glāzēs lēni ielēju pēc sadegušiem graudiem smaržojošo dzērienu.

—       Kad atgriezos no Sibīrijas, — nesteidzīgi sāku stāstīt, — neklātienē pabeidzu celtniecības tehnikumu un dažus gadus nostrādāju tepat Rīgā. Brigadieris, iecirkņa vadītājs… Ar tehnikuma izglītību augstāk uzlēkt nevarēju. Bet saksofona un trompetes spēli apguvu pašmācības ceļā. Mani kādreiz pierunāja draugs, pamēģināju, spēle gāja no rokas un tagad jau esmu labs profesionālis.

Mēs saskandinājām glāzes, viens otram vēlīgi uzsmaidījām, iedzērām un uzkodām. Kļuva siltāk un mierīgāk. Es ilgi ar patiku vēroju pretim sēdošo sievieti, tad mazliet paliecos uz priekšu, uz Indras kājām uzliku savas plaukstas, mirkli pagaidīju, tad sāku tās uzmanīgi glāstīt. Arvien augstāk un augstāk …

—       Kādēļ no tevis aizgāja sieva? — Indra jautāja, apzināti vai neapzināti mazliet paplezdama kājas. — Viņai nepatika tava kroga dzīve?

—       Nē. Nekādu skaļu pretenziju nebija. Man dažreiz pat šķita, ka viņa ļoti priecājas, ja vakaros neesmu mājās.

—     Kādēļ? — Indra tomēr neatlaidās.

Es lēnām atvilku rokas no viņas kājām un paraustīju plecus.

—       īsti nemaz nezinu. Iemeslu jau laikam bija daudz, bet vispār viņai nepatiku ne es, ne Rīga.

Tad brīdi padomāju un atkal labo roku uzliku Indrai virs ceļgala.

—       Tu zini vārdu, ko cilvēki visbiežāk nolād un tajā pašā laikā visvairāk arī slavē?

Indra īsu laiciņu klusēja, tad iesaucās: — Alkohols!

—    Nē, — es sacīju. — Šis vārds ir mīlestība!

Viņa kļuva nopietna un šaubās pašūpoja galvu.

—     Nu nē. Ne jau vārdu …

—    Pareizi! — es teicu. — Slavē vai nolād cilvēku.

—    Tu viņu tagad nīsti?

—           Jā, — es, ne mirkli nedomādams, atbildēju. — Un ne tikai viņu vien! Varbūt tas viss ir ļoti stulbi, nepareizi un nevajadzīgi, taču es joprojām ienīstu arī to cilvēku, kurš toreiz, karavīru pavadīts, ar papīra lapu rokā atnāca uz mūsmāju un skaļi kliedza: «Te viņi ir, tie Nordeķi!» Un ienīstu to šķībacaino zaldātiņu, kas bez domāšanas nošāva manu vecotēvu, un ienīstu to kolhoza brigadieri, kura vainas dēļ toreiz Sibīrijā aizgāja bojā mani vecāki, un ienīstu visu šo tirgoņu un politiķu pasauli un… Zini, es no sava naida kādreiz gribēju aizbēgt mīlestībā, bet.. . Nāca klāt tikai jauns naids.

Indra paliecās uz priekšu un ar savām spilgti uzkrāsotajām lūpām gandrīz pieskārās manējām.

—           Tev tomēr ir vajadzīga sieviete, — viņa klusi sacīja. — Es saprotu, ka ne mīlestība pati par sevi, ne vīrietim sieviete, ne sievietei vīrietis nav pati drošākā vieta, kur patverties, taču pagaidām nekā labāka tomēr nav.

—    Bet nav arī nekā sliktāka …

—            Labāka, Arnold, labāka! — Indra dzidri iesmējās un ātri mani noskūpstīja. — Tev vajag vēlreiz iziet cauri vienai trakai mīlestības vētrai! Tā, lai izdrebina visas iekšas un katru nervu šūnu! Arī nelaimīga mīlestība dažreiz šo pasauli padara skaistāku un skaidrāku!

Tagad savukārt es paliecos tuvāk Indrai un nopietni ieskatījos viņas lielajās acīs.

—    Kopā ar tevi?

Indra jutās patiesi pārsteigta. Man šķiet, viņa neuzspēlēja.

—   Ar mani?! — Indra iesaucās un ātri nolaida skatienu.

Kādēļ gan ne?

Indra steidzīgi sameklēja cigareti un nervozi aizsmēķēja.

Pārāk strauji, draudziņ …

Bet labus padomus dot gribi?

Eh jau to ievēroju restorānā, — Indra pateica. — Skatī- |"r, u/ U>vi un domāju, ka tā spēlēt var tikai ļoti nelaimīgs cllvAka.

Nē Indra, es neesmu nelaimīgs. Tikai dažreiz uznāk skumjas. Un, atklāti sakot, ari sieviete man ir vajadzīga tikai tad kad es par to to ļoti domāju.

šovakar nedomā par to! — Indra sacīja, un es īsti nesa-

pratu ko tadd beigu beigās viņa ir gribējusi, nakts vidū brauk-

dama pie manis uz mājām? — No tā mūsu tehnikuma gada mūs šķir pārāk ilgs laiks. Es nezinu, kāds esi tu, un tu nezini, kāda esmu es.

—      Mūs nešķir nekas! — es, mazliet iededzies, iesaucos. — Pati redzi, cik mēs jau esam tuvi… Un vispār .. . Vienu cilvēku no otra patiesībā šķir tikai aizspriedumi vai iztēles trūkums.

—      Varu gan iztēloties, kā tu ik vakaru šurp atved krogā sadabūtas meitenes!

Es iesmējos.

—      Nevienu! Man ir pat pretīga visa šī izlepusi, treknā un visai prastā pašreizējā restorāna publika, bet es mīlu savu darbu, un krogs man pagaidām ir vienīgā vieta, kur es vēl varu strādāt un labi nopelnīt.

Indra uzreiz kļuva ļoti nopietna un vēlreiz nopētīja mani ar dziļu interesi.

—    Tu esi bagāts? — viņa tieši uzprasīja.

—      Es būšu bagāts, — atbildēju. — Varbūt pat ļoti. Esmu pieprasījis atpakaļ savu vecāku bijušo lauku saimniecību, lielu māju, deviņdesmit hektārus zemes un sešpadsmit hektārus vislabākā meža.

Indra kļuva vēl nopietnāka.

—      Jā, Arnold, — viņa domīga lēni noteica. — Tas patiešām kaut ko nozīmē.

—      Tas nozīmē stabilitāti visam mūžam, — es sacīju un jutos mazliet pat lepns.

—      Tu esi gatavs tik krasi mainīt savu dzīvi? — Indra vaicāja un viņas balsī skanēja tikko samanāma cerība un šaubas.

—      Mēs vienmēr tam esam gatavi, — es paskaidroju. — Tad, kad iemīlamies, kad precamies, kad šķiramies. Pat šķērsojot ielu pie sarkanā aizlieguma signāla, mēs diendienā nāvīgi riskējam kardināli izmainīt visu savu dzīvi…

—      Tu bieži ievēro šos aizlieguma signālus? — Indra painte- resēj ās.

—      Vienmēr! — es apliecināju. — Tāds nu es esmu. Bet šovakar . . . Skatoties uz tevi, uz tavu vēl joprojām tik skaisto seju un kājām … Es gribētu visām sarkanajām ugunīm drāzties garām…

—      Labāk jau ne! — Indra, šķelmīgi iesmiedamās, atmeta ar roku. — Tādēļ Arnold, jau tās ugunis deg, lai nenotiktu avārija! Vai to mūsu dzīvē ir bijis mazums?

—      Tāpēc arī beidzot gribu mieru, — es atzinos. — Gribu sev blakus labu sievieti, gribu lauku māju, dārzu, mežu un pilnīgu drošības izjūtu.

Indra ilgi klusēja. Es nesteigdamies vēlreiz piepildīju glāzes un paskatījos uz pretim sēdošo sievieti. Viņa bija noliekusi galvu un par kaut ko saspringti domāja. Man šķiet, viņa domāja par mani, par mūsu iespējamām attiecībām un ātri izsvēra, vai ir vērts tā pēkšņi ņemt un izmainīt savu dzīvi. Bet uz to pusi gāja. Jo viņa drīz pacēla galvu, paskatījās uz mani, un viņas acīs es nepārprotami ieraudzīju vēlēšanos būt kopā ar mani.

—    Arnold! — viņa mazliet skumji teica. — Es sāku tevi apskaust! Tā ir iznācis, ka man nav neviena rada laukos, bet dažreiz tā gribas … Gan zemi, gan māju, gan dārzu, gan upi un klusumu. Tas ir tas, kā mums visiem te, pilsētā, pietrūkst — pārliecības, ka cilvēks nevar pazust.

Redzēju, ka Indra grib būt kopā ar mani, tikai joprojām to negrib vai neprot pateikt. Es pieskandināju viņas glāzei un mazliet iedrošināju.

—    Atceries, Indra! — es atgādināju. — Tu taču biji mana pirmā meitene …

Indru lēnām pārņēma savāds, sen neizjusts nemiers, kas tai pašā laikā dīvainā kārtā radīja arī siltu miera un drošības sajūtu. Viņa atradās skaistā, elegantā dzīvoklī. Visapkārt labas gleznas un modernas mēbeles. Iepretim sēž simpātisks, mierīgs un diezgan pašpārliecināts vīrietis, kas acīmredzot skaidri zina, ko viņš ir vērts un ko šai dzīvē grib vēl sasniegt. Viņa pēc šāda vīrieša bija ilgojusies visu mūžu, viņa vienmēr bija gribējusi mierīgu, normālu ģimenes dzīvi. Varbūt jau toreiz, tehnikuma laikā, neprātīgi iemīlēdamās Arnoldā, viņa bija nokļuvusi pavisam tuvu kārotajam mērķim. Viņa toreiz bija izvilkusi pilnu lozi, uz tās krita varbūt lielākais laimests mūžā, vienīgi dzīve kā bankrotējis baņķieris nedaudz aizkavēja šī laimesta savlaicīgu izmaksu. Nu viņa atkal ir nostājusies pie šaurā kases lodziņa, uztraukusies ar cerībām tur rokā veco lozi un gaida ierodamies kasieri. Vai tiešām ari šoreiz viņš ne- nliitiks un, ja atnāks, vai atkal paziņos, ka kase ir tukša?

Es atceros, — Indra tā kā nedaudz apmulsusi ātri izdzēra rnivu glāzi. — Un tu, Arnold, biji mans pirmais zēns…

šie vāirdi manī tūlīt radīja stipras skumjas, bet tajā pašā laikā arī prieku un pat zināmu pārgalvību.

tui man šovakar uzkriti kā sniegs uz galvas un visu uzvandīji, es sacīju. — Bet paklausies, Indra! Kas notiktu . . ?

es nolēmu runāt pilnīgi atklāti. — Kas notiktu, ja tu tagad būtu manai pēdējā sieviete, bet es tavs pēdējais vīrietis?

indra uzreiz neko neatbildēja, bet domīga turpināja virpināt pirkstos tukšo glāzi.

Es piecēlos, aizgāju līdz naktsgaldiņam un ieslēdzu kasešu magnetofonu. Atskanēja Frenka Sinatras balss. Pēc tam piegāju pie Indras, pasniedzu roku, piecēlu viņu augšā, un mēs sākām lēnām dejot.

—    Nezinu, — Indra beidzot atbildēja. — Varbūt tas būtu kolosāli, bet varbūt… Ja nu atkal avārija?

—    Tad nu nekā, — es smaidīdams sacīju. — Tad vai nu mēs nositīsimies, vai ari …

—     Tu vēl gribi riskēt? — Indra pavaicāja un cieši pieglaudās manam augumam. Es sajutu viņas karstā ķermeņa tuvumu.

—    Nē, Indra, — es viņai klusi iečukstēju ausī. — Es negribu riskēt. Es gribu tikai dzīvot. Normāli un labi. Beidzot!

Indra aplika abas rokas man ap kaklu, koķeti smaidīja, un tagad jau es nepārprotami jutu, ka šī sieviete ir mana. Un viņa ir tieši tāda, kāda man patīk, — reizē vienkārša un izsmalcināta, reizē gudra un dumja, reizē atturīga un nesavaldāmi kaislīga.

—    Tu mani prom nedzīsi, ja es pēkšņi nolemtu pie tevis palikt pa nakti? — viņa uzjautāja acīmredzot vairāk pieklājības pēc, nevis neziņas mākta, un ar savām lūpām karsti pieplaka manējām. Mēs pārstājām dejot, un es viņu skūpstīju, kā jau parasti vīrieši skūpsta sievietes, kad viņi tās vēlas iegūt.

—     Paliec, Indra! — es mazliet aizelsies sacīju. — Paliec, cik ilgi vien gribi… ,

Tieši tajā laikā, kad mēs ar Indru sākām vēl oficiāli nereģistrētu kopdzīvi,, tālajā Liepājas rajona Dunavas pagastā norisinājās daži notikumi, kas manā dzīvē bija loti nozīmīgi un par kuriem es pirms tam vēl neko nezināju.

Kādreiz lepnā, kapitāli celtā divstāvu lauku māja Robiņi atradās Joti skaistā vietā. To no trim pusēm ieskāva liels dārzs, aiz tā ziemeļu pusē bija redzama dziļa un plata grava, apaugusi smagnējām eglēm un bērziem, bet simt metru nostāk, aiz mājas dienvidu gala tecēja straujā Pērļupīte, kuras nepiesārņotajos ūdeņos vēl varēja noķert pat sudrabainas foreles…

Māju jau ilgus gadus apdzīvoja kuplā Imanta Krūziņa ģimene. Agrākajos laikos vecais ģimenes galva bija strādājis vietējā kolhozā par mehanizatoru, gūdams visas apkārtnes un pat republikas atzinību, braucis uz izstādēm, semināriem, pirmrindnieku salidojumiem un Dziesmu svētkiem, bet tagad, aizgājis pensijā, kopā ar jaunākā dēla Oskara ģimeni kļuva par jaunsaimnieku un ar lielu pacilātību un apņēmību sāka saimniekot. Perspektīvas rādījās labas. Lielā dzīvojamā māja ar vēl labi saglabātajām saimniecības ēkām un sešdesmit astoņi hektāri zemes, ko bijušais kolhozs Krūziņam bija piešķīris, solīja diezgan mierīgu un visai pārticīgu nākotni. Taču viss iecerētais negaidīti sagrīļojās, pārvērtās un draudēja ātri un bezcerīgi sabrukt.

Imants Krūziņš todien pārskaities atgriezās mājās no pagastmājas un, pat neapmīļojis salijušo suni Remo, iedrāzās lielajā istabā, kur viņu ļoti uztraukušies jau gaidīja Oskars ar vedeklu Silviju.

Savulaik, kad Oskars jauno sievu bija ievedis šajā mājā, viņa vecajam Krūziņam nemaz nebija gājusi pie sirds. Pirmkārt jau tādēļ, ka bija ļoti jauna, otrkārt, izrādījās, ka jau bija dzīvojusi kopā ar kādu citu, bet treškārt, izskatījās pēc smalkas Rīgas jaunkundzītes. Taču viņam un visiem par lielu pārsteigumu Silvija ātri iejutās jaunajos apstākļos, bija čakla, saticīga un laida pasaulē vienu mazbērnu pēc otra …

—    Nu kā, tēv? — Oskars mazliet drebošā balsī jautāja.

—           Tā ir, kā mēs domājām! — Imants attrauca un ar spēku iesvieda cepuri istabas kaktā. — Mūsu mājai un zemei patiešām ir uzradies saimnieks!

Oskars pagalam apmulsis skatījās te uz tēvu, te uz sievu.

—           Bet ļaudis taču runāja, ka… bijušais saimnieks esot Sibīrijā nomiris!

—           Tā tas patiešām arī ir, — vecais Krūziņš apstiprināja un smagi iegāzās krēslā. — Zemi un māju pieprasa viņa dēls.

Oskars tā kā nobijies vēlreiz paskatījās uz sievu.

—    Silvij, tu dzirdēji?

—Dzirdēju, Oskar, dzirdēju, — viņa mierīgā balsī atteica. — Tikai neviens lai te necer kaut ko dabūt! Viss šeit ir mūsu.

Pēc tam Oskars pagriezās pret tēvu.

—    Kas viņš tāds ir, šis bijušā saimnieka dēls?

Imants Krūziņš negribīgi atmeta ar roku.

Nezinu! Kaut kāds tur rīdzinieks! Nordeķis.

Silvija pēkšņi jutās tik pārsteigta, ka pat nedaudz sagrīļojās. Viņas debeszilās acis plati iepletās, sirdsdarbība paātrinājās, un vii,wi varbūt vēl neapzināti, taču diezgan skaidri apjauta, ka in.i|.ipamazām ienāk nelaime …

Nordeķis? — Silvija nobālusi iesaucās. — Kā viņu sauc?

Vi'tniīi Krūziņš, nedaudz sasprindzis, mēģināja atcerēties.

Mnn šķiet, Arnolds. . . Jā, tieši! Arnolds Nordeķis! — pēc tam nicīgi piebilda: — Strādājot krogā par muzikantu!

silvija jutās satriekta. Notikušais šķita gandrīz vai fantastisks, un viņu atkal sagrāba bailes, ka tik liktenīga sagadīšanās nevarbūt nejauša Tas viss ir bijis likteņa ieplānots un Dieva nolikts. Jo acīmredzot patiešām tā arī ir, ka neviens pārkāpums, neuzticība vai nodevība nekad nepaliek bez soda …

Silvija apsēdās uz krēsla malas un ar abām rokām satvēra izspūrušo galvu. Viņa pirms desmit gadiem šai mājā bija ienākusi kā laimīga sieviete, vai patiesi tagad no tās būs jāaiziet izdzītai un uz mūžu mūžiem nolādētai?

—     Tas nevar būt… — viņa, vēl joprojām nespēdama tam īsti ticēt, smagi šūpoja galvu. — Kā tas vispār ir iespējams?

—     Bet ir, vedekliņ, ir iespējams! — Imants Krūziņš dusmīgs iesaucās. — Tagad jau katrs pilsētas slaists un ikviena Rīgas mamzelīte var kļūt par lauku māju un zemes īpašniekiem! Es tikai nezinu, ko viņi ar to zemi te darīs?

—    Neko viņi nedarīs! — Oskars pārskaities atmeta ar roku.

—    Putinās un aizlaidīs alkšņos kā daudzi bijušie kolhozi! Vai tad tie Rīgas sprukstiņi, tās vecās Ulmaņlaika tantiņas un smilšu vecīši tagad kaut ko sajēdz no lauksaimniecības?! Vai viņi vispār ir spējīgi kaut ko sajēgt?! Nē! Viņi tikai spēj prasīt, atsaukties uz likumu, lielīties ar jaunalgūtajiem īpašnieku tituliem, bet strādāt viņi nekad nestrādās! Tas ir pilnīgi izslēgts! Lai zemi iemīlētu, lai to saprastu un izjustu kā dzīvei ārkārtīgi nepieciešamu lietu, uz šīs zemes no savas sastrādātās muguras un pieres vispirms ir jānotrauš kaut viena sāļa sviedru lāse … Un no acīm jānobirdina kaut viena asara …

Silvija izslējās taisna un izbrīnījusies paskatījās uz vīru. Viņš bija liela, mazliet lācīga auguma vīrietis, parasti runāja klusi, nekad strīdā neiekarsa, bija labsirdīgs un strādīgs, un Silvija vēl ne reizi nebija nožēlojusi, ka savu pirmo vīru un diezgan bezrūpīgo Rīgas dzīvi bija mainījusi pret šo cilvēku un lauku darbiem. Taču tagad viņu laimīgajai dzīvei lēnām tuvojās kaut kas melns un nepatīkams.

—    Oskar! — viņa skaļi uzsauca. — Tu vēl neko nesaprati?

—    Es sapratu visu, — Oskars skumīgs atbildēja. — Kāds pēkšņi grib atņemt mūsu māju. Bet tā pieder tikai un vienīgi mums! Mums, Silvij!

—     Par zemi es vēl neko neteiktu, — Krūziņš sparīgi sagrozījās krēslā un savā sašutumā un nepiekāpībā atgādināja Andreja Upīša romāna Zaļā zeme -saimnieku Brīviņa kungu.

—     Tiesības uz to ir mums, bet lai tagad atdod tam rīdziniekam! Lai aizrijas! Bet māja patiešām ir mūsu. Par to nu es stāvēšu un kritīšu! Par šo māju savā laikā samaksājis bargu naudu, jau četrdesmit divus gadus te dzīvoju un tagad … uz mežu?!

Istabā ilgi valdīja nospiedošs klusums, līdz to atkal pārtrauca Silvijas gandrīz vai izmisusi baiss.

—     Oskar! Vai tad tev tomēr vēl nepielēca! Arnolds Norde- ķis taču ir mans bijušais vīrs!

Beidzot arī Oskars lielā pārsteigumā atkrita uz krēsla, jauno ziņu vēl īsti nespēdams aptvert, ilgi skatījās sievas nobālušajā sejā.

—    Ko, Silvij? Ko tu teici?

Bet Silvija šķita jau nedaudz nomierinājusies.

—     Es teicu, ka šis Arnolds Nordeķis laikam ir mans bijušais virs. Cits tas nevar būt.

Oskars mazliet saguma, viņu pārņēma kaut kāda nepatīkama sajūta, un viņš labprāt tagad vēlējās piecelties kājās, iziet laukā un, nedomājot ne par kādām ģimenes nebūšanām, mierīgi pastaigāties pa mežu. Bet aiziet tomēr nekur nedrikstēja. Viss šeit notiekošais un iespējamais bija pārāk svarīgs un nopietns, lai to kaut uz mirkli varētu atstāt bez uzmanības.

—     Tagad es atceros, — Silvija sāka klusi stāstīt. — Arnolds man vairākas reizes teica, ka viņa vecākiem Kurzemē esot piederējušas lielas lauku mājas, kuru dēļ arī izsūtīti uz Sibīriju, bet nekad netika minējis māju vārdu …

—    Varbūt tad viņš pats to vēl nemaz nezināja? Vienkārši vairs neatcerējās? — Krūziņš ieminējās.

—     Ļoti iespējams, — Silvija piekrita. — Kad es viņam šad tad ieminējos, ka nebūtu slikti arī mums iegādāties kādas vecas lauku mājas, viņš vienmēr atgādināja, ka jau visu bērnību un jaunību esot pavadījis ļoti primitīvos apstākļos, tā ka tagad vēloties dzīvot ar šiku un pienācīgu komfortu.

—     Interesanti, kādēļ tieši tagad viņam šī vēlēšanās ir pārgājusi? — vecais Krūziņš nevarēja nomierināties.

—    Citādi nevar būt, ka Arnolds Nordeķis beidzot ir uzzinājis, ka Robiņos tagad dzīvo tu, Silvij, un viņš vienkārši grib tev atriebties!

Silvija bridi sadrūmusi klusēja, tad domīga piekrita.

Tā tas varētu būt. Jā. Kad mēs šķīrāmies… Zini, Os- kni … Viņš man toreiz teica: «Tu nekad nebūsi laimīga. Jo neviens cilvēks savu laimi nav spējis uzbūvēt uz citu nelaimes. Avji.ik vai vēlāk nāk atmaksa.» Un tagad tā arī nāk…

oskarrs jutās pilnīgi satriekts. Viņš saprata, ja tas patiešām tu noliks, viņa mīlestība, ģimenes laime un ierastais dzīves ritms tiks apdraudēti vai pat pilnīgi izpostīti. Un viņam pēkšņiuznāca drausmīgs naids pret šo nepazīstamo cilvēku, kas gribēja lupatu lēveros satriekt visu, ko viņš ar tādām pūlēm un neatlaidību bija sasniedzis. Taču pēc mirkļa Oskars atcerējās, ka varbūt tlešl šai brīdī viņu mājām tuvojas nevaldāma naida pārņemts cilvēks, jo arī Oskars taču kādreiz šim cilvēkam bija krietni iedragajis dzīvi, bez ilgas šaubīšanas atņemdams to, kas viņam bija vistuvākais un dārgākais…

Acīmredzot daudzi notikumi šai pasaulē ir savstarpēji saistīti un patiesībā nekas nenotiek nejauši vai ārpus kārtas. Viss jau sen ir izkārtots, izplānots un paredzēts …

—     Agrāk viņi par savām lauku mājām nelikās ne zinis! — vecais Krūziņš uzlēca kājās un nemierīgs sāka staigāt pa lielo istabu. — Kā tauriņi aizskrēja uz pilsētām, jo tur bija vieglāk un gaišāk! Tur nevajadzēja tā vergot kā kolhozā! Tagad kā dzimtkungi lepni nāk atpakaj… Ienīstu!

Oskars arī piecēlās un satvēra tēvu aiz rokas.

—     Paklausies! Tas viss ir tikai tā, vispārīgi. .. Bet ko mums tagad vajadzētu darīt konkrēti?

—     Nezinu! — Krūziņš nikns atkliedza. — Bet mums ir jāaizstāvas. Mēs nedrīkstam tā viegli un vienkārši padoties!

—    Bet likums … — Oskars klusi iebilda.

—     Ko likums?! — Krūziņš turpināja kliegt. — To vienmēr var grozīt kā grib! Un apiet! Bez tam… Silvij! Tu esi viņa bijusī sieva! Tad tagad, meit, paklausies, ko es tev teikšu! Raudi, vaimanā, plēs matus no galvas, piesauc savus bērnus vai pat liecies ar viņu atkal gultā, bet mēs nedrīkstam mūsu māju un jau piešķirto zemi atdot kuram katram atnācējam! Jo tā būtu pārāk liela netaisnība, pārāk liela …

Oskars neapmierināts paskatījās uz tēvu.

—     Ko tu te kūdi Silviju? — viņš gandrīz vai izmisis iesaucās. — Vai tad tu nesaproti, ka Arnolds Nordeķis tīšu prātu tagad grib mūs izputināt, viņš grib Silvai atriebties, un viņas asaras te neko nelīdzēs! Tās šo cilvēku tikai iepriecinās un gandarīs!

Imants Krūziņš apstājās, sadrūmis ilgi kaut ko pārdomāja, tad tāda cilvēka balsī, kurš ir iedzīts stūrī, kuram nav vairs kur atkāpties un nav arī ko zaudēt, negaidīti paziņoja: — Tad nu nekā .. . Tad nekas cits neatliks kā ņemt rokā cirvi vai bisi…

Silvija piesteidzās pie vīra un apmulsusi apkrita viņam ap kaklu.

—     Oskar… — viņa ar sausu muti čukstēja. — Kas tagad ar mums notiks? Man ir tik bail. . .

Oskars neko neatbildēja, bet satraukts caur istabas logu skatījās uz ceļu. Tas bija tukšs. Neviens vēl nenāca.

Tā bija pirmdiena, kad pēc tik ilga laika biju nodomājis atkal aizbraukt uz savām tēva mājām Robiņiem. Biju rakstījis un zvanījis pagasta valdei un zemes komisijai, visus papīrus un dokumentus par īpašuma tiesību atjaunošanu biju iesniedzis, vēl tikai vajadzēja aizbraukt uz mājām, tās apskatīt un gaidīt attiecīgo iestāžu lēmumu.

Atklāti sakot, man tā māja un zeme interesēja ļoti maz, taču Indra dīca katru dienu, ka tik vērtīgu īpašumu, taktiski veselu bagātību, nevar un nedrīkst aizlaist pa vējam un vienkārši atdāvināt svešiem cilvēkiem. Un viņas dedzīgo runu ietekmē man beidzot arī pašam arvien vairāk un ātrāk gribējās atgūt vecāku īpašumu. Ko es ar to darīšu, vēl stingri nebiju izlēmis, taču apziņa vien, ka tev bez biksēm pieder vēl arī kāds vērtīgs īpašums un zeme, mani uzreiz darīja daudz drošāku un pašpārliecinātāku. Es sāku izjust patīkamu dzīves stabilitāti un kļuvu pat laimīgs. Kā nekā tas bija ne tikai privātīpašums vien. Tās bija manu vecāku dzimtās mājas. Tur es biju nācis pasaulē. Tur es pirmo reizi biju pieskāries zemei, debesīm, lietām.

Indrai kaut kas ļoti svarīgs bija darāms firmā, kur viņa strādāja, un braukt man līdzi viņa nevarēja. Biju iemīlējis šo sievieti un mums viss ļoti labi saskanēja. Viņa man vairāk atgādināja tā saukto lietišķās sievietes tipu, kas man ne sevišķi patīk, bet mājās Indra lielākoties tomēr bija mīla un maiga.

Apģērbos, paņēmu diplomātu ar vēl vajadzīgajiem dokumentiem un noskūpstīju Indru uz abiem vaigiem.

—    Tā! — es priecīgs smaidīju. — Pats esmu smuks, visi papīri ir līdzi, atslēgas un benzīns ir, mašīna kārtībā … Vakarā būšu atpakaļ.

Indra pēkšņi izskatījās ļoti nobijusies.

—    Arnold …

—    Vēl kaut kas?

Indra pienāca klāt un abas rokas uzlika uz maniem pleciem.

—    Tev kādreiz ir gadījusies kāda avārija? — viņa negaidīti pavaicāja.

Es iesmējos. Mani aizkustināja viņas rūpes.

Divas sīkas bijušas, — es atbildēju. — Nebaidies! Tu taču Zini, — es braucu ātri, bet droši!

Nē, es neko daudz nebaidos, — Indra nodūra skatienu, bet vienmēr, kad atceros sava vīra bojāeju …

I n dažus mirkļus padomāju un beidzot pajautāju, ko gribēju pmnit jau mūsu atkaliepazīšanās dienā.

Mēs par to vēl ne reizi neesam runājuši… — es mazliet i.aiiiuIhIs teicu. — Tu sacīji, tas notika pirms sešiem gadiem … IVi tam t«'v neviena vairs nebija?

—     Bija, — Indra mazliet skumji atbildēja. — Viņš bija matemātikas skolotājs. Apbrīnojami gudrs, inteliģents, pieklājīgs un kluss. Gandrīz vai ikvienas sievietes sapnis! Viņš mani bildināja un pēc tam kā restorānā pasniedza mūsu nākotnes rēķinu! Viņš bija smalki aprēķinājis visu mūsu turpmāko dzīvi. Cik nopelna viņš un cik nopelnu es. Cik mēs drīkstēsim tērēt ēšanai, apģērbam, kultūrai un dzīvoklim. Jā, un vai mēs vēl varēsim atļauties bērnus un cik katrs tāds mums varētu izmaksāt. Tā bija solīda grāmatvedība, tur ietilpa viss mūsu turpmākais mūžs, sīki izrēķināts pa gadiem, mēnešiem un dienām … Man tas šķita pretīgi un pazemojoši. Es bez lielas nožēlas aizvēru durvis un no viņa aizgāju.

Es mazliet saraucu pieri.

—    Tu domā, ka nevajag neko rēķināt?

—     Vajag, — Indra nopietni atbildēja. — Es jau pati ari rēķināju un domāju par savu dzīvi. Tagad to daru par mūsu atlikušo mūžu. Tikai…

Indra strauji aprāvās, nez kādēļ ilgi klusēja, tad negaidīti pavaicāja: — Tā tava Silvija no tevis toreiz aizgāja jaunas mīlestības vai aprēķina dēļ?

Es atkal saraucu uzacis un mēģināju atcerēties.

—     Viņa teica, ka mīlestības dēļ, lai gan es nekādi nespēju iedomāties absolūti tīru mīlestību. Jau pati šī nepārvaramā vēlēšanās kādu iegūt vai kādam piederēt… Tās ir ļoti savtīgas intereses.

—    Tas ir saprotami, — Indra sacīja. — Mēs visi gan savā rīcībā, gan nākotnes nodomos vadāmies tikai no savtīgām interesēm. Ikvienam cilvēkam tas ir jau bioloģiski ieprogrammēts.

Es domīgs pakratīju galvu.

—    Nez vai… — klusi teicu. — Man šķiet, mūs uz priekšu dzen tikai divi stimuli — vai nu mīlestība, vai naids;

—    Bet naida jau tev vairs nav, vai ne?

—    Pret Silviju? Protams, nē! Man naids ir pret pasauli, kur uz katra soļa sastopamies ar vardarbību, cietsirdību un vienaldzību, ar totālo stulbumu un nodevību! Tādēļ tagad arī gribu atgūt savas mājas. Gribu vietu, kur mēs abi varētu aizbēgt no visiem krogiem un tautas sapulcēm, no pilsētas trokšņa un jauniem nodokļiem! Es beidzot gribu mieru. Gribu elpot tīru gaisu un dzert nesaindētu ūdeni. Es gribu kopā ar tevi, Indra. . . Kas zina, varbūt mums abiem ir palicis pavisam maz laika?

—     Nē, Arnold! — Indra iesaucās un metās mani skūpstīt. — Vai tad es tev vēl neesmu palīdzējusi tikt pāri tavam mūžīgajam pesimismam?

—            Diemžēl … — es noplātīju rokas un viņu noskūpstīju. — Taču šoreiz manas savtīgās intereses prasa būt mierīgam un izturētam.

—           Lai Dievs tev palīdz! — Indra novēlēja. — Ieejot Robiņos, tur droši vien tūlīt sāksies karš!

—           Kāds karš? — es nesapratnē pagriezos pret Indru. Viņa bija ļoti nopietna.

—           Vai tev nešķiet, ka tiem cilvēkiem tur arī varētu būt savas intereses?

—            Droši vien… — es domīgs atbildēju. Pēc mirkļa tomēr saņēmos un mundri pasmaidīju. — Nu, ko! Tad karosim! Tu domā — nevinnēsim?

—    Kas tai mājā tagad dzīvo? — Indra jautāja. — Tu zini?

—    Nav ne jausmas! Kaut kāda Krūziņu ģimene.

—    Viņiem būs kur likties? — Indra painteresējās.

—            Nezinu, — es paraustīju plecus. — Galu galā tā būs viņu problēma, ne mana! Es pārāk bieži savā dzīvē esmu palīdzējis citiem. Turklāt nesavtīgi! Tagad gribu mazliet palīdzēt arī pats sev.

Indra lēnām apvija rokas ap manu kaklu un, skatīdamās tieši acīs, mīji smaidīja.

—    Un man arī mazliet, vai ne?

—           Protams, Indra — es teicu. — Mēs to māju pārbūvēsim par dižu pili un tu tur būsi karaliene! Rīkosim trakas balles, pie mums ciemos brauks draugi, bet pa ziemu to izīrēsim bagātiem ārzemniekiem!

Tā bija laba perspektīva, un laikam tādēļ Indra vēl ciešāk saspieda manu kaklu un dzidri jo dzidri iesmējās.

—    Un būsim laimīgi!

Jā, Indra, — es piekritu. — Būsim laimīgi.

Uz Robiņam toreiz aizbraucu viens. Indra palika mājās. Lai- knm jau pareizi darīju, ka viņu neņēmu līdzi. Kādēļ viņai būtu I.immI/. un jādzird, kā sveši cilvēki lamāsies, cīnīsies un aiz- fniigiis tiem nepiederošu mantu, māju un zemi?

Visas pasaules nelaimes ir sākušās tikai un vienīgi mantas un auglīgas zemes dēļ. .. Dzīves drāmas, sarežģīti konflikti un visbaismīgākāskās traģēdijas varas, goda un mīlestības dēļ vienmēr radušās tieši no šīm cilvēku tieksmēm, nevis otrādi, kā daudzi to Iedomājas vai uzskata. Jo nevienam taču nav vajadzīgs gods paša goda dēļ. Un vara bez valsts vai vismaz pagalma un mājas teritorijas. Un nabaga mīlestība… Kam tu kaila un viena esi vajadzīga?

Manāmi uztraucies, es izkāpu no automašīnas, nostājos mājas pagalmā un vairākas minūtes ar drebošu sirdi vēroju apkārtni. Pie mājas stūra no būdas izlīda pinkains, melns suns, vairākas reizes slinki norējās, tad uzmanīgi sāka vērot svešo atnācēju. Vecajā liepā vēl varēju saskatīt vietu, kur tēvs Lieldienās parasti iekāra šūpoles. Dārzu vairs nevarēja pazīt. Vecie celiņi aizauguši, koku kļuvis mazāk, neredzēju ari lielo siena šķūni un pirti. Bet pagrabs, klēts, stallis ar vāgūzi un kūts bija tīri labi saglabājušies. Nodomāju, ka šeit acīmredzot ir dzīvojuši un dzīvo kārtīgi saimnieki.

Diezgan ilgi pastāvēju uz mājas sliekšņa, skaidri atcerēdamies, ka tieši šeit, uz šiem akmens pakāpieniem, savādi atmetis rokas un galvu, bija gulējis nošautais vectēvs, bija raudājusi māte un kliedzis tēvs …

Es nopurinājos un, šo atmiņu iedrošināts, bez īpašām bailēm un satraukuma apņēmīgi atvēru smagās durvis, šķērsoju priekšnamu un, vairākas reizes pieklauvējis, iegāju lielajā istabā. Tur mani sagaidīja pavecs, sirmiem matiem un bārdu noaudzis vīrs, kurš nedaudz saguris sēdēja vecmodigā atpūtas krēslā un ar pirkstiem nervozi dauzīja pa apaļu galdu.

—     Laba diena lauciniekiem! — es uzspēlēti mundri uzsaucu un ātri pārlaidu skatienu istabai. Nekas no mūsu agrākajām mēbelēm un iekārtojuma, šķiet, vairs nebija palicis. Bet priekšā sēdošais cilvēks acīmredzot bija pats vecais Krūziņš.

—     Labdien, labdien, — viņš dobjā krūšu balsī negribīgi atņēma manu sveicienu un saīdzis iejautājās: — Vai tik laba tā diena maz būs?

—     Nu kādēļ gan ne? — es pasmaidīju un jutos ļoti savādi, pēc tik ilgiem prombūtnes gadiem pēkšņi atrazdamies savā bērnības vietā.

—     Tādēļ, ka … — Krūziņš redzami apmulsa. — Cik es manu, jūs laikam esat no Rīgas .. ?

—    Bet jūs . .. Krūziņa kungs?

—    Tā nu iznāk, — vecais vīrs noburkšķēja.

—     Mani sauc Arnolds Nordeķis, — es stādījos priekšā, — un par savu šodienas vizīti jūs jau brīdināju.

Vecais Krūziņš tik sāji saviebās, ka viņa seja atgādināja saskābušo citronu.

—     Es neteikšu, ka man jūsu ierašanās būtu patīkama, — viņš atklāti paziņoja.

Es saprotoši pamāju.

—    Ticiet, man gluži tāpat!

Krūziņš nedaudz paliecās uz priekšu un rūpīgi un diezgan nekaunīgi mani nopētīja. Izskatījās, ka viņš nez kādēļ bija vī

lies, acīmredzot mani iedomādamies pavisam citādu. Un tā ari bija.

—     Es jūs nez kādēļ biju iedomājies daudz vecāku, — viņš klusi nomurmināja.

—     Es biju vēl puika, kad mūs no šejienes aizveda, — sacīju, vēlreiz uzmanīgi paraudzījos apkārt un pēkšņi sirdī sajutu spēcīgu smeldzi.

—     Kādēļ jūs jau toreiz … kad atkal bijāt atpakaļ Latvijā … neatbraucāt šurp? — Krūziņš nesapratnes pilnā balsī painteresējās.

—     Man toreiz bija piecpadsmit gadu, — es pieklājīgi paskaidroju. — Ko es viens šeit būtu darījis?

—    Rīgā jums bija ko darīt? — Krūziņš diezgan asi uzprasīja.

—     Rīgā bija, — es tūlīt atbildēju. — Es sāku mācīties tehnikumā un … Bet piedodiet, Krūziņa kungs! — es pēkšņi atjēdzos, ka beidzot taču ir jāsāk runāt par lietu! — Tas pašlaik neattiecas uz mana brauciena mērķi! Esmu ieradies, lai jums paziņotu, un to jūs droši vien jau pats būsit uzzinājis 110 pagasta valdes, ka esmu oficiāli pieteicis īpašuma tiesības gan uz šo māju, gan uz apkārtējo zemi.

Krūziņš labu laiciņu klusēja, tad drūmā balsī atzinās. — Jā, to es jau patiešām zinu.

Es droši pagāju dažus soļus uz priekšu, neaicināts apsēdos pie galda iepretim vecajam zemniekam un lietišķi paziņoju:

—     Pagasta kantorī man teica, ka visas atlikušās formalitātes varēšot nokārtot vistuvākajā laikā.

Krūziņš rūgti pasmīnēja, tad smagi pakratīja sirmo galvu, un es varēju pilnīgi skaidri saskatīt un sajust, ka viņam sirds ir pilna rūgtuma.

—    Jā, tagad tās lietas kārto ātri… — viņš nikns teica.

—    Gluži kā kolhozu dibināšanas laikos . . . Visu ņem nost!

—     Tā nu gluži vis nav, Krūziņa kungs! — es, mierinoši, smaidīdams, sacīju. — Tagad cilvēkiem ir iespēja kaut ko ari saņemt!

Vecais Krūziņš ātri paskatījās uz mani, un viņa jau krietni izbalējušajās acīs pēkšņi uzliesmoja daži naida zibšņi.

Bet vai pelnīti? — Krūziņš barga tiesas vīra balsī uzprasija.

mājas pašreizējā saimnieka tiešais un atklātais jautājums mani zināmā mērā pārsteidza nesagatavotu. Es nebiju paredzējis, ka no šeit dzīvojošajiem cilvēkiem saņemšu kaut kādus Iebildumus vai pat atklātu pretestību. Pirms gada, jā. Vēl pirms ineneA/i varbūt. Taču tagad, kad jau visi denacionalizācijas un zemei komisijas papīri uz galda . . .

—    Jūs domājat, ka savu vecāku mājas un zemi prasu… nepelnīti?! — es gandrīz vai sašutis jautāju. — Man tas nepienākas?!

—    Jā, Arnold Nordeķi! — Krūziņš nikns iesaucās un ar pārsteidzošu veiklību uzlēca kājās. — Tieši tā! Nepienākas!

—    Kādēļ ne? — es samērā mierīgs pavaicāju. Es negribēju naidoties. Es šo lietu vēlējos nokārtot solīdi un klusi.

—    Tādēļ, ka uz jūsu vectēva un vecāku zemes četrdesmit trīs gadus ir vergojuši citi cilvēki! — vecais Krūziņš nedaudz drebošā balsī centās paskaidrot. — Viņi te ir strādājuši no rīta līdz vakaram! Aruši, sējuši, kopuši un pļāvuši…

Pēc šiem vārdiem Krūziņš dziļā nepatikā nospļāvās turpat uz grīdas un bezgala nicīgi pateica: — Barojuši jūs tur rīdziniekus … Bet ko jūs šeit esat tādu padarījis? Neko! Jūs nekad rokās neesat turējis ne arklu, ne izkapti! Jūs pat nezināt, cik rūgti rīta dzestrumā smaržo zeme, cik maigi mirdz rasa uz zāles stiebra, cik nopietni un ilgi vārpās briest graudi! Tas viss jums ir svešs, pilnīgi nepazīstams!

Pēc tam šis sirmais latviešu zemnieks nostājās blakus un, pārmetoši skatoties man tieši acīs, atklāti un ļoti skaļi prasīja:

—    Ko tu darīsi, Arnold Nordeķi, lepni nostājies uz šīs zemes?

Es tikko manāmi pasmīnēju, vēlreiz paraudzījos apkārt, lai

gan man šī istaba, māja un visa apkārtne tai mirklī nekādu siltumu neiedvesa, tomēr ļoti pašpārliecināta cilvēka balsī atbildēju: — Es stāvēšu, Krūziņtēv! Es stingri stāvēšu uz sava vectēva un vecāku zemes un dzīvošu viņu kādreiz uzceltajā mājā!

Šie vārdi un droši vien arī mana mierīgā izturēšanās veco Krūziņu tā nokaitināja, ka vienu brīdi pat šķita, ka viņš man metīsies virsū ar kulakiem.

—    Tu stingri vari stāvēt vienīgi uz sava kroga grīdas! — Krūziņš kliedza. — Bet šeit neviens nestāv! Šeit cilvēkam jāstrādā, tu saproti, muzikant? Ilgi, no dienas dienā ļoti smagi ir jāstrādā! Un zini, kādēļ? Lai mēs visi varētu dzīvot. Visa tauta . ..

Man pret to nekas nebija iebilstams, bet vecā vīra kliegšana mani neuztrauca. Es joprojām vēsā mierā lietišķi apvaicājos:

—    Jā, Krūziņtēv, par to dzīvošanu — cik cilvēku vai ģimeņu šeit dzīvo? Daudz?

—    Daudz gan … — Krūziņš sadrūmis pateica. — Es, mana māsa un brālis, dēls ar savu sievu un bērniem.

—    Kādēļ jūs toreiz ienācāt tieši šeit, Robiņās? — es painteresējos, vēlreiz pāri istabas iekārtojumam, sienām un griestiem pārlaizdams vērīgu, skumju skatienu. Šeit viss bija svešs, un es nemaz vairs neatcerējos, kā tad īsti toreiz, manā tālajā bērnībā, šī istaba bija iekārtota, kādas mēbeles šeit stāvējušas, kādas gleznas vai fotogrāfijas rotājušas sienas, kāda bija lustra? Es atcerējos vienīgi to, ka šīs telpas kreisajā stūrī starp logu un otrajām durvīm toreiz stāvēja baltas klavieres ar spožu, zelta burtiem rakstītu vārdu «Petroff».

—     Mani vecāki un vecvecāki šai apkārnē dzīvojuši jau gadsimtiem ilgi, — Krūziņš noteiktā balsī sāka stāstīt. — Gadu ritumā viņi šeit bijuši gan dzimtļaudis, nomnieki, pusgraudnieki, gan saimnieki. Kara laikā mūsu mājas nodega. Mētājāmies no viena kakta uz otru. Protams, mēs jau arī varējām kā daudzi citi visu pamest un laisties prom. Vienalga, uz Rīgu vai Liepāju, bet pie šīs vietas mūs turēja zeme. Tu saproti, Arnold Nordeķi? Mūsu senču sviedriem un asinīm slacītā zeme… Un mēs šeit arī paliksim .. . vēl vismaz uz dažiem gadsimtiem . . .

Es, stipri sanervozējies un pēkšņi kļūdams pat nikns, auksti paskatījos uz mazliet patētisko zemnieku.

—     Es gan jūsu vietā nebūtu tik pašpārliecināts, Krūziņtēv! — stingrā balsī brīdināju. — Un ne tādēļ, ka pašlaik eksistē tāds un tāds likums! Pie velna! Zināt, kādēļ? Jūs pirmīt poētiski runājāt par senču sviedriem un asinīm slacīto zemi. Bet, ceļot šo māju, taču tāpat kādi cilvēki ir lējuši sviedrus! Diemžēl, tie nebija jūsu ģimenes cilvēki, bet gan mani vecāki! Seit ir lijušas ari mūsu dzimtas asinis . . .

Es ātri pametu skatienu uz durvīm, un manā dvēselē reizē ar atmiņām asi iedzēla sveloša sāpe.

—    Kad tai divdesmit piektā marta rītā enkavedešņiki ar pagasta partorgu atnāca mums pakaļ, vectēvs pakampa bisi un neļāva viņiem kā uzvarētājiem mūs uzreiz tā vienkārši aizvest! Viņš ar ieroci rokā aizstāvēja šo māju un par to arī atdeva savu dzīvību. Tā kā piedodiet, Krūziņtēv, bet man šķiet, ka es būtu pēdējais suns, ja tagad, kad beidzot šāda iespēja ir radusies, es no šīs mājas atteiktos.

Krūziņš vairākkārt kā piekrizdams pamāja ar galvu, domīgs ar raupjo pirkstu galiem pārbrauca pāri grumbainajai sejai, tad dažus soļus pagāja sānis, vēlreiz cieši mani noskatīja, un es viņa acīs, sejā un balsī redzēju un saklausīju gan dziļu aizvainojumu un nelokāmu apņemšanos, gan arī dabisku neaizsargāt n cilvēka lūgumu pēc sapratnes un žēlsirdības.

Tā tas varētu būt, Nordeķa kungs, — Krūziņš smagnēji li'lcrt, taču laikam arī es būtu pēdējais suns un gļēvulis, ja tripnt nedomātu aizstāvēt šo māju un zemi. Jo raugi… Mēs, tli 'il ines — Krūziņi — esam šeit īstie saimnieki, jo šeit jau il/iv "ļimi un saimniekojam! Saprotiet, kungs. Man ir arī liela ģimene. Slima māsa, brālis, viņa sieva ar meitu, dēls ar vedeklu un viņu bērni…

Krūziņš labu laiciņu samulsis stāvēja istabas vidū, kaut ko vēl tā kā gribēja teikt, tad neveikli atmeta ar roku un smagiem, šļūcošiem soļiem izgāja no istabas.

Es paliku viens un jutos stipri nelāgi, it kā patiešām pie kaut kā būtu vainīgs, it kā kādam nupat kaut ko būtu atņēmis vai visai pasaulei palicis parādā taisnību un mieru. Bet es vēl nepaspēju visu notikušo sarunu tā pa īstam pārdomāt, izdarīt attiecīgus secinājumus un daudzmaz nomierināties, kad mani pēkšņi apstulbināja tik liels un nepatīkams pārsteigums, ka vēl labu brīdi nespēju attapties un saprast, kas tad galu galā šai mājā īsti notiek, vai tikai te atkal neiejaucas kaut kādi nelabi spēki, vai pats varenais liktenis …

Istabā ienāca mana bijusi sieva Silvija … Es pirmajos mirkļos nespēju apjēgt, no kurienes un kādēļ viņa tik negaidīti te parādījusies, taču tūlīt sapratu, ka tas neko labu nevēsta…

Bija pagājuši desmit gadi. Sāpīgais rūgtums un aizvainojums, ko viņa man sagādāja toreiz, no manis aizejot, jau sen bija kaut kā noplacis un pat aizmirsies. Es šad tad atcerējos kādu aukstu rudens vakaru, salijušu un ļoti izmisušu meiteni un to, kā es toreiz šai meitenei gribēju palīdzēt, un kā palīdzēju arī, viņu paņemdams pie sevis, pabarodams un sasildīdams, mīlēdams un saudzēdams …

Silvija bija kļuvusi manāmi vecāka, lai gan joprojām viss viņas slaidais augums, seja, acis un garie, tumšie mati atgādināja, ka šī sieviete kādreiz un ari vēl tagad ir ļoti skaista un sievišķīgi pievilcīga. Acīmredzot ne gadi, ne grūtais mājas un lauku darbs Silviju nebija sevišķi jūtami ietekmējis, un viņa manā priekšā atkal stāvēja kā toreiz padevīga, samulsusi un tomēr mazliet pat izaicinoši lepna.

—    Tu, Silvij?! — es ar sausu muti muļķīgi pavaicāju un jutu, ka visa mana pagātne un neveiksmīgā kopdzīve ar šo sievieti kā grūstoša betona siena zemestrīces laikā tagad gāžas man virsū, draudot nospiest vai aizšķērsot ceļu uz nākotni.

—    Sveiks, Arnold! — Silvija smaidot pameta ar galvu. — Pazini uzreiz?

Es notiekošajam joprojām vēl īsti nespēju noticēt un ar plati ieplestām acīm skatījos uz Silviju kā uz ārpuszemes parādību.

—    Kā tu šeit gadījies? — es beidzot pavaicāju. — No kurienes tu uzradies?

—    Es šeit dzīvoju, — Silvija, šķiet, apmierināta par manu pārsteigumu, tīri vai priecīgi teica.

—         Tu šeit dzīvo?! — es tikko sadzirdami nočukstēju, lai gan tai mirkli man gribējās kliegt un nesapratnē vērsties ne tikai pret šo sievieti, bet arī pret visu pasauli. — Tu dzīvo šeit.. ?

Silvija panāca dažus solus uz priekšu, apstājās pie galda, abas rokas atspieda pret krēsla atzveltni un ārēji pavisam mierīgi paskaidroja: — Mēs ar Oskaru uz šejieni pārnācām pirms sešiem gadiem. Viņš toreiz šeit dabūja kolhoza galvenā inženiera vietu, bet tagad ir jaunsaimnieks.

Es smagi apsēdos un, nenovērsis skatienu no Silvijas sejas, ilgi domīgs klusēju. Tad pajautāju: — Tu zināji, ka šī ir mana māja?

Silvija noraidoši pakratīja galvu, pēc tam mazliet pārmetošā balsi atgādināja: — Šaubos, vai toreiz tu maz pats to zināji?

Es jutos tik loti satriekts, it kā tas dzelzbetona bluķis mani jau būtu piespiedis pie zemes un nejautu ne normāli elpot, ne domāt. Es sapratu tikai vienu — šī sieviete man vēlreiz kaut ko noteikti izjauks …

—     Silvij … — es rūgti un pārmetoši teicu. — Kāpēc tu atkal man trāpījies ceļā?

Silvija mazliet augstprātīgi paraustīja plecus.

—     Es varu prasīt to pašu, — viņa ātri sacīja. — Arnold! Kāpēc tu vēlreiz ar varu lauzies manā dzīvē?

—     Tu maldies, Silvij! — es pēkšņās dusmās iesaucos. — Esmu tikai atgriezies savu vecāku mājās!

Bet ari Silvijas kastaņbrūnajās acīs un balsī negaidīti parādījās dusmas un atklāta nevēlēšanās būt uzvarētai.

—    Tu gribi man atriebties? — viņa tieši uzprasīja.

Es, jaunās situācijas nomākts, ilgi klusēju. Ko man viņai vajadzētu atbildēt? Ka es negribu atriebties, ka man pat prātā nebija nākušas tādas domas, jo es taču nemaz nezināju, nekad pat necerēju vēl kādreiz viņu sastapt un vismazāk jau tieši šeit! Jo šāda satikšanās neko citu nespētu dot kā vienīgi vecu retu uzplēšanu, rūgtas atmiņas un naidu.

—     Kad toreiz uzzināju, ka tu jau ilgāku laiku salaid ar to Oskaru … — lēnīgi sacīju, — es tevi gribēju nosist. Un arī varēju nosist! Bet tagad… Nezinu, Silvij. Tu domā, man tev vajadzētu noskūpstīt rokas?

Silvija gurdeni apsēdās uz tā paša krēsla, kur pirmīt bija sēdējis vecais Krūziņš, mazliet nervozi locīja galdsegas malu un tramīga skatījās te uz mani, te uz istabas logu, caur kuru varēja redzēt dalu no dārza un tālāk gravas sākumu ar vairākiem bērziem un lielu egli.

—    Es nezinu, kas tev tagad būtu jādara, taču … — Silvija uz mirkli saminstinājās, tad tomēr diezgan noteiktā balsī turpināja. — Tu šeit dzīvot nevarēsi. Tas nu ir skaidrs. Ne es, ne mans vīrs, ne vecais Krūziņš ar savu lielo ģimeni šo māju tev tik viegli neatdosim. Ar to tev ir jārēķinās. Viņi šeit dzīvojuši visu mūžu. Te dzimuši, strādājuši un miruši. Saproti, Arnold! Siem cilvēkiem zeme un māja nav tikai īpašums vien! Viņiem tas ir kaut kas nesalīdzināmi lielāks un vērtīgāks! Kaut kas neiedomājami augstāks pat par debesīm un Dievu! Tā ir visa viņu dzīve, tās saturs un varbūt pat arī dzīvība . . . Bez tam … Nevienam no mums citur nav kur iet. Es zinu, Arnold, likums un tiesības ir tavā pusē, bet bez visiem juridiskajiem likumiem pastāv taču arī.. .

Silvija zemu nolieca galvu, ilgi klusēja, tad galvu pacēla un samocīti pasmaidīja.

—    Zini… Man ir četri bērni. ..

Es ļoti apmulsu. To nu gan nebiju gaidījis.

—    Apsveicu, Silvij, — es lēni teicu un tūlīt atcerējos mūsu kopā nodzīvoto gadu. — Mums ar tevi nebija neviena …

—    Piedod, bet es tevi nemīlēju, — Silvija atklāti atzinās, lai gan es to jau sen zināju pats.

—     Un tagad atkal… — pēkšņi ļoti saguris skumji konstatēju. — Tikai naids un aukstums. Vai gan beidzot nevajadzētu tev atmaksāt ar to pašu?

—    Varbūt arī vajadzētu … — Silvija piekrita, tad atkal tieši un atklāti ieskatījās man acīs. — Ko tu ar to iegūsi? Ko iegūs šī māja, šī zeme, šī pasaule? Vēl vienu negaisu ar naida lietu? Bet tas ir neauglīgs. Tas nedara ne zemi, ne cilvēkus bagātus. Naids tikai iznīcina, visu iznīcina …

Es piekrītoši pamāju un piecēlos kājās. Man kļuva kaut kā bezgalīgi žēl un bija tāda sajūta, it kā nupat būtu apzagts vai kaut ko bezcerīgi pazaudējis. Un tā jau arī bija.

—    Es par to esmu domājis, — klusi un rūgti sacīju. — Bet vai mīlestība neko neiznīcina .. ?

Silvija piecēlās, pienāca klāt, negaidīti galvu piespieda manām krūtīm un vai nu uzspēlēti, vai ļoti patiesi palūdza: — Arnold … Ja vari. ..

Es ilgi klusēju un mazliet pat izbrīnījos, sajuzdams, ka man šīs jau pasvešās sievietes atkal kļūst žēl. Es to nesapratu. Silvija man nekad neko labu nebija darījusi, un arī tagad … Bet es skaidri apjēdzu, ka nespēju izdarīt neko sliktu. Es vienkārši tam nebiju radīts, lai ļaunumu sodītu ar ļaunumu. Turklāt man šī māja tā arī palika sveša un auksta. Pirmie astoņi dzīves gadi, kurus šeit biju pavadījis, pašlaik atradās pārāk tālā pagātnē, lai tie spētu mani emocionāli iespaidot tik spēcīgi, ka varētu nomākt šā mirkļa satraukumu. Bet satraukums bija liels. Sie- viele, kuru kādreiz biju mīlējis, atkal ir piekļāvusies manām krūtīm un ar asarām acīs lūdz palīdzību …

Iespējams, ka tas ir tikai košs teātris, es toreiz nodomāju. Viņa uz to bija liela meistare, taču vecais Krūziņš, viņa lielā ģimene un Silvijas četri bērni laikam taču bija īstenība. Vai man ir tiesības to sagraut? Vai es nebūšu tāds pats truls en- kāvedešņiks, kurš kā četrdesmit devītajā gadā arī šodien no mājām spēj izlikt bērnus un sirmgalvjus?! Un kas galu galā ir svarīgāks — manas īpašuma tiesības un pats īpašums, vai miers cilvēku dzīvēm un mana sirdsapziņa?

Es maigi noglāstīju Silvijas trīcošo augumu, tad viņu viegli atgrūdu no sevis.

—     Labi, Silvij, — nedaudz pārvērstā balsī pateicu. — Varbūt tas ir ļoti nepareizi un jauna netaisnība pret maniem vecākiem un mani pašu, bet… Es neko nejaukšu. Es nekarošu. Dzīvo mierīga ar visiem saviem bērniem …

Strauji pagriezos un ātri izgāju no mājas. Es pat ne reizi nepaskatījos atpakaļ. Aizgāju līdz automašīnai, apsēdos un pēkšņi jutos ļoti viens.

Noguris lēni atslēdzu sava dzīvokļa durvis, gaitenī pie spoguļa noliku diplomātu ar visiem lauku mājas dokumentiem, iegāju istabā un smagi iegāzos atpūtas krēslā. Jutos ļoti savādi. Fiziskais nogurums jaucās kopā ar skaidri apjaušamu prāta gaišumu un apziņu, ka esmu tomēr rīkojies pareizi. Es vairs negribēju savu vecāku mājas, negribēju zemi, es vispār vairs nekādu mantu vai īpašumu negribēju, un to nebūt neizraisīja tikai šī negaidītā sastapšanās ar Silviju. Es to sapratu pilnīgi skaidri. Sastapšanās ar sievieti, kuru es kādreiz mīlēju, šo nevēlēšanos tikai nostiprināja un lika atcerēties, ka es nekad savā dzīvē neesmu vēlējies kļūt bagāts, rausdams mantu un naudu. Grāmatas — jā. Gleznas — jā. Mūzikas ierakstus — jā. Tas arī viss. Es gribu būt mākslinieks. Gribu būt brīvs cilvēks, kuru ne mazākajā mērā nenospiež kaut kādas materiālas rūpes vai raizes par nekustamu īpašumu. To vienmēr manā dzīvē ir vēlējušās tikai tās sievietes, ar kurām īsāku vai ilgāku laiku esmu bijis kopā.

Pie manis steidzīgi pienāca Indra un noraizējusies ieskatījās sejā.

—    Kas noticis? Vai patiešam avarija?

—    Kaut kas līdzīgs, — es negribīgi noņurdēju.

Indra noliecās virs manis un ātri aptaustīja galvu un ķermeņa augšdaļu.

—    Tā kā neko neredz. Kaut kur sāp?

Es pasmaidīju.

—    Viss kārtībā, Indra. Mazliet sāp dvēsele.

—    Dvēsele? — Indra patiesi izbrīnījusies jautāja un piecēlās.

—   Kādēļ?

—           Nezinu, — es paraustīju plecus. — Braucu mājās un visu laiku domāju — kas es esmu? Kāds es esmu? Pareizs, nepareizs? Tāpat es nezinu, kāda īstenībā esi tu? Kāda patiesībā bija Silvija?

Indra izbrīnā sarauca pieri un cieši skatījās man acīs.

—    Tas tev pašlaik šķiet ļoti svarīgi? — viņa prasīja.

—    Jā, Indra, Joti svarīgi, un tieši pašlaik! — es iesaucos.

—    No tā, kādi mēs esam, vienmēr ir atkarīga vismaz vēl viena cilvēka dzīve.

Nezinu, vai Indra jau sāka nojaust, ka nekas no mūsu dižajiem nākotnes plāniem neiznāks, bet viņa ļoti norūpējusies apsēdās blakus, satvēra manu roku un gandrīz vai nobijusies vaicāja: — Arnold … Kas noticis?

Mirkli padomāju, teikt viņai visu vai ne, tad nospriedu, ka būtu muļķīgi kaut ko slēpt vai melot, jo galu galā es taču nekādu noziegumu neesmu izdarījis.

—           Nezinu, tas tevi iepriecinās vai apbēdinās, taču… — es lēni sacīju, — mums nebūs nekādas vasaras rezidences, nebūs lauku mājas…

—    Dievs augstais! — Indra, nepatīkami pārsteigta, iesaucās.

—   Kāpēc?

—           Izrādās, tur tagad dzīvo mana bijusī sieva ar savu jauno ģimeni, — es atbildēju.

—    Nu un tad? — Indra tūlīt jautāja.

—           Es nespēju… Viss mans naids kaut kur pazuda, izgaisa un izplēnēja. Ar prātu es sapratu, ka daru kaut ko ļoti nepareizu, bet ar sirdi… Tas laikam tomēr bija cilvēcīgi.

—           Es neko nesaprotu! — Indra sasita plaukstas un strauji sāka skraidīt pa istabu. — Ne ar sirdi, ne ar prātu! Kas bija cilvēcīgi?

Es paraustīju plecus.

—    Nezinu, bet laikam jau saprast otru cilvēku …

Indra ļoti nopietna nostājās manā priekšā, un viņas skatiens kā ar asām bultām durstīja manu seju.

—    Tātad tu viņai piedevi?! — Indra gandrīz vai kliedza.-

—   Tātad tu tai Silvijai par viņas nodevību vēl taisies uzdāvināt māju?!

Šķita, ka Indras sašutumam nebūs robežu, taču arī mani pamazām pārņēma dusmas un pat zināms apvainojums, jo galu galā Indrai par to visu patiesībā nebija nekādas daļas.

—    Es nevaru uzreiz loģiski izskaidrot, kas ar mani šodien notika, — centos runāt pēc iespējas mierīgāk, jo gribēju pateikt arī daudz ko no tā, kas vispār pēdējā laikā manī sakrājies un ko beidzot gribēju kaut vienam cilvēkam pateikt, — bet katrā ziņā tas nav tik vienkārši! Piedot, nepiedot… Dāvināt vai atņemt… Es to sievieti mīlēju. Es ar viņu toreiz nodzīvoju varbūt savas dzīves skaistāko gadu. Turklāt… Kad es tikai iedomājos, ka atkal vajadzēs ar naidu, ar tiesu, ar citu cilvēku ciešanām un izlikšanu no mājām… Vai tad es nebūšu tāds pats nelietis, kādi toreiz bija tie? Tāds pats varenais ar attiecīgajiem papīriem rokās un kliedzienu: «Redz, kur viņi ir, tie Krūziņi!» Pasaki, Indra, kādēļ man tīšu prātu jālien atkritumu bedrē? Un bez tam … Varbūt tas ir pats svarīgākais, par ko esmu domājis visu mūžu. Mēs vienmēr ar tik milzīgu enerģiju, spēku, viltību un ļaunumu cīnāmies par mantu un naudu, par augstāku stāvokli sabiedrībā un lielāku amatu, par mājām un automašīnām, par zemi un mīlestību, bet varbūt jau rīt vai parīt manis šai pasaulē nemaz vairs nebūs! Un kam man tas viss būs bijis vajadzīgs?

Indra domīga stāvēja, tad ātri pagāja sāņus, paņēma savu rokassomiņu un steidzās uz durvīm. Tas mani tik ļoti pārsteidza, ka es dažus mirkļus, pilnīgi apstulbis, neko nespēju pateikt, tad skaļi iekliedzos: — Indra! Kur tu!

Indra apstājās, pagriezās un atkal nostājās manā priekšā.

—    Es jau visu laiku jutu… — viņa apvainotas sievietes balsī sacīja. — Tu vēl joprojām to Silviju mīli, un man atliek tikai nožēlot, ka tu to pašu nespēj attiecībā uz mani. Bet paklausies, Arnold Nordeķi! Tas viss ir nepareizi! Tas ir absurds, kaut kāds totāls idiotisms! Mēs taču no pagātnes neko, itin neko vairs nespējam atgriezti Visvairāk jau mīlestību. To es sapratu šodnn, tu to varbūt sapratīsi rīt. Un ceru, ļoti nožēlosi.

Es domīgs klusēju. Man kļuva kaut kā ļoti žēl. Indra neko nebija sapratusi, jo mana atteikšanās no man piederošā īpa- štim.i tikpat kā nebija saistīta ar kādreizējo mīlestību.

Varbūt, Indra, tev ir taisnība un es visu nožēlošu. Varbūt … — domīgs teicu un skatījos uz sievieti, kuru tāpat kādreiz biju ļoti mīlējis. — Taču šodien es nespēju, mīļā, labā Indra, saproti, es nespēju kā daudzi citi būt bezsirdīgs tirgonis un biznesmenis! Nespēju! Man vispār riebjas viss šis sīkais dzīves tirgus, kur uz katra soļa tiek pirkts un pārdots, zagts un atņemts, kur katrs domā tikai par sevi, par saviem labumiem! Es šodien domāju arī par citiem.

—    Un daudz tu ar to ieguvi? — Indra asi jautāja.

—    Milzīgi daudz! — es iesmiedamies atbildēju. — Neviens pasaules baņķieris to nespētu aprēķināt. Es ieguvu pats sevi.

—    Ļoti jauki, Arnold! — Indra dzēlīgi teica. — Es aizkustinājumā varētu gandrīz vai apraudāties, taču kāpēc tev šodien no rīta vajadzēja tik skaisti runāt par pili un karalieni?

Indra klusēdama nervozi raustīja rokassomiņas siksnu, tad panāca vēl dažus soļus uz priekšu un noliecās pār mani.

—    Arnold … Es gribēju būt tava zemniece, dārzniece, tā labā sieviete, kura ne tikai atvieglina vīrietim dzīvi, bet kuru būtu vērts arī mīlēt.

—    Es tevi arī mīlu, — tūlīt viņai kuro reizi atzinos. — īstāk vairs nevar.

—     Dārgais! — Indra iztaisnojās un atkāpās dažus soļus tālāk no manis. Un viņas balss bija auksta kā marmora plāksne. — Tie ir tikai vārdi! Jā, skaisti un vajadzīgi kā jebkurai sievietei, bet es jau esmu tādā vecumā, kad ar vārdiem vien nepietiek. Par maz, mīļais! Ir vajadzīgs vēl kaut kas arī daudz drošāks un paliekošāks.

Šie vārdi man nepatika. Šie vārdi man atkal atgādināja dzīves tirgu.

—    Nekas nav drošāks un paliekošāks par kāda cilvēka pateicību. Par vienkāršu paldies …

—    Man tevis žēl, — Indra turpināja, un viņas balss kļuva arvien aukstāka un nepatīkamāka. — Bet varbūt tu esi vienkārši slims? Jeb tu tāds patiešām arī esi?! Nu, protams! Strādā krogā un pārtiec no tā, ko citi tev atmet! Bet tas, Arnold, ir nožēlojami! Dzirdi? Un tagad, kad tev beidzot ir iespēja pašam tikt pie mantas un turības … Es tev varu iedot laba psihiatra adresi…

Indra no rokassomiņas izņēma piezīmju grāmatiņu, kaut ko tajā ierakstīja, izplēsa lapu un to diezgan nicinoši nosvieda pie manām kājām. Tad pagriezās un gāja prom.

Man sirdī atkal iedzēla skaudra sāpe. Kādēļ visas sievietes no manis aiziet?

—     Indra! — es iesaucos un pielēcu kājās. — Neaizej! Es tevi lūdzu …

Indra vēlreiz apstājās, un viņas sejā pirmītējo nicinājumu bija nomainījusi līdzjūtība un varbūt pat kaut kas no mīlestības.

—     Padomā vēlreiz! — viņa lūdzoši teica. — To, ka tu savu bijušo sievu joprojām nespēj aizmirst un gribi viņai izdarīt kaut ko labu… To es saprotu un tādēļ nedusmojos. Taču nekādi nespēju saprast un pieņemt. . . Arnold, mīļais! Māja nav tikai mūri un jumts virs galvas, tāpat kā zeme nav tikai smilts… Sīs vērtības nevar, tās nedrīkst kā puķu pušķi vai konfekšu kārbu tā vienkārši dāvināt pa labi un pa kreisi! Viss mums šai dzīvē ir jānopelna. Viss! Gan mīlestība, gan cieņa, gan mierīgas vecumdienas.

Indra atkal pagriezās un gāja prom. Pie durvīm apstājās un mīļi uzsmaidīja.

— Kad tu to pili dabūsi gatavu, tad piezvani! Es labprāt aizbraukšu apskatīties!

Indra aizgāja. Dvēselei smagi uzgūlās kaut kas sāpīgs un nepatīkams. Jutos tik slikti, ka gribējās piedzerties vai tūlīt ņemt rokās saksofonu un nospēlēt kādu loti skumju melodiju par nepiepildījušos mīlestību, sagruvušām cerībām un cilvēka vientulību.

Brīdi pastaigāju pa istabu, tad apstājos gleznas Piepildījums priekšā, jau kuro reizi skali izlasīju seno romiešu atgādinājumu, ko nez kādēļ mākslinieks bija parakstījis zem abu iemīlējušos cilvēku kailajiem augumiem — Memento Quia pulvis est! Tad atgāju nost, šķērsoju istabu, nostājos pie loga un ilgi raudzījos, kā pa ielu neprātīgā ātrumā drāžas automašīnas.

Atceries, cilvēk, ka tu esi tikai pīšļi, es domās atkārtoju un man pēkšņi ienāca prātā, ka varbūt viss ir jādara tieši otrādi. Jāaizmirst un jādzīvo tikai sev, jādzīvo tā, lai nedzirdētu nekādus palīgā saucienus, nekādas vaimanas vai žēlastības lūgumus, jo patiešām agrāk vai vēlāk mēs visi būsim nekas. ..

Beigas

Parakstīta iespiešanai 6.09.96. Reģistrācijas apliecība nr. 2-0610. Formāts 60x84/16. Augstspiede. 18,25 fiz. iespiedi. Metiens 3000 eks. Pas. nr. 798. Līgumcena. Salikta un iespiesta a/s «Preses nams». LV-1081, Rīgā, Balasta dambi 3.

Content

Lukjanskis Egils Sieviete visam mūžam. Bez manis

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodala

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodala

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodala

27. nodaļa

28. nodala

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodala

33. nodaļa

34. nodaļa

35. nodaļa

36. nodaļa

37. nodaļa

BEZ MANIS Garstāsts