Lukjanskis Egils

Skrējiens bezgalībā

Egils Lukjanskis

Skrējiens bezgalībā

Stāsti un noveles

ZAGLIS

Ave Marija, Marija, Marija!!! No mazā radiouztvērēja skanēja patīkama vīrieša balss, viņš laikam dziedāja itāliski, vārdi bija nesaprotami, bet tie šķita skaisti, viegli tin patīkami, debesu zilgmē pazūdoši, izgaistoši kā cerības, vienīgi šis skumjais, izmisīgi lūdzošais un gari stieptais — Ave Marija, Marija, Marija! — spēcīgi iespiedās atmiņā, satrauca sirdi un dvēseli, vē! ilgi skanēja ausīs un šķita vēstām nelaimi. Kas viņam šī Marija bija? Mī|ota meitene? Sieva? Mīļākā? Varbūt tā ir kāda svētā? Varbūt nolādētā? Un vai viņš to lūdz atgriezties, neaiziet vai tikai atcerēties? Kaut kādas baltas, saulainas dienas? Dažus mirkļus zilas jūras krastā? Dažas karstas, tveicīgas naktis, dažus skūpstus, kad viņu sejas un lupas apgaismoja tālo zvaigžņu gaisma? Ko viņš īsti grib no tās Marijas? Žēl, ka nevar saprast vārdus. Tiem vajadzētu būt skaistiem, labiem un ļoti skumjiem. Kā dzīve vai mīlestība.

Rolands Sīgris izslēdza radiouztvērēju, automašīnas kabīnē nepazīstamā itāļu dziedoņa balss vietā atkal vienmērīgi ieplūda tik pazīstamā motora rūkoņa. Viņš pārslēdza ātrumu, un sinagā automašīna ar lielu, gaišdzeltenu cisternu uz muguras strauji paātrināja skrējienu. Uz vieniem sāniem tai ar lieliem, ziliem burtiem stāvēja rakstīts — «Piens», bet uz otrajiem — «Moloko». Tagad šis neveiklais piena vāģis skrēja pa melnu, dubļainu ceļu, skrēja uz mājām, pie miera, pēc atpūtas; saule karājās tieši virs tuvējā meža, egļu galotnēs kā Jaungada eglīšu rotājums. Drīz tas nokritīs,

saplīsīs, pazudīs. Pavisam drīz sāksies krēslainā vakara stunda un pēc tam — nakts. Tikai bez zvaigznēm un tveicīgā dienvidu vēja. Līs lietus, visu nakti nemitīgi līs, un rītdien uz laukiem un ceļiem dubļu būs kļuvis divkārt vairāk.

Rolands izliecās caur kabīnes logu, sejā asi ieskrēja slapjš vējš un iespīdēja sarkani saules stari, un viņš nedaudz piemiedza acis; ceļa kreisajā pusē bezgala gari stiepās nesen novākts rudzu lauks. Sprīdi īsie stublāji pilnīgi nosedza brūno zemi, un tā vien šķita, ka šī zeme no laika gala bijusi dzeltena. Un tomēr tā ir tik dažāda. Gan dzeltena, balta, brūna, zaļa, gan oranža, bet visbiežāk tomēr — melna.

Lauka vidū stāvēja milzīga salmu kaudze, ap to laidelējās putnu bars, droši vien vārnas vai kraukļi, kaut kur netālu no meža varēja saskatīt pelēku māju puduri, augļu dārzu, baltu dūmu stabu, kas lēni un majestātiski cēlās pret tumšajām debesīm, un no tās puses atskanēja tālas suņu rejas.

Rolands Sīgris aizsmēķēja cigareti un atcerējās, ka viņa māti arī sauca par Mariju un viņa bija ļoti veca, sirma, slima un ļoti laba. Rolands piedzima, kad viņai jau bija četrdesmit gadu, un tagad arī pašam Rolandam ir jau četrdesmit. Un taisni vai jocīgi paliek, kad šādā vecumā viss jāsāk no jauna. Bet tā laikam nemaz nevar. Uz pagātnes tomēr būs jāatsperas. Tā būs jāpaņem rokā kā spieķis. Vairāk klupt negribētos. Gribētos atlikušo laiku nostaigāt taisni. Un to nodzīvot tā, lai dažreiz varētu arī pasmaidīt. Un nevar ne aizmirst, ne aizsviest tos gadus. Tie jānēsā līdzi kā cigaretes vai krekls. Novilksi — sals. Bet vai tad sāpes var sasildīt? Vai var sasildīt vilšanās, neuzticība, vienaldzība, nicinājums? To visu tomēr būs jāmēģina aizmirst. Krekls tomēr būs jānovelk. Jānovelk un jāuzliek kaimiņu dārzā uz koka krusta par putnu biedēkli. Un lai jau kādu laiku ari salst. Gan jau mēs vēl iekursim krāsni. Un gan jau kaut kad degs arī kamīns. Un degs vēl ugunskurs. Tur tad es ari pamēģināšu sadedzināt visu, kas ar mani noticis šajos četrdesmit gados. Protams, ja tas vispār iespējams. Laikam jau ir arī daudz kas tāds, kas nedeg. Nekad. Nekādās liesmās. Ne uz kādām oglēm.

Dubļainais ceļš kā salocīta siksna spēji pagriežas pa kreisi, apmeta likumu ap nelielu kalnu un tad strauji iedrāzās silā. Rolands samazināja ātrumu, viņam patika braukt caur mežu, caur šīm sirmajām koku vecvecmāmiņām, caur viņu klusajām nopūtām un vaidiem, un tā vien gribējās apstāties, izkāpt laukā un kaut nedaudz ar viņām parunāt par dzīvi, varētu izkratīt sirdi, varētu pastāstīt, kas nospiež prātu, par ko domāju, sapņoju, ko gaidu, un viņas man savukārt varētu pastāstīt, kā iespējams nodzīvot tik garu mūžu un sakuplināt tik milzīgu pēcnācēju paaudzi un kā spējušas izturēt gan bargās ziemas, salu, sausās vasaras un ugunsgrēkus. Visas pasaules nelaimes jums gāzušās pāri, bet jūs tomēr zaļojat, dzīvojat, tikai paretam klusi nopūšaties. Jūs esat stipras, bet mēs? Es? Vai gan droši zinām, kādi esam?

Un Rolands Sīgris atceras kādu augusta pēcpusdienu pirms piecpadsmit gadiem un tādu pašu mežu, un tādu pašu sarkanu sauli, un tādu pašu vēlēšanos iekrist zaļajās sūnās, bet viņi ar Sandru toreiz iekrita zilos viršos, viņi gulēja zilos, pēc medus smaržojošos viršos un vispirms viens otram teica vārdus, kurus šobrīd nemaz vairs negribas atcerēties; toreiz tie gan skanēja patiesi un varbūt arī bija patiesi. Un tas viss šķita jauki un skaisti, un neaizmirstami, bet ari to šobrīd nemaz vairs negribas atcerēties, lai gan tas viss bija vairāk nekā nopietni. Varbūt par daudz nopietni. Un tagad, Roland, ir baigi, tas ir pavisam baigi, veco zēn, kad pienāk tāds laiks un tāda diena, kad visu gribas aizmirst. Bet varbūt taisni brīnišķīgi, ja tas tikai izdotos.

Ceļš kļuva bedrains. Mašīna sāka stipri lēkāt, visās malās bija dzirdamas dīvaini čīkstošas, grabošas skaņas, un tā vien šķita, ka lielā, gaišdzeltenā cisterna «Piens-Moloko» novelsies no savas pamatnes un aizripos grāvī. Rolands vēl vairāk samazināja ātrumu — ne viņš labi pārzināja šo mašīnu, ne šo ceļu. Rolands no Rīgas uz laukiem bija pārcēlies tikai pirms divām nedēļām, un, lai gan viņš par šoferi strādāja jau astoņpadsmito gadu, sovhoza vadība viņam vispirms uzticēja tikai šo grabošo zārku. Pēc mēneša apsolīja jauno direktora volgu, un Rolands ticēja, ka tā arī būs. Bet pagaidām kaut kā jau iztiks. Iedeva arī dzīvokli. Mājas otrajā pusē dzīvoja kāda vientuļa atraitne. Viņa vienmēr rādās tāda skumīga, lai gan joprojām vēl tiri izskatīga. Zootehniķe, vai.

Jā, Rolands nodomāja, palecoties uz izsēdētā sēdekļa. Si tev nav Ļeņina iela, Majakovska bulvāris vai Jūrmalas šoseja. Piecpadsmit gados tu ar savu taksīti esi izložņājis katru Rīgas stūri, katru pagalmu, katru ielu. Tu smalki zināji visas tās vietas, kur pulksten vienos, divos vai trijos naktī vai sešos no rīta varēja dabūt degvīnu jebkurā vairumā, un, ja klients labi samaksāja, viņam šo degvīnu pagādāji. Un tu vēl smalki zināji visas tās vietas, kur jebkurā diennakts laikā varēja dabūt gan augstākas, gan zemākas kategorijas draiskules, un, ja klients labi samaksāja, viņu vienmēr arī aizvedi uz kādu no šīm adresēm. Neteiksim, ka darbs būtu bijis viegls, bet tas tomēr šo to ari ienesa. Un varbūt ari visu izpostīja. Nē, ne jau darbs. Muļķības. Tas bija tikai riņķis, pie kā Sandrai pieķerties. Labs tramplīns, pret ko atsperties.

«Tavas mūžīgās vakara un nakts maiņas!»

«Tu nekad neesi mājās!»

«Es galu galā esmu sieviete, un man vismaz šad tad vīrietis tomēr ir vajadzīgs!»

«Es mirstu aiz garlaicības!»

«Bet paklausies, Sandra, mums taču ir bērns! Mušu mazā, jaukā Katerīna.»

Rolands Sīgris sapurināja galvu, it kā kaut ko no sevis aizmetot, aizgrūžot prom, un ar strauju, niknu kustību atkal pārslēdza ātrumu. Pie velna! Lai izjūk tā kaste! Lai ripo! Lai sašķīst un saplīst! Lai paliek tikai lūžņu kaudze! Bieži no cilvēka dzīves pāri nepaliek pat tik daudz.

Ceļš negaidot iztaisnojās, kļuva sausāks un pavisam līdzens. Gar kabīnes logu dziedādams skrēja vējš, no meža izraudams un sev līdzi paņemdams skuju, sūnu un sēņu smaržas. Saule nogurusi, kļuvusi pavisam sarkana un auksta, kaut kur tālu priekšā viegli pieskārās zemei. Un, kad mežs beidzās, Rolands pēkšņi ieraudzīja lielu, smaržojošu un zilu viršu lauku. Viņš strauji samazināja ātrumu un atkal brauca pavisam lēni. Viņam šķita, ka nesteidzoties iebrauc pagātnē, ka viņš tai atkal mēģinās nozagt kādu jauku, tikai vienu skaistu dienu. Tā bija viņu pirmā diena, no tās jau pagājuši piecpadsmit gadi, un tomēr šo dienu viņš vēl atceras. Bet pēdējā jau sen ir aizmirsusies.

Jā, arī toreiz bija augusts, pēdējais vasaras mēnesis pirms piecpadsmit gadiem; viņš todien no Torņakalna labā ātrumā laida atpakaļ uz pilsētas centru, kad pirms Oktobra tilta viņa mašīnu apturēja jauna, eleganti ģērbusies un visādi simpātiska dāma.

«Kurp brauksim?»

«Uz Mežciemu.»

«Labs ir. Brauksim uz Mežciemu. Ciemos?»

«Nē. Es tur dzīvoju.»

Pārbraucot tiltu, es kabīnes spogulīti pagriezu tā, lai labāk varētu saskatīt skaistās pasažieres seju un kājas. Tas ir vecs šoferu gājiens, mūsu vienīgā izklaidēšanās tik vienmu|ajā un nogurdinošajā darba dienā. Sievietei mugurā bija gaišzils kostīms, apšūts ar baltu, pūkainu ādu. Viņa sēdēja aizmugures sēdeklī, pārmetuši vienu kāju otrai, un es ar satraukumu skatījos uz viņas augsti atsegtajiem ceļiem, uz smalkajām kaprona zeķēm, kuras tik vilinoši un noslēpumaini pazuda zem īsajiem kostīma svārciņiem. Sī sieviete nēsāja arī labu, smalku, mežģīnēm bagātu apakšveļu, un, braucot diezgan garo ceļu līdz Mežciemam, es nodevos dažādām iztēles ainām, kuras gribot negribot laikam ienāk prātā jebkuram daudz maz normālam vīrietim.

Sieviete bija nedaudz apjukusi. Kad piebraucām pie liela dārza ieskautas mājas, viņa apjuka vēl vairāk. «Esmu tur atstājusi somiņu,» viņa klusi teica. «Pagaidiet.» Sieviete izkāpa laukā, attaisīja dārza vārtiņus, bet pēc dažām minūtēm atgriezās. Viņa izskatījās apjukusi, skatījās sāņus.

«Piedodiet,» viņa teica, «bet es jums nevarēšu samaksāt. Vecāki nav mājās, un mana somiņa …»

Viņa patiešām tur pie tilta izskatījās, it kā būtu no kaut kā bēgusi.

«Ļoti slikti, cienītā,» teicu es, «ka jūs man nevarēsiet samaksāt.»

Sieviete stāvēja divus soļus no mašīnas un nervozi kodīja lupas.

«Ja man rīt iznāks būt šai pusē, es pie jums pieskriešu,» teicu un paskatījos uz balto, lepno māju. Tobrīd vēl nekādi nespēju paredzēt, ka man tajā nāksies nodzīvot piecpadsmit gadus.

Nākošajā dienā viņa man samaksāja. Viņa samaksāja ļoti bagātīgi, tik daudz nemaz nevajadzēja. Pēc dažām dienām mēs jau gulējām tai zilajā viršu laukā. Sandra steidzās. Viņa steidzās ātrāk kādam sariebt, atmaksāt. Bet kas tad viņam? Tas viss tika man, mums pašiem, Sandra. Sī atmaksa un atriebība. Kad es pēc dažiem gadiem to uzzināju, nodomāju, ka tad jau daudz godīgāk tomēr ir atdoties par naudu. Un galu galā to var darīt visdažādāko iemeslu deļ, bet, ja tas nenotiek mīlestības dēļ, tad vismaz neko nevajag runāt, sacīt, solīt. Vārdi vienmēr bijuši daudz nozīmīgāki par mūsu kailo miesu.

Un tikai pirmajos laulības gados mums «kaut kas bija». Mīlestība? Nez vai. Kaut kas tikai apmēram, kaut kas tai līdzīgs… Mazs pašapmāns. To māju nevar uzbūvēt, ja betonam netiek piejaukta klāt mīlestība. Nē, uzbūvēt jau var, tikai tur dzīvot nevar.

Sandra strādāja organiskās sintēzes institūtā, ķīmijas zinātņu kandidāte, skaista, pēc velna gudra, lepna, augstprātīga un ļauna. Viņai laikam bija iedzimtas tieksmes uz atriebību. Tagad es brīnos, kā mēs tomēr varējām kopā nodzīvot tik neticami ilgu laiku. Bet nav ko brīnīties. Tu taču zini. Tas bija tas zilais viršu lauks, mūsu zili uzklātā gulta. Lai kādas bija mūsu attiecības, lai ko mēs viens pret otru izjutām, tur mums vienmēr bija labi. Gandrīz vienmēr.

Jau pēc dažiem gadiem man nācās arvien biežāk dzirdēt Sandras nicīgos vārdus.

«Tu atkal smirdi pēc benzīna.»

«Tu atkal smirdi pēc cigarešu dūmiem.»

«Tu atkal smirdi pēc eļļas.»

«Tu atkal smirdi pēc savas mašīnas.»

Svētdienās bieži pie mums sanāca Sandras draugi. Zinātnieki, ķīmiķi. No viņu runām es neko daudz nesapratu, tādēļ tādās reizēs vienmēr devos uz garāžu un sāku ņemties ap sievastēva moskviču.

«Nevajag, dēls,» mana māte pirms kāzām sacīja. «Sī sieviete nav domāta tev. Viņas dzimta ir pārāk turīga, lai visi šie Šiliņi būtu taisnīgi cilvēki. Tava izvēlētā sieviete ir pārāk skaista, lai būtu godīga. Viņa ir pārāk izglītota, lai būtu vienkārša un patiesa. Viņa ir par daudz gudra, lai* būtu laba.» Nevajag, dēls, sacīja mana sirmā māte, mana svētā Marija. Nevajag, dēls, grābstīties gar tik augstiem plauktiem. Tā saldā ievārījuma burciņa nav vārīta tev.

Pirms dažiem mēnešiem Sandra atveda un stādīja man priekšā ļoti nopietna izskata vīrieti, tipisku zinātnieku, un viņš nekādā ziņa nesmirdēs ne pēc benzīna, eļļas vai cigaretēm. Viņš likās ļoti akurāts, pārspīlēti pieklājīgs un auksts. Acīmredzot viņam jau no paša sākuma bija domāts tas saldais ievārījums. Viņš ir pieradis būt augšā. Man katru dienu jālien zem mašīnas. Jākāpj bedrē. Zinātņu doktors. Tu pa vaļas brīžiem varētu pamēģināt atrast ķīmisko formulu mīlestībai, lai to varētu sintezēt mākslīgi. Es domāju, ka mūsu divdesmitais gadsimts uz to ir spējīgs. Man nebija žēl zaudēt mūsu kopdzīvi. Tā diemžēl arī bija tikai kopdzīve. Skaista mašīna bez riteņiem. Man vienīgi stipri iesmeldza, kad tu mūsu pēdējās dienās vaļsirdīgi, pat ar nelielu lepnumu atzinies, ka tu ar šo doktoru esi gulējusi jau pirms pieciem gadiem. Tā bija tava atriebība man. Neko teikt. Tu savā dzīvē esi izvēlējusies ļoti patīkamu atriebības ieroci. Katrā ziņā tas ir daudz efektīvāks, otram daudz sāpīgāks par cirvi.

Man kļuva bezgala žēl mūsu mazās Katerīnas. Sīs divas nedēļas gandrīz ne par ko citu neesmu domājis. Tas -doktors, meitiņ, tevi nemīlēs un nez vai mīlēs ari tavu māti. Bet lielie jau bez tā var iztikt. Un, ja nevar, tad kaut kur to izdomājam. Bet bērniem mīlestība vajadzīga ik dienas, un, kas vissliktāk, doktor, — viņus nevar apmānīt kā lielos.

Rolandam Sīgrim apvainojums, dusmas un žēlums aizspieda kaklu, viņš ieklepojās, nospļāvās un vēlreiz pārslēdza ātrumu. Mežs bija -beidzies, un beidzies zilais viršu lauks, tagad ceļa kreisajā pusē atkal varēja redzēt novāktu labības lauku, pa kuru cēli un pašapzinīgi pastaigājās balts stārķis.

Ceļš jau kuro reizi meta lielu līkumu, šeit atkal bija dubļi un grambas, sākās jauns mežs, Rolands ieslēdza tuvējo gaismu, saule jau bija noslēpusies zemeslodes otrajā pusē, un pāri ceļam krita garas, nedaudz spokainas koku ēnas.

Sāka līt. Pēc dažiem kilometriem no meža izšāvās šaurs ceļš, kas acīmredzot veda uz tuvējām mājām, kuras puskrēslā knapi varēja saskatīt. Ceļu krustojumā stāvēja kāda meitenīte, un viņai blakus tupēja mazs, dzeltens suns.

Rolands apstādināja mašīnu un izkāpa.

Vienu mirkli viņam šķita, ka tā ir Katerīna.

—   Ko tu šeit dari? — Rolands uzprasīja.

—   Skatījos, kā tu brauc, — meitene atbildēja.

Viņai bija gari, gaiši mati, bet tā savēlušies un izspūruši, ka varēja skaidri manīt — tie ķemmi nav redzējuši nedēļām ilgi. Kalsnā sejiņa bija gaužām netīra, kājās saplīsušas kurpītes, nobrukušas pusgarās zeķes, stipri saburzīta, netīra kleita un salāpīta jaka. Tā kā bārabērns, Rolands nodomāja. Un acīs jau tadas skumjas, kādas mēdz būt vienīgi pieaugušajiem, kad viņi stāv un skatās uz sabrukušās dzīves drupām.

—   Kā tevi sauc? — Rolands pavaicāja.

—   Ilzīte, — meitene atbildēja, — bet sunīti par Citu.

—   Kādēļ tu neej mājās? Kur tu dzīvo?

—   Tepat. Redzi?

—       Jā, bet kādēļ tu neej mājās? Esi jau galīgi slapja. Varbūt kādu gaidi?

—       Tagad vairs ne, — meitene sacīja un pasmaidīja. — Es gaidīju tevi.

—   Kādēļ, Ilzīt? Kādēļ tu mani gaidīji?

•— Gribu, lai tu atnāc pie manis ciemos.

•— Tu mājās esi viena?

—       Nē, — Ilzīte strauji papurināja galvu, — bet tu tomēr atnāc. Kā sauc tevi?

—   Rolands, bet vari saukt arī par Roli.

—   Mūsu kaimiņiem tā sauc suni, — Ilzīte teica.

—       Nu redzi, cik tas ir skaists vārds, — Rolands pasmaidīja. — Bet tagad, Ilzīt, skrej tomēr uz mājām, saaukstēsies.

—       Tu arī nāc, — meitene aicināja un lūdzoši ieskatījās nepazīstamā vīrieša acīs.

—   Tu to ļoti gribi?

—   Jā.

Runa kā jau pieaugusi. Un acīs tādas savādas, vieglas sāpes. Laika man diezgan, un varbūt tai mājā kaut kas ir noticis.

—   Cik tev, Ilzīt, ir gadu?

—   Septiņi.

Tieši tikpat, cik manai Katerīnai, Rolands nodomāja, un viņš atkal redzēja savas meitas sārto, veselīgo seju un skaidrās acis.

—   Ejam, Ilzīt.

Viņi gāja gar ceļa malu, un zem viņu kājām slīdēja šķidra zeme. Dažus soļus atstatu sekoja suns. Ceļa labajā pusē šalca mežs.

—   No vilkiem nav bail? — Rolands uzprasīja.

—   Nē, — Ilzlte pakratīja galvu. — Man bail no mammas.

Rolands nodrebēja.

—   Kādēļ?

—  Mamma dzer, — Ilzīte klusi sacīja. — Pie viņas atkal atnācis Frīdonkulis.

Tas ir ļoti slikti, Rolands nodomāja, ka tava mamma dzer un tev no mammas bail. Un vēl arī tas, ka pie tavas mammas nāk Frīdonkulis.

Rolands pēkšņi atcerējās, ka arī Katerīnas mājā nāk un tagad tur droši vien arī paliek kāds onkulis, kuru varbūt pēc kāda laika Katerīnai vajadzēs saukt par tēvu.

Kaut kas iesita, iesmeldzās. Aizskrēja, palika. Atlidoja, nokrita. Uzliesmoja un apdzisa.

Negaidot aiz kokiem parādījās parasta lauku māja, aiz tās bija pagrabs un neliels dārzs, pagalma vidū stāvēja aka, nedaudz tālāk kūts, neliela klēts un šķūnis. Varēja dzirdēt, kā puskrēslā kaut kur iemaujas govs un skaļi kladzina vistas.

Rolands atvēra durvis, un viņi ar Ilzīti iegāja mājā. Priekšnamā uz grīdas mētājās spainis, liela piena kanna un kaut kādas drēbes, dubļaini zābaki. Kad Rolands ar Ilzīti iegāja istabā, sejā iesitās skābens, sasmēķēts gaiss un vēl kaut kāda pretīga smaka. Pie apaļa galda sēdēja stipri iereibuši sieviete, viņai bija izspūruši mati, nemazgāta seja, šauri piemiegtas, blāvas acis, bet mugurā melna, ar sīkām pērlītēm izrotāta kleita. Sieviete izskatījās veca, lai gan viņai nebija vairāk par divdesmit pieciem gadiem.

Viņai iepretim sēdēja drukns, vienaldzīga izskata vīrietis un smēķēja cigareti. Uz galda stāvēja pusizdzerta degvīna pudele, maize un žāvēts šķiņķa gabals.

—       Tu kaut ko atnesi? — sieviete pacēla galvu un paskatījās uz ienācēju.

—       Māmiņ, tu, lūdzu, vairāk nedzer, — Ilzīte klusā, lūdzošā balsī teica.

—       Tu kaut ko atnesi? — sieviete vēlreiz cerību pilna pajautāja.

—  Māmiņ, tu, lūdzu, vairāk …

—       Muti! — māmiņa dobjā balsī uzbrēca. — Nemaz neļauj parunāties ar ciemiņu!

—       Aizej, Ilzit, uz virtuvi, — Rolands sacīja. — Es tūlīt nākšu.

Ilzīte paklausīja un domīga izgāja no istabas.

—   Kas te pie jums notiek? — Rolands uzprasīja.

—   Tu zini, ka tavai meitai bail nākt mājās, ka viņa viena dzīvo pa mežu?

—        Ilze man ir droša, — sieviete pasmīnēja. — Atsitusies manī.

—       Viņa stāstīja, ka no paša rīta, visu šo dienu neko neesot ēdusi.

—   Kādēļ tad neēd? — vīrietis paraustīja plecus.

—  Zaccne labu labā. Lai nāk tik šurp!

Un pēkšņi Rolandu no matu galiem līdz kāju pēdām pārņēma drausmīgs naids, viņš nodrebēja, viņš juta, kā no kaut kādiem dvēseles nostūriem augšup kāpj nelabums, pretīgs sašutums. Vēl jo vairāk tādēļ, ka atkal atcerējās savas bijušās mājas un iedomājās, ka arī tur varbūt pašlaik pie apaļa galda sēd sieviete, vienīgi viņa ir nesalīdzināmi skaistāka par šo, viņas galvu rotā vakara frizūra un ķermeni sedz caurspīdīga apakšveļa un franču peņuārs; viņai iepretim sēd vīrietis, gudrs, elegants vīrietis, un uz galda stāv konjaks OS vai KV un pudele šampanieša, un tad viņi pasauc mazo Katerīnu un pacienā ar kūkām, augļu kompotu un šokolādi.

—       Paklausies! — Rolands vērsās pie vīrieša. — Ja tu šeit vari dropēt jau no vakardienas un ja tev nav pretīga šī sieviete, tad vismaz tu varēji kaut nedaudz parūpēties arī par bērnu!

—       Tas skuķis nav mans, — vīrietis atmeta ar roku, pasniedzās pēc pudeles un pielēja glāzi. — Lai rūpējas šī!

Vīrietis izdzēra, pēc tam ilgi un vērīgi Rolandu nopētīja.

—       No kurienes tu te uzradies? Kas tu vispār tāds esi?

—   Vai tev nav vienalga?

—       Vispār jau jā, — vīrietis piekrita, — bet tomēr… Varbūt esi no tikumības policijas?

—       Jā, — Rolands atteica un, šķērsojis priekšnamu, iegāja virtuvē. Ilzīte sēdēja pie galda un domīga skatījās uz neiekurto plīti, uz kuras stāvēja vairāki katli un snauda liels, tumšpelēks kaķis.

Rolands apskatījās. Katli bija tukši. Pēc tam viņš apskatījās pieliekamajā, bet arī tur visi plaukti stāvēja tukši. Pēc brīža viņš dzirdēja sievietes balsi.

—   Ko viņš tur ārdās? Dzi, Frīdi? Kas viņš tāds ir?

—   Esot no policijas, — Frīdis sacīja.

—   A, — sieviete gari novilka.

Rolands iegāja istabā, paņēma no galda maizi un šķiņķi un aizgāja atkal uz virtuvi.

—   Ē! — sieviete iekliedzās. — Negrābsties!

Rolands baroja bērnu, un viņu joprojām neatstāja tā

dīvainā, neparastā sajūta, ka šī mazā, izsalkusi meitenīte ir viņa Katerīna.

—   Kur ir tavs tētis? — Rolands klusi_ pavaicāja.

—       Man nav tēta, — Ilzīte atbildēja, kāri ēzdama rupjo maizi un šķiņķi. — Mamma saka, ka man nekad neesot bijis tēva.

—    Kaut kad jau tomēr bija, — Rolands sacīja un viegli noglāstīja gaišmataino galvu.

Tumšpelēkais runcis laiski piecēlās, tikpat laiski izstaipījās, nolēca no plīts un, gaisu ostīdams, nostājas pie galda. Rolands arī viņam nogrieza gaļas šķēli, pēc tam iegāja blakusistabā.

—   Kur tu guli? — viņš uzprasīja.

—    Tur, — Ilzīte ar roku parādīja uz istabu. — Blakus mammai, bet es tur vairs negribu. Šonakt gulēšu uz kūtsaugšas. Segu jau aizstiepu.

—    Ko viņš tur vandās pa tām istabām? — sieviete skaļi prasīja. — Dzi, Frīdi? Viņš mūs apzags. Dzil Iztīrīs visu māju — po čistuju!

Istabas vidū stāvēja plata, divvietīga gulta, uz tās vēl mētājās saņurcīti spilveni, netīri palagi un sega. Blakus durvīm atradās zema kušete, un acīmredzot uz tās gulēja Ilze.

Rolands atkal sajuta trulu sāpi, riebīgu, pretīgu tukšumu, bet jau pēc dažiem brīžiem to piepildīja žēlums, neparasts maigums, siltums.

Viņš izgāja no istabas un atgriezās virtuvē pie Ilzes.

—    Frīdi! — sieviete sāka kliegt. — Beidzot taču piecelies un izmet viņu laukā! Un kārtīgi sadod arī tam skuķim! Ved visādus freijerus mājās!

—    Nē! — Ilzīte iekliedzās, pielēca kājās un cieši apķērās ap Rolanda vidukli. — Nē! Es negribu, ka viņš mani sit! Un negribu, ka vēlāk arī māmiņa mani sit!

—    Nomierinies, Ilzit, — Rolands sacīja un viegli noglāstīja viņai galvu. — Neviens tevi vairs nesitīs, bērniņ.

—    Tu taču esi mans tētis, vai ne? — Ilzīte priecīga iesaucās. — Es jau to zināju uzreiz! Tēti!

Durvīs parādījās Frīdis.

—       Vācies! — viņš sacīja. — Pec iespējas ātrāk! Un liec to skuķi mierā! Viņai tūlit būs jāaizskrien pie Kārklenes pēc šņabja.

—       Pagaidi, — Rolands klusi sacīja un pastūma bērnu nedaudz sāņus. — Neskaties!

Pēc tam pagāja uz priekšu un, asi, strauji pagriežoties, sitienā ieliekot vēl ari visu ķermeņa svaru, viņš labās rokas dūri ietrieca Frīda uzburbušajā sejā. Vīrietis ievaidējās, sagrīļojās un, turoties pie durvju stenderes, lēni nošļuka zemē.

—       Ejam, — Rolands sacīja un paņēma mazās meitenītes mazo plaukstu savējā. — Tu nekad vairs šeit nedzīvosi.

Viņi izgāja pagalmā. Lietus joprojām lija. Atkal bija dzirdams govs māviens un vistu kladzināšana.

—   Zemene raud, — Ilzīte sacīja.

—   Kas? — Rolands nesaprata.

—       Gotiņa raud, — Ilzīte bija nobēdājusies. — Mamma viņu šodien nav slaukusi.

—   Nu un tad?

—   Gotiņai sāp, — bērns paskaidroja.

Tur es diemžēl neko nevaru līdzēt, Rolands nodomāja. Slaukt es neprotu. Labi, ja es varu palīdzēt tev. Katrā ziņā tev sāp vairāk.

—       Tu gribi braukt pie manis? — Rolands uzprasīja un ar viegli drebošu sirdi gaidīja atbildi.

—       Jā, tēti, — Ilzīte atbildēja. — Ļoti gribu. Es tevi, tēt, visu laiku gaidīju. Man bieži likās, ka māmiņa nemaz nav mana mamma.

Dīvaini, pārāk dīvaini viss sanāk, Rolands nodomāja, īstā māte nav mamma, bet svešs cilvēks ir tēvs. Cik tālu es drīkstu iet? Un vai vispār mēs drīkstam iejaukties citu cilvēku dzīvē? Kur sākas fln kur beidzas manas cilvēka tiesības? Un vai vispār kādam ir tiesības feiet cita mājā un paņemt to, kas viņam nepieder? Protams, nē. Likums vienmēr ir īpašnieka pusē, un mani galu galā gaida sods. Bargs vai viegls, bet sods ir neizbēgams. Es esmu noziedznieks. Man laikam vajadzēja tomēr joņot tālāk. Man nevajadzēja spiest uz bremzēm. Galu galā lai katrs dara ko grib! Lai dzer tēju, konjaku vai degvīnu. Lai katrs guļ, ar ko viņam patīkas. Lai kūtīs mauj neizslauktas govis un lai raud pamestie bērni. Visās mājās tā vai tā tu nevarēsi ieiet. Un ar zobu dauzīšanu pasauli neizlabosi.

—   Tēti, ejam! — mazā Ilzīte paraustīja Rolanda roku. — Lūdzu, ejam, tēti! Kamēr mamma mūs vēl nav sākusi meklēt. Muksirn!

Kas viņai tu, bērniņ, un kam viņai es, Rolands nodomāja. Abi viņai esam nevajadzīgi. «Tētis.» Pēc kāda laika mana meita tā sauks viņai svešu cilvēku. Un tā svešs bērns sauc mani. Pasaulē kaut kas notiek nepareizi. Kaut kas nav kārtībā. Kaut kas nav kārtībā ar mums. Un tagad? Tagad es rīkojos pareizi vai nepareizi? Lai šī prātošana nāk vēlāk. Bērnam salst, bērns grib ēst, un bērnam sāp. Un man pašlaik ir pilnīgi vienalga, cik lielā mērā es likuma priekšā esmu vainīgs vai atbildīgs. Sim mazajam cilvēkbērnam jāpalīdz, tas arī viss. Viss mans likums un visa morāle.

Rolands paņēma Ilz.lt! uz rokām un caur smago lietu un melnajiem dubjiem aiznesa līdz automašīnai.

—   Sunīti arī, — meitene lūdza. — Paņem sunīti arī.

Viņš atvēra kabīnes durvis un ielaida suni. Cita

priecīga iesmilkstējās un tūlīt apgūlās uz grīdas, no kurienes nāca pēc benzīna smaržojošs siltums.

Ilzīte sēdēja blakus un smaidīja. Šķita — viņa vēl tiekad nebija jutusies tik labi. Varbūt viņa pirmo reizi neizjūta bailes.

Rolands uzmanīgi vēroja ceļu, līdz mājām vēl bija jābrauc apmēram četrdesmit kilometru, un pēc kāda laika viņš ieslēdza radiouztvērēju. Skanēja mūzika, un tad cauri visdažādāko skaņu mudžeklim viņš pēkšņi pavisam skaidri sadzirdēja kādas sievietes dzidro balsi, viņa dziedāja itāliski, un atkal atskanēja gari stieptais, dziļi izmisīgais — Ave Marija, Marija, Marija!

Sieviete kliedza un lūdzās.

Tas bija sauciens pēc palīdzības.

Ave Marija, Marija, Marija!

Rolands strauji izslēdza radiouztvērēju un uzmeta vēl ciešāku skatienu ceļam.

Ko es esmu izdarījis? Un kas es tagad esmu? Huligāns, laupītājs, zaglis?

— Tu esi labs, — Ilzīte negaidot sacīja, pasmaidīja, pielieca savu gaišmataino galviņu pie viņa adas jakas apsegtā pleca, pievēra acis un gandrīz tai pašā mirklī aizmiga.

Rolands samazināja ātrumu, baidīdamies, ka ceļa grambas viņu varētu uzmodināt.

Varbūt lizīle savā dzīvē pirmo reizi redzēja kādu skaistu sapni.

CENA

nauda vai mīlestība reti kad cilvēkiem

atnesusi laimi.» Viņš piekrītoši pamāja.

«Bet kas par to?»

Seno asīriešu, arābu, ēģiptiešu, senās Romas un grieķu zemē atrastas monētas. Smagākas, vieglākas. Ar pāvestu, sultānu, imperatoru ģīmjiem virsu. Apaļas, četrkantīgas, ar caurumiem vidū. Laime un nelaime čuguna podos. Par prieku arheologiem un kolekcionāriem. Sen pazudušas tās valstis, tie pāvesti un visi tie imperatori. Pazudis arī tas kalējs un poda īpašnieks. Tika uzbrukts un spīdzināts, tika iekarotas un iznīcinātas tautas, tika skausts, aprunāts, zagts un laupīts, bet tagad mazie metāla gabaliņi mierīgi rūs zemē. Un, paldies dievam, sarūsēs. Kādreiz par tiem varēja nopirkt pilis, amatus un varu, uzliesmoja un dega visnežēlīgākās cilvēku kaislības — par nieka zelta ripiņām. Kur jūs tagad esat — trīcošie skopuļi un bagātnieki? Nerri un karaļi. Mantkārīgie tirgotāji. Valdnieki un vergi. Ar savām skrandām un naudas lādēm.-

Tagad vairs nekaj. Modernas tipogrāfijas mašīnas naudu drukā kā afišas vai grāmatas. Un tagad par naudas žūksni nenopirksi ne pili, ne amatu,nevaru. Bet kaut ko jau var. Kaut ko var vienmēr. Podus un lādes nomainījuši tērauda seifi un glīti ādas maciņi. Kapeikas un rublīši. Bet tieksme palikusi. Un naids palicis. Un liekulība. Un apbrīna. Un varas kāre. Un šī drausmīgā mantkārība. Privātmājas nomainījušas pilis. Bet sešjūgu karieti — baltais žigulis. Un lepnums kā cepure

tit galvas. Es tas pats valdnieks, tas pats bagātnieks, tikai nesalīdzināmi mazāka mēroga. Tā pati patika skaitīt, rēķināt, iegūt un krāt. Tā pati bauda. Un galu galā — tā pati nauda un tas viss, ko šad tad par šo naudu var iegūt.

Es, bet ne tu.

Celies sešos no rīta, brauc pārpildītajā tramvajā, skrien kājām, sviedrus slaucīdams, uz celtnes staipi ķieģejus, bruģē ielu, ar zemi, stāvi rūpnīcā pie virpas un skaiti dienas līdz algas izmaksai.

Tu, bet ne es.

—   Edij, cik mums tas ceļojums apkārt Eiropai izmaksās? — Dagnija pajautāja un pagrieza savu koši izkrāsoto lelles sejiņu pret vīru. No rītiem viņa parasti izskatījās stipri līdzīga Merilinai Monro, bet vakaros sarkanās spuldzes gaismā atgādināja Bridžitu Bordo.

Eduards sarauca pieri un mirkli padomāja.

—   Tūkstots divi simti. Katram. Pa abiem divi tūkstoši četri simti, ja neskaita ceļa izdevumus līdz Ļeņingradai.

Dagnijas vīrs diemžēl neizskatījās ne pēc Alena Delona, Pola Belmondo vai Ģirta Jakovļeva. Viņš izskatījās pēc neveikla zemnieka ar stiprām kalēja rokām, alus dzērāja vēderu, viltīga grāmatveža seju, kuram smadzeņu vietā pastāvīgi klakšķēja skaitāmie kauliņi.

Bet Dagniju vīra ārējais izskats ne sevišķi uztrauca. Viņai jau ilgāku laiku bija mīļākais, tā ka Eduards pilnīgi varēja nodoties savam iemīļotajam dzīvespriekam — «taisīt naudu». Un viņš to prata lieliski. Eduards burtiski Dagniju apbēra ar naudu. Un, ja patiešām tā arī ir, ka par naudu mīlestību nopirkt nevar, tad katrā ziņā sievieti var nopirkt vienmēr. Un viņš Dagniju iegādājās gluži tāpat kā jebkuru lietu, kas atradās viņa dzīvoklī. «Mīlestība uznāk un pāriet,» Eduards bieži domāja, «bet nauda būs vienmēr.»

—   Un tu šīs ceļazīmes dabūsi? — Dagnija vēlreiz painteresējās. — Noteikti?

—  Protams! Par naudu taču var dabūt visu!

Par to viņi bija simtkārt pārliecinājušies. Ne ticība svētajiem, bet nauda bija paradīzes vārtu īstā atslēga. Sie īpatni čaukstošie zaļie, sarkanie un zilie papīra gabaliņi.

Visu … Bet patiesībā būtisku neko. Viņš par savu naudu nespēja atpirkt ne nodzīvotos gadus, ne piekukuļot laiku, lai tas kaut kur ceļa līkumā aiztur vecumu, nespēja nopirkt apdrošināšanas polisi, kas simtprocentīgi garantētu pret kļūdām, slimībām vai nelaimēm; viņš pat nespēja sev nopirkt visvienkāršākās zāles pret plikpaurību! Bet tu saki — visu… Nauda ir tikai spilgts lukturītis, kas vienīgi uz īsu brīdi spēj apgaismot mūsu ceļu. Pārējā daļa būs tomēr jānoiet tumsā.

—   Es tikai nezinu, vai tas būs to vērts, — Eduards domīgs pakasīja pakausi.

—  Jā? — Dagnija mazliet apmulsa. — Kādēļ tu tā domā?

—   Izgrūdīsim baigu naudu, bet redzēsim tikai vecas baznīcas! Es jau zinu! Tu domā, ka rāda ko citu? Lika pagaidīt! Un naudu maina tik maz, ka arī nopirkt neko prātīgu nevarēsim!

—   Kaut ko jau varēsim, — Dagnija beidza krāsot savas biezās, baudkārās lūpas, un uz mirkli viņai uzradās nepatika pret vīru. Atteikties no tādas izdevības! Kaut mirkli šaubīties! — Daudz ko varēsim, — viņa cieši noteica.

—   Ja mēs brauktu uz Somiju, tad gan. No somiem varot atvest ļoti daudz. It sevišķi kremplīnu. Bet pirmā pietura esot tikai Kopenhāgenā, tas, šķiet, ir Dānijā,

un neko tur lāgā nevarot dabūt. Vienīgi pornogrāfiskos

žurnālus.

Arī tas ir kaut kas, Dagnija nodomāja, un tieši tev tos derēja pastudēt. Jauno sievieti, kura rītos izskatījās pēc Merilinas Monro, bet vakaros pēc Bridžitas Bordo, dažreiz ļoti kaitināja vīra nabadzīgā izdoma tieši šai tik svarīgajā dzīves nozarē.

—   Bet toties par mūsu braucienu visi pazīstamie runās veselu gadu! Un visi draugi apskaudis. Man šķiet, ka starpība tomēr ir — ar mašīnu aizbraukt uz Palangu vai Jaltu vai arī ar okeāna laineri doties uz Londonu un Parīzi!

Starpība bija. To Eduards saprata uzreiz. Viņš no maza, tumši pulēta galdiņa (tā cena 56 rubļ. plus transporta izdevumi 3 rubļ.) paņēma paciņu cigaretes «Rīga» (40 kap.), aizsmēķēja, izpūta pamatīgu dūmu apli un smaidīdams paraudzījās sievas sejā.

—  Viņi visi aiz skaudības nomirs!

Pēc tam viņš piegāja pie tumši pulētas ozolkoka sekcijas, kura aizņēma istabas visu sienu. So sekciju pēc viņa pasūtījuma bija taisījis kāds labs, vēl «mierlaika» amatnieks, un tā Eduardam bija izmaksājusi krietnu naudiņu (deviņi simti četrdesmit vienu rubli!). Toties viņš varēja derēt, ka šāda mēbele ir tikai viņam vienīgajam. Sērijveida ražojumiem viņa acīs nebija nekādas vērtības. Eduards ar pirkstu galiem pieskārās biezam kristāla augļu traukam (cena 224 rubļ. 68 kap.) un cauri visam ķermenim sajuta izskrejam karstas trīsas. Ja tā padomā, stikls vien ir, bet kāda tam vērtība! Un šis kristāla šampanieša glāžu komplekts (cena 90 rubļ.)! Un šī kristāla ziedu vāze (cena 83 rubļ. 51 kap.)! Un šis kristāla pelnu trauks (cena 45 rubļ.)! Un šis kristāla šķīvis (cena 58 rubļ. 06 kap.)! Atklāti sakot, nauda jau nav nekāda lielā, bet pamēģini šos kristālus dabūt! Nekas nesanāks. Bet es dabūju. Es vienmēr dabūšu visu, ko gribēšu. Man visur ir blats, vai, izsakoties solīdāk, man visur ir pazīšanās. Sākot ar mājas sētnieku un beidzot ar ministra vietnieku. Un draugi mani apskauž. Un pats jūtos spēcīgāks, varenāks. Nauda un manta vienmēr vairo cilvēka pašapziņu. Un tu vienmēr vari justies drošs. Dzīve ir īsa, un šis mirklis jānodzīvo pēc iespējas skaistāk, labāk. Lai citi dzer degvīnu kaut vai no sarūsējušām konservu kārbām, es dzeršu šampanieti no kristāla glāzēm. Lai citi guļ uz saliekamajām gultām, es uz platā, pēc pasūtījuma gatavotā dīvāna (cena 230 rubļ.). Lai citi dzīvo komunālajos mitekļos, es dzīvoju trisistabu kooperatīvā dzīvoklī (cena 5410 rub).). Lai citi skrien kājām vai brauc ar tramvaju, es dodos uz darbu savā jaunajā superžigulī (cena 7625 rubļ. 75 kap.). Citi, es… Galu galā — kas man daļas gar citiem! Un citiem nav nekādas daļas par mani. Katrs cilvēks dzīvo savu, tikai savu dzīvi un galvenais — kā katrs to prot un var. Es jau zinu, ko viens otrs plikadīda domā par mani. It sevišķi tas Dagnijas brālis Imants. «Tu esi buržujs,» viņš man vienreiz teica. «Visīstākais padomju buržujs.» Hā! Es esmu strādnieks. Visīstākais padomju strādnieks. Melnais. Saproti, tu nabaga inženierīt! Neko tu nesaproti. Arī es daudz par vēlu apjēdzu, ka savus kaulus varu locīt dažādi un par to saņemt dažādu apmaksu. Pēc arodskolas beigšanas, strādājot tipogrāfijā par burtlici, es priecājos kā negudrs, kad mēnesī varēju nopelnīt divus simtus. Jutos kā bagātnieks. Divi simti! Varēju labi apģērbties, labi paēst, labi iedzert. Un varēju aizmirst bērnunamā pavadīto bērnību. «Kur ir tava māte, kur tēvs?» Velns viņu zina, kur viņi ir un kas viņi ir? Bet kaut kur jau ir. Un varbūt vēl pienāks tāda diena, kad jūs pie manis nāksiet aizlienēt naudu. Un tad es jums iespļaušu sejā. Un jūs manu acu priekšā varēsiet nomirt badā — nevienu kapeiku nedabūsiet. Par manu «saulaino» bērnību. Un tamdēļ es vismaz tagad gribu dzīvot labi. Jā, gribu dzīvot kā kungs, un man viens pīpis, ko jūs visi par mani domājat. Esmu buržujs vai mietpilsonis, vienalga. Es negribu būt sliktāks par citiem. Citiem var piederēt vasarnīcas, man ne? Citiem var piederēt privātmājas, man ne? Citiem var būt labiekārtoti dzīvokļi, man ne? Citiem var piederēt skaistas sievietes, man ne? Citiem var būt rēķins krājkasē, man ne? Citi var ceļot pa ārzemēm, es ne? Citi var braukt ar saviem žiguļiem, es ne? Ne velna, es arī! Un daudz labāk un vairāk par jums!

Un tad Eduards ar skābu smīnu vēl atcerējās tos gadus, kad viņš pameta darbu tipogrāfijā un aizgāja strādāt uz mēbeļu veikalu. Tur alga bija tikai astoņdesmit trīs rubļi mēnesī, bet parasti viņš nopelnīja trīs vai četrus simtus. Cilvēki jau tādi kā joki. Bija laiks, kad viņi skraidīja kā jukuši pēc «Jubilejas» komplekta mēbelēm. Pēkšņi nu visiem tās ievajadzējās. Pēc tam krita uz somu un dienvidslāvu viesistabu iekārtām. Skaudība, ne vajadzība! Lai tikai nomierinātu pašapziņu. Kaimiņam ir un man arī vajag! Bet pieprasījums tālu pārsniedza piedāvājumu. Kam bija vairāk naudas un kas nebija skops, tas dabūja vispirms. It sevišķi labi varēja nopelnīt no tiem, kuri pēc mēbelēm bija atlriekušies no Aizkaukāza republikām, ziemeļiem vai Tālajiem Austrumiem. Tiem naudas bija kā spaļu, viņi deva jebkuru summu pa virsu, lai tikai šīs mēbeles dabūtu. Un viņi tās arī dabūja. Jums un mums. Tev un man. Mēs taču brāļi. Cilvēks cilvēkam draugs un biedrs. Vienmēr esam gatavi izpalīdzēt, ja par to samaksā.

Un Eduards vēl atcerējās tās divas sezonas Jūrmalā, kad viņš stradāja par oficiantu. Vispirms Majoros «Lido», pēc tam Dzintaros «Vigvami». Ari tur katru vak'aru iegriezās cilvēki ar melniem matu cekuliem, ugunīgiem skatieniem, ātro dienvidnieku runu un bieziem naudas makiem. Tos sevišķi krāpt nevarēja, tie pazina katru vīna un konjaka marku, toties nekad nežēloja bagātīgu dzeramnaudu. Daži gāja pat kā uz sacensībām. Kurš vairāk! Nožēlojamie āksti! Bet no tiem papīrīšiem taču kaut kā bija jātiek vajā! Naudas izdošana palaikam sagādā daudz lielāku prieku nekā tās iegūšana. Visvieglāk bija ar tiem, kas šeit iegriezās samērā reti, iegriezās, lai tikai «paspīdētu» — varbūt vienreiz gadā, varbūt vienreiz trijos gados — savā atvaļinājuma laikā tālās un saulainās Dzintarjūras krastā… Tie tika krāpti bez žēlastības. Dārgākā vīna un konjaka vietā gandrīz vienmēr viņiem tika pasniegti paši lētākie, un viņi tos varēja arī paostīt — prasmi atšķirt dzērienus viņiem aizvietoja pilnīga uzticēšanās. Bet uzticība der vienīgi mīlestībā, tā nu nekādi neiederas krogā. Par uzticību vienmēr nākas krietni pārmaksāt. Jaunajiem pienapuikām, kas te sestdienās un svētdienās ieradās ar saviem skaļajiem skuķiem, parasti pasniedza ar minerālūdeni vai lēto vīnu atšķaidītu konjaku un stipri vien padārdzinātu rēķinu — ne viņi īsti zināja cenas, ne īsti prata ātri saskaitīt pareizo summu. Arī par mūsu nezināšanu parasti nākas piemaksāt. Un krietni vien. Reti bija tāds vakars, kad Eduards nebūtu nopelnījis vismaz divdesmit trīsdesmit rubļus.

Nākamajā vasarā viņš gribēja turpat Jūrmalā iet tirgoties ar alu. Tie, kas tur bija strādājuši, apgalvoja, ka pēc dažām sezonām varot kļūt stāvus bagāts. No katras izpārdotās mucas (protams, ar zināmu risku un nekaunību) palikšot pāri… Jā, tas nebija maz, bet tad pēkšņi kā milzīgs, nežēlīgs un visu aizraujošs paisuma vilnis mūsu sabiedrībai pārvēlās pāri tas trakais žiguļu laiks… Un nu pēkšņi visiem bija vajadzīgs tas vāģis. Pat tiem, kuri nekad nebija varējuši lepoties ar lielu rocību vai lieliem blakus ienākumiem. Kuri nekad neko nebija varējuši nozagt, kuri neprata halturēt, kuri nestrādāja tirdzniecībā, kuriem nekad nebija nekādas saskares ar deficīta mantām, kuriem nepiederēja ne siltumnīcas, ne puķu dārzi, kuri nekad nebija uzdrošinājušies spekulēt vai izdevīgi apprecēties. Pat tie no savām aldziņām lika rublīti pie rublīša, lai arī viņiem kaut kad … kaut kad būtu šis šodienas turības, prestiža un lepnuma simbols.

It sevišķi uz tām mašīnām nez kādēļ kā uzburtas bija īpaši sievietes. Un katra gribēja pati to vadīt. O, iā! Tas izskatās gandrīz tāpat, kā tik bieži redzētajās ārzemju kinofilmās. Blondi, vējā plīvojoši mati, melnas brilles uz acīm, uzrauti svārki tikai sprīdi no dibena un kurpes ar dēļa galu zoļu vietā uz gāzes pedāļa! Un aiziet! Aiziet! Šoferu amatieru kursu instruktoriem un visiem, kam bija kaut mazākā saprašana pie automašīnu remontdarbiem, sākās īsti zelta laiki. Latvijas Eldorado. Rīgas Klondaika. Aiziet! Un skaistie, sarkanie, baltie un zilie žiguļi cits pēc cita bez apdomāšanās ripoja grāvjos, triecās ceļa stabiņos vai viens otram sānos. Saimniekot pa virtuvi un vadit automašīnu bija divas pavisam dažādas lietas. Un Eduards ātri no vienas apkalpojošās sfēras pārmetās uz otru. Un, lai gan balto oficianta fraku nācās apmainīt pret eļļainu kombinezonu, viņš daudz neraudāja. Ienākumi desmitkāršojās, un viņam dažreiz pat apnika rēķināt, cik īsti mēnesī nopelnījis. Un vajadzēja tikai apmainīt vai izboimlierēt un pēc tam nokrāsot sadauzītos žigulīšu spārnus, bagāžniekus vai sānus. Darbs kaulus nelauza. Viņš stradāja kādā no nedaudzajiem autoservisa uzņēmumiem, bet darbu lielāko daļu tomēr veica Rīgas pretējā pusē, kur viņam atradās jau sen uzbūvēta garāža ar nelielu darbnīcu. Lūdzu — autoservisā rindas kārtībā gaidiet divas trīs nedēļas vai arī kārtīgi samaksājiet un samaksājiet tieši tādu summu, kādu es nosaukšu, un jūsu turības un mietpilsoniskās dzīves galvenais atribūts būs kārtībā pēc divām trim dienām. Un, protams, ari darba kvalitāte būs nesalīdzināmi augstāka. Iet tā lieta? Protams, protams. Kur citur es likšos? Dārgi jau ir, bet trīs nedēļas es nevaru gaidīt. Un tur neesot arī tādas krāsas. Bet man ir. Man ir viss, kas vajadzīgs. Tamdēļ jau tai autoservisā tās krāsas nav. Un nav daudz kā cita. Un tamdēļ lai dzīvo šis trakais apmātības laiks! Lai dzīvo šī dzīšanās pēc spožuma un goda! Un lai tik ripo, lai tik skrien un brauc! Un manis pēc jūs visi sev varat nolauzt sprandas! Jums bēdas, man prieks. Jums izdošana, man ienākumi. Jūs zaudējat, es iegūstu.

Kad pie durvīm pieklauvēja, Eduards atkal savilka skābu smīnu un gāja atvērt. Viņš jau zināja, ka aiz tām stāv Dagnijas brālis ar savu trīsgadīgo meitu Sandru. Imants pirms nedēļas bija klusi ieminējies, vai Eduards šosvētdien nevarētu mazo aizvest uz laukiem pie vecmāmiņas.

«Kādēļ gan ne,» viņš bija atbildējis, «lai gan jau sen varēji pats tikt pie savas mašīnas. Nekādi neizskatās. Strādā par inženieri, bet jākāto kājām. Nu nekas, nekas, švāģer. Strādnieks tevi aizvedīs. Tādi jau tagad tie laiki.»

Eduardam vienmēr ļoti patika uzsvērt, ka viņš ir vienkāršs strādnieks. «Melnais. Un raujos melnās miesās. No gaismas līdz gaismai.»

«Tu esi haltūrists,» Imants bija nodomājis, «un tevī

no īsta strādnieka nav ne vēsts.» '— Nu ienāc, ienāc, — Eduards smīnēdams teica. — Un Sandra arī? Sveika, sveika! Skrej ātri pie Dagnijas tantes, viņa tev iedos šokolādes zaķi! Bet kur tad kundze?

—       Ritai šodien jāstrādā, — Imants atbildēja, un viņi no koridora iegāja viesistabā.

—   Pat svētdienās?

•— Jā,— Imants teica. — Tā iznāk. Cilvēkiem sāpes un slimības diemžēl uzbrūk bez izvēles dienām. Arī svētdienās.

—       Jā, es nemaz vēl tā riktīgi tev neesmu uzprasījis. Cik tad tā tava Rita kā dakteriene īsti nopelna?

—       Viņa nenopelna neko, — Imants nedaudz drebošā balsī atbildēja. — Viņai valsts maksā cietu algu. Simt trīsdesmit piecus rubļus mēnesī.

Eduards savieba seju kā zobu sāpēs.

—   Un viss?

—       Jā, ja neskaita slimnieku pateicības un dažas izglābtas cilvēku dzīvības.

—       Nu, pateicība ir pārāk lēta manta, lai to nopietni ņemtu vērā, — Eduards nosmējās un smagi atgāzās dziļā, ar sarkanu drēbi apvilktā atpūtas krēslā (cena 65 rubļ.), paņēma cigaretes, un, kad arī Imants apsēdās, abi aizsmēķēja.

—       Ja tev tā Rita būtu skuķis ar lielākiem apgriezieniem, — Eduards domīgs sacīja, — viņa no tiem mirējiem gan varētu izspiest…

Imants uz viņu paskatījās ar tik ciešu un nicinošu skatienu, ka Eduards uz mirkli pat apmulsa.

—       Ņem visi, — viņš pēc mirkļa turpināja, skatīdamies uz lielo «Elektron» markas televizoru (cena 786 rubļ.), — ja ir tikai, kas dod. Šaubas par ņemšanas lietderību dažreiz var vienīgi izraisīt piedāvātā summa.

Tādas ir tās lietas, mīļo švāģer! Tāda ir dzīve, un nav ko tēlot ideālistu! Un es tev pateikšu atklāti — tas, ko jūs abi darāt, ir tikai tāda niekošanās. Tas viss jau ir smuki — abi jauni, samīlējušies, dakteriene un inženieris. Bet, ja jau liktenis tā lēmis, ka cilvēkam jāstrādā, tad jāstrādā vismaz par pieklājīgu atalgojumu! Citādi nav vērts ķēpāties! Ārsts, inženieris… bet pa abiem kopā nesanāk pat trīs simti rubju! Kārtīga sieva tādu inženieri ar simt divdesmit rubļu mazu algu sen būtu izdzinusi no mājas un apprecējusies ar mūrnieku, kas pelna vismaz divsimt piecdesmit! Tā, lūk, Imant! Un vēl ko es tev pateikšu — drīz pēc skolas beigšanas vispār neviens vairs uz tiem institūtiem neies mācīties! Tu redzēsi! Kāda tur jēga piecus gadus zubrīties, ja pēc tam saņemsi tikpat, cik jebkurš neizglītots palīgstrādnieks! Nē, nē! Skaisto sapņu laiks ir beidzies. Mēs visi esam materiālisti. Ja mūsu zemē sociālismu cilvēki vēl uzcēla galvenokārt pašas idejas vārdā, tad komunismu jau tagad cels par naudu. Un tikai par naudu. Vari viebt savu ģīmi vai ne, bet tā tas ir.

Imants vēlreiz māsasvīram uzmeta nicinošu skatienu un piecēlās.

—   Nevajag, Eduard, jaukt savu maku ar cilvēces sapņiem, — viņš teica. — Tu to visu vari kūkot Dagnijai, ne man. Es zinu dažas dzīves vērtības, par kurām tev nav ne mazākās jausmas.

—   Droši vien, — Eduards mierīgs atbildēja, — un par to es tikai priecājos. Jo tā man ir vieglāk. Un muļķis tas, kas tīšuprāt grib dzīvot sliktāk vai grūtāk. Dagnij!

No blakus istabas, turot pie rokas mazo Sandru, iznāca Dagnija. Meitenīte ēda lielu šokolādes zaķi, abi vaigi bija izraibināti brūnganiem traipiem, un, ieraudzījusi tēti, viņa ātri metās pāri istabai pie viņa.

—   Sandriņ, tu kājas noslaucīji? — Dagnija gandrīz vai iekliedzās, redzot, kā meitenītes baltās sandalēs ieautās kājas gandrīz līdz potītēm iegrima lielajā, krāšņajā, pasakaini skaistajā un dārgajā (cena 945 rubļ.) turkmēņu paklājā …

—   Nāc gar maliņu, bērns, — Imants aicināja un auksti paskatījās uz savu skaisto, labi apģērbto un labi kopto, un tik labi atpūtušos, un tik nejauki uztraukto māsu, ka vēlreiz nožēloja, ka šeit iegriezies. Bet ar mašīnu tomēr Sandru aizvest pie mātes bija daudz labāk un drošāk, jo viņa nupat kā pārcieta smagu plaušu karsoni un tagad pa vasaru uz laukiem varēs saelpoties svaigu gaisu un sadzerties svaigu pienu, un caurām dienām skraidīt pa ziedošu pļavu un mežu.

—   Viņai kājas ir tīras, — Imants teica. — Un nekas tavam paklājam nenotiks. Es tikai nesaprotu, kādēļ tad vispār tas tev ir vajadzīgs?

—   Tu esi dumjš, Imant. Ja tā vari jautāt, tad tu patiešām neko no dzīves nesaproti.

—   Grīdsega nav dzīve, — Imants pasmīnēja. — Gluži tāpat kā visas šīs mantas un priekšmeti. Cieši sasieti mezgli un glīti apstrādāts koks — un tikai. Pēc dažiem gadiem to visu saēdis ķirmji un laiks. Būtu labāk to paklāju atdāvinājusi kādam bērnudārzam.

Dagnija paskatījās brālī ka prātā jukušā, atmeta ar roku un, ne vārda neteikdama, aizgāja uz virtuvi.

—   Iesim iedzert kafiju un brauksim! — Eduards aicināja.

—   Nē, paldies, — Imants pakratīja galvu. — Negribas.

Viņam pēkšņi ienāca prātā, ka pēc tam šī jaukā ģimenīte viņam pieprasīs par to visu vēl samaksāt. Desmit vai piecpadsmit kapeikas.

•— Ejam, ejam! — Eduards uzsita pa piecu. — Padzersim un brauksim!

— Labs ir, — Imants beidzot piekrita un ar kreiso roku pažvadzināja kabatā izbirušo sīknaudu. — Ejam.

Blakus ceļam zaļš un spirgts, jauns un vecs, smaržojošs un skaists visu laiku līdzi skrēja mežs, un Imants domāja, ka desmit reižu labāk būtu doties kājām, ieelpot šo sveķaino gaisu, zem kājām dzirdēt lūstam zarus, redzēt pirmās nogatavojušās mellenes, kaut kur atkrist zaļajā zālē, sirmajās sūnās, atspiest galvu pret cietajām koka saknēm, lai kaut bridi varētu neklausīties Eduarda pamācībās, bezgala tukšajās, banālajās runās un spriedumos par naudu, par visdažādākajām cenām un lietu vērtību un vispār neko vairs nedzirdētu, lai nevajadzētu domāt, kā Ritai šodien iet pa dežūru un vai tā vecā sieviņa izdzīvos, kurai viņa aizvakar operēja nierakmeņus, un kā tagad klājas tam vīram, kuru pirms dažām dienām uz Ļeņina ielas notrieca kāds žigulis; to vadīja divdesmitgadīgs zeņķis, kuram šo mašīnu dārgie vecāki pirms mēneša bija uzdāvinājuši uz kāzām; Imants cieši sakoda zobus. Tas puisis pats savām rokām vēl nebija nopelnījis ne kapeiku, bet droši vien lielā pārākumā skatījās uz tiem, kuriem nācās iet kājām. Imants atcerējās savu jaunību, kad viņam šādā vecumā vajadzēja preču stacijā kraut vagonus, lai piepelnītos, lai tikai varētu studēt; viņš dziļi nicināja Dagniju, kura reiz jau bija precējusies, kura nekad savā mūžā nebija nopietni strādājusi, kura kā ielasmeita bija pārdevusies šim resnajam, trulajam skārdniekam.

Tas ir drausmīgi, kad cilvēkam nav pat nojausmas par īstu mīlestību, par kaut ko tādu, kādēļ patiesi ir vērts dzīvot. Tikai nauda, nauda, nauda, nauda. Laikam patiešām «nauda» ir vispretīgākais vārds, ko cil

vēks izdomājis. Un tad Imants sāka domāt par rūpnīcu, ar nepacietību jau gaidija nākamo nedēļu, kad sāks darboties jaunā plūsmas līnija un viņa iecirkņa strādnieki pāries uz brigādes darba apmaksu, un viņš zināja, ka būs liels troksnis, liela runāšana un neapmierinātība, un droši vien arī jaunā līnija niķosies, neies, kā iecerēts, kaut kas būs nepareizi aprēķināts, ne īsti pareizi izdomāts un citādi varbūt nemaz nebija iespējams. Sī jaunā plūsmas līnija bija viņa pirmais lielākais veikums, viņa pirmā lielā konstrukcija. Un viņš tās darba sākumu gaidīja kā topošā māte gaida piedzimstam bērnu. Tas būs viņa lielais brīdis, tam viņš bija gatavojies vairākus gadus, un viņš saprata, ka arī ta dēļ ir vērts dzīvot. Un mazās Sandras deļ vērts d/.ivot. Viņas nākotnes, viņas smaida, smieklu un pat viņas slimību dēļ. Un tā mirkļa dēļ, kad vēlu vakarā mājās no darba pārnāk tev tuvais cilvēks un tu viņam vari pasniegt vakariņas un kad viņš tavai sejai pieglauž smaržojošos matus un klusi saka: «Zini, Imant, tā meitene tomēr dzīvos.» Un tu ieskaties acīs un redzi, ka šis cilvēks ir bezgala noguris un bezgala laimīgs. Un vecās mātes dēļ. Viņas sastrādāto roku, grumbu pilnās sejas, salīkušās muguras un klusās elpas dēļ. Es tev vedu mazu ciema kukuli. Klaipu klona maizes, trifeļu konfektes, siltas istabas čības, rūtainu vilnas lakatu, lielās adāmās adatas, burciņu vākus, Ciekurkalna tirgū nopirktus dažus vecus «Zeltenes», «Sievietes Pasaules» un «Atpūtas» numurus un Zūdermaņa «Klusās dzirnavas». Varbūt, tos lasot, gar tavām nogurušajām acīm lēni paslīdēs kāda skaista un laimīga jaunības diena. Un šā saulainā rīta dēļ ir vērts dzīvot. Un tās dienas dēļ pēc divdesmit gadiem, kad tava meita svinēs kāzas. Un šā meža un ceļa dēļ. Un visas dzīves dēļ.

— Paklausies, Imant, — blakus atkal iedārdējās

Eduarda dobjais bass. — Tu ilgi domā dzīvot tai mazajā būcenī? Tas komunālais kolhozs vēl nav apnicis?

—   Bezgalīgi, — Imants atbildēja. — Bet nu jau vairs nav ilgi. Nākamgad rūpnīcai nodos māju, un tad būs arī atsevišķs dzīvoklis.

—   Gaidi vien! — Eduards iesaucās. — Varbūt nemaz neiedos. Kā nekā tu esi kaut neliels, bet tomēr priekšnieks. Priekšroka vienmēr būs strādniekiem. Un vispār nav ko gaidīt dāvanas no kroņa! Pašam, švāģer, pašam viss jāsagādā! Un, kad tu to spēsi, tad uz sevi un dzīvi skatīsies pavisam citādi!

— Man to dzīvokli neviens nedāvinās, — Imants atbildēja. — Es to būšu godīgi nopelnījis.

—   Ilgi, pārāk ilgi tu to pelni. Sešus gadus!

Eduards smējās. Viņš smējās skaļi un no visas sirds.

Mežs beidzās, sākās liels labības lauks, bet tam blakus — pakalna malā bija redzama gara liellopu ferma, augļu dārzs, dzīvojamā māja un dažas saimniecības ēkas. Kaut kur tuvumā rēja suns un rūca traktors. Virs ceļa kūpēja liels putekļu mākonis.

—   Tomēr drausmīgi dzīvot un strādāt uz laukiem, •— Dagnija sacīja un noskurinājās. — Vasaru vēl nekas, bet rudeņos un ziemā ..,

—   Drausmīgi ir nedarīt neko, — Imants skarbi sacīja. — Drausmīgi ir domāt tikai par lupatām un gultu. Drausmīgi ir aizmirst savu bērnību. Mēs taču visi nākam no laukiem, no šiem mežiem un pļavām, no šīm koka mājām un govju kūtīm.

Dagnija cieši sakoda lūpas. Viņa to vienmēr uzņēma kā dziļu personisku apvainojumu, kad Imants vai kāda bijušā skolas biedrene viņai atgādināja, ka viņa dzimusi un augusi laukos. Nē! Viņa ir rīdziniece, viņa ir skaista un lepna, un bagāta dāma, kura nekad nav basām kājām bridusi pa tikko uzartu lauku, gulējusi siena šķūnī, gājusi mātei līdzi uz kūti, ganījusi aitas un nekad nav tumšajā virtuvē cūkām vārījusi kartupeļus.

Sandra, atspiedusi galvu pret tēva plecu, gulēja. Eduards samazināja ātrumu, lauki beidzās, viņi izbrauca cauri mazai, baltai un joti tīrai pilsētiņai, pēo tam strauji nogriezās pa labi un pa šauru, smilšainu ceļu, cauri lielam priežu silam, tuvojās mājām.

—   Atceries, Dagnij, — Imants viegli ar pirkstu galiem piebikstīja māsai pie pleca, — zem šīs egles mēs pēc videnes beigšanas visi sakūrām ugunskuru un sadedzinājām vecās burtnīcas, un pēc tam Janka ar Kārli uzkāpa pašā egles galotnē un tur piesēja izdzertu «Rislinga» pudeli, kurā ielikta mūsu vēstule nākamajām paaudzēm, mūsu svētie solījumi skolotājiem, pašiem sev un dzīvei un visi mūsu mērķi…

—   Nevajag, — Dagnija klusi un negaidīti cilvēciski sacīja. — Nevajag.

—   Un neko labāku jūs nevarējāt izdomāt? — Eduards ierēcās.

—   Tas arī bija pats labākais, — Imants atbildēja un uzmanīgi, ļoti maigi atmodināja bērnu. — Tūlīt jau būsim pie vecmāmiņas.

—   Ai! — Dagnija strauji pagriezās un ar plaukstu piesita sev pie pieres. — Mēs taču pavisam aizmirsām viņai kaut ko aizv.est!

Eduards sadrūma, bet Dagnija ātri nomierinājās.

—   Ah, gan jau! Kādu citu reizi! Un kas gan viņai, vecam cilvēkam, būtu tāds sevišķi vajadzīgs?

_— Pareizi, Dagnij, — Imants auksti sacīja un paņēma Sandru klēpī. — Ko gan vecam cilvēkam vairs vajag…

Vakarā, kad viņi jau bija pārbraukuši mājās, kad bija paēstas vakariņas un Eduards izdzēris glāzi kon-

jaka OS (cena 16 rub], 12 кар.), viņi vēl kādu bridi paskatījās televizoru, tad to izslēdza un ieslēdza stāvlampu (53 rub|. 80 кар.) ar sarkano gaismu, un Dagnija sāka izģērbties. Viņas roku kustības bija vijīgas un graciozas kā jaunai stirnai, viņa noģērba sarkano bikšu kostīmu (cena 95 rub].), caurspīdīgo importa apakšveļu (36 rubļ.) un lēni, nesteidzoties palīda zem mīkstās dienvidslāvu segas (50 rubļ.).

Pēc dažām minūtēm arī Eduards noģērbās, piegāja pie naktsgaldiņa (62 rubļ.) un no atvilktnes izņēma baltā papīrā iesaiņotu nelielu gumijas izstrādājumu (0,02 rubļ.), kas droši garantēja, lai šā plašā dzīvokļa mieru un dzīvokļa īpašnieku mieru nekad netraucētu ne bērnu smiekli, ne bērnu raudas, pabeidza smēķēt cigareti un arī palīda zem segas.

Un tad, kad viņi jau laidas vieglā snaudā, gar abu cilvēku acīm vēlreiz pazibēja viņu dzīvoklis un visas šīs dārgās mēbeles, drēbes, visas mantas, priekšmeti un lietas, un viņu baltais žigulis, un brauciens apkārt Eiropai, un viņi vēlreiz domas pārskaitīja savu naudu, un acu priekšā parādījās visdažādākās cenas, tikai viņiem nekad vēl nebija ienācis prātā, kāda cena cilvēkiem agrāk vai vēlāk jāsamaksā par savu dzīvi, un viņi nezināja un droši vien nekad tā arī neuzzinās radoša darba, īstas laimes un patiesas mīlestības cenu.

NOTIESĀTS UN ATTAISNOTS

esmu izdarījis smagu noziegumu. Sis noziegums toreiz tā arī palika neatklāts, lai gan tad, kad ieradās ārsti un milicija, es atrados turpat viņam blakus un atbraukušajiem sniedzu dažus nepieciešamos paskaidrojumus.

Es biju noslepkavojis cilvēku.

Un tagad, kad no tā laika pagājuši jau vairāki gadi, es jums gribētu par to visu pastastīt. Mana atzīšanās nevar kļūt par pierādījumu, un tiesiski esmu kļuvis nesodāms, jo citus pierādījumus vairs nav iespējams dabūt. Apliecināt manu vainu vai attaisnot varu vienīgi tikai es pats un varbūt tagad arī vēl jus.

Es mēģināšu stāstīt klusi un mierīgi, kāds pats esmu no dabas un rakstura, bet tomēr iespējams, ka mans stāstījums kaut kur pārtrūks, vietām kļūs haotisks, nenoteikts, jo nevar jau par tik smagām un mokošām lietām mierīgi nedz runāt, nedz domāt. Visus šos gadus esmu pavadījis vienās dvēseles mokās, uzdevis sev tūkstošiem jautājumu, uz kuriem neesmu radis atbildes.

Es noslepkavoju savu brāli.

Un viņu nonāvēju ne dusmu brīdī, ne aiz nejaušības, naida, apvainojuma, ne greizsirdības dēļ, ne naudas, mantas vai apdzīvojamās platības dēļ, ne mīlestības un ne atriebības dēļ.

Es savu brāli nogalināju — līdzcietības dēļ.

Un, kā man tagad šķiet, jau šajā nozieguma izdarīšanas motivācijā slēpjas kaut kas dīvains un neparasts.

Kad es vēl biju tāds pusauga zēns un mēs ar brāli kļuvām bāreņi, es kādam vecam cilvēkam pavaicāju: — Pasaki, lūdzu, — kā mums tagad vajadzētu dzīvot?

Viņš bez apdomāšanās atbildēja: — Nezinu, dēls. Es nezinu, kā mums šai pasaulē jādzīvo. Parasti jau — kā katrs prot un māk. Un arī kā neprot, nemāk vai nevar. Vienkārši mēs dzīvojam.

—   Tad pasaki — kādēļ mēs dzīvojam?

Viņš paskatījās vispirms uz mani, tad zemi un debesīm un kļuva skumjš.

—  To nu es, dēls, nepavisam nezinu.

Mēs uzaugām Rīgas nomalē Iļģuciemā, bet dzīvojām savukārt šās skaistās nomales pašā viņējā galā, kur tūlīt aiz mājas dārza sākās Bolderājas dzelzceļa līnija, bet aiz tās Gūtiņmuižas mežs, Spilves pļavas, aerodroms un Daugava.

Tēvs mūsu māju uzbūvēja trīsdesmito gadu vidū, tā bija vienstāva koka celtne ar ieslīpu jumtu un nelielu verandu dienvidu pusē. Tēvs bija labs amatnieks, materiālus varēja dabūt, cik uziet, un es domāju, ka šī mājas_celšana viņam nesagādāja sevišķas grūtības.

Ekā atradās divi divistabu dzīvokļi ar virtuvēm, tualetēm un vannas istabām. Māte no mums aizgāja, kad mums ar brāli bija tikai divi gadiņi (esam dvīņi), un es nezinu, uz kurieni, arī tēvs mums nekad par to nestāstīja, bet iespējams, ka neprātīgas mīlestības dēļ aizgāja pie kāda cita. Jo mirusi viņa nav. Ja nu vienīgi tagad pašos pēdējos gados. Viņa mums pilnīgi negaidot uz četrdesmit gadu jubileju atsūtīja apsveikumu. Tas mani pilnīgi satrieca. Tātad viņa visus šos četrdesmit gadus mūs tomēr nebija aizmirsusi, nebija aizmirsusi dzimšanas datumu, varbūt raudādama mūs bija pieminējusi katru dienu, bet kādēļ tad ne reizi neatbrauca, it sevišķi pēckara gados, kad nomira tēvs un mēs ar brāli palikām vieni, dzīvojām gandrīz pilnīgā badā un staigājām skrandās? Kādēļ tad viņa mūs neatcerējās? Kādēļ? Tas ir viens no tiem jautājumiem, kas man neliek mieru un ko es neizprotu cilvēka rīcībā un cilvēkā pašā. Dažus citus es pieminēšu vēlāk.

Jā, vēl pāris vārdu par māju. Pirmajā dzīvoklī mēs dzīvojām kopā ar tēvu, bet otrais ilgus gadus stāvēja tukšs un neapdzīvots, līdz mēs to dzīvokli mums tais grūtajos pēckara gados izīrējām kādai ģimenei. Un šis nelielais «bizness» mums palīdzēja izglābties. Mēs nokļuvām ne zagļi, ne klaidoņi, ne laupītāji. Mēs jau agri. pārāk agri iemācījāmies cieši sakost zobus un, kad dzīve sit, nekad nenoliekties pārāk zemu.

Vēlāk, kad pieaugāmies un apprecējāmies, otrajā dzīvoklī pārgāju dzīvot es, bet pirmajā palika Edmunds ar savu ģimeni.

No sākuma otrais, tagad pirmais dzīvoklis jau vairākus gadus stāv tukšs un neapdzīvots. Un es to nedomāju izīrēt.

Atklāti sakot, visam šim stāstījumam par mūsu ģimenes māju nav nekādas būtiskas nozīmes. Es to pieminēju tikai tādēļ, ka man šī vieta Iļģuciema nomalē ir bezgala tuva, tur pagāja mūsu bērnība, jaunība, mūsu skaistākās un melnākās dienas, un tur arī risinājās sākumā minētais notikums.

Pēc šodienas standartiem mēs ar brāli ieguvām ļoti zemu izglītību — tikai septiņas klases, un es vēl šodien nevaru saprast, kā mēs tās vispār beidzām.

Tūlīt.pēc skolas abi sākām strādāt, lai gan jau agrāk pa vasarām šo to centāmies nopelnīt dažādos gadījuma darbos.

Edmunds aizgāja uz autobāzi, kas atradās Kalnciema ielā, par autoatslēdznieka mācekli, pirmajos mēnešos saņemdams trīssimt sešdesmit rubļus mēnesī, mūsdienu izteiksmē tas būtu ne vairāk un ne mazāk kā trīsdesmit seši.

Es domāju, ka šodien nevienam, varbūt izņemot pēdējo žūpu un cilvēku, kam nākas pārtikt no vecuma pensijas, ne rublis un pat ne desmit rubļu nav tik nozīmīgs, kā daudziem, daudziem cilvēkiem toreiz četrdesmito gadu beigās.

Rublis — tas jau kaut ko nozīmēja, un, starp citu, par to arī varēja šo to iegādāties.

Es aizgāju uz «Rīgas tekstilu», kas atrodas turpat Iļģuciemā, un sāku strādāt par elektriķa mācekli ar tādu pašu atalgojumu. IJn, kad abi saņēmām pirmās algas un tās salikām kopā uz galda, mēs ar Edmundu ar savādu bijību un lepnumu skatījāmies uz šīm lielajam naudas «zilbēm». Un, kad pilnīgi skaidri apjēdzām, ka tās ir mūsu, mūsu pašu nopelnītas, ka tā ir mūsu nauda, mēs ar Edmundu, četrpadsmitgadīgi pieauguši cilvēki, pēkšņi sākām priecāties kā bērni…

—  Nu, moins, vecīt, — Edmunds klusi, varbūt pat mazliet svinīgi sacīja, — tu saproti, kas ir noticis?

—   Sāku apjaust, — atbildēju.

—   Tagad var droši apgalvot, ka mēs, Mik, vairs nenogrimsim. Se ķepu, veco zēn, mēs esam uzvarējuši!

—   Ņem! — es viņam pasniedzu savu netīro roku, kuru vēl nebiju paspējis nomazgāt. — Un dod savējo! Mēs, Edmund, tomēr noturējāmies!

Tā bija pirmā uzvara mūsu dzīvē. Vēlāk jau vairāk nāca zaudējumi.

Tas mūsu dzīvē bija pirmais patiesais prieks, ko atceros visu mūžu, kā atceros pirmo mīlestību. Es biju lepns uz savu vecāko brāli, jo daba tā bija gribējusi, lai Edmunds uz šās nepateicīgās zemes ierastos stundu agrak par mani. Un Edmunds bija lepns uz mani, ka jaunākais tik dūšīgi turējis līdzi.

Mīlestība, naids, alkas, nežēlastība, ciešanas, humānisms, līdzjūtība. Ko izsaka šie vārdi? Ko tie nozīmē? Un ko tu te vispār šos jautājumus uzdod? Uz tiem šodien taču atbildēs jebkurš septītās astotās klases skolnieks! Un es nemaz nešaubos, ka atbildēs, — uz piecnieku vai trijnieku, tam nav nekādas nozīmes. Bet vai viņi zinās?

Par kaut ko jāatbild vienmēr. Visbiežāk mums nākas atbildēt par savu rīcību. Par domāšanu mazāk, lai gan visbiežāk tieši domāšana mums palīdz izdarīt secinājumus, secinājumi liek pieņemt lēmumu, bet lēmums ir pamats rīcībai — un katrai rīcībai ir savs rezultāts. Labs vai slikts, vajadzīgs vai lieks, mēs esam radījuši ļaunumu vai veikuši kaut ko cēlu un labu. Galu galā tam visam nav būtiskas nozīmes. Man šķiet, ka vissvarīgākais mūsu rīcības pamats un rezultāts — vai esam izdarījuši vajadzīgo? Bet kas tad bits tas tiesnesis, kas pateiks, kas aplēsīs, kas noteiks, vai tieši tāda rīcība bijusi vajadzīga vai nevajadzīga? Es jau zinu, ko jūs atbildēsiet. Ja tā nav atbildusi mūsu sabiedrībā pastāvošajiem likumu, morāles, cilvēcības… Tad man jaatbild. Bet, ja man reiz jāatbild, tad arī es, tikai es izšķiru, vai mana rīcība bijusi pareiza vai nepareiza, vajadzīga vai nevajadzīga … Un es iedomājos, vai tad kāds no.mūsu sabiedrībā pieņemtajiem likumiem, morāles norma vai cilvēcības jēdziens arī nevarētu būt kļūdains vai novecojis?

Kas tiem piešķīris mūžību?

Viens, divi, pieci, divdesmit, trīsdesmit, trīsdesmit septiņi, četrdesmit. Pamēģiniet lēni izskaitīt no viena līdz četrdesmit. Un jums sanāks apmēram četrdesmit sekundes. Un tādā pašā ātrumā jūs varat saskaitīt arī gadus. Labākajā gadījumā tas būs pusmūžs. Sliktākajā — viss.

Un tad pagāja daudzi gadi — pilni ar mīlestību, bērnu piedzimšanām, raizēm un laimi, un pēc tam mūsu ģimeni piemeklēja pirmā patiesi lielā nelaime — atnāca nāve. Bet vai tad nāve ir nelaime? Man šķiet, tāpat kā mīlestība nav tikai laime, tā arī nāve nav tikai nelaime. Tas viss ir kaut kas neiedomājami augstāks un nesalīdzināmi zemāks, daudz aptverošāks, nesaprotamāks un daudz vienkāršāks.

Mēs tieši tobrīd ar sievu Ilonu un abiem puikām ēdām vakariņas, kad kāds pieklauvēja pie durvīm.

Vispār mūsu ģimenei no laika gala bija veicies uz dēliem. Mūsu tēvam divi, man divi, un droši vien arī Ldmundam būs divi.

Un dzīve, it kā gribēdama nolīdzināt parādu mūsu tēvam, viņa dēliem radīja brīnišķīgas sievas — Ilonu un Daci.

Tās bija Joti jaukas Iļģuciema meitenes, kuru miesa uzsūkusi Iļģuciema brūnās zemes spēku, mežu izturību, ūdeņu un pļavu skaistumu. Un viņās nebija ne vēsts no tās uzpūtības, lepnības un iedomības, kas tik raksturīgs mūsu latviešu labi izskolotajām intelektuālēm.

— Es iešu atvērt, — pieceldamies sacīju.

Edmunds ar Daci un Bruno no rīta ar mūsu «Janku» bija aizbraukuši uz Cēsīm. Lāga pat nezinu, ko tur Dacei vajadzēja.

Mans brālis bija pirmās klases šoferis. Un mašīnu par lūžņu tiesu viņš bija nopircis no autobāzes. Kad viņš to no savas smagās kravas automašīnas izgāza mūsu sētsvidū, es sāku skaļi smieties un nekādi nespēju saprast, kam viņam šie sarūsējušie dzelži un bleķi ir vajadzīgi.

—       Smejies, smejies! — Edmunds pakratīja dūri. — Pēc gada tu varēsi raudāt, un tad arī neņemšu tevi pavizināt savā lepnajā Iimuzīnāl

—   No šiem dzelžiem?

—       No šiem pašiem, vecīt! Kaut ko jau piepirksim arī klāt, bet mašīna būs! Un par godu mūsu tēvam mēs to nosauksim par «Janku»! Iet tā lieta?

—       Lai iet! — es atbildēju un sāku jau ticēt, ka tā arī būs. Un tā arī bija.

Uz sliekšņa stāvēja brāļa darbabiedrs Ričs.

—   Nāc iekšā!

—       Svaki, Mik, — viņš gurdeni teica. — Septiņus kilometrus aiz Valmieras Edmundam uzdrāzies smagais starppilsētu vāģis. Nācis no igauņiem.

—       Smagi cietuši? — es klusi pavaicāju un jutu, ka mute kļūst sausa.

—       Nē, Edmundam nekas briesmīgs nav, — Ričs sacīja un skatījās kaut kur sāņus. — Lauztas tikai abas rokas, liekas, četras ribas un vēl šādi tādi vieglāki sasitumi. Bet Dace ar Bruno… Kad viņus atveduši uz Valmieras slimnīcu, bijuši jau miruši. Es nācu no reisa …

—       Tā … — klusi nopūtos, un man šķita, ka blakus dzīvoklī arī kāds nopūšas. — Paldies, Rič.

Viņš tā dīvaini uz mani paskatījās un aizgāja.

Brīdi pastāvēju atvērtajās durvīs, tad tās aizvēru un atgriezos istabā.

—   Kaut kas noticis? — Ilona uzprasīja.

—       Sliktāk vairs nevar būt, — atbildēju, paskatījos uz sievu un bērniem un bailēs nodrebēju. — Nekas sliktāks, Ilon, parasti nemēdz būt.

Brālis vēl atradās slimnīcā, kad mēs apglabājām viņa sievu un dēlu. Stāvēju kapličā, skatījos uz abām baltajām koka kastēm, kurās atradās spilveni, drapējumi, pārklāji, drebes, kurus kādreiz valkājuši cilvēki, tikai pašu cilvēku vairs nebija. Lielā dabas pārveidība! Viens matērijas stāvoklis pāriet citā. Izskaidrojums ir pavisam vienkāršs. Un tas dažreiz nomierina. Vai citreiz — satrauc vēl vairāk.

Atceros, kādā grāmatā tiku lasījis, ka vienā no Parīzes kapsētām atrodoties balts marmora piemineklis. Vecākiem nomirusi vienīgā meitiņa, un viņi šai piemineklī likuši iekalt tikai vienu vienīgu vārdu — «Kādēļ?».

Un es par to domāju. Un tā katrs ir domājis, kas kaut vienreiz stāvējis šai telpā.

Kādēļ?

Sis notikums brāli galīgi izsita no sliedēm. Un līdz savas dzīves pēdējiem mirkļiem viņš sevī nesa šo lielo sāpi, šo sirdi plosošo vainas apziņu.

— Es, es, esi — viņš kliedza, čukstēja, domāja. — Tikai es!

Bet viņš nebija vainīgs. Starppilsētas pārvadājumu kravas automašīnas šoferis, no tālā ceļa noguris, tikai uz dažiem mirkļiem bija pievēris acis, iesnaudies tikai uz dažām sekundēm, lai pēc tam uz dažiem miljoniem gadu iesnaustos kāda jauna sieviete ar savu bērnu.

Tā jau tas laiks ar mums spēlējas.

Pēc ģimenes bojāejas Edmunds dzīvoja viens. Viņš turpināja strādāt par šoferi, varbūt vairāk nekā agrāk, noslēdzās sevī, kļuva nerunīgs, un dažreiz šķita, ka viņš mēģina izvairīties pat no manis. Acīs spīdēja tikko samanāma sāpju atblāzma, kaut kāds pārmetums, ilgas un vientulība. Es katru vakaru dzirdēju, kā viņš vienmērīgiem so]iem stundām ilgi staigā pa savu istabu, viņš neieslēdza ne radio, ne televizoru, acīmredzot klausījās tikai sevi un klusumu, kas tagad pastāvīgi bija ap viņu. Dažreiz atvēra garāžas durvis un nekustēdamies ilgi skatījās uz sadauzīto mašīnu. Šādos brīžos es viņu netraucēju. Es zinu, ka līdzjūtības vārdi, salīdzinot ar zaudējuma lielumu, ir tik sīki, kā zemeslode pret jebkuru zvaigzni. Bet zeme taču ir auksta, zvaigznes kvēlo. Daži miljoni, daži miljardi grādu.

Pagāja apmēram gads. Edmunds pamazām atdzīvojās, pie viņa bieži nāca ciemos Ričs, un viņi spēlēja šahu, kopā skatījās hokeju, kopā gāja uz visiem motokrosiem, viņi bieži kopā brauca tālajos reisos, un atgriežoties Edmunds mani, Ilonu un it sevišķi abus puikas, burtiski, apbēra ar dāvanām, kuras bija nopircis citās pilsētās. Kad Ilona reiz ieminējās, ka nevajadzētu tā tērēties, Edmunds sāka smieties.

—  Mīļo svainen, — viņš teica, — kur lai es lieku to naudu? Man viss ir un pat vairāk, nekā vienam cilvēkam būtu vajadzīgs. Dzert es negribu, daudz labāk nomierinos un aizmirstos darbā. Sēdi kabīnē pie stūres, vēro apkārtni un ceļu, tikai ceļu un pretim braucošās mašīnas un zini, ka katrā no tām sēd tavs draugs un tāds pats ceļa vientuļnieks kā pats.

Reiz ieminējos, ka nemaz nebūtu slikti, ja viņam uzrastos sieviete. Viņš pasmaidīja.

—  Tad man tā sieviete jāaizved uz mežu vai jāpaņem turpat mašīnas kabīnē, jo mājās es laikam nekad, laikam nekad vairs, Mik, nespēšu ievest nevienu citu. Bez tam es par to vēl nemaz neesmu domājis. Saproti pats.

Es sapratu. Un vēl — ka sieviete mums patiešām vajadzīga tikai tad, kad sākam par to domāt.

Kā zem automašīnas riteņiem skrien nobrauktie kilometri, tā skrēja arī mūsu nodzīvotās dienas. Mūs šķira tikai siena, bet vienā pusē bija viss, kas cilvēkam šai dzīvē vajadzīgs — jumts virs galvas, uz galda vienmēr maize, darbs, ar ko esi apmierināts, sieviete, kas ir tavs labākais draugs un uz kuru tu vienmēr vari grūtā brīdī paļauties, un divi dēli, uz kuriem, jācer, ari kādreiz varēs paļauties. Bet otrā pusē tas pats jumts un maize, un darbs, tikai trūka tā, ko mēs saucam par mīlestību un ģimenes laimi, bez kuras jumts un maize, un darbs zaudē krietnu daļu no savas vērtības un nepieciešamības.

Es nezinu, kāds bija iemesls Edmunda slimības sākumam. Vai pēdējo gadu notikumi, vientulība, psihiskā trauma, nekārtīgais uzturs, tagad jau tālo pēckara grūtību atspulgs vai iedzimtība? Ne jau man to mēģināt uzminēt, ja līdz šim brīdim to nevienam vēl nespēj pateikt neviens profesors.

No sākuma Edmunds sūdzējās par ilgstošām sāpēm vēderā. Aizgāja uz mūsu rajona poliklīniku, un iecirkņa ārstam uzreiz viss bija skaidrs. Gastrīts!

— Kārtīgāk vajag ēst! — viņš teica un izrakstīja kuņģa pilienus. — Tā jau ir tālo reisu šoferu profesionāla slimība. Katru dienu vismaz reizi siltas pusdienas! Iemantosiet vēl čūlu — un ko tad?

Jā, ko tad, dakter? Čūla — tā jau būtu bijusi laime.

Sāpes tomēr nerimās, un tas pats dakteris brāli nosūtīja uz slimnīcu vispusīgai izmeklēšanai. Pagāja apmēram trīs nedēļas, līdz slimnīcā atbrīvojās vieta, un ārsti Edmundam beidzot varēja sākt šo vispusīgo izmeklēšanu.

Nekas rožains nerādījās. Es jau nojautu. Gandrīz katru dienu ar Ilonu gājām pie viņa uz slimnīcu. Kad viņš dzīvoja mājās, nemaz neievēroju, tikai tagad pamanīju, cik brālis kļuvis vājš, un viņš novājēja ar katru dienu vairāk. Sejas krāsa bija kļuvusi dzelteni bāla, uz tās tagad skaidri varēja saskatīt katru grumbu, katru mazākā pārdzīvojuma pēdu. Brālis tomēr turējās lieliski. Vismaz ārēji. Kas tad var ielīst otra dvēselē?

—   Nekas, mazais, — viņš man teica. — Gan jau ari šoreiz kaut kā mēģināsim izkulties. Mēs taču esam no Ijģuciema!

—   Jā, vecais, — es piekritu. — Ijģuciema zēni jau nemēdz atkāpties.

—   Tu vēl atceries, — brālis uzprasīja, — to trako balli piecdesmit ceturtā gada pavasarī?

—   Tā uz mūžīgiem laikiem ir iegājusi I]ģuciema vēsturē, — es atbildēju un cieši saspiedu Edmunda roku. — Tā jau ir kļuvusi leģenda.

Un patiešām. Ja jūs vēl šodien uzprasīsiet jebkuram tagad jau pusmūža vīram, kas toreiz «Rīgas tekstila» klubā gāja uz deju vakariem, un jaunam šmurgulim, kas to dara šodien, viņi visi zinās pastāstīt, kā toreiz, kad daži iedzēruši puiši aizskāra Daci un Ilonu, brāļi Pavlovski vieni paši divatā izsita visu zāli, izsita tik pamatīgi, ka tur vairs nepalika neviena kauties gribētāja, neviena paša!

—   Viņi ir vājprātīgi! — mukdams kliedza pēdējais ballīšu varonis.

Zālē palika tikai meitenes, brāļi Pavlovski un skaļi vaimanājoša kluba vadītāja.

—  Ja nevar uzvarēt, tad vismaz nevajag arī atkāpties, — Edmunds sacīja, un es viņa acīs pamanīju uzliesmojam to pazīstamo spītu, kas bija raksturīgs visiem Pavlovskiem.

—   Jā, vecais, — es piekritu un uzmundrinoši pasmaidīju. — Viss būs kārtībā.

Bet kārtībā nebija nekas. Pēc divām nedēļām Edmundam taisīja operāciju. Tās pašas dienas vakarā ārstējošais ārsts man teica:

—    Viņam ir ļaundabīgais audzējs. Varētu teikt — pēdējā stadijā. Metastāzes skārušas gandrīz jau visus iekšējos orgānus. Daudz par vēlu. Mēs diemžēl neko vairs nevaram līdzēt.

—    Protams, — es klusi sacīju, un mani pārņēma tā dīvaini saltā tukšuma un bezcerības sajūta, kad tiesnesis tev pasludina nāves spriedumu un tu šo spriedumu nevari pārsūdzēt, jo nav vairs augstākas instances par šo baltā virsvalkā tērpto amata viru.

—   Jūs viņu varat pārvest uz māju, — dakteris teica.

—  Tur viņam būs labāka kopšana un vispār …

—   Jā, — es piekritu, — tur viņam būs labāk.

—    Es izrakstīšu vajadzīgās zāles, un māsiņa no jūsu rajona poliklīnikas nāks tās špricēt.

—   Cik ilgi? — es uzprasīju.

Ārsts sabāza rokas baltā halāta lielajās kabatās un brīdi klusēja.

—   Jūs esat pieaudzis cilvēks …

—   Mani nevajag mierināt! — es skarbi teicu. — Cik ilgi viņš vēl dzīvos?

—    Apmēram mēnesi, varbūt divus, — ārsts sacīja, un viņš droši vien šos vārdus ir jau teicis simtiem reižu, un tomēr es redzēju, cik viņam grūti tos bija pateikt.

—  Ja noliks brīnums, tad varbūt trīs vai četrus mēnešus, bet parasti jau tādi brīnumi nenotiek, — viņš atklāti pateica.

Pareizi, dakter, es nodomāju. Brīnumi notiek tikai bērnībā, kad pie mums ciemos ierodas ziemsvētku vecītis ar dāvanu maisu. Tagad neviens tev vairs nepasniegs ar rozā lentīti pārsietu paciņu, kurā labais brīnumdaris būtu ielicis vēl daudzus, daudzus gadus ar visiem priekiem un pārdzīvojumiem, ar laimi, mīlestības čukstiem un bērnu klaigām. Un man pēkšņi uznāca dusmas pret šo nogurušo dakteri, pats nezinu, kādēļ.

Es ne mirkli nešaubījos, ka viņš un vēl daudzi citi ārstī ir darījuši visu, lai cilvēku glābtu. Bet mani acīmredzot kaitināja tas, ka viņš tik mierīgi varēja pateikt: «Tagad jūs slimnieku varat vest mājās.» Es zinu, ka tā saka vienmēr visās slimnīcās gandrīz visos gadījumos. Un es saprotu arī, kādēļ. Lai slimnieks nomirtu mājās. Katrai slimnīcai ir ļoti no svara, lai būtu pēc iespējas mazāks nāves gadījumu procents. Tas uzreiz uzlabo ārstniecības iestādes vienu no galvenajiem rādītājiem, pēc kura tiek vērtēts tās darbs, un zināmā mērā uzlabo arī ārstu reputāciju. «Pie mums nemaz tik daudz nemirst.» — «Un pie viņa ne tik!» Protams. Jo viena daļa slimnieku tiek aizdzīta nomirt mājās. Ja jau jūs no paša sākuma, godātie mediķi, uzņēmāties tās milzu pūles, veltījāt tik daudz enerģijas, pacietības cilvēka dzīvības glābšanai, tad kāda velna pēc jūs savu humāno misiju nenesat līdz galam?

Pēc iznākšanas no slimnīcas Edmunds, neizrunādams nevienu vārdu, nogulēja dažas dienas. Viņš jau visu zināja. Neviens gan to nebija teicis, bet viņš jau visu zināja.

Piecēlās, apģērbās, aizbrauca uz darbu un iesniedza atlūgumu. Tai pašā dienā viņu atbrīvoja.

Pēc tam viņš rūpīgi uzkopa dzīvokli, izmeta laukā liekās un nevajadzīgās lietas un lielajā istabā pārkrāsoja grīdu. Pielaboja mājai jumtu, verandas durvis un sētu.

Tad atcerējās mākslinieku Teofilu, kam piederēja pašam sava volga un kas pirms kāda laika bija lūdzis Edmundu apskatīt mašīnu. Kaut kas tur nebija kārtībā ar dzinēju un pakaļējo tiltu. Edmunds trīs dienas ņēmās ap balto limuzīnu, līdz to saveda kārtībā. Naudu viņš nebija ņēmis ne kapeikas. «Vāģis ies kā smērēts,»

Edmunds sacījis, «bet, drošs paliek drošs, tu pēc pusgada vēl iegriezies pie manis. Apskatīsim vēlreiz.»

Kādu dienu mūsu pagalmā ienāca IJģuciema lielākais dzērājs Jēkabs Koks. Viņš jau gadiem ilgi nekur nestrādāja, pārtika no cilvēku žēlastības un tā, ko nopelnīja, pavasaros un vasarās uzrokot un apkopjot dažām ve:ām saimniecēm viņu dārziņus. Viņš vienmēr to darīja Joti apzinīgi un kārtīgi. «Nevaru blamēt firmu.»

—   Edmund! — viņš iesaucās, ieraudzījis brāli dārzā.

•— Kas ir, veco trekteri? — Edmunds atsaucās un

panācās tuvāk. — Kā tad iet pa dzīvi?

>— Slikti, — Jēkabs atbildēja un trīcošām rokām sāka braucīt netīriem bārdas rugājiem apaugušo zodu. — Kaltē.

—   Tad patiešām ir slikti, — Edmunds piekrita.

—    Paklausies, veco zēn, •— Jēkabs sacīja, — ja esi kristīgs cilvēks, aizdod rubli! Es par piecīti sarunāju Kārklenei izravēt zemenes un tad atdošu. Firma garantē!

—    Labi, — Edmunds bija ar mieru. Viņš iegāja dzīvoklī, pēc dažiem mirkļiem atgriezās un pasniedza Jēkabam piecdesmit rubļus.

Pirmajā mirklī nabaga cilvēks pārbijās. Es varēju derēt, ka viņš savā necilajā mūžā šādu naudas zīmi redz pirmo reizi. Un, ja arī bija redzējis, tad katrā ziņā turējis rokā jau nu nebija nekad.

—    Ņem, ņem! — Edmunds sacīja. — Nedomā, ka es šo naudu tev dāvinu! Bet aizdot varu. Un tu man to atdosi pēc pusgada. Tā — ap Mārtiņiem.

—    Edmund! — Jēkabs svinīgi teica. — Tu esi svēts cilvēks!

Paņēma naudu un aizskrēja, it kā baidīdamies, ka tikai Edmunds nepārdomā.

Brālis smaidīja, tikai tas bija tāds savāds, tāls un skumjš smaids.

Pēc tam Edmunds atvēra garāžas vārtus un sāks ņemties ap mūsu sadauzīto «Janku». Viņš aizbrauca uz autobāzi, uz autoservisu, kur bija pazīstami mehĒ niķi, dabūja visas vajadzīgās rezerves daļas un jaunu virsbūvi, un pēc divām nedēļām vecais «Janka» atkal bija jauns un vesels, kā tikko izņemts no veikala skatloga.

—   Mazais, — viņš man teica, un es redzēju, cik brālis šo pēdējo nedēļu laikā bija novājējis un cik bija bezgala noguris. Mašīnas remontam viņš bija atdevis visus spēkus, laikam jau zinādams, kas tas ir pēdējais, ko viņš šai dzīvē vēl var izdarīt. — Brauc droši, br-f uzmanīgi! Parasti jau divreiz ar vienu un to pašu mašīnu nekas tāds vairs nenotiek. Tas ir vecs šoferu ticējums.

Pēc tam Edmunds atkal vairākas dienas pavadīja gultā, tad piecēlās, viņš kaut kur bija aizrunājis trīs mazus ozoliņus, pasauca manus dēlus, un viņi trijatā tos iedēstīja dārza stūrī.

—   Jūs augsiet, un šie koki augs, — brālis viņiem sacīja. — Un pamēģini, Modri, un tu, Alvi, tā labi stingri pieķerties šai zemei, tā stingri, stingri, lai jūs nekādi vēji, ne vētras … Nekas, mani zēni…

Edmunds jau vairs tikko spēja noturēties kājās. E<s redzēju, kā viņš centās, lai tikai neizrādītu, cik viņam ir grūti, kādas nežēlīgas sāpes viņu moka.

Nākamajā dienā mēs vēl divatā izstaigājām visu Iļģucieniu, aizgājām līdz skolai un «Rīgas tekstila-* klubam, pēc tam pa Gūtiņmuižas mežu aizklīdām līd; Lāčupes kapsētai, kādu stundu klusēdami pasēdējām pie Daces un Bruno, tad cauri Kleistiem nonācām pie Bērzupes un gar tas krastiem vairākas stundas pavadījam ziedošajās Spilves pļavās.

Tā bija pēdējā atkāpe bērnībā, pēdējais gājiens pagātnē, lai spertu pirmo soli uz nezināmā sliekšņa.

Vakarā Edmunds apgūlās un nekad vairs nepiecēlās.

Nakamajā dienā no poliklīnikas atnāca māsiņa un viņam injicēja zāles. Viņa to izdarīja aizdomīgi ātri.

—   Paklausieties, — es viņai teicu, — vai jums vispirms to adatu nevajadzētu novārīt? Tas ir — nodezinficēt?

—   Nevajag! — Māsiņa atmeta ar roku. — Viss ir tīrs tāpat! Es jau to izdarīju poliklīnikā. Starp citu, cik jūs pelnāt?

—   Divsimt četrdesmit, divsimt sešdesmit mēnesī, — atbildēju.

—   Nu redzat! Bet man ir tikai septiņdesmit divi, un, ja es katra pacienta mājās vārīšu adatu, tad savu maiņu beigšu tikai rīt no rīta! Bet man mājās ir bērni.

Es viņai iedevu piecus rubļus. Un devu katru nākamo vakaru, jo skaidri zināju, ka ar septiņdesmit diviem rubļiem mēnesī nekādus svētkus svinēt nevar.

Pēc tam nopirku injekcijas rīkus, pirms māsiņas ierašanās tos novārīju, tā ka viņai atlika tikai ievadīt zāles organismā. Es redzēju, ka tas ir pilnīgi velts darbs. Ar tādiem pašiem panākumiem zāļu vietā varētu injicēt arī ūdeni.

Edmunda spēki bija galā, un viņš jau vairs nespēja pārvarēt sāpju barjeru. Tā jau bija kļuvusi pārak augsta un pārāk plata. Tā viņu žņaudza un slāpēja. Es pirmo reizi dzirdēju, kā Edmunds kliedz.

Brālis lēni mira bada nāvē. No viņa spēcīgā, muskuļotā auguma biia palikuši vairs tikai kauli un dzeltena, savītusi āda. Un nedabisks spīdums acīs.

—        Paklausies, mazais, — viņš ar izkaltušu muti čukstēja. — Kādēļ dažus piemeklē tāds nepelnīts sods?

—   Nezinu, — es atbildēju.

—       Varbūt tam visam sākums bija jau mūsu bērnībā, — viņš turpināja čukstēt, — kad ēdām tās riebīgās zivju kotletes …

—   Var jau būt.

—   Un zini, tēvs arī nomira ar to pašu.

—   Zinu.

—   Ja jau jāmirst, tad jāmirst, — viņš turpināja,

—  bet kādēļ tik ilgi?

—   Nekas, vecais, nekas, — es mēģināju nomierināt.

—  Tūlīt atnāks māsiņa …

—       Velts gājiens … Ja ar tevi kas … Tev labāk. Tev vismaz tie puikas … Viņi būs vīri, tu redzēsi. Un Pavlovski turpināsies. Un galu galā — kas es šai milzīgajā cilvēku barā? Tikai kādēļ tik ilgi?

Māsiņa nez kādēļ tovakar neatnāca. Varbūt bija saslimis bērns, varbūt saslimusi pati. Varbūt beidzot nolēma, kādēļ velti tērēt zāles un savu laiku? Es to nekad neuzzināšu, tāpat ka nekad neuzzināšu, ko šai pēdējā vakarā domāja mans mirstošais brālis.

Ap pusnakti sākās agonija. Edmundu pārņēma tik mežonīga sāpju lēkme, ka acis kļuva pavisam lielas un melnas, viņš kliedza, ar rokām tvēra kaklu un krūtis, un vēderu; sarāvās kamolā, pēc tam izkrita no gultas, ar galvu atsitās pret galda kāju, viņš mēģināja rāpot, pēc tam atkal sarāvās ciešā kamolā un kliegdams turpināja ar pirkstu galiem plēst sev krūtis un vēderu, saukt un lūgties.

—       Nosit mani! Mik, dzirdi, Mik, nosit mani! Mik! Sit! Nogalini! Mik! Dzirdi? Sit, tikai ātrāk atpestī! Atpestī!

Es aizskrēju līdz tuvākajam telefona automātam un izsaucu ātro palīdzību. Pēc divdesmit minūtēm tā bija

klāt.

—   Par ko slimnieks sūdzas? — gluži jauns ārsts steidzīgi pavaicāja. Man šķiet, ka viņš vēl bija pēdējā kursa students, kas vai nu nakts dežūrās piepelnījās, vai arī nostrādāja obligāto prakses laiku.

—   Slimnieks nesūdzas ne par ko, — es viņam dobji atbildēju un pastāstīju par brāļa slimību.

Jaunais dakteris saprotoši pamāja ar galvu, izklaušināja krūtis un, pamatīgi izspaidījis vēderu, piecēlās un bezcerīgi noplātīja rokas.

—   Saprotiet pats …

—   Būtu labi, ja jūs viņam kaut ko iedotu pret sāpēm.

Bezpalīdzīgais medicīnas censonis parakņājās kabatās, apskatīja tabletīšu un ampulu nosaukumus, atvēra čemodāniņu, bet es redzēju, ka arī tur viņam nebija sevišķa bagātība. Beidzot viņš sameklēja ampulu un iedūra adatu Edmunda dziestošajās miesās.

—   Tagad slimniekam vajadzētu aizmigt, — viņš teica un aizbrauca.

Atvēru durvis un izgāju uz sliekšņa. Bija silta jūlija nakts, man iepretim smaržoja dārzs, kaut kur iedziedājās putns, augstu virs galvas spīdēja aukstas zvaigznes un plāna mēness ripa, un visapkārt bija tāds miers un klusums kā pirmajā radības dienā. Pasaule atpūtās. Man acīs saskrēja asaras. Es apzinājos medicīnas un savu bezspēcību. Blakus cilvēks cieš bezgalīgas sāpes, šis cilvēks sen jau ir nolemts, un es ne ar ko, itin ne ar ko — ne ar zālēm, ne vārdiem viņam nespēju palīdzēt.

Atgriezos istabā. No miega ne vēsts. Edmunds joprojām kliedza. Sāpes nevarot redzēt un nevarot izstāstīt.

Bet es tās redzēju. Tās kā milzīgs kalns bija uzgūlušās uz cilvēka krūtīm un smacēja nost. Edmundam jau bija grūti elpot. Viņš uz mani skatījās ar tik lielām un melnām, un lūdzošām acīm, ka novērsos.

— Miki — Uz brāļa sausajām lūpām parādījās brūnas, asiņainas putas. — Mik! Es tevi lūdzu — nosit mani! Kam tas … viss … Atpestī! Mik! Brā … atbrīvo!

Neko sakarīgu tais mirkļos nespēju domāt. Vienīgi pilnīgi skaidra atausa atziņa — cilvēkam jāpalīdz. Cilvēks jāatbrīvo no pilnīgi nevajadzīgām ciešanām. Cilvēks pret dabas nolemtību daudz ko vis nespēj, bet viņam jāspēj vismaz palīdzēt tuvākajam, un ne jau mana vaina, ka man nebija ne citu līdzekļu, ne iespējas izvēlei.

Es paņēmu injekcijas adatu, paturēju rokā un nožēloju, ka šovakar neviens to nevar piepildīt ar spēcīgām zālēm, kaut vai to pašu morfiju. Iesūcu gaisu, saņēmu brāļa roku, uzmeklēju viņa vēnu, lēnām adatu iedūru cauri asinsvada sieniņai, brīdi pagaidīju — nez kādēļ gar acīm pazibēja mūsu tēvs un Edmunds, kad dārza stūrī stādīja jaunos ozolus, — un lēnām sāku virzuli bīdīt uz augšu.

Pēc dažiem mirkļiem Edmunds nodrebēja, elpa aprāvās — un vairs nebija dzirdama ne skaņa.

Es noliku adatu atpakaļ uz galda, atgriezos pie gultas, apsēdos blakus brālim un, neko nedomādams, tā nosēdēju apmēram stundu. Pēc tam pār viņa augumu pārklāju segu, to rūpīgi sakārtoju, no lūpām noslaucīju putas, aizspiedu acis, kurās tagad bija redzams drausmīgs miers, un atvēru logu.

Uz palodzes uzkrita dažas zvaigznes un mēness stars. Brīdi vēl pastāvēju, tad gāju laukā, lai vēlreiz piezvanītu ārstiem.

Es visu laiku mocījos sirdsapziņas pārmetumos. Pagāja gads, pagāja divi gadi — un nekas nenorima, nemainījās, es biju pats sevi notiesājis. Ne mirkli nešaubījos, ka esmu izdarījis augstākās cilvēcības aktu, bet tai pašā laikā mani mocīja drausmīgi pārmetumi par to, ka nevis daba, bet es pārtraucu šo mokošo dzīvības izgaišanu. Edmunds taču vēl bija dzīvs, viņš vēl varēja dzīvot! Kaut dienu, kaut stundu, bet viņš vēl varēja dzīvot! Varbūt… varbūt… Lūk — šis nolādētais varbūt!

Atceros, es lasīju kādā vecā grāmatā par cilvēku, kuram izpildījuši nāves sodu. Bende jau pacēlis cirvi, kad notiesātais lūdzies:

— Pagaidi! Vēl vienu mirkli!

Tauta smējusies, un es smējos to lasīdams. Viens mirklis! Kam tas tev vairs vajadzīgs? Tikai tagad es saprotu šo vārdu jēgu. Notiesātais nerunāja velti. Viņam šis mirklis bija vajadzīgs! Sis mirklis — tā bija cerība. Jo šai īsajā laika sprīdī varēja taču atauļot karaļa ziņnesis ar vēsti, ka valdnieks notiesāto apžēlojis! Viens mirklis — un visa dzīve!

Tagad es zinu, ka ne mirklis, ne diena un pat ne divas dienas Edmundu nebūtu glābušas. Bet man nedeva mieru, vajāja un mocīja doma, ka es Edmundam biju atņēmis pēdējo cerību uz jebkādu glābiņu. Jo, kamēr cilvēks vēl elpo, viņš cer, ka varbūt pašā pēdējā mirklī glābiņš tomēr atnāks. Un tādēļ es jutos kā noziedznieks. Un juridiski tāds arī biju.

Es vairs nevarēju ieiet viņa dzīvoklī, nevarēju ne par ko citu domāt kā vienīgi par notikušo, mani visur vajāja Edmunda acis, es dzirdēju viņa vārdus, jutu viņa elpu. Katru dienu uz katra soļa.

Beidzot biju novests tik tālu, ka nolēmu vēlreiz pats sevi sodīt. Es vienkārši neizturēju. Es sevi notiesāju.

Piespriedu sodu. Ja jau reiz atņēmis dzīvību citam, arī man jāmirst.

Kādu vakaru kā apdullis izskrēju no mājas, aizgaju līdz dzelzceļa uzbērumam un gaidīju vilcienu.

Un tad vēlreiz atcerējos kādā Egila Lukjanska stāstā izlasītu frāzi. «Lai būtu patiesi humāns, dažreiz nākas būt nežēlīgam.» Es nekādi to nevarēju saprast. Ja šis rakstnieks man būtu kaut nedaudz pazīstams, es viņam noteikt pajautātu, kā tas viss saderas kopā.

Un tad, kad sāka jau dunēt sliedes un gar acīm atkal jau kuro reizi paskrēja garām ta Edmunda pēdējā nakts, es pēkšņi visu sapratu.

Pagriezos un pārsteigts ieraudzīju, ka pāri pļavai pie manis plīvojošiem matiem skrien Ilona ar abiem dēliem. Lēnām gāju pretim. Ilona satvēra mani aiz pleciem, un es viņas acīs ieraudzīju bailes un pārmetumu.

— Piedod, Ilon, — es klusi sacīju. — Gadās jau tādi vājuma brīži. Bet nu jau ir pāri. Vismaz šodien.

Garām padrāzās vilciens un pazuda pret tumšo apvārsni, kur jau iemirdzējās pirmās zvaigznes un lēni parādījās spoža mēness ripa.

Un pat tagad, kad esmu jums visu izstāstījis, mani joprojām vēl nomoka tas pats jautājums: vai es biju glābējs vai slepkava?

MEITENE AR VIJOLI

septiņi prožektori spilgti apgaismoja mazās skatuves aizmuguri, pelēko grīdu, pa labi nolikto martā uzplaukušo ābeļzaru, divu krēslu rindas un divpadsmit cilvēku pusmūža sejas. Divpadsmit pusmūža cilvēki sēdēja uz divpadsmit krēsliem, viņu galvas rotāja iesirmi un pavisam sirmi mati, un tie bija tik balti kā blakus uzplaukušais ābeļzars. Viņu sejās laiks bija atstājis, iesviedis, iededzinājis, šajās divpadsmit sejās laiks bija iekliedzis kādreiz pārdzīvotās sāpes un rūgtumu, un zaudējumus, un visus pasaules grūtumus, un beigu beigās — uzvaras prieku. Iekliedzis un to visu tur atstājis.

Viņu krūtis rotāja ordeņi un medajas, un krāsainās ievainojumu lentītes. Viņi bija deguši tai mājā un tai tankā, viņi bija slīkuši ezerā un upē, viņi bija saluši gravā un uz lauka, viņi bija miruši ierakumā un uz ielas. Un tagad to visu sev vienmēr nēsāja līdzi. Kā savus apavus, kā drēbes, sašūtas ar laika vīli.

Divpadsmit cilvēki pagrieza galvas pret mazajām durvīm skatuves sānos, it kā gaidīdami trīspadsmito. Viņam vajadzēja atnākt. Un vēl vajadzēja atnākt simtajam, tūkstošajam un miljonajam. Bet neatnāks. Ne šodien, ne rīt. Un arī aizparīt neatnāks. Trīspadsmitais krita pie Liepājas, simtais Narvas purvos, tūkstošais pie Maskavas, bet miljonais Berlīnes ielās, līdz tai vietai no Rīgas nogājis tieši miljons so]u.

Pa mazajām sāndurvīm uz skatuves gandrīz skriešus uzskrēja jauns cilvēks īsi apcirptiem matiem un garām, neveiklām rokām. Paklanījies viņš laikam aiz

uztraukuma vienu roku iešāva bikšu kabatā, bet ar otru sakārtoja jau tā nevainojami sasietu kaklasaiti.

— Biedri! — viņš sparīgi uzrunāja uz skatuves un zālē sēdošos. — Šovakar mūsu kultūras nams viesmīlīgi uzņem divpadsmit Tēvijas kara veterānus, kuri, nežēlodami savas dzīvības, cīnījās par mūsu visu…

Jēkabs pievēra acis. Prožektori nodzisa. Viņš iegāja tumsā. Viņš tajā ienira. Peldēja. Viņš izmisīgi īrās uz priekšu. Vēl dažas minūtes visapkārt būs nakts. Viņš pārskries šo lauku, kas mežmalu šķīra no priekšējām līnijām. Viņš juta, kā smaržo zeme. Tā bija uzsūkusi nesen nolijušo lietu, pirms tam šeit bija braukuši tanki, pēc tam gājuši cilvēki un sprāguši šāviņi, un tas viss tagad sajaucies kopā, zeme bija slapja un melna, un tā smaržoja pēc skābas un rūgtas, un apdegušas maizes. Skanēja aplausi. «Biedri!» Atkal aplausi. Viņš skrēja. Iedegās prožektori. Zemē! Atkal pie zemes! Ierakties, paslēpties, izlīst tai cauri! Atkal šī skābā, rūgtā, apdegusī… Tūlīt tie friči arī mani ar savām lodēm un šāviņiem piededzinās pie zemes, un tad tā smaržos vēl rūgtāk … Ne velna! Prožektora stars lēnām, apdomīgi, pavisam nesteidzīgi pienāca tuvāk, te atkal attālinājās, te atkal tuvāk… Stars meklēja. Tas pāršķēla nakti divās daļās, vidū izcirzdams platu gaismas ceļu, un šis ceļš te attālinājās, te atkal strauji tuvojās… Pa to ceļu es varēju uzkāpt taisni debesīs. Un tad beidzot plati gaisma mani noķēra, pielipa klāt un vairs neatlaida. Un es, sajuzdams bailes, skrēju. Metu cilpas. Cēlos un kritu. Streipuļoju, līdu un lēcu. No tūkstoš lodēm, kas pašāvās garām, mani trāpīja tikai trīs.

Jēkabs atvēra acis, un tai pašā mirklī tajās ietriecās septiņu nelielu prožektoru gaisma. Viņš no kabatas izņēma mutautu un noslaucīja sviedrus. Kultūras nama vadītājs joprojām runāja. Jēkabs paskatījās zālē. Skatuves priekšā grozījās daži vīri ar kinokamerām un fotoaparātiem. Droši vien tādēļ iededzināti šie piķējošās gaismas bumbvedēji. Sviedēji. Metēji. Gaismas raidītāji. Apgaismojiet labāk tos laukus! Tos aizbirušos ierakumus. Nodegušos mežus. Vēl palikušās drupas. Un kapus. Tos kapus apgaismojiet!

Atkal aplausi. Atkal tumsa. Gaisma. Tumsa. Gaisma. Tumsa. Mūžības ritms. Tumsa, gaisma, tumsa, gaisma. Un sāpes. Ritms tas pats. Pāriet, sākas, pāriet, sākas, pāriet, sākas. Vecs kā mūžība. Tādas ir dzemdību sāpes. Dzīvības rašanās. Un šī dzīvība izzūd arī tai pašā ritmā. Tai pašā. Sākas, pāriet, sākas, pāriet, sākas, pāriet. Labi. Nāve izgāja aiz durvīm atvilkt elpu. Atpūsties. Viņa jau divas dienas ņēmās ap mani. Laikam piekususi. Bet trešajā jau es sāku ņemties ap viņu un veco dāmu uzvarēju.

— Par godu mūsu varonīgajiem veterāniem… cilvēkiem, kas uz saviem pleciem… ar vienkāršajām strādnieku rokām …

Bet tam puisim roku jau vairs nebija. Viņš man hospitālī gulēja blakus un vairākas dienas nekustīgi raudzījās griestos. Vienā punktā. Apmetuma plaisā. Bedrē. Dziļā aizā. Viņš atradās pašā apakšā. Akmens sprostā. Spīdīgā kā asara uz vaiga. Lēnām, soli pa solītim, ar milzīgām grūtībām un pacietību viņš pēc vairākām dienām sāka pa šīm melnajām klinšu sienām rāpties uz augšu. Roku stumbeņi bija biezi nosaitēti ar spilgti baltu pārsēju, un, kad viņš sāka tos vicināt, uz biezās sniega kārtas parādījās lieli asins traipi… Seja saviebās sāpēs, viņš mēģināja smaidīt, viņš smagi elsoja, raudāja, viņš man sacīja. «Jēkab … Man jātiek tur augšā. Es jūtos kā kapā. Bet tur augšā spīd saule. Ir ziedi. Un tur ir ceļš. Un skola. Un mana bērnības upe. Un mana māte. Un māja. Un mana meitene. Un dzīve.» — «Ej, Jānīt, ej,» es viņam atbildēju. «Tu tiksi.» — «Grūti, Jēkab. Tu nemaz nevari iedomāties, cik tas ir grūti.» — «Varu. Man pašam arī būs jākāpj.» — «Tev vieglāk. Tev rokas un kājas ir veselas.» — «Tas jā. Man sašautas krūtis.» — «Uzbrukumā?» — «Nē. Atgriezos no izlūkgājiena, un viņi mani noķēra prožektora starā.» — «Tev vēl ir paveicies. Tu vienmēr draugam varēsi pasniegt roku. Iesist ienaidniekam. Un tu vienmēr varēsi kādai meitenei noglāstīt matus. Kad tu to darīsi, Jēkab, pamēģini atcerēties mani.»

Es pamēģināšu. Janka, veco zēn! Es pamēģināšu. Pat vēl tagad — pēc trīsdesmit gadiem.

— … konservatorijas vijoļklases trešā kursa studente Māra Bērzāja atskaņos Dmitrija šostakoviča …

Viņi toreiz pie mums ieradās hospitālī. Vesela grupa mākslinieku. Skaitīja dzejoļus, dziedāja, dejoja. Tas bija jauki. Taisni brīnišķīgi. Divas stundas aizmirstības. Un šajās divās stundās aklais redzēja, kurlais dzirdēja, bezkājis dejoja līdzi… Un tad ievainoto karavīru vidu iznāca jauna sieviete, šķiet, pavisam vēl meitenīte, viņa baltajās rokās turēja vijoli, un pēc tam zā|u un šķebīgas smakas piesātinātajā telpā negaidot atskanēja pasakaina mūzika, liegas, smeldzīgas skanas, un šīs skaņas mūs pārņēma no smadzenēm līdz kāju pēdām, iestājās klusums, nevarēja dzirdēt pat cilvēku elpas; un mūzikas skaņas, šī vijole, šī meitene mums stāstīja par ziedošu pļavu, baltiem bērziem un ūdenskritumu, par lidojošu putnu, zvaigznēm un ceļu uz mājām, par māti un līgavu baltā tērpā; pasaule kļuva tīra un skaista. Izzuda tranšejas un lielgabalu dārdi, nebija vairs dzirdami ievainoto vaidi, un no hospitāļa morga negaidot pazuda mirušo kaudze. Pasaule pēkšņi kļuva tāda, kādai tai jābūt. Un mēs bijām pateicīgi jaunajai māksliniecei, ka viņa mums palīdzēja to tādu ieraudzīt. Aplausu nebija. Un ziedu nebija. Labu laiku lielajā palātā valdīja klusums. Ilga un sāpīga bija atgriešanās īstenībā. No ābeļu smaržām pie zālēm. No prieka pie sāpēm. No mīlestības — atkal pie naida.

Jēkabs skatījās uz jauno mākslinieci, atskaņotā mūzika spieda atcerēties pagātni, viņš juta vieglu smeldzi, pakrūtē iesāpējās, tas bija vecais ievainojums, tas itin bieži lika sevi manīt; viņš skatījās uz Māru Bērzāju, viņš vēl nekad nebija redzējis tik skaistu meiteni, tik īpatnēji veidotu seju, Jēkabam šķita, ka viņa iznākusi no kādas vecmeistara gleznas, ka viņa ir kāda madonna vai svētā, kas spējīga cilvēku atgriezt pagātnē, likt ieraudzīt nākotni un pavisam skaidri apjaust tagadni. Bet tagadne ir pārāk škaista. Sis vakars ir pārāk svinīgs. Pārāk daudz jau dzirdētu vārdu. Pārāk patētiski. Ja šis kultūras nama vadītājs kaut vienu nakti būtu pavadījis ierakumā, ja kaut vienreiz būtu gājis uzbrukumā, ja kaut vienreiz būtu devies izlūkgājienā, ja kaut vienreiz būtu redzējis, kā acu priekšā mīna saplosa draugu… Viņš šo vakaru būtu noorganizējis daudz savādāku. Daudz vienkāršāku. Ne jau mēs ordeņu dēļ, ne jau skaļu vārdu dēļ. Varbūt tādēļ, lai varētu piedzimt tik skaistas meitenes kā šī Māra Bērzāja, lai jums bez visa kā vēl būtu arī šī satraucošā,šī brīnišķīgi valdzinošā mūzika. Lai būtu jūsu mīlestība …

Pēc tam dažas dziesmas izpildīja vīru vokālais kvartets, atkal tika skandēti dzejoļi, un kara veterāniem pionieri pasniedza ziedus.

Jēkabs jutās neveikli. Viņš atcerējās rūpnīcu, savus darbabiedrus, savu virpu un puslitra burciņu, kas stāvēja uz loga palodzes blakus darbagaldam, tajā vienmēr plauka ziedi, un, uz tiem skatoties, viņš nez kādēļ izjuta dīvainu vainas apziņu. Jēkabam šķita, ka šie ziedi ir tie, kuri toreiz netika pasniegti jaunajai ināksliniecei… Par jūsu darbu. Par jūsu atskaņoto mūziku. Par to, ka esat.

Jēkabs nenovērsa skatienu no Māras Bērzājas. Viņa paņēma vijoli un devās uz aktieru istabu. Tur Māra mūzikas instrumentu ielika pelēkā futrāli, uzģērba gaišu pavasara mēteli, ar ierastu kustību sakārtoja savus garos, tumšbrūnos matus un gribēja jau doties prom, kad viņas priekšā nostājās sirms, spēcīga auguma vīrietis, viņam uz labā vaiga un pieres bija nelielas rētas, viņš neveikli smaidīja, varēja skaidri redzēt, ka sirmais cilvēks ir stipri apmulsis, un tad šis cilvēks viņai pasniedza ziedus. Septiņas tulpes un vienu krizantēmu.

—  Tie jums, — Jēkabs klusi sacīja. — Paldies.

Tagad apmulsa Alāra.

—       Par jūsu atskaņoto mūziku. Par jūsu darbu. Par to, ka esat.

—   Es biju stipri nobijusies, — Māra teica.

Jēkabs smaidīja.

—   To varēja manīt, vai ne?

—   Nē, — Jēkabs atbildēja. — Nemaz.

—   Jums patika?

Jēkabs neko neatbildēja, tikai vairākas reizes palocīja galvu.

—       Nu es iešu, 1 — Māra teica. — Bet tie ziedi taču bija domāti jums. Viss šis vakars. Un arī mūzika. Sostakovičs to komponējis kara laikā.

—       To varēja just. Es to nezināju, bet to tik tiešām varēja just.

Brīdi abi klusēja. Istaba sanāca pilna ar cilvēkiem. Kultūras nama vadiba, bijušie karavīri, viņu piederīgie, mākslinieki un vairāki skatītāji. Jēkabs Māru paveda mazliet sāņus. Viņš jutās satraukts un noguris, bet viņš ļoti negribēja, ka meitene aiziet. Taču meitene aizies, izgaisīs, pazudīs, pēc dažām minūtēm, dažiem mirkļiem

viņa pasniegs roku, varbūt nemaz nepasniegs, un līdz ar viņu aizies, izgaisis un pazudis kaut kas jauns un skaists, kaut kas neatkārtojams, kaut kas ļoti silts. Cilvēcisks. Pazudis vijoles skaņas, pazudis mūzika, pazudis šis vienreizējais skaistums. Un es pat nepaspēšu viņai pateikties, kā toreiz hospitālī neviens nespēja pateikties tai nepazīstamajai māksliniecei. Varbūt nevajag? Varbūt arī mums nevajag? Mūzika taču ir aicinājums, tas vienmēr bijis aicinājums, bet karot, aizstāvēt dzimteni bija mūsu pienākums. Neviens par to paldies neteica. Neviens dziļā aizkustinājumā neskūpstīja vaigus un nespieda rokas. Ja biji cīnījies labi un godīgi, par to pasniedza ordeni vai medaļu. Viss. Un rīt atkal vajadzēja doties uzbrukumā. Varbūt māksliniekiem aplausi un ziedi ir tas pats, kas ordenis vai medaļa? Un, ja tas patiešām ir tā, tad neņemiet ļaunā, nepazīstamā, ja tik daudzi jums toreiz nespēja aplaudēt un tik daudzi nespēja aiziet pie jums, un tik daudzi neredzēja jūsu skaisto, apgaroto seju, un tik daudzi vispār neko nedzirdēja. Es jūs lūdzu. Saprotiet. Varbūt toreiz jums tas šķita neparasti. Un tagad es to visu gribētu pateikt šai meitenei, šai Mārai Bērzājai. Varbūt viņa ir jūsu meita.

—  Es gribētu jūs satikt. — Jēkabs viegli pieskārās meitenes plecam.

—   Kādēļ? — Māra novērsa skatienu un raudzījās uz ziediem.

—   Pašlaik es jums to nevaru izskaidrot. Tas ir kaut kas tāds… Rīt es jums visu pateikšu. Rīt atnāciet… Es jūs lūdzu. Es jūs gaidīšu … Blakus konservatorijai. Uz Krišjāņa Barona un Merķeļa ielas stūra. Labi?

Māra brīdi pārdomāja, tad piekrītoši pamāja ar galvu un steidzīgi aizgāja.

65

Nākamajā dienā Jēkabs Alksnis uzģērba savu labāko uzvalku, rūpīgi noskuva bārdu, pēc tam lēnām izgāja cauri abām istabām, tajās, kā vienmēr, valdīja apdullinošs klusums, viņš apsēdās dziļā atpūtas krēslā, ieslēdza radiouztvērēju, tas pārraidīja kara laika populārākās dziesmas, atkal bija dzirdami vārdi par putniem un mieru, un mājām, un uzticību, un mīlestību, un nāvi. Atkal uzvēdīja skumjas un atmiņas, un Jēkabs atcerējās četrdesmit piektā gada vasaru, kad viņš no hospitāļa atgriežas mājās, un kā kājām gāja pa Daugavgrīvas ielu, visapkārt bija tik daudz sagrautu eku, visa Zunda gulēja drupās, bet viņa māja stāvēja vesela, tikai dažas šķembas bija atsitušas apmetumu netālu no ieejas durvīm; un Jēkabs atcerējās, kā viņš uztraucies pieklauvēja pie durvīm un ilgi neviens tās nenāca atvērt un kā sieva viņu sagaidīja, viņa neteica ne vārda, Kristīne pieplaka plecam, pēc tam krūtīm un ilgi, ilgi, šķita — veselu mūžību, nepārtraukti raudāja, un Jēkabs nekādi nevarēja saprast, kā cilvēks aiz prieka un laimes var pēkšņi kļūt tik savāds un neparasts. Un tad visa dzīve kļuva neparasta. No virtuves plūda neparastas smaržas, un istaba, grāmatas, mēbeles šķita neparastas, un Kristīnes bālā seja, un viņas stāstījums par dzīvi okupācijas laikā, un viņas acis un vakarā uzklātā gulta, un Kristīnes rokas, elpa un viņas miesa — un tas viss šķita tik neparasts, ka pārņēma tāda sajūta, ka tas nekad vēl nav bijis un viss notiek pirmo reizi. Šī atpūta, šis prieks, šī laime, šī ilgā gaidīšana un atnākšana un mūsu abu mīlestība. Pirmo reizi. Bet izrādījās — pēdējo… Varbūt Kristīne to juta, protams, viņa to skaidri zināja un tādēļ arī atgriešanās dienā tik ilgi raudāja… Kristīne nomira rudenī no ātri progresējošas tuberkulozes, es viņu apglabāju Lācara kapos labajā pusē netālu no kapličas. Katru pavasari un rudeni es pie viņas aizeju ciemos, apsēžos uz soliņa un

3 — 2222 klusēdams viņai stāstu par savu dzīvi, bet tajā nekas sevišķs nav noticis, nekas, Kristīn. Pēc tavas aiziešanas es joprojām dzīvoju viens, gluži viens, Kristīn, bet vajadzēja, kaut vai bērnu dēļ vajadzēja, jo vienam dzīvot ir grūti, Kristīn, tas ir tas pats, kā vienam doties izlūkgājienā, un tu nezini, kā šis gājiens var beigties… Vienmēr jāiet vismaz divatā. Jāiet trijatā, četratā.,. Tad tas ir droši, Kristīn. Bet tagad es iešu. Atnākšu atkal rudens puse. To visu grūti izskaidrot, bet tu man tā arī paliki pirmā un pēdējā, un vienīgā, Kristīn.

Jēkabs uzģērba lietusmēteli, izslēdza radio un izgāja uz ielas. Spilgti spīdēja saule, un tagad jau pavisam noteikti varēja just, ka atnācis pavasaris. Iepretim «Saktai» viņš nopirka trīs baltas neļķes un aizgāja līdz Krišjāņa Barona ielas stūrim. Nepārtrauktā straumē garām brauca tramvaji un autobusi, trolejbusi un automašīnas, garām gāja gājēji. Cilvēki no kaut kurienes nāca un uz kaut kurieni gāja. Simtiem, tūkstošiem cilvēku atradās nepārtrauktā kustībā. Vienīgi Māra Bērzā ja nenāca. Un tad Jēkabam ienāca prātā, ka tas viss laikam ir ļoti muļķīgi. Māra varēja nodomāt visādi. Droši vien pārprata. Patiešām. Manā vecumā jau ir nepieklājīgi uz satikšanos aicināt tik jaunu meiteni. Bet tikai šo ziedu dēļ. Tikai. Māksliniekiem jāsaņem ziedi. Par jūsu darbu. Par to, ka esat. Bet toreiz jūs palikāt tukšā. Bez aplausiem un puķēm. Māra jums šodien tās aiznesīs. Manā un visu pārējo… Dzīvo un jau mirušo… Varbūt nedaudz par vēlu… Un tomēr. Māra lika atcerēties. Varbūt tā esat jūs savā jaunībā. Un varbūt tas atkal esmu es savā sašautajā zēnībā. Un rīt man taisīs operāciju un no plaušām un pleca izvilks trīs spīdošas lodes. Bet vakar Jankam amputēja abu roku delnas. Bet tam vecajam vīram, kas man gulēja blakus kreisajā pusē, nozāģēja abas kājas. Un tam, kas gulēja tieši pie durvīm… Un tam, kas gulēja koridorā … Un tam … Un tam … Un pēc tam es pieskaršos Māras garajiem matiem, viegli, viegli pieskaršos šīs meitenes gaišbrūnajiem matiem un viņai pateikšu paldies un ar viņas starpniecību jums, ka toreiz tajā sāpju bedrē jūs spējāt uzburt baltu ceļu un mūsu bērnības upi, un mājas, un mūsu matēs, un ziedošu pļavu, un mūsu meitenes līgavu tērpos. Un ticību, ticību, ticību. Par mūsu uzvaru. Par mūsu naidu. Speķu. Par māmuļu sirmajiem matiem. Par mūsu mīlestības uzticību. Par to, ka bijāt. Par to, ka kaut kur varbūt vēl esat. Par jūsu meitu, nepazīstamā. Tūlīt, tūlīt viņai jānāk. Jāatnāk.

Bet Māra neatnāca. Jēkabs Alksnis viņu gaidīja visu pēcpusdienu, pēc tam iegāja konservatorija un baltos ziedus atdeva pirmajai meitenei, kas pa gaileni nāca pretim. Arī viņa pie rokas nesa vijoles futrāli un viņai bija gari, brīnišķīgi mati.

Bet Māra Bērzāja tajā pēcpusdienā atkal uzstājās vienā no kara veterānu tikšanās reizēm un tieši tai brīdī, kad Jēkabs Alksnis devās atpakaļ uz mājām, atskaņoja Veņavska vijoles solo «Leģenda».

PIERADINĀT PUTNU

viņš lēni izkāpa no tramvaja, nesteidzoties pagāja uz priekšu un apstājās iepretim vecai divstāvu koka mājai. Pēc tam no kabatas izņēma saburzītu papīra lapiņu un ātri to pārlasīja. Adrese bija pareiza.

Atverot priekšnama durvis, degunā spēcīgi iesitās kaķu, skābu kāpostu, pelējuma un satrunējušu dē|u smaka. «Ir nu gan vietiņa,» viņš pie sevis nodomāja. «Tsts arhitektūras un vēstures piemineklis. Grūti ticēt, ka šai mājā dzīvotu kāds jauns cilvēks. Droši vien tikai simtgadīgas vecenes. Un vēl vesels kaķu un suņu bars.»

Piezvanījis pie ceturtā dzīvokļa durvīm, ātri sakārtoja kaklasaiti un ar plaukstām noglauda matus. «Kaut nu es atstātu labu iespaidu,» viņš nodomāja. «Pirmais skats var izšķirt visu, un varbūt šoreiz man

paveiksies.»

Durvis strauji atvērās, un viņa priekšā stāvēja liela auguma bārdains, nedaudz sakumpis vecis.

—   Ko vajag? — viņš negaidot uzbrēca.

Atnācējs pēkšņi samulsa un nez kādēļ no kabatas izvilka saburzīto papīra lapiņu.

—       Es atnācu … es uz ziņojuma dēļa izlasīju … jūs izdodat istabu, jā?

Bārdainais vecis ilgi un rūpīgi ar nedaudz piemiegtām acīm nopētīja jauno cilvēku un vairākas reizes dobji ieklepojās.

— Ienāc! — viņš beidzot pavēlēja.

Jaunais cilvēks atviegloti uzelpoja un, ieejot priekštelpā, nodomāja, ka skaļās rīkles īpašnieks droši vien kādreiz bijis ģenerālis un tagad vecumdienās, dzīvojot kopā ar sirmu večiņu, noilgojies kādu pakomandēt.

—   Nāc ķēķī! — «ģenerālis» aicināja. — Sēdies!

Klusums, kas pēc tam iestājās, ilga vairākas minūtes. Atnācējs atkal samulsa, viņš sajuta kaut kādas tālas, neskaidras, vēl pilnībā neapjaustas bailes, tik ciešs, neatlaidīgs un dziļi caururbjošs bija vecā vīra skatiens.

—   Kā tevi sauc? — bārdainis skaļi pārtrauca ieilgušo klusumu un no plīts malas paņēma saņurcītu cigareti.

—   Aivars Kalniņš, — atnācējs ātri teica.

—   Kaut kur pierakstīts esi?

—   Jā, pie mātes, — Aivars paskaidroja, — bet tur pašlaik dzīvot nevaru, un tādēļ jums būtu ļoti pateicīgs. ..

—   Esmu nolēmis to istabu izdot vienīgi kādam sievišķim, — vecais teica, virtuves piesmakušajā gaisā izpūzdams cigaretes dūmus. — Tikai sievietei.

Atkal iestājās klusums. Bija dzirdams, kā pie melni nokvēpušajiem virtuves griestiem klusi dīc mušas un virtuves saimnieks sēcot pūš dūmus.

—   Ja jau jūs istabu izdodat, vai nav vienalga? — Aivars Kalniņš pajautaja, īsti nezinādams, kur likt savas rokas un acis.

•— Nav vis vienalga! — vecis drūmi pasmaidīja. — Man ir jauna sieva.

Aivars ātri pacēla skatu augšup un veča blāvajās acīs un sejā ieraudzīja kaut ko līdzīgu lepnumam un kaut ko līdzīgu arī ļaunumam.

—   Ko tu tā brīnies? — dzīvokļa saimnieks uzkliedza, un tagad viņa sejā patiešām skaidri — ka asie bārdas rugāji — bija saredzams naids. — Es nemaz tik vecs vēl neesmu, kā izskatos! Man ir tikai piecdesmit gadu, vienīgi tā drapīte, tā drapīte mani nedaudz sabeigusi, bet nekas! Mēs vēl dzīvosim!

Saimnieks pagrieza Aivaram muguru un gāja uz durvīm.

—  Tā jā, — viņš ātri teica. — Tā jā, jaunais cilvēk! Istaba paredzēta sievišķim!

Aivars Kalniņš satrūkās. Tā bija pavēle, tas bija spriedums, auksts un nežēlīgs kā jebkurš spriedums, un viņš iedomājās, ka atkal vajadzēs nīkt pie ziņojumu dēļiem, skraidīt un meklēt un atkal gulēt virtuvē uz saliekamās gultas, skatīties patēva drūmajās acīs un klausīties viņa pārmetumos, ka jau pieaudzis vīrieties vēl joprojām nespēj iekārtot dzīvi, ka tik ilgi dzīvojot uz viņa un mātes kakla, un atkal vajadzēs vaicāt visiem draugiem un paziņām un nevienu mirkli nejust miera, nejust cietāku pamatu zem kājām, patiešām, cik ilgi tas galu galā var vilkties, tas viss jau sen bezgalīgi apnicis.

—   Pagaidiet! — Aivars pieceldamies uzsauca. — Pagaidiet! Varbūt tomēr? Man tā istabiņa ir ļoti vajadzīga..,

Vecais apstājās, dažus mirkļus padomāja, tad atgriezās virtuvē.

—  Varbūt esi precējies? — viņš painteresējās,

—   Nē, — Aivars nogrozīja galvu. — Neesmu.

—   Nu, bet līgava tev taču ir, ko? Vismaz sava meitene taču ir, ko? — vecais turpināja pratināt, un viņa balsī Aivars Kalniņš saklausīja cerības, līdz beidzot pašam atausa kaut kādas cerības, ka pasludinātais spriedums varbūt tiks atcelts.

—   Ir, •— viņš droši meloja. — Man ir līgava ,,. Redziet, saimniek.,. man tā istabiņa vajadzīga tikai līdz rudenim, uz pusgadu … Rudenī iestāšos Celtniecības tehnikumā un pārvākšos uz kopmītni. Es jūs lūdzu …

Vecais acīm redzami nomierinājās un pat pasmaidīja.

—  Tad tā lieta varbūt varēs iet, — viņš teica.

—   Redzi, es baidos par sievu … Tev taču nepatiktu, ja tev kāds mēģinātu atņemt līgavu? Tev taču nepatiktu, ja tava līgava tevi krāptu?

—   Nu, protams, saimniek, — Aivars ātri piekrita.

—  Kuram tad patiktu?

—       Es par to istabu daudz neņemšu, — vecais ilgi un rūpīgi nodzēsa cigareti, atlikušo daļu atkal nolikdams uz plīts malas. — Katru mēnesi tikai divdesmit pieci, un dari lai istabā, ko gribi! Mācies, dzer vai ved savu līgavu, man vienalga, tikai… ja kaut reizi manīšu, ka met acis uz manējo … nositīšu!

Viņš to pateica tādā balsī un ar tik ciešu apņemšanos, ka Aivars Kalniņš ne mirkli nešaubījās, ka viņš šos draudus arī izpildīs.

—   Samaksāsi mēnesi uz priekšu, — vecais teica.

—   Divdesmit piecus rubļus. Ieeja istabā ir šeit, redzi? Tieši no virtuves. Seši kvadrātmetri, varēsi dzīvot kā mazais ķeizariņš!

—       Kad drīkstu ievākties? — Aivars pajautāja, samaksādams prasīto summu.

—       Kaut vai šodien! — saimnieks, neslēpdams prieku par naudu, sacīja. — Kaut tūlīt!

Pēc tam viņš steidzīgi izgāja no virtuves, bet gaitenī, it kā kaut ko aizmirsis, apstājās.

—       Mani sauc Alfrēds Kungs, — viņš negaidot paziņoja. — Lai gan man tāds uzvārds, es tomēr visu mūžu esmu bijis tikai kalps. Tagad es gribu,,, — Un, teikumu nepabeidzis, viņš pazuda gaiteņa galā, kur acīmredzot atradās citas istabas.

Aivars uzmanīgi nolika saliekamo gultu sāņus, rūpīgi sakrāva grāmatas nelielās kaudzītēs, pārsēja tās ar papīra auklu, no skapja izņēma vienīgo uzvalku, ielika to sporta somā, smagi nopūtās. Pēc tam, apsēdies pie virtuves galda, pārlaida skatienu sienām, griestiem, grīdai un logam. Viss šeit bija pazīstams, tuvs un pierasts, bet tagad ar katru dienu, mēnesi, gadu kļūs arvien tālāks un svešāks. «Tā mēs aizejam, ta laikam mums kādreiz jāaiziet…» viņš rūgti nodomāja. «Kā putniem no savām ligzdām …»

—   Un tā tu, dēls, aiziesi? — māte pavaicāja, un Aivaram šķita, ka viņas acīs iemirdzas asaras. «Tas nu ir lieki, tas nu ir pilnīgi nevajadzīgi. Mātei vajadzētu priecāties, jo viņi taču bieži par to ir runājuši.»

—   Jā, māt, es aizeju, — Aivars atbildēja. — Un uzreiz viss atrisināsies, un uzreiz jums kļūs labāk, es jūs vairs netraucēšu, un varbūt arī man būs labāk.

—   Tas viss ir nelāgi, — māte teica. — Tas viss ir slikti, bet pamēģini, dēls, saprast arī mani … un, lūdzu, nenosodi.

—  Nu ko tu, māt!

—   Nekad nebiju iedomājusies, ka mums nāksies šķirties.

—   Kādreiz jau tam tik un tā vajadzēja notikt.

—   Tam bija jānotiek pavisam citādi, bet saproti, dēls…

—   Es saprotu, es to pavisam smalki saprotu, esmu taču galu galā jau pieaudzis cilvēks.

—   Nē, tu neko nesaproti, — māte sacīja un ar pirkstu galiem izslaucīja acis. — Neko, dēls.

—  Tagad es paņemšu tikai gultu, — sacīja Aivars. — Pēc grāmatām atnākšu vēlāk.

-TEs gribu, lai lu saprastu, dēls, — māte jau kuro reizi ar kaut kādu dīvainu neatlaidību atkārtoja. — Saproti, es biju pavisam viena …

—  Tu nebiji viena, — Aivars ātri teica.

—   Tikai tad, kad paliek četrdesmit, mēs spējam tā pa īstam novērtēt drauga vai vīrieša nozīmi mūsu dzīvē. Jaunībā vienmēr ir izvēle, bet pēc četrdesmit… Tu to nekad nespēsi saprast.

—   Lai jau tā būtu, — Aivars teica. — Iespējams, ka tas tā arī ir. Pasaki savam vīram… nu gan jau viņš pats uzreiz pamanīs …

—   Neko tu neesi sapratis, — māte sacīja un atkal berzēja acis.

«Nu kas gan tur ko nesaprast? Lielais vienreizviens — katrs cilvēks grib būt patstāvīgs, katrs cilvēks grib būt mīlēts un netraucēti baudīt to, ko šī mīla spēj sniegt. Vienīgi tavs vīrs, māt, varēja izjust lielāku cieņu pret māju, kurā patiesībā ir tikai viesis. Un varēja būt daudz laipnāks pret tevi, viņš varēja nekliegt, varēja ari tik bieži nedzert, viņam patiesībā mūsu vienistabas dzīvoklītī vajadzēja runāt čukstus, staigāt uz pirkstgaliem, tevi nēsāt uz rokām, jo esi taču viņam devusi pajumti, gatavo viņam ēst un daii arī gultu. Bet tu visu pacieti. Nav tiesa, māt. Cilvēkam izvēle ir vienmēr, un gadiem nav nekādas nozīmes. Es aizeju, lai gan varēju palikt. Man pilnīgi vienalga, ka tavs virs mani neieredz, bet es to daru tevis dēļ. Varbūt tagad viņš pret tevi kļūs labaks. Tagad es jūs netraucēšu, tagad jūs varēsiet dzīvot savu, tikai savu dzīvi, lai gan man šķiet, ka četrdesmit gadu vecumā tomēr nevajadzētu mēģināt sākt visu no jauna. Tas nav iespējams kaut vai tādēļ, ka pastāv taču četrdesmit gadus ilga pagātne — un kur to liksi? Kam atdosi? Un kur to noslēpsi? Ja to pat aizmirst nevar… un nedrīkst.

Un tā es eju droši vien ļoti smieklīgs ar savu saliekamo gultu padusē pašā Rīgas centra! Pirms divām nedēļām skolas izlaiduma vakarā direktore teica skaistu runu. «Tagad jums paveras visi ceļi! Jūs droši varat klauvēt pie dzīves lielajām durvīm, un tās jums vienmēr tiks atvērtas! No šīs zāles jūs iziesiet uz plašā lielceļa, jūs visi…» Ne jau nu visi un ne jau nu visiem nāksies staigāt pa tiem lielceļiem, kādam vajadzēs iet arī pa taciņu, kādam brist pa neuzartu lauku, kāds iestigs purvā, kāds nomaldīsies mežā, un ne jau nu gluži visiem tās durvis tik viegli vērsies! Kādam būs jāklauvē stiprāk, neatlaidīgāk, kādam būs jādauza, kādam tās būs jāuzlauž, un kādu dzīve vispār aizmirsīs. Šādās reizēs vārdi jau vienmēr skan jauki, tikai ne vienmēr tie ir patiesi.»

Alfrēds Kungs ienāca virtuvē, no plīts malas paņēma cigareti, aizsmēķēja un ilgi raudzījās blakus istabas durvīs.

—  Ei! — viņš beidzot iesaucās. — Iznāc laukāl Kad neviens neatsaucās, Alfrēds piegāja pie durvīm

un vairākas reizes pa tām iebelza ar dūri.

—   Atver! — viņš pērkondimdošā balsī pavēlēja. — Man ar tevi jāaprunājas!

Brīdi atkal valdīja klusums, tad aiz durvīm atskanēja Aivara balss.

—   Ienāciet!

Alfrēds Kungs tās atvēra, pārkāpa pār slieksni un palika stāvot. Aivars Kalniņš, viņa jaunais apakšīr« nieks, sēdēja uz augstas grāmatu kaudzes un lasīja. Pie kreisās sienas bija izvilkta saliekamā gulta, bet pie labās — neliels galdiņš ar tranzistoru.

—   Es esmu tavs saimnieks, — Alfrēds Kungs teica.

Aivars Kalniņš, nepaceļot galvu, lasīja.

—   Un atnācu apraudzīt, kā esi iekārtojies.

—       Apsēdieties, — Aivars norādīja uz gultu. — Tikai uzmanīgāk, baidos, ka zem jūsu lielā svara ,..

—       Kas nu man par svaru! — Alfrēds atmeta ar roku un smagi apsēdās. — Vairs tikai simt kilo…

Aivars Kalniņš ātri nolika grāmatu sāņus un paskatījās dzīvokļa saimnieka sejā. Aivars šeit dzīvoja jau trīs nedēļas, bet savus pajumtes devējus bija redzējis tikai dažas reizes. Kad viņš pirmo reizi ieraudzīja virtuvē Alfrēda sievu, gatavojot vakariņas, viņš nedaudz apjuka, apstājās un vēlreiz paskatījās uz kalsno sievieti. Matus sedza puķains lakatiņš, mugurā netīra, saburzīta kleita, kājās kokvilnas zeķes un vecas sandales. «Tagad tādas sievas nevar sastapt pat uz laukiem,» Aivars nodomāja un padeva labvakaru.

—       Labvakar, — viņa klusi atņēma sveicienu. — Tas esat jūs, kas šeit dzīvos, jā?

—       Tā nu iznāk, — Aivars atbildēja. — Ja saimnieks neizmetīs ātrāk, tad līdz rudenim.

Sieviete pagrieza seju pret ienācēju, pasmaidīja, un Aivars ieraudzīja viņas acis. Tās bija lielas un dzidri zilas. Bet pēc tam viņš tajās saskatīja ari skumjas un sāpes.

—       Nemaz nav slikti, — Alfrēds Kungs, vēlreiz nopētījis istabu, skaļi nosprieda. — Kā jau inteliģentam cilvēkam pieklājas.

—       Es nemaz tāds neesmu, — Aivars teica. — Strādāju celtniecības pārvaldē par krāvēju. Varbūt vēlāk — pēc četriem gadiem …

—       Un cik tad tev tur sanāk? — Alfrēds Kungs painteresējās.

—   Sola ap simt piecdesmit rubļiem mēnesī.

«Vajadzēja no viņa noplēst visus trīsdesmit,» saimnieks nodomāja. «Nopelna pietiekami, nav manīts, ka dzertu, nepīpē, pie skuķiem neiet, kam viņam tāda nauda?»

Alfrēds Kungs, mazliet pagriezis galvu sāņus, ieraudzīja pie sienas piespraustu neparasti skaistas sievietes fotoattēlu. Lielas acis, šķelmīgs smaids un gandrīz pilnīgi atsegtas krūtis.

—   Tā ir tava līgava, ko? — Alfrēds uzprasīja.

—  Jā, — Aivars apliecināja. — Draudzējamies jau vairākus gadus.

—   Smuka gan, — saimnieks atzina. — Un kā tad sauc?

—   Klaudija Kardināle, — Aivars iesmejoties teica.

—   Pēc vārda būtu tā kā krieviete, — Alfrēds skaļi prātoja, — bet tas uzvārds gan tāds jocīgs…

—   Jums jau arī…

Alfrēds Kungs, abās rokās saņēmis galvu, ilgi klusēja.

—   Sī ir tāda savāda māja, — viņš negaidot sacīja, vairākas reizes ieklepojās, tad sāka stāstīt:

—   Sai mājā neviens nekad nav piedzimis, šeit cilvēki tikai miruši. Mana ģimene uz šejieni pārvācās, kad man bija piecpadsmit gadu, un es sāku strādāt uz būvēm par mūrnieka palīgu. Divus gadus pirms kara nomira tēvs, viņš, tāpat kā tu, strādāja par krāvēju. Ostā lādēja kuģus. Dūšīgs vecis bija un tomēr nomira. Pēc tam nomira apakšstāva vecā Alksnene. Sākās karš, un jau pirmajā ziemā friči aizveda mūsu kaimiņu Izaksonu ar visu ģimeni un droši vien kaut kur nošāva. Labs drēbnieks bija, es visu laiku sapņoju, ka varēšu pie viņa pašūt savu pirmo goda uzvalku. Pēc tam, tas bija otrajā kara ziemā, nomira mana māšele. Un pēc tam vajadzēja mirt man. Jā, jā, friči to bija smalki izdomājuši! Iesauca leģionā — un tūkstošiem tik jauniņu kā tu vajadzēja iet karot. Un ari es gāju. Neiesi — tūlit pie sienas! Karā, kaut arī jāiet nepārtrauktos uzbrukumos, tomēr visi nekrīt. Arī visdrausmīgākajā kaujā kādam tomēr ir cerība palikt dzīvam, bet tad, kad esi pielikts pie mūra … Un tā arī man paveicās. Smagi ievainoja kājās, pēc tam ātri nokļuvu gūstā, krievi šai ziņā bija žēlīgi, aizritēja tikai daži gadi, un atkal biju mājās. Pagāja vairāki mēneši, un tad nomira māte. Apprecējos. Sievu mīlēju kā traks un strādāju kā zvērs, lai viņai nopelnītu biezāku maizes šķēli. Tu jau zini, kā pirmajos pēckara gados bija ar kosti. Ne velna tu nezini! Viņa slimoja ar diloni, zāles tad vēl nekādas nebija izgudrotas, un viņa šai pašā istabiņā, šai pašā vietā, kur es sēdu, manu acu priekšā lēni izdzisa… Domāju, sajukšu prātā, un varbut no tā laika arī esmu tāds mazliet jucis… Nekas mani vairs neinteresēja, vienīgi pudelē atradu mierinājumu. Bet pirms gada apņēmu jaunu sievu. Viņa ir no laukiem, bārene. Un tagad baidos arī viņu pazaudēt. Es zinu, viņa mani nemīl ne par vienu kapeiku un nekad neiemīlēs. Es jau to sapratu uzreiz un tamdēļ arvien biežāk pret viņu esmu nežēlīgs, tas ir slikti, jā, pavisam riebīgi, bet tu saproti, ka arī es gribu, lai man kaut kas dzīvē beidzot piederētu, gribu, tu saproti, gribu izjust mīlestību, gribu! Un, ja viņa man to negribēs dot, es paņemšu ar varu! Bet paņemšu!

Alfrēda Kunga seja pārvērtās. Acīs, kā metinot tērauda sijas, dzirksteļoja spīts, apņemšanās un neparasts niknums. Droši vien arī šaubas par metinātāja prasmi un bailes par šuves izturību.

Alfrēds Kungs piecēlās, ilgi raudzījās no kāda ārzemju žurnāla vāka izgrieztajā Klaudijas Kardināles

portretā, viņas laimīgajās acīs, apmierinātajā sejā un gandrīz čukstus, it kā nedaudz nobijies, pateica:

—       Un tomēr tas ir divaini, ka šajā mājā nav piedzimis neviens bērns. Un varbūt nekad neviens arī nepiedzims.

Pēc tam viņš skaļi iesmējās.

—   Tā, lūk, ir ar to uzvārdu! Kungsl

Kad Aivars Kalniņš atkal virtuvē ieraudzīja Kunga sievu, viņš uzreiz pamanīja, ka lakatiņa vairs nav, ka viņai ir gari, gaiši mati, mugurā cita kleita un kājās citas zeķes un citas kurpes. Arī seja bija kļuvusi daudz jaunāka.

—       Labvakar, — viņš smaidot teica. — Tik tikko pazinu.

—       Labvakar, — arī viņa pasmaidīja, un smaids seju darīja bērnišķīgi skaidru.

—       Varbūt iepazīsimies? — Aivars pagāja dažus soļus tuvāk. — Vai arī man jūs uzrunāt par saimnieci?

Viņa likās izbijusies.

—   Mani sauc Ilze.

Uz pannas cepās smaržīgas kotletes, pie griestiem, kā parasti, dīca mušas, stāvu zemāk varēja dzirdēt suni rejam, pagalmā kāds skaldīja malku, sadrebinādams mājas pamatus, garām aizdrāzās tramvajs, dzīve netraucēti ritēja tālāk.

—  Jūs esat students? — Ilze pajautāja.

—       Nē, pagaidām strādāju, bet drīz sāksies pārbaudījumi, un tad jau manīs, kā būs… Bet jūs?

—       Es neko, — Ilze atteica un pagrieza seju sāņus. — Esmu kalpone.

Atvērās durvis, gaitenī atskanēja smagi soļi, un vir« tuvē, stipri līgodamies, ienāca Alfrēds Kungs. Viņš uzmanīgi paraudzījās apkārt, uzreiz pamanīja Aivaru un

ieraudzīja, ka Ilze ir pārģērbusies un nav vēl pagatavotas vakariņas.

.— Uzcirtusies kā uz balli! — viņš nicīgi iesmējās. — .Paskat tik! Un jaunskungs atnācis šai pakavēt laiku! Pazudi! Ej savā rūmē un boli acis uz savējo! Bet tu, siev, dod ātrāk ēst!

Aivars Kalniņš cieši saknieba lūpas, viņam uznāca vēlēšanās pieiet pie saimnieka, iesist uzburbušajā sejā un pateikt Ilzei, ja jau viņš tik traki grib rīt, lai vakariņas gatavo pats un lai viņa.nekādā ziņā savu jaunību atkal nenoslēpj vecajās lupatās, ka patiesībā viņai no šejienes vajadzētu bēgt, braukt atpakaļ uz saviem laukiem pie pļavu smaržām, mežiem, tīra gaisa un brīvības.

—   Nekliedzi — Aivars Kalniņš teica. — Lai gan tu esi šā dzīvokļa saimnieks, es neesmu tavs kalps! Un arī Ilze tev nav nekāda kalpone!

—   Ko? — Alfrēds ierēcās. — Ko Iii te muldēji?

—   To, ko dzirdēji! — Aivars atcirta, pagrieza viņam muguru un nesteidzoties iegāja istabā. Vēlāk līdz viņam caur gaiteni un virtuvi atskanēja raudas…

Pagāja apmēram mēnesis. Aivars iegrima mācībās, pasaule it kā pazuda, un pazuda vienmēr neapmierinātais dzīvokļa saimnieks un jaunā, klusā, vienmēr nobijusies Ilze. Viņš šo sievieti nesaprata, bet tagad nebija laika domāt ne par viņu, ne par dažādiem likteņa gājieniem, ne par brīvprātīgu verdzību, tagad bija jāmācās, par katru cenu jāiekļūst tehnikumā un jātop patstāvīgam, ne no viena neatkarīgam.

Un tā pienāca pēdējais vakars. Visi iestāju pārbaudījumi bija sekmīgi nokārtoti, un šovakar Aivars Kalniņš atkal paņems savas grāmatas un gultu un pārvāksies uz kopmītni. Sāksies jauns dzīves brīdis, bet, kamēr nav beidzies vēl šis …

Pie durvīm pieklauvēja, Aivars pārtrauca iesaiņot grāmatas un pacēla galvu.

—   Lūdzu, varat ienākt! — viņš iesaucās.

Istabiņā ienāca Ilze. Mugurā tā pati vecā kleita,

viņa izskatījās stipri satraukta. Stāvēja un neveikli mīņājās uz vietas.

—       Jūs.,, aizejat? — Ilze klusi pajautāja, un Aivaram pēkšņi ienāca prātā, ka tas laikam ir drausmīgi — neprast runāt skaļi.

—       Jā, — Aivars atbildēja, — un, atklāti sakot, — paldies dievam!

Ilze samulsa vēl vairāk.

—   Jums šeit nepatika, vai ne?

—       Bet vai jums šeit patīk? — Aivars uzprasīja, mēģināja ieskatīties sievietei acīs, bet viņa galvu nodūra vēl zemāk.

—   Nē. .

—       Tad kādēļ gan jūs… — Ari Aivars apjuka, pēkšņi atskāršot, ka viņa laikam nemaz tik vienkārši nevar, ka viņu šeit kaut kas saista, kaut kas notur, kaut kas liek palikt uz vietas.

—       Alfrēds Kungs ir mans vīrs, — Ilze teica, beidzot pacēla galvu un pie pretējās sienas ieraudzīja lielo Klaudijas Kardināles portretu. — Viņa ir skaista, apbrīnojami skaista…

—       Jā, — Aivars piekrita, un negaidot viņu pārņēma dusmas, nepatika pret šo sievieti, pret viņas vājumu un mūžīgo padevību. — Aizejiet uz frizētavu un pie labas šuvējas, un jūs nebūsiet ne par matu sliktāka, varbūt vēl labāka, vēl skaistāka. Piedodiet, bet man šķiet, ka jūs bieži aizmirstat, ka esat vēl jauna… Un es nesaprotu…

—   Tieši tādēļ es atnācu, — Ilze ātri sacīja un sāka raudāt. — Jūs aizejat, un es gribu …

—   Nevajag, — Aivars teica. — Nomierinieties.

Viņa apsēdās uz saliekamās gultas un sāka stāstīt

par savu bērnību, kuru pavadījusi netālu no Cēsīm. Beidzot piekto klasi, nomiris tēvs, viņš noslīcis Gaujā, mēģinot no upes izvilkt vairākus baļķus, bērēs tad arī pirmo reizi ieraudzījusi Alfrēdu, viņš esot attāls tēva radinieks; kad beigusi septīto klasi, Alfrēds atbraucis vēl dažas reizes, bet pēdējo pirms gada, kad nomirusi māte. Viņa ilgus gadus slimojusi ar vēzi, izdarītas vairākas operācijas, bet nekas nav līdzējis… Pēc bērēm Alfrēds pierunājis braukt pie viņa, Rīgā esot liels dzīvoklis, šeit visapkārt viss atgādināšot tikai sāpes un tukšumu un vajadzēšot strādāt smago lopkopes darbu, bet Rīgā viss būšot savādāk, citi cilvēki un, galvenais, viņš pats, un viņa tikšot mīlēta un apgādāta uz to labāko… nekādu rūpju, ne atmiņu, vienīgi laba un vientuļa vīrieša mīlestība … Un tā viņa atbraukusi, sāpēs un pārdzīvojumos to nemaz īsti neaptverot. Bet pagājuši tikai vairāki mēneši, kad Alfrēds pēkšņi pārmainījies, pareizāk sakot, atkal kļuvis tāds, kāds patiesībā bija, — rupjš, neiedomājami skops, tādēļ arī izīrējis šo istabiņu, lai būtu lieks rublis, ko nodzert; aizdomu pilns, dzērājs un greizsirdīgs. Gada laikā nopircis tikai vienu kleitu un pāri kurpju, strādāt uz stingrāko aizliedzis, lai nevarētu sastapties ar cilvēkiem, par kino vai teātri nemaz nav ko domāt …

—   Tikai tad, Aivar, kad ieradāties jūs, — Ilze sacīja, — es pēkšņi atjēdzos, jūs mani it kā pamodinājāt, es sapratu, ka esmu jauna, man ir tikai divdesmit viens gads, sapratu, ka dzīvoju kopā ar pretīgu cilvēku …

—  Jums no šejienes jāaiziet, — sacīja Aivars, kļuvis pavisam drūms un tai pašā laikā izjūtot siltumu, tikko jaušamu maigumu pret šo nelaimīgo cilvēkbērnu. — Jums, Ilzīt, no šejienes jābēg.

—   Kur? — Ilze pajautāja, pacēlusi galvu, un viņas lūpas drebēja.

—   Nezinu, — viņš atbildēja. — Es to nezinu, bet jūs taču tagad pati saprotat, ka šādai dzīvei nav nekādas jēgas. Tas ir kaut kas sliktāks nekā būt cietumā.

—   Saprotu, — sacīja Ilze. — Paldies, Aivar. Jūs esat labs.

—   Es jums vēl neko labu neesmu izdarījis, — Aivars teica. — Un droši vien neko arī neizdarīšu.

Ilze piecēlās kājās un skumji caur logu raudzījās kaut kur tālumā; bērzu lapās jau sāka izzust zaļums, kļuva vēsāks, putni satraukti kliedza, dienas saraucās arvien īsākas, tūlīt atnāks rudens, koki stāvēs kaili un pamesti un … un arī es … es…

—   Ko man vajadzētu darīt? — Ilze ātri pajautāja, bažīgi paskatīdamās uz durvīm. — Saprotiet, jūs esat pirmais cilvēks… ar kuru es pēdējā laikā…

—   Redziet, — Aivars noplātīja rokas, vainīgi pasmaidīja un it kā nokaunējās. — Man nav nekādu tiesību jaukties citu cilvēku dzīvē, viņu laulības dzīvē… Es jums esmu svešs, un jūs man gandrīz arī sveša. Un Alfrēds Kungs jau nu pavisam svešs. Bet, atklāti sakot, mani uztrauc… Ja jūs būtu vecāka — tāda, kāds ir jūsu vīrs, — varbūt es par jums nemaz nedomātu. Ne mirkli. Bet jūs esat… Jums vajadzētu mācīties vai strādāt, iet uz ballēm, būt jautrai un laimīgai, un brīvai… Es aiziešu, man pašam ir savas rūpes un sava dzīve, un tomēr… Bēdziet! Vienalga, kur, bet bēdziet! Citādi arī jūs šai mājā… Cilvēks taču nevar mīlēt slikto vai neglīto. Bet ko jūs mīlēsiet, ja paliksiet šeit?

Ilze saspringti par kaut ko domāja, un viņa šai brīdi Aivaram Kalniņam atgādināja ievainotu putnu — virs galvas debesis, bet aizlauztie spārni nevarīgi piekļāvušies ķermenim — un nekur nevar aizlidot. Un nekur negaida ligzda, varbūt vienīgi šeit.

Negaidot gaiteņa galā nožvadzēja atslēga, un varēja dzirdēt, kā dzīvoklī no darba atgriežas saimnieks.

—   Tas ir Alfrēds, — Ilze nočukstēja, un viņas bālajai sejai atkal pielipa bailes. — Ko viņš teiks! Es taču atrodos… Ko viņš nodomās? Kādēļ gan es…

—   Nomierinieties, — Aivars sacīja un aizslēdza durvis. — Nebaidieties. Man šķiet, ka viņš ir krietni iedzēries un pašlaik labāk viņam acīs nerādīties.

—   Bet ko viņš nodomās, ko? — Ilze šausmās saķēra galvu. — Viņš mani sitīs. Viņš mani,.. Ak dievs! Kādēļ es pie jums nācu?

«Kaut kur jau ir jāiet,» Aivars nodomāja un sajuta žēlumu pret šo sievieti. Cilvēks ir meklējis mieru, aizmiršanos un varbūt pat mīlestību, bet tagad sēž viens un nelaimīgs. Un nepārtraukti sajūt bailes. Kāda velna pēc? Cilvēks taču nav radīts padotībai. Un, ja man laulībā bez mīlestības būtu jāpavada kaut viena diena, es labāk dzīvotu mežā, strādātu vissliktāko darbu vai ari pakārtos, nekā tā drebēt un gaidīt pārmetumus no sveša cilvēka.

—   Neko viņš jums neizdarīs, — Aivars sacīja un viegli pieskārās sievietes plecam.

—   Jūs mani aizstāvēsiet, jā? Jūs taču viņam pateiksiet …

—   Nē, — Aivars Kalniņš noraidoši pakratīja galvu. — Jums būs jāaizstāvas pašai. Katram tomēr vairāk jāpaļaujas uz sevi nekā uz citiem. Bet, ja jums tomēr bail un ja jūs arī tā domājat, ka atnākt vai ieraudzīt kādu cilvēku ir grēks un par to jāsaņem sods, — ejiet un saņemiet! Bet jūs tiksiet sodīta nevainīga.

—       Nē, nē! — Ilze čukstēja un satraukta ieklausījās troksnī, kas nāca no blakus telpas. — Es to negribu!

Varēja skaidri dzirdēt, kā Alfrēds Kungs ienāk virtuvē, kā pārbauda katlus, apgāž kādu krēslu un lēni pienāk pie Aivara istabiņas durvīm.

—   Sieva! — viņš iebrēcās. — Sieva, tūlīt nāc ārā!

Kad neviens viņam neatbildēja, Alfrēds rupji nolamājās.

—       Nu nekas, balodīši! Nekas! Es jau sen jutu, ka abi sāk sadziedāties! Bet jūs vēl mani nepazīstat!

Viņš vairākas reizes ar kāju spēcīgi iespēra pa istabas durvīm.

—       Tu man vēl smilkstēsi, zoniņl — Alfrēds draudēja.

—       Tu man šovakar pucēsi zābakus, tu no šejienes izlidosi tieši uz slimnīcu! Ha-ha-hā! Svešu sievu iekārojis! Nekā nebij, zel līti Tu man tūlīt sāksi dancot lambeltvoku!

Šķiet, Alfrēds Kungs pagāja dažus soļus sānis un paņēma aiz plīts nolikto cirvi.

—   Jums jābēg! — Ilze cieši satvēra Aivara roku.

—   Dzirdiet! Viņš jūs nositis! Es zinu!

—       Bet jūs? — Aivars pajautāja un kaklā sajuta rūgtu kamolu. Un sajuta nelielas bailes.

—   Mani viņš neaiztiks! — Ilze samocīti pasmaidīja.

—   Viņš taču mani mīl!

Jaukā un naivā Ilzīte nesaprata, ka vienīgi tādēļ briesmas visvairāk draudēja tieši viņai. Ilzīte nesaprata, ka cilvēki viens otru daudz biežāk nokauj aiz mīlestības nekā aiz naida.

—   Es palikšu kopā ar jums, — Aivars sacīja, un viņa balss mazliet drebēja. — Un no šejienes mēs aiziesim reizē. Ejiet, kur gribat, tikai šai mājā vairs nepalieciet ne mirkli!

Alfrēds Kungs nostājās pret durvīm.

—   Es brīdinu pēdējo reizi! — viņš aizsmakušā balsī kliedza. — Sieva! Nāc tūlīt laukā! Ja gribi dzīvot, nāc tūlīt laukā! Es tevi neatdošu tam jaunajaml

Kad viņam atkal neviens neatbildēja, Alfrēds Kungs nospļāvās, vēlreiz rupji nolamājās un gāza ar cirvi pa durvīm.

—   Tad es jūs abus… abus divus… Redz, šai sagribējies jaunu! Nē, nē, nē! Tad labāk es jūs redzu kapā, nekā…

Aivars Kalniņš viegli drebēja: ko darīt, kā rīkoties un aizstāvēties. Bet tā arī neko prātīgu nevarēja izdomāt. Un tad viņš saprata, ka tam nebūs nekādas nozīmes, ka tagad, iespējams, pienākušas dzīves beigas.

Durvis nokrakšķēja, saļodzījās un ar dobju troksni atsprāga vaļā. Alfrēds Kungs, neizlaižot cirvi no rokas, lēni panāca dažus soļus uz priekšu. Viņa seja bija bāla, labais vaigs un uzacs dīvaini raustījās, acis dega, bet lūpās sastingušas sāpes. Viņš izskatījās pēc Sala veča, kas ilgi maldījies pa mežu un, beidzot šeit atkļuvis, pazaudējis dāvanu maisu.

—   Tu esi mana, Ilzīt, — viņš pavisam negaidīti un klusi sacīja. — Tu piederi vienīgi man, un nevienam citam es tevi neatdošu, dzirdi, Ilzīt? Tu esi mana, nekas cits man uz pasaules nepieder kā vienīgi tu, un piedod, ja esmu bijis pret tevi netaisns. Varbūt tas liekas neticami, iespējams, ka tas no tāda vīra mutes kā es skan rupji vai zaimojoši, bet es tevi mīlu… Ilzīt.

Viņš vēl dažus mirkļus stāvēja kā sastindzis, tad izlaida no rokām cirvi, nedaudz sakņupa un nodrebēja, it kā no pleciem nometot kaut ko smagu-

— Bet kam gan tev, Ilzīt, mana mīlestība? — viņš rūgti iesmējās. — Varbūt vienīgi man pašam, jo dažreiz šķiet, ka vienīgi tā vēl manī uztur dzīvību, bet, kā redzams, tās ir tikai manas iedomas, sen izsapņoti sapņi. Piedod. Ja vēlies — vari būt brīva. Ja vēlies — aizej, ja vēlies — paliec. Bet es jau vairs nebūšu kungs. Tagad es saprotu… Varbūt, kā mēdz sacīt, sievietes mīlestība ir kā putns — un to taču tik grūti noķert, it sevišķi tādiem kā es. Putnu vēl varētu varbūt vienīgi nošaut, bet ko tu ar tādu beigtu darīsi?

Alfrēds Kungs pagriezās un smagiem soļiem izgāja no virtuves. Aizcirtās istabas durvis, dzīvoklī iestājās klusums.

Tikai uz loga palodzes atlidojušais balodis ātri knābāja saimnieka vienmēr rūpīgi nolikto maizi.

NELIEŠU BANDA

tas notika tūkstoš deviņi simti septiņdesmit septītā gada piektā jūnija naktī, un tā ne ar ko neatšķīrās no iepriekšējām. Nakts, saņēmusi kārtējo laika sitienu, sarāvās mazāka. Beigušās teātra izrādes un kino seansi.Rīgā ar Maskavas vilcienu ieradās aizrobežu estrādes zvaigznes. Sporta pilī desmit dienās paredzēti septiņpadsmit koncerti. Klubos beidzās sarīkojumi, un gan tie, kam pāri astoņpadsmit, gan tie, kam jau pāri trīsdesmit, apmierināti steidzās mājup. Pēdējie telefonu numura pieraksti, pēdējie atvadu sveicieni un pirmie izlūkošanas skūpsti. Visi bērni jau nolikti gulēt, un arī vecāki, garās dienas nogurdināti, skatījās uz dīvānu pusi. Noklausījušies laika ziņas, cilvēki beidzot izslēdza televizorus. Zāles pārziņi un restorānu šveicari no savām iestādēm izmeta pēdējos aizkavējušos viesus. Sākās jauna diena.

Sestā tramvaja galapunktā elektriskā pulksteņa melnās šautras rādīja sešas minūtes pēc divpadsmitiem. Visa debess bija noklāta tumšiem, ātri skrejošiem mākoņiem, līņāja sīks, jau ļoti apnicis lietus. Divdesmit astotā maršruta autobuss gāzelēdamies uzgriezās uz Pleskavas šosejas un devās savā pēdējā reisā uz Langstiņiem un Upesciemu. Pie stūres sēdēja pavisam jauns šoferis. Autobusa salonā atradās tikai daži pasažieri. Vistuvāk vadītāja kabīnei sēdēja divdesmit trīs gadus veca sieviete. Viņa bija skaista, eleganti ģērbusies, lielās acis mazliet sapņaini uztvēra tumsas raidītos nakts noslēpumus. Soņa Bokalova strādāja

kādā no mūsu zemes kinostudijām par režisora asistenti un pati visā drīzumā gatavojās uzņemt savu pirmo filmu. Ideja bija satriecoša, un viņa ticēja panākumiem. Soņa zināja, ka mākslā jebkuri sasniegumi atkarīgi galvenokārt no profesionālās mākas, domu oriģinalitātes un nelielas veiksmes. Un, lai gan Soņa šai mirklī izskatījās mazliet sapņaina, viņa patiesībā bija uztraukusies. Jo jaunā sieviete bija māksliniece, radošs cilvēks, kurš nepārtraukti meklē cilvēka esības jēgu, cilvēka labā un Jaunā iedīgļus, cilvēka drosmes un gļēvuma pamatus.

Tūlīt aiz sievietes trauslā auguma sēdēja apmēram trīsdesmitgadīgs vīrietis un ar savu raupjo izskatu, platajiem pleciem un spēcīgajām rokām atgādināja no kuģa nokāpušu jūrnieku vai nedaudz nogurušu mežstrādnieku. Viņa vareno augumu cieši apņēma pelēks importa uzvalks un labās rokas vidējo pirkstu rotāja plats laulības gredzens. So cilvēku sauca Arvids Rasa, viņš atgriezās no drauga dzimšans dienas svinībām. Arvids Rasa uz šo nelielo banketu apzināti nebija paņēmis lidzi dārgo dzīvesbiedri, un tā viņam radās lieliska izdevība visu vakaru pavadīt kopā ar kādu apburošu būtni, kura jau pēc pirmajām iepazīšanās minūtēm un it sevišķi pēc pirmajām ātri izdzertajām konjaka glāzītēm neslepa savu nevaldāmo temperamentu.

Un tagad Arvids Rasa, nedaudz apreibis no franču vīna, šīs patīkamās tikšanās un izrietošajām perspektīvām, arī sapņaini raudzījās caur autobusa logu uz pagalam sadrūmušo Juglas ezeru. Tas blāvajā nakts tumsā izskatījās pēc nomestas cepures, kam laika zobs izēdis robainas malas.

Nākamais sēdeklis bija tukšs, bet tieši iepretim durvīm garlaicīgi žāvājās kāds pavecāks vīrs, kura apaļo, mazliet uzblīdušo seju rotāja melnas brilles un mazas ūsiņas. Viņš žāvājās un domāja par savu jauno sievu, kura droši vien jau saldi guļ, un vēl viņš domāja par savu lepno vasarnīcu, plašo dārzu, siltumnīcu un savu skaisto, lepno dzīvi. Viņš mazliet nicināja ne tikai pārējos pasažierus, bet vispār visus cilvēkus. Tā tas bija jau iegājies no jaunības dienām, kad pret savu gribu bija spiests divus gadus nodienēt vācu armijā. Sī karošana toreiz beidzās pavisam bēdīgi, toties pēdējie viņa dzīves piecpadsmit gadi bija taisni brīnišķīgi. Gunāram Vitem tagad piederēja gandrīz vai viss, ko cilvēks var vēlēties. Viņš vēlreiz klusi atvēra muti un paskatījās uz puisi, kas sēdēja salona labajā pusē un kaut ko ātri rakslija mazā piezīmju blociņā. «Droši vien kāds dzejnieks,» Gunārs nicīgi nodomāja un nebija kļūdījies.

Tas patiešām bija jau visā republikā pazīstams dzejdaris un viņa glītā skumju apgarotā seja, viļņainie māti, tumšās acis un slaidās rokas, kuras nekad nebija pazinušas smagāku darbu par zīmuļa cilāšanu, pašas par sevi jau bija visskaistākā dzeja. Viņš sajūsmas pārpilns raudzījās Sonas Bokalovas daiļajā profilā un mazajās piezīmju gramatiņas lapiņās mēģināja salikt vārsmas par siltu jūnija nakti, ziedu smaržām un klusumu, un tālajām zvaigznēm, kas paslēpušās Visuma dziļumos un aiz tumšajiem mākoņiem, bet nav jau ko bēdāt: visspožākā zvaigzne nokritusi pie mūsu kājām, iekāpusi šai pēdējā reisa autobusā, sēd gandrīz blakus un paretam uz tevi paskatās sapņainām acīm… Mēs taču visi esam zvaigznes, visi cilvēki ir Saules, mazas, noslēpumainas planētas …

Autobuss apstājās. Pieturā «Baloži» salonā ātri iekāpa četri sadrūmuša izskata vīri, ātri nopētīja pārējos pasažierus, apmierināti pasmaidīja, un viens no viņiem, kuram rokās bija portfelim līdzīga kaste, nostājās pie aizmugures durvīm. Viktors piekrītoši pamāja. Ēriks apsēdās līdzās dzejniekam un sev blakus nolika portatīvu magnetofonu, to ieslēdza, bet nekāda mūzika neatskanēja. Acīmredzot kaut kas tur bija sabojājies, un tomēr dzejnieks neapmierināts paskatījās uz blakus* sēdētāju.

—   NebolI acis, — Ēriks strupi pateica. — Tūlīt tu dzirdēsi tādu koncertu, ka pēc tā vēl vismaz divdesmit piecus gadus valsts filharmonijai metīsi lielu līkumu!

«Tā jau ir,» dzejnieks rūgti nodomāja. «Zvaigžņu starpā vienmēr atrodas kosmiskie putekļi un melni, atdzisuši meteorīti. Auksti akmens bluķi. Sie rupjie cilvēki.» Dzejnieks pagrieza galvu uz otru pusi un mēģināja ritmiski skaitīt — putekļi, rupekļi, gaisma, baisma, cilvēks…

Bet cilvēks, kas sēdēja blakus, viņam spēcīgi iebelza pa vārgajiem sāniem.

—   Ej tu! Mani sauc Ēriks!

Dzejnieks strauji pagriezās pret jauno puisi un sašutis gribēja viņam atgādināt kulturālas uzvešanās noteikumus, kad tas viņam atkal iegrūda sānos un parādīja uz magnetofonu.

—   Tu kaut ko tur sajēdz?

—  Nē, — dzejnieks neveikli atbildēja.

—   Tu nezin, kādēļ tas nedarbojas?

—   Nezinu.

—   Bet tu paskaties! Pēc ģīmja taču esi tik inteliģents un gudrs, ka tīri vai nelabi paliek!

—   Es tur neko nesaprotu, — dzejnieks klusi nomurmināja un skaidri apjēdza, ka viņam blakus apsēdies visīstākais huligāns, varbūt pat bandīts. — Ticiet man. Bet šķiet, ka tas magnetofons tomēr ir ieslēgts.

—   To es pats zinu, — Ēriks norūca, iekārtojās ērtāk un uzlika galvu uz kaulainā dzejnieka pleca.

—  Sēdi mierīgs! — viņš brīdināja. — Es mazdrusciņ nosnaudīšos.

Dzejnieks nez kādēļ neuzdrošinājās protestēt, paskatījās atkal laukā pa logu un galīgi sadrūma.

Pa to laiku Viktors, kas acīmredzot bija šī bara vadonis, apsēdās blakus Soņai, bet otrs tēvainis nostājās blakus. Viņam bija uzlocītas krekla piedurknes, un visi pasažieri tagad varēja vērot uz rokas uztetovēto sievieti, kurai starp krūtīm un kājām vijās rūtaina čūska. Uz atsegtajām tēvaiņa krūtīm bija redzama vēl uzzīmēta vīna glāze un īss duncis. Viņš ar nekaunīgām, mazliet piemiegtām acīm blenza uz jauno sievieti.

—  Varbūt iepazīsimies? — Viktors uzaicināja un arī cieši paskatījās uz sievieti.

Soņa neatbildēja, tikai parāvās mazliet tālāk no Viktora stipri nodeldētajiem džinsiem.

—  Un kur tagad? — Viktors pasmīnēja. — Laukā pa logu?

Soņa joprojām klusēja. Viņa paskatījās tumsā un šķita, ka arī nakts smejas. Lai gan patiesībā nakts raudāja. Lietus lāses smagi atsitās pret autobusa logiem, uz mirkli pielipa pie stikla, izplūda un tad sīkā straumītē tecēja lejup, kur zem riteņiem šņāca melns asfalts.

—   Laikam sauc par Minnu, Matildi vai Klementīni, — Viktors ņirdzīgi teica tetovētajam. — Meitene kaunas. Bet, čabulīt, par vecāku grēkiem mēs neatbildam.

—   Es palūgšu ar mani tā nerunāt! — Soņa asi sacīja. — Un vislabāk būtu, ja jūs pārsēstos citur. Brīvu vietu, cik uziet!

—  Tu vari palūgt dievu, ne mani! — Viktors nikni teica un uzlika roku uz meitenes ceļgala. — Un, kur man būtu vislabāk sēdēt, to es zināšu pats!

—   Meitenīte nav lietas kursā, — tetovētais turpināja smīnēt. — Viktor, tu stādies viņai priekšā! Lai izjūt cieņu un bijību! Lai tavā priekšā paklanās, nevis groza galvu sāņus! Podūmaješ, princessa!

—   Lai vispirms viņa stādās priekšā! — Viktors mazliet apvainots teica. — Varbūt patiešām vēl izrādīsies kāda augstdzimusi persona.

—   Novāciet roku! — Soņa klusi, bet noteikti sacīja. — Es jums neesmu nekāda …

—   Bet būsi! — Viktors sāka smieties. — Būsi! Tu nemaz nevari iedomāties, ar ko tev iznākusi darīšana! Es nupat esmu atsēdējis astoņus gadus čokā un bezprātīgi noilgojies pēc tādām maigulēm kā tu! Erik, mūziku!

—   Tā kaste laikam ir čupā, — Ēriks atrūca, pacēla galvu un vērīgi paskatījās uz pasažieriem. Viņi visi ar mazāk vai vairāk slēptu ziņkāri raudzījās uz notiekošo. Pagaidām tas viņus vēl tieši neskāra, un tādēļ tas viņiem likās tikai kā maza piedeva notikumiem bagātajai dienai. Tāda maza, uzjautrinoša teātra izrāde.

—   Kurā pieturā tad jaunkundze kāps laukā? — Viktors painteresējās. — Langstiņos vai Upesciemā?

Soņa klusēja. Viss viņas augums no dusmām un bezspēcīgā niknuma viegli drebēja.

—   Droši vien kāda bagātu vecāku meita, — tetovētais sāka minēt. — Pašiem sava māja, veranda, siena šķūnītis … Kur tu, Viktor, labprātāk ar viņu iesi?

—   Alēs iesim uz to siena šķūni, — Viktors ņirdzīgi teica, un viņa platā plauksta lēnām pa meitenes kāju slīdēja augstāk. Soņa iesita pa roku. Viktors turpināja smīnēt. — Mēs iesim uz to siena šķūni, — viņš atkārtoja. — Tur būs visromantiskāk. Nē! Verandā! Lai mūs apspīd mēness gaisma! Nē! Guļamistabā! Tikai pie velna gultu! Tur jau vairs nav interesanti! Uz grīdasl

Tev ir paklājs? Tāds biezs un krāsains? Vislabāk sarkans ar melnu. Ir?

Soņa asi pagrieza galvu pret Viktoru un viņam cieši ieskatījās acīs.

—   Ir, — viņa teica. — Sarkans ar melnu. Un tad?

— Tad viss kārtībā, — Viktors šķita apmierināts.

—  Tad viss ir kārtībā.

Pēkšņi Viktors sagrāba meitens plecus, tos saspieda tin pievilka sev tuvāk.

—   Pamēģini tikai spirināties, — viņš skali teica.

—  Tu esi viena, bet mēs četri.

Soņa ātri, ka lūgdamās paskatījās uz pārējiem pasažieriem.

—   Palīdziet! — viņa iesaucās, un balsī bija jaušamas izmisīgas bailes.

Arvids Rasa pasmīnēja un nodomāja, ka varētu jau arī palīdzēt, ja tie tur viņai grasītos 111 līt pārgriezt rīkli. Viņš visus tos četrus viegli pasviestu zem autobusa sēdekļiem, salocītu kā vārītus makaronus, bet kādēļ smērēt rokas? Kādēļ saburzīt uzvalku? Kādēļ iejaukties? Ko tad šie galu galā grib no tā skuķa? Aplaupīt, nogalēt? Nē! Tikai jautri pavadīt nakti. Kas tur slikts? Ko brēc? Ko sauc mani palīgā, ja tev nekādas briesmas tā pa īstam vēl nedraud? Es pagaidīšu. Un beigu beigās — kas man pa daļu? Katram pašam sevi jāiemācās aizstāvēt. Tā tikai pie mums ir pieraduši darīt — mūžīgi gaidīt un cerēt uz citu palīdzību. Bet nekā nebij! Sakod zobus ciešāk un dod pretī! Dod! Aizstāvies! Bet es paskatīšos un tikai tad, kad tev patiešām ies plāni, steigšos palīgā. Bez tam tūlīt jau būs Upesciems — un man vēl priekšā gaidāma neliela izskaidrošanās ar sievu.

Arvids Rasa pagrieza galvu pret logu, visapkārt zibēja melns mežs, bet viņš juta, ka autobuss strauji tuvojas Langstiņu pagriezienam.

>— Palīdziet! — Sona vēlreiz iesaucas.

Gunārs Vite nicīgi pasmīnēja un maziiet sakārtoja savas melnās brilles. Viņš galu galā bija solīds cilvēks un neies jau plēsties ar kaut kādiem tur huligāniem! Lai gan patiesībā viņi nemaz pēc tādiem neizskatījās. Gunārs Vite juta, ka tie laikam tomēr ir klasi pārāki par sīkajiem dauzoņām un ir daudz plašāka mēroga cilvēki. Nosēdējis astoņus gadus . „. Hm. Tātad tā varētu būt bijusi slepkavība, bruņota laupīšana, valūtas operācijas … Gunārs Vite sāka pret viņiem izjust pat zināmu cieņu un saprata, ka ņemšanās ap šo meiteni tiem ir tikai tāda garlaicības mākta izklaidēšanās. Pilnīgi nevainīga rotaļa. Ko tā čiepiņa kliedz? Es jau saprotu, ka tas viņai droši vien sevišķi patīkami vis nav, bet vai pat tad, kad to dara labprātīgi, tas arī vienmēr ir patīkami? Protams, ne. Uzprasiet godīgu atbildi no savām laulātajām draudzenēm, un jūs pārsteigti uzzināsiet, cik līdz šim esat bijuši naivi. Nebrēci Es tik un tā tev palīgā neiešu. Galējas nepieciešamības gadījumā es varētu arī riskēt, kara laikā tiku sveikā no desmit reizes sliktākām situācijām, bet kādēļ man būtu jāriskē tieši šis nepazīstamās meitenes dēļ? Vai es zinu, kas tu esi? Varbūt tu esi no tām jautrajām dāmiņām, kuras pavisam reti kādam atsaka, bet tagad tikai spēlē tādu nelielu teātri? Lai kaut drusciņ gan pašas šo puišu, gan mūsu acis paceltu savu vērtību? Ja tavā vietā atrastos mana sieva, tad šie četri jau sen ar zilām acīm gaudodami skrietu nopakaļ autobusam, bet tagad, lūdzu, liec mani pilnīgi mierā. Es neko negribu redzēt, ne dzirdēt. Drīz būs Upesciems, tā ir mana pietura, tur man jāizkāpj, tur ir mana māja, mans dārzs, siltumnīca, mana jaunā sieva, un man štrunts par visu pārējo! Tieciet paši ar sevi galā, kā to pratis esmu es! Un bez tam manu rīcību vienmēr pavada nelokāms princips;

ja tas tev pašam nav izdevīgi — nekur un nekad neiejaucies! Neiejaukšanās politika —• visciešākais pamats mūsu mierīgajai dzīvei.

Gunārs Vite paskatījās laukā pa logu, lietus turpināja līt, un autobuss, smagi sašūpojies, pagriezās uz Langstiņiem.

—   Palīdziet! — Soņa lūdzās, un viņas lielajās acīs bija bezpalīdzīgas dusmas, izmisums. Viņa skatījās uz šiem staltajiem vīriešiem, kuri vienaldzīgi raudzījās laukā pa logu, un viņu pārņēma vēl lielākas dusmas.

—   Vai tad patiešām? Patiešām jūs… Palīdziet! Es jūs ļoti lūdzu!

Neviens no pasažieriem pat nepakustējās. To gan mēģināja izdarīt dzejnieks, bet tūlīt sānos atkal dabūja spēcīgu dunku.

—  Sēdi rāmi! — Ēriks draudīgi teica. — Es tevi brīdinu: līdzko pakustēsies — tūlīt ar galvu lidosi stiklos!

Dzejnieks smagi nopūtās. Sie pretīgie cilvēki! Cik viņi tomēr ir riebīgi. Tādus tikai nošaut, uz mūžu ieslodzīt cietumos. Te nu ir tas pārprastais padomju humānisms — laiž bandītus brīvē, lai tie turpina savus melnos darbus. Ak, kā es jūs neieredzu! Saule pazudusi. Kaut kur Visuma dziļumos sadeg zvaigzne, un tūlīt tās pelni nokritīs uz mūsu galvām. Un apraks. Apraks mani, šo neliešu bandu un to skaisto meiteni. Piedod, nepazīstamā, bet es tev palīgā neiešu. Man bail. Es godīgi atzīstos — man bail. Man nav spēka, esmu pavisam vājš, es nevaru nokaut pat mušu. Es nevaru tevi aizstāvēt. Piedod, meitene, piedod, skaistā vakara blāzma, uzlecošais saules stars, piedod, dzidrā rasas lāse, bet man nav ne mazākās vēlēšanās tikt piekautam, tikt apsmietam, es nevaru aptraipīt ne savu godu, ne savu labo vārdu. Es negribu būt pazemots. Esmu dzejnieks, man ir cits uzdevums un citi mērķi, un es nevaru nokrist tik zemu, lai sabiedriskajā transporta līdzeklī listu kauties ar bandītiem. Es stāvu daudz augstāk par ikdienas sīkajiem notikumiem.

Dzejnieks lepni pacēla galvu un paskatījās laukā pa logu. Autobuss apstājās.

—   Langstiņi! — šoferis ska|i pateica un atvēra durvis. Neviens neiekāpa. Soņa piecēlās, viņa mēģināja izrauties, gribēja tikt garām Viktoram, bet tas meiteni satvēra aiz vidukļa un ierāva klēpī. Durvis aizcirtās, un autobuss atkal sāka braukt. Lietus pastiprinājās. Varēja skaidri dzirdēt, kā tas būkšķēdams gāžas pret jumtu un autobusa logiem. Satumsa vēl vairāk.

Soņa vēlreiz pamēģināja izrauties, bet Viktora rokas bija spēcīgas un viņa sejā — neķītrs smaids.

—   Nespārdies! — Viktors draudīgi teica. — Tu man patīc, un tu būsi mana. Nākošajā pieturā mēs visi izkāpsim. Jā, jā, arī tu, jaunkundz! Tu nāksi mums līdzi.

Soņa jau kuro reizi pagriezās pret pasažieriem. Viņa bezspēcīgā niknumā drebēja.

—   Palīdziet! Vai tad jūs neredzat, ko viņi grib ar mani izdarīt? Vai tad jūs nesaprotat? Vai tad jums manis nemaz nav žēl?

Visi pasažieri lēni pagriezās uz meitenes pusi, bet viņa šo spēcīgo, labi apģērbto, labi kopto vīriešu acīs ieraudzīja nevis žēlumu, bet gan vienīgi tirgus sievām tik raksturīgo ziņkāri.

—   Lai tik viņi pamēģina tuvoties! — tetovētais brīdinoši iesaucās. — Vai jūs zināt, kas mēs esam? Tādus kā jūs mēs pa ducim uzreiz esam triekuši zem nārām! Pamēģiniet tikai!

Tetovētais savus draudus izkliedza tukšā gaisā. Neviens pat nedomāja mēģināt. Dzejnieks centās neskatīties uz to pusi. Viņš bija kļuvis pavisam bāls, un viņa glītā, dziļu skumju apgarotā seja, viņa zilganās lūpas

un slaidās rokas viegli drebēja. Bet Gunārs Vite un Arvids Rasa tikai pasmīnēja. Viņi bija spēcīgi un drošsirdīgi. Viņi bija pārliecināti par savām spējām, gluži tāpat kā par saviem panākumiem darbā un pie sievietēm. Un, ja abi vēl mestos uz vienu roku, tad no tiem četriem slapjums vien paliktu. Bet viņi negribēja ne apvienoties, ne rīkoties katrs atsevišķi. Ja tas tetovētais vai Viktors sāks uzbāzties vai aizskart tieši viņus, Vite un Rasa sevi aizstāvēs. Un kā vēl aizstāvēs! Bet lai tā meitene tiek pati galā. Ne tā viņiem sieva, ne māsa. Lai sauc miliciju! Kur ir mūsu milicija, kur drošsirdīgie, atjautīgie kārtības sargi? Nav! Nu tad viņi lai arī atbild.

Pa to laiku Viktors ar tetovēto bija piecēluši Soņu kājās un, turēdami aiz abām rokām, veda pie durvīm. Meitene vēlreiz paskatījās uz pasažieriem un klusi, gan pārmezdama, gan patiesi izbrīnījusies, viņiem uzprasīja:

—   Vai jums patiešām manis nav žēl? Jūs taču skaidri zināt, ka tagad viņi mani izvedīs mežā un ko viņi ar mani tur darīs! Un jūs to varat pieļaut? Jūs to patiešām pieļausiet? Atļausiet viņiem rīkoties kā zvēriem, kā lopiem, kā izdzimteņiem? Jūs, vīrieši, kuri savām sievietēm droši vien spējat pateikt visskaistākos vārdus … Jūs, kuri..,

Soņa apklusa. Viņas acis satumsa. Acīmredzot jaunā sieviete nespēja atrast piemērotus vārdus, lai izteiktu riebumu pret visiem šiem rāmajiem cilvēkiem.

—   Man šķiet, jūs velti uztraucaties, — Arvids Rasa teica. — Ja tā padomā, ar jums taču nekas sevišķi slikts nemaz nevar notikt!

Arvids Rasa pasmaidīja. Viņš ar savu atbildi bija ļoti apmierināts. Viņš bija pieradis uz visām lietām un notikumiem skatīties reāli. Un šeit visreālākais iznākums varētu būt tikai viens — iekulšanās pamatīgā

ķezā, nepatikšanās un tiesas lietās… Ja šīs meitenes vietā atrastos šīvakara galda partnere, tad viņš par savu cēlsirdīgo aizstāvēšanas akciju no šīs būtnes saņemtu ne tikai pateicības skūpstus vien, bet gan daudz ko vēl reālāku un patīkamāku. Bet ko no šīs? Viņa droši vien pat nepateiktu paldies, jo noteikti uzskata, ka šāda nepazīstamu meiteņu aizstāvēšana pret uzbāzīgajiem vīriešiem ir katra svēts pienākums. Bet jūs maldāties, mana daiļā dāma. Mūsu svēts pienākums ir aizstāvēt dzimteni, godīgi strādāt un rūpēties par ģimeni, nevis par jaunu meiteņu tikumību!

Un Arvids Rasa vēlreiz apmierināts pasmaidīja.

—  Vai jums patiesi manis nav žēl?

—   Kad tiksiet laukā no autobusa, mēģiniet bēgt! — Gunārs Vite deva ārkārtīgi vērtīgu padomu un arī jutās apmierināts. Vite bija pārliecināts, ka viņš ir izpildījis savu pilsoņa pienākumu un par to pat zināmā mērā bija lepns. Vairāk viņš neko nevēlējās darīt. Gunārs Vite savā dzīvē, it sevišķi pēdējos gados, bija pārāk pieradis vienmēr par savu rīcību saņemt kādus jūtamus, taustāmus labumus. Ja viņš būtu dzīvojis un rīkojies tikai cēlu, nesavtīgu mērķu un ideālu vadīts, viņam nekad nebūtu piederējusi ne lepnā māja, ne lielais dārzs, siltumnīca, automašīna, ne arī jaunā sieva. Skaistie vārdi, cēla rīcība un sirdsapziņa lai paliek muļķiem. Bet Gunārs Vite ir gudrs. Viņš skaidri zina, ka šī jaunā sieviete par risku un apņēmību viņam nespētu samaksāt ne ar ko citu, kā varbūt vienīgi ar klusi pateiktiem vārdiem — «sirsnīgi pateicos. Jūs bijāt ļoti labs cilvēks.» Hā! Es gribu, lai par manu godīgumu samaksā, bet, tā kā acīmredzot jūs neesat tik bagāta, tad mūsu darījums nenotiks. Ardievu, jaunkundzi Pēc dažām minūtēm man jāizkāpj.

—   Vai patiešām nevienam no jums manis nav žēl? — Soņa iekliedzās, un viņas balsi bija saklausāms bezgalīgs rūgtums, naids. — Vai patiešām neviens mani nevēlas aizstāvēt? Viņi taču var mani nogalināt!

—   Līdzko aizkļūšu mājās, es tūlīt piezvanīšu milicijai! — dzejnieks mēģināja meiteni iedrošināt un bailīgi pavērās uz blakussēdētāju. Ēriks sāka smieties un pēc brītiņa smējās arī Viktors, tetovētais un ceturtais, kurš visu laiku klusēdams stāvēja pie aizmugures durvīm un rokās turēja portfelim līdzīgu kasti. Šķita — kaut kas tajā šņāc.

—   Dzirdiet! — Soņa izmisīgi kliedza. — Dzirdiet! Viņi var mani nogalināt! Vai jūs to apjēdzat?

Atkal neviens no pasažieriem pat nepakustējās, bet visi atviegloti uzelpoja, ka paldies dievam neviens netaisās nogalināt viņus.

Pēkšņi autobuss apstājās. Pagāja apmēram minūte, bet durvis joprojām neatvērās. Arī pieturas šeit nebija. Negaidīti ar skaļu blīkšķi atsprāga šofera kabīnes durvis, un salonā ienāca pavisam jauns glīta izskata puisis. Viņa sarkanā krekla piedurknes bija atlocītas, viņa augums bija sīks un trausls un arī rokas neizcēlās ar spēcīgiem muskuļiem. Labajā plaukstā viņš turēja smagu bīdatslēgu, bet bālā seja atspoguļoja ciešu apņemšanos.

—   Laid to meiteni vaļā! — viņš pavēlošā balsī Viktoram uzkliedza. — Un tu arī!

Viktors ar tetovēto mirkli pagaidīja, paskatījās uz šo jauno, bet tik bargo un apņēmīgo šoferīti, pasmaidīja un, visiem par lielu pārsteigumu, tūlīt arī Soņu atlaida.

—   Bet tagad mieru! — šoferis tikpat bargā balsī turpināja. — Es vairs neapstāšos nevienā pieturā, durvis neatvēršu, bet taisnā ceļā braukšu atpakaļ uz Juglu un visus izsēdināšu tikai pie milicijas!

—   Jums to darīt nav nekādu tiesību! — Arvids Rasa sašutis iesaucās. — Jūs pārkāpsiet šofera instrukcijas un apkalpojošā personāla funkcijas! Man jātiek mājās, un jūs nedrīkstat mūs te vizināt, kā ienāk prātā! Jums jāaptur visās pieturās, neaizmirstot tās pat nosaukt! Nākošā ir Upesciems, un jūs tur mani izlaidīsiet laukā — vai arī es jums savārīšu tādas ziepes …

—   Es sūdzēšos! — arī Gunārs Vite šoferim piedraudēja. — Jus redzēsiet! Es noteikti sūdzēšos! Jums par savu rīcību būs jāatbild!

—   Arī man jātiek mājās, — dzejnieks klusi nomurmināja, jo viņam nebija ne mazākās vēlēšanās nokļūt milicijā un rakstīt aculiecinieka paskaidrojumus. Tas taču viss bija tik prozaiski, tik sīki un pelēcīgi… Viņam šonakt jāpabeidz jau sen iesāktā poēma «Zvaigznes mirdz arī dienā».

—   Es noteikti sūdzēšos!

Šoferis draudīgi paskatījās uz visiem pasažieriem un noteikti pakratīja dzelzs atslēgu.

—   Būs tā, kā es sacīju. Durvis neatvēršu, nevienu nelaidīšu laukā un taisnā ceļā braucu uz miliciju!

Pēc tam jaunais puisis nožēlodams pašūpoja savu blondo galvu.

—   Nu i svoloči jūs visi esat! — viņš nicīgi noteica.

—   Nevajag! — Viktors ļoti mierīgā balsī sacīja. — šoferīt, jums nevajag braukt ne uz kādu miliciju. Tā pati tūlīt būs klāt. Milicijas patruļmašīna mums seko jau no pašas Juglas.

Šoferis pārsteigts paskatījās uz Viktoru, pēc tam uz aizmugurējo logu un ieraudzīja, ka patiešām autobusam blakus nostājas dzeltenzila milicijas volga. Viņš ātri iegāja kabīnē, nospieda pogu un atvēra autobusa priekšējās durvis. Pa tām salonā ieskrēja pamaza auguma milicijas majors un jaunākais leitnants.

—   Kaut kas noticis? — majors steidzīgi uzprasīja un vērīgi noskatīja pasažierus.

—   Viss kārtībā! — Viktors teica. — Viss noritēja bez sevišķiem starpgadījumiem.

Arvids Rasa, Gunārs Vite, dzejnieks un šoferis bezgala pārsteigti skatījās uz Viktoru un milicijas majoru.

—   Es jums paskaidrošu, — Viktors sacīja un ar roku pamāja puisim, kas visu laiku ar savu dīvaino daiktu bija stāvējis pie autobusa aizmugures durvīm. — Vari beigt!

Pēc tam Viktors pievērsās pārējiem.

—   Mēs esam no kādas kinostudijas dokumentālo filmu sektora, — viņš teica, — bet tieši mūsu uzņemšanas grupu vada jaunā režisore Soņa Bokalova, un es esmu viņas asistents. Braukājam pa visu Savienību. Si ir Soņas iecere viņas pirmajai filmai, un mēs, protams, visu šo notikumu nedaudz inscenējām, lai redzētu un ar slēpto kameru uzfilmētu dažādu pasažieru reakciju un izturēšanos brīdī, kad kāds cilvēks lūdz palīdzību. Kad viņam šī palīdzība patiešām ir ļoti nepieciešama. Atklāti sakot, mēs bijām satriekti gan par jūsu g|ēvumu, gan par jūsu vienaldzību. Mēs to nebijām paredzējuši, mēs iedomājāmies, ka tāds varbūt atradīsies labi ja viens, bet izrādījās, ka tikai viens ir bijis pietiekami drosmīgs. Paldies, šoferīt!

—   Kā jau Viktors teica, viss notikušais ir uzfilmēts un jūsu runas ierakstītas magnetofona lentē. — Soņa skatījās kaut kur sāņus, jo viņai droši vien bija nepatīkami vēlreiz paraudzīties uz šiem brašajiem pasažieriem. — Ja jūs pirms dažām minūtēm nevēlējāties sniegt palīdzīgu roku savam līdzcilvēkam, sievietei, kas tik ļoti to lūdza …

Soņa apklusa.

—  Tad acīmredzot, — milicijas majors turpināja viņas vietā, — jums par šo attieksmi pret notikušo tomēr vajadzēs atbildēt. Iespējams, ka pat tautas tiesā. Bet tagad es jūs palūgšu pārsēsties mūsu mašīnā.

Kino uzņemšanas grupa, vairs neklausīdamās pasažieru saceltajā protestu vētrā, izkāpa laukā, kur to jau gaidīja tikko piebraukusi kinostudijas «Latvija». Promejot Viktors vēl cieši paspieda jaunā šofera roku un ska]i pateica:

—   Pareizi, vecīt! Dažreiz tieši tie, kuri klusē un neko nedara, arī ir visbaigākie nelieši!

TIE, KAS ATNĀK

lektriskais vilciens dārdēdams joņoja no Rīgas uz Ķemeriem. Pēc četrdesmit četru minūšu brauciena starppilsētu zaļais ekspresis tuvojās Asariem.

— Zini, es biju tādā vietā un man tur bija tik labi, ka varēju aizmirst pat nelaimīgu mīlestību, — kāda brīnišķīgi jauka meitene otrajā vagonā teica savai draudzenei.

Arī man nebūtu slikti aizbraukt uz tādu vietu, nodomāja visā mūsu republikā un tālu aiz tās robežām plaši pazīstamais vidējās paaudzes rakstnieks L. L. Un vēl viņš mazliet izbrīnījies nodomāja, kā tik skaistai un jaukai meitenei vispār var būt nelaimīga mīlestība. Viņš jutās tik pārsteigts, ka nejauši saburzīja dzelzceļa transporta biļeti, uz kuras ar vāji iespiestiem burtiem stāvēja rakstīts — Rīga—Asari. Turp ūn atpakaļ.

Cik mēs tomēr viens otram esam sveši un nepazīstami, trešajā vagonā, vērodama pasažierus, nodomāja visā mūsu republikā populārā skatuves māksliniece A. A. Un skatītāju mīļotā un ļoti cienītā aktrise jau kuro reizi skumja paskatījās uz zaļgano mēnešbiļeti, uz kuras stāvēja skaidri salasāms uzraksts — Rīga— Asari. Turp un atpakaļ. Pēc tam to mazliet nevērīgi iemeta sarkanā rokassomiņā un eleganti piecēlās.

Interesanti, kā viņiem beigsies šī diena, ceturtā vagona tamburā, skatīdamies uz diviem tukliem un iereibušiem vīriešiem, nodomāja visā mūsu mazajā republikā tālu pazīstams pretsmēķēšanas un pretdzeršanas kaislīgais sludinātājs N. N.

Viņš jau laikus bija izgājis tamburā, lai drošs paliek drošs ar visu šo dārdošo vilcienu tikai nepadrāztos garām vajadzīgajai stacijai. Paskatījās sānis un pārsteigts ieraudzīja, ka blakus stāv viens no iereibušajiem.

Tad, dziļi satraukts, viņš no kabatas izvilka zaļganu dzelzceļa biļeti, uz kuras stāvēja rakstīts gan atgādinājums, gan stingrs brīdinājums — Rīga—Asari. Turp!

Ak dievs, piektajā vagonā, vērodams divus pavisam sirmus vecīšus, smagi nopūtās celtniecības ministrijā ļoti pazīstamais biedrs M.M. Uz ko viņi vēl cer?

Un celtniecības ministrijā pazīstamais darbinieks nervozi saburzīja dzelzceļa biļeti, uz kuras stāvēja rakstīts — Rīga—Asari. Turp un atpakaļ.

Tieši šai mirklī vilciens lēni arī apstājās baltas ēkas priekšā, uz kuras brūniem burtiem latviešu un krievu valodā bija nepārprotami pavēstīts — Asari.

Jā, tā pati skaistā, jaukā vietiņa, ko tik ļoti bija iemīļojusi jau vecā vācu aristokrātija, pēc tam jaunā latviešu buržuāzija, bet tagad … tagad latviešu darbaļaudis, tikai diemžēl darbaļaudis, turot rokās piebāztas somas vai portfeļus ar ēdienu un segām, tūlīt no stacijas naski vien tipināja prom uz pludmali, bet otra atbraucēju daļa, lepni izslējusi galvas, nesteigdamās nogriezās klusās šķērsielās, kur kuplo koku paēnās lepni stāvēja viņu vienstāvu un divstāvu vēl lepnākas vasarnīcas. Es nezinu, pie kādas sociālās šķiras vai grupas šie ļaudis īsti pieder, bet esmu ar mieru sevi atļaut piesist krustā, ja kaut viens procents no viņiem pieder pie strādniecības, zemniecības vai radošās inteliģences …

Acīmredzot viņi pieder tikai paši sev.

Kā viņu mājas, mašīnas, istabu iekārtas un suņi.

Tas ir pārāk daudz, lai būtu vienkāršs cilvēks, un pārāk maz, lai… Bet pārāk maz taču nekad nevar būt, vai rie?

Jūs — gudrie no Izveicīgo ciema.

Un tā tai siltajā svētdienas pievakarē kādā no šīm baltajām un ļoti skaistajām villām, kuras ārējo sienu noslēpa dzelteni tējrožu ziedi un kur visapkārt smaržoja labi iekopts dārzs, un kur blakus mājai atradās moderna garāža un arī tai abas ārējās sienas noklāja sarkani rožu ziedi, un kur dārza vidū pēcpusdienas saulē mirgoja neliels peldbaseins un siltumnīca, un kur visur bija redzamas pilnas dobes ar ziediem un skaisti izveidoti celiņi; tā šai skaistajā paradīzes kaktiņā tajā siltajā svētdienas pievakarē valdīja zināma pacilātības, gan arī pamatīga satrauktības atmosfēra. Mājas saimniece madame Ernestīne Remberga, uzģērbusi melnu samta vakartērpu, ik pēc brīža, viegli sakārtodama pie Rīgas labākās frizieres veidoto frizūru, pieskrēja pie loga un dziļi satraukta skatījās, vai jau pa balti grantēto celiņu nenāk pirms nedēļas uzlūgtie augstie viesi. Ernestīne visu šo nedēļu vai staroja aiz prieka un lepnuma. Un kā nu ne! Viņa taču rīko pusdienas augstākās sabiedrības locekļiem! Rembergas kundze par šo notikumu jau bija paspējusi izstāstīt gan visām draudzenēm, visiem radiniekiem, visiem kaimiņiem, visiem pazīstamiem un vēl arī dažiem pat pilnīgi nepazīstamiem cilvēkiem. Mūža lielāko daļu aizvadījusi Rīgas Centrāltirgū aiz viena no garajiem galdiem, šādas pusdienas bija tāls viņas dzīves sapnis, tās bija it kā viss viņas mūža vainagojums. Un tūlīt pie viņas ciemos ieradīsies visā pasaulē slavenais rakstnieks Linards Lēpe, visā Eiropā un vēl dažos citos mazākos kontinentos populārā aktrise Antra Ante, visā plašajā Padomju zemē pazīstamais uztura profesors Niklāvs

Nātre un vadošs celtniecības ministrijas darbinieks ar loti plašiem sakariem Maigonis Māns.

Atklāti sakot, visas šīs lepnās pusdienas ar augstajiem un slavenajiem cilvēkiem tika rīkotas galvenokārt tieši šī Maigoņa Māna dēļ un, starp mums runājot, nc bez stipri savtīgiem nolūkiem.

Lieta bija tāda, ka Ernestīnes vīrs Jānis, divpadsmit gadus strādādams par kādas vidējas celtniecības pārvaldes grāmatvedi, tā arī pa šiem ilgajiem uzticīga darba gadiem nebija ticis augstāk par šo visai pieticīgo rēķinveža vietu. Nē, vieta principā jau nebija slikta, tuvējo draugu pulkā Jānis kotējās kā labs grāmatvedis, pat kā ļoti labs, par ko spilgti liecināja viņa ārkārtīgi spožais materiālais stāvoklis, bet tagad, kad tas bija jau sasniegts, gribējās kaut ko vairāk… Daudz, daudz vairāk. Pieticība nekad nav bijusi cilvēka labākais tikums. Tagad gribējās lielāku amatu, lielāku varu, ieņemt zināmu stāvokli sabiedrībā, būt pazīstamam ar slaveniem un ievērojamiem cilvēkiem. īsi sakot, gribējās ar to paspīdēt gan pašu, gan citu acīs.

—  Vēl nenāk? — Jānis satraukts pavaicāja un jau kuro reizi nervozi sakārtoja kaklasaiti.

—   Vēl ne, — Ernestīne atbildēja un cieši paskatījās uz savu ne visai augumā padevušos vīru. — Bet ja nu ne?

—   Būs! — Jānis mēģināja nomierināt gan savu skaisto četrdesmit divus gadus veco sievu, gan arī pats sevi. Viņš Ernestīni bija noprecējis pirms divdesmit gadiem, kad gulēja slimnīcā, bet Ernestīne tur strādāja par māsiņu. «Met tās šprices pie malas,» viņš toreiz bija teicis, «es tev uzbūvēšu pili, iekopšu rožu dārzu, ierīkošu peldbaseinu, un tu būsi mana mazā, skaistā princesīte.»

Un, kā par brīnumu, tas viss patiešām arī notika. Un tas nekas, ka itin drīz, lai būvdarbiem rastu vairāk līdzekļu, viņai gandrīz vai katru dienu vajadzēja doties uz tirgu pamazam izpārdot to iekopto rožu dārzu, viņa daudz neskuma. Katru pavasari dārzs taču atkal atjaunojās, būvdarbi ritēja raiti, un naudiņa nāca. Un tad pavisam nesen viņa iepazinās ar Maigoni Manu. Viņš bija četrdesmit piecus gadus vecs elegants vīrietis, ieņēma augstu amatu un nemaz neslēpa savas simpātijas pret daiļo puķu pārdevēju. Un tad Ernestīnei ienāca prātā izmantot šo patīkamo cilvēku sava karsti mīļotā vīra labā. Patiešām, viņam pēdējais laiks sākt taisīt karjeru, kaut nedaudz pakāpties uz augšu pa tām slidenajām, bet tik ļoti vilinošajām dienesta kāpnēm, un vai nu tā būs, ka kaut kādā celtniecības trestā neatrastos kāda galvenā grāmatveža vieta … Kad pirms dažām dienām Ernestīne šai augsti stāvošajai personai par to diezgan atklāti ieminējās, viņš diplomātiski dažus brīžus klusēja, tad teica: tas viss ir nopietni jāapsver, rūpīgi jāpārdomā, bet nešauboties, ka galu galā viņš to lietu varēšot nokārtot. Un tādēļ, lūk, arī šīs pusdienas. Un tādēļ, lūk, radās arī doma vēl uzaicināt kādu populāru rakstnieku, aktrisi, kādu zinātnieku. Diemžēl abiem Rembergiem kā mākslas, tā arī zinātnes pasaule bija absolūti sveša un viņi nevienu no šīs noslēpumainās pasaules iedzīvotājiem nepazina. Izpalīdzēja kāds attāls radinieks, kas savukārt to pasauli pazina tikpat labi kā savu tukšo kabatu, jo bija kādreiz par dzeršanu padzīts aktieris. Sakaru sistēma sāka darboties teicami. Pats par sevi saprotams, izbijušais aktieris par saviem pakalpojumiem noprasīja diezgan prāvu naudas summu, ko Rembergi bez kaulēšanās arī samaksāja, jo skaidri zināja — lieliem cilvēkiem lieli izdevumi.

Un tagad izlaidīsim augsto viesu diezgan vienkāršo atnākšanu, diezgan garlaicīgo iepazīšanās ceremoniju, diezgan neveiklo sēšanos pie bagātīgi klātā svētku galda, neatkārtosim visus tos skaļos apbrīnas un sajūsmas saucienus par burvīgās namamātes vienreizējo kulinārijas mākslu, it sevišķi vēl tādēļ, ka pats šā stāsta autors vienmēr ir bijis stipri vienaldzīgs pret visiem kulinārijas brīnumiem, viņu vairāk interesējušas vienīgi dzērienu pudeles, un atkal iesaistīsimies notikumu darbībā tikai tad, kad dārgie viesi (protams, izņemot Niklāvu Nātri) būs jau krietni vien ieēduši un iztukšojuši dažas pudeles baltā ungāru deserta vīna un pudeli lieliskā franču Camus konjaka.

—   Es ļoti atvainojos, — daiļā namamāte vērsās pie slavenā rakstnieka, kurš ēda ar tik apbrīnojamu apetīti, it kā speciāli būtu trīs dienas badojies, — bet es gribētu uzzināt, kā ar tām grāmatām īsti ir? Mums diemžēl nevienas jūsu grāmatas nav, tā ka, lūdzu, piedodiet…

Linards Lēpe pārstāja ēst un mazliet apmulsa.

—   Tas ir bēdīgi, — viņš klusi teica, — bet redzat, grāmatas, manas grāmatas vismaz noteikti, tiek izpārdotas, burtiski, dažu minūšu laikā, un, ja jūs tieši tai brīdī neesat nejauši iemaldījusies veikalā …

—   Jā, visur jau jābūt tiem sakariem, — Ernestīne smagi nopūtās. — Un bez tam taču lielāko daļu viņi droši vien eksporU' uz ārzemēm …

Linards Lēpe vēlreiz nedaudz apmulsa, pēc tam steidzīgi piekrita.

—   Jā, jā, cienītā kundze, uz daudzām pasaules valstīm … Pēdējā laikā sakarā ar starptautiskā klimata strauju uzlabošanos mūsu grāmatas tiek sūtītas pat uz Fidži salām un Jaungvineju.

—  Tādēļ jau nav arī brīnums, ka jūs esat tik slavens, — Jānis piebilda un atkal piepildīja greznās kris« tāla glāzītes. — Ko tad lai sakām mēs, nabaga grāmatveži. Mūs pazīst tikai kantora priekšnieks.

—  Jūs man glaimojat, — Linards kautrīgi noteica un turpināja nesātigo ēšanu, ar ko pelnīti izraisīja cienījamā uzturprofesora sašutumu.

—   Pārmērīga ēšana, — Niklāvs Nātre ierunājās skumīgā balsī, — beigu beigās civilizēto pasauli novedīs līdz apzinātai pašnāvībai.

—   Vai nu tik traki būs? — Jānis grasījās šaubīties, bet viņu profesors nekavējoties pārtrauca.

—   Vēl trakāk! — viņš apgalvoja. — Visiem cilvēkiem pamatā vajadzētu būt tikai veģetāriešiem, jo veģetārais ēdiens organismam dod nesalīdzināmi vairāk vitamīnu, minerālsāļu, mikroelementu, za|umu un sakņu nekā visi nokautie lopiņi kopā, tas ārkārtīgi ietekme visa organisma fizioloģiskās funkcijas, it īpaši stipri veicinot smadzeņu darbību, par ko liecina, ka |oti daudzi izcili apdāvināti cilvēki bijuši tieši veģetārieši. Kā, piemēram … Bernards Šovs. Jus dzirdat?

—   Jā, es dzirdu, — Linards Lēpe iebāza mutē pamatīgu gaļas gabalu, steidzīgi to norija un izbrīnījies paskatījās uz godājamo profesoru. — Bernards Šovs.

Rakstnieks redzēja, ka uz Niklāva Nātres šķīvīša joprojām atrodas trīs zaļie zirnīši, ko profesors jau veselu stundu bezsekmīgi mēģināja notiesāt, un sāka šaubīties, vai pareiza un pieticīga uztura propagandētāja apaļā seja un pamatīgā miesas uzbūve varēja tik ļoti sakuplot, dienā apēdot tikai dažus redīslakstus. Gribot negribot bija jāsāk ticēt, ka lielais ķermeņa svars ir vistīrākās badošanās rezultāts.

—   Piedodiet, — mājasmāte atkal vērsās pie dižā rakstnieka, — varbūt es uzdošu mazliet netaktisku jautājumu, bet es gribētu zināt… kā lai to labāk pasaku.,, jums ir lieli ienākumi? Esmu dzirdējusi, ka rakstnieki pelnot šausmīgu naudu. Par vienu grāmatu jums maksājot piecus, desmit vai pat piecpadsmit tūkstošus! Vai tas ir tiesa?

Linards Lēpe sastinga, stipri nobāla, pēc tam nodūra galvu.

—  Apmēram, kundze, apmēram, — viņš klusi nomurmināja un atkal dūšīgi ķērās pie ēšanas.

—   Un droši vien liels dzīvoklis… Esmu dzirdējusi, ka rakstniekiem ceļot vienu māju pēc otras …

—  Jā, četras istabas. Un parketa grīda. Plaša vannas istaba un divas tualetes.

—   Un ārpus Rīgas droši vien liela vasarnīca? Tagad jau visi būvējas. Jums, rakstniekiem, jau ir viegli. Saņemat visādas priekšrocības… Un pareizi jau ir. Kā tas izskatīsies, ja izcilas personības pašas ies uz būvmateriālu noliktavām pēc dažiem cementa maisiem! Tas ir pareizi. Esmu dzirdējusi, ka visi rakstnieki savas mājas sabūvējuši Murjāņos un Ādažos. Vai tas ir tiesa?

—   Manējā atrodas Mežciemā, — Linards Lēpe diezgan skarbi atbildēja un nodomāja: kaut nu zinātkārā namamāte beidzot ļautu vismaz normāli paēst. Lai taču izprašņā to aktrisi! Sēd tāda skumīga, it kā būtu Marija Stjuarte, kurai nupat bende nocirtīs galvu. Būtu viņai vismaz pievērsis uzmanību tas darbinieks no ministrijas, bet nē, smēķē vienā smēķēšanā un nenovērš skatienu no mājasmātes. Kaut kas aiz šā skatiena slēpjas. Tā uz sievieti skatās vai nu dziļa naida, vai seklas mīlestības pārņemts vīrietis.

—   Starp citu, jūs, rakstnieki, visi esat lieli blēži, —• negaidīti ierunājās cilvēks no ministrijas un ar nekautrīgām, īpatni smejošām acīm skatījās uz Linardu Lēpi. — Kā redzat, es nebaidos to jums pateikt atklāti.

Uz brīdi iestājās neveikls klusums, kuru aši izmantoja Niklāvs Nātre, lai apēstu savu pirmo zirni.

—   Jūs visu izdomājat, iztēlojat, izgudrojat, jūs visu dzīvi parādāt pilnīgi nepareizās krāsās, jūsu darbos nav ne kripatiņas patiesības! — Maigonis Māns turpināja uzbrukt. — Un, ja jūs arī to gribētu darīt, tad

jums vienkārši neļautu rakstīt visu atklāti un patiesi!

—   Jūs uzminējāt — visu neļauj, — Linards Lēpe mierīgā balsī piekrita. — Un ļoti pareizi. Dzīvē notiek daudz kas tāds, kas nav ne literatūras, ne vispār mākslas cienīgs. Gluži tāpat ka dažādu veidu cilvēka rīcība. Mākslai vienmēr bijis jāizceļ nevis zemiskais un ļaunais, bet gan cildenais un labais.

—   Nerunāsim nu tik augstos toņos, — cilvēks no ministrijas iesmējās, — jūs taču nedrīkstat uzrakstīt pat visvienkāršāko mīlestības stāstu! Vai jūs, piemēram, varat aprakstīt visu to, ko divi iemīlējušies dara gultā?

—   Protams.

—  Attēlot padomju seksu?

—   Nav ne padomju, ne franču, ne arī kāds cits sekss, ir tikai divi iemīlējušies un tas, ko viņi dara.

—   Un jums par to Jauj rakstīt?

—   Protams, — Linards Lēpe pasmējās un iedomājās, ka tā viņš laikam ari šovakar nedabūs paēst. — Viss atkarīgs no tā, kā to pasaka. Gluži tāpat kā dzīvē.

—   Tad paklausieties, — Maigonis Māns ātri iztukšoja konjaka glāzīti un ar caururbjošo skatienu atkal pievērsās Rembergas kundzei. — IЈs jums uzdāvināšu epizodi, ko varēsiet izmantot kādā no saviem stāstiem.

—   Dāviniet.

«Viņš strauji pagriezās pret sievieti, kura stāvēja viņa priekšā pavisam mierīga, pussejas aizklājusi ar saviem melnajiem matiem, vienīgi tikko samanāmas skropstu un lūpu kustības liecināja, ka patiesībā šī sieviete ir ļoti satraukta.

—   Man nepatīk tavi auskari, — viņš beidzot teica.

Sievietes garās, vijīgās rokas lēnām aizsniedzās līdz

sārtajām ausu ļipiņām un auskarus noņēma.

—   Man nepatik tava kaklarota, — viņš teica.

Sieviete kaklarotu noņēma.

—   Man nepatīk tava kleita, — viņš teica.

Sieviete nesteidzoties noģērba arī kleitu.

—   Man nepatik tavi krūšturi, — viņš teica.

Sieviete noģērba krūšturus un pagāja soli uz priekšu.

—   Kas tev vēl nepatīk?

—  Viss pārējais.

Un sieviete noģērba arī visu pārējo.»

—   Kā bija, maestro? Vai labi?

—       Lieliski, — Linards Lēpe atbildēja. — Pateicos. Es šo epizodi ņemu.

—       Man tās sievietes žēl, — klusi ierunājās Antra Ante. — Nemāku paskaidrot, kādēļ, bet ir žēl.

—       Ļoti moderns paņēmiens kā izģērbt savu tuvāko,— Jānis Rembergs konstatēja.

—        Mēs katastrofāli tuvojamies absolūtam tikumības pagrimumam, — Niklāvs Nātre atkal ierunājās skumīgā balsī un nosodoši paskatījās uz Linardu Lēpi. — Un pie tā stiprā mērā ir vainīgi rakstnieki, it īpaši jūs, Linard Lēpe! Jūs esat bīstams cilvēks. It sevišķi mūsdienu jaunatnei. Jūs tai neparādāt nekādus apvāršņus, nedodat nekādus ideālus! Jums ļoti patīkas mīlestību, vispār — mūs cilvēkus attēlot pēc iespējas kailākā veidā. Kur paliek mīlestības šķīstīšanas un audzināšanas funkcija? Kur paliek sieviešu alkas, sapņi, viņu tieksmes pēc ģimenes miera un kupla bērnu pulciņa? Kur jums paliek mīlestības augstākās izpausmes formas, cilvēku izsenās ilgas pēc tuva un saprotoša drauga? Kur? Kādēļ jūs mūsu jaunatnei visa šā skaistūma un nepieciešamības vietā rupji pasakāt: lūk, kur jūsu mīlestības sākums un bieži arī tās beigas — šī nožēlojamā gultai

Visi svētie, Linards Lēpe nodomāja, nāciet nu man palīgā.

—   Latviešu tautas nākotne vistiešākā mērā ir atkarīga tikai un vienīgi no mūsu morālās tīrības pakāpes, un, jo šī pakāpe būs augstāka, jo lielākas cerības, ka mūsu mazā nācija spēs sevī atrast tik daudz spēka, veselības un apzinīguma, lai jau tuvākajos gados beidzot strauji kāpinātu iedzīvotāju pašatražošanu …

—   Piedodiet, — Linards Lēpe piecēlās un paskatījās uz Niklāvu Nātri, karn pietika drosmes vai nekaunības uzņemties visas latviešu tautas tikumības sargātāja nepateicīgo lomu. — Man jāiziet…

—   Nāciet, — Jānis Rembergs viesmīlīgi sacīja, — es jums to vietu parādīšu …

—   Vai jūs patiešām domājat, ka daži literatūras vai citi mākslas darbi spēj tik graujoši vai tik labvēlīgi ietekmēt cilvēkus? — ļoti klusā un maigā balsī pavaicāja Antra Ante.

—   Bez šaubām! — profesors skaļi atsaucās. — Visa vaina slēpjas audzināšanā, bet kas tad mūs galvenokārt audzina, ja ne literatūra un māksla? Un, ja tā ir tik briesmīgi piesārņota ar erotisma un …

—   Tad augstākā tikumības un morālās tīrības pakāpe būtu sasniegta jau tumšākajos viduslaikos, — Antra Ante iebilda, — jo tad mākslas kā tādas vispār nebija. Vienīgā literatūra, ko cilvēki toreiz lasīja, bija bībele.

Vēlreiz iestājas neveikls klusums, un Niklāvs Nātre vai nu aiz niknuma, vai bada to vēlreiz izmantoja, lai apēstu otru zirni.

Cik viņi visi ir gudri, Ernestīne Remberga nodomāja. Un cik interesanti prot runāt. Kā jau izcili, slaveni cilvēki. Un visi droši vien arī ļoti bagāti. It sevišķi tas rakstnieks. Uzvalks gan viņam tāds stipri paplucis un maksā ne dārgāk par septiņdesmit rubļiem, bet esmu dzirdējusi, ka tas pie šiem ļaudīm skaitoties tīri vai šiks. Jo slavenāks un ievērojamāks cilvēks, jo sliktāk un nevīžīgāk ģērbjoties. Vienigi iesāceji atļaujoties ģērbties skaisti un eleganti. Un ši slavenā aktrise Antra Ante… Vienkārša blūzīte un katūna svārciņi… Varēja jau nu gan mugurā uzvilkt kaut ko labāku. Bet tāda jau pie viņiem tā mode. Jo prastāk, jo modernāk.

—   Es gribētu pajautāt, — Ernestīne vērsās pie daiļās skatuves mākslinieces, — kur jūs izveidojāt tik skaistu vakara frizūru? Jums droši vien pašai ir sava friziere? Sava meistare?

—   Nē, — Antra Ante pakratīja mazo, burvīgo galviņu un samocīti pasmaidīja. — Nav. Parasti eju tai frizētavā, kur mazāka rinda.

—   Bet tās taču ir tās sliktākās! — Ernestīne Remberga bija patiesi pārsteigta. — Lielajos salonos… Tiešām? Nekad nebūtu domājusi… Atzīšos, es gan vienmēr eju tikai pie Olgas Kaplānes. Ziniet, viņa strādā jaunajā «Rīgas modes» namā, Ļeņina ielā. Paskataities! Katra sprodziņa, katrs matiņš ir savā vietā!

—   Bet vai man sliktāk? — Antra Ante pajautāja. — Un vai tas galu galā ir tik ļoti svarīgi?

—   Nē, nē! — Ernestīne iesaucās. — Es to negribēju teikt! Jūs izskatāties ļoti jauki. Es jūs pat apskaužu. Bet svarīgi tas ir. Mums sievietēm katrs sīkums ir svarīgs, it sevišķi tad, ja gribam patikt kādam vīrietim. Jūs esat precējusies?

—   Esmu šķīrusies.

—   Cik žēl.

—  Jā, žēl.

—  Jūsu vīrs arī bija aktieris?

—   Nē.

—   Varbūt tieši tādēļ. Jums vajadzēja ar kādu no saviem kolēģiem …

—   Nē! — Antra Ante negaidīti asi teica. — Nē!

—   Piedodiet, — Ernestīne sacīja un pabīdīja slavenai aktrisei tuvāk šķīvi ar cepumiem. — Ēdiet! Tūlīt es jums ieliešu arī kafiju. Jūs to dzerat melnu, ar pienu vai ar krējumu?

—   Parasti es dzeru melnu, — Antra atbildēja mazliet nogurušā balsī. — Bez cukura, bez piena un bez krējuma. Melnu. Pavisam melnu.

—   Bet vienai dzīvot taču ir ļoti smagi, — Rembergas kundze, lejot kafiju, klusi sacīja. — Man pat grūti iedomāties …

—   Cilvēks gandrīz vienmēr ir viens, — Antra Ante atbildēja un sāka dzert karsti kūpošo kafiju ar tādu baudu, it kā tas būtu dzīvības eleksīrs, mīlestības dzēriens vai vienīgais glābiņš no šīs vientuļās dzīves. — Vienmēr vai nekad.

—   Es jums vēl gribētu pajautāt, — Ernestīne uzprasīja, — vai jūs slava neapgrūtina? Vai tas ir ļoti patīkami, kad jūs uz ielas sveicina nepazīstami cilvēki?

—   Slava? — Antra Ante domīga pārjautāja un nolika uz galda izdzerto kafijas tasīti. — Jūs sakāt — slava? Sveši, nepazīstami cilvēki? Sveicieni uz ielas? Patīkami, Rembergas kundze, pat ļoti patīkami. Un slava cilvēkus nekad neapgrūtina, gluži tāpat kā nauda. Tās mums vienmēr var būt vienīgi par maz. Bet es to visu cenšos neievērot. Katru vakaru esmu cits cilvēks. Katru vakaru es piedzimstu no jauna. Katru vakaru es tieku iekārota, iemīlēta, ienīsta, atstāta, pievilta, iegūta, pamesta, izglābta vai nogalināta. Katru vakaru tieku pacelta vai nomesta, katru vakaru piepildās visi mani sapņi vai arī tieku sabradata dubļos. Skaisti un skumji, vai ne? Un vai jums neliekas, ka arī visa dzīve ir tikai tāds teātris? Veiksmīgāk vai sliktāk uzrakstīta luga? Vieniem tā ir traģēdija, citiem komēdija, bet lielākajai daļai dzīve ir tikai starpbrīdis starp otro un trešo cēlienu.

Visi dažus brīžus klusēja. Maigonis Māns piepildīja glāzes un ieinteresēts paskatījās uz blakus sēdošo aktrisi.

Skumja un pārāk domājoša sieviete, viņš nodomāja, un tādēļ arī neinteresanta. Bet skaista gan. Visas aktrises esot vieglprātīgas. Vēlāk būs jāuzprasa viņas telefona numurs. Bet tagad visu uzmanību Rembergas kundzei.

Atgriezās Linards Lēpe. Viņš klusēdams apsēdās pie galda, negaidot uzaicinājumu, ātri izdzēra sev priekšā stāvošo konjaka glāzīti un apmierināts pasmaidīja. Acīmredzot pārgudrās un pamācošās sarunas, šie cilvēka cieņu aizskarošie spriedelējumi par mūsu republikas iedzīvotāju pašatražošanos būs beigušies. Niklāvs Nātre sēž tik drūms un neapmierināts, it kā nupat būtu saņēmis ziņu, ka viņam piedzimis trešais bērns. Un Antra Ante acīm redzami jūtas gauži vientuļa. Un Jānis Rembergs tāds jocīgs un manāmi uztraucies. Un šī madame ar savām ziņkārīgajam acīm un dārgo, bezgaumīgo kleitu. Un cilvēks no ministrijas ar savām iekārē degošajām acīm. Kam jūs man esat vajadzīgi? Un kāda velna pēc es esmu vajadzīgs jums?

Pēc desmit, piecpadsmit minūtēm visi piecēlās no galda, un Rembergas kundze klātesošajiem izrādīja māju un plašo dārzu. Pēc tam viesi vai nu sadalījās pāros, vai palika vienatnē ar sevi.

īsa pauze starp maltītēm. Daži mirkļi atpūtas. Daži brīži svaigā gaisā pie za]as zāles un rožu krūmiem. Bet varbūt tas bija tikai tas pats jau pierastais starpbrīdis starp otro un trešo cēlienu? Starp pirmo un otro. Starp trešo un ceturto. Vairāk par pieciem cēlieniem parasti jau nemēdz būt. Pēc pēdējā cēliena nāk beigas. Jā, ja luga bijusi laba un aktieri spēlējuši labi un ja dekorācijas bijušas labas, tad dažreiz ir vēl aplausi. Dažreiz skaļāki, citreiz pieticīgāki, bet mēs vienmēr aplaudējam par trīs stundas ilgām ilūzijām.

Mūsu priekšā sabrukušas dzīves. Gājušas bojā impērijas, un valdnieku un tirānu acīs esam redzējuši izmisīgas bailes. Kur tobrid pazuda jūsu vara, despotisms un nežēlība? Jūs mirāt gluži tāpat kā jūsu vergi. Mēs divas stundas priecājāmies par asprātīgi uzliktajām maskām, kur muļķa lomu nospēlēja gudrais, kur neglītais bija skaists, kur bailīgais un gļēvais izrādījās stiprs un drošsirdīgs, kur cildenais vienmēr tiek atalgots un ļaunais nosodīts, kur nelaimīgā Pelnrušķīte vienmēr tiek sava prinča skāvienos un nabagais pie savas pūra lādes, kur kaislības un mūsu iegribas ņem virsroku pār saprātu un visu cilvēcisko un kur mēs redzējām un pārdzīvojām tik brīnišķīgi skaistu, vienreizēju, tik apbrīnojami kristāltīru, godigu un ļoti laimīgu mīlestību …

Bravol Mēs aplaudējam. Jūs paklanāties. Mēs pieceļamies kājās. Jūs paklanāties vēlreiz. Alēs turpinām aplaudēt. Aiiēs jums pateicamies. Dažu vecāku sieviešu acīs mirdz pat asaras. Tas patiešām bija ļoti aizkustinoši, ļoti skaisti. Žēl, ka tas viss ilga tikai dažas stundas. Zēl, ka tas bija tikai teātris. Jums jānoņem maskas, jāatgrimējas, jūs savas lomas esat nospēlējuši. Un pēc tam mums visiem jādodas mājās, kur daudzus no mums sagaidīs tik ļoti apnikušais, tik ļoti biedējošais vientulības slogs, kur nabagais tomēr netiks pie pilnas pūra lādes, kur mēs paliksim vieni un nesaprasti ar savām neveiksmēm un neizdevušos dzīvi, kur mūsu laime būs dziļi noslēpusies pagrabos, kur neglītais tā arī paliks neglīts un bailīgais būs bailīgs, kur Pelnrušķīte tā arī velti gaidīs savu princi un mēs to brīnišķīgi skaisto, laimīgo un vienreizējo …

Linards Lēpe domīgs pagriezās un ieraudzīja, ka Antra Ante skumja stāv kāda liela rožu krūma priekšā un, nedaudz piemiegusi savas lielās acis, skatās, kā lēnām, bet neatlaidīgi spožā saules ripa tuvojas zemes malai; Niklāvs Nātre kaut ko neatlaidīgi centās ieskaidrot Jānim Rembergam, bet namamāte, ik pēc brīža valdzinoši iesmiedamās, uzmanīgi klausījās Maigoni Mānu, pēc tam abi, it kā baidīdamies, lai kāds tos neieraudzītu, ātri iegāja mājā; Linards Lēpe pasmaidīja, vairākas reizes noglāstīja pārbarotu suni, kas izlaidies gulēja kādas dobes galā, un lēnām gāja uz dārza izeju.

—  Jūs jau projām? — viņš pēkšņi izdzirda cienījamās skatuves mākslinieces balsi.

Linards Lēpe apstājās.

—   Nē, — viņš atbildēja. — Es tikai gribu aiziet līdz jūrai. Šogad man vēl nav bijusi izdevība… Varbūt ari jūs nāksiet?

—   Nē. — Antra Ante pakratīja galvu. — Vienmēr, kad redzu jūru, man gribas tai peldēt pāri, kaut kur skriet un iet, bet cik gan tālu mēs varam aiziet vai aizskriet?

Linards Lēpe neko neatbildēja un atvēra dārza vārtiņus.

Pēc dažām minūtēm, kad Jānis Rembergs iegāja ēdamistabā, no blakus esošās guļamistabas mazliet satraukta un stipri sasārtusi iznāca viņa dārgā dzīvesbiedre.

—   Paklausies, Jāni, — Ernestīne uztraukusies čukstēja, — es ar Maigoni Mānu vēlreiz par tevi runāju, viņš noteikti sola tev to galvenā grāmatveža vietu izgādāt, bet saproti pats.,, Šodien neviens cilvēks neko negrib darīt par velti.

—   Ko viņš vēlas? — Jānis lietišķi pavaicāja.

—   Es nemaz tā īsti vēl nezinu, — Ernestīne nedaudz apmulsa. — Bet viņš ir tik neatlaidīgs… un viņš lika saprast…

Jānis Rembergs strauji izdzēra konjaka glāzīti un cieši paskatījās uz savu uzticamo dzīves līdzgaitnieci.

—   Es tev atļauju pilnīgu rīcības brīvību, — beidzot viņš klusi teica. — Un ceru, ka tu spēsi panākt, lai mūsu mērķis piepildītos.

—   Es darīšu visu, lai to panāktu, — Ernestīne teica un cieši apskāva vīru. — Tu kāpsi, tu noteikti kāpsi augšup, — viņa turpināja čukstēt, — līdz tiem pakāpieniem, kur cilvēkiem sākas vara …

Jānis Rembergs atkal izgāja dārzā un domīgs, mazliet uztraucies sāka staigāt gar mājas logiem.

«Man nepatīk jūsu auskari,» viņš pēkšņi skaidri sadzirdēja Maigoņa Māna stingro balsi, kas nāca no viņa guļamistabas.

Jānis Rembergs sastinga.

«Man nepatīk jūsu kaklarota,» viņš atkal pēc dažiem brīžiem izdzirda pazīstamo balsi, un visu viņa ķermeni caurskrēja dīvaina karstuma vilnis. Pēc tam sajuta spēcīgu naidu, vēl nepiedzīvotu pretīguma sajūtu, viņš gribēja izdauzīt logu, skriet, lai uzlauztu droši vien aizslēgtās guļamistabas durvis, bet tad viņa acu priekšā negaidīti nostājas tik bieži sapņos redzētā, tik ilgi kārotā un ilgi gaidītā glezna vai labākā režisora tik spilgti inscenētais kinokadrs — liels, tumš iesārtām riekstkoka mēbelēm skaisti iekārtots kabinets, milzīgs rakstarngalds, uz kura atrodas vairāki telefona aparāti, un viņš aiz šā rakstāmgalda, tad atveras durvis un pie viņa bailīgi, gandrīz vai uz pirkstgaliem lēni tuvojas dažāda kalibra grāmatveži, rēķinveži, uzskaitveži, plānotāji, ekonomisti, sagādnieki un beigu beigas arī pats tresta pārvaldnieks …

Jānis Rembergs nomierinājās. Tas bija pārāk salds pīrāgs, lai no tā atteiktos Un, ja runājam atklāti, dzīvē taču neko nevar iegūt, no kaut kā neatsakoties vai kaut ko neupurējot.

«Man nepatīk jūsu kleita.»

Jānis Rembergs samocīti pasmaidīja un nodomāja, ka galu galā sievietēm tā manta taču nav nekāds ziepju gabals… Pēc tam viņš paņēma lejkannu, piepildīja to ar ūdeni un nesteidzoties sāka laistīt spilgti sarkanos rožu stādus…

Pa to laiku Linards Lēpe jau bija aizgājis līdz Kāpu ielai, domīgs iegriezās mazajā kapsētā, viņu apņēma miers un klusums, viņam vienmēr bija palikušas šīs vecās, daļēji aizmirstās lauku kapsētiņas, kur līdz sirds dziļumiem vari izbaudīt to mierinošo mirkli, kad kaut dažus brīžus tu stāvi aci pret aci ar mūžību.

Mazliet vēlāk Linards Lēpe aizgāja līdz pludmalei, tur vēl bija daudz cilvēku, kāda paveca sieviete mazgāja pinkainu suni, divi puišeļi aizdrāzās ar velosipēdiem, vairāki pusmūža cilvēki pastaigājās, kāda jauna meitene, izpletus kājas, gulēja turpat netālu kāpas pakājē, skaļi raudāja divgadigs bērns, un vesels kaiju bars kaut ko meklēja baltajās jūrmalas smiltīs.

Skaistie, dižie putni, Linards Lēpe nodomāja, ko gan jūs šeit meklējat? Kādēļ jums tā patīk uzlasīt druskas, ko šeit atstājuši cilvēki? Kādēļ jūs nevelk jūras plašums un tās bezgalība? Ko jūs šeit meklējat krastā? Varbūt jūsu acīs arī mēs esam tikai kaut kādi putni? Lieli, brīnišķīgi skaisti putni, kuri tomēr savā ilgaja pastavēšanas laikā diemžēl tā ari nav iemācījušies lidot…

Linards Lēpe pēc pusstundas atgriezās lepnajā vasarnīcā, kur dārgie viesi un mājas saimnieki atkal bija sapulcējušies ēdamistabā, lai uz atvadām vēl iztukšotu kādu glāzīti vīna vai konjaka.

—   Mēs esam tik bezgala priecīgi, tik laimīgi, — Ernestīne Remberga vērsās pie visiem klātesošajiem, bet vairāk gan skatījās uz Maigoni Mānu. — Mēs to nekad neaizmirsīsim, ka jūs atradat laiku un iespēju… bija tik ļoti patīkami…

—   Patiešām, — Niklāvs Nātre sacīja un steidzīgi paskatījās pulkstenī. — Es atvainojos, man jāiet. Gribu vēl tikai atgādināt, ņemot vērā, ka jums ir liels dārzs, lai jūs uzturā tomēr vairāk lietotu augļus, saknes un pēc iespējas vairāk piena produktu. Tas katrā ziņā stipri veicinās jūsu veselību un dzīvesprieku, bet visi tie ogļhidrātiem bagātie cepumi, kūkas, visi tie gaļas ēdieni un tas briesmīgais alkohols, kas saindē tautas dvēseli… Nē, nēl Ticiet man! Bet tagad es atvainojos, man jāskrien.

Niklāvs Nātre cienīgi noskūpstīja namamātei roku, nicīgi paskatījas uz Linardu Lēpi, kurš vēl pēdējā brīdī kaut ko centās sagrābstīt no pustukšā šķīvja, un, lepni izslējis galvu, steidzīgi aizgāja.

Pēc dažām minūtēm no viesmīlīgajiem saimniekiem atvadījās arī skaistā skatuves māksliniece, tā arī nespēdama vai neprazdama sevī apslēpt pārāk uzmācīgās skumjas …

Beidzot arī Linards Lēpe sāka spiest rokas.

—   Pasveiciniet sievu un bērnus, — Jānis Rembergs sacīja. — Nākamreiz atbrauciet ciemos ar visu ģimeni.

—   Labprāt, — Linards Lēpe piekrita. — Nākamreiz es atbraukšu ar sievu un abiem bērniem. Patiesi, pie jums šeit ir Joti jauki.

—   Nu, nu! — Rembergas kundze iesaucās. — Droši vien, salīdzinot ar jūsu vasarnīcu, mūsējā tāds būcenis vien ir, bet tomēr… tomēr. Jā, godājamo rakstnieki Vai jūs tad nevarētu mums atvest ari kādu savu grāmatu? Ziniet, ar autogrāfu… Mums tas būtu tāds gods…

—   Labi, — rakstnieks piekrita. — Es jums atvedīšu daudzas. Divpadsmit, jo man jau iznākuši divpadsmit romāni.

—   Jūs esat apbrīnojams, — Rembergas kundze viņam miji uzsmaidīja. — Mēs jums Joti pateicamies. Jā, esmu dzirdējusi, ka jūs Joti skaisti rakstot par mīlestību … Rakstiet vien! Rakstiet tikai par mīlestību, jo tas ir vienīgais, kas cilvēkus patiesi interesē un dziļi satrauc.

—   Labi, cienītā kundze, — Linards Lēpe sacīja.

—  Es rakstīšu tikai par mīlestību.

Pēdējais aizgāja Maigonis Māns. Viņš pavisam atklāti pateica, ka tagad viss kārtībā, lai Jānis Rembergs esot pavisam mierīgs, Rīgas lielākā celtniecības tresta galvenā grāmatveža vieta viņam jau pilnīgi droša, jo, pateicoties šās apburošās sievietes Ernestīnes Rembergas neatlaidīgajiem lūgumiem un laipnībai, viņam ar savu augsto stāvokli ministrijā un plašajiem sakariem to visu nokārtot esot tīrais nieks.,. Sveiki un dzīvojiet veseli!

—   Brīnišķīgi! — madame svētlaimīgi nopūtās, ilgi ar skatienu pavadīdama aizejošo vīrieti, tad strauji apvija rokas ap vīra kaklu un viņu dedzīgi noskūpstīja.

—  Tu nedusmojies?

•— Nē taču! — Jānis Rembergs atbildēja. — Beidzot! Beidzot arī es tikšu uz augšu! Beidzot ari es būšu zirgā! Un tad es visiem parādīšu! O, kā es parādīšu! Paldies tev, mīļā. Tu to nostrādāji lieliski!

Viņš dziļā pateicībā noskūpstīja savu daiļo un centīgo sievu, mēģinādams nedomāt, ka tikai pirms pusstundas viņu bija skūpstījis kāds cits. Viņi bija laimīgi. Jānis nupat bija saņēmis ilgi kāroto vietu, un nākamais pakāpiens droši vien jau būs ministrijas kabinetos, Ernestīne pēc ilgiem gadiem beidzot bija izbaudījusi aizliegtās mīlestības saldo augli, un viņi bija sēdējuši pie viena galda ar pasaulslavenu divpadsmit romānu autoru, ar slavas apmirdzētu skatuves mākslinieci, ar plaši pazīstamu profesoru un augsti stāvošu ministrijas darbinieku. Abi Rembergi caur atvērto logu skatījās uz savu dārzu, uz slinkumā palaidušos suni, uz skaistajiem rožu ziediem un jutās tik labi, apmierināti un laimīgi kā vēl nekad.

Ko gan nevarētu teikt par dārgajiem viesiem.

Cienījamais uztura profesors, visu pēcpusdienu izmisīgi cīnīdamies ar grūti pārvaramo bada sajūtu, tuvodamies stacijas ēkai, sāka iet arvien steidzīgāk, spēji atrāva bufetes durvis, ne mirkli nepārdomādams, pasūtīja divas porcijas gulaša, kura stipri vien sarepējušie gaļas gabali skaidri liecināja, ka tas pagatavots vismaz pirms divām dienām, tad pasūtīja vēl simt gramu konjaka, paņēma sakaltušas rupjmaizes šķēlītes, ātri apsēdās pie tuvākā galdiņa un sāka nesātīgi ēst. Beidzot, kad bija iztukšojis arī glāzi ar brūngano dziru, kura nekavējoties sasildīja galvu un visu ķermeni, viņš atviegloti uzelpoja, apmierināts pasmaidīja un vērīgi paskatījās apkārt. Zāles stūrī pie nepilnas vīna glāzes sēdēja jauna, stipri izkrāsojusies meiča, kuras apģērbs, izskats un aicinošais smaids neatstāja nekādas šaubas par viņas nodarbošanos vai vaļasprieku. Niklāvs Nātre dažas minūtes sīksti cīnījās ar vēlēšanos pieiet pie viņas galdiņa, tad, beigu beigās atcerējies mūsu mazās nācijas morālās tīrības pakāpi un savu tukšo naudas maku, noskurinājās, nicīgi paskatījās uz vientuļo meiču un steidzīgi izgāja uz perona.

Un tomēr, viņš nodomāja, pērkot biļeti atpakaļceļam uz Rīgu, nemaz nebūtu bijis slikti … Nepavisam.

Antra Ante lēnām tuvojās stacijai — un viņai nez kādēļ gribējās raudāt. Viņa atvēra rokassomiņu, izņēma spoguli un paskatījās savā sejā. Skaistā, ievērojamā, slavenā skatītāju tik iemīļotā aktrise Antra Ante ,., Tie Rcmbergi taču bija pēdējie tumsoņi. Acīmredzot viņi vēl ne reizi nav bijuši teātrī. Es taču varēju uzdoties arī par Elzu Radziņu, Veltu I -īni vai Viju Artmani. Ko tie Rembergi pazina no aktieriem, ko viņi zināja vai saprata no mākslas? Neko. Tikai melns tukšums. Bet dzīvo kā augstākās klases buržuji un jūtas galvas tiesu pārāki par visiem. Pretīgi. Bet es jutos nelāgi. Pavisam riebīgi. Tā es arī nespēju izsisties uz augšu. Daudzreiz arī vienkārši nepaveicas. Spēlēju tikai trešās šķiras lomiņas un jūtos laimīga, ja dažreiz uzaicina nospēlēt kādu lielāku lomu televīzija vai radiokomiteja. Un tomēr bija jauki un patīkami kaut dažas stundas justies tādai, par ko jaunībā bija tik bieži un neatlaidīgi sapņots …

Maigonis Māns aizsmēķēja cigareti un, gaidīdams vilcienu, sāka staigāt pa peronu. Viņš atcerējās Ernestīni Rembergu, atcerējās, ka šī sieviete bija izģērbusies un kāda bija tais mirkļos, kad gulēja viņa skāvienos, to bija patīkami atcerēties, to vienmēr ir patīkami atcerēties, un kā viņa nešaubīdamās spēra šo soli, lai tikai viņas karsti mīļotais vīrs… Jā, acīmredzot sievietes — vai vismaz daudzas no viņām — savas mīlestības vai savas labklājības, vai godkāres dēļ spēj izdarīt arī to. Un Maigonis Māns skaļi nospļāvās. Bet jūs velti ccnlāties, madame Ernestīne Remberga. Lai cik jūs arī būtu izcila mīļākā, es jūsu vīra labā nespēšu pakustināt pat ne mazo pirkstiņut nespēšu aizlikt nevienu vārdiņu. Pirms trim dienām notika ministrijas kolēģijas sēde, kur mani atzina par nespējīgu veikt uzticētos uzdevumus, un es tiku atbrīvots no darba. Tagad man pašam būs jāmeklē kāds, kas man palīdzēs iekārtoties daudz maz pieklājīgā darbā. Bet es vēl pie jums piekāpšu, Rembergas kundze. Es vēl dažreiz izmantošu jūsu nerimstošās alkas redzēt savu vīru daudz lepnākā kabinetā, ar daudz lielāku algu un lielāku varu. Uz redzēšanos jūsu buduārā, madamel

Linards Lēpe nesteidzoties atvēra sava nožēlojamā vienistabas dzīvokļa durvis, kur viņu atkal apņēma tik pierastais klusums un tukšums.

Mana tukšā sapņu pils. Mans izdegušais dārzs un tā arī neuzceltā māja. Mana pilnībā neizdevusies dzīve. Es esmu ieslodzīts šai krātiņā. Manu cerību pelēkās ēnas. Un es nevaru ne tās noķert, ne tām pārkāpt. Kur ir tā gaišā spuldze? Kur ir tā skaistā sieviete? Kur ir mūsu bērni? Kur ir laime, kur panākumi, kur slava, kur lasītāju atzinība un kur, beidzot, tu esi — mana mīlestība? Tikai izdeguši sveču gali. Sapņu sārtās malas. Aizejošās dzīves rūgtenā garša.

Viņš piegāja pie grāmatplaukta un maigi savās siltajās plaukstās paņēma plānu grāmatiņu. Linards Lēpe. Cerību zvani. Tā bija rakstīts uz šīs grāmatiņas vāka. Un tā bija iznākusi tieši pirms divpadsmit gadiem. Tas ir krietni sen. Pa šiem ilgajiem gadiem viņš tā arī nebija ticis līdz otrajai. Un tomēr viņš nebija šo laiku dzīvojis velti. Jau desmito gadu Linards Lēpe strādāja kādā rūpnīcā par maiņas meistaru, viņš bija labs sava darba zinātājs un prasmīgs organizators. Visi viņu cienīja un pat mīlēja. Linards Lepe paskatījās uz istabas noplukušajām sienām un atcerējās, ka nākamnedēļ jāsāk taisīt remonts. Jo rudenī… rudenī beidzot šeit ienāks tā skaistā sieviete un kaut kad te klaigās ari kāds bērns, un viņš pabeigs savu lielo romānu, un, kas zin, varbūt pēc kāda laika viņu vēl arī sagaida slava un lasītāju atzinība… Vai tad nevar piedzimt otrreiz? Vai tad nevar kādreiz vismaz atdzimt?

Bet tagad maska jānoliek. Teātris beidzies. Dzīves trešais cēliens. Skumjā joku luga. Sis starpbrīdis būs jāizmanto nelielām pārdomām. Cik ilgi mēs esam īsti un patiesi? Kāda velna pēc mums tik bieži gribas būt labākiem, cēlākiem, drosmīgākiem, labsirdīgākiem, skaistākiem, bagātākiem, talantīgākiem, izcilākiem, ievērojamākiem, gudrākiem, daudz godīgākiem nekā patiesībā esam? Un kādēļ mēs tādi neesam? Kādēļ mums pašiem no sevis tik bieži ir kauns? Vai tad mēs patiesi un atklāti varam būt vienīgi vienatnē ar sevi? Kādēļ mums tik bieži pietrūkst drosmes?

Linards Lēpe atlika savus plānos cerību zvanus atpakaļ plauktā un skumji pašūpoja galvu.

Un tomēr tas taču bija skaists teātris, vai ne?

APSLĒPTĀ PASAULE

Uz mirkli pasaule kļuva maza. Tā pēkšņi sarāvās istabas lielumā, tā pārvērtās gleznā pie sienas, uzrautā sērkociņa liesmā, degošas cigaretes galā, durvju stenderē ietriektā naglā, izlasītas grāmatas vākā, putekļu kārtā virs vecā televizora un izdzertā aperatīva pudelē.

Pasaule pazuda. Tā mani neredzēja, tā neko par mani nezināja, un tai nebija ne mazākās daļas par cilvēku, kas vakara tumsā kā aklais raudzījās tālajās zvaigznēs. Kas pasaulei par mani? Ne jābrīnās, bet skumji jāpasmaida. Mani pat lāgā nepazina tuvākie kaimiņi. Un, ja arī pazina pēc sejas un savādās gaitas, tad ko viņi zināja par mani? Ne sirdi, ne dvēseli taču nevar sagriezt šķēlītēs kā maizes klaipu. Un to nevar nodemonstrēt kā jaunnopirktu kaklasaiti. Košas svītriņas un melni punkti. Cieši sasiets mezgls. Arī es un tu — mēs visi esam sasieti kaut kādā nerūsējošā enkura ķēdē, saitē, izturīgā striķī, bet lielākā daļa diemžēl tomēr dzīvo katrs par sevi, tikai sev, savā vidē un vietā un katrs savā pasaulē. Un raudās par savu viegli saslimušo bērnu, bet nevis par divdesmit septiņiem nošautiem skolniekiem kaut kādā tur Angolas ciemā. Un skaļi šausmināsies par paziņas sadauzītajiem sāniem, kas ar savu žiguli aiz paša neuzmanības cietis nelielā avārijā, nevis par Kanāriju salās divu boingu sadursmē bojā aizgājušajiem piecsimt septiņdesmit pasažieriem. Un žēlosies, uztrauksies par vēl nepabeigto vasarnīcu Carnikavā vai Saulkrastos, bet paliks pilnīgi vienaldzīgi pret palestīniešiem, kuri jau desmitiem gadu ilgi

tuksnešu smiltīs klīst bez savas dzimtenes un savām mājām. Kādēļ daži no mums ir tik vienaldzīgi pret citu asarām, sāpēm un vientulību? Kādēļ mēs tik reti ejam viens pie otra un kādēļ vēl retāk viens otru saprotam? Kādēļ tik ļoti uztraucamies par maka biezumu un savu labklājību, ja turpat blakus mums dzīvo kāds vecs, nevarīgs un vientuļš cilvēks, kuram rublis ir lielāka nauda nekā tev simtnieks; ja turpat blakus mums aug dzērāja bērns, kuram jau piekto ziemu tas pats plānais mētelītis; ja turpat mums blakus dzīvo kāds pamests cilvēks, kurš savā izmisumā kā ievainots kareivis, gaidīdams glābiņu, cer saklausīt klusu klauvējienu pie savām durvīm. Bet mēs šīm durvīm paskrienam garām. Garām, garām, garām… Pie savām vasarnīcām un garāžām, pie savām mīļākajām, krājkases grāmatiņām un bagātīgi klātajiem svētku galdiem.

Un tad es iedomājos par viņiem. Par tiem man nepazīstamajiem cilvēkiem, kuriem varbūt šobrīd galds ir neuzklāts un tukšs. Kam dzīvē varbūt nav paveicies, kas nav spējis iegādāties ne mantu, ne uz ilgāku laiku draugus. Un otra cilvēka mīlestību arī ne. Un tad es iedomājos, ka šai lielajā daudzstāvu namu jūrā, šai milzīgajā ļaužu barā droši vien ir taču kāds, kas gaida telefona zvanu, klauvējienu pie savām durvīm, kurš cer satikt cilvēku, kam uz pleca uzlikt plaukstu, cer izdzirdēt tikai viņam teiktus vārdus un sajust otra siltumu.

Un tā es kādu vakaru paņēmu baltas papīra lapas, krāsainu pildspalvu un uzrakstīju trīs vienādas vēstules pilnīgi nepazīstamiem cilvēkiem.

«Ļoti atvainojos, ka esmu Jūs iztraucējis, bet ticiet — nekad to nebūtu darījis, ja nejustos vientuļš un man dzīvē būtu vairāk paveicies. Ja arī Jūs pie šīs pasaules saista tikai darbs un tukšais dzīvoklis un Jūsu vienīgais draugs ir televizors vai izlasīto grāmatu plaukts, at

rakstiet man kaut dažas rindas. Varbūt mēs viens otram varēsim kaut nedaudz iedot to, kas citiem ir tik daudz.»

Un uzrakstīju vienādus māju un dzīvokļu numurus, vienīgi ielu nosaukumi bija dažādi — Cerību ielā, Mīlestības ielā un Ieroču ielā — mājas numurs 13, dzīvoklis 7.

Es nezināju, vai mūsu pilsētā ielas ar šādiem nosaukumiem vispār pastāv, un vēl mazāk varēju zināt, kādi adresāti manas vēstules saņems. Un, ja saņems, vai atbildēs? Varbūt tur visur dzīvo bezgala laimīgi vai arī pilnīgi vienaldzīgi cilvēki, kuriem ne silts, ne auksts par sava ciltsbrāļa nelaimi. Varbūt tas viss ir tikai joks? Varbūt kāds atvaļinājumā palaists psihiski slimais? Un nenoliedzami jūsu aizdomām būs zināms pamats. Bet, ja mēs protam mazliet pasmaidīt, vai tad visa dzīve nav viens liels un varens joks, ko ar Visumu, pasauli un mums izstrādājušas elementārdaļiņas un dažas ķīmiskas reakcijas? Un vai tad gandrīz visi mēs neesam mazliet slimi? Savās nerimtīgajās tieksmēs pēc laimes?

Pēc nedēļas es tomēr no visiem adresātiem saņēmu atbildes. Trīs dažādas vēstules. Es biju iztraucējis viņu kluso dzīvi, viņu ikdienu. Uz mirkli radījis kaut kādas cerības. Izraisījis ilgas un gar viņu acīm noplivinājis krāsainu sapni. Piezvanījis pie durvīm — un pats atri aizmucis. Bet tieši tais dienās tā sanāca, ka man uz ilgāku laiku vajadzēja steidzīgi aizbraukt komandējumā, un es Sibīrijas jaunceltnēs pavadīju gandrīz pusgadu. Kad atgriezos mājās, vajadzēja gatavot atskaites, salikt draugus un paziņas, un šis vēstules aizmirsu. Un tikai pavisam nesen, kad tīrīju savu rakstāmgaldu, starp daudziem citiem papīriem atradu ari tās ar svešu rokām aprakstītās lapas, un mani pārņēma nepatīkams

satraukums, varbūt pat bailes. Es tas nedrīkstēju aizmirst — ja jau reiz biju uzsācis šo dīvaino spēli.

Paņēmu pirmo no trim vēstulēm, pārlasīju to vēlreiz un nolēmu jau tai pašā dienā pie viņas aiziet.

«Labvakar, nepazīstamaisl

Mani ļoti saviļņoja Jūsu vārdi. Es tos uztvēru kā saucienu pēc palīdzības un tādēļ tā arī steidzu Jums atbildēt. Jā, arī man dzīvē nav paveicies — daudzi sapņi palikuši nepiepildīti un vilšanās bijis vairāk nekā prieka. Mīlestības, protams, nav, es ļoti dusmojos uz visiem rakstniekiem, dzejniekiem un kino taisītājiem. Tie ir viņi, kas mīlestību izdomā. Dzīve ir daudz skaudrāka un īstenība vienkāršāka. Parasti bez skaistiem vārdiem, cēlām jūtām un dižiem darbiem. Nenoliedzu — kopumā varbūt, bet katra cilvēka ikdienā padarītais darbs nebūt nav tik dižs, vīrieša un sievietes attiecībās apgaroto jūtu vietā agrāk vai vēlāk iestājas pieradums, un esam vairāk iemācījušies lamāties, nevis viens otram pateikt skaistus vārdus. Varbūt Jūs esat izņēmums, un tādēļ ļoti vēlētos ar Jums satikties. Man patiešam ir ļoti grūti, bija brīži, kad aiz izmisuma nezināju ko darīt, un esmu satriekta un ļoti viena. Atnāciet! Protams, ja Jūs esat patiess un Jūs arī piemeklējusi līdzīga nelaime manējai. Ja esat labs.

Inta Melksnite Cerību ielā 13 dz. 7.»

Un es aizklīdu musu lielās pilsētas pašā nomalē. Jaunais dzīvojamo namu mikrorajons bija pienācis pavisam cieši klāt vienstāvu un divstāvu koka mājiņu rindai. Visapkārt ziedēja ķirši un ābeles, un mazajos dārziņos smaržoja puķes. Kaut kur rēja suņi, un turpat netālu kā zaļa siena skatījās mežs.

Es pieklauvēju pie trīspadsmitā numura septītā dzīvokļa durvīm, un mani atkal pārņēma nepatīkams satraukums. Ko tu šeit nāc, ko lien citu cilvēku dzīvē? Varbūt vajadzētu uzdoties par gāzes pārbaudītāju vai. ..

Durvis strauji atvērās, un uz sliekšņa stāvēja apmēram četrdesmitgadīga, vienkārši ģērbusies un ne sevišķi izskatīga sieviete.

—   Labvakar, — es klusi pateicu.

—   Labvakar. Jūs pie manis?

—  Ja esat Inta Melksnīte.

—        Ko jums vajag? — Sievietes balsī bija jaušams nogurums.

—        Redziet… — Uz mirkli apmulsu. — Mani sauc Alberts Rieksts, un es jums pagājušajā gadā … piedodiet. Es jums atsūtīju vēstuli.

Sieviete sasprindzināja atmiņu, ap viņas acīm savilkās daudzu sīku krunciņu tīkls, un es nodomāju, ka šī sieviete ir mazliet par ātru novecojusi.

—       Ā … — viņa gari novilka un pasmaidīja. — Ienāciet.

Inta Melksnīte mani ieveda apmēram astoņu kvadrātmetru mazā istabā, kurai sienas bija noklātas daiļamatnieku darinātiem paklājiem, nelielais dīvāns piekrauts raibi izšūtiem spilveniem, bet uz apaļā galdiņa stāvēja liela keramikas vāze ar dzeltenām tulpēm un atvērta dzejas grāmata.

—        Es tūlīt uzvārīšu kafiju, — sieviete teica. — Ja jums nav iebildumu.

—   Parasti es gan kafiju nedzeru, bet šoreiz labprāt.

—   Es ļoti ātri.

Paņēmu grāmatu uu apskatīju vāku. Elina Zālīte. Virši'zili… Tieši kā radīta vientuļām, labākos gadus jau pārdzīvojušām sievietēm. Lai gan tieši tādām

vajadzētu lasīt daudz ko jautrāku — varbūt bērniem domātas dziesmiņas.

Mājasmāte atgriezās ar divām kūpošām kafijas tasītēm, tās uzmanīgi nolika uz galda, apsēdās un, it kā juzdamās vainīga, skumji pasmaidīja.

—   Vairāk nekā man nav.

—   Pateicos. Laba kafija — tas jau ir daudz.

Pēc dažām minūtēm no dīvāna apakšas izlīda pelēks kaķis un ņurrādams ielēca sievietes klēpi. Viņa to sāka lēni, ritmiski glāstīt. Un tad man ienāca prātā, ka es jau kaut kur šādti skatu esmu redzējis, droši vien dzīvē vai kādā kinofilmā, un sieviete domīga skatījās loga, aiz kura tieši iepretim slējās vēl nepabeigta divpadsmit stāvu māja.

—   Kādēļ jūs atnācāt? — viņa pēkšņi pajautāja.

Klusēdams izdzēru pēdējo malku rūgtenās kafijas.

—   Kādēļ jūs man uzrakstījāt to vēstuli?

—   Redziet…

—   Nevajag, — sieviete ātri uz mani paskatījās.

—   Kādēļ jūs neatnācāt tad?

—   Redziet, Inta …

—       Nevajag, — viņa diezgan asi atkārtoja. — Jiis man gribat samelot vēlreiz vai arī steidzīgi sameklēt sev attaisnojumu. Nevajag, Albert Riekst, ja jūs tā patiešām sauc. Jūs neesat tas, par ko uzdodaties. Jūs neesat vientuļš, un jūs nekad neesat pārdzīvojis dziļu nelaimi. Katra lielāka sāpe cilvēka sejā vienmēr atstāj pēdas. Jūs esat skaists, un jūsu seja tīra. Un acis skaidras, varbūt priekš vīrieša tikai mazliet par sapņainām. Jūs esat aktieris?

—       Nē. Bet jūs uzminējāt. Es neesmu vientuļš un, izņemot tēva zaudējumu un vēl dažas sīkākas neveiksmes, manā dzīvē nekas slikts nav atgadījies.

—  Jūs arī mīlestībā esat laimīgs?

—       Vispār ja, — cs piekrītoši pamāju. — Visa visuma jā.

—   Jūs esat bagāts?

—       Ja runājam par mantu vai naudu, tad nē, bet man ir labs darbs, tieši tāds, par kādu es sapņoju jau no bērnības, un daudz draugu.

Sieviete lēni pastiepa roku un pieskārās manai kafijas tasītei. Ievēroju, ka viņai ne uz viena pirksta, ne ap kaklu, ne ausīs nebija nekādu rotas lietu.

—   Vēl?

—       Pateicos, Inia. Viena tasīte man jau ir pilnīgi pietiekoši.

Sieviete atkal pagriezās pret logu, kur virs divpadsmitā stāva kā tumsa uzrauta sērkociņa liesma spilgti iemirdzējās pirmā vakara zvaigzne.

—        Ko jums no manis vajag? — viņa tikko dzirdami uzprasīja.

—       Neko, — es tikpat klusi, mazliet apmulsis, atbildēju.

—        Tad ir labi, — viņa teica. — Parasti taču mēs no citiem vienmēr kaut ko gaidām. Reizēm absolūti neiespējamo. Jūs smēķējat?

Es no kabatas izņēmu cigaretes «Rīga». Viņa nervozi paņēma cigareti, to aizsmēķēja un dažus mirkļus klusēdama atkal skatījās uz vientuļo zvaigzni.

—   Vai ar jums var runāt pilnīgi atklāti?

—   Protams.

—        Kā jūs redzat, mani nevar nosaukt par skaistu, — Inta Melksnīte apsēdās, atkal klēpī paņēma kaķi un sāka stāstīt. — Es kādreiz strādāju par skolotāju, bet tagad jau divpadsmit gadus esmu bibliotēkā. Darbs ir diezgan vienmuļš un labi, ka tas tomēr notiek starp grāmatām. Starp daudziem skaistiem sapņiem un laimigām dzīvēm. Bet tās Ir citu cilvēku dzīves, un galu galā tās ir tikai grāmatas. Vai jūs zināt, ka es patiesībā esmu slepkava?

—   Nē. — Uzmanīgi paskatījos uz pretimsēdošo sievieti. — Kā lai es to varētu zināt?

—   Nu protams. Jūs ticat, ka var nogalināt ar vārdiem?

—   Kaut ko tādu es kādreiz esmu dzirdējis.

—   Dzirdējis … Bet es ilgus gadus kā ārprātīga vēlējos dzirdēt atzīšanos mīlestībā. Es gribēju nodibināt ģimeni. Gribēju būt laimīga, gribēju, lai arī man būtu viss, kas ir pārējām mūsu kursa meitenēm, gribēju . .. Gribēju, lai mani mīl vīrietis, kuru arī es pati varētu mīlēt. Gribēju auklēt bērnus, pēc tam viņus vadāt uz dārziņu, skolu, braukt ar viņiem zaļumos un… Es savā dzīvē un no šīs pasaules gribēju pavisam maz, tikai visvienkāršākās lietas un notikumus. Un varbūt tieši tādēļ, ka tas ir tik cilvēciski, tik vienkārši un tik ļoti vajadzīgi, tas viss mums nemaz tik viegli rokās nedodas. Neielec klēpī kā šis kaķis. Un tomēr .. . Pirms vairākiem gadiem mēs satikāmies un viens otru iemīlējām. Varbūt tādēļ, ka man šī mīlestība atnāca tik vēlu, cs drausmīgi baidījos to pazaudēt. Varbūt pat kļuvu slima. Iespējams, ka tā jau bija patoloģija. Es kļuvu neticami greizsirdīga un ne ar ko to nevarēju pamatot. Es baidījos viņu pazaudēt. Nekāds dievs jau viņš nebija, bet tieši tāds, kādu biju vēlējusies un kāds man bija vajadzīgs. Kluss, ļoti mierīgs, rūpīgs, glīta izskata un stradaja rūpnīcā par inženieri ekonomistu. Nopelnīja labi. Viņiem tur nāca lielas prēmijas. Varbūt tomēr vēl kafiju?

—   Pateicos. Labāk nē.

Sieviete piecēlās, piegāja pie naktsgaldiņa, atvēra atvilktni, izņēma nelielu zāļu paciņu, ātri divas tabletes iemeta mutē un norija. Bija neērti skatīties, kas tās ir par zālēm … Un vai nav gluži vienalga?

— Mēs nebijām sareģistrējušies. — Sieviete apsēdās iepriekšējā vietā. Pelēkais kaķis sabozies atkal palīda pagultē. — Mums bija savi aprēķini. Varētu jau teikt, ka mazliet gribējām apkrāpt valsti, bet… Es aizgāju dzīvot pie viņa. Edmundam bija tieši tikpat liela istaba kā šī. Tādā pašā vecā koka mājā. Dzīvoju tur, protams, bez pierakstīšanās. Jo tā sagadījās, ka māja bija paredzēta nojaukšanai. Tur cels sporta skolu. Un Edmunds saņems jaunu dzīvokli jaunā mājā. Ari šo māju tūlīt nojauks. Un es saņemšu jaunu dzīvokli jaunā mājā. Pēc tam sareģistrēsimies, abus dzīvokļus apmainīsim pret daudz lielāku, tad varēsim radīt bērnus un dzīvot … Starp citu, tā ir visai izplatīta rīcība un tā dara daudzi. Viss jau būtu sanācis, kā iecerēts, ja tikai tā mana slimīgā greizsirdība… Nē. Tās bija gluži vienkārši bailes. Mežonīgas bailes pazaudēt cilvēku. Lai viņu saglabātu, es izvēlējos visnepiemērotāko līdzekli. Toreiz domāju, ka tas tomēr ir visdrošākais. Es izdarīju psiholoģisku kļūdu, es neparedzēju sekas un aizmirsu, ka tikai mīlestiba var radīt mīlestību. Pastāvīgi pārmetumi, aizdomas un atklāta neuzticēšanās cilvēku pazemo. Varbūt ne pašu cilvēku, bet katrā ziņā viņa jūtas gan. Bet jūs pamēģiniet mani saprast. Es jau vairs neesmu jauna. Diemžēl. Neestnu arī skaista. Diemžēl. Varbūt Edmunds bija mana pēdējā cerība, un es pie tās turējos kā kareivis pie šautenes. Saprotiet, Albert Riekst.. . Arī bailes cilvēku pazemo. Bailes liek cilvēkam instinktīvi sevi aizstāvēt, un tās pa lielākai daļai mūs padara gļēvus vai arī neparasti agresīvus. Es iedomājos, nē, es skaidri zināju, ka var taču pienākt tāda diena, kad Edmundam apnikšu, viņš var iemīlēties jaunākā un skaistākā sievietē, un Edmunds vienkārši man deguna priekšā var aizslēgt durvis vai ari tās atvērt un parādīt uz kāpnēm. — Ejiet, cienītā kundze! — Un man būtu jāiet. Ne es viņam sieva, ne tur pierakstīta . .. Saprotiet, es biju cilvēks bez jebkādām oficiālām tiesībām dzīvot kopā ar viņu tai mājā, tai istabā. Es jau zinu, ka cilvēkus dzīvot kopā saista ne jau juridiski noformēti dokumenti, bet tomēr… Tad vismaz rodas daudz lielāka drošības un tiesību ilūzija. Un tad es Edmundu ar saviem pārmetumiem un aizdomām beidzot liku mierā. Metos otrā galējībā. Es sāku censties izraisīt greizsirdību viņā. Es sāku stāstīt, ka ir kāds vīrietis ar redzamu sabiedrisko stāvokli, kas man pastāvīgi pievērš uzmanību, aicina kopā pusdienot un licis manīt, ka viņam nekas nebūtu pretim mani redzēt kā viņa sievu… Es centos Edmunda acīs pacelt savu vērtību, lai zina, ka viņš nav vienīgais, kas mani grib … Piedodiet, vai varu palūgt vēl vienu cigareti? Pateicos. Ja tas, kas notiek starp vīrieti un sievieti, tik bieži nebeigtos skumji vai pat traģiski, tad mīlestība man atgādinātu bērnišķīgu spēli. Un zaudētājs vienmēr ir tas, kas šai spēlē ir patiesāks. Edmunds cieta. Es redzēju, ka viņš visu to d/.iļi pārdzīvoja. Dažreiz atnācu vēlāk mājās un pateicu, ka tas pazīstamais cilvēks mani pavadījis. Varbūt es patiešām esmu slima? Bet es gribēju Edmundam k|ūt tuvāka, gribēju, lai viņš man pieķeras vēl vairāk, vēl ciešāk — ja varētu ticēt versijai, ka greizsirdība ir vistiešākā un spēcīgākā mīlestības izpausme. Un tad kādu vakaru es ar draudzeni pēc darba aizgāju uz divsēriju filmu, pēc tam vēl vairākas stundas klīdu pa ielām un mājās pārnācu krietni pēc pusnakts. Edmunds vēl bija augšā, viņš mani gaidīja, un es Edmundam pateicu, ka biju pie tā izdomātā vīrieša mājās… viņa lielajā dzīvoklī. .. vai personiskajā mājā, neatceros.

Ar to arī viss beidzās. Tagad atkal dzīvoju šeit, Edmunda vairs nav.

Sieviete piecēlās un nostājās pie loga. Viņas augums viegli drebēja. Nervozie pirksti spaidīja degošo cigareti. Debess jau bija pilna ar maziem, blāvi mirdzošiem punktiņiem. Varbūt tieši tai brīdi kaut kādā tālā bezgalības nostūrī sadega liela zvaigzne. Bet to gaismu cilvēki uz zemes vēl redzēs pēc miljardiem gadu. Jocīgi.

Arī es piecēlos un taisījos aiziet. Cigarešu paciņu atstāju uz galda.

—   Paklausieties, Inta … Jūs man vēstulē rakstījāt… Mīlestība esot rakstnieku vai dzejnieku izdomāta. Arī šobrīd jūs tāpat domājat?

—   Protams, — sieviete atbildēja. — Ja es vai Edmunds būtu patiesi viens otru mīlējuši, vai tad mēs spētu kaut ko tādu izdarīt?

Brīdi klusēju.' Sieviete nodzēsa cigareti un pienāca man cieši klāt. Zvaigžņu gaismā viņa izskatījās daud* pievilcīgāka, pat skaista.

—  Jums vajadzēja atnākt tad, — viņa klusi sacīja, — kad jums uzrakstīju vēstuli. Es jūs ļoti gaidīju.

—   Un kas būtu noticis? — pajautāju un dziji ieelpoju savādās smaržas, kas nāca no sievietes biezajiem, melnajiem matiem.

—  Tad es jums nekad to visu nebūtu izstāstījusi.

—  To jums nevajadzēja darīt arī tagad, — es atbildēju.

Atri izgāju laukā, un uz ielas mani apņēma kluss, ļoti silts pavasara vakars. Pelēkajā tumsā visapkārt ziedēja koki, un tālo pasauļu zilganā gaisma lika domāt par mums pagaidām vēl daudziem nezināmiem noslēpumiem un mīklām.

Nākamajā dienā izlasīju otro vēstuli. Tā bija rakstīta uz rūtiņu papīra lieliem, diezgan neveikliem burtiem un pavisam īsa.

«Labdien!

Domāju, ka mēs neesam pazīstami, bet tomēr bija Joti patīkami saņemt Jūsu vēstuli. Ja sirdi spiež sāpe vai kāds pārnodarijums, nāciet ciemos! Manas durvis vienmēr stāv neaizslēgtas. Gaidu! Tad jau varēsim Izrunāties. Rakstīt man grūti.

Kristaps Bušs Ieroču ielā 13 dz. 7.»

Lai notiek, Kristap Buš, es nodomāju. Beidzot es tais ciemos varu ari aizbraukt. Un nedusmojies, ka tik vēlu.

Es tobrīd daudz nelauzīju galvu, kādēļ man tur vispār būtu jābrauc, ko es darīšu, ko sacīšu un kam tas galu galā ir vajadzīgs? Man? Tam Kristapam Bušam? Droši vien. It sevišķi, ja pats esmu uzprasījies un viņš mani gaida.

Ieroču iela atradās gandrīz vai pašā pilsētas centrā un bija viena no tām neievērojamām, pelēkajām šķērsielām, kuras lielākoties zina tikai tās iedzīvotāji. Trīspadsmitā māja stāvēja pēdējā un cieši pieslējās augstai mūra sētai, aiz kuras sākās kādas rūpnīcas teritorija.

Klusi pieklauvēju pie durvīm. Neviens neatsaucās. Pieklauvēju skaļāk. Beidzot dzirdēju rupju vīrieša balsi.

— Nāc tik iekšā! Vai ta nezin, ka durvis ir vaļā!

Iegāju priekšnamā. Sejā asi iesitās skāba pelējuma smaka. Tur stāvēja drēbes, apavi un vecs skapis. Puskrēslā neko vairāk nespēju saskatīt. Istaba bija gaišāka, lai gan logs noputējis un to iekļāva tumši aizkari. Istabā vēl atradās liels, apaļš galds, vecmodīga gulta,

ķirmju sagrauzta kumode, neliels plaukts ar grāmatām, bet pretējā siena noklāta ar visdažādākām fotogrāfijām. Kristaps Bušs sēdēja melnos invalīda ratiņos un skatījās uz mani lielām, ļoti labsirdīgām bērna acīm.

—   Labdien, — es teicu un paliecu galvu.

—   Labdien, — viņš atbildēja un vērīgi mani nopētīja. — Jūs esat no sociālās nodrošināšanas nodaļas?

—   Nē.

•— AI — mājas saimnieks mazliet zobgalīgi iesmējās. — Jūs esat jaunais apdrošināšanas aģents! Zinu! Bet, mīļo cilvēk, es jau jūsu priekšgājējam vairākas reizes esmu teicis — ne mantu, ne dzīvību es neapdrošinu! Varbūt vienīgi tad, ja atrastos tāds austrumu gudrais, kas man beidzot varētu paskaidrot, kā mantu vai dzīvību vispār var apdrošināt, lai to nekad nepazaudētu, es būtu gatavs ar tiem pieciem rubļiem riskēt!

—   Es neesmu apdrošināšanas aģents, — pasmaidīju un jutu, ka šis pavecais, gluži sirmais vīrs manī jau paspējis izraisīt visdziļākās simpātijas.

—   I<as tad tu esi? — Kristaps Bušs diezgan bargi uzprasīja.

—   Es jums pagājšgad uzrakstīju vēstuli.

—  A! — vecais vīrs uzreiz atcerējās. — Sēdies nost! Ko ta neatnāci agrāk?

—   Tā sanāca, — es atbildēju un apsēdos uz gultas malas. Gulta, pelēkā sega, nelielais paklājs, istabas grīda un viss dzīvoklis smaržoja pēc veciem salmiem, sabojātiem kartupeļiem, stipri saskābušiem kāpostiem un nežēlīgi senas pagātnes.

—   Bet es tevi gaidīju, — Kristaps sacīja. — Nopriecājos, ka beidzot pēc ilgiem gadiem pie manis kāds atnāks ciemos.

—   Piedodiet, — es klusi teicu.

—   Nav vērts vainoties! — Kristaps atmeta ar roku. Tā bija varen resna un spēcīga. — Tev dzīvē iet tik grūti?

—  Nē, ne sevišķi, — es atbildēju. — Tikai dažreiz.

—   Es jau tā domāju! — Kristaps iesmējās. — Jauns, pie pilnas veselības un droši vien arī izglītots. Izskaties pēc tāda neliela priekšnieka. Par ko tev žēloties?

—   Es neesmu ne liels, ne mazs priekšnieks.

—   Bet gribētu būt?

—   Ne sevišķi.

—   Es arī negribētu, — Kristaps sacīja un piebrauca man tuvāk. Rati nejauki čīkstēja. Šķila — kāds ar neasu nazi griež dzīslas. — Gribēju būt lokomotīves vadītājs. Sāku strādāt par kurinātāju, pēc tam gribēju iet mācīties dzelzceļnieku skolā un apgūt mašīnista profesiju. Bet sākās karš, tikai pirms diviem mēnešiem kā biju precējies, un tā viss negaidot sagriezās, saputināja … Tieši divdesmit otrā jūnija rītā devāmies reisā uz Daugavpili un atpakaļ jau vairs netikām. Dienu un nakti, gandrīz vai bez atpūtas vedām karaspēku, tehniku, rūpnīcu iekārtas… Toreiz es dabūju tik kārtīgi nošķipelēties, ka pietika visam mūžam. Ja šodien to atceros… Vispār jau negribas atcerēties, bet ko darīsi? Kaut ne labākā, tā tomēr ir krietna mana dzīves daļa — un to nevar aizmirst. Piecelies, dēls, un aizej līdz kumodei. Otrajā atvilktnē no apakšas atrodas degvīna pudele. Es to ilgi esmu glabājis un par to pat nezina Amālijas tante. Ja, jā, turpat vien ir tai raibajā galdsegā! Bet pēc glāzēm aizej uz virtuvi. Tur vajadzētu būt, un kārtīgi izmazgā! Droši vien, ka netīras. Un nogriez kādu maizes šķēli!

Pēc dažām minūtēm es jau piepildīju biezās tējas glāzes ar siltu, pēc kadiķiem smaržojošu degvīnu.

—   Piedod, ka tik prasti, — Kristaps vainīgi pasmaidīja. — Droši vien esi pieradis pie labāka galda, bet lepnāk es nevaru. Paldies dievam, ka vismaz tā. Varēja būt vēl sliktāk. Un varēja būt vispār nekas.

Kristaps brīdi klusēja.

—   Par tiem, kuri nevar vairs piedalīties! Par tiem, kuriem liegtas pat tik vienkāršas dzīres!

Vecais vīrs cieši sagrāba glāzi, mirkli pagaidīja, viņa acis kļuva aukstas un tālas, tad strauji, nesaviebdamies izdzēra rūgto dzērienu un uzkoda mazu maizes gabaliņu. Arī es izdzēru. Nez kādēļ jutos par kaut ko vainīgs.

—   Tā es tagad dzīvoju, — Kristaps mazliet ērtāk iekārtojās krēslā un sāka stāstīt. — Sēžu šais ratos vai guļu gultā, skatos noputējušajos griestos un baidos, ka tikai kādu dienu tie man neuzgāžas uz galvas! Bet tās ir tikai bailes. Lai gan māja patiešām ir veca, varbūt celta vēl Aleksandra laikos, tā tomēr vēl pietiekami stipra. Tikai es. Pavisam švaki, draudziņ. Sāp visi kauli, un bieži gurst sirds. To jums jaunajiem un veselajiem nekad nesaprast. Ne jūs zināt, kas ir zāles, kas vecums, kas vientulība, kas sāpes. Dzīvojat jaunajās mājās, katru vakaru varat iet vannā un mīlēt jaunas un skaistas sievas. Gluži kā pasakā! Ko tu tā smaidi? Nu protams. To es pateicu nepareizi. Kā vienkāršā, parastā dzīvē, tikai man tā dažreiz šķiet neparasta. Un tagad mans vienīgais draugs — šie melnie rati. Jau vairāk nekā trīsdesmit gadus es bez tiem nevaru. Bez cilvēkiem, izrādās, kaut kā vēl var. Jā, jā, smēķē vien! Es jau arī visu laiku smēķēju. Un tā gandrīz visu kara laiku nobraucu uz lokomotīves. Kļuvu par mašīnista palīgu. Un zini, cik es kara laikā tās nomainīju? Es zaudēju piecas lokomotīves. Trīs sabumboja, bet divas dzelzceļa bojājumu dēļ noskrēja no sliedēm. Tas vienmēr notika naktī, un zini, dēls, baismīga sajūta pārņem, ķad, drausmīga spēka triekts, ar galvu lido kurtuvē, pret asajiem dzelzs kloķiem vai caur durvīm melnajā nakts tumsā. Bet vienmēr kaut kā paveicās. Vienmēr tiku sveikā cauri vai nu ar kontūzijām, vai viegliem ievainojumiem. Bet, kad jau atgriezāmies Latvijā un mūsu latviešu strēlnieku korpuss sāka uzbrukumu Rēzeknei, mani sabumboja ceturto reizi. Tas notika dienā. Bumba laikam trāpīja starp abām dzelzceļa sliedēm tikai dažus metrus pirms pilnā sparā ejošās lokomotīves. Izņemot melnu uzliesmojumu, neko vairāk neatceros. Atmodos hospitālī. Veselu gadu mani lāpīja un dakterēja. Visi kauli bija salauzti, un mazliet vēlāk nogrieza labo kāju. To neizdevās saglābt. Man bija bojāts arī mugurkauls, un tā vaina man atņēma otru kāju. Paliku kroplis. Pareizi. Aiz līdzjūtības tagad jau neviens vairs tā nesaka. Kļuvu kara invalīds. Patiesi, tā skan daudz labāk. Un tad šis kara invalīds pārvilkās mājās. Visus tos kara gadus es neko nezināju par savu jauno sievu. Pilnīgi neko. Dzīva, vesela, mirusi, aiztriekta uz Vāciju? Varbūt apprecējusies un mani sen jau aizmirsusi? Atklāti sakot, to es arī vēlējos. Man bija kauns viņai rādīties acīs. Bet izrādījās, ka viņa ir dzīva, tomēr nav apprecējusies, un viņa mani gaidija.Un palika pie manis. Ielej vēl, dēls! Nupat man atkal sāpēs sirds. Tas ir vienmēr, kad atceros sievu, kad atceros to brīnišķīgo sievieti, kurai vecāki bija devuši vārdu Marija. Kaut gan viņa bija vēl jauna, skaista, re, tur pa kreisi blakus tai lielajai bildei — tā ir viņa, tā ir mana labā un skaistā Marija. Mēs dzīvojām trūcīgos apstākļos— cik tad man toreiz bija liela tā invalīda pensija—, viņa tomēr palika pie manis. Es to nekad neesmu sapratis. Viņa ņēmās ar mani kā ar bērnu, un patiesībā es arī esmu nevarīgs kā bērns. Un, starp mums runājot, es viņu pat kā vīrietis nevarēju iepriecināt. Ari tur man viss bija sabeigts. Bet viņa tomēr palika. Viņa teica, ka tam neesot nekādas nozīmes, viņa teica, ka mani mīlot un nekad mani nepametīšot. Piecelies, dēls, un ieskaties Marijai acīsl Tādas sievietes var sastapt ļoti reti. Un tādu mīlestību, tādu uzupurēšanos vēl retāk. Viņām vajadzētu celt pieminekļus. Es bieži esmu domājis par to, kādēļ piemiņas akmeņus kaļ tikai kritušajiem, tikai tiem, kas no mums aizgājuši, bet kādēļ nevienam tēlniekam vēl nav ienācis prātā uzcelt pieminekli mīlestībai? Un tā es ar Mariju kopā nodzīvoju divdesmit sešus gadus. Nosvinējām pat sudrabkāzas.

—  Un kur tagad ir jūsu Marija? — es klusi pajautāju.

—  Pirms pieciem gadiem viņa nomira, — Kristaps Bušs gurdenā balsī teica. — Apglabājām Miķeļa kapos, tur, kur norakti arī tie daudzie bīskapi un pāvesta nunciji.

—  Un visus šos pēdējos gadus jūs esat viens? — es uzprasīju un jutos vēl vairāk vainīgs.

—  Ne gluži, — Kristaps atbildēja. — Man te uzradās tāda Amālijas tante. Viņa teic, ka esot mana attāla radiniece, kaut kāda otrā vai trešā auguma māsīca, lai gan es savos rados, nudien, nekādu Amālijas tanti neatceros. Un tā viņa šeit atnāk vismaz reizi nedēļā. Atnes man kaut ko ēdamu, nomazgā traukus, uzkopj māju… Mani apkopj. Viņai ir laba sirds. Bet pati jau arī veca un slima. Tā es dzīvoju. Man ir bijis gan drausmīgs, gan tomēr ļoti laimīgs liktenis. Un labi, dēls, ka arī tu atnāci ciemos. Paldies. Vismaz dabūju izkratīt sirdi un sajust otru cilvēku. Bet tu atnāc vēlreiz, labi?

—   Noteikti, — es atbildēju.

—  Un, ja vari, paņem līdzi to rūtaino galdiņu! Uzspēlēsim kādu šaha partiju vai vismaz dambreti.

—Labi, — es piekrītoši pamāju. — Man mājās ir.

—   Paņem arī kārtis! Kad šahs apniks, varēsim uzraut «durakus» vai «sešdesmit seši».

—   Lai notiek!

•— Un, ja nebūs grūti, atnes man arī sauli! Sai istabā tomēr pārāk bieži ir sasodīti tumšs!

—   Labi, — es nopietni teicu. — Tas nebūs grūti.

Pēc dažām stundām es smagiem, neveikliem soļiem

Izgāju laukā un aizbraucu mājās. Tūlīt steidzīgi pārlasīju trešo vēstuli. Arī to bija rakstījusi sieviete.

«Labrīt, nepazīstamais!

Ļoti nobrīnījos par Jūsu vēstuli. Kā Jūs uzzinājāt manu adresi? Bet es Jums nevaru palīdzēt. Es neesmu vientuļa, man nav televizora, un vienīgais draugs man nav tikai izlasīto grāmatu plaukts. Šoruden iestājos universitātē, man ir deviņpadsmit gadu, un esmu bezgala laimīga! Es mīlu! Domāju, ka šīs jūtas arī Jums nav gājušas garām, un Jūs noteikti zināt, ko tās nozīmē. Šķiet, visas zvaigznes atlidojušas tuvāk, tās nobirušo lapu vielā sakāpušas kokos, iekritušas manās un viņa acīs, un mēs esam tik ļoti, ļoti… Priecājieties! Pasaule un dzīve taču ir tik vienreizēja, tik nepārspējami skaista! Vajag saskatīt tikai labo un pats esiet labs, tad uz galvošanu Jūs nekad, ticiet, Jūs nekad nebūsiet viens! Bet tagad man vairāk nav laika. Skrienu uz lekcijām! Novēlu Jums būt daudz drosmīgākam cīņā ar dzīvi un ielūdzu Jūs mūsu kāzās! Adresi Jūs jau zināt, bet kāzu svinības sāksies divdesmit astotajā oktobrī pulksten šespadsmilos nulle nulle. Atnāciet!

Inese Ritina Mīlestības ielā 13 dz. 7.»

Es šo vēstuli pārlasīju vairākkārt, un ap sirdi kļuva neizsakāmi labi un gaiši. Dzīvo sveika, Inesīt! Žēl, ka neaizgāju uz tavām kāzām, bet vasaras sākumā vai kaut kad vēlāk, varbūt pēc vairākiem gadiem, kaut kad es tomēr aizbraukšu uz to Mīlestības ielu un paskatīšos, kā tu pa to ej, sev pa priekšu stumjot bērna ratiņus. Ticu, ka tu aiziesi ļoti tālu un tev nebūs jāgaida vai jācer, lai šo ceļu apgaismotu saule vai tālās zvaigznes. Jūs to apgaismosiet paši un spēsiet iet arī vistrakākā sniegputenī. Un nekad nenornaldīsieties. Atklāti sakot, es tevi pat nedaudz apskaužu.

Ilgi neiededzu gaismu. Sāpēja ceļgali. Biezās ādu siksnas atkal bija noberzušas manus stumbeņus. Ar jau pierastu niknumu es atsprādzēju protēzēs un savas kājas iemetu pagultē. Pēc tam ilgi gulēju tumsā, un man kārtējo reizi gar acīm pazibēja dzelzceļa sliedes starp Torņakalna un Zasulauka stacijām, lielā ātrumā traucošs elektriskais vilciens un starp sliedēm sēdoša maza meitenīte. Viņai mugurā bija puķaina kleita, matos baltas lentes, un viņa bezrūpīgi lasīja krāsainus akmentiņus… Tas bija mans pēdējais lēciens. Pietrūka tikai dažas sekundes, lai izdarītu vēl vienu. Vienīgais, ko vēl paspēju ieraudzīt — viņpus sliedēm pazibēja kaut kas puķains un balts…

Vai tad mēs visi neesam radinieki?

Cilvēki.

Un es gaidu, es vēl joprojām gaidu savu Mariju.

SITIENS SEJ Ā

tas notika pēkšņi un sāpīgi asi. Danu pārņēma tāda sajūta, it kā viņš kristu no trīstūkstoš metru augstuma, skaidri zinādams, ka izpletnis neatvērsies. Tas bija tāpat kā ar nazi starp lāpstiņām. Vai kā ar lodi pakausī. Viņš saprata, ka beidzot Ir zaudējis. Visu un galīgi. Savu dzīvīti tagad var aiznest uz tualetes telpu un Iesviest baltajā podā.

Dans lēni atvēra acis un paskatījās gaiši krāsotajos griestos. Un pašam šķita savādi, ka tur pēkšņi nez kādēļ ieraudzīja ziedošu margrietiņu lauku, kādu pavisam neievērojamu mācības stundu vidusskolas pēdējā klasē, Kārļa smaidīgo seju pēc disertācijas aizstāvēšanas, Dagnijas kailo ķermeni un divas siena kaudzes pļavas malā un karstu, baltu sauli; un viņš atkal ieraudzīja lietus pielijušu šoseju, pretimbraucošas mašīnas un mirkli tumsas, pēc kura sekoja drausmīgs trieciens un kāda jauna cilvēka nāve; varbūt šīs atmiņas viņam dīvainā kārtā izraisīja nākošo redzējumu — dažas stundas vai dažas dienas pēc Dahavas koncentrācijas nometnes atbrīvošanas amerikāņu armijas buldozeri dziļos grāvjos šķūrē līķu kaudzes, un šie mirušie, noindētie cilvēki izskatās pēc mīkstām koka lellītēm. Dans atcerējās, ka šo skatu viņš jau agrāk bija redzējis filmā «Nirnbergas prāva», kur tika izmantoti šie unikālie, patiesi dokumentālie kinokadri. To visu tā pa īstam nemaz nevarēja aptvert. Jo mēs taču esam pieraduši raudāt tikai par viena cilvēka aiziešanu.

Un arī man tagad jāaiziet. Es vairs neredzu nekādu

izeju. Vispār nemaz to vairs arī negribu meklēt. Pietiek. Es esmu sasists un noguris. Ne visi šie gudrie un cēlie, un sabiedrībā it kā ļoti cien'jarnie cilvēki, ne arī pati dzīve mani tomēr nav saliekusi, nav notriekusi uz ceļgaliem, taču visi tie kopā mani ir uzvarējuši. Es neesmu padevies, esmu cīnījies, bet viņi tomēr mani ir pieveikuši. Es godīgi atzīstu savu sakāvi, taču nepriecājieties par agru! Nē, ne jau jūs būsiet īstie uzvarētāji! Uzvarētājs būšu es pats. Jo jūs baidāties dabūt kaut iesnas, bet es jau vairs nebaidos pat nāves. Tas ir liels ieguvums — neko vairs nebaidīties. Tā varbūt ir vienīgā alga par manu neizdevušos dzīvi un pēdējais mierinājums par jūsu vienaldzību. Tātad esiet mierīgi, biedri! Es nelūdzu nekādu materiālo pabalstu, ne arī visvienkāršāko līdzjūtību. Es vispār vairs neprasu neko. Un varbūt pat jūtos mazliet laimīgs, zinot, ka jūs par mani neraudāsiet. Un uz kapa nenesīsiet puķes. Un neviens no jums tur man neuzstādīs ne akmeni, ne koka krustu.

Dans piecēlās sēdus, izstaipījās un lēni izkāpa no gultas. Viņam bija trīsdesmit divi gadi, spēcīgs, muskuļots augums, uz labās rokas un krūtīm daži svaigi tetovējumi, tumšas acis un lepna cilvēka skatiens. Viņš vannas istabā centīgi iztīrīja zobus, nomazgājās aukstā ūdenī, noberzējās raupjā dvielī un rūpīgi sasukāja matus. To visu darot, viņš atcerējās stāstu par leģendāro pilsoņu kara varoni Kotovski, kurš divas stundas pirms viņam piespriestā nāves soda izpildīšanas savu ķermeni vēl esot spēcinājis ar sarežģītiem jogu vin« grinājumiem. Taču es izpildu tikai pierastu rituālu. Bet iespējams, ka tā ir neapzināta vēlēšanās nomirt tīram.

Kad Dans iegāja dzīvokļa lielākajā istabā, viņš atspiedās pret logu un ilgi sadrūmis stāvēja, rūpīgi noskalot telpu. Seit viss bija iekārtots tā, lai cilvēks varētu justies labi, ērti un patīkami. Sai dzīvoklī visas mēbeles, trauki un lietas, sienu un gaiteņu dekoratīvais noformējums bija skaists un estētiski veldzējošs. Pēc harmonijas likumiem šeit dzīvojošiem cilvēkiem arī vajadzētu būt ļoti skaistiem, garīgi bagātiem un labiem. Bet tā diemžēl nebija. Dans rūgti pasmaidīja un nospļāvās uz spoži nopulētās parketa grīdas. Pēc tam viņš atvēra modernās sekcijas stikla durvis, paņēma biezu kristāla šķīvi un to no visa spēka trieca pret sienu. Trauks ar dobju troksni saplīsa. Kristāla lauskas kā spīdoši ledus gabaliņi izšķīda pa grīdu. Mieru, tikai mieru, Dans, sevi apvaldot, nodomāja un smagnēji iekrita dziļā atpūtas krēslā. Tā es šeit pirms aiziešanas vēl saplēsīšu visu. Visu izdemolēšu. Visu aizdedzināšu. Bet kādēļ? Lai jau viņiem paliek šīs manas mēbeles un trauki. Lai paliek, vai man žēl? Viņi taču aiz bēdām vēl sajuks prātā. Jau tagad par šo saplēsto šķīvi droši vien gaudos vismaz septiņas dienas. Lai gan Baltezera apkaimē šiem cilvēkiem vēl paliktu jauka un ļoti plaša vasarnīca. Un paliktu garāža ar automašīnu. Un vēl daudz daždažādu mēbeļu, lietu un naudas. Tā ka varētu arī svilināt nost. Sev par prieku. Viņiem par bēdu.

Dans gurdi atlieca galvu uz krēsla mīkstās atzveltnes, cieši ar rokām aptvēra savus ceļgalus un ar dīvaini sastingušu skatienu atkal raudzījās baltajos griestos. Un viņam šķita savādi, ka visu šo rītu daudz ko redz un saskata galvenokārt tikai baltās un gaišās krāsās. Vai tas tā ir vienmēr pirms Lielās tumsas iestāšanās? Bet dzīve taču nemaz nebija slikta. Tikai viens mirklis bija melns. Un tas visu izjauca. Pat smiekli nāk. Nāk rūgti, salti smiekli. Tu, cilvēk, dzīvo, ceri, mīli, sapņo un šai pasaulē jūties brīnišķīgi jauki, bet tad pēkšņi atnāk viens melns mirklis, tikai viena liktenīga nejaušība … Un nav vairs baltā putna. Pārstāj, veco zēn! Atkal velk uz raudāšanu. Saņemies. Un labāk uzdziedi kādu jautru dziesmiņu. Interesanti, ko izjūt cilvēks, sēdot uz elektriskā krēsla un noskatoties, kā dūšīgs vīrs ar gumijas cimdiem rokās lēni tuvojas sadales dēlim? Atceras māti? Savu bērnību? Varbūt atceras sievieti, to vienīgo, ko patiesi mīlējis? Bet varbūt atceras savu noziegumu, savus upurus? Ari man atmiņā uzplaukst bērnība un mana labā māte. Bet tēvu es negribu atcerēties. Negribu. Es labāk vēlreiz atcerēšos Dagniju, atcerēšos to vienīgo sievieti, kuru esmu patiesi mīlējis. Tas būs ļoti patīkami, un tas bija tas rīts, kad viss arī sākās un viss beidzās. Tās bija dažas laimīgas stundas pirms nelaimīgā mirkļa. Mēs ar Dagniju visu iepriekšējo dienu bijām pavadījuši viņas lauku mājās. Dagnijai bija atvaļinājums, un es viņu fotografēju gan uz siena gubu fona, gan pie vecā šķūņa un lazdu apaugušās upes, un tad viņa uzģērba garu sarkanu kleitu — un es viņu fotografēju mājas logā un uz baltā ceļa, un margrietiņu pļavā, un man šķita, ka starp baltajiem ziediem iekritusi sarkana asins lāse un tā ir izpilējusi no manu pirkstu galiem, varbūt tā ir iztecējusi no manas sirds un tagad tur liesmo kā tāds ugunskurs vai sārts. Un, kad mēs nākamajā rītā agri pamodāmies un spilgtā saule apspīdēja mūsu jaunos, skaistos un dzīvības un mīlestības pārpilnos ķermeņus, mēs tai rītā norunājām turēties kopā pat tad, kad būs pienākuši tie gadi, kad vairs nespēsim viens otrā izsaukt šo vēlēšanos, šo negausīgo sevis atdošanu.

Dagnija gulēja uz muguras un domīga spēlējās ar saviem garajiem, tumši brūnajiem matiem.

— Dagnija un Dans. Tas skan burvīgi, vai ne?

—  Jā, — es piekrītoši pamāju. — Labak vairs nevar •kanet.

—   Var gan, — viņa teica un pasmaidīja. — Tad, kad mums piedzims dēls un mēs viņu nosauksim par Dinu.

Es mazliet pacēlos augstāk, atspiedos uz rokām un cieši ieskatījos Dagnijas sejā. Es neteikšu, ka tā būtu bijusi sevišķi skaista, taču šai sievietei piemita tik reti sastopams šarms un kaut kāda gaiša noslēpumainība, ka viņa mani jau bija pagalam savaldzinājusi un es kopā ar viņu vienmēr jutos pacilāts un laimīgs. Man nekas nebija pretim būt kopā ar viņu līdz sirmam vecumam.

j — Bet ja piedzims meita? — es uzprasīju.

—  Tas neko negrozīs, — viņa atbildēja. — Meitu mēs arī nosauksim par Dinu.

—  Var jau arī par Diānu, — es ieteicu.

—  Jeb par Dināru, — teica viņa.

Mēs iesinējāmies un atkal saplūdām kopā, vēl nekad tik asi nebijām izjutuši savus ķermeņus, un tas turpinājās ilgi, un mums bija ļoti labi, un mums neko vairāk nevajadzēja, un pa atvērto istabas logu lēni ieplūda svaigs rīta gaiss un varēja dzirdēt, kā kaut kur netālu klusi ierejas suns, iemaujas govs, gar mājas kori nošņarkst putna spārns, augstu debesīs dūc lidmašīna, un mēs noguruši klausījāmies, kā krūtīs neprātīgi sitas sirds.

Pēc stundas es braucu prom. Man kā rūpnīcas galvenajam inženierim varbūt nemaz tā arī nevajadzēja steigties, bet es vienmēr biju pieradis tieši deviņos ieiet savā darba kabinetā. Iespējams, ka tieši šī — gandrīz vai neticamā precizitāte, stingrība un noteiktība lēmumu pieņemšanā un palaikam to veiksmīga realizēšana ari bija viens no galvenajiem iemesliem, kas man atjāva jau divdesmit astoņu gadu vecumā strauji izvirzīties un ieņemt tik augstu un atbildīgu posteni.

Žigulis ripoja ātri un viegli, garām vienmulīgi slīdēja mežs, un mani arvien vairāk sāka mākt nogurums, es gandrīz visu nakti nebiju gulējis, un tagad mana galva kļuva smaga jo smaga, tā lēni vairākas reizes noliecās uz krūtīm, taču es vienmēr strauji satrūkos, nopurinājos ieslēdzu radiouztvērēju, pretim paretam garām pabrauca kāda automašīna, un es atkal ķermenī sajutu smagu nogurumu, un acis neatvairāmi vērās ciet…

Sitiens bija drausmīgs. Tas manu mašīnu vairākas reizes sagrieza tādā kā mazā virpulī, pamētāja kā tenisa bumbiņu, pēc tam es dzirdēju, kā spalgi krakšķ lūstoši dzelži, kā mašīna met vairākus kūleņus, lidz beidzot trieciena spēks to pārmala pāri ceļam un nevērīgi iemeta grāvī. No mana skaistā superžiguļa bija palikusi pāri tikai nožēlojama bleķu kaudze. Bet pats tomēr nebiju sevišķi cietis. Man tika izmežģīts vienīgi plecs un stipri saspiests krūšu kurvis. Elpot bija neiedomājami grūti. Ciešot milzīgas sāpes, es atsprādzēju drošības jostu un ar pūlēm izrāpos laukā. Pārstreipuļoju pāri šosejai un apstājos pie otra nežēlīgi sadauzītā žiguļa. Visa mašīnas priekša bija izārdīta un logs sadauzīts. Dažus metrus tālāk šosejas malā gulēja nekustīgs jauna vīrieša stāvs. Es piegāju viņam klat un redzēju, ka puiša seja ir asinīm noplūdusi, viņš gulēja tik nekustīgs, tik savādi svešs un auksts, ka es sapratu uzreiz — viņš jau ir miris. Es apsēdos ceļa malā un ilgi skatījos uz notikuma vietu. Pretējā pusē ziedēja balts margrietiņu lauks, taču tuvākā apkārtne smirdēja pēc deguma un izlijušā benzīna, kaut kur nežēlīgi gari gaudoja suns, strauji nobremzēja kāda smagā automašīna, un tad mani arvien ātrāk un nevaldāmāk pārņēma lielas, stindzinošas bailes.

Pēc pusgada mani notiesāja. Izrādījās, ka braucot esmu bijis iemidzis, un, lai gan šis miegs ildzis tikai vienu vai divas sekundes, ar to pilnīgi pietika, lai mana mašīna ieslīdētu ceļa pretējā joslā un tur sadurtos ar pretim braucošo žiguli. Tas izrādījās zagts, un bojā aizgājušais zeņķis bijis stipri piedzēries. Viņi vesela kompānija kopā ar meitenēm visu nakti kaut kur pie Ropažiem uzdzīvojuši, pēc tam viņš sastrīdējies ar kādu no draugiem, iesēdies svešā automašīnā un kaut kur neprātīgi joņojis. Un tomēr tas mani neglāba. Atklāti sakot, es arī ne mazākā mērā necentos izlocīties. Nāve ir nāve, vienalga, cilvēks ir bijis svētais vai nelietis. Lai gan mana vaina, protams, nemaz tik liela nebija. Varbūt es tai ceļa otrajā pusē atrados tikai dažus centimetrus, un, ja tas tur nebūtu dzēris, ja viņam nevajadzētu bēgt, viņš noteikti būtu braucis lēnāk… Un viss būtu oki doki. Un ja es nebūtu mīlējis, ja es būtu palicis mājās, ja man būtu bijusi cita sieviete, ja es nebūtu braucis uz darbu… Pie velna! Tad arī viss būtu oki doki. Bet kaut kādīgi tomēr nekādīgi dzīvē nesanāk šis jaukais «haptj end!». Vienmēr mēs kaut kur negaidīti paklūpam. Un tādēļ man dažreiz šķiet, ka mū ii dzīve ir kā žongliera vāle. Žonglieris to var satvert, bet var arī palaist garām… Viņam var mazliet nodrebēt roka. Var apžilbt skats. Un galu galā žonglieris var būt arī ļoti noguris vai vienkārši viņam šī spēlīte var apnikt.

Pēc četriem gadiem es atgriezos. Tas notika nupat — pirms divām dienām. Es tur ieslodzījuma vietā gandrīz vai katru dienu lūdzu savu likteni, lai tas mani paglābj no slimībām, lai paglābj no kādas jaunas nelaimes, lai palīdz izdzīvot, lai tas atļauj man atkal redzēt mūsu saulaino divistabu dzīvokli, savas mātes labestīgo seju un viņas saraudātās acis, un savas rūpnīcas pārvaldes ēku un vienkārši savu ielu, kur es dzīvoju, un sievieti, kuru mīlēju.

Taču viss izrādījās citādi. Vai nu liktenis bija kurls, vai arī žonglierim atkal mazliet nodrebēja roka. Un dzīve atsitās pret melnu sienu. Tā nokrita uz spoži nopulēta parketa, un nav vairs neviena, kas to vēlētos

pacelt.

Māte bez manis bija izturējusi tikai divus gadus. Krustmāte rakstīja, ka viņa mirusi no insulta, bet man gan šķiet — no dziļajām bēdām. Viņas vienīgais, ļoti gudrais un apdāvinātais, stipru gribu apveltītais dēls, kuram visi pareģoja apskaužami spožu karjeru un kurš pēc dažiem mēnešiem gatavojās svinēt kāzas, pēkšņi bija kļuvis par noziedznieku, par cietumnieku ar nocirptiem matiem un baltu numuru virs smieklīgi lēta melna darbatērpa.

Es ilgi nostāvēju pie mātes kapa un, asaras val<Jot, mēģināju izlūgties no viņas piedošanu. Par ko īsti — es nemaz nezinu, bet man šķita, jo ilgāk es tā stāvēšu un vairāk lūgšu, jo būs labāk gan mātei, gan man pašam. Kaps bija tīri ciešami apkopts, es noliecos un uz tā uzliku dažas dzeltenas smilgas no tās Rīgas nomales, kur inēs abi bijām pavadījuši savu jaunību.

Pēc nepilnas stundas es stāvēju Rīgas centrā netālu no Lielā pulksteņa un skatījos, kā man garām plūst labi apģērbtu cilvēku straume. Pēc četriem bezgala gariem un smagiem gadiem es atkal atrados savā dzimtajā pilsētā un biju brīvs. Ja pa šo laiku nebūtu nomirusi māte, es tagad droši vien justos laimīgs. Un, ja ne gluži laimīgs, tad vismaz apmierināts. Bet tagad man nebija kur palikt. Man nebija jumta virs galvas.

Mūsu agrākajā dzīvoklī jau dzīvoja cita ģimene, un man tur vairs nebija nekādu tiesību uz apdzīvojamo platību.

Vēl dažus brīžus padomājis, es iekāpu piektā maršruta tramvajā un aizbraucu uz Sarkandaugavu. Tur kādā skaistā mūra mājā kopš aiziešanas no mūsu ģimenes dzīvoja mans tēvs, mēs abi nebijām redzējušies ilgus gadus. Tēvs bija stipri novecojis. Viņš mani apsēdināja dziļā, ļoti vecmodīgā ar brūnu ādu apvilktā klubkrēslā un pirmajā brīdī pat nopriecājās par manu ierašanos.

Vēlāk viņš domīgs šūpoja galvu.

—   Tad tādas tās lietas …

—   Es jau neprasu pastāvīgi, — ar sausu muti sacīju. — Pusgadu, augstākais, gadu… Man tikai vajag tagad noturēties, man tikai tagad, pirmajā laikā, vajag pie kaut kā stingri pieķerties… Gan jau es atkal izsitīšos, gan iekārtošos. Darba nekur netrūkst. Bet man tieši tagad vajag sajust vismaz kaut kādu pamatu zem kājām. Tieši tagad.

Tēvs joprojām smagi šūpoja galvu un vairījās skatīties man acīs.

—    Laikam, Dan, tomēr nekas nesanāks. Tu taču pats redzi, cik mums tās rūmes… Sai istabā es dzīvoju kopā ar dēlu… Es šeit dzīvoju kopā ar Andri, bet otrajā mīt Elza. Viņa pēdējā laikā kļuvusi pavisam slimīga, nervoza, uztraucas par mazāko troksni.,. Viņa ļoti negribēs… .

Es tikko manāmi pasmīnēju.

—   Kur tad tagad Andris ir?

—  Viņam pašlaik atvaļinājums, — tēvs ātri atbildēja, nopriecājies, ka var runāt par kaut ko citu. — Viņš ir galīgi nojucis uz kalniem un tagad jau kuro reizi atkal kopā ar savu grupu atrodas Parnirā.

—   Precēties vēl netaisās?

—   Nevaru īsti saprast. — Tēvs noplātīja rokas un aši paskatījās uz bufeti. — Varbūt gribi iedzert kādu šņabi?

—   Nē. — Es pakratīju galvu un jutos ļoti savādi. Manā priekšā sēdēja sirms, nopietns un solīds vīrietis, un tas bija cilvēks, kurš mani kādreiz radīja šai pasaulei, tas bija mans tēvs, kurš mūs ar māti atstāja, kad es mācījos vēl tikai trešajā klasē, tātad pagājuši jau divdesmit divi gadi, un tieši tādēj šis sirmais un solīdais vīrietis man šķita svešs un nepazīstams. Un es viņam droši vien vēl svešāks un nepazīstamāks. Un tomēr viņš ir mans tēvs un es esmu viņa dēls.

—   Kā tev pašam ar veselību? — es painteresējos.

—  Tā nekas, — tēvs atbildēja. — Turos.

—   Strādā vēl turpat?

—   Jā. Joprojām esmu pārvaldes galvenais grāmatvedis. Varbūt tev vajadzīga nauda? — viņš ātri uzprasīja. — Es tev mazliet varētu iedot.

—   Nē, paldies, — es teicu un piecēlos. — Naudas man nevajag.

Paraudzījos apkārt. Abas istabas bija ļoti lielas un virtuve bija liela, un koridors plašs. Jutu, ka ar skaudību skatos pat uz vannas istabas pusi.

—   Man jau ilgi nevajadzētu, — es klusi atkārtoju. — Varbūt tikai uz to laiku, kamēr Andris ir kalnos… Es taču nekādu troksni netaisīšu. Ko tu …

Tēvs atkal kratīja galvu.

—   Es jau neko, dēls, bet Elza nekādā gadījumā nebūs ar mieru. Nē, pilnīgi izslēgts. Viņa tevi jau nekad nav atzinusi. Agrāk vienmēr pukojās, kad mēs kādreiz satikāmies. Tikai Andris un Andris un tevi gandrīz nekad pat nepieminēja. Bet saproti jau arī Elzu. Kas tu viņai tāds esi? Absolūti svešs cilvēks.

—  Jā, — es automātiski atkārtoju. — Absolūti svešs cilvēks.

•— Tev vajag ātri noķert kādu sievieti, — tēvs deva padomu. — Tagad izvēles ir lielum lielās. Nopērc tikai reklāmas pielikumu un …

—   Paldies, — es auksti teicu. — Tātad pilnīgi izslēgts?

—   Tā nu iznāk, — tēvs atkal noplātīja rokas. — Taču es tev došu vēl vienu gudru padomu. Tu aizej pie Vizbuļiem. Alma galu galā ir tava krustmāte, un viņai ir pat zināms pienākums tev palīdzēt. It sevišķi tādēļ, ka viņi pirms trim gadiem nopirka superkolosālu četristabu kooperatīva dzīvokli netālu no Āgenskalna priedēm. Lepna māja, lepna publika. Zinātnieki, mākslinieki, arhitekti… Viņa tevi noteikti pieņems. Es viņai piezvanīšu un no visas sirds palūgšu.

—   Labi, — es teicu. — Kur viņa dzīvo?

Tēvs iedeva Vizbuļu adresi, un es atkal braucu uz pilsētas centru. Gar tramvaja logiem slīdēja milzīgu rūpnīcu korpusi un daudzu jaunu dzīvojamo māju kvartāli, sen piemirstas vietas un nekad neredzēti cilvēki, un es vēlreiz domāju par savu tēvu un atcerējos, ka atkal esmu aizmirsis uzprasīt, kādēļ viņš mūs toreiz atstāja, un pateikt to, ka māte vēl nebūtu nomirusi, ja viņa savās bēdās nepaliktu viena, ja viņai blakus būtu bijis cilvēks, kuru visu mūžu nepārstāja mīlēt un nepārstāja gaidīt atgriežamies.

Taču māte palika viena. Un es tagad esmu viens. Gluži viens uz šīs lielās pasaules. Var jau teikt: pats esi vainīgs. Protams, teikt jau var visu ko. Bet par to var arī strīdēties. Taču pašlaik pilnīgi skaidrs ir tas, ka man toreiz totāli nepaveicās. Man tik ārprātīgi nepaveicās, ka … Taču mieru, vecīt, tikai mieru. Savaldies! Atkal tu redzi pilsētas centru, redzi, kā pa ielu joņo automašīnas, pie Pulksteņa un Bastejkalnā satiekas laimīgi cilvēki, dzīve raiti rit uz priekšu, un tev vēl ir dažas iespējas nenogrimt. Tu zini, kur dzīvo Dagnija, un, lai gan māte rakstīja, ka viņa drīz pēc manas notiesāšanas esot apprecējusies, tev tomēr paliek vāja cerība, ka viņa pa šiem četriem gadiem, iespējams, būs izšķīrusies un atkal sagribēs būt kopā ar tevi… Lai gan tāda cerība patiešām bija ārkārtīgi vāja, es tomēr nolēmu pie viņas aiziet.

Dagnijas māja atradās Veidenbaurna ielā, un es lēni uzkāpu līdz ceturtajam stāvam un mazliet nobijies piezvanīju pie durvīm. Mani pārņēma savāds uztraukums. Bija tāda sajūta, it kā es atkal stāvētu tiesas priekšā un tūlīt, tūlīt tiesnesis pasludinās jaunu spriedumu…

Dagnija neko nebija mainījusies Viņa mani laipni sagaidīja un ieveda savā lielajā dzīvoklī. Arī tas bija iekārtots ar veclaicīgām mēbelēm un šķita visai aristokrātisks. Bet varbūt tas patiešām tikai šķita. Agrāk man tā nelikās. Agrāk man daudz kas likās savādāks un nesalīdzināmi vienkāršāks.

Mazliet vēlāk Dagnija atnesa kafiju, dažādus cepumus un apsēdās man iepretim uz maza un apaļa sēdekļa. Es atlaidos uz tā paša vecā dīvāna, uz kura mēs abi pirms četriem gadiem tik bieži bijām gulējuši, un es izjutu smagu vientulību un riebīgu rūgtumu.

—   Tagad tu šeit guli ar viņu? — es mazliet indīgi uzprasīju.

—   Es tur guļu ar savu vīru, — Dagnija nopietna atbildēja.

—   Un tev ir labi? — es pajautāju.

—   Nekļūsti rupjš, — Dagnija sacīja un nolieca galvu. Viņa šai brīdī izskatījās tik nekaunīgi skaista, tik ļoti jauna un kārdinoša, ka es tikai ar milzīgām pūlēm sevi apvaldiju, lai viņai nepieskartos.

—       Zini, Dagnij, mani tur atradināja no labām manierēm un izsmalcinātas runas kultūras, — es saviebdamies sacīju.

—       Man tevis žēl, — Dagnija teica un mazliet paliecās uz priekšu. — Bezgalīgi žēl, Dan, bet tagad jau neko tur_ nevar_ darīt. Es Viesturu patiešām mīlu, mīlu pat vairāk nekā toreiz tevi…

—       Nevajag, — es klusi sacīju un nodrebēju. — Par to, lūdzu, vairs nevajag nevienu vārdu …

—       Vajag, — Dagnija turpināja. — Lai tu neiedomātos …

—   Esi mierīga. Es neko neiedomājos.

—       Tad ir labi, — Dagnija sacīja un pasmaidīja. — Es biju pārliecināta, ka tu nāc ar pretenzijām.

—       Nē! — Es strauji pakratīju galvu. — Kādas man vairs pretenzijas? Es tikai nez kādēļ atcerējos tos vārdus, ko mēs toreiz runājām.., tai pēdējā rītā. Atceries?

—   Protams.

—   Tie tev vairs neko nenozīmē?

—       Nē, — Dagnija atbildēja. — Visam, kas ar mums nolika, bija kaut kāda nozīme tikai toreiz. Tagad vairs ne.

•— Vispār jau jā, — es piekritu. — Un tomēr žēl.

Dagnija iesmējās un tad pateica banālu, pliekanu un jau tūkstoš reizes dzirdētu frāzi:

—   Ko tu padarīsi! Dzīve nestāv uz vietas.

Es paskatījos uz šo sievieti, kura man kādreiz bija ļoti tuva un kura tagad sēdēja iepretim tik tāla un auksta, ka savā zilajā kleitā atgādināja daļu no debesīm vai jūras.

—   Tev ir arī bērns? — es painteresējos.

—       Jā, — Dagnija atbildēja un turpināja apburoši smaidīt, kas man agrāk tik ļoti patika, bet tagad jau sāka kaitināt.

—   Tātad viss kārtībā?

—   Pilnīgi. Vecākiem arī nekādas vainas.

—   Patiešām brīnišķīgi, — es piekrita.

—       Ko tu īsti gribēji? — Dagnija pajautāja. — Atrādīties, ka esi vēl dzīvs?

—   Apmēram, — es caur zobiem izgrūdu.

—       Tu taču jau zināji, ka esmu precējusies, ka man ir bērns un tagad gaidu arī otro, ka nekad, pat ļoti gribēdama, es jau vairs nespēju no Viestura šķirties un ka starp mums viss jau sen ir cauri.

—  Jā, Dagnij, pilnīgi pareizi. Es to visu jau zināju.

—  Tad kādēļ tu nāci?

Mazliet apmulsu un atkal noliecu galvu. Pēkšņi jutos kā ubags un sapratu, ka tikai velti pazemojos. Un tomēr turpināju.

—       Es atcerējos, Dagnij, ka tev taču ir lielas lauku mājas… Vai tu tās nevarētu man uz kādu laiku izīrēt? Patiesību sakot, man nemaz tik daudz nevajag. Ielaid vismaz vienā istabā.

Dagnija sarāva krāsotās uzacis, un koši sarkanās lūpiņas savilkās mazliet nicīgā smīnā.

—   Esi nodomājis iestāties kolhozā?

—       Es to vēl nezinu, Dagnij. Bet šobrīd es, burtiski, atrodos uz ielas.

Dagnija mani jau kuro reizi rūpīgi nopētīja, un sapratu, es to pilnīgi fizisku sajutu, ka viņa mani nicina. Un tomēr kā muļķis atkārtoju.

—       Tikai vienu istabu, Dagnij, un uz pavisam neilgu laiku.

_— Nekas nesanāks, — viņa vēsi atbildēja un piecēlās. — Tur taču tagad pa vasaru dzīvo mana mamma ar meitu, un pēc dažām dienām ari es tur braukšu.

Es piecēlos un gāju prom.

—   Piedod, — es sacīju.

—   Nekas, — Dagnija atbildēja. — Varbūt tev vajadzīga nauda?

—   Cik tu man varētu iedot? — es painteresējos.

—   Cik tu gribētu, — Dagnija teica. — Protams, saprāta robežās.

—   Paldies, — sacīju cs un izgāju laukā.

Es pret viņu nejutu ne naidu, ne dusmas. Es Dagniju vienkārši apskaudu. Apskaudu par to, ka viņa ir laimīga, ka viņai ir kur dzīvot, ka viņai ir bērni un vīrs un vēl dzīvi ir vecāki, un viņa jūt drošu, nesatricināmu pamatu zem kājām.

Un tad vakarā atnācu šeit, pie Vizbuļiem. Saprotams, viņi mani nesaņēma ar gavilēm, bet es jau arī neko citu negaidīju. Sevišķi neapmierināts bija Kārlis. Pēc vakariņām mēs iegājām viesistabā «uz desertu», kā teica Almas tante. Galdā tika uzlikts šampanietis, banāni, daži tortes gabaliņi un šokolāde. Neko teikt, mani radinieki dzīvoja ļoti labi. Un dzīvoklis bija neparasti liels, ar plašu virtuvi, gaiteņiem, vannas istabu un pat divām tualetēm. Atklāti sakot, es pirmo reizi dzīvē atrados tik neparasti lielā un skaistā mājoklī. Un es uzreiz ievēroju, ka divās istabās atrodas gandrīz visas mūsu dzīvokļ;i agrākās mēbeles.

Almas tante mazliet apmulsa.

—    Kad māsa nomira … Tas ir, kad nomira tava māte, mēs, protams, visu vērtīgāko paņēmām sev. Izpildkomiteja dzīvokli tūlīt atdeva citiem, tā ka šīs mantas tā vai citādi būtu pazudušas.

—   Ko nu par to, — es piekritu. — Ļoti pareizi.

—   Bet ko tu tagad domā darīt? — Kārlis skarbi uzprasīja. — Dzīvosi godīgi vai arī…

Viņš visu neizteica līdz galam, taču es jau sapratu tāpat.

—   Vai tad es kādreiz esmu dzīvojis negodīgi? — atjautāju un atkal mutē sajutu sausu rūgtumu.

—  Nē, es jau neko nesaku, — Kārlis atmeta ar roku. — Bet tomēr četri gadi kopā ar bandītiem un slepkavām …

—  Jā, — es dobji teicu un cieši ieskatījos krusttēva acīs. — Visu šo laiku kopā ar bandītiem un slepkavām. Nu un tad?

—   Neesi nu kā mazs bērns, — Almas tante ātri sacīja. — Tagad ikvienam ir tiesības par tavu godīgumu šaubīties.

Es ar grūtībām noriju sāļu siekalu kamolu.

—  Un jūs arī?

Krustmāte neko neatbildēja, bet Kārlis pagrieza galvu sāņus un skatījās ārā pa logu.

—  Visādi var būt, — beidzot viņš lēni un ļoti grūti izdvesa.

Manī pēkšņi uzvirmoja melnas dusmas. Taču es atkal ātri savaldījos. Pēdējos četros gados sevi biju uztrenējis spontānu emociju apspiešanā. Es tikai asi un mazliet izbrīnījies paskatījos uz šiem abiem saviem tuviniekiem, kuri jau no laika gala bija turīgi mantā, toties nabadzīgi dvēselē. Viņi abi strādāja kādā pētniecības institūtā, un es jau agrāk vienmēr brīnījos, kam šis institūts vispār ir vajadzīgs. Tagad abi Vizbuli tur ir zinātņu doktori, bērnu viņiem nav, toties ir lielas algas, dažādi goda nosaukumi un daudz sabiedrisko pienākumu. Tā kā dzīvot viņi var un var arī demonstrēt savu pārākumu pār tiem saviem līdzcilvēkiem, kuriem dzīvē nav tik spoži paveicies.

Nākamajā rītā es aizgāju uz savu bijušo rūpnīcu, direktors bija vēl tas pats vecais, viņš mani saņēma gandrīz vai atplestām rokām. Tūlīt sekretārei palūdza uzvārīt kafiju, un mēs pēc tam vēl ilgi runājāmies par visdažādākajām lietām un notikumiem, un es viņam šo to pastāstīju arī par dzīvi ieslodzījumā, un direktors man patiešām juta līdzi.

—   Saproti pats, Dan, — viņš klusi sacīja. — Par galveno es tevi tagad pieņemt nevaru. Tavā vietā jau sen strādā cits cilvēks. Viņš gan nav tik apsviedīgs kā tu, bet sevišķas pretenzijas man pret viņu nav. Taču par ceha tehnologu es tevi ņemu jebkurā laikā. Tur kādu laiciņu pastrādāsi un tad atkal pamazām varēsi rāpties augšup …

—   Paldies, Arvīd, — es sacīju. — Man tagad vajag, saproti, tieši tagad man vajag pie kaut kā pieķerties. Man vajag noturēties.

—   Es to saprotu, — Arvīds teica. — Cik vien būs manos spēkos, es tev palīdzēšu.

Es paskatījos uz Arvīdu Lejnieku un ļoti nopriecājos. Es zināju, ka viņš vienmēr saka tikai to, ko patiešām ari domā. Viņš nekad ne no kā nebija baidījies un šo rūpnīcu vadīja jau ilgus gadus. Viņš vēl bija viens no tiem retajiem vecās gvardes cīnītājiem, kuriem galvenais dzīves saturs bija un palika vienīgi Iemīļotais darbs, vienīgi vēlēšanās ar šo darbu un ieņemamā amata tiesībām cilvēkiem izdarīt pēc iespējas vairāk laba. Viņš nekad savā karjerā nebija meklējis personisku labumu. Viņam vienkārši patika strādāt, un to prasīja ari no citiem.

—   Kā tev ir ar dzīvošanu? — Arvīds pajautāja.

—   Svaki, — es atbildēju. — Pagājušo nakti pārgulēju pie krustmātes, bet vispār… Rūpnīcai ari nekā nav?

— Nupat to māju nodosim, ko sākām celt vēl tavā laikā, taču tur visi dzīvokļi bija aizņemti jau tad, kad arhitekti to tikai projektēja.

Es saprotoši pamāju.

—   Tev pēc iespējas ātrāk jādabū pierakstīšanās, — Arvīds turpināja. — Bez tās es tevi nevarēšu pieņemt pat par strādnieku.

Es atkal saprotoši un skumji pamāju ar galvu, jo skaidri zināju, ka krustmāte ar savu Kārli varbūt mani ielaidīs vēl dažas naktis pārgulēt, bet savā lepnajā un dārgajā dzīvoklī nemūžam nepierakstīs.

Tā arī notika. Kad es vakar vakarā par to viņiem ieminējos, abi Vizbuļi ilgi palika atvērtām mutēm, jo laikam maldīgi juta uzbrukumu viņu tiesībām, ērtībām un visam šim krāšņajam īpašumam.

—   Nekad nebiju iedomājusies, ka tu varētu būt tik nekaunīgs, — krustmāte nicīgi un mazliet nobijusies sacīja. — Mēs tevi pieņēmām, katru dienu tagad barojam, bet tu uzreiz …

Man šķita, ka vecā Alma tūlīt sāks raudāt, lai gan man pašam arī uz brīdi acīs iesitās asaras. No dusmām, no sava nespēka un viņu pazemojuma.

—  Tev beidzot jāsaprot, — Kārlis noteiktā balsī teica un pagalam uztraukts ar rūtainu kabatas lakatiņu slaucīja savu spīdīgo pakausi. — Tev jāsaprot, lai cik tas arī būtu rūgti un nepatīkami, bet tev jāsaprot, ka tu tagad neesi nekas vairāk kā vienīgi izbijis cietumnieks. Tev jāsāk no nulles. Tu esi bijušais kriminālnoziedznieks un tāds varbūt paliksi visu mūžu. Bet mēs esam visā republikā pazīstami cilvēki, zinātnieki, gandrīz vai ar Eiropas vārdu, esmu institūta direktora vietnieks… Vai tu pats nesaproti, ka mēs to nedrīkstam darīt?

—   Piedod, krusttēv, — es klusi sacīju, — bet es patiešām to nesaprotu. Kādēļ?

Kārlis pārstāja berzēt galvas vidu un izbrīnījies paskatījās uz mani.

—   Tu pa .šiem četriem gadiem esi galīgi aizmirsis tādus vārdus kā «prestižs», «autoritāte», «sabiedriskais stāvoklis»?

—   Nē, es tos neesmu aizmirsis, — es grūti sacīju. — Bet vai tādēļ tavs «sabiedriskais stāvoklis» pēkšņi kļūs zems,, ja es šeit pie jums kādu laiku padzīvošu?

—   Iespējams, — Kārlis skarbi sacīja. — Pat ļoti Iespējams.

—   Ja tas patiešām ir tik viegli un muļķīgi sagraujams, — mazliet izsmējīgi teicu, — tad es par šo tavu «stāvokli» nedodu pat apdegušu sērkociņu.

—Un tu vēl uzdrošinies tā runāt?! — krustmāte svētā sašutumā iesaucās. — Tev gan mums vajadzētu pateikt paldies. Par tām vēstulēm, par tām paciņām, par mūsu tagadējo viesmīlību …

—   Es jau to arī saku, krustmāt. Paldies, — klusi nomurmināju un vēlreiz jutos pazemots. Mans lepnums ar to nespēja samierināties, un es atkal jutu uzliesmojam niknumu un dusmas.

—  Bet vairāk nu gan no mums neko neprasi! — Kārlis vēlreiz pacēla balsi. — Tagad brīvs esi, tev ir tādas pašas tiesības kā visiem pārējiem padomju pilsoņiem, ej pie attiecīgām instancēm un prasi, karo un cīnies! Gan jau viņi tev kaut kā palīdzēs.

Pacēlu galvu un paskatījos uz krustmāti. Viņa sēdēja, atlaidusies dziļā atpūtas krēslā, un šķirstīja kādu žurnālu angļu valodā. Viņa jau bija stipri paveca, kā arvien centās ģērbties tumši pelēkās drēbēs un izskatījās pēc pensionētas skolotājas. Taču, jo ilgāk es skatījos, jo ātrāk sapratu, ka viņa tomēr neizskatās ne pēc skolotājas vai aptieķnieces, bet gan mats matā līdzinās manai mātei. Pāri visam ķermenim man pārskrēja karsts saviļņojuma vilnis, es nodrebēju, -jo sāpīgi bija apzināties, ka arī viņai tagad esmu kļuvis svešs un nevajadzīgs.

—   Almastant, — es ar mazliet drebošu balsi sacīju un skatījos parketa grīdā. — Silvija taču bija tava māsa …

—   Nemēģini mani iežēlināt! — Almastante negaidīti skaļi iekliedzās. — Es to pati zinu! Un zinu, ka tikai tu, tu, Dan, tieši un vienīgi tu viņu tik pāragri iedzini kapā! Tu! Un tādēļ labāk klusē! Klusē un priecājies, ka es tevi vispār esmu ielaidusi pāri slieksnim! Bet dzīvot tu šeit nevarēsi! Pat neceri! Šodien Rozentāles kundze jau apvaicājās, kas man tas būšot ar tiem īsi apcirptajiem matiem unjēto praķīti mugurā…

—  Naudu par mēbelēm mēs tev atmaksāsim, — Kārlis sacīja. — Tu man rīt atnāksi līdzi uz kasi, un mēs būsim kvitā. Bet šeit dzīvot, kā jau tev Alma paskaidroja, tu tomēr nevarēsi. Viss! Vēl tikai šo nakti un…

Un viņi abi aizgāja citā istabā skatīties televizoru.

Tagad šī nakts ir pagājusi. Viss. Patiešām viss. Es vairs nevēlos dzīvot. Man, protams, vēl paliek daudzas un dažādas iespējas. Es varētu braukt uz Bamu, varētu braukt uz kādu citu triecienceltni, varētu šeit, Rīgā, iestāties darbā jebkurā celtniecības organizācijā un pierakstīties kopmītnē… Taču visa vakardienas saruna ar Vizbuļiem, ar tēvu un Dagniju un visas bezgala rūgtās atmiņas, viss pārdzīvotais un mana nežēlīgā vainas apziņa atkal sajaucas rūgtā jo rūgtā kamolā un smacē nost.

Dans smagnējām kustībām piecēlās no dziļā atpūtas krēsla un kā mēnessērdzīgais izslīdēja no dzīvokļa. Izgājis uz ielas, viņš nepievērsa uzmanību ne lietum, kas spēcīgi gāza no pēkšņi satumsušajām debesīm, ne garām braucošiem satiksmes līdzekļiem, ne arī tam, kas ar viņu pašlaik notiek. Dans apmēram pēc pusstundas nokļuva Torņakalna stacijas apkaimē. Tur visapkārt kā melni zirnekļa tīkli skrēja un vijās desmitiem dzelzceļa sliežu, un tad, kad Dans no pagrieziena redzēja izšaujamies kādu smagsvara vilcienu, viņš lēni apgūlās uz sliedēm, it kā pat mazliet ērtāk iekārtojās, aizvēra acis un nodomāja: «Tagad būs labi. Tagad būs labi. Tagad būs labi gan man, gan viņiem visiem.»

Dans tā gulēja krietni ilgi, taču nekas nenotika. Viņš gan dzirdēja, kā visapkārt smagi dreb zeme, un juta, kā zem viņa viegli dreb pelēkie akmeņi, bet tieši ar viņu nekas tomēr nenotiek. Viņš stipri izbrīnījies pacēla galvu un redzēja, ka ejošais vilciens aiztrauc pa blakus sliedēm. Zeme vēl drebēja, kad Dans piecēlās un diezgan vienaldzīgs nodomāja, ka nāve viņam atkal brīnumainā kārtā ir paskrējusi garām, un kur lai es tagad eju, un kam es esmu vēl vajadzīgs?

Un tad viņš nodrebēja un spēji sastinga. Bija tāda sajūta, it kā nupat viņš sejā būtu saņēmis drausmīgu sitienu. Vai arī nazi starp lāpstiņām. Vai ari lodi pakausī. Dans pēkšņi ārkārtīgi asi un skaidri atcerējās to bojā gājušo puisi pēc traģiskās avārijas uz šosejas, atcerējās viņa agri nosirmojušo māti, kura tagad ari dzīvo viena, ir bezgalīgi vientuļa un nelaimīga.

Dans pārgāja dzelzceļa sliedēm un sāka iet ātrāk.

AR MUGURU PRET SIENU

droši vien tādēļ, lai vēl vairāk pastiprinātu ieslodzīto sāpes un izmisumu, lai viņos radītu ārprātīgas ilgas un skumjas, lielais un varenais cietums bija uzcelts apbrīnojami skaistā vietā. Tieši iepretim kameru restotajiem logiem klusi šalca mierīga jūra, pa labi varēja redzēt mežiem apaugušus kalnus, bet pa kreisi pletās rūpīgi iekopts parks, augļu dārzs un līdz apvārsnim ziedošs rožu lauks. Skaidrajās debesīs, kā vienmēr, mirdzēja spilgta saule, un tās zeltainie stari nesaprotamā maigumā glāstīja melno akmeņu sienas. Kad šim cietumam ielika pirmos pamatus, apkārtne, protams, izskatījās nedaudz savādāka un tā bija pilnīgi neapdzīvota. Bet līdz ar cietuma uzcelšanu visā plašajā apkaimē tūlīt sākās dzīvinoša rosība. Vispirms tika uzbūvēts plats ceļš, pa kuru nekavējoties uz drūmo savrupmāju veda ieslodzītos, to skaits vienmēr bija atkarīgs ne tikai no valdnieku žēlastības un pat ne no iedzīvotāju paklausības vai dumpīguma, bet galvenokārt no šo valdītāju tīri personiskām īpašībām. Jo valdnieks bija varenāks, jo mazāk viņā mita drosmes; gļēvums radīja bailes, bet bailes savukārt jebkuru valdnieku darīja despotisku un nežēlīgu. Dzīvoja valdnieki, kuri bija ar mieru šai cietumā ieslodzīt gandrīz vai visus valsts iedzīvotājus, un bija arī tādi, kuri neieslodzīja nevienu, bet plašajā cietuma pagalmā rīkoja krāšņas masku balles. Pats par sevi saprotams, ka šie jautrie vīri nekad nevaldīja ilgi, viņi ātri krita par upuri intrigām un galma sazvērestībām, jo pat dažiem kārtīgiem un ne visai turīgiem

pilsoņiem bija absolūti nesaprotams, kā tik liela un varena valsts var pastāvēt bez sava cietuma un saviem ieslodzītajiem.

Pēc tam blakus lielajam cietumam tika uzcelta maza baznīca, kur parasti svētdienas rītos uz nāvi notiesāto piederīgie varēja aizlūgt par aizgājušo dvēselēm un pie reizes no visaugstākā izlūgties arī gādību un rūpes par kārtējā valdnieka veselību un gudro prātu.

Turpat netālu tika ierīkota plaša jo plaša kapsēta, un dažreiz pat šķita, ka vienveidīgās kapu rindas aizsniedzas daudz tālāk par tālo apvārsni, tālāk par debesīm un nesalīdzināmi tālāk pat par vistālāko bezgalību — tik daudz pa šiem aizgājušajiem gadsimtiem bija karots, slepkavots un iznīcināts, tik daudzi bija kārti un nošauti, tik daudz bijis dažādu nodevību, skaudības, nežēlīgas varaskāres, tik bieži liktenīgas nejaušības pie vadības stūres bija nolikušas sīkus, bailīgus un aizdomu pilnus, ar lieluma māniju saslimušus cilvēciņus, ka beidzot vienprātīgi tika nolemts zemi pietaupīt, kapsētu vairs nepaplašināt, bet upurus turpmāk sadedzināt — un ar šādā veidā iegūto mēslojumu labāk darīt auglīgākus ne visai auglīgos valsts tīrumus un pļavas. Tas bija ne tikai ārkārtīgi gudrs, bet arī savlaicīgs lēmums, jo tagad visi vel dzīvi palikušie kurnētāji vēlreiz varēja pārliecināties, ka valdnieks patiešām dziļi rūpējas par savas tautas labklājību un tās nemitīgo augšupeju.

Un tā visā visumā valsts sarežģītās problēmas pamazām atrisinājās, dzīve raiti virzījās uz priekšu, arvien augstāk un augstāk, bet tiem, kuri atradās apakšā, šķita, ka laiks jau sen ir apstājies. Cietumā nebija neviena pulksteņa, neviena kalendāra, un ieslodzīto, kas kādreiz tika reģistrēts ar 7 991 217. kārtas numuru, tas ļoti uztrauca. Viņš šai cietumā atradās tik ilgi, ka

skaidri atcerējās vienīgi to, ka pašlaik rit divdesmitais gadu simtenis, bet, vai pašreiz vēl ir šā gadsimta četrdesmitie vai jau deviņdesmitie gadi, viņš vairs nezināja.

Ieslodzītais lēni pagriezās pret logu, ar abām rokām cieši satvēra masīvos dzelzs režģus un sasprindzināts raudzījās uz zilo jūru. No tās puses pūta spirgts ziemeļu vējš, un virs lēzenajiem viļņiem kliegdamas lidoja kaijas. Viņš šo vēju bija elpojis katru minūti, katru dienu bija skatījis šo jūru un klausījies skaļajos putnu kliedzienos, bet tas nekad neapnika, tieši otrādi. Ar katru mūžībā aizplūstošo minūti un dienu asais vējš, jūra un putnu dziesmas viņam kļuva arvien tuvākas un nepieciešamākas. Tic, kas viņu turēja šai ieslodzījumā, savā ziņā bija krietni pārrēķinājušies. Apkārtnes diženums neradīja ne sāpes, ne arī ārprātīgas ilgas pēc brīvības. Ieslodzītais dienu no dienas stāvēja pie aizrestotā loga un par visu redzēto atklāti priecājās. Un vēl viņa būtību pildīja liels izbrīns gan par jūras bezgalīgo plašumu, par zivīm ūdenī un putniem gaisā, par tālumā lēni aizslīdošiem mākoņiem, gan par vēju un to, ka viņš vēl joprojām ir dzīvs un spēj visu to skatīt un ārkārtīgi asi izjust šo brīnišķīgo dabas skaistumu.

Ieslodzītais mazliet pavērsa skatienu sānis un kā apburts raudzījās uz parku, augļu dārzu un plašo rožu lauku. Viss viņa ķermenis no satraukuma notrīcēja, un uz dvēseles malas uzgūlās smags prieks. Ieslodzītais jau kuro reizi izjuta lepnumu un vārdiem neizsakāmu sava spēka varenību. Katra šī dzīvā cilvēka šūna, katrs apziņas mirklis skaļi kliedza, ka tieši viņš,viņš — ieslodzītais Nr. 7 991 217 ir daudz spēcīgāks, daudz lielāks un nezūdošāks par jebkuru no šīs pasaules tirāniem. Jo nekad neviens no šiem varenajiem neko varenu nebija radījis. Visi šie ķeizari, imperatori, fīreri un dažādu sugu diktatori jau no laika sākuma bija tikai iznīcinājuši, bija laupījuši, nepārtraukti karojuši, viņi neko citu nezināja, un visas cilvēku dzimtas radīto vērtibu sagraušana bija viņu patiesais aicinājums un slepkavošana — nožēlojams amats.

Bet cilvēks, kas stāvēja pie sava cietuma šaurā loga, bija Radītājs. Arī viņš neko citu nezināja kā vienīgi savu darbu un amata prasmi. Viņš nenodarbojās ar mākslu, viņš nebija filozofs, viņš necirta akmeni, nerakstīja grāmatas, nemeklēja skaņas. Sis cilvēks parasti strādāja ar kapli un lāpstu. Viņš pat vairs neatcerējās, kad to bija sācis darīt, bet tas katrā ziņā bija loti sen. Viņš šeit bija ieradies kāda nezināma spēka dzīts un nekavējoties sācis rakt zemi. Tas bija viņš — Dārznieks, kas šo tuksnesīgo zemeslodes malu pārvērta līdz nepazīšanai. Tas bija Dārznieks, kas aizvēla smagos klints bluķus, nostiprināja jūras krastu, iedēstīja mežu, izraka upēm jaunas gultnes, iekopa dārzu un izveidoja ne ar kādām krāsām neuzgleznojamo rožu dārzu. Viņš bija strādājis ilgi un pamatīgi. Dārznieks šo bezgala drūmo vietu pārvērta gaišā priekā. Cilvēki šurp brauca no malu malām un dziļā cieņā un apbrīnā vēroja pasakainos meža nostūrus, kokos neredzētus augļus un rozes, kuras izdvesa dīvainas, vēl nesajustas smaržas. Šeit varētu būt vai tīrā paradīze, ja vienīgi tepat blakus neatrastos nolādētais cietums. Melnā ēka ar savām drūmajām akmens sienām ne tikai pārvērta apkārtējo ainavu, bet bija arī viena no drausmīgākajām vietām, kur topošais pasaules valdnieks turēja ieslodzītus visus, kas bija pret viņu atklāti cīnījušies, gan arī pat tos, kas tikai domāja un uztvēra šo pasauli kaut mazliet savādāk nekā diktators un viņam paklausīgā valdība.

Un tad kādu vakaru pie mājas "durvīm, kur kopā ar sievu un bērniem dzīvoja Dārznieks, pieklauvēja daži cilvēki, teica, ka esot nomaldījušies, ļoti nosaluši, un lūdza ielaist. Dārznieks atvēra durvis, viņus apsēdināja lielajā istabā uz grīdas un klusēdams cienāja ar tēju. Un tad atnācēji Dārzniekam vēl teica, ka viņi esot brīvības cīnītāji un jau ilgus gadus karojot pret Lielo Valdnieku. Jūs esat partizāni? Dārznieka sieva satraukta uzprasīja. Jā, atnācēji atbildēja. Mēs esam pretošanās kustības dalībnieki. Mani tas neinteresē, Dārznieks sacīja. Mani gan, teica Dārznieka sieva. Lai viņi iet prom! Lai viņi aizvācas! Viņi mūs iegrūdīs nelaimē! Atnācēji drūmi saskatījās. Un tad viņi vēl sacīja, ka beidzot esot jāuzspridzina melnais cietums, ka esot jāatbrīvo visi tur ieslodzītie cilvēki, visi nevainīgie; jāatsvabina viņu cīņu biedri un cietums jāiznīcina kā ienīstās varas, kā fašisma simbols. Ja jums tas jādara, tad dariet, Dārznieks viņiem teica. Es jums varu novēlēt vienīgi sekmes. Bet nekas nesanāks, atnācēji viņam atbildēja. Sekmju nebūs. Cietums ir pārāk labi apsargāts. Tad neko darīt, Dārznieks sacīja. Ja tas nav iespējams. Nē, tas tomēr esot iespējams, atnācēji iebilda. Uzspridzināt var un to varot izdarīt vienīgi viņš — Dārznieks. Jo Dārznieks katru dienu brīvi staigājot pa visu cietuma teritoriju, viņam tas atļauts, neviens viņu nekad nepārbaudot, viņš varot nākt un iet, kad gribot, jo viņam taču katru dienu jāatjaunojot puķu dobes, kas apņem krāšņo soda vietu, un katru dienu jānotīrot nošauto upuru asinis. Jā, tas tā ir, Dārznieks piekrita. Darba daudz. Un bez tam viņam vēl katru dienu vajagot aplaistīt un uzpost cietuma komandanta dārzu. Jā, tā tas ir, Dārznieks sadrūmis vēlreiz piekrita. Bet tāds jau man darbs — visu radīt no jauna, mūžīgi atjaunot, nevis iznīcināt. Un tevi komandants labi iere

dzot, atnācēji teica. Tur neesot ko kaunēties, Dārznieks viņiem atbildēja. Jebkurš augsts sava amata meistars tiekot labi ieredzēts. Nē, mēs tev neko nepārmetām, atnācēji teica. Tas viss esot pat ļoti labi. Tas viņam palīdzēšot ātrāk izpildīt tautas pasludināto spriedumu — uzspridzināt ienīsto cietumu un nogalināt komandantu. Kas būs, ja es šo uzdevumu nepieņemšu? Dārznieks painteresējās. Nebūšot nekas, viņam tika atbildēts. Bet Dārznieks ar savu apņemšanos un šā sprieduma izpildi varētu sekmēt vispārējo Uzvaru, Taisnīgumu un Mieru. Tas nav tik viegli izdarāms, Dārznieks pēc ilgām pārdomām teica. Protams, atnācēji piekrita. Tas būšot ellīgi grūti. Cietums ir pārāk liels un smags, Dārznieks atkal iebilda. Lai to uzspertu gaisā, būs vajadzīga vismaz tonna spridzināmā. Jā, tā apmēram varētu būt, atnācēji apmierināti māja ar galvām. Mēs materiālu sagādāsim. Bet tad no šā ārkārtīgi spēcīgā sprādziena, Dārznieks nobālis sacīja, gaisā taču uzlidos ne tikai cietums, bet tiks izpostīts arī liegais jūras krasts, nobruks kalni, izdegs apbrīnojamais parks un lielais augļu dārzs, un cietuma smagie akmeņi nosegs pasakaino rožu dārzu, kur cilvēki nāk atpūsties, smelties spēku un mīlestību. Es būšu iznīcinājis pats savu darbu, sava mūža veikumu. Padomā, atnācēji viņam teica. Mēs jau to neuzspiežam, bet kādam tas tomor būs jāizdara. Cietums ar komandantu ir jālikvidē. Nevēlo dārzu vai jūras krastu. Labāk pažēlo cilvēkus, lairi smok cietuma sienās. Kuriem katru dienu cietuma pagalmā tiek izpildīts nāves sods. Padomā par nežēlīgo komandantu, kas personificē fašisma būtību, aklu, trulu naidu pret citām tautām un atsevišķiem cilvēkiem, un, beidzot, godājamo meistar, dižo Dārzniek, galu galā padomā arī par mums, par cīnītājiem, par sevi, savu sievu un bērniem! Mums vi*

sicm cietumā jau sagatavotas vietas. Visiem, jo mēs runājam citā valodā, mums ir cita kultūra un atšķirīgi uzskati par sabiedrības attīstību, par taisnīgumu, progresu, godīgumu, cilvēka cieņu un varonību. Ja mēs tagad neiznīcināsim cietumu, tad šis cietums un melnā varmācība ar laiku iznīcinās ne tikai mūs pašus, bet arī visu mūsu tautu un vēl daudzas citas tautas. Padomā, Dārzniek! Tev beidzot vajadzētu saprast, ka cilvēkam taču ir absolūti vienalga, vai viņu nogalina starp kailiem akmeņiem vai rožu dārzā. Galvenais ir nepic|aut, ka cilvēks tiek iznīcināts, ka viņu diendienā nomāc sveša varmācība.

Dārznieks to saprata. Viņš jau to saprata ļoti sen, bet vienmēr bija cerējis, ka darbs un saule, mierīgā jūra, mežu šalkoņa, rožu smaržas, augļu garša un putnu dziesmas, šī brīnišķīgā daba, neaprakstāmais pasaules skaistums un cilvēka vienreizīgums šajā pasaulē ar laiku tomēr spēs darīt cilvēku labāku, taisnīgāku, godīgāku un gudrāku, ka tas ar laiku cilvēkā nomāks vai pat iznīdēs visu ļaunumu, nežēlību, tieksmi uz vardarbību un par katru cenu un ar jebkuriem līdzekļiem būt pārākam par citiem.

Nē, nākamajā rītā, stāvot jūras krastā, Dārznieks nodomāja. Nav ne mazākās jēgas sēt labību, ja ražu novāc ienaidnieks. Nav ne mazākās jēgas iestādīt koku, ja no tā vēlāk tiks taisītas karātavas. Un rozes netiek vis liktas vāzēs, bet gan aiznestas uz kapiem. Dārznieks savos sapņos bija vīlies. Izrādījās, ka cilvēks un šī netaisnīgā pasaule nav labojama ar skaistumu un labsirdīgumu, ar darbu un labiem piemēriem. Kaplis un Dārznieka griba bija gaužām neievērojami un sīki puteklīši, salīdzinot ar ugunszīmēm izrotātajiem tankiem, automātiskajiem ieročiem, milzīgo okupācijas armiju un birokrātiskajām uzraudzības iestādēm. Dārznieks apzinājās savu bezspēcību un sava nemitīgā, neiedomājami grūtā darba bezmērķību. Viņš smagi apsēdās jūras krastā, ilgi raudzījās uz tālo apvāršņa malu un gribēja jau padoties šai aukstajai tukšuma sajūtai, bet tad pēkšņi ieraudzīja gar ūdens malu ātri skrienam savus daudzos bērnus; viņi turpat netālu draiski spēlējās ar baltajām kaijām, un tad no mājām vēl atskrēja kaķis un suns un viņi visi turpināja jautri rotaļāties, un pēc tam viņi iebrida jūrā un aicināja klāt arī zivis, un zivis tūdaļ paklausīja, un tā viņi tur smējās un jautri draiskojās — cilvēki, zvēri un dzīvnieki, brīvie un pieradinātie, un tas viss atkal pasauli parādīja tieši tādu, kādai tai vajadzēja būt. Parādīja pasauli brīvu, saprotošu un harmonisku; bez nīstās ugunszīmes, bez melnajiem formas tērpiem, bez apspiestības, ļaunuma, naida, briesmām un bailēm. Pasauli, kāda tā arī noteikti būs un kāda pastāvēs, ja tikai cilvēki būs pietiekami drosmīgi par šādu pasauli cīnīties, ja tie drošās un taisnīgās nākotnes vārdā nebaidīsies kaut ko sev nozīmīgu zaudēt, kad varbūt ne visi, bet vismaz lielākā daļa no cilvēku dzimtas būs gatava par šādu pasauli iet nāvē.

Dārznieks aizgāja mājās, dziļi pagrabā noslēpa graudus, dažus jaunos stādus un ūdens trauku. Pēc tam viņš sagaidīja nakts ciemiņus un turpmākās nedēļas rūpīgi un ar apskaužamu centību kopa cietuma komandanta mājas apkārtni, viņa dārzu, cietuma pagalmu, soda vietu, raka zemi gar melnās ēkas sienām un pamatiem, pēc tam vēl dažas nedēļas strādāja kalnos, jūras krastā un rožu dārzā. Pēc trīsdesmit septiņām dienām viss bija gatavs. Dārznieks savu uzdevumu bija izpildījis teicami un tagad tikai gaidīja pavēli, lai varētu nospiest pogu. Dārznieks vienīgais zināja, kur atrodas uzspridzināšanas iekārta, kas ar smalkiem, tikpat kā neredzamiem vadiem bija savienota ar visu cie« tumu, komandanta māju un apsardzes torņiem. Vēlāk izrādījās, ka Dārznieks ne tikai brīnišķīgi veicis savu darbu, bet bijis arī ļoti viltīgs un tālredzīgs. Izrādījās, ka viņš drošības labad ierīkojfs vēl daudzas uzspridzināšanas iekārtas un tās noslēpis apkārtējos parka un meža kokos, jūras krastā, augļu dārzā un rožu laukā. Viņš varēja pēkšņi nomirt vai aiziet bojā, tas neko daudz nemainītu. Atlika tikai kādam apzinīgi vai arī pilnīgi nejauši mežā sākt lielākā platībā izcirst kokus, dārzā nozāģēt ābeli, nostiprināt kāpas vai nomīdīt rozi, kad tievie pavedieni pārtrūktu un visa tuvākā apkārtne acumirkli uzlidotu gaisā …

Dārznieks gaidīja pavēli. Taču pavēle nez kādēļ nenāca. Dienas gausi ritēja uz priekšu, bet pavēle joprojām vēl nenāca. Nenāca ari jau tagad labi pazīstamie nakts ciemiņi. Toties pēc kāda laika atnāca bargi vīri melnos formas tērpos, Dārznieku arestēja un nekavējoties aizveda uz lielo cietumu. Tur viņu ieslodzīja šaurā kamerā bez loga un gultas un trīs dienas par viņu nelikās ne zinis. Dārznieks gulēja uz aukstās akmens grīdas, sadrūmis skatījās biezajā tumsā un nekādi nevarēja saprast, kādēļ viņš šeit atrodas. Dārznieks bija pārliecināts, ka strādājis ļoti uzmanīgi un nav pielaidis ne mazāko kļūdu. Un tikai tad, kad Dārzniekam jau otro reizi bezsekmīgi tika pielietotas pirmās kategorijas nopratināšanas metodes, viņš beidzot visu uzzināja. Izmeklēšanas kamerā ieveda jaunu puisi, kuru Dārznieks bezgala pārsteigts tūlīt pazina. Tas bija viņa Māceklis, centīgais un enerģiskais zēns, kuram Dārznieks vairākus gadus pēc kārtas bija mācījis rokās pareizi turēt kapli, kopt zemi un pareizi izraudzīties stādus; šim zēnam Dārznieks bija centies iemācīt arī putnu un dzīvnieku valodu, amata prasmi un mīlestību uz cilvēkiem, uz zemi un debesīm. Māceklis pavisam vēl nesen bija teicis, ka viņš Dārznieku par to nekad neaizmirsīšot, ka visu mūžu viņam būšot pateicīgs un kaut kad vēlāk par godu Dārzniekam noteikti no balta akmens stikla izkalšot lielu pieminekli. Bet tagad šis pats skaistais un labsirdīgais Māceklis stāvēja kopā ar Dārznieka mocītājiem un, ļauni smīnēdams, rādīja ar roku.

Jā, tas ir viņš. Māceklis izmeklētājiem teica. Es vairākas reizes esmu dzirdējis, kā šis cilvēks nelabvēlīgi atsaucas par pašreizējo varu un bieži satikās ar cilvēkiem, kurus jūs meklējat. Bez tam viņš ir izveidojis vairākas jaunas rožu šķirnes un tās nosaucis — «Brīvība», «Atbrīvotāja», «Rita gaisma» un vienu pat par «Sarkano», lai gan pats zieds esot pilnīgi balts. Un bez tam es vēl vairākas reizes esmu dzirdējis, kā viņš ar citiem ļaudīm runāja kaut ko par cietuma uzspridzināšanu.

Pratinātāji uztraukušies saskatījās. Vai tas esot tiesa? Viņi prasīja Dārzniekam. Nē, Dārznieks atbildēja, tas nepavisam neesot tiesa. Jaunais cilvēks droši vien būšot kaut ko sajaucis vai visu līdz galam nesapratis.

Bet pratinātāji savukārt nesaprata, kādēļ Dārznieks tik ilgi un ietiepīgi liedzas, kādēļ pacieš tik smagas, prātam neaptveramas mocības, ja tāpat viss jau ir pilnīgi skaidrs. Mācekļa stāstījums neizraisīja ne mazāko šaubu, vienīgi izmeklētāji nekādi nespēja noticēt par šā cilvēka nodomu uzspridzināt cietumu. Tas bija absolūti neiespējami, un tādēļ vēlāk Augstā tiesa šo apsūdzības punktu nemaz neņēma vērā, bet Dārznieku tiesāja par brīvdomību un to, ka viņš bez oficiālo varas iestāžu atļaujas bija uzdrošinājies radīt neapstiprināta standarta augus un tiem patvarīgi devis dažādi iztulkojamus nosaukumus. Tie bija ļoti smagi noziegumi, tie apdraudēja valsts drošību un tās varenību, un tādēļ Augstā tiesa vienbalsīgi Dārzniekam piesprieda nāves sodu, bet ar tā izpildīšanu nez kādēļ kavējās.

Dārznieks beidzot atgāja no loga, jau kuro reizi skumji paskatījās uz savas kreisās rokas ietetovēto skaitli 7 991 217 un apmierināts iesmējās. Ja jau ir tik daudz ieslodzīto, tad acīmredzot valsts varenība top arvien mazāka, tās idejas kļūst vājākas un valsts atrodas gandrīz vai sabrukuma priekšā. Pat ļoti iespējams, ka šis lielais cietums ir tās pēdējais atbalsta punkts. Un tādēļ Dārznieks nervozēja, viņš pāri mēram sāka uztraukties un ar nepacietību gaidīja, kad viņu beidzot vedīs uz soda izpildīšanu. Būtu ļoti skumji, ja iesāktais darbs netiktu novests līdz galam, uzdevums paliktu neizpildīts, un tad varbūt vēlāk būtu kauns skatīties cilvēkiem acīs. Daudzi būs cīnījušies, daudzi aizgājuši bojā, daudzi būs veikuši dažādus varoņdarbus, bet tu būsi tikai vienkārši nomiris. Protams, arī tas nav maz, bet, ja visapkārt valda tumsa un tu pat neesi mēģinājis atrast gaismu… tad ne tikai tavu dzīvi, bet pat nāvi neviens neredzēs, neviens nejutīs līdzi un tā būs bijusi pilnīgi velta. Dārznieks apzinājās, ka viņš savu mūžu jau sen piepildījis, ka ne tikai ar savu darbu ir meklējis, bet katru dienu cilvēkiem ari devis gan spožu gaismu, prieku, gan tiem izraisījis vēlēšanos būt tīrākiem un godīgākiem un kaut nedaudz pamēģināt izprast to, ko mums nekad līdz galam nesaprast. Sī cietuma iznīci-1 nāšana bija tikai viņa dzīves papilduzdevums, kuru viņš bija uzņēmies aiz līdzjūtības pret cietējiem.

Lēni atvērās kameras durvis, un ieslodzītais pārsteigts ieraudzīja, ka viņam lēni, pašpārliecināti smaidot, tuvojas bijušais Māceklis. Tas bija ģērbies labās, augstākās kvalitātes drēbēs, bija labi nobarojies, un varēja just, ka šis cilvēks ar sevi un pasauli ir ārkārtīgi apmierināts.

Esiet sveicināts, Meistar, Māceklis teica un sveicienam pacēla izstieptu roku. Es jūs ilgi neesmu redzējis. Un ari es tevi, nelieti, Dārznieks viņam atbildēja. Labāk nebūtu rādījies acīs! Kādēļ tu mani nodevi, nolādētais? Kādēļ? Tagad šā cietuma jau vairs nebūtu, es būtu spējis kaut mazliet mazināt cilvēku ciešanas, kaut mazliet būtu spējis apturēt Jaunumu un veicinājis tik ļoti nepieciešamo Uzvaru. Nerunā muļķības, cilvēk, Māceklis teica. Tas viss ir velti. Lai gan tu patiešām esi Dižs Meistars, arī tu tomēr patiesībā esi tikai vājš cilvēciņš un neko daudz nespēj. Cietums nav iznīcināms, tāpat kā nekad nav iznīdējams cilvēku ļaunums un nav mazināmas viņu ciešanas. Jebkurai tautai jebkuros laikos vienmēr ir bijuši savi varoņi un savi nodevēji. Tad kādēļ tu prasi? Kas to lai zin, cik es ilgi būtu bijis par to Mācekli? Nez vai man kādreiz būtu izdevies jūs pārspēt. Un, ja tas arī izdotos, tad droši vien tikai pašās mūža beigās. Bet tagad, būdams vēl ļoti jauns, es jau esmu ne tikai dārznieks, bet pats Galvenais Dārznieks!

Un viņš lepni jo lepni iesmējās.

Tas viss ir nield, ieslodzītais teica. Tu jau vari būt Galvenais un pat visu Galveno Galvenais, bet kāda tam jēga, ja tu neproti savu darbu?

Bijušais māceklis brīdi nekustīgi stāvēja, tad lēni pagriezās un, galvu noliecis, izgāja laukā. Pēc dažām minūtēm kamerā ienāca nežēlīgais komandants, nostājās miera stājā un ar savu aso skatienu ieurbās ieslodzītā sejā.

Man oficiāli jāziņo, komandants teica, ka tieši pēc stundas jums — ieslodzītajam Nr. 7 991 217 un vēl sauktam par Dārznieku — tiks izpildīts tiesas piespriestais nāves sods. Dārznieks drūmi pasmaidīja un nodomāja, cik tomēr viss šai pasaulē ir savāds. Par manu nogalināšanu paziņo cilvēks, kuram pašam piespriests nāves sods. Tā kā pamazām sāciet vien gatavoties, komandants teica. Vai mani pakārs? Dārznieks painteresējās. Nē, komandants atbildēja, kļuva vaļīgs un sāka pat staigāt pa šaurās kameras telpu. Jūs tiksiet nošauts. Ziniet, pie tās pašas sarkano ķieģeļu sienas, kur jau parasti tas notiek. A, Dārznieks atviegloti uzelpoja. Tad ir ļoti labi. Jūs nu pats redzat, komandants sacīja, ka mēs pat pret saviem ienaidniekiem izturamies diezgan humāni. Jo nošaušana patiešām ir visai viegls nāves veids. Varat man ticēt. Es taču šauju katru dienu. Jā, es to zinu, Dārznieks pagriezās sānis un dziļā riebumā novērsās no virsnieka melnā formas tērpa, no baltās miroņgalvas uz augstās cepures un spožā dzelzs krusta, kas viņam mirdzēja ap kaklu. Jūs esat liels sava aroda speciālists. Jā, jā, komandants piekrītoši māja ar galvu. Tā ir ļoti noderīga profesija. Mums pēc iespējas ātrāk dižā impērija jāattīra no nevēlamām personām. Bet jūs man patiešām ir žēl. Kādēļ jūs to darījāt? Varējāt taču mierīgs kopt savus dārzus, stādīt tikai tādas rozes, kādas jums liek, nevienam nerunāt pretī, ik pēc laiciņa publiski apliecināt savu padevību pastāvošajai iekārtai, šai jaunajai kārtībai, un viss būtu kārtībā. Vai tad tas bija tik grūti? Un vai tad tagad būs vieglāk? Nē, komandanta kungs, Dārznieks sacīja un piegāja pie loga. Viņa rokas un lūpas mazliet drebēja. Tas nemaz nebija tik grūti, un kura varmācīga nāve tad ir viegla? Bet es vairs nevarēju ar mīlestību kopt zemi, kuru jūs diendienā nomīdījāt. Cilvēki rozes vairs neiegādājās dzīves prieka brīžos, bet tikai savās izmisuma un sāpju dienās. Augļus noēdāt jūs, bet mūsu pašu cilvēki nīka trūkumā. Darbs zaudēja mērķi un savu diženumu. Tādēļ es arī labāk izvēlējos nevis padevību, bet gan cīņu. Protams, komandanta kungs, es jau varētu ne tikai ik pēc laiciņa, bet katru dieva dieniņu jums apliecināt savu lojalitāti, savu uzticību; jūs taču pats zināt, cik daudzi cilvēki to vien dara, kā klaigā par savu idejisko pārliecību, klanās un cildina jūsu vadoni, bet patiesībā viņiem nekas nav svēts — ne jūsu šķietamā varenība, ne mūsu tautu nesalaužamā griba jūs uzvarēt, lai turpmāk vispār no cilvēku dzīves izzustu kari, lai turpmāk valdītu tikai miers un mēs visi varētu godīgi strādāt; lai cilvēki droši varētu atnākt šai skaistajā jūras krastā, varētu mīlēt un tiem nebūtu nepārtraukti jādomā par to, ka viņiem aiz muguras atrodas cietums.

Vai patiešām jūs bijāt nodomājis šo cietumu uzspridzināt? Komandants jautāja. Kā tad, Dārznieks atbildēja. Es par to vien domāju. Bet tas taču ir absurds, komandants nebeidza brīnīties. Tas nekādi nav iespējams. Cietums ir tikpat varens un stiprs kā mūsu fīrera griba un visa mūsu lielā impērija.

Jūs maldāties, Dārznieks sacīja. Bez šaubām, viena cilvēka griba dažreiz var būt ārkārtīgi stipra, bet kādē) tad tāda nevarētu būt vēl kādam? Piemēram, man? Neniekojieties, komandants labsirdīgi pasmaidīja. Kā jūs tā vispār varat salīdzināt? Mūsu vadoņa gribai taču paklausa milzīgas armijas, visa mūsu impērijas un okupēto teritoriju iekšējā pārvalde, daudzas citu zemju valdības, bet kas paklausa jums? Man neviens, Dārznieks sacīja un atkal paskatījās uz tuvo jūru. Viss ir tieši otrādi. Es sevī pašlaik iemiesoju to daudzo cilvēku, to visu tautu spēku, enerģiju, naidu un gribu, kuras cīnās pret jums. Cilvēki jau no laika gala man vienmēr devuši kādu uzdevumu. Vispirms mūsu tālie senči, kad tie tikko iznāca no meža, man lika nolīst līdumu. Pēc tam man vajadzēja art zemi, iekopt laukus, sēt graudus un uzcelt māju. Tas biju es, kas kādreiz pieradināja govi un zirgu, aitu un suni un visu pārējo, kas cilvēkiem tik nepieciešams. Bet ko esat pieradinājuši jūs? Mēs esam pieradinājuši cilvēkus pie ieročiem, komandants sacīja. Un tas ir nesalīdzināmi derīgāk un mūsu sabiedrībai daudz nepieciešamāk nekā cilvēkus radināt pie grāmatām, rožu smaržām vai visa pārējā skaistuma. Kas ir labāk, Dārzniek? Jūsmot par puķi vai karavīra drosmi? Klusi vērot austošās dienas gaismu vai arī skaļi apbrīnot mūsu nepārspējamās uzvaras? Visu mūžu baidīties par savu neizbēgamo galu vai arī nāvi nicināt? Viss atkarīgs no izraudzītā mērķa, Dārznieks viņam atbildēja. Arī es cienu mūsu karavīru drosmi un noliecu galvu vīrišķības priekšā. Jo mēs taču cīnāmies pret tumsu, bet jūs pret gaismu. Jūsu liktenis ir jau izlemts. Jums nav ne mazāko izredžu, komandanta kungs. Atklāti sakot, jums nekad nav bijis nekādu izredžu.

Komandants apsēdās uz vienīgā krēsla, sastinga, un viņa stingrajā stājā un sejā uz mirkli pavīdēja šaubas un varbūt pat tikko pamanāmas bailes. Komandants noliecās, ilgi domīgs vēroja akmens grīdu un savus spoži nospodrinātos zābakus, tad pacēla galvu un pievērsa skatienu ieslodzītajam, kurš stāvēja, atspiedies pret kameras sienu un dīvaini smaidīja, it kā tam pēc stundas nevajadzētu aiziet vis mūžībā, bet tikai līdz jūras krastam paelpot svaigu gaisu. Jūs esat pārāk mierīgs, komandants mazliet izbrīnījies teica. Vai jūs maz apjēdzat notiekošo? Jā, Dārznieks piekrītoši pamāja. Kā tad nu ne! Es visu saprotu un visam esmu gatavs. Tad ir labi, komandants teica un piecēlās. Ziniet, es jūs nemaz negribu nogalināt, itin nemaz, bet saprotiet pats — tas ir mans pienākums. Nu nē, ieslodzītais strauji iebilda. Nevienam nav pienākums šai pasaulē būt par bendi. Tāpat kā nevienam nav pienākums būt ari par Dārznieku. Sos amatus cilvēki vienmēr izvēlējušies paši, neviena nepiespiesti, brīvprātīgi, tikai un vienīgi savas melnās vai baltās sirds aicināti. Komandants lēni gāja uz durvīm. Jūs bijāt labs Dārznieks, viņš klusi teica. Un mani bērni pie jums bija pieraduši. Varbūt es vēl kaut ko varu darīt jūsu labā? Paldies, komandanta kungs. Ko nu vairs? Tomēr, tomēr, komandants iebilda. Varbūt jūs pirms nāves vēlaties satikties ar savu sievu? Es to varu nokārtot. Nē, nē, nevajag! Kādēļ viņai sagādāt liekas sāpes? Bet jūs viņai varētu pateikt, ka ar mani nekas slikts nav noticis, ka esmu tikai aizgājis uz tālajām meža pļavām apraudzīt jaunos stādījumus. Tas viņu nomierinātu un atstātu cerības. Komandants noraidoši purināja galvu. Tas tomēr būs par daudz prasīts, jo visa mūsu varenība un valsts vara galvenokārt jau balstās uz to, ka mēs nekad nevienam neatstājam ne mazākās cerības. Dārznieks rūgti iesmējās. Tad nu nekā. Padomājiet, komandants teica. Es labprāt jums gribētu ar kaut ko pakalpot. Nu tad pakalpojiet arī, Dārznieks sacīja. Soda brīdī neaizsieniet man acis! Tas taču ir jūsu varā, vai ne? Komandants atkal kļuva domīgs. Es pārkāpšu pastāvošās instrukcijas, viņš teica. Rūpīgi izstrādātie noteikumi paredz visiem sodāmajiem cieši aizklāt skatu… Nu, bet izņēmuma kārtā… vienīgi jūsu labā…

Tieši pēc stundas ieslodzīto Nr. 7 991 217 noveda lejā cietuma pagalmā un nostādīja ar muguru pret sarkanu ķieģeļu sienu, kas bija no vienas vietas izraibināta ar ložu šāvienu atstātajām pēdām. Dārzniekam acis neaizsēja, un tagad viņš pilnīgi skaidri varēja redzēt spilgto sauli un skaudrās debesis, zilo jūru un balto krastu, zaļo mežu un sarkano rožu lauku, augstos kalnus un zemās ielejas; viņš šo pasauli redzēja ļoti tuvu, un to* mēr tā no viņa jau atradās bezgalīgi tālu; Dārznieks skaidri savu acu priekšā redzēja visa sava padarītā darba grandiozumu, tā vērienīgumu un neaprakstāmo skaistumu. Un tagad es pret to stāvu aci pret aci, ar muguru sajūtu auksto akmens sienu, pirksti satausta man vienīgajam zināmo ķieģeli un plauksta satver auklas galu. Esmu mierīgs. Es, Cilvēks, šo pasauli esmu kādreiz radījis, es to spēju arī sagraut, ja tikai līdz ar to varu sagraut šo cietumu, garo kareivju ķēdi un komandantu, kas jau grasās dot pavēli nošaut kārtējo upuri, nezinādams, ka pats kļuvis par upuri daudz lielākam, daudz augstākam mērķim un proti — Taisnīgumam.

Komandants jau lēni sāka celt roku, kad Dārznieks tomēr pasteidzās pirmais un strauji parāva auklas galu. Tai pašā mirklī atskanēja apdullinošs sprādziens — un Dārznieks vēl paspēja ieraudzīt, kā sabruka melnā cietuma mūri, kā sagruva kalni, kā no jūras pacēlās milzīgs vilnis un strauji vēlās šurp; Dārznieks vēl paspēja ieraudzīt, kā netālu pirms viņa atvērās zeme un tajā iebruka, lai varbūt uz mūžīgiem laikiem tur pazustu, trulā šāvēju ķēde, komandants ar savu sakropļoto domāšanu un nožēlojamo bendes amatu un māceklis, kas grūtā darbā nebija centies kļūt par Meistaru, bet gan izvēlējies daudz vieglāko ceļu — kļuva par nodevēju.

Un tad pēc neilga laika pazuda arī vecais Dārznieks, pirms tam vēl paspējis sajust prieku un tādu pašu laimi kā tad, kad tikko bija ķēries pie pasaules izveidošanas. Jo arī tagad pat iznīcinādams viņš atkal kaut ko noteikti Radīja.

Varbūt aklajiem gaismu.

KONFRONTĀCIJA — 79

Cilvēks mira.

Viņš gulēja piesniguša lauka vidū un ar plati ieplestām acīm skatījās zilajās debesīs, kur gar tās rietumu malu klusi aizpeldēja balts mākonis, aizlidoja kāds putns un pēc stundas norietēs saule.

Cilvēks mēģināja pakustēties, bet tas neizdevās. Viņš gulēja balta sniega lauka vidū un lēnām iesala ledū. Cilvēks šeit bija pakritis jau rīta pusē, viņš atradās pie skaidras apziņas, bet piecelšanos bija atlicis. «Vēlāk, vēlāk, vēl mazliet.» Saule spīdēja tieši sejā, un bija jauki tā gulēt, kad tevi apņem siltums, tīrs sniegs, zilas debesis, tālumā redzamais mežs un iemidzinošs klusums.

Viņš nogulēja visu dienu, ļaudamies tai brīnišķīgajai sajūtai, kad visapkārt ir miers un tevi neviens neredz un tu arī nevienu netraucē. Bet, tuvojoties vakaram, saules stari kļuva arvien aukstāki, tie lēnām nemanot pa dienu pakusušo sniegu atkal darīja cietu, un, kad beidzot cilvēks gribēja piecelties, viņš to jau vairs nespēja. Cilvēks bija piesalis. Viņš to apzinājās ārkārtīgi skaidri. Viņš pilnīgi fiziski sajuta, kā sacietējušais sniegs un ledus sagrābj drēbes un ar milzīgu, nepārvaramu spēku iesūc sevī. Caur biezo sniega segu pievelk arvien tuvāk un tuvāk aukstajai, melnajai zemei. Tagad viņš bija piekalts. Važās sasiets. Viņš bija sagūstīts. Ikviens senās Romas galeru vergs bija daudz brīvāks nekā tagad viņš.

Cilvēks saprata, kas viņu sagaida.

Sis lauks atradās tālu no apdzīvotām vietām. Tu vari kliegt — neviens tevi nedzirdēs. Tu vari saukt — neviens neatsauksies. Neviens neatsteigsies palīgā. Neviens neatnāks, lai tevi izkaltu no šīm aukstajām ledus bruņām.

Neviens nekad neatbrīvos.

Cilvēks nejuta bailes. Viņš vienīgi juta sāpīgu žēlumu par aizejošo dienu, par tik īsu un pilnīgi velti nodzīvotu mūžu un dusmas par to, ka šī atziņa atnākusi tik vēlu. Kur tā bija agrak? Kādēļ tikai tad, kad neko jau vairs nespējam izdarīt, kad esam piesisti krustā, mēs pēkšņi apzināmies savu dzīvi un likteni, savas rīcības sekas, visu, ko varējām, bet neizdarījām?

Cilvēks mēģināja pagriezties uz sāniem, bet neizdevās. Kreisais plecs tikai uztvēra spēcīgas sāpes, un viņš pirmo reizi mūžā sajuta, kā smaržo sniegs. Un tad es droši vien vēl spēšu sajust, ko runā zeme, dzied garām lidojošie putni, ko grib man pasacīt mežs, gaiss, neredzamās zvaigznes, tālu esošie cilvēki un tik tuvā bezgalība. Un tad es izgaisīšu Lielajā Vientulībā.

Cilvēks pievēra acis, un viņš ieraudzīja kādu vecu, pussagruvušu lauku māju, kur šobrīd mita cilvēks, kas viņam kādreiz bija devis Dzīvību. Radījusi šo vienreizējo izdevību — Dzīvot. Tur mita Māte, un tagad viņš ar izmisīgām pūlēm mēģināja atcerēties tās seju, bet nespēja. Viņš mēģināja atsaukt atmiņā viņas acis, matus, rokas, viņas augumu un balsi, bet nespēja. Viņš bija aizgājis pārāk tālu. Vienaldzības aukstā siena viņu jau sen bija atdzinusi šai baltajā sniega laukā, un tagad viņš velti mēģināja izlūgties piedošanu. Viņš taču visu laiku bija zinājis, ka viņam ir māte, ka viņa jau ilgus gadus dzīvo viena tai vecajā, pussabrukušajā lauku mājā un vientuļajos ziemas vakaros dēlam joprojām ada zeķes, skatās pulkstenī un uz nekad neaizslēgtajām durvīm. Ieklausās suņa rejās un caur vakara tumsu skatās uz ce|u. Un viņa jau sen ir aizmirsusi, kā grūtajos pēckara gados tevi sūtīja skolā un kā pēc tam tevi aizvadīja uz lielo pilsētu vēl lielākā skolā. Māte ir aizmirsusi arī to, ka savam dēlam vienmēr sūtīja naudu, kā sūtīja paciņas ar āboliem un krējuma burkām. Viņai to nevajag atcerēties, bet tu to nedrīkstēji aizmirst. Un viņa tevi gaida ciemos ne tādēļ, lai tu beidzot pateiktu paldies, un ne arī tādēļ, ka tu esi viņas Dēls.

Cilvēks ievaidējās. Viņš sajuta stindzinošu aukstumu. Atvēra acis un ieraudzīja, ka saule vēl nav norietējusi. Tā vienīgi bija kļuvusi drausmīgi auksta. Viņš atkal pievēra acis un jau dziestošajā apziņā ātri kā nodzīvotais mūžs pazibēja dzīves mirkļi, kurus viņš negribēja, bet kurus vajadzēja atcerēties. Domas plūda vienmērīgi un lēni, te atkal spēji izšāvās no apziņas dzīlēm un dega spoži kā brīnumsvecītes.

«… auksts sniegs, šis aukstais laiks un aukstā saule. Un es pats auksts kā saule un sniegs. Es kādreiz gribēju būt liels. Es gribēju būt izcils un ievērojams. Mani slava vilināja gluži tāpat kā kādreiz Dienvidamerikas mežoņus stikla krellītes. «Tad, māt, tad. Mazliet vēlāk.» Zēl, bet šis «vēlāk» tā arī nekad nepienāca. Pienāca vājums. Pienāca meitene baltā kleitā. Tūlīt aiz stacijas pazuda aizejošs vilciens. Un sliedes, kas kaut kur izbeidzas. Dzīve atduras pret kapsētas vārtiem. Nāve gluži kā suns man nolaiza seju. Varēja krist sniegs. Bet tas sasalst starp maniem pirkstiem. Un visi sapņi sasalst. Un mana mīlestība, griba, vēlēšanās, manas sāpes, īslaicīgais prieks un manas dzīves tukšums. Tas tagad piepildās ar rūgtumu, nožēlu un dažām asarām, kuras arī beigu beigās sasals. Es uz to vilcienu nepaspēju. Sliedes vēl atbalso dobjo riteņu troksni, vēl gaisā virmo mašīnista raidītais signāls un sadegušas eļļas smarža, bet vilciens jau pazudis aiz asā ceļa likuma. Tagad jāstāv tukšajā stacijā un jāgaida brīnums. Bet brīnums pa lielākajai daļai ir tikai nejaušība, turpretī dzīvē viss notiek likumsakarīgi, pat šie daži nejaušie brīnumi, kas palaikam atgadās ar cilvēkiem un viņu dzīvēm. Vilcienu nedrīkst nokavēt. Neko nedrīkst nokavēt — pat īstajā laikā nomirt. Bet man dzīvei tomēr jāpasaka, man tai noteikti jādara zināms, cik neiedomājami grūti un smagi no tās šķirties kā Parādniekam. Es nelūdzu piedot savus grēkus. Es nelūdzu dzēst vekseļus. Es pat nelūdzu piedošanu. Es izlūdzos — Laiku. Es gribu būt brīvs. Es šeit nevēlos nomirt. Man vēl jāredz māte, meitene baltā kleitā un mans bērns. Es beidzot gribu iet, jo pārāk ilgi esmu stāvējis uz vietas. Manas kājas būs nosalušas, un tomēr es gribu no šejienes doties prom. Dzīvība slēpjas kustībā un mūsu drosmē. Nē! Pat mirkli pirms nāves prātā nāk muļķības! Pali dzīvība — šis vienaldzīgais, neapzinīgais asins riņķojums pa mūsu ķermeni pats par sevi taču nenozīmē absolūti neko! Neko! Tas ir tikai elementārdaļiņu, atomu un molekulu veiksmīgi izdevušās kombinācijas skrējiens pa noslēgtu apli. Un ne vairāk. Daudz nozīmīgāka un nesalīdzināmi vērtīgāka par mūsu kailo dzīvību ir cilvēka Dzīve. Un tas, kāda mums tā izdodas. Impulsīvā, no cilvēka gribas neatkarīgā asinsrite un sirdsdarbība un tai pretim mūsu pašu apzinīgā, mērķtiecīgā, dažādu vēlēšanu, ilgu un jēgpilnas noslogotā darbība šai pasaulē un tikai vienreiz dotajā dzīvē. Bet man neizdevās. Mutē sakāpj rūgtums, it kā tur būtu iebirusi sauja pelnu. Var būt, ka tā arī ir. Varbūt tieši šobrīd sadeg vēl atlikušā dzīves daļa un mana pēdējā vēlēšanās — būt atkal brīvam. Izrauties no šā aukstuma, sniega un ledus gūsta. Beidzot aizmirst, iznīcināt savu salto vienaldzību pret apkārtējo pasauli un cilvēkiem šai pasaulē. Patiesībā ļoti tuviem, dārgiem un vajadzīgiem cilvēkiem. Saviem radiniekiem. Arī visi svešie un nepazīstamie galu galā kaut kādā veidā un sakarībā ir mūsu tuvinieki. Mēs taču visi esam Cilvēki. Un vēlreiz žēl, ka šī atziņa parasti atnāk par vēlu. Pa lielākajai daļai tikai tad, kad jau dzirdam skanam zvanus. Smagus — kā mūsu aklums un vieglus — kā mūsu pašu iedomātais personiskais spožums. Mēs sevi cenšamies apkraut ar visdažādākām lietām, naudu un slavu. Mēs gribam mirdzēt spoži kā zvaigznes vai arī kā kristāla trauki aiz mūsu bufešu stikliem. Mēs gribam … Bet daudzi no mums taču nespēj aizdegt pat sveci. Nespēj paņemt plaukstā kvēlojošas ogles un no tām izpūst uguni. Mēs pārāk veikli esam iemācījušies viens otru apžilbināt un apmānīt. Tas mums sagādā prieku un pat dīvainu baudu. Mēs jūtamies kā Uzvarētāji, lai gan patiesībā esam Zaudētāji. Mēs taču piemānījām paši sevi. Mēs iedomājāmies, ka rēķins krājkasē vai pagultē noslēpts naudas žūksnis, spožs limuzīns, augsts amats un vasarnīca ir patiesais visu vērtību, cieņas un citu apbrīnas mērs. Bet daudzreiz šis ārējais spožums ir tikpat vājš, cik mazā apgaismes spuldzīte radiouztvērēja skalā. Par zvaigznēm nemaz nerunājot. Labāk parunāsim par mūsu Atbildibu. Par Cieņu, ko izpelnāmies ar godīgu darbu. Par mūsu dvēseles skaidrību. Par mūsu Līdzjūtību. Par patiesu Cilvēcību. Par Labestību un Pašaizliedzību. Par Mīlestību. Kādēļ tik daudzi mūsu sabiedrības locekļi, vadoties vienīgi pēc izdevīguma principiem, savu egoistisko tieksmju dzīti, nevienam neprasot atļauju, šīm vērtībām tik krasi pazemina kursu? Kur ir tā Birža? Kur jūs esat, sīkie grāmatveži? Enerģiskie mākleri? Neslēpies! Es taču tevi redzu. Un redzu arī tevi. Un tevi. Un tad vēl un vēl… Bet visu centrā — es pats. Es pats esmu bijis šīs biržas Prezidents. Direktors — rīkotājs. Un rīkojis tikai pats sevi, savu dzīvi, domas, vēlēšanos, līdz ar to celdams savu pašapziņu un materiālo labklājību. Gar citiem man nav bijis daļas. Acīmredzot kļūdu esmu pielaidis jau pašos pamatos. Man vajadzēja sākt no apakšas, bet es sāku no augšas. Tagad mūs pašus un visu, ko esam sagrābuši, iegādājušies, vajadzētu ievietot nocenoto preču tirgotavās. Mūs — visus šos prezidentus, baņķierus, skopos vekseļu turētājus un augļotājus, sīkos aprēķinātājus un ubagus, viltotājus un spekulantus, azartiskos spēlētājus, kuru dzīves spēlē likmes ir mūsu līdzcilvēku pašsajūta, dzīvesprieks, apmierinājums, vēlējumu piepildījums un dažreiz pat dzīvība. Protams, protams. Mums par laimi mēs dzīvojam tādā pasaules daļā, tādā valstī un sabiedrībā, kur praktiski neiespējami viltot naudu, turēt akcijas, būt baņķierim vai ubagam. Bet daudziem spēlēt tomēr gribas. Riču rači lai paliek bērniem. Mēs apgrozām citas — morālās vērtības. Tās paceļam vai devalvējam. Sakām, uzklausām un ticam vārdiem, kas mūs ielīksmo, dara laimīgus vai apbēdina. Mēs gribam būt bagāti gan ar naudu, mantām, gan mūsu sabiedrības un visas cilvēces garīgajām vērtībām. Pēdējos gados gan vairāk ar naudu un lietām. Valūtai vajadzīgs zelta segums. Grīdai — krāsa un paklājs. Istabai griesti. Un pēc tam šī istaba noteikti jāpiegāž ar visdažādākām mantām. Un, jo tās dārgākas, jo lepnāk! Pēc tam vēl jānopērk automašīna un jāuzceļ vasarnīca. Kādēļ mēs tik bieži sevi gribam apliecināt tikai šādā ceļā, šādā primitīvā veidā? Kādēļ es vienmēr apskaudu cilvēkus, kas bija turīgāki par mani? Un kādēļ tik daudzi savukārt apskauda mani? Tagad, guļot vienam šai bezgalīgajā sniega laukā, tas viss šķiet riebīgi smieklīgi, naivi un pagalam nevajadzīgi. Tagad es nicinu šos krājējus. Nicinu aprobežotos, kuri iedomājas savu cilvēka vērtību un prestižu pacelt vai uzspodrināt, ņemot palīgā naudas maku vai savu dienesta stāvokli. Tagad es neieredzu visus, kuri gan darbā, mākslā, lietās un cilvēku savstarpējās attiecībās vispirms meklē un atrod tikai izdevīgumu. Man, bet ne tev. Viss tikai man. Si pasaule, sabiedrības radītās vērtības, visi priekšmeti, mantas un pat tu. Un līdz nelabumam neieredzu viltotājus. Visus, kuri tā paša izdevīguma dēļ tik vienkārši un viegli vilto vārdus, savu izskatu un izturēšanos, savas jūtas, temperamentu, domas un pat smaidu. Kam tad lai cilvēki tic? Tie ir viņi, kuri ik dienu pārējos cenšas padarīt neticīgus. Tie ir viņi, kuri mēģina pārējos saliekt, bieži sagādājot vilšanos un sāpes. Viņi vienmēr ir gatavi raudāt par saplēstu rubli, bet paliek vienaldzīgi, saplēšot kāda cilvēka dzīvi.

— — — Es tevi lūdzu, Likteni, — atbrīvo mani! Tu taču nupat pret mani biji labvēlīgs. To, ko es neizdomāju un nesapratu visas savas dzīves laikā, es izdomāju un sapratu dažās minūtēs. Tagad esmu kļuvis cits. Es esmu pārvērties. Varbūt tā ir daudzu cilvēku rūgta ironija, nežēlīgs liktenis vai viņu dzīves paradokss — tieši tad, kad esi pārvērtējis visu savu mūžu un visas dzīves pamatvērtības, kad esi tām uzlicis visaugstāko cenu, tu vairs neko nespēj iesākt, tev vienkārši pietrūkst Laika. Tu savu mūžu jau esi nodzīvojis — un tagad kopā ar sevi to vari iesaldēt ledū. Bet man vēl noteikti jāredz Māte, jāredz meitene baltā kleitā un jāredz mans Bērns. Man vēl kalnā jāuzveļ akmens. Man vēl vajag aizstaigāt līdz sava tēva sētai un jāapskatās, vai nav aizbirusi aka. Man vajag izkalt pieminekli. Man uzartajā laukā jāiesēj grauds. Man jāizrok tunelis. Man jāizbūvē ceļš, Mans Ceļš. Piedod, māt! Es vēl tomēr pamēģināšu. Es aizmirstu šos vārdus — «vēlāk, vēlāk». Vēlāk nekas jau vairs nebūs. Viss jāizdara šodien. Tieši šodien un ne vakar vai rit tev ir jābūt labam. Tieši šodien tev jābūt godīgam, vienkāršam, pieticīgam, šodien tev jāstrādā, jāmīl, jāredz pasaule un jāprot citu cilvēku nelaimes priekšā noliekt galvu. Tev jābūt Cilvēkam. Bet es vienmēr esmu gribējis būt vispirms amatpersona vai arī ar retu un augsti vērtētu profesiju apveltīta persona. Es arvien esmu gribējis izcelties/ Es kādreiz jaunībā vēlējos kļūt rakstnieks, bet nespēju uzrakstīt ne rindu. Tad es sapņoju kļūt par mākslinieku, bet nenopirku pat krāsas. Es gribēju būt ārsts, bet nespēju saprast citu sāpes. Es gribēju būt lidotājs, bet vienmēr esmu baidījies no augstuma. Par mani smējās. Tā iznāca, ka jaunībā grozījos spējīgu cilvēku sabiedrībā, kur neieredzēja ikvienu, kas bija talantīgāks par viņiem, vai arī tos, kuriem nepiemita nekādu talantu. Es pabeidzu celtniecības fakultāti un ātri izsitos vadošā darbā. Man piemita apbrīnojamas spējas smaidīt un jau iepriekš uzminēt augstākstāvošu cilvēku domas. Es pratu pielāgoties jebkurai situācijai un jebkuriem apstākļiem. Un nenoliedzami — es pratu vadīt. Tas viss kopā par mani radīja priekšstatu kā par teicamu, brīžiem pat nenovērtējami vērtīgu darbinieku. Tāds es arī biju. Es veikli pratu apvienot valsts intereses kopā ar vispārīgām celtniecības un sava paša personiskajām interesēm. Nē, ne es zagu vai meloju, bet tā gandrīz pats no sevis sanāca, ka man radās plaša pazīšanās, daudz ietekmīgu draugu, kuriem varēju izpalīdzēt un kuri nekad neatteica izpalīdzēt arī man. Un tā pavisam nemanot ar laiku es tiku pie plaša dzīvokļa, dienesta un personiskās automašīnas un pie lepnas vasarnīcas jūras krastā. Man ir vairāk nekā pieklājīga alga un vispār ārpus darba diezgan bezrūpīga dzīve. Un, tā dzīvodams, es pavisam aizmirsu … Piedod, māt! Es aizmirsu, ka tu man esi. Es aizmirsu tevi un savu bērnību. Un tavu sūri pelnīto naudu un atsūtītās paciņas, noadītās zeķes, tavu vecumu un vientulību. No sākuma es domāju vispirms iekārtot savu dzīvi, sasniegt virsotni un tikai pēc tam… «Vēlāk, vēlāk.» Bet kas vispār ir — «pēc tam…?». Un dīvaini — sasniedzot virsotni, es būtībā nekļuvu lielāks, bet gan sīkāks. Es biju pazaudējis vienu no cilvēku visskaistākajām un vērtīgākajām īpašībām — Vienkāršību. Es sāku kaunēties no savas Mātes. No tavas necilās slaucējas profesijas, no mūsu vecās mājas, no sagruvušās akas un kūts smakām. Es sāku kaunēties pat no tā, ka esmu dzimis laukos. Es taču tomēr biju. daudz pārāks par citiem. Un pavisam drīz es sāku kaunēties arī no Meitenes Baltajā Kleitā. Viņa bija tik tīra un skaidra — kā neparasts kalnu kristāls. Es viņu satiku savas pirmās darbavietas sarīkojumā, viņa sēdēja pašā galda galā un ik pēc brīža man uzmeta klusu, mazliet noskumušu skatienu. Tas mani savaldzināja. Es šo meiteni iemīlēju un viņu gribēju darīt laimīgu un jautru. Tikai tai pirmajā vakarā es pret tevi biju atklāts un patiess. Mani vārdi tevi apreibināja, bet es patiešām līdz tam vēl nebiju saticis nevienu tik skaistu meiteni. Tu apreibināji arī mani, un, ja es būtu pavisam cits cilvēks, bez sava aukstā aprēķina, mēs, mīlas noreibuši varētu nodzīvot līdz sirmam vecumam. Tu neko neprasīji un tev neko arī nevajadzēja kā vienīgi — Mīlestību. Bet jau pēc dažām dienām es uzzināju, ka tu strādā mūsu pārvaldes sistēmā par krāsotāju, un pēc dažiem mēnešiem es no tevis aizbēgu. Es biju jauns, spējīgs un ļoti perspektīvs inženieris, un toreiz" man šķita, ka šāds sakars priekš manis ir pārāk apkaunojošs, bet priekš tevis pārāk pagodinošs. Es aizmirsu tavas skaidrās acis. Es aizmirsu tavus vārdus un elpu. Es aizmirsu tavu balto, bezgala tīro ķermeni, kuram neviens pirms manis vēl nebija pieskāries. Un vēlāk es centos aizmirst pat to, ka tu man dzemdēji Bērnu. Es visus šos gadus par viņu neesmu ne interesējies, ne citādi licies zinis. Es nemaksāju pat alimentus. Tu biji pārāk lepna, lai… Bet es biju pārāk nožēlojams, lai… Kādu bagātību man tev tagad vajadzētu dot, lai tu vismaz atver durvis un jauj paskatīties gan uz sevi, gan uz manu dēlu? Kādu? Kad? Kur? Kur jūs esat, cilvēki? Kādēj jūs nenāciet man palīgā? Es taču esmu viens un pamests. Es esmu palicis bez spēka. Bet es jau visu saprotu. Tādiem kā es liktenis žēlsirdīgs var būt tikai līdz zināmam laikam. Un, ja tomēr to dažreiz izdodas apmānīt, cik gan ilgi tu mānīsi pats sevi? Cilvēki taču visu redz un visu atceras. Tagad man kguns pašam no sevis. Pasaule lēnām apgriežas ar kājām gaisā. Vai, pareizāk sakot, —

viss beidzot nostājas savās vietās.-

- Un beidzot, beidzot es jūtos laimīgs! Beidzot!

Likteni, uzgaidi! Laiks, pagaidi! Doma, uzkavējies! Nepazūdiet kopā ar mani! Sis mirklis man jāizmanto. Sis mirklis ir pārāk svarīgs. Kāda jēga man bija visu to saprast, ja šīm atziņām un domām nesekos darbība? Ja es arī turpmāk palieku piekalts pie ledus, pie šī baltā sniega lauka, pie zemes? Neviens pat neuzzinās, ka es kaut vai dzīves pēdējā brīdī tomēr spēju sevī atrast tik daudz spēka, lai visu pārvērtētu, lai pārliktu cenu birkas, lai apzinātos savu niecību un turpmāk gribētu dzīvot citādi, daudz savādāk un labāk. Būtu ļoti muļķīgi, netaisni un nežēlīgi nomirt šai laimes brīdī, šai domu apskaidrībā un vēlmē visu griezt par labu. Neviens pat neuzzinās, kur esi palicis? Kur pazudis? Kur es apglabāts? Es vēl neesmu pelnījis tik izcilu godu — būt cilvēkam bez savas kapa vietas. Es nevaru tikt pielīdzināts Nezināmam kareivim. Kādos ierakumos, kādos grāvjos, mežos, piesnigušos laukos un tīreļos tu atdevi savu Dzīvību? To zina visi un tomēr nezina neviens. Tieši tādēļ tev tagad visur ir uzcelti pieminekļi. Un Mūžīgā uguns kā mūsu pieticīgā pateicība. Tevi tāpat kaut kur gaidīja Māte, Meitene un Bērns. Tava nāve bija daudz briesmīgāka un tomēr nesalīdzināmi cildenāka par manējo. Jo tavu dzīvi un darbību vadīja daudz augstāks mērķis un uzdevums. Ar to salīdzinot, manējais un man līdzīgo mērķis ir vairāk nekā nožēlojams. Tā ir rietošās saules staros izgaistoša mirāža. Un tas izcilais franču lidotājs, domātājs un rakstnieks? Kur ir tava kapa vieta, Sent-Ekziperī? Vidusjūras zilie ūdeņi vai kāds no Dienvidfrancijas zaļajiem līdzenumiem? Kur izbeidzās tavs Lidojums? Arī pie tevis cilvēki nevar atnākt, brīdi pastāvēt un uz tavas atdusas vietas nolikt ziedus. Tu esi visur un neesi nekur. Tu esi savās nedaudzajās grāmatās. Varbūt tavs mazais Princis ar savu jēriņu atnāks mani atbrīvot? Bet stipri jāšaubās. Nē, pavisam noteikti nenāks. Es savā dzīvē nevienu un neko neesmu pieradinājis. Es visus un visu, izņemot karjeru, naudu un lietas, esmu atraidījis. Kādēļ gan lai Princis pie manis nāktu? Kādēļ gan lai pie manis nāktu māte, sieva vai bērns? Es jau sen viņiem esmu kļuvis svešs. Un viņi pat nepamanīs, ka es vairs neesmu. Es viņiem jau sen esmu pazudis. Man pat nav neviena tuva drauga. Es diemžēl neesmu Gijomē, kuram bija tik uzticams draugs kā Sent-Ekziperī. Un varbūt tikai tādēļ tu, Gijomē, arī varēji Andu kalnu baltajos sniegos, ledājos un aizās viens izturēt tās astoņas diennaktis, pilnas aukstuma, vientulības un izmisuma? Tev bija uzticams biedrs, kurš, tāpat kā tu, astoņas diennaktis, spītējot veselajam saprātam, tevi stūrgalvīgi meklēja, meklēja, līdz beidzot atrada. Tie laikam bija paši krāšņākie un paši vienkāršākie cilvēciskās tuvības un brālības svētki. «Antuān, tici, neviens dzīvnieks vai zvērs to nekad nebūtu izturējis.» Un gribas viņam ticēt. Tas cilvēks zināja, ko saka. Un kas gan var būt vēl skaistāks un vērtīgāks par šādām tikšanās reizēm, kad aiz pateicības un sajūsmas par lavu vīrišķīgo rīcību tavs draugs cieši paspiež roku un neslēpj asaras? Kas gan var būt vēl skaistāks, vērtīgāks un patiesāks par mātes prieku, kad tu pagalmā saskaldi malku un dzimtajā pavardā iekur uguni? Kad sirdzējam atnes zāles. Kad aklajam parādi ceļu. Kad esi kādu glābis. Kad esi kādu nomierinājis. Kad esi krītošam pasniedzis roku. Kad esi sievietes acīs iededzis mīlestību. Kad redzi sava bērna smaidu. Daudzi to saprot, gandrīz visi to saprot, bet kāda velna pēc tad mēs tomēr tik bieži aizslēdzam savas durvis? Kādēļ daudz biežāk 'viens otru atraidām nekā pieņemam? Kādēļ mēs savā augstprātībā esam kļuvuši tik lepni un iedomīgi? Mēs esam guvuši panākumus, mums pieder slava un sabiedriskais stāvoklis, mums pieder materiāli nodrošināta dzīve, spožas nākotnes izredzes, pieder labiekārtoti dzīvokļi, skaistas sievietes, automašīnas un pat dižciltīgi suņi, bet kādēļ tikai retajam no mums ir kāds tik uzticams draugs, kas būtu ar mieru viņā pasaules malā, ik mirkli riskējot ar savu dzīvību, mūs astoņas diennaktis meklēt? Vai, strauji ejot uz priekšu, vēl straujāk kāpjot uz augšu, mēs šai ceļā kaut ko nepazaudējam? Vai mēs no savas cilvēciskās būtības nepazaudējam tieši to, kā vērts mūs būtu astoņas diennaktis meklēt un glābt? Vai sabiedrības acīs, kļūdami šķietami vērtīgāki, mēs iekšēji nekļūstam mazvērtīgāki? Kas mums tagad vairs sētnieks, pastnieks vai apkopēja, kad rīta agrumā, viņus nepasveicinājuši, mēs lepni paejam garām! Mēs neesam pazīstami, un viņi taču ir tikai… Un aizmirstam, ka tomēr kāds cilvēks šai rīta agrumā mūsu mājas pagalmu ir padarījis tīrāku. Un kāds cilvēks tavā pastkastītē iemetis vēstuli. Un vēl kāds tavam rakstāmgaldam noslaucījis putekļus. Kurp mēs tā steidzamies? Kādēļ tik ļoti viens otru apskaužam un aprunājam? Kur paliek šī valdzinošā sirsnība un cilvēku savstarpējā tuvība? Un tad vēl tas neparastais zviedru ārsts. Arī viņam nav savas kapa vietas. Tālajā Kapri salā ir tikai no marmora uzcelta māja un viņa stādītie vīnogulāji. Un vēl ir stāvā kalna nogāze, kurti viņš par pasakainu summu nopirka no kāda pretīga miesnieka, lai putniem viņu tālajā ceļā uz mājām būtu kur atpūsties. Vai viņam nebija kur naudu likt? Vai viņš to nevarēja rūpīgi salikt lādītē, lai vientuļajos ziemas vakaros būtu ko pārskaitīt un klusi priecāties, ka viņam pieder šī nauda. Viņam. Pieder. Bet viņš putniem nopirka veselu kalnu! Putniem! Vai nav smieklīgi? Bet uz šī kalna tas miesnieks putnus nogalināja. Tur tie gāja bojā. Viss šai pasaulē un dabā ir savstarpēji saistīts. Ja viņam nebūtu žēl putnu, tad diez vai Aksels Munte spētu tūlīt pēc drausmīgās zemestrīces doties uz Mesinu, kur mira tūkstošiem cilvēku. Un vēlāk viņš nekad nebūtu aizbraucis uz Neapoli, kur holēras epidēmijas laikā gāja bojā jau simtiem tūkstošiem cilvēku. Kas viņu trieca uz turieni, kur ik uz soļa, ik minūti draudēja nāve? Daudziem no mums tas var likties pilnīgi nesaprotami. Un jau pavisam nesaprotami šķiet tas, ka Aksels Munte šādos neiedomājami grūtos, necilvēciskos apstākļos strādājis pilnīgi par velti, bez jebkāda materiāla atalgojuma. Nē, nē, viņš nebija vājprātīgs. Viņš bija viens no gudrākajiem cilvēkiem. Un vēl viņš bija viens no tiem retajiem, ja ne vienīgais, kas skaidri zināja vai diezgan precīzi apjauta lielo nāves noslēpumu. Kad Aksels Munte milzīgajā Sepolte Vive velvē mirstošās klostera priekšnieces acu priekšā, spēcīgas kaislības pārņemts, skūpstīja jauno mūķeni, viņš tieši nāvi nosauca par dzīvības devēju. Sā cilvēka darbs un mērķis šķiet nesaprotams tieši tādēļ, ka daudzi no mums jau sen ir atraduši kaut ko darīt vai paveikt arī par veiti. Tā — brīvi un neko neprasot. Mēs bieži aizmirstam apvaicāties par mums piedāvātā darba lietderīgumu, tā nozīmi un interesantumu, bet nekad neaizmirstam uzprasīt, cik mums par to samaksās. Cik? Man šķiet, ka daudzi no mums pavisam drīz nonāks tik tālu, ka būs spējīgi pat savai miesīgai mātei uzprasīt samaksu par atnestu ūdens spaini. Par pasniegtu maizes šķēli. Vēl sliktāk. Es, piemēram, neesmu vēlējies viņu pat redzēt. Es ne mazākā mērā neapšaubu Aksela Muntes izteikto domu, bet katram no mums Dzīvību tomēr ir devusi Māte. Un mūsu bērniem dzīvības dod Sievietes, kuras mēs mīlam vai izliekamies mīlam. Kaut kas vēl noteikti jādara. Kaut kas vēl jāmēģina glābt. Tagad es gribētu… Kā tagad es gribētu aiziet pie mātes, kā tālajā bērnībā atkal virtuvē sēdēt uz mazā ķeblīša, skatīties degošās plīts mutē un klausīties, kā māte stāsta par sen aizgājušiem laikiem, par rudens vētrām, par spokiem vecajā rijā un zemi — mūsu barotāju! Kā tagad es gribētu aiziet pie tās meitenes baltajā kleitā, nomesties viņas priekšā uz ceļiem un noskūpstīt rokas! Kā tagad es gribētu aiziet pie sava dēla, redzēt viņa seju, dzirdēt vārdus un beidzot pateikt, ka esmu viņa tēvs! Un vēl es pateiktu, ka līdz šim esmu tikai dzīvojis, bet tās tomēr ir par maz, krietni vien par maz. Man, tev, mums visiem reizē ar piedzimšanu tiek dots līdzi arī kāds uzdevums. Es to neesmu izpildījis. Es vēl joprojām neesmu izpildījis savu pienākumu. Un tādēļ man no šī gūsta tagad jātiek vaļā. Man jāiet. Ja es varēju sevī atrast tik daudz morālā, garīgā spēka, lai spētu un varētu uzdot šos daudzos jautājumus, lai varētu izkliegt šo atzīšanos, šo savu tik vajadzīgo grēksūdzi, tad man noteikti sevi vēl jāatrod arī fiziskie spēki, lai es varētu aiziet tur, kur man vajag būt. Ja es to nevarēšu, tad nebija ne mazākās jēgas to visu šeit domāt un lieki filozofēt. Tāpat kā nav paliekošas nozīmes dzīvot, neizpildot šīs dzīves pamatuzdevumu — vispirms būt vērtīgam kā Cilvēkam un tikai pēc tam kā kurpniekam, mūrniekam, rakstniekam vai ministram. Ar savām spējām, zināšanām, prātu, savu darbu un darbību vispirms kalpot citiem, mūsu sabiedrībai un tās kopējiem mērķiem un tikai pēc tam domāt par savu personisko atalgojumu, par personisko labumu. Mans pēdējais sapnis — kā kādreiz Akselirn Muntem vecais zvejnieks Pačjāle, lai arī man kāds cilvēks mirstot gribētu pateicībā pieskarties plecam un klusi pateiktu: «Tu esi labs kā jūra.» Un tikai pēc tam es drīkstētu nomirt.»

No rīta, kad bija mitējies negantais sals un saule krietni pakāpusies uz augšu, no tuvējā meža iznāca vecs, noplucis un ļoti izsalcis vilks. Viņš ilgi, ostīdams gaisu, skrēja pa sniegoto lauku, līdz apstājās neliela padziļinājuma priekšā. Sniegā iesalušas atradās dažas apģērba skrandas, un vilks uzreiz saprata, ka šeit pavisam vēl nesen bija gulējis Cilvēks. Vilks apostīja auduma paliekas, pacēla galvu un ieraudzīja dziļas pēdas. Vilks sāka skriet, viņš arvien spēcīgāk juta izsalkumu un gribēja šo savu tālo radinieku saplosīt, iznīcināt, bet pēdas aizveda līdz šosejai un tur pēkšņi pazuda.

Priekšā bija tikai balts un tīrs Ceļš,

SATURS

Zaglis ; Cena ; Notiesāts un attaisnots ; Meitene ar vijoli ; Pieradināt putnu ; Neliešu banda ; Tie, kas atnāk ; Apslēptā pasaule ; Sitiens sejā ; Ar muguru pret sienu ; Konlrontācija — 79

Эгнл Л ук я в с к и с

БЕГ В БЕСКОНЕЧНОСТЬ

Рассказы и ноаеллы

Издательство «Лиесма» Рига 1981

На латышском языке

Художник Валентин Озолинь

И Б № 3301 Egils Lukjanskis SKRĒJIENS BEZGALfBA

Redaktore Z. Līce. Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers. Tehniskā redaktore M. Romanovska. Korektore

A. Gipterc.

Nodota salikšanai 28.10.80. Parakstīta Iespiešanai 27.04.81. JT 22074. Formāts 70X108/32. Tipogrāfijas papirs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 8,75 uzsk. iespiedi.; 8.83 uzsk. kr. n. 9.07 izdevu. 1. Metiens 30 000 eks. Pašūt. Nt 2222. Cena 60 kap. Izdevniecība «Liesma». 22G047 Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. № 98/308G7/Do-1287. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 220011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Lukjanskis E.

407 Skrējiens bezgalībā: Stāsti un noveles. — R.: Liesma, 1981. — 199 lpp.

70303—98 L 2

MāDTO ī)=8r1 '3-81.4702340200 84.3L7

Content

Lukjanskis Egils Skrējiens bezgalībā

ZAGLIS

CENA

NOTIESĀTS UN ATTAISNOTS

MEITENE AR VIJOLI

PIERADINĀT PUTNU

NELIEŠU BANDA

TIE, KAS ATNĀK

APSLĒPTĀ PASAULE

SITIENS SEJ Ā

AR MUGURU PRET SIENU

KONFRONTĀCIJA — 79

SATURS