Lukjanskis Egils

Sprieduma izpildītājs

Egils Lukjanskis

SPRIEDUMA IZPILDĪTĀJS

1. nodala

Siltā maija rītā Maskavā no ātrvilciena Rīga - Maskava izkāpa elegantā gaišas krāsas uzvalkā ģērbies sirms pusmūža vīrietis, iesēdās melnā volgā, kas viņu jau gaidīja stacijas laukuma malā, un devās uz PSRS Iekšlietu ministriju.

No Rīgas atbraukušais cilvēks bija LPSR Iekšlietu ministra vietnieks ģenerālmajors Ēvalds Branks. Viņš uzmanīgi vēroja Maskavas platās ielas, nepārtraukto automašīnu plūsmu, kur varēja redzēt citur vēl nemanītos dārgos ārzemju limuzīnus, spilgti mirdzošo sauli, kuras zeltainie stari jautri draiskojās Arbatā sabūvētajos pirmajos padomju stiklotajos debesskrāpjos, un juta diezgan lielu satraukumu. Ne tikai tāpēc, ka Padomju Savienības galvaspilsētā bija ieradies pēc vairāku gadu pārtraukuma, bet galvenokārt jau pēc stundas gaidāmās tikšanās dēļ ar pašu toreizējo PSRS Iekšlietu ministru, armijas ģenerāli Ivanu Sirokovu.

Plānotās sarunas tēma bija diezgan delikāta un principā slepena. Ministrs par to bija iepriekš informēts, jo šis jautājums jau agrāk bija pa reizei apspriests gan republikas, gan Savienības ministriju kolēģijās un attiecīgajos dienestos, tā ka Ēvaldam Brankam vairs tikai vajadzēja no pašas augstās PSRS amatpersonas saņemt vai nu Latvijas puses priekšlikuma akceptu vai arī tā oficiālu noraidījumu.

Pēc stundas viņš kāda iekšlietu dienesta apakšpulkveža pavadībā iegāja ministra plašajā pieņemšanas telpā, kur netālu no lielām gaiša koka divviru dubultdurvīm mīkstos krēslos nopietniem ģīmjiem jau sēdēja vairāki ģenerāļi un divi civilisti.

Ministra sekretārs, rūpīgi apskatījis atnācēja personiskos dokumentus un LPSR valdības izsniegto pilnvaru, tos salīdzināja ar kādu viņam priekšā stāvošās papīra lapas tekstu, apmierināts pamāja ar galvu un cietā balsī teica:

-   Pēc apmeklētāja iznākšanas ministrs jūs pieņems. Laiks ir ierobežots. Sarunas ilgums nedrīkst pārsniegt desmit minūtes.

Ēvalds apsēdās un, kļuvis tikpat nopietns kā pārējie uzgaidāmajā telpā esošie cilvēki, sāka gaidīt.

Ilgi nīkt nenācās. Ministra kabineta durvis atvērās, pa tām iznāca kalsns jauns cilvēks ar plānu sarkanu mapīti rokā un, šķērsojis uzgaidāmo telpu, pazuda.

-   Lūdzu! - sekretārs, paskatījies uz Ēvaldu, pamāja ar roku. - Ministrs jūs gaida!

Ēvalds piecēlās un noteiktiem soļiem iegāja ministra kabinetā, kas bija nedaudz mazāks un vienkāršāk iekārtots nekā milzīgā uzgaidāmā telpa.

Ministrs palūdza Ēvaldu apsēsties un īsumā raksturot gan republikā izdarīto smago noziegumu dinamiku, to izdarīšanas iemeslus, gan arī jau agrāk Latvijas drošības iestāžu izteiktā priekšlikuma būtību un ekonomisko pamatojumu.

īsumā izstāstījis smago noziegumu un to atklāšanas situāciju Latvijā, mazliet pārspīlējot gan republikas prokuratūras, gan Iekšlietu ministrijas slepkavību izmeklēšanas pārvalžu sekmīgo darbību, kas ļāvusi smago noziegumu atklāšanas procentam pēdējos gados sasniegt vēl nebijušu skaitli - 83 % (augstākais rādītājs visu savienoto republiku vidū!), Ēvalds beidzot sāka runāt arī par to, kā dēļ uz Maskavu īsti bija braucis.

-   Tikai pēdējos pāris gados vien LPSR Augstākā tiesa augstāko soda mēru par sevišķi smagiem kriminālnoziegumiem piespriedusi deviņiem noziedzniekiem. Maz ticams, ka turpmāk šis skaitlis varētu samazināties. Kā jums zināms, Latvijā uz nāvi notiesātie soda izpildei tiek transportēti uz Ļeņingradas cietumu Kresti (Krusti). Šim nolūkam lielākoties izmantojam dzelzceļa transportu, taču reizēm gadās viņus vest arī ar lidmašīnu vai pat automašīnu. Tas valstij izmaksā dārgi, turklāt vēl radot arī sarežģītas drošības problēmas. Jums droši vien zināms, ka pēdējos gados ceļā uz soda izpildes vietu notikuši trīs bēgšanas mēģinājumi - divi nesekmīgi, bet viens, vilciena avārijas dēļ Pleskavā, diemžēl sekmīgs. Lai šādi gadījumi neatkārtotos, lai tie vispār kļūtu neiespējami, lai valstij turklāt būtu mazāki ekonomiski zaudējumi, soda izpildes procedūru tādējādi padarot tehniski daudz vienkāršāku, Latvijas PSR Iekšlietu ministrija, ar LPSR KP Centrālkomitejas un Ministru Padomes atbalstu, ierosina turpmāk tiesas piespiesto izņēmuma soda veidu - nāvessodu nošaujot - realizēt turpat Rīgā.

Ministrs brīdi domīgs klusēja, ielēja glāzē ūdeni, to izdzēra, tad, cieši paskatījies uz apmeklētāju no rietumnieciskās Latvijas, ar kuru viņam saistījās patīkamas atmiņas gan no kara beigu laika, gan - ik pārvasaru atpūtas braucieniem uz valdības sanatoriju Jūrmalā, lietišķi painteresējās:

-  Vai piemērotu vietu jau esat atraduši?

-   Protams, - Ēvalds tūlīt atbildēja. - Tas varētu notikt galvaspilsētas galvenajā izmeklēšanas izolatorā. Esam tehniski sagatavojuši attiecīgu soda izpildes kameru un tai blakus esošo palīgtelpu. Nekādu problēmu nevarētu būt.

Ministrs vairākas reizes piekrītoši pamāja ar galvu. Tad atkal nopietns paraudzījās uz pretimsēdošo civilā tērpto latviešu ģenerāli.

-         Kā būs ar soda izpildītāju? - ministrs norūpējies vaicāja. - Atradīsiet uz vietas, vai viņu katru reizi nāksies komandēt no Ļeņingradas?

-        Nē, kāpēc? - Ēvalds pasmaidīja. - Attiecīgais soda izpildītājs jau sameklēts.

-   Kas viņš tāds ir? - ministrs turpināja interesēties.

-        Viņš vēl nesen strādāja Iekšlietu ministrijas slepkavību izmeklēšanas pārvaldē un bija viens no labākajiem izmeklētājiem. Ar izcilību beidzis Latvijas Valsts universitātes Juridisko fakultāti.

-   Jūs teicāt - strādāja? Tagad vairs nestrādā?

-   Diemžēl ne.

-   Kāpēc?

-   Viņš no darba izmeklēšanas pārvaldē aizgāja.

-   Pēc paša vēlēšanās?

-   Jā. ,>

-   Kāds tam bija pamatojums?

-       Personiskas dabas traģēdija, - Ēvalds atbildēja. - Pirms pusgada tika nogalināta šā cilvēka sieva. Viņa bija septītajā grūtniecības mēnesī.

Ministrs tāds kā pārsteigts atkal paskatījās uz Ēvaldu, tad manāmi nervozi vairākas reizes ar pirkstu galiem pabungāja pa spoži lakotā rakstāmgalda virsmu.

-       Vai tādā gadījumā nebūtu loģiskāk, ja viņš darbā tomēr būtu palicis un vēl neatlaidīgāk turpinājis meklēt smagus noziegumus izdarījušās personas?

-         Tā ir, biedri ministr, - Ēvalds piekrita. - Taču viņš apgalvoja, ka nekad vairs nespēšot būt objektīvs un godīgs, jo katrā noziedzniekā saskatīšot savas sievas un vēl nedzimušā bērna slepkavu!

-   Vai šī slepkavība bija noziedzīgās pasaules atriebība?

-        Nē, - Ēvalds noraidoši pakratīja galvu. - Lai gan… Iespējams ir viss. Viņu, netālu no mājām šķērsojot ielu, notrieca kāda automašīna. Līdz šim mašīna nav atrasta un noziegums joprojām ir neatklāts.

-   Slikti, - ministrs noteica.

-       Tā ir, - Ēvalds skumji palocīja galvu. - Taču darbs turpinās un cerības atrast vainīgo vēl nav zudušas.

- Tas ir labi, - ministrs apmierināts sacīja. - Nākamajā ministrijas kolēģijas sēdē jūsu priekšlikumu katrā ziņā izskatīsim un par pieņemto lēmumu paziņosim.

Pēc tam ministrs lika saprast, ka pieņemšana beigusies.

Ēvalds piecēlās un atvadījās. Viņš, protams, jutās vīlies, ka nevar atgriezties mājās ar jau gatavu Maskavā pieņemtu lēmumu, taču bija pārliecināts, ka tas noteikti būs pozitīvs.

2. nodaļa

-  Sveiks, Ričard! - restorāna Korso zāles pārzinis Oskars mani laipni sagaidīja pie durvīm. - Kur tu biji pazudis? Sāku jau uztraukties, vai ar tevi nav atgadījies kas slikts.

-   Nē, Oskar, - es viņu nomierināju. - Nekas īpašs nav noticis. Vienkārši vairāk uzturējos mājās, biju iekritis filozofiska un reliģiska satura grāmatās.

-   Arī Bībelē?

-   Tajā vispirms.

-   Kāpēc? Ko tu vēl nezini? - Oskars jautāja.

-   īsti nemaz neprotu pateikt, - atbildēju, aizgāju uz zāles viņu pusi un apsēdos pie sava ierastā malējā galdiņa mazās skatuvītes tuvumā. - Vai tu, piemēra pēc, zini, kas tā dzīvība tāda ir, kā radusies un kāda velna pēc šai nomaļajā Visuma stūrī vispār vajadzīga?

Oskars, ģērbies savā augumam labi piegulošajā ķiršu krāsas smokingā, apsēdās blakus un izbrīnījies uz mani paskatījās.

-   Tu domā, Rič, ka dzīvība šai pasaulē ir lieka?

-  Nezinu, - paraustīju plecus. - Tev, man… Nē, protams. Un pārējiem šeit sēdošajiem arī. Bet es domāju vispārīgi. Kas izgudroja un nolēma, ka uz Zemes, šī mazā Visuma puteklīša, ir jāšalc jūrām, jābūt kalniem, mežiem un tuksnešiem? Un jāpulsē dzīvībai, sākot no mikrobiem un līdz pat ziloņiem un valzivīm? Bet tas jau vēl nekas! Tas varētu būt pat skaisti un kādam patiešām arī vajadzīgs. Taču kāpēc tas gudrinieks vēl radīja cilvēku? Kāpēc viņš radīja vīrieti un sievieti?

Oskars, iespējams, mani uzskatīdams par tādu kā ne īpaši veselu, līdzjūtīgi nošūpoja galvu un raudzījās pēc viesmīļa.

-   Tev noteikti vajag kaut ko iedzert, - viņš norūpējies teica. - Un jo ātrāk, jo labāk!

-   Jā, - es piekritu. - Slikti nebūtu.

-   Tūlīt Viktors kaut ko atnesīs, - viņš teica.

-   Pats joprojām vairs nedzer? - painteresējos.

-   Tā ir, - Oskars grūtsirdīgi apliecināja. - Nedrīkstu! No vienas puses tas nemaz nav slikti, taču dzīvei dažas spilgtas krāsas gan ir zudušas.

-  Nu, bet tā kā tu dzēri agrāk… - es domīgi teicu. - Tad tomēr labāk iztikt bez šīm baudu varavīksnēm.

Savā laikā Oskars Tīmanis strādāja Rīgas kinostudijā un vairāku filmu uzņemšanā bija filmu direktora palīgs. Kad tika uzņemta filma Hipokrāta zvērests, lai ietaupītu līdzekļus, Tālos Ziemeļus, kur pēc studiju beigām nokļūst filmas galvenais varonis jaunais ārsts, filmēja tepat Rīgā, Spilves lidostā. Sniega vētras imitāciju veidoja ar divplākšņu lidmašīnas (kukuruzņika) palīdzību. Ap uzņemšanas laukumu sakrāva lielas sniega kaudzes, uz pilniem apgriezieniem iedarbināja lidaparāta dzinēju un, propellerim spēcīgi maļot gaisu, sniega masas cēlās augšup un blīvi aizpildīja tuvāko apkārtni.

Taču kāds no strādniekiem savus pienākumus bija veicis pavirši, nebija pilnībā norobežojis pieeju lidmašīnas korpusam. Oskars to pamanīja, veikli paķēra sarkano krāsas barjeru un nolika to vajadzīgajā vietā. Tā kā viņš bija mazliet iedzēris un arī mākslīgās sniegavētras dēļ precīzi noteikt attālumu līdz lidmašīnas priekšgalam nebija iespējams, Oskars tam piegāja pārāk tuvu klāt un propellera mežonīgie apgriezieni viņam iedragāja galvaskausu…

Oskaru operēja tolaik un droši vien arī tagad labākais Latvijas neiroķirurgs Jānis Ozoliņš, un Oskars palika dzīvs. Un saprātīgs arī. Viņš vienīgi vairs nedrīkstēja lietot alkoholu un nācās arī aiziet no toreizējā darba. Nu Oskars jau vairākus gadus strādāja Jūrmalas restorānā Korso par zāles pārzini un jutās ar dzīvi apmierināts.

Pēc tik smagas galvaskausa traumas, kāda cietušajam pat teorētiski dod visai maz cerību palikt dzīvam, arī es par savu esamību daudz nesūrotos, nodomāju.

Patiešām. Daudzu citādu iemeslu dēļ sen varēju būt miris, radinieku izlietās asaras jau varēja būt izžuvušas, un šobrīd mani atcerētos vairs tikai retais vai vispār neatcerētos neviens. Bet es tomēr sēžu dārga restorāna zālē, blakus ir bērnības draugs, esmu vesels, spēcīgs, kā fiziski, tā psiholoģiski labi trenēts, man Jūrmalā, piecdesmit metrus no krasta kāpām, pieder skaista, un nav ko slēpt, arī dārga māja, laba automašīna, daudz izlasītu grāmatu, Makarova pistole, vilku suns Lords, liels dārzs, ļoti sāpīgas atmiņas un bieži uznākošas smeldzīgas skumjas.

Beidzot atnāca izstīdzējis un nerunīgs viesmīlis, klusējot uzklāja galdu un atkal pazuda.

-   Vai nebūtu labāk, ja par viesmīlēm strādātu sievietes? - es jautāju.

-   Kāpēc? Kas Viktoram vainas? - Oskars sarauca pieri.

-    Nekādas. Taču man būtu daudz patīkamāk, ja apkalpotu sieviete.

-   Kas tur labāks?

-  Nezinu. Vismaz satraucošāk. īpaši, ja viņa būtu skaista un ļautu saprast, ka ir viegli iegūstama.

-  Vai jaunu draudzeni vēl neesi atradis? - Oskars painteresējās.

-   Nē, - es atbildēju. - Sevišķi arī negribu.

-   Gan jau gribi! - Oskars iesmējās. - Ja pat oficiante tev vajadzīga kā sieviete!

-   Tās ir divas dažādas lietas, - es teicu. - Sieviete un viesu apkalpotāja.

-   Necik dažādas tās lietas gan nav, - Oskars iebilda. - Sieviete paliek sieviete, vienalga - kroga viesmīle, priekšniece, sieva vai mīļākā. Izņemot apģērbu, nekas liels viņās īpaši nemainās. Vismaz ne jau prāta un juteklības ziņā.

-  Tu stipri maldies, - es sacīju. - Sievietes prot mainīties katru dienu.

-   Vita jau gan tev bija laba, - Oskars negaidīti atgādināja. - Un kas par skaistuli! Tādas sievietes ir retums, tev toreiz baigi paveicās.

Es ilgi klusēju, izdzēru degvīna glāzi, uzkodu lašmaizīti, aizsmēķēju cigareti un paskatījos apkārt. Restorāna zāle vēl bija pustukša.

-   Jā, - es domīgs piekritu. - Bet līdz pilnīgai laimei mums pietrūka laika. Tāpēc tagad varu teikt - mums abiem galu galā baigi nepaveicās…

Oskars drūmi pakratīja galvu.

-  Vai joprojām tas trakais braucējs nav atrasts?

-  Nav, - es atbildēju. - Bet varbūt īstenībā viņš tik traks nemaz nav bijis. Varbūt bija aukstasinīgs aprēķinātājs. Ilgi gaidīja. Un tad, kad dažus soļus no automašīnas purna uz ielas parādījās Vita, uzdeva gāzi un viņu notrieca zemē.

-   Kā tas varēja gadīties, ka neviens to neredzēja? - Oskars neslēpa izbrīnu.

-  Tu taču pats zini, - es sacīju. - Te jau nav Rīga. Mūsu ieliņa ir īsa un klusa - pa četrām mājām katrā ielas pusē. Un ja vakars, spuldzes vēl nedeg, krēsla ir jau bieza… Ko tu saskatīsi? Varbūt kāds mašīnu arī redzēja. Nu un tad?

-   Varbūt tas cilvēks vienkārši nevēlas iesaistīties ne izmeklēšanas, ne tiesas darbos.

-  Pilnīgi iespējams, - es piekritu. - Ja tāda nelaime būtu notikusi ar kādu no viņa piederīgajiem, droši vien domātu un rīkotos citādi. Tā tas ir vienmēr. Ja traģēdija nenotiek ar mums pašiem, mēs esam vienaldzīgi pret citiem.

-  Ne nu gluži, - Oskars atkal iebilda. - Vitu pavadīt taču atnāca savs tūkstotis cilvēku! Skolas, studiju un darba biedri, un neskaitāmi sveši un nepazīstami! Es vispār neatceros nevienas bēres, kur piedalītos tik milzīgi liels pavadītāju skaits. Viņi visi tā vai citādi Vitu mīlējuši un cienījuši.

-   Paldies, Oskar, - es teicu, - taču tas man ir vājš mierinājums.

-   Un tomēr. Cilvēki viņu atcerēsies ilgi.

-   Droši vien, - es piekritu. - Vita bija ne tikai skaista sieviete un labsirdīgs cilvēks. Viņa bija arī laba ārste. Tāpēc

Es sēžu dārga restorāna zālē, esmu vesels, spēcīgs, kā fiziski, tā psiholoģiski labi trenēts…

arī atcerēsies, taču man Vitu un visu, kas ar viņu notika, tomēr vajadzētu pēc iespējas ātrāk aizmirst.

Oskars pārsteigts uz mani cieši paskatījās.

-   Kāpēc? - viņš drūmā balsī prasīja.

-  Tāpēc, ka manī mutuļo drausmīgs naids, - es paskaidroju. - Vai zini, ko es ar to nelieti izdarītu, ja man laimētos viņu kādreiz dabūt ciet?

-   Tūlīt nošautu?

-   Nē! Vispirms es viņu pamatīgi piekautu, tad nosviestu ielas vidū un lēnām, uzsveru, ļoti lēnām vairākas reizes pārbrauktu pāri ar automašīnu. Vislabāk ar to pašu, ar kuru viņš notrieca Vitu. Tā, lai pāri paliktu vienīgi salauztu kaulu čupiņa…

-   Principā tas būtu taisnīgi, - Oskars teica. - Vairs neatceros, kādās valstīs, bet tā jau notiek. Šķiet, kaut kur pie musulmaņiem. Šariata tiesa, un tā tālāk. Kādā veidā cilvēks ticis nogalināts, tādā pašā veidā dzīvība tiek atņemta arī slepkavam. Pareizi, vai ne?

-   Neapšaubāmi.

-   Vienīgi žēl, ka tad, ja tevi, Ričard, pieķertu šāda atriebības soda izpildīšanā, tevi arī pašu sodītu tādā pašā veidā! Varbūt vienīgi, lai sods būtu bargāks, tev pāri pārbrauktu ar ceļa asfalta rulli! Tā paša taisnīgā likuma vārdā! Tikai šaubos, vai tad, kad jau redzētu lēnām tuvojamies desmittonnīgo ceļa rulli, tu vēl joprojām spētu domāt tāpat kā pašlaik - tas ir ļoti taisnīgi! Tas nu ir pareizi! Es to esmu pelnījis!

Rūgti iesmējos.

-   Tev taisnība, Oskar! Es tā patiešām nedomātu! Un nedomātu tāpēc, ka nebūtu to pelnījis! Ir tomēr milzīga starpība… Vai tu pats to neapjēdz? Tādu nāvi ir pelnījis vienīgi cietsirdīgs noziedznieks - nevainīgu cilvēku slepkava. Bet kas attiecas uz mani… Tiesnešus parasti nesoda.

-  Kā tad nu ne! - Oskars iesaucās. - Pēc kara amerikāņi Nirnbergā tiesāja nacistu laika tiesnešus!

-    Un nenotiesāja, - es atgādināju. - Viņi visi tika attaisnoti.

-  Patiešām? - Oskars atkal jutās pārsteigts. - Kāpēc tā?

-       Tiesa viņus neatzina par noziedzniekiem. Viņi, būdami valsts amatpersonas, pildīja tikai tā laika valstī pastāvošās likuma normas. īstie vainīgie bija tie, kas šos likumus un pavēles izdeva.

Oskars lēnām iedzēra dažus malkus minerālūdens, tad vēlreiz uz mani vērīgi paskatījās.

-       Ja es pareizi nojaušu… Tu gribi uzņemties arī tiesneša lomu?

-  Jā, - es apliecināju. - Gan tiesneša, gan bendes.

-        Tiesnesis savas sievas un vēl nedzimušā dēla slepkavam tu vari būt vienīgi neformāli, - Oskars atgādināja.

-  Tīri teorētiski. Taču bende, jā. Tas pa īstam. Tomēr - tā kā šis amats tāpat var būt vienīgi oficiāls, tad pēc sava atriebības akta tu tik un tā tiktu bargi sodīts. Varbūt pat ar nāvi.

-  Kāpēc tu mēģini mani atrunāt? - es nopietns prasīju.

-   Kāpēc tu mani neatbalsti?

-   Es tevi saprotu un pilnībā atbalstu, - Oskars sacīja.

-   Man vienīgi būtu žēl zaudēt labu draugu.

-        Ja tu, Oskar, esi mans draugs, - sacīju, - tev mani vajadzētu nepārtraukti skubināt pēc iespējas ātrāk to nelieti dabūt rokā un viņu sodīt! Kā - tas jau būtu pakārtots jautājums.

-       Vai tad es to nedaru? - Oskars iesaucās. - Veco zēn! Meklē! Atrodi! Taču labāk lai viņu soda valsts! Kāpēc tev velti iekulties smagās nepatikšanās? Baigi vajag?

-       Tu maldies, Oskar, - es dobji teicu. - Tas nebūtu velti! Es negribu lūgt valsts palīdzību. Es viņam gribu atriebties personiski!

-  Nelikumīgi, - cieši uz mani skatīdamies, sacīja Oskars.

-   Tātad arī netaisnīgi…

- Likumīgi ne vienmēr nozīmē to pašu, ko taisnīgi, -sacīju. - Man pašam ir jāredz nāves bailēs izķēmotā Vitas slepkavas seja! Man jādzird viņa nožēla un jāuzklausa lūgšanās pēc piedošanas!

- Un tad tu piedotu? - Oskars ziņkāri prasīja,

Es paliecos uz priekšu un ar ciešu skatienu ieurbos Oskara sejā.

-   Vai tu daudziem spēj piedot?

-  Nezinu, - Oskars atbildēja. - Neviens man neko ļaunu nav nodarījis.

-   Bet man ir, - es auksti atgādināju. - Tas nelietis nogalināja ne tikai sievieti, kuru es mīlēju. Viņš nogalināja manu sievu, topošu māti, un arī vēl nedzimušu dēlu. Vēl vairāk! Principā viņš izpostīja visu manu dzīvi! Sakropļoja psihi. Visu manu domāšanu un dzīves uztveri! Viņš mani padarīja, iespējams, pat uz visu mūžu dziļi nelaimīgu. Tad pasaki godīgi - kāds sods viņam par to pienākas? Gandrīz vai pilnīgi skaidrs, ka viņu neviens jau vairs nenoķers. Un, ja arī noķers, neko pierādīt nespēs. Tomēr, ja arī pierādīs… Ko tiesa darīs? Iedos divus, trīs gadus? Ja arī visus piecus! Nu un tad? Vai tas atsvērs nodarītā smagumu, divu cilvēku dzīvību un manu sadragāto mūžu? Atsvērs?!

-   Nē, Ričard, - Oskars nopietni teica. - Neatsvērs. Tas ir pilnīgi izslēgts. Taču… ja gadījumā viņu sodītu tu? Tad tas tiktu… atsvērts?

Es ilgi klusēju un mazliet nervozi aizsmēķēju jau otro cigareti pēc kārtas. Tad pagriezu galvu sāņus un pārlaidu vērīgu skatienu restorāna zālei. Tā joprojām bija vēl pustukša.

-   Es pirmīt, Oskar, tev ieminējos par dažām grāmatām, ko pēdējā laikā lasīju. Tāpēc paklausies! Izrādās, vēl pirms Senās Grieķijas, tas ir, apmēram pirms sešiem tūkstošiem gadu Krētas un Mikēnu civilizācijā, ko uzskata par tā laika cilvēces augstāko sasniegumu, pastāvēja stingri ievērots Taisnīgas Atmaksas Likums un, piemēram, slepkavības gadījumā vienīgi cietušā ģimenes locekļiem bija tiesības sodīt vainīgo. Kādā veidā - tā jau bija viņu pašu izvēle. Ne valdnieks, ne valsts neiejaucās. Domāju, ka tur arī meklējams sākums asinsatriebībai. Bet cilvēkam, kas bija izdarījis nejaušu slepkavību, bija jādodas trimdā un jāšķīstās svešumā. Kā tas notika? Priesteris, nejautājot par slepkavības apstākļiem, viņu apšļakstīja ar sivēna asinīm. Kad tās nomazgāja, tas nozīmēja, ka asinis ir mazgātas ar asinīm un cilvēks var atgriezties mājās. Tur tad acīmredzot meklējams sākums nāvessoda ieviešanai, kā šis pasaules absolūtai nepieciešamībai. Asinis tiek mazgātas ar asinīm. Pēc četriem tūkstošiem gadu Bībele to tikai atkārtoja. Tādas, lūk, Oskar, tās lietiņas!

Izdzēru atlikušo degvīnu, piecēlos un pasniedzu Oskaram roku.

-   Uz redzi! - es teicu. - Viss ir gan ļoti vienkārši un pareizi, gan arī prātam neaptverami… Es tomēr agri vai vēlu pacentīšos ar to visu tikt galā.

Oskars domīgs pašūpoja galvu, tad pārsteigts jautāja.

-   Tu jau aizej?

-Jā, - es sacīju. - Aiziešu tepat līdz jūrai. Šovakar tuvojas vētra, un šķiet, pamatīga vētra drīz skars arī manu dzīvi…

3. nodaļa

Kādā samirkušā rudens rītā Augstākās tiesas nama lielākā sēžu zāle bija klausītāju pārpilna. Lai gan par tiesas procesa sākumu, kā arī vispār par šo baismīgo noziegumu toreiz ne presē, ne radio un televīzijā netika minēts ne vārds, par to tomēr zināja un runāja visa Rīga.

Noziegums patiesi bija visai šaušalīgs un neparasts.

Jāpiezīmē, ka tas tika izdarīts 18. jūnijā, bet, atšķirībā no šodienas lietu izskatīšanas prakses, tā paša gada 14. septembrī, tātad pēc trim (!) mēnešiem noziedznieks jau atradās uz apsūdzēto sola! Ātri un profesionāli, bez gadiem ilgas marinēšanas Centrālcietuma pārpildītajās kamerās.

Apsūdzētais Nikolajs Voļšakovs bija vidēja auguma, bāls, ar kupliem tumšbrūniem matiem un nedaudz apaļīgu seju. Šauras, gluži kā aziāta acis. Virs zilganajām lūpām varēja manīt pašķidras ūsiņas, bet mutē trūka vairāku priekšzobu (vai nu cietuma kameras biedru izsisti, vai zaudēti jau agrāk), un kad viņš runāja, radās iespaids, it kā mēs raudzītos uz ķēmīga izskata spoku.

Slepkava izskatījās mierīgs, savā ziņā pat visai vienaldzīgs, taču, ieraudzījis zālē dažus savus Sarkandaugavas kaimiņus un draugus, vārgi pasmaidīja un neveikli pamāja viņiem ar roku.

Uz apsūdzēto sola sēdošais izskatījās pēc tāda, ko mūsu dienās apzīmē par tipisku "bomzi", kurš gan par atrašanos bargas tiesas priekšā īpaši satriekts vis neizskatījās. Iespējams, savas garīgās nepilnvērtības dēļ viņš bija iedomājies, ka te tāds viegls teātris vien notiks un nekāds īpaši bargs sods viņam nedraud. Advokāts panāks, lai viņu nosūta uz atkārtotu tiesas psihiatrisko ekspertīzi, tā viņu beidzot atzīs par nepieskaitāmu, un viņš pēc kāda laika varēs atkal nokļūt brīvībā…

Sapnis nenoliedzami bija skaists un tiesājamā acīm pat ārkārtīgi vilinošs, tomēr, kā lielākā daļa mūsu iedomāto vīziju, pilnīgi neiespējams.

Taču, vai šis cilvēks domāja tieši tā un ko viņš juta īstenībā, neviens, protams, nevarēja zināt. Arī es ne. Mēs bieži maldīgi vadāmies tikai pēc ļaužu ārējām (izskata, apģērba, rīcības, runāšanas) izpausmēm, bet, kas patiesībā notiek viņu psihē un dvēselē, tas pārējai pasaulei paliek mūžīgs noslēpums.

…19. jūnija rītā kāds vīrietis Sarkandaugavā, iegājis mazliet dziļāk Vējzaķsalas pludmales zonas krūmājos, pēkšņi ieraudzīja vairāk nekā šaušalīgu skatu - tur gulēja drausmīgi sakropļots kailas sievietes ķermenis. Viņai bija izgrieztas acis, nogriezts deguns un krūtis, uzšķērsts vēders un izņemti iekšējie orgāni. Vēlāk daļu no tiem atrada izmētātus turpat krastmalas krūmos, bet pārējos tās pašas dienas vakarā uzgāja slepkavas malkas šķūnītī, saliktus netīrās stikla burkās…

Nogalinātā un tik drausmīgi apgānītā sieviete bija Nikolaja Voļšakova sieva Raisa Voļšakova.

Pirmajos brīžos milicijas izmeklētājiem, dabiski, radās visai pamatotas aizdomas, ka kaut ko tādu varējis izdarīt vienīgi dziļa vājprāta pārņemts cilvēks…

Tomēr nē! No medicīnas viedokļa viņš bija pilnīgi vesels, noziegumu apzinājies un to izdarījis ar iepriekšēju nodomu. Tātad tiesājams.

Prāvas laikā neviens par apsūdzēto nepateica nevienu labu vārdu. Pat ne māte, tēvs un brālis. Visi dažādās variācijās liecināja, ka apsūdzētais bijis alkoholiķis, rupjš un ļoti nežēlīgs, reizēm brucis virsū pat mātei, slaistījies bez darba, bieži sitis sievu un atņēmis tās nopelnīto naudu, mūždien bijis nepamatoti greizsirdīgs, kā arī nav izrādījis ne mazāko interesi par nesen piedzimušo dēlu.

Tiesas zālē valdīja smaga atmosfēra, un daudzi, iespējams, jutās neērti, ka arī viņi ir cilvēki… Ka pieder pie tās pašas dzīvo radību sugas, kuras pārstāvji ir spējīgi pat ar saviem vistuvākajiem radiniekiem izrīkoties tik ļoti nežēlīgi…

-  Apsūdzētais! Lūdzu piecelties! Tiesa jums dod pēdējo vārdu!

Apsūdzētais neveikli, kaut kā lēnām un stīvi piecēlās, nervozi knibināja pirkstus, ilgi skatīdamies gan uz saviem vecākiem tiesas zālē, gan uz tiesnešiem aiz smagā ozolkoka galda, tad tikko sadzirdami pateica:

-   Es nezinu, ko vēl varētu piebilst. Attaisnojumu nelūdzu. Piedošanu vai žēlastību tāpat. Sodiet, kā jūsu sirdsapziņa atļauj.

Tiesneši aizgāja.

Milicijas konvojs aizveda apsūdzēto.

Zāli pamazām, te skaļāk, te klusāk pārrunājot dzirdēto, atstāja arī daudzie tiesas procesa vērotāji, lai jau pēc dažām dienām atkal sanāktu un kopā ar manāmi uztraukto apsūdzēto, stāvot kājās, noklausītos tiesas spriedumu.

"Ņemot vērā šī nozieguma sabiedrisko bīstamību, apsūdzētā personību un visas lietas materiālus, Latvijas PSR Augstākās tiesas Kriminālkolēģijas tiesa, vadoties pēc LPSR Kriminālkodeksa 299. un 304. panta,

Nosprieda

Voļšakovu Nikolaju atzīt par vainīgu nozieguma izdarīšanā pēc LPSR Kriminālkodeksa 99. panta 6. daļas un viņu sodīt ar nāvessodu nošaujot.

Spriedums ir galīgs un kasācijas kārtībā nav pārsūdzams. "

Notiesātais nodrebēja un mulsi raudzījās apkārt. Varu droši apgalvot, ka tik bargu sodu viņš tomēr nebija gaidījis. Toties to ar lielu nepacietību un cerībām bija gaidījuši daudzi klātesošie, kuri kaut kādā ziņā nenoliedzami pārstāvēja arī visas sabiedrības viedokli un intereses.

Un tomēr. Ja tā pamatīgāk iedziļinās notikušā būtībā - tas, kas notika, tomēr bija diezgan baisi. Vel viena varmācība, tikai šoreiz jau ar tiesas spriedumu un valstī pastāvošajiem likumiem akceptēta cilvēka nāve…

Bet vai notiesātais vispār vairs bija cilvēks?!

Un, ja nebija, vai mums par viņu vajadzētu raudāt?

4. nodala

Izgājis pēdējo ārstu komisijas pārbaudi un vēl uzklausījis gan psihologa, gan Ieslodzījumu vietu Galvenās pārvaldes attiecīgā speciālista padomus un instruktāžu, ap pusdienas laiku iegāju iekšlietu ministra vietnieka kabinetā.

Ēvalds Branks mani sirsnīgi sagaidīja, lūdza apsēsties, taču pats neatgriezās vis aiz sava lielā, dažādām papīru un dokumentu kaudzēm apkrautā rakstāmgalda, bet iekārtojās iepretim, pie daudz mazākā blakusgaldiņa.

-   Kā jūties? - viņš tūlīt painteresējās.

-   Tā nekas, - atbildēju. - Viss kārtībā.

-        Tad ir labi, - Ēvalds apmierināts sacīja. - Es par tevi vienmēr esmu bijis drošs.

-   Paldies.

-        Tu jau zini… - Ēvalds tomēr izskatījās mazliet satraukts. - Šodien ir tava pirmā darba diena. Vai, pareizāk sakot, šonakt tev būs jāveic pirmais valsts uzliktais speciālais dienesta pienākums… Vai esi tam morāli gatavs?

-        Protams, - es apstiprināju. - Pilnīgi. Kad tam jānotiek?

-   Pulksten četros no rīta.

- Kā jūties? - Ēvalds painteresējās. - Tā nekas, - atbildēju. - Viss kārtībā.

-   Tik agri? - pavaicāju. - Vai citā laikā nebūtu vienkāršāk..?

-   Būtu, - Ēvalds piekrita. - Taču nez kāpēc jau gadsimtiem ilgi noziedzniekus ar nāvi soda rītausmā. Kāpēc tā, es patiešām nezinu.

-   Gadsimtiem veca šī tradīcija nevar būt, - es domīgs teicu. - Viduslaikos tas parasti notika gaišā dienas laikā tirgus laukumā. Bet tas nu tā. Gribu zināt ko citu. Kad mani apstiprināja par Latvijas bendi… - es pēkšņi aprāvos. Vai patiešām… Bende?! Smadzenēs kaut kas noraustījās tā, it kā tur kāds būtu pieskāries ar kailiem elektrības vadiem.

-   Muļķības! - Ēvalds mani asi pārtrauca. - Šo vārdu tu aizmirsti! Un paturi prātā! Tu neesi un nekad arī nebūsi bende! Tu atrodies algotā valsts dienestā! Vieni kantoros krāmējas ar papīriem, citi izdod pavēles, vēl kāds vada iestādi vai veikalu, bet tavos pienākumos ietilpst… Tu būsi tiesas sprieduma izpildītājs! Tavs jaunais amats tā arī oficiāli sauksies. Vai skaidrs?

-   Jā, Ēvald, - es piekrītoši pamāju. - Sprieduma izpildītājs…

-   Un neviens, Ričard, atkārtoju vēlreiz, neviens uz šīs pasaules, izņemot mani un vēl dažus ministrijā un Cietumu pārvaldē strādājošos cilvēkus, nedrīkst zināt, ar ko tu turpmāk nodarbosies un ka vispār mūsu valstī nāvessoda izpilde notiek! Tas ir valsts noslēpums! Mūsu sarunas beigās tev būs jāparaksta oficiāls solījums, ka nekad un nekādos apstākļos nevienam šo noslēpumu neizpaudīsi! Piekriti?

-   Protams, - es apliecināju. - Taču kāpēc tas ir tik ļoti slēpjams noslēpums? Tu zini?

-   Tādus jautājumus, lūdzu, neuzdod! - Ēvalds mazliet nervozi teica. - Vienkārši tas tā ir, un viss!

-   Labi! - es teicu. - Kā viņu sauc?

-   Nikolajs Voļšakovs.

-   Cik vecs?

-   Divdesmit pieci gadi.

-  Ā! - es gari novilku. - Atceros! Pirms mēneša klausījos prāvu.

-   Paklausies! - Ēvalds dusmīgi sacīja. - Mēs, protams, esam seni draugi, un tomēr, Ričard! Pašlaik mēs neatrodamies ne tavas mājas verandā, ne kādā krodziņā! Mēs pašlaik atrodamies iekšlietu ministra vietnieka kabinetā un ar tevi runā iekšlietu dienesta ģenerālis! Tāpēc tu ļoti uzmanīgi paklausies, ko es tev teikšu! Principā tu par likvidācijai paredzēto objektu vispār neko nedrīksti zināt! Neko! Ne viņa vārdu, uzvārdu, vecumu, ne viņa pastrādāto noziegumu!

-   Kāpēc? - atkal neizpratnē saraucu pieri.

-   Tāpēc, lai viņš tavās acīs… Lai tu savā apziņā viņu nespētu uztvert kā dzīvu cilvēku! Tev viņš jāredz un jāuztver vienīgi kā abstrakts objekts bez jebkādas biogrāfijas! Vienīgi kā mērķis, kā subjekts, kas pakļauts iznīcībai! Nulle!

Brītiņu klusēju, tad nopietni paskatījos uz Ēvaldu. Viņš bija divpadsmit gadu vecāks par mani, taču jau kopš bērnības dzīvojām vienā ielā, kaimiņos. Ēvalds bija tas, kurš man savulaik ieteica studēt juristos un vēlāk palīdzēja iekārtoties darbā Galvenajā slepkavību izmeklēšanas pārvaldē. Un arī par šo sprieduma izpildītāja darbiņu varēju pateikties vienīgi viņam. Bet kāpēc šo darbu biju gribējis uzņemties, to laikam nespēšu pilnībā izskaidrot nevienam. Varbūt arī nevajag. Kam gan jāzina, kas toreiz notika manās smadzenēs un dvēselē?

Un tomēr. Kaut nedaudz.

Nenoliedzami, izšķirošā loma te bija manas sievas drausmīgajai nāvei. Biju labs izmeklētājs, man veicās ar gandrīz jebkuras republikā un Rīgā izdarītas slepkavības atklāšanu; es bieži tikos ar aizdomās turamajiem, pratināju viņus, smalki pārzināju noziedznieku psiholoģiju un, lai cik smagu un pretīgu noziegumu viņi arī būtu izdarījuši, reti kad izjutu kaut ko līdzīgu naidam vai riebumam pret viņiem pašiem. Viņi bija man sveši cilvēki, viņu domāšana, attieksme pret dzīvi un pārējiem ļaudīm man absolūti nepieņemama. Es viņus vairāk nožēloju, nekā ienīdu.

Viss krasi mainījās tās pavasara dienas vakarā, kad mans kaimiņš un draugs Ēvalds Branks, izgājis laukā pastaigāties ar suni, uz ielas ieraudzīja sakropļotu sievietes līķi. Viņa gulēja, kādas mašīnas notriekta, galva bija gandrīz vai sašķaidīta, atsitoties pret dzelzsbetona apgaismes stabu, un tā bija mana sieva…

To visu redzēt un izjust bija satriecoši smagi. Negaidīto nelaimi nez kāpēc vēl smagāku darīja tas, ka nebiju spējīgs nedomāt, cik skaista viņa bija pirms tam. Un ka es viņu ļoti mīlēju… Un, ja viņai nebūtu jau septītais grūtniecības mēnesis… Ja nākamajā dienā nebūtu aizgājis uz morgu un viņai līdzās uz sekcijas galda neieraudzītu savu tā arī nepiedzimušo dēlu…

Manā domāšanā un pasaules uztverē kaut kas krasi mainījās. Es nepiedodami nežēlīgā veidā biju zaudējis visdārgāko, kas man šai dzīvē piederēja. Biju zaudējis nākotni un jebkādu savas eksistences jēgu un motivāciju. Galu galā nonācu pat līdz tādam garīgās depresijas brīdim, kad jau ieliku mutē pistoles stobru un mani no nebūtības šķīra vairs tikai mirklis, tikai viegla pirksta kustība…

Tas varbūt bija diezgan dīvaini. Pēc traģiskās nelaimes man būtu vajadzējis ar vēl lielāku sparu un uzņēmību turpināt savu kriminālizmeklētāja darbu, taču tagad, katrā aizturētajā noziedzniekā saskatīdams iespējamo savas sievas un bērna dzīvības iznīcinātāju, es nebiju spējīgs apslāpēt naidu un pēc vairāku aizdomās turamo nežēlīgas piekaušanas sapratu, ka tā ilgāk turpināties vairs nedrīkst. Tas ir jābeidz. Ir jānomierinās. Jāatpūšas. Un galu galā arī jāpaārstējas.

No darba aizgāju (ar iespēju jebkurā laikā atkal atgriezties) un visu nodomāto arī izdarīju. Beidzu trakot. Nomierinājos. Atpūtos. Un izgāju psiholoģiskās atveseļošanās kursu.

Jutos nesalīdzināmi labāk. Par notikušo it kā pat mēģināju nedomāt (vismaz ne katru dienu!), taču zemapziņā un dvēseles jūtīgākajā vietā sāpe par zaudēto tomēr nemitējās. Un nekad nepāries! Es to zināju. Varbūt vienīgi tad…

Jā. Varbūt vienīgi tad, kad būšu redzējis sievas slepkavas nāves bailēs izķēmoto seju un šausmās ieplestās acis…

Kad Iekšlietu ministrijā un Ieslodzījumu vietu pārvaldē sāka runāt par iespēju uz nāvi notiesātos noziedzniekus sodīt tepat Rīgā, kā pirmo kandidātu uz šo ļoti specifisko un slepeno amatu Ēvalds Branks izvirzīja mani. Pēc nelielām pārdomām piekritu. īsti izskaidrot to nespēju, taču visticamāk, - tā vismaz šķiet man pašam - ka es ne pilnīgi skaidri, varbūt vairāk zemapziņā, biju iedomājies, ka, regulāri izpildot tiesas spriedumus, agri vai vēlu būšu sodījis arī sievas un dēla slepkavu…

-  Paklausies, Ēvald! - es teicu. - Vai tas, ka iepriekš neko nedrīkstu zināt par sodāmās personas dzīvi un pastrādāto noziegumu, man ir obligāti izpildāma prasība?

-   Nē, - Ēvalds atbildēja. - Tev vienīgi jāizpilda tiesas piespriestais augstākais soda mērs. Tas ir obligāti. Neko nezināt par sodāmā personību iesaka vienīgi psihologi - paša soda izpildītāja labā.

-   Kāpēc?

-   Lai viņš nesāktu domāt par to, ka arī notiesātajam ir bērni, ir sieva, vecāki… Un tā tālāk un tā joprojām…

-   Vai tādā gadījumā patiešām būs vieglāk? - drūmā balsī jautāju. - Un pareizāk? Kāpēc lai es atcerētos tikai cietušo bērnus un vecākus, un nedomātu, kāds nelietis un ļaundaris ir notiesātais cilvēks?

-  Neviens tev neaizliedz zināt to, ko atļauj Soda izpildes likums un attiecīgās instrukcijas, - Ēvalds sacīja. - Taču, kā jau teicu iepriekš…

-  Es to atceros, - atgādināju. - Kaut ko vairāk zināt par sodāmā personību mani nevilina ne kaila ziņkāre, ne arī vēlme sevī uzjundīt kaut kādas tur naida jūtas. Nešaubos, ka arī bez tā savu darbu veikšu labi, tas ir, bez kļūdām. Bet man ir nepieciešams… Saproti, Ēvald, man pirms tam ar viņiem jāaprunājas. Tas ir tīri personiski un tā uzreiz grūti izskaidrojams, bet es pirms nāvessoda izpildes ar viņiem gribu satikties un izrunāties. Man, Ēvald, ir jāzina, obligāti nepieciešams zināt, kas tas ir par cilvēku, kuru man pēc dažām stundām vajadzēs nogalināt. Nu labi, nevis nogalināt, bet taisnības un sabiedrības interešu vārdā, kā to nolēmusi Augstākā tiesa, būs jāpārtrauc viņa eksistence. Man, tāpat kā tiesai un cietušajam, šis noziedznieks, kaut visļaunākais un cietsirdīgākais, nevar būt astrāla persona, abstrakts jēdziens! Man noteikti jāzina, k o es iznīcinu! Turklāt, Ēvald… Es jau pirmīt teicu. Tas ir ļoti personiski. Ar viņiem sarunājoties, varbūt kaut kad nejauši tomēr uzzināšu… Iespējams, tieši kāds no viņiem izrādīsies arī Vitas un mana bērna slepkava. Viņš no šīs pasaules var pazust, šo noziegumu tā arī neatklājis, bet es viņu nesekmīgi turpināšu meklēt visu atlikušo mūžu. Tu mani saproti?

Ēvalds ilgi klusēja, aizsmēķēja cigareti un norūpējies vispirms paskatījās uz kabineta griestiem, pēc tam uz mani.

-   Es, Ričard, cerēju, ka tev pamazām sāk pāriet, - viņš klusi sacīja.

-   Nē! - strauji pakratīju galvu. - Ja tas kādreiz vispār pāries, tad tikai pēc tam… Tu jau zini. Man ir jādzird viņa pirmsnāves kliedziens! Arī tad, ja viņam tiesu spriedīšu pats!

-   Tu ar savu nepārvaramo atriebības tieksmi esi mazliet jucis, - Ēvalds kā nožēlodams pateica. - Varbūt pat stipri. Diemžēl es tevi nespēju no tā atturēt. Vienīgi gribu lūgt… Lūdzu, iedomājies šādu ainu! Iztēlojies, ka beigu beigās tu Vitas slepkavu atrodi! Varbūt šeit, cietumā, varbūt uz ielas vai viņa mājās. Ko tu, apsēstais, tādā gadījumā dari? Tu ej un, atriebdamies par sievas un bērna nāvi, viņu bez tiesas sprieduma nogalini! Pēc tam tevi noķer, kas, meklējot šīs slepkavības motīvus, nemaz nebūtu grūti, tiesa tevi bez šaubām atzīst par vainīgu un piespriež augstāko soda mēru! Kas tālāk? Tālāk tevi pašu pa Centrālcietuma Pēdējā sapņa gaiteni vedīs uz to pusi, kur ar pistoli rokā stāvēšu es… Viena īsa pirkstu kustība, klusināts šāviens, zibenīgs lodes lidojums tavā pakausī un… viss! Ja tu dzīves pēdējās sekundēs spētu vēl kaut ko iedomāties, vai tikai tas nebūtu - kāda velna pēc man tas viss bija vajadzīgs?!

Nedaudz izbrīnījies paskatījos uz ģenerāli, rūgti pasmīkņāju, tad, tāpat kā Ēvalds, no Elitas paciņas izņēmu cigareti, aizsmēķēju un ilgi domīgs klusēju. Pēc tam, vēl vairāk pagriezies pret savu priekšnieku un draugu, viņam cieši ieskatījos acīs.

-   Tādā gadījumā, Ēvald, es varu prasīt jau tagad - kāda velna pēc šai pasaulē vispār kas notiek? Kāpēc vieni cilvēki citus - naida, mīlestības, aizvainojuma, nepelnīta pazemojuma, mantkāres, dzēruma dulluma, kaut kādas ideoloģijas, iedomātas cīņas par taisnību un brīvību un vēl tūkstoš citu iemeslu dēļ - slaktē nost, bet citi savukārt, uzvilkuši tiesneša drānas un rokās paņēmuši smagas likumu grāmatas, tos attiecīgi soda? Kāpēc vispār vajadzīgas Tiesu pilis un drūmie cietumi? Kāpēc mēs iedomājamies, ka mūsu it kā vairāk civilizētā sabiedrība un tās likumi ir daudz labāki un pareizāki par citur pasaulē eksistējošajiem? Kāpēc daudzās valstīs un diemžēl arī pie mums nāvessoda pretinieki ir tik ļoti pārliecināti, ka pat vairākkārtējs slepkava ir mīļi saudzējams, ka tas ir humāni, bet, piemēram, Saūda Arābijas tirgus laukumā slepkavam publiski izpildīts nāvessods ir kas nepareizs, slikts un antihumāns?

Atkal apklusu. Rūpīgi nodzēsu izsmēķēto cigareti un no karafes ielēju glāzē ūdeni. Izdzēru. Tad paskatījos uz sa- drūmušo Ēvaldu un skumji pasmaidīju.

-    Es, protams, nekādā ziņā negribu uzņemties Lielā Soģa lomu vai būt neprātīgs cīnītājs par Pasaules Taisnību, taču tāda nu ir mana pārliecība - kas spēj nogalināt savu māti vai tēvu, kas izvaro vai nogalina mazu bērnu vai jau pieaugušu sievieti, kas sīkas naudas vai mantas dēļ nogalina cilvēku, kas apzinīgi ar savu automašīnu spēj notriekt grūtnieci, nesniegt viņai nekādu palīdzību, bet kā pēdējais zaķpastala gļēvulīgi aizbēgt… Ēvald! Tie nav cilvēki! Vai tu to saproti? Mēs, runājot par viņiem, kā par cilvēkiem, totāli sajaucam jēdzienus un priekšstatus par to, kas tad galu galā ir normāli, kas nenormāli! Varu atkārtot vēlreiz - ja reiz sabiedrība man atļauj nosist uz rokas piesūkušos odu… Tad tai jāatļauj par sodu iznīcināt arī tos citus, kuri tāpat ir barojušies ar cilvēku asinīm…

Ēvalds, ne vārda nebildis, piecēlās, apgāja apkārt rakstāmgaldam, apsēdās savā ministra vietnieka krēslā, parakstīja kādu dokumentu un pasniedza to man.

-  Vari iet un ar to Voļšakovu aprunāties, - viņš teica. - Un turpmāk ari ar citiem, ar kuriem vēlēsies! Taču ceru, ka vismaz nestādīsies priekšā kā…

-   Nē, nē! - noraidoši pakratīju galvu. - Atceries, pēc kara, kad Nirnbergā tiesāja vēl dzīvus palikušos nacistu vadoņus, vienīgais, kuram tika dota atļauja pirms soda izpildes ieiet kamerās, bija amerikāņu psihiatrs Džeikobs Džilberts. Piecdesmito gadu sākumā viņš par šīm sarunām publicēja grāmatu. Vispār interesanti. Neviens no reiha fīreriem pat tuvās nāves priekšā neko nenožēloja. Vismazāk to darīja Kaltenbrunners - Vācijas Galvenās drošības pārvaldes šefs, kura pakļautībā atradās gan Gestapo, gan visi Trešās impērijas drošības dienesti. Miljoni drausmīgā mocekļa nāvē iznīcinātu cilvēku dzīvību! Pats viņš, protams, ne sita, ne nogalināja, taču lietas būtību tas nemaina. Viņš organizēja un vadīja cilvēku varmācīgo iznīcināšanu. Un zini, ko viņš Džilbertam pateica? Vispirms viņš pasmējās, tad nicīgi nospļāvās. "Izņemot vāciešus, visi cilvēki ir mēsli…" Pieļauju, ka tāpat domā arī mūsdienu noziedznieku lielum lielākā daļa. Neviens neraud. Tāpēc, ka prāta mazspējas dēļ līdz viņu saprašanai nemaz neaiziet normālu cilvēku priekšstati un atziņas par dzīvības vērtību, nāves nežēlīgumu un dzīves vienreizīgumu. Bet varbūt es maldos? Varbūt viss ir pavisam citādi? Es gribu zināt, ko viņi domā. Varbūt tad, kad aiziešu pensijā, tāpat kā Džilberts uzrakstīšu grāmatu par saviem pieredzējumiem nāvinieku kamerās, lai - varbūt kādreiz - mūsu pārlieku civilizētā un tehnokrātiskā sabiedrība pamazām atgrieztos pie tām dzīves un likumu prasībām, kuras kā taisnīgas un sabiedrībai derīgas tika atzītas un postulētas jau pirms seštūkstoš gadiem. Dievi un viņu ieteiktās mācības nenoveco. Novecojam mēs ar savu šķībo morāli un juridisko nespēju vai nevēlēšanos sodīt cilvēka dzīvības iznīcinātāju ar to pašu, ko viņš nodarījis citiem. Bet gan jau… Jācer, ka Eiropa ar savu liberālismu un antihumāno attieksmi pret upuriem tik drīz bojā vēl neaizies… Kaut kad jau attapsies…

5. nodaļa

Centrālcietuma X korpusa stipri sarūsējušās dzelzs kāpnes, kas veda uz trešajā stāvā esošajām vienpadsmit nāvinieku kamerām, zem maniem un mana pavadoņa smagajiem soļiem klaudzēja tik dobji, ka troksnis ļoti atgādināja lielās mokās mirstoša cilvēka vaidus…

Varbūt, ceļot šo cietumu divdesmitā gadsimta sākumā, bijis īpaši domāts par to, lai uz nāvi notiesātie jau pa gabalu dzirdētu bendes soļus? Un visās vienpadsmit kamerās nežēlīgā satraukumā domātu - šie soļi kā kapu zvani, tie skan man… Bet varbūt šoreiz tomēr - kaimiņam?

Pavadonis vairākkārt pagrieza nejauki žvarkstošo lielo atslēgu, kaut kas nočīkstēja, nodrebēja, un smagās, biezām metāla sloksnēm apsistās koka durvis atvērās. Pēc tam viņš atslēdza nākamās, tērauda restu durvis un mēs iegājām kamerā.

Tā bija neliela, 4x3 metru plata telpa. Augstu pie griestiem, iesprostota resnu metāla stiepļu pinumā, spīdēja noputējusi lielas jaudas spuldze, kas nekad netika izslēgta. Logs aizsists ar biezu tērauda plāksni, kurā - ventilācijai - bija izurbti daudzi sīki caurumiņi. Kameras labajā pusē rēgojās šaura dzelzs gulta, pārklāta ar plānu segu. Turpat mētājās arī neliels salmu spilvens. Zem loga, pieskrūvēti pie grīdas, stāvēja galds un krēsls. Uz galda bija divas grāmatas un pelēka bleķa krūzīte.

Kameras vienīgais iemītnieks, uz nāvi notiesātais Nikolajs Voļšakovs, tūlīt nostājās miera stājā un tāds kā pārsteigts un nobijies uz mums vērīgi skatījās. Mans pavadonis piegāja notiesātajam klāt, lika izstiept rokas un saslēdza tās dzelžos. Pēc tam pats izgāja no kameras,

aizslēdzot tikai pirmās, restotās durvis. Staigājot pa gaiteni, viņš varēja redzēt, kas kamerā notiek.

-        Varat apsēsties! - ar roku parādīju notiesātajam uz gultu. - Es iekārtošos pie galda.

Nikolajs uz mani kaut kā nevērīgi paskatījās, tad nicīgi pasmīnēja. Viņa acis bija blāvas un skatienā pavīdēja kaut kas ļoti nepatīkams.

-        Kas jūs tāds esat? - viņš nedaudz aizsmakušā balsī pajautāja.

-   Esmu cietuma ārsts, - atbildēju. - Ričards Lanskis.

-       Ļoti patīkami, - Nikolajs sacīja. - Nez kāpēc agrāk nevienam mana veselība nebija ne prātā.

-        Es arī daudz neko neprasīšu, - teicu. - Vai neiebilstat, ja turpmāk jūs uzrunāšu uz tu?

-        Kas tur ko iebilst? - viņš iesmējās. - Bet ko es? Vai arī varu teikt tu?

-   Protams.

-        Labi! Runājiet, kā gribat! - viņš teica. - Vai tas nav vienalga?

-   Ir jau, - es sacīju. - Un tomēr.

-        Vai tev gadījumā neatrastos cigarete? - Nikolajs ar stipri jūtamām cerībām balsī jautāja.

Klusēdams izvilku no kabatas Elitas paciņu un atdevu to notiesātajam.

-       Paldies! - viņš klusi pateica un nervozi mēģināja aizsmēķēt. Roku dzelži traucēja, un tas viņam neizdevās. Es palīdzēju. - Piederīgos pie manis nelaiž. Vienreiz atļāva atnest pārtikas paciņu.

-   Cigarešu tur nebija?

-   Bija. Bet tas jau sen!

-   Kas tev to paciņu atnesa? - uzprasīju.

-   Māte.

-   Kāpēc viņai neļāva ar tevi satikties agrāk?

-  Ar nāviniekiem nedrīkstot. Bet vakar ņēma un atļāva.

-   Kāpēc tad tagad atļāva?

Notiesātais mazliet apmulsa.

-        Runā, ka tā parasti notiekot pirms sprieduma izpildes… Jums gan to vajadzētu zināt labāk!

- Paldies! - Nikolajs klusi pateica un nervozi mēģināja aizsmēķēt. Roku dzelži traucēja, un tas viņam neizdevās.

-   Tā arī ir. Es zinu.

-   Tātad drīz..?

-   Jā. Šonakt vai rītnakt.

Notiesātais aizgūtnēm smēķēja un drūmi klusēja.

-   Kas ir? - es prasīju. - Bailes?

Nikolajs apstiprinoši pamāja ar galvu.

-   Tātad notikušo pārdzīvo?

-   Jā, - Nikolajs atbildēja. - Smagi.

-   Izdarīto nožēlo?

-        Sevis žēl, - Nikolajs sacīja. - Man ir tikai divdesmit pieci gadi.

-        Tad kāpēc tu to darīji? - es prasīju. - Vai nogalinātās sievas nemaz nav žēl?

-        Kā to lai saka, - Nikolajs neveikli paraustīja plecus. - It kā jā, it kā nē.

-   Kāpēc nē?

-   Es viņu nemīlēju.

-   Vai tāpēc vajadzēja nogalināt? Un vēl tik nežēlīgi!

-   Protams, ne jau tāpēc! Vispār.

-   Kā to lai saprot?

-       Ļoti vienkārši. Tas nozīmē, ka es vispār neieredzu cilvēkus! Neieredzu sievietes un visu šo pasauli!

-        Kas vainas pasaulei? - es prasīju. - Kas vainas sievietēm?

-   Viņas visas ir maukas!'- Nikolajs dusmīgi izkliedza.

-        Nu un tad? - es iesmējos. - Ja tā arī būtu, kāda tev tur daļa?

Nikolajs ilgi klusēja, beidza smēķēt, tad atkal cieši paskatījās uz mani.

-        Raisa tomēr bija mana sieva, - viņš diezgan stingrā balsī atgādināja. - Zīdiete.

-   Tu viņu nemīlēji?

-   Nemaz.

-   Kāpēc tad precēji?

-       Domāju, būs labāk, - Nikolajs sacīja. - Mūsu māja Ve- ļikije Lūkos kara laikā tika sabumbota. Tur bija baigās kaujas. Dzīvojām zemnīcā. Tu esi dzīvojis zemnīcā?

-   Nē, nav gadījies, - es atbildēju. - Un paldies dievam!

-   Tad tu no dzīves neko nesaproti, - viņš teica. - Divpadsmit gadus ar lielām mokām cēlām jaunu māju. Uzcēlām. Bijām laimīgi. Kā bērni. Bet tad Oktobra svētku laikā, kad bijām aizbraukuši ciemos pie radiem, kaimiņš - viņš joprojām dzīvoja zemļankā, - skaudības dēļ mūsu māju nodedzināja. Vajadzēja iet atpakaļ uz zemnīcu. Vai tu zini, kā ir, kad no naida prāts paliek tumšs? Vai zini, kas tad ar cilvēku notiek? Bet es savaldījos. Lai nebūtu aizdomas, nositu to nelieti tikai pēc diviem gadiem. Neatklāja, taču kaut kas ar mani jau bija sagājis dēlī. Tad satiku Raisu. Domāju ebrejiete, tad jau bagāta. Nekā! Izrādījās vēl plikāka par mani! Visus viņas radus friči bija nošāvuši. Kāda bagātība!? To es sapratu vēlāk. Tad visi atbraucām uz Rīgu, domājām būs vieglāk. Darbu dabūjām. Bet kur dzīvot atkal nebija. Nē, uz ielas nepalikām, kas ir, tas ir. Iedeva kopmītni. Tur bija vēl šaurāk nekā zemnīcā. Es, tēvs, māte, brālis, viņa sieva, Raisa un vēl mūsu bērns! Vari apjēgt? Vari?! Sūda istabelē septiņi cilvēki! Tā nedzīvo pat lopi! Ne parunāties, ne atpūsties, ne pamīlēties, ne normāli dzīvot! Nu, un es sāku dzert. Ko citu? Bet kad piedzēros, vienmēr Raisu redzēju kopā ar kādu citu vīrieti.

-   Īstenībā? - es jautāju.

-   Ne velna nesaprotu! - Nikolajs atzinās. - Tagad domāju, ka tas varbūt bija tikai manās smadzenēs. Halucinācijas. Bet… Vai tā nevarēja būt ari patiesībā? Vai Raisa negribēja labāku dzīvi? Un kā vēl gribēja! Taču labāku dzīvi viņa varēja dabūt, vienīgi atrodot labāku vīrieti par mani! A tas sāpēja. Tas, ka neko savā dzīvē neizmainīšu… Tas bija trakāk nekā greizsirdība.

-   Tu esi smagi kļūdījies, - es teicu. - Cilvēks savu dzīvi var mainīt vienmēr. To galu galā izdarīji arī tu. Taču tu to mainīji uz slikto pusi.

-  Bet ja uz labo pusi bija neiespējami? - Nikolajs gandrīz vai izmisis prasīja.

-  Es tev negribu lasīt morāli, - sacīju. - Gribu tikai zināt dažas vienkāršas lietas. Kas notiek cilvēka psihē, kad viņš nolemj kādu nogalināt? Kāpēc izvēlas tādu rīcību, kas pašam var beigties ārkārtīgi slikti? Kāpēc nemēģina problēmu risināt citādi? Vai tu domāji par sekām? Vai kaut sekundes simtdaļā iedomājies, ka par to taču tevi pašu var nošaut, un ja tā, tad kāda tavam lēmumam ir jēga? Un ko tu izjuti, kad saprati, ka esi izdzēsis dzīvību sievietei, ar kuru tev bija kopīgi nākotnes plāni, ar kuru tu gulēji un kura tev dzemdēja dēlu? Vai tad tas viss pazūd? Vai tam vairs nav nekādas nozīmes? Un ko tu izjuti nogalināšanas brīdī? Baudu? Apmierinājumu? Kaut ko tādu kā seksā? Vai arī nedomāji un neizjuti neko, par ko gan stipri jāšaubās. Tu taču nebiji galīgi piedzēries? Tu jau iepriekš nozagi šauteni, paslēpi krūmos… Tātad - visu izdomāji, rūpīgi gatavojies. Vai neienāca prātā, ka tevi taču noteikti noķers, tik primitīvi izdarīts noziegums katrā ziņā tiks atklāts un beigas būs tieši tādas, kādas tās pašlaik ir? Kādas problēmas tu ar šo slepkavību esi atrisinājis? Ko ieguvis?

Nikolajs ilgi klusēja. Atkal aizsmēķēja cigareti un nopietns raudzījās ar tērauda plāksni aizsistajā logā, aiz kura taču kaut kur spīdēja saule, debesu zilgmē kā lieli buru kuģi okeānā lēni peldēja balti gubu mākoņi, brīvi lidoja putni, bet pa cietumam blakus esošajām dzelzceļa sliedēm vilciens veda cilvēkus atpūsties pie jūras. Tur bija brīvība, tur bija dzīve, bet šeit…

Kāpēc tik daudzi cilvēki apzināti, tīšuprāt izvēlas smirdošu cietuma kameru, ilgus ieslodzījuma gadus un nereti pat nāvessodu, ja vienmēr, visos laikos un visās situācijās pastāv arī gluži citas iespējas? Kāpēc izvēlas tieši vissliktāko, visbezcerīgāko?

Tagad es to mazliet saprotu. Tas ir viņu totālais garīgais trulums, lai gan galīgs muļķis tas Voļšakovs tomēr nebija. Toties, kā gandrīz vai visiem cietsirdīgiem noziedzniekiem, viņam nebija ne mazākā priekšstata par labo un ļauno. Viņi visi, vai gandrīz visi, šādu vai tādu iemeslu dēļ bija ļaunuma iemiesotāji un reti kad pilnībā apjēdza, ko īsti izdarījuši.

- Es zinu, ko tu par mani domā, - beidzot Nikolajs ierunājās. - Esmu ļauns necilvēks. Izdzimtenis! Sabiedrības atkritums! Mēsls! Varbūt tā arī ir. Nestrīdos. Bet - vai arī tiem labajiem un pareizajiem..? Nu, tev pašam nekad nav gribējies kādu nogalināt?

Bridi domāju - būt atklātam vai ne?

-   Ir, - es atbildēju. - Bet ne visi to var izdarīt. Arī es ne. Vismaz pagaidām.

-   Man ari ilgus gadus daudz kas bija pagaidām, - Nikolajs sacīja. - Raisa mani pievīla, un man bija naids. Vai man bija vai nebija taisnība - tam pašlaik nav nozīmes. Tiesnesim ir naids pret tādiem kā es. Tāds ir viņa amats. Tas, kas man pakausī iešaus lodi, pret mani tāpat nekādu mīlestību nejutīs. Viņš to darīs tāpēc, ka es nedomāju un nedzīvoju tā, kā viņš grib. Nu, cienījamais, kādi secinājumi? Diezgan drūmi, vai ne? Cilvēka būtību un arī rīcību galvenokārt nosaka dusmas! Tā notiek gan politikā, gan praktiskajā dzīvē, gan arī… mīlestībā. Vai tāpēc, ka mīlestības nav.

Piekrītoši pamāju ar galvu.

-   Tā gandrīz ir, - es piekritu. - Vienīgā atšķirība, ka slepkava vienmēr sāk pirmais. Un tikai pēc tam pie darba ķeras prokurors, tiesnesis un sprieduma izpildītājs. Šī atšķirība ir milzīga. Tu savu ļaunumu izpaudi pirmais. Šonakt, kad tevi vedīs uz pagrabu, to pamēģini atcerēties! Fiziski tas tevi vairs neglābs, taču garīgi… Patiesi nožēlojot izdarīto, varbūt tu vēl pēdējā brīdī vismaz izglābsi savu dvēseli…

-   Domājat, tāda dvēsele vispār ir? - Nikolajs mazliet drebošā balsī vaicāja. Varbūt tā bija viņa pēdējā cerība vēl tikai dažu stundu ilgajā dzīvē…

-  Domāju, ka ir gan, - es atbildēju. - Iespējams, ka dvēsele ir pat tev.

-   Melna, vai ne?

-  Spriežot pēc tā, ko esi izdarījis, nekāda baltā tā patiešām nav, - es teicu. - Varbūt pateiksi, kāpēc tu pēc slepkavības Raisu vēl tik drausmīgi sakropļoji? Gribēji paņirgāties, vai tevi vadīja cits nodoms?

-  Tagad grūti pateikt, - Nikolajs sacīja. - Bet vispār, jā. Es par viņu gribēju paņirgāties. Es jau teicu - Raisa bija skaista. Es šo skaistumu gribēju iznīcināt pilnīgi! Protams, stulbi. Tagad saprotu, taču tais mirkļos… Diez vai biju normāls. Bet par acīm atceros skaidri. Tās viņai bija reti skaistas. Lielas un tumšas. Iedomājos, ka viņa tur gulēs krūmos, un šīs skaistās acis knābās putni… Man palika žēl. Es acis izgriezu, ieliku burciņā un aiznesu mājās…

Man sametās nelabi, un es krietnu laiciņu klusēju. Atkal domāju - vai šis cilvēks maz ir normāls un vai viņam maz būtu tiesības šai pasaulē atrasties? Tiesa lēma, ka ne. Mans prāts saka to pašu. Esmu pārliecināts, ka smagi maldās tie, kuri apgalvo, ka visiem cilvēkiem ir tiesības dzīvot. Jā, savā ziņā es arī tam piekrītu, taču tikai līdz robežai, kuru pārkāpjot, smaga nozieguma izdarītājs ar savu rīcību sabiedrībai ir demonstrējis, ka viņš vairs nav pieskaitāms cilvēku sugai! Viņš ir pārstājis būt Cilvēks. Sodot šādu subjektu ar nāvi, sabiedrība un valsts nesoda vis cilvēku, bet garīgi jau pavisam citu bioloģisku veidojumu - necilvēku.

Tāpēc asaru jūras un ārkārtīgi sarežģītie juridiskie un filozofiskie spriedelējumi par nāvessoda nepieļaujamību šodienas civilizētajā pasaulē man vienmēr ir šķituši liekulīgi, mākslīgi radīti un attiecībā pret cietušajiem un sabiedrību kopumā ļoti nehumāni un netaisni. Ja mēs spētu saprast un izjust jēdzienu taisnīgums pilnībā, tad šādam soda veidam būtu jāpastāv! Vel smieklīgāku un daudz stulbāku šo nāvessoda noliegšanu nežēlīgiem izdzimteņiem padara tas nožēlojamais fakts, ka cilvēki (nevainīgi!) katru dienu tiek nogalināti noziedznieku vainas dēļ, piedzērušu vai neuzmanīgu autovadītāju dēļ, tiesībsargājošo iestāžu darbinieku (galvenokārt policistu) nemākulīgas vai piespiedu rīcības dēļ, piemēram, aizdomās turamo cilvēku arestēšanas, pretošanās vai bēgšanas gadījumos, bez jebkādas tiesas un vainas pierādījumiem!!! Un vēl un vēl, un vēl. Ja pasaulē nenotiktu ne kari, ne revolūcijas, ne baismīgi terora akti…

Ja tas viss tā nenotiktu, tad jā! Protams. Tad mēs patiešām varētu svinīgi pasludināt, ka ikviena cilvēka dzīvība ir svēta un neaizskarama. Taču, kamēr ar vardarbīgām ļaužu nāvēm sastopamies katru dienu tepat aiz ielas stūra, savos dzīvokļos vai mierīgi ieejot kādā veikalā iepirkties… Piedodiet, bet ļaujiet man domāt un rīkoties tomēr citādi!

Piecēlos un gāju prom. Tad netālu no durvīm apstājos un paskatījos uz cilvēku, kuru man šonakt vajadzēs iznīcināt. Pret viņu nejutu nekādu naidu, bet nejutu arī līdzcietību. Varbūt vienīgi tikko jaušamu nožēlu. Kā nekā sava garīgā truluma un dzīves radītā ļaunuma dēļ ņēma un izpostīja gan savu, gan citu cilvēku dzīvi.

-   Paklausies, Voļšakov! - es teicu. - Vai gadījumā neesi kādreiz braucis ar automašīnu?

-   Nē, - viņš lēnīgi pakratīja galvu.

-   Varbūt kopā ar draugu.

-Kur?

-   Jūrmalā.

-  Nē, - Voļšakovs atkal noraidoši pakratīja galvu. - Vienreiz ar Vitaļiku braucām viņa zapiņā pēc šņabja. Turpat Sarkandaugavā.

Brīdi domīgs vēl stāvēju, tad pagriezos promiešanai un apstājos vēl pie durvīm.

-   Vai tev nav gadījies dzirdēt, ka pirms gada kāds Jūrmalā būtu notriecis sievieti un pats aizlaidies?

-  Nav gadījies, - Nikolajs atbildēja. - Neko tādu neesmu dzirdējis.

-   Žēl, - es klusi pateicu un piegāju pie restotajām durvīm. Pienāca pavadonis, durvis atslēdza un mani izlaida laukā. Kamerā iegāja vēl cits uzraugs, noņēma notiesātajam rokudzelžus, pēc tam iznāca gaitenī.

Es aizbraucu uz mājām, kādas stundas pagulēju, tad mazliet pastaigājos gar jūru un vēlāk iegāju Asaru kapsētā. Piestājos pie Vitas un dēla kapa un ilgi, iegrimis atmiņās, lūkojos uz vietu, kur divu metru dziļumā gulēja sieviete, kuru biju mīlējis, un bērns, kuru tik nepacietīgi biju gaidījis.

Piedod, Vita, es domās teicu. Laiks rit, bet es neko jūsu labā vēl neesmu izdarījis. Un nejau tikai jūsu labā. Guliet mierīgi! Tagad viss cilvēku ļaunums jums nepieskāries aiziet garām. Man jūsu slepkava jāatrod ne tikai vispārējas taisnības vārdā. Es nedrīkstu pieļaut (un neviens to nedrīkst!), ka divu cilvēku nogalinātājs paliek bez soda, ka viņš turpina dzīvot. Ēd, dzer, mīlējās, braukā ar automašīnu un varbūt katru dienu pastrādā atkal jaunu nelietību! Iespējams, ka viņu es tā ari nekad rokā nedabūšu, taču tagad man ir cits darbs, esmu sprieduma izpildītājs, tautas valodā runājot - bende - un man ir iespēja likuma vārdā iznīcināt jūsu slepkavam līdzīgus ļaundarus. Arī tas var dot jūtamu gandarījumu.

Desmitos vakarā ierados cietumā. Lai sagatavotos darbam, administrācijas korpusā man bija ierādīta neliela telpa. Skatījos televizoru, izlasīju vakara avīzi, apmēram stundu, apgūlies un aizvēris acis, nodarbojos ar pašsuģes- tiju, jau kuro reizi sev iedvesdams, ka tas, ko tūlīt darīšu, nav nekas slikts, tā nekādā ziņā nebūs cilvēka slepkavība, kā daži par šo soda izpildes veidu domā. Nē, ne tuvu! Tā būs kādam nenormālam subjektam piespriesta taisnīga nāve pašas sabiedrības interesēs. Tas būs tāds pats darbs, kādu dara tiesnesis vai jebkuras valsts armijas karavīrs - aizsargā sabiedrību no tās ārējiem un iekšējiem ienaidniekiem.

Tad piecēlos, mazliet pavingroju, izdzēru glāzi stipras tējas un nesteidzoties pārģērbos. Uzvilku melnu uzvalku, apāvu melnas kurpes, bet zem žaketes pavilku melnu svīteri. Jutos kaut kā savādi. Melnā krāsa man nepatika, taču šim darbam šķita īsti piemērota. Es izskatījos bargs un svinīgs, lai gan jau iepriekš zināju, ka notiesātais mani neredzēs.

Vienos naktī pie manis ienāca viens no cietuma drošības dienesta darbiniekiem un iedeva TT pistoli.

- Viena lode ir jau stobrā, bet divas aptverē, - viņš teica. - Izmantosi divas. Trešā katram gadījumam paliek rezervē.

Tad nokāpām pēc mūžīga pelējuma un tikai šādām vietām raksturīga smārda smirdoša cietuma pagrabā. Izgājuši cauri dažām nelielām telpām, nonācām spilgti izgaismota gaiteņa sākumā. Pagājuši apmēram vēl divdesmit soļu uz priekšu, nonācām vietā, kur gaitenis abpusēji

Jutos kaut kā savādi. Melnā krāsa man nepatika, taču šim darbam šķita īsti piemērota.

strauji paplašinājās, izveidojot pretimstāvošas kabatas, lai tālāk atkal turpinātos pirmītējā taisnē.

Šī vieta bija apgaismota vēl spilgtāk. Ar pistoli rokā un jau nolaistu drošinātāju nostājos gaiteņa paplašinājuma labajā pusē, bet notiesātajam vajadzēs atrasties kreisajā.

Pēc dažām minūtēm izdzirdu dobjus soļus.

Jutu, ka nedaudz paātrinās sirdsdarbība, taču pārāk lielu satraukumu tomēr nejutu.

Soļi apstājās iepretim. Divi apsardzes vīri notiesāto, kas bija apģērbts svītrainajā nāvinieka apģērbā un saslēgts rokudzelžos, ieveda man iepretim esošajā gaiteņa kabatā, nostādīja ar muguru pret mani un lika viņam nokrist ceļos.

Notiesātais nepaklausīja. Viņš stāvēja kā sastindzis.

Droši nevaru apgalvot, taču man šķita, ka viņš no bailēm atrodas tā saucamajā prostācijas stāvoklī un vairs īsti neapjēdz, kas notiek vai kam tūlīt jānotiek. Viens no kon- vojniekiem ar smagu gumijas steku spēcīgi iebelza pa ceļgalu locītavām, un viņš tūlīt nokrita. No viņa kailās galvas līdz mūra sienai bija tikai daži centimetri.

Viņš nolieca galvu vēl zemāk, it kā viņu īpaši būtu ieinteresējis tas, kas notiek uz grīdas.

Iespējams, kaut kas tur arī notika. Varbūt skrēja kāda skudra, bet varbūt gaidāmā notikuma priekšnojautās pēkšņi sakustējās kāds cietuma pamatos iemūrēts akmens…

Sardzes vīri ātri atgāja sāņus.

Es paspēru divus soļus uz priekšu, nostājos metra attālumā no notiesātā, notēmēju un izšāvu. Lode, nenovirzījusies ne milimetru ne pa kreisi, ne labi, ieurbās sodam nolemtā pakauša centrā.

Trieciena spēks viņu nedaudz pasvieda uz priekšu, caur- šautā galva atsitās pret cietuma sienu, un viņš lēnām novēlās uz sāniem.

Apsardzes vīri viņu tūlīt pagrieza otrādi un atkal atgāja sāņus. Šoreiz notiesātajam lodi iešāvu pierē. Pēc instrukcijas tas bija obligāti izpildāms kontroles šāviens.

Pēc brīža no gaiteņa gala atkal atskanēja vairāku cilvēku soļi. Tur nāca ārsts, prokuratūras pārstāvis un viens no cietuma administrācijas pārstāvjiem. Viņi rūpīgi apskatīja soda izpildei pakļautā cilvēka ķermeni, ārsts oficiāli konstatēja nāvi, prokurors, ārsts un cietuma administrācijas pārstāvis turpat uz vietas parakstīja vairākus dokumentus, un visi atkal devās prom.

Es viņiem sekoju. Attiecīgajai personai nodevis pistoli un par to parakstījies, gāju atpakaļ uz sev ierādīto telpu. Lēnām pārģērbos. Vēlreiz uzvārīju tēju un to lēni dzēru. Atspiedu galvu pret sienu, aizsmēķēju cigareti, aizgūtnēm rāvu sevī nedaudz kodīgos dūmus un centos nedomāt, kas pirms desmit minūtēm bija noticis cietuma pagrabā. Tomēr tas bija grūti. Īstenībā pat neiespējami. Es visu atcerējos un redzēju vairāk nekā skaidri. Vienu brīdi uznāca pat tāds kā žēlums. Tāda viegla dvēseles vibrācija. Kā nekā viņš tomēr bija dzīva būtne…

Bet, Ričard! Atjēdzies! Tu nedrīksti izjust nekādu žēlumu! Tu šādus ļaundarus nekad nedrīksti pat mēģināt saprast! Viņus vispār saprast nav iespējams! Tādos drausmīgos sadzīves apstākļos un pēckara nabadzībā taču dzīvoja miljoniem cilvēku! Vai tad visiem būtu vajadzējis kļūt par nežēlīgiem slepkavām un noziedzniekiem!? Bet par tādiem kļuva tikai atsevišķi cilvēki. Un šie atsevišķie cilvēki, kuri bez jebkādas materiālās ieinteresētības (laupīšanas un zagšanas) vai vajadzības apmierināt seksuālās iegribas (izvarošanas), vai pat bez jebkāda nopietnāka savstarpēja konflikta spēj aukstasinīgi nogalināt un šaušalīgi sakropļot grūtnieci (kā tas bija gadījumā ar manu sievu) vai vispār - sievieti, kā to izdarīja Voļšakovs ar savējo, nenoliedzami ir jau piedzimuši ar ļaunuma gēniem. Viņi šādiem noziegumiem ir jau psiholoģiski gatavi, ieprogrammēti, zemapziņā tikai gaidot pirmo izdevīgo gadījumu…

Nešaubos, ka pastāv kāds zinātnes vēl pagaidām neatklāts slepkavības tieksmi izraisītājs vīruss, kas inficēto cilvēku agri vai vēlu noved līdz noziegumam, līdz šāda veida slepkavībām…

Lai sevi vēl vairāk nomierinātu, gandrīz vai skaļi pateicu:

- Tas bija viņš, kas nogalināja Vitu! Ja viņš spēja tik drausmīgi izrēķināties ar savu sievu, viņš spēja nogalināt arī svešu sievieti!

Pēc pusstundas izgājis no cietuma, iesēdos automašīnā un braucu uz mājām.

Ausa rīts, un visa austrumu puses debesmala pamazām krāsojās sarkanīgos uguns toņos.

Būs skaista diena, es nodomāju. Būs zila jūra, skaidras debesis, spilgta saule un apziņa, ka pagājušajā naktī esmu izdarījis kaut ko ļoti labu.

6. nodala

Kāda nozīme mūsu atmiņām par kaut ko skaistu vai pretīgu?

Nekāda lielā, taču tās noteikti ļoti vajadzīgas. Kāda tad vispār būtu jēga kaut ko atcerēties?

Tomēr jebkuras atmiņas par kādu dzīves notikumu (pat visskaistāko un patīkamāko!) vienmēr izraisa ari skumjas.

Tas viss jau ir pagājis, un nekas vairs neatkārtosies. Mēs savās atmiņu dzirnavās varam simtkārt pārmalt vai visu dzīvi, taču neko no tās reāli atgūt vairs nespējam.

Pagājušie dzīves gadi izgaist kā noziedējušu ceriņu smarža.

Šodien daudzus notikumus vērtējam un redzam, it kā skatīdamies seno laiku mēmās filmas. Cilvēki kustas, skrien, kaut ko pārdzīvo, vēlas, mīl un mirst, bet tas viss jau notiek mūsu atmiņu klusumā, izraisot vai nu vieglas dvēseles sāpes vai skumīgu prieku.

Es tevi nekad vairs nesastapšu.

Kuģi visās pasaules ostās taurēs velti.

Tu vairs nekad nesēdēsi jūras krastā.

Pasaule dzīvos bez tevis.

Tu vairs nekad nenāksi man pretim, nesmaidīsi un nejutīsies laimīga.

Pasaule pēkšņi ir kļuvusi tukša.

Tu nekad vairs neapliksi rokas man ap kaklu un neteiksi tos vārdus…

Pasaule drūmi klusēs.

Pamazām izkalst mūsu kādreiz tik krāšņi iekoptais pasaku dārzs. Pasaule aizcērt durvis, un es uz mūžīgiem laikiem palieku tās aizdurvē.

Varbūt patiešām labāk neko neatcerēties? Beidzot nomierināties, visam atmest ar roku, iepazīties ar citu sievieti, sākt dzert, bet varbūt vienkārši iebrist jūrā un noslīcināties?

Kāpēc man sevi tik ilgi un sāpīgi mocīt?

Neviens, pat visgudrākais cilvēks šai pasaulē nespēj un, šķiet, nekad arī nespēs dziļi un pēc būtības mums saprotamā valodā ne tikai jēdzīgi izskaidrot, bet likt arī saprast - kas tad galu galā ir mīlestība, dzīvība un nāve?

Saule lēnām tuvojās apvārsnim, visu debesmalu jau pamazām krāsodama viegli rozā krāsā. Vēja nebija. Apkārtni bija pārņēmis tik svētsvinīgs klusums, ka šķita - esmu iegājis katoļu baznīcā, man tūlīt jākrīt ceļos un, metot krustus, jāpateicas Dievam par iespējamību šeit būt.

Lēnām aizgāju līdz jūras malai. Ūdens tāpat bija mierīgs un kluss. Kaut kur tālu okeānos šajā brīdī droši vien trakoja vētras, taifūni un orkāni, bet šeit jūra, tāpat kā cilvēku lielākā daļa, vienkārši taisījās iet gulēt.

Pagriezies un pagājis kādus divdesmit soļus uz priekšu, ieraudzīju krastmalā sēžam jaunu un skaistu sievieti. Viņai bija gari blondi mati, lielas zilas acis, pabiezas, ārkārtīgi vilinošas lūpas, bet slaidais augums ietērpts patīkamajā sieviešu apģērba krāsā - spilgti baltā, īsā kleitiņā.

Tā bija kolosāla, nervu sistēmu un psihi satraucoša glezna - kluss, silts vasaras vakars. Rietoša saule, jūra, balta, no cilvēkiem tukša pludmale, bet kāpas malā sēž skaista meitene un skumja raugās tev tieši sejā.

Es nespēju viņai paiet garām. Tas vienkārši bija neiespējami. Un kāpēc gan ne?

Apstājos viņai iepretim un kā iedrošinādams pasmaidīju.

-   Es atvainojos, - klusi teicu. - Vai nav bail te vienai sēdēt?

Sieviete mani rūpīgi noskatīja, kā ar vēsu prātu novērtēdama, vai ar mani vispār ir vērts sākt runāt.

Bet vismaz runāt, manuprāt, tomēr varēja. Es biju gara, ļoti spēcīga auguma vīrietis, kalsnu seju, melniem matiem, ar augstāko juridisko izglītību, komunikabls un ne pārāk dumjš. Ar mani jebkura sieviete varēja droši nākt uz satikšanos, iet uz restorānu, deju zāli, pastaigāties, doties ar automašīnu tālākā izbraukumā, apmeklēt teātrus vai koncertus, mājas apstākļos iedzert un galu galā arī mierīgi ar mani likties gultā. Diez vai viņa paliktu neapmierināta.

-   Nē, - sieviete patīkamā balsī atbildēja. - Vai tad šeit varētu būt tik bīstami?

-  Skaistai sievietei vienmēr ir bīstami atrasties vienai, - es teicu. - It sevišķi vakaros.

-  Vai tad vakaros notiek kaut kas ārkārtējs? - viņa jautāja, un es nesapratu, vai viņa to domāja nopietni vai mazliet pietēloja. Pēc naivas meitenes viņa gluži neizskatījās.

-   Vakari var īpaši arī neatšķirties no rītiem, - es teicu. - Dzīvot vispār ir bīstami.

-  Kāpēc jūs mani baidāt?.- sieviete nopietni sacīja. - Ja vēlaties iepazīties, varējāt gan sākt ar kaut ko patīkamāku.

-   Patīkamākais vienmēr nāk vēlāk, - es smaidīdams sacīju. - Vienkārši mani mazliet pārsteidza… Tādas sievietes kā jūs parasti vienas nemēdz būt.

-  Kā jūs varat zināt, kāda sieviete es esmu? - viņa atkal nopietna vaicāja. - Varbūt esmu tik slikta un ar tik neciešamu raksturu, ka neviens ar mani vispār nevēlas kopā būt!

-   Jūs esat skaista, - es teicu. - Tas noteikti atsver visas jūsu iespējamās sliktās rakstura īpašības.

-   Žēl, - viņa vīlusies sacīja. - Piedodiet, bet jūs esat tipisks garīgi aprobežoto vīriešu pārstāvis. Jūs sievietē redzat tikai tās ārējo veidolu. Pārējais jūs neinteresē, izņemot to, kas vīriešus sievietē interesē vienmēr.

-   Vai tas ir slikti?

-   Neteiksim, ka gluži slikti, bet vienpusīgi gan.

Lēnām aizgāju līdz jūras malai un ieraudzīju krastmalā

sēžam jaunu un skaistu sievieti.

-       Pirmajā acu uzmetienā nevienā cilvēkā nekādu daudzpusību ieraudzīt nevar, - es teicu. - Nešaubos, ka jūs tāda ari esat, taču, lai par to varētu pārliecināties…

-       Kāpēc tas jums vajadzīgs? - sieviete prasīja. - Jūs esat mednieks? Vakaros pastaigājaties gar jūras krastu un, ieraugot iepatikušos sievieti, tūlīt…

-   Nē, ne tūlīt, - noraidoši pakratīju galvu. - Vēlāk.

-   Paldies par to pašu.

-       Es neesmu mednieks tādā nozīmē, kā jūs to domājat! - sacīju. - Un tomēr. Varu piekrist. Es tik tiešām medīju. Un bieži tas notiek vakaros.

-   Vai žēl nav? - sieviete jautāja.

-   Kā žēl?

-  Stirniņu, zaķīšu, pīlīšu… Ko tur vēl jūs mēdzat šaut?

-       Es medīju cilvēkus, - nopietni atbildēju. - Lai gan bieži viņus nosaukt par cilvēkiem ir ļoti grūti.

-        Kā lai to saprot? - sieviete prasīja, un viņas balsī un acīs uz brīdi pazibēja nelielas bailes.

-       Tas jums pagaidām nav jāsaprot, - es teicu. - Pateikšu vienīgi to, ka jums no manis nav jābaidās. Būdams mednieks, es vienlaicīgi esmu arī sargs.

-       Interesanti, - sieviete pateica, - jūs varbūt atpūšaties kādā no šejienes sanatorijām? Varbūt esat rakstnieks no tuvējā Dubultu jaunrades nama?

-       Tur latviešu rakstniekiem vasaras sezonā tikt pie atpūtas un radoša darba ir tikpat kā neiespējami, - paskaidroju. - Dubultos dzīvo rakstnieki un viņu sievas no Maskavas un citām Krievijas lielpilsētām.

-       Kā jūs to zināt? - sieviete painteresējās. - Vai tiešām arī pats ar to nodarbojaties?

-   Ja jums tas patiktu, es labprāt samelotu.

-        Nē, man ir pilnīgi vienalga, kas jūs tāds esat un ko darāt, - sieviete sacīja, bet nu jau es viņas balsī saklausīju, ka gluži vienaldzīga viņa tomēr vairs nav. - Es cilvēkus nevērtēju pēc profesijas vai ieņemtā amata.

-       Ļoti prātīgi darāt, - es uzslavēju. - Profesija vai amats ir tikai katra cilvēka, ja tā varētu teikt, iekšējās pasaules

ārējais apvalks. Ikdienā valkājams tērps. Svarīgi, kas atrodas zem tā - kā fiziskā, tā garīgā nozīmē.

-  Un tomēr, - sieviete iebilda un, it kā kādu gaidīdama, vērīgi un pat manāmi satraukta paraudzījās apkārt. - Profesija vai amats daudz ko liecina arī par pašu cilvēku.

Nicīgi iesmējos.

-  Te nu gan jūs šaujat garām! - es teicu. - Neviena profesija vai amats neliecina, vai cilvēks ir ļauns vai labs! Jo labs vai ļauns ir jebkurš cilvēks.

-   Vai jūs vienīgi tā vērtējat ļaudis? - sieviete atkal ar interesi jautāja. - Viņus dalot tikai labajos un ļaunajos?

-   Bet jūs? - es prasīju. - Jūs nekā nevērtējat cilvēkus?

-   Nezinu. Vai tas vienmēr būtu vajadzīgs?

-   Ne nu vienmēr tik stingri, bet… - es sacīju. - Jums taču nav gluži vienaldzīgi, ar kādu cilvēku pašlaik sarunājaties. Ja būtu piedzēries, ja būtu bomzis vai atbaidoši neglīts un rupjš, jūs jau sen būtu piecēlusies un aizmukusi. Bet nē! Es joprojām redzu, ka te sēž jauka, ļoti skaista sieviete un nekur pat netaisās bēgt! Tātad jūs mani vispirms novērtējāt, droši vien atzīstot vismaz šādai nejaušai sarunai par tīri pieņemamu. Arī es jūs tūlīt novērtēju. Ja te sēdētu veca tantiņa, diez vai ar viņu sāktu sarunāties. Un, ja sāktu, tad šīs sarunas pamatā būtu pavisam cita interese.

-   Kāda tad ir jūsu interese sarunāties ar mani? - viņa jautāja. - Tikai kā ar iepatikušos sievieti?

-   Tā taču sākas visas iepazīšanās! - es iesaucos. - Vai tad mēs no brīva prāta iepazīstamies ar cilvēku, kurš mums nepatīk?

-   Droši vien ne, - sieviete paraustīja plecus. - Man tā nav gadījies.

Vēlreiz viņu diezgan nekaunīgi nopētījis, apsēdos blakus un nopriecājos, ka viņa tūlīt nelec augšā un neskrien prom. Tātad es patiešām viņā nekādu lielo nepatiku neesmu izraisījis. Bet - varbūt tieši otrādi! Esmu pat ļoti iepaticies, taču viņas pagaidām vēsā izturēšanās tikai liecina par slēptu vēlmi tomēr būt ar mani kopā. Tā uzvedas daudzas sievietes. Lai kāds nedomātu, ka ir viegli pieejamas, viņas attiecīgas audzināšanas vai viltīga prāta dēļ tēlo aukstu un nepieejamu būtni. Vēlāk šīs aukstās bieži izrādās tieši tās karstākās.

Taču tobrīd par to nedomāju. Es pēkšņi jutos ļoti labi, gluži vai pacilājoši un atbrīvojies no jebkādām sabiedrībā pieņemtajām uzvedības normām, no nepieciešamības gudri runāt vai tēlot diez kādu varoni. Es biju dabisks, tieši tāds, kāds arī biju, labi saprazdams, ka tāds varu patikt nepavisam ne katrai sievietei. Un varbūt vismazāk tādai kā viņa. Iespējams, ka šī atturība nemaz nebija uzspēlēta, taču sievietes ārējā pievilcība bija tik spēcīga, ka tā mani vistiešākajā nozīmē apstādināja, nedaudz apstulbināja un lika viņu uzrunāt. Ārēji tas, protams, droši vien izskatījās pēc diezgan prastas piesiešanās, taču kur citur un kādā citā veidā es būtu varējis ar viņu iepazīties?

Tagad zinu, ka tieši tobrīd manī pēkšņi koncentrējās un, kā Visuma Lielajā sprādzienā, ar milzīgu spēku eksplodēja gadiem ilgā vēlēšanās pēc patiesas mīlestības, mierīgas ģimenes dzīves, bērniem un rūpēm, kādas vienmēr sagādā cilvēks, kuru tu mīli.

Un tomēr. Ja tovakar būtu pagājis garām, viņu neievērodams, vai arī, ja viņa mani būtu ātri atšuvusi, mūsu dzīves veidotos pavisam citādas. Katrā ziņā ne tik traģiskas. Taču es viņai apsēdos blakus un viņa prom neskrēja. Mēs abi tai mirklī - varbūt vēl tikai zemapziņas līmenī - izšķīrām savus likteņus.

Starp citu, tā notiek ar jebkuru daudzmaz nopietnu iepazīšanos un mīlestību. Sekas var būt vai nu skaistai pasakai vai elles mocībām līdzīgas.

-  Jums patīk skatīties, kā jūrā noriet saule? - es jautāju.

-   Patiešām. Vai tad nav skaisti?

-   Sarkano mākoņu zīmējumi tomēr izskatās diezgan baismi, - es piebildu.

-  Man gan tie atgādina lēnām plaukstošas rozes ziedu, - sieviete teica.

-   Jums ir laba iztēle, - es uzslavēju. - Vai tikai neesat dzejniece?

-   Nē! - sieviete iesmējās. - Bet skaistums man patīk. Kā dabā, tā cilvēkos.

-   Dabā jā, - es piekritu. - Kāpēc gan ne? Taču skaistu cilvēku tomēr ir maz.

-   Es varbūt domāju cilvēka iekšējo skaistumu, - viņa sacīja. - Ja tādu kādreiz satiekam… Nemaz nav jābrīnās, ka viņā iemīlamies vai sākam vismaz draudzēties.

-   Piedodiet, bet jūs neizskatāties pēc sievietes, kura šobrīd būtu kādā iemīlējusies, - es teicu.

-   Patiešām? - sieviete jutās nedaudz pārsteigta. - Pēc kādas tad es izskatos?

-   Jūs izskatāties pēc sievietes, kura ir nedaudz satraukta un par kaut ko ļoti noraizējusies. Diez vai stipri mal- dīšos, ja pateikšu, ka jūs šeit kādu gaidāt, bet viņš kavējas. Viņš nenāk un varbūt nekad arī neatnāks. Protams, skumji. Taču daudz nebēdājieties! Redziet, viņa vietā ir atnācis cits! Nav izslēgts, ka viņš ir daudz labāks par to, kuru tik nepacietīgi gaidāt!

Sieviete lēnām pagrieza galvu pret mani un vērtējoši noskatīja. Viņas lielajās acīs nepārprotami varēja manīt siltu ieinteresētību.

-  Jūs nu gan esat iedomīgs cilvēks, - viņa pateica, taču tas neizskanēja ne kā nosodījums, ne pārmetums. Vienkārši konstatējums.

-   Nē, ne sevišķi, - es nepiekritu. - Taču nav arī jēgas sevi vērtēt pārāk zemu. Jo īpaši, ja tam nav pamata. Zems pašnovērtējums liecina par cilvēka neticību pašam sev un bailēm par savas rīcības sekām.

-  Bet jums, protams, nav bail ne no kā, vai ne? - sieviete mazliet ironiski vaicāja.

-   Jā, - es apliecināju. - Lai nu kāds, bet bailīgs es patiešām neesmu!

-  Vai jūs neuztrauc, ka tūlīt pat var ierasties mans vīrs vai mīļākais un jūs pamatīgi piekaut?

-   Tikai tāpēc, ka ar jums sarunājos? - neizpratnes pilns jautāju. - Ja viņš uz to ir spējīgs, tad esat sev izvēlējusies sliktu draugu.

-   Kas tur slikts, ja vīrietis spēj aizstāvēt sievieti?

-       Slikta tur nav nekā, - es teicu. - Vai jums pašlaik draud briesmas?

-   To es vēl nevaru zināt, - viņa atbildēja.

-        Bet es zinu, - sacīju. - Nekādas briesmas jums nedraud.

-   Tas ir droši?

-   Pilnīgi.

-   No mednieka esat kļuvis par sargu?

-   Reizēm tā ar mani gadās.

-   Ļoti patīkami.

-        Man tāpat, - es teicu. - Un tomēr. Jūs taču kādu gaidāt, vai ne?

Sieviete labu laiciņu klusēja, tad bēdīgi noteica: - Man pazuda suns! Pēcpusdienā iznācu ar viņu pastaigāties, atnācām līdz šejienei, te satiku draudzeni, sākām runāties, bet kad izšķīrāmies, skatos, suns kaut kur jau aizskrējis!

-   Droši vien tāpat satika savu draudzeni, - es teicu.

-   Vai draugu.

-        Būtu jau skaisti, - sieviete piekrita. - Ilgi gaidīju, bet suns vairs neparādījās. Meklēju un saucu turpat vai stundu. Tad devos atpakaļ uz mājām. Domāju - būs pārnācis. Nekā! Nu atgriezos mūsu šķiršanās vietā. Esmu lasījusi, ka suņi tā darot. Kur pazaudējis vai šķīries no saimnieka, tur viņu mēdzot gaidīt pat gadiem ilgi. Lidostā, dzelzceļa stacijā, kapsētā…

-   Suns bija labs? - painteresējos.

-   Labs un gudrs, - viņa atbildēja. - Balts pūdelis.

-        Stipri šaubos, vai viņš jums ir bijis gana labs un gudrs, - es teicu. - Pamest vienu tik smuku saimnieci…

-   Viņu noteikti kāds nozaga, - sieviete skumji sacīja.

-   Bija arī dārgs.

-        Gluži kā cilvēks. Skaistie un dārgie reti kad ir uzticīgi, - es teicu. - Taču, iespējams, viņš tomēr atgriezīsies.

-       Vai tāpat negadās arī ar cilvēkiem? - sieviete pajautāja un atkal nopietni ieskatījās man acīs. Ko viņa tur ieraudzīja, nezinu, taču viņas acis un seja bija tik skaista, vilinoša un noslēpumu pilna, ka uzreiz nodomāju - es šo sievieti gribu paturēt! Ar suni vai bez tā, bet es gribu, lai viņa vienmēr būtu man blakus! Nenoliedzami, tā zināmā mērā bija tumša apmātība, taču es šo sievieti redzēju tik spilgti izgaismotu, it kā viņa atrastos tūkstoš starmešu gaismā.

Man viņa ir vajadzīga, es nodomāju, un nekur prom viņu nelaidīšu! Vismaz pamēģināšu. Kas būs, būs! Vienalga, es neko zaudēt nevaru.

-       Jā, tā ir. Reizēm pie mums atgriežas ari kādreiz dārgi un ļoti tuvi cilvēki, - es teicu. - Tomēr tas notiek reti…

-       Nojums ir aizgājusi… jūsu sieviete? - viņa jautāja un ar interesi turpināja uz mani skatīties. Nez kādēļ man šķita, ka viņa būtu priecīga, ja tas atbilstu patiesībai.

-        Nē! - pakratīju galvu. - Tāda sieviete, kuras dēļ ļoti skumtu, ja viņa aizietu, pie manis vēl nemaz nav atnākusi…

-   Gaidāt?

-   Protams!

-       Savādi, - viņa domīgi sacīja. - Es gaidu suni, jūs - sievieti…

-       Patiešām, - es piekritu. - Vai nebūtu dabiskāk vai vismaz patīkamāk, ja es gaidītu tevi, bet tu mani?

Sieviete acīmredzami samulsa, aizgriezās, atkal vēroja tuvāko apkārtni, tad domīga raudzījās, kā milzīgā saules ripa ātri pazūd aiz apvāršņa malas un, būdama izcila māksliniece, debesu gleznai uzmet vēl pēdējo sarkanās krāsas triepienu…

-  Rit būs skaidra, saulaina diena, - sieviete klusi sacīja.

-         Ļoti iespējams. Taču tu neatbildēji uz manu jautājumu, - es atgādināju. - Ko mēs abi šai skaistajā dienā darīsim?

-        Vai kaut ko noteikti vajadzētu darīt? - sieviete jautāja. - Turklāt vēl abiem kopā?

-        Saki skaidri! - es pēkšņi gandrīz vai uzstāju. - Tu negribi vai nevari? Esi precējusies?

Sieviete bridi atkal domīga klusēja, tad pateica:

-   Man ir draugs.

-        Nu un tad? - es rūgti iesmējos. - Es tāpat varu būt tavs draugs. Nav izslēgts, pat daudz labāks par viņu!

Arī sieviete iesmējās. Smiekli bija dzidri un patīkami. Tie neaizskāra, bet iedrošināja.

-   Vai tev nešķiet, ka esi uzņēmis pārāk straujus apgriezienus? - viņa vaicāja. - Gribi jau uz rītdienu sarunāt randiņu, pat taisies jau par tādu kā labu draugu, bet ko es par tevi zinu? Neko! Ne vārdu, ne to, kas tu esi, ne kur tu dzīvo… Nemaz nerunājot par tavu izglītību vai raksturu. Kāds tu esi? Labs, ļauns?

-   Nē, ļauns es noteikti neesmu, - sacīju. - Galīgi dumjš arī ne. Esmu beidzis Latvijas Valsts universitātes Juridisko fakultāti un strādāju Iekšlietu ministrijas Sevišķi smago noziegumu izmeklēšanas pārvaldē par vecāko izmeklētāju. Vai tas būs visam mūžam, nezinu. Pagaidām izmeklēju galvenokārt slepkavības lietas. Tāpēc pirmīt arī teicu, ka esmu mednieks. Mans vārds un uzvārds ir Ričards Lan- skis. Divdesmit piecus gadus vecs. Neprecējies. Dzīvoju tepat Mellužos vectēva vēl pirms kara celtā mājā. Tas arī viss. Kadru anketa aizpildīta.

-   Paldies, - sieviete manāmi priecīga sacīja. Radās sajūta, ka līdz tam viņa par mani tomēr bija domājusi sliktāk. - Mani sauc Vita. Pagājušo gadu beidzu Medicīnas institūtu un pēc sadales strādāju Majoru poliklīnikā par terapeiti. Kopā ar vecākiem dzīvoju Rīgā, viņi abi tāpat ir ārsti, bet vasarās Pumpuros īrējam vasarnīcu. Es arī vēl esmu neprecējusies. Kas vēl? Nekas! Viss!

-  Ļoti patīkami, Vita, - teicu. - Es jau uzreiz tā arī iedomājos - esi vai nu ārste vai aktrise.

-  Netēlo gudrinieku! - Vita iesaucās. - Par aktrisi es vēl neko nesaku, bet kā tu varēji iedomāties, ka esmu ārste?!

-   Vienu brīdi tavās acīs ieraudzīju siltas līdzjūtības dzirkstis, - sacīju.

-  Droši vien tad, kad domāju par pazudušo suni! - Vita iesmējās. - Tu neizskaties pēc tāda, kuram būtu vajadzīga otra cilvēka līdzcietība.

-  Žēl, - es teicu. - Man šķiet, ka jebkurš cilvēks ir pelnījis ko vairāk par naidu vai vienaldzību.

-   Ko tu, Ričard, izjūti pret saviem noķertajiem slepkavām? - Vita negaidīti un ļoti nopietni prasīja. - Vai tiešām - līdzjūtību? Tu viņus centies saprast?

-  Reizēm jā, - es atbildēju. - Atsevišķus indivīdus. Taču lielum lielāko daļu es vispār neuztveru kā normālus cilvēkus. Kaut kas viņu psihē ir nopietni izmainījies.

-   Ļoti slikti, Ričard, ja tu tā uztver un vērtē cilvēkus, - Vita sacīja. - Arī pagalam garīgi slimais tik un tā ir un paliek cilvēks. Viņš kļūst vienīgi stipri savādāks, varbūt dīvains un mums ne vienmēr labi saprotams. Bet bioloģiski viņš tomēr paliek cilvēks, vai mēs to pieņemam, vai ne.

-   Manu jauko dakterīt! - es teicu. - Tās ir lielas muļķības, un tev kā medicīniski izglītotai sievietei noteikti vajadzētu zināt… Kas mūs atšķir no, piemēram, primātiem? Vai tad patiešām tikai fizioloģija? Tā mums ir pilnīgi vienāda! Mūs no tiem neatšķir pat svētuma kārtā ieceltā mīlestība, jo tādu pazīst, un daudzos gadījumos pat spēcīgāku nekā mēs, arī dzīvnieki! Kas atliek? Vienīgā īstā atšķirība starp cilvēkiem un pārējo dzīvo pasauli ir saprāts. Apziņa. Psihe. Mūsu smadzeņu spēja vērtēt, analizēt, pieņemt lēmumus. Saprast, kas ir labs, kas ļauns. Ko drīkstam darīt, un ko nedrīkstam. Ja kāds to nespēj… Es tev līdz rītam varētu stāstīt par desmitiem un pat simtiem drausmīgu noziegumu un tu nevienā gadījumā, šausmās sastingusi, nespētu apgalvot, ka tā var rīkoties normāls, vesels cilvēks.

Apklusu. Vita sēdēja, zemu noliekusi galvu, un es tūlīt sapratu, ka diez vai vajadzēja tik ļoti iekarst un visu to, kas mani pēdējā laikā tā nomāca un satrauca, viņai tik uzstājīgi stāstīt! Galu galā viņa taču tomēr bija ārste - kā mēdza teikt - vishumānākās profesijas pārstāve un mani radikālie uzskati viņai varēja arī nepatikt.

-   Vita… - es klusi sacīju un viegli pieskāros viņas siltajam plecam. - Aizmirsti, ko nupat teicu! Labāk paiesimies uz priekšu un pameklēsim tavu aizbēgušo bobi!

Vita klusēdama piecēlās, un mēs pagājām krietnu gabaliņu uz priekšu, tad nogriezāmies, un es viņai parādīju savu māju. Tā viņai patika, māja patiešām bija skaista, tad lēnām devāmies atpakaļ. Es piedāvājos viņu pavadīt līdz Pumpuriem, Vita iebilda, ka tas būtu pārāk tālu, bet es sacīju, ka kopā ar viņu mani nekādi attālumi nebaida, esmu ar mieru iet līdz pasaules malai, šķērsot okeānus un tuksnešus, ciest slāpes un badu, jo tu man esi iepatikusies, tu esi tā sieviete, par kādu esmu sapņojis un gaidījis, jā, tu sākumā nebiji neko pretimnākoša un maiga, tev esot pat ļoti greizsirdīgs draugs, viņš tevī esot traki iemīlējies un solījies nevienam citam neatdot, taču arī es tevī esmu iemīlējies, tā uzreiz vienā mirklī un rāvienā, un es zinu, tas, iespējams, ir ļoti labi, bet var būt arī ļoti slikti, taču pašlaik negribu par to domāt, lai notiek, kas notikdams, es gribu tevi paturēt, gribu kopā ar tevi iet gar klusi šalcošas jūras krastu, debess kļūst arvien tumšāka, visas sarkanās krāsas pazudušas, parādās Mēness un drīz iedegsies arī zvaigznes, un mēs abi zem šī milzīgā Visuma jumta jutīsimies mazi un vieni…

Kad nokļuvām tās kāpas tuvumā, kur pirms stundas Vita tik bezcerīgi bija gaidījusi pazudušo suni, pēkšņi ieraudzījām, ka tur tagad sēž kāds pinkains šunelis un pacietīgi gaida savu saimnieku…

Abu prieki bija neaprakstāmi.

-   Tu, Ričard, man esi atnesis veiksmi, - Vita sacīja. - Varbūt pat laimi.

-   To tev atnesa tavs uzticīgais suns, - atbildēju. - Es tev veiksmi un laimi pacentīšos atnest vēlāk…

7. nodaļa

19… gada rudenī uz Augstākās tiesas zāles apsūdzēto sola kaut kā gļēvi un negribīgi novietojās nožēlojama izskata trīsdesmit divus gadus vecs vīrietis.

Garīgi truls, ārkārtīgi nežēlīgs, gadiem ilgs savas sievas spīdzinātājs un piecgadīgas meitiņas cietsirdīgs slepkava.

To vairāku gadu laikā, kopš strādāju par tiesas sprieduma izpildītāju, pildot sava amata pienākumus, bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem uz viņpasauli esmu aizraidījis daudzus necilvēkus.

Viņus atsaukdams atmiņā, jums pastāstīšu tikai par dažiem. Ne ar vārdu nepieminēšu tos, kas bija slepkavojuši

Kad nokļuvām tās kāpas tuvumā, kur pirms stundas Vita tik bezcerīgi bija gaidījusi pazudušo suni, pēkšņi to ieraudzījām…

bruņotu laupīšanu reizēs, bandītisku uzbrukumu laikā vai kuriem cilvēku slepkavošana bija kļuvusi par savdabīgu izpriecu.

Sāpēs par paša zaudēto sievu un bērnu man tagad atmiņā uzplaiksni galvenokārt tie ļaunās dabas cilvēki, kuru prātam neaptveramās nežēlības dēļ par upuriem bija kļuvušas neaizsargātas sievietes, viņu pašu sievas vai mazi bērni.

Ceru, jūs mani sapratīsiet.

Šis 1935. gadā dzimušais Ivans Tihonovs bija sevišķi pretīgs tips - gan izskata, izturēšanās, gan sava izdarītā nozieguma dēļ.

Par viņu un pārējiem slepkavām es šodien stāstu arī vēl tāpēc, lai neviena cilvēka acīs, kad tiesa šādiem nezvēriem pasludina nāvessodu, neiemirdzētos neviena žēlastības asariņa!

Labāk paraudāsim par tām daudzajām pazemotajām un nežēlīgi noslepkavotajām sievietēm un bērniem!

Tas būs pareizāk, taisnīgāk un cilvēciskāki

Tāpēc lai skan visu baznīcu zvani!

Lai tiesas zāles klusumā (kā kapsētās!), klausoties bargos tiesas sprieduma vārdus, mēs skaļi sadzirdētu arī savas sirdsbalsis un godaprātu: "Tā viņiem vajag! Tas ir taisnīgi! To viņi ir pelnījuši! Tas bija viņu pašu apzinīgi izvēlētais ceļš - spīdzinot, pazemojot un slepkavojot agri vai vēlu nonākt tiesas namā un pēc tam Centrālcietuma soda izpildes kamerā."

Tie neesam mēs, kas izdomājuši, ka tā vajag\ Tāda ir cilvēces prakse jau tūkstošiem gadu garumā un tas, ka pašlaik Eiropā un Latvijā nāvessodu vairs nepiespriež, neko vēl nenozīmē. Un, ja arī nozīmē, tad vienīgi to, ka tā ir pretīga un savā ziņā pat šausminoša liekulība!

Es - tāpat kā Eiropas valstu sabiedrība vai tiesībsargā- jošo institūciju juridiskie birokrāti un politiķi - arī varētu būt kaismīgs nāvessoda pretinieks, ja vien turpat vai pašā Eiropas sirdī, bijušās Dienvidslāvijas teritorijā nacionālās pašapziņas vārdā neskaitāmu bruņotu serbu vienību dalībnieki bez jebkādas tiesas nenogalinātu tūkstošiem horvātu un Bosnijas musulmaņu; ja tūkstošiem horvātu un Bosnijas musulmaņu ar vēl lielāku naidu un patiku tāpat nenogalinātu serbu tautības iedzīvotājus; ja albāņi drausmīgā naidā, raujoties laukā no slāvu apspiestības, savas iedomātās brīvības vārdā Kosovā nenogalinātu serbus, bet savukārt slāvi vienotas valsts vārdā ar patiesu atriebības tīksmi tāpat bez jebkādas tiesas brutāli nenogalinātu tūkstošiem albāņu; ja tā nerīkotos arī Krievijas specvienības attiecībā pret čečeniem, bet čečeni savukārt brīvības vārdā nepastrādātu šaušalīgus noziegumus gan pret krieviem, gan pret daudziem ārzemniekiem; ja īru nacionālisti - arī brīvības vārdā - gadu desmitiem ilgi ne- spridzinātu britiem piederošās ēkas un iestādes; ja tieši tāpat nerīkotos arī basku nacionālisti, turpat vai katru dienu spridzinot vai citādi slepkavojot spāņu militārpersonas un politiķus; un galu galā, ja tās pašas tik ļoti civilizētās Eiropas valstis, niknas nāvessoda pretinieces (!) un dedzīgas cilvēktiesību aizstāves, nebūtu it kā cēlu mērķu vadītas divus mēnešus katru dienu un nakti nežēlīgi un sistemātiski bombardējušas Dienvidslāvijas teritoriju, sagraujot ne tikai šīs valsts militāros, bet arī civilos objektus, bez jebkāda tiesas nolēmuma aizraidot nāvē simtiem ne pie kādas vainas neesošu valsts civiliedzīvotāju un ārzemju diplomātisko darbinieku…

Ak, Dievs! Par kādām gan cilvēktiesībām te var būt runa?!!!

Par visu to un vēl daudziem notikumiem domājot, kļūst gandrīz vai fiziski nelabi, un tad saproti, ka Eiropas iestāšanās par nāvessodu atcelšanu atsevišķiem kriminālnoziedzniekiem patiešām nav nekas vairāk kā pretīga liekulība un humānistisko ideju absolūta diskreditācija…

Zemnieka sēta. Māja. Kūts. Šķūnis. Pirts.

Mājā dzīvo visā apkārtnē pazīstams ar sevišķi ļaunu dabu apveltīts alkoholiķis, tikai piecus gadus skolā gājušais Ivans Tihonovs ar ģimeni - sievu Valentīnu un četriem mazgadīgiem bērniem.

Protams, nekādu darbu nestrādā. Protams, gandrīz nepārtraukti dzer. Protams, ir ļoti greizsirdīgs un aizdomu pilns. Protams, uz greizsirdības un aizdomu pamata turpat vai katru dienu sit un visādi ņirgājas par sievu un bērniem, par tiem, protams, nekādi citādi nerūpējoties.

Kad 19… gada ziemā Valentīna bija pēdējā grūtniecības mēnesī, Tihonovs viņu gan ar dūrēm, kājām, gan malkas pagali nežēlīgi piekāva. Pēc tam apsēdās blakus no sāpēm kliedzošajai sievai, viņai vēl uzspļāva un skaļi pateica: "Suka!" (Kuce.)

Tā paša gada 19. martā (todien laukā pieturējās piecpadsmit grādu sals) Ivans Tihonovs sievu atkal nežēlīgi sasita, pēc tam viņai (lai izskatītos neglītāka!) nogrieza garās bizes, tās sadedzināja un ar zīdaini uz rokām izdzina sievu ārā no mājas.

Sieviete, drebinādamās aukstumā un sāpēs, stāvēja klaja lauka vidū, raudāja un skaļi sauca pēc palīdzības.

Neviens šos saucienus nedzirdēja. Vai arī negribēja dzirdēt.

Pēc neilga laika pie viņas, turot rokās lielu virtuves nazi, piegāja Tihonovs.

"Par ko, Ivan?" Valentīna caur asarām bailēs jautāja. "Kāpēc tu tā dari? Ko esmu tik sliktu izdarījusi? Ko ir noziegušies mūsu bērni?! Par ko mums tādas ciešanas?!"

Ivans kā saniknots suns atņirdza nodzeltējušus zobus, sāka rupji lamāties un četras reizes iedūra sievai ar nazi. Pēc tam viņu atstāja asiņojot lauka vidū un atgriezās mājās. Istabā ieraudzījis raudam vecāko dēlu Pāvilu, viņš tam uzbrēca:

"Neuzvedies kā bāba! Turi muti un nepinkšķi!"

"Man žēl mammas," Pāvils paskaidroja.

Mazā bērna atbilde Ivanu tik stipri saniknoja, ka viņš ārprātīgās dusmās paķēra pret sienu atslieto smago krāsns kruķi un sāka sešgadīgo dēlu sist.

Sita tik ilgi, kamēr Pāvils zaudēja samaņu.

Valentīna gluži dzīvnieciskās bailēs no cietsirdīgā vīra, par to, kas notiek viņu mājās, milicijai ne reizi nebija sūdzējusies.

Kaimiņi bija vienaldzīgi.

Pēc dažām nedēļām Ivans Tihonovs dzēruma vājprātā, paņēmis smagu stellatslēgu, atkal uzbruka sievai.

"Ar ko tu, kuce, satiecies?" viņš zvērīgā niknumā kliedza. "Kas tas ir par vīrieti? Atbildi!"

"Ivan, tu vienkārši esi sajucis prātā!" Valentīna kliedza pretī. "Dzēruma murgi! No kurienes man cits vīrietis? Atjēdzies!"

Bet Ivans kļuva vēl trakāks. Viņš, vicinādams smago dzelzs atslēgu, bruka sievai virsū.

"Es viņu redzēju!" Ivans kliedza. "Viņš bija mūsu mājā! Tu, nolādētā, ar viņu gulēji!"

Valentīnai draudēja nāves briesmas. Kaut kā ar rokām atvairījusi pirmos sitienus, viņa izskrēja no mājas un devās uz divu kilometru attālumā esošo tēva māju, tādējādi, glābjot savu dzīvību, viņa bija spiesta atstāt četrus mazgadīgos bērnus bez uzraudzības…

Ivans, nelielu gabalu paskrējis Valentīnai pakaļ, ātri piekusa un saprata, ka sievu nenoķert. Tas tikai vairoja viņa dusmas.

Atgriezies mājās, viņš virtuvē sastapa piecgadīgo meitu Zinaidu.

"Zina, saki droši!" Ivans sāka kliegt. "Kad biju aizbraucis uz Preiļiem, vai pie mammas šeit nāca vīrieši? Atbildi!"

"Nē, tēti," meita nobijusies atbildēja. "Neviens svešs vīrietis mūsu mājā nav bijis."

"Viņam nemaz nevajag būt svešam!" Ivans turpināja kliegt. "Māte taču satiekas ar kādu viņai pazīstamu vīrieti!"

"Nē, tēti," meitenīte palika pie sava. "Neviens cits, izņemot tevi, mūsu mājā nav ienācis."

"Bet es viņu redzēju!" Ivans neatlaidās.

"Tas tev būs tikai izlicies," meita sacīja.

"Nekas man nav izlicies!" Ivans naidā iebrēcās. "Tu visu zini! Atbildi! Tev mamma ir izstāstījusi! Es zinu! Jūs abas esat uz vienu roku pret mani! Saki taisnību! Cik vīriešu..?"

"Nē, tēti," piecgadīgā meitenīte atkal mēģināja savu naida un dzēruma murgu pārņemto tēvu nomierināt, bet jau pēc mirkļa saņēma spēcīgu atslēgas sitienu pa galvu…

Bērns nokrita virtuvē uz grīdas.

Ivans Tihonovs viņu turpināja nežēlīgi sist, dažu minūšu laikā bērns saņēma ar smago dzelzs atslēgu piecdesmit četrus (!) sitienus…

Meitenītes galva un seja bija pilnībā sašķaidīta. Viņa nomira.

Bērns tika noslepkavots. Bez jebkāda iemesla. Vienkārši tāpat - aiz ļaunām dusmām.

Slepkava bija viņas tēvs Ivans Tihonovs.

Toreiz šī slepkavība satrieca visus Preiļu rajona iedzīvotājus.

Kā tas tolaik bija pieņemts, plašāka sabiedrība par šo prātam grūti aptveramo noziegumu, protams, informēta netika.

Padomju valsts iekārtā tik mežonīgi noziegumi it kā nemaz nevarēja notikt! Padomju cilvēks taču bija tikai labs, apzinīgs, cēls un ļoti čakls komunisma cēlājs…

Stipri savādāk domāja šīs krimināllietas izmeklētāji un tiesneši.

19… gada nogalē Augstākā tiesa pasludināja Ivanu Tihonovu par vainīgu viņam izvirzītajā apsūdzībā par savas piecgadīgās meitas noslepkavošanu un piesprieda augstāko soda mēru - nāvessodu nošaujot.

Augstākās Padomes Prezidijs viņa apžēlošanas lūgumu bez jebkādām debatēm noraidīja.

Drīz pēc tam Ieslodzījumu vietu Galvenās pārvaldes administrācija nolēma Ivanam Tihonovam nāvessodu izpildīt 19… gada 23. decembra naktī.

…Tās pašas dienas pēcpusdienā kā parasti divu cietuma uzraugu pavadībā iegāju nāvinieka kamerā, kur apmulsis un pamatīgi nobijies savu neapskaužamo dzīves galu gaidīja uz nāvi notiesātais Ivans Tihonovs.

Uzmetot jau tikai pirmo acu skatienu, man pret viņu radās fizisks riebums. Viņš bija viens no tiem vīriešu sugas pārstāvjiem, kas tikai ļoti attāli atgādināja priekšstatu par normālu vīrieti un nenoliedzami bija no tiem, kuri drosmīgi un varonīgi spēj būt tikai krietni sadzērušies un tikai pret sievām un saviem bērniem.

Šāda tipa vīrieši manī jau agrāk izsauca dziļu nicinājumu, nemaz nerunājot par šo Ivanu Tihonovu, kurš izskatījās vēl nožēlojamāks nekā citās reizēs redzētie.

Ņemot vērā notiesātā neprognozējamo agresivitāti, kamerā kopā ar mani palika arī viens no cietuma uzraugiem.

Mēs apsēdāmies un diezgan ilgi viens uz otru raudzī- jāmies. Pirmajam nervi neizturēja Tihonovam.

-   Ko tu tā skaties? - viņš prasīja. - Gribi mani nohipnotizēt?

-   Nē, Ivan, negribu, - es atbildēju. - Un nav arī nekādas vajadzības. Tev palicis pārāk maz laika, lai kaut ko savā dzīvē vai sevī spētu mainīt. Ja es tevi būtu saticis gadus divdesmit agrāk… Tad varbūt. Tad gan, ja citādi nevarētu, vismaz ar hipnozes palīdzību tavās bezrievu smadzenēs mēģinātu iedvest, ka neviens cilvēks šai pasaulē ļaunus darbus nedrīkst darīt! Ka neviens īsts vīrietis nekad rupji neizturas ne pret vienu sievieti, nemaz nerunājot par to, ka tā varētu rīkoties pret to, kas viņam ir dzemdējusi četrus bērnus! Tev savu sievu vajadzēja nēsāt uz rokām! Mājās pagalmā viņai uzcelt pieminekli! Strādāt no rīta līdz vakaram, lai jums vienmēr uz galda būtu maize un skapī drēbes! Bet ko darīji tu? Saki atklāti, Ivan, vai tu maz esi saucams par vīrieti?

-   Protams! - Ivans tūlīt apliecināja. - Es taču viņai uztaisīju četrus bērnus!

-   Tā ir tikai fizioloģija, ja tu esi spējīgs to saprast, - es teicu. - Dzīvnieka līmenis, nekas vairāk. Vai tu zini, kāda nozīme cilvēku dzīvē ir mīlestībai?

-  Nē, - Ivans gurdi pakratīja galvu. - Bet dzirdējis esmu.

-   Kāpēc negāji skolā?

-   Negribējās.

-   Kāpēc nestrādāji?

-   Strādā tikai muļķi.

-   Neko citu kā dzert nevēlējies?

-Nē.

-   Un sist sievu, ja?

-   Pareizi!

-   Kāpēc?

-   Viņa to bija pelnījusi.

-   Kādā sakarā?

-  Visādā.

-   Tā nav nekāda atbilde.

-   Es domāju, ka viņa mani krāpj.

-  Vai kādreiz arī pieķēri?

-   Netrāpījās. Bet es zinu…

-        Ja arī tā būtu! Nu un tad? Vai viņa bija tavs privātīpašums?

-        Kam tad viņa piederēja, ja ne man? - Ivans, patiesi izbrīnījies, prasīja.

-       Viņa piederēja pati sev, un tu viņu varēji vienīgi mīlēt, nevis katru dienu spārdīt kājām un nepārtraukti lamāt!

-   Es nezinu, kas ir mīlestība, - Ivans truli atgādināja.

-       Ļoti žēl. Paklausies, Ivan! Vai vari aprakstīt, kas notika tavā galvā, kad tu viņu toreiz lielā aukstumā ar zīdaini uz rokas izdzini no mājas un pēc tam, viņai vēl četras reizes iedūris ar nazi, atstāji laukā noasiņot?

Ivans Tihonovs drūmi klusēja.

-       Un ko domāji un juti, kad viņa, kārtējo reizi bēgdama no tavas vardarbības, izmuka laukā no mājas, bet tu viņu tomēr noķēri, stipri sasiti, pēc tam ap kaklu apmeti siksnu un viņu pāri laukam uz māju vilki kā nokritušu baļķi?

Ivana sejā noraustījās daži muskuļi, viņš joprojām ilgi klusēja, tad pateica:

-  Jutu dusmas. Neko citu nejutu.

-       Kāpēc tev šīs dusmas pastāvīgi radās? Kāpēc neradās citas jūtas?

-   Nezinu.

-         Vai tev nebija žēl spīdzināt un tik ļoti pazemot sievieti, ar kuru katru nakti likies vienā gultā? Tad tev dusmas pazuda?

-Nē.

-   Tu spēji ar viņu mīlēties, naida pārņemts?!

-   Tā iznāk.

-        Vai tev nešķiet, Ivan, ka tu savā būtībā tomēr esi… dzīvnieks?

Notiesātā acīs pēkšņi uzplaiksnīja spilgtas naida dzirkstis.

-        Nē, tā man nešķiet vis! - viņš gandrīz vai iekliedzās. - Es tomēr esmu cilvēks!

-        Tu esi totāli morāls kroplis, nevis cilvēks! - es auksti atkliedzu pretī. - Kad tu pirmo reizi savai piecgadīgajai meitiņai ar smago dzelzs atslēgu iesiti pa seju un viņa sāka kliegt, raudāt un parādījās pirmās asinis… Vai tavā dvēselē nekas nenotrīcēja? Nenodrebēja? Sirds šausmās nesa- žņaudzās? Vai mazā bērna kliedzieni, asaras un asinis ne mazākā mērā nespēja atvēsināt tavu stulbo prātu, tavu ļaunuma aptumšoto apziņu un nelika tev beidzot atjēgties?!

Notiesātais atkal domīgs klusēja, tad negaidīti pasmaidīja.

-   Nē, - viņš teica. - Tas tomēr bija mans paša bērns.

Es tik tikko nocietos, lai viņa sejā neietriektu dūri.

-        Tu bērnu radīji, lai pēc tam varētu tik zvēriski nogalināt?!

-   Es viņu nebūtu nositis, ja…

Ivans spēji aprāvās.

-Kas?

Notiesātais, zemu noliecis galvu, klusēja.

-       Ja viņa tev būtu samelojusi un pateikusi, ka pie mātes tomēr kāds vīrietis ir nācis? Vai tā?

-  Jā, - notiesātais atbildēja. - Tad es būtu nositis sievu.

Lēnām piecēlos un nicinājuma pilns ilgi skatījos uz

pretīga izskata cilvēkveidīgu būtni un skaidri iztēlojos, ka tieši šāds bioloģisks brāķis - pa pusei dzīvnieks, pa pusei mežonis - varēja nogalināt arī manu Vitu…

-        Ivan Tihonov… - ar grūtībām valdot dusmas, skaļi teicu. - Tu esi viens piemērs, kā dēļ nāvessodu nedrīkst un nekad arī nedrīkstēs atcelt! Tādiem kā tu, slepkavniecisku tieksmju pārņemtajiem, vienkārši nav tiesību šai pasaulē pastāvēt! Un tiesa te neveic nekādu atriebības

aktu, kā tas dažkārt tiek uzskatīts. Vēl mazāk to varētu uzskatīt par valsts sankcionētu cilvēka slepkavību. Nē! Pirmkārt un galvenokārt - tu nemaz neesi cilvēks! Ja kāds tā tomēr uzdrošinātos domāt, viņš, tevi pielīdzinot cilvēkam, pazemotu visus godīgos, parastos un normālos! Un otrkārt. Nāvessodu tev piesprieda nevis tiesa vai sabiedrības morāle un tās sirdsapziņa, bet gan tu pats! Sev! Tad, kad tavās ļaunuma sapūdētajās smadzenēs radās doma kādu nogalināt! Tad, kad tu izdarīji pirmo sitienu mazam, neviena neaizsargātam un absolūti nevainīgam bērnam! Tu sevi notiesāji pats! Man tikai žēl, Ivan Tihonov, un droši vien ari visai sabiedrībai, ka tu mirsi ļoti vieglā nāvē. Tu savam bērnam piespriedi daudz nežēlīgāku un nesalīdzināmi sāpīgāku nāvi… Tā ka vari justies laimīgs! Viduslaikos tevi sadedzinātu sārtā, uzvilktu uz moku rata vai dzīvu iesviestu verdošā piķa katlā! Un pareizi darītu!

Pagriezos un gāju prom.

-   Pagaidi! - notiesātais iesaucās. - Tu zini, kad mani nošaus?

-  Jā, - es atbildēju. - Šonakt. Līdz tam laikam vēl vari pamocīties pirmsnāves bailēs!

Nezinu, vai viņš mocījās vai ne, vai izdarīto nožēloja vai par to tikai pasmējās, taču, kad viņu veda pa spilgti apgaismoto gaiteni uz soda izpildes vietu, viņš knapi spēja paiet, bailēs raustījās un viņa pelēkajā sejā un blāvajās acīs bija skaidri saskatāmas šausmas.

Divi uzraugi viņu diezgan brutāli nospieda uz ceļiem un ātri atgāja sāņus. Es, pārkāpdams instrukciju, viņa pakausī iešāvu divas lodes. Pēc tam vēl trešo - taisni viņa šaurajā pierē.

Un tad, kad es to darīju, pirmo reizi savā jau diezgan ilgajā sprieduma izpildītāja praksē pēkšņi sajutu tādu kā svētu misijas apziņu. Sapratni, ka daru labu un ļoti vajadzīgu darbu.

Es iznīcinu ļaunumu.

- Pagaidi! - notiesātais iesaucās. - Tu zini, kad mani

nošaus?

- Jā, - es atbildēju. - Šonakt. Līdz tam laikam vēl vari

pamocīties pirmsnāves bailēs!

8. nodala

Diena bija karsta ari bez saules. Draudīgi melni lietus mākoņi pakāpeniski nosedza pēdējos skaidrās debess laukumus, vējš pastiprinājās, un viss liecināja, ka drīz sāksies pērkona negaiss.

Tas mani nebiedēja. Līdzi biju paņēmis lietussargu un zināju, ka šādi negaisi ar zibeņiem, pērkonu un spēcīgu lietu nekad nevelkas pārāk ilgi.

Jūrmalas kūrorta sezona ritēja pilnā sparā, visas sanatorijas, atpūtas nami un pansionāti bija ļaužu pārpildīti. No plašās Padomju Savienības sabraukušie visdažādāko tautību ļaudis medicīnisko aprūpi saņēma savās uzturēšanās vietās, tā ka Majoru poliklīnika bija gandrīz vai tukša. Vietējie iedzīvotāji bez nopietnas vajadzības pie dakteriem negāja, bet labu veselību uzturēja galvenokārt ar dabas palīdzību - ar sauli, jūru, nepiesārņotu gaisu un smagu darbu savos zemeņu laukos.

Poliklīnikā uz trīsdesmit septītā kabineta durvīm ieraudzīju glīti noformētu plastmasas plāksnīti ar uzrakstu -

Terapeite

Vita Vilande

Pieņem - 8.00-17.00

Pie durvīm uz pagara sola sēdēja divas pusmūža sievietes un diezgan skaļi kaut ko pārsprieda. Nekādas īpaši slimās viņas vis neizskatījās.

Aizņēmis rindu, apsēdos netālu no viņām un pa logu, no kura pavērās skats uz līci, skatījos, kā jūrā, neņemot vērā jau diezgan augstos viļņus, saķērušies rokās, bezbēdīgi ieskrien sarkanā peldkostīmā ģērbusies meitene un gara auguma puisis.

Un pareizi darāt, es nodomāju. Ko jums šobrīd nozīmē melnie mākoņi, lietus, zibeņi un trakojoša jūra! Daudz spēcīgāk pašlaik trako jūsu prāti un miesa! Lietus ir tikai silta duša, bet jūsu kaislību alkas ir daudz pārākas par visiem pērkona grāvieniem!

Kad iegāju ārstes kabinetā, viņa pārsteigta paskatījās, tad, kā man šķita, apmierināta pasmaidīja.

-   Prieks atkal tevi redzēt! - es sveicināju un pasniedzu viņai trīs sarkanas rozes no sava dārza.

-  Paldies! - Vita mazliet samulsusi sacīja. - Cik skaistas! Ko tas nozīmē?

-   Tas var nozīmēt visu ko, - es teicu. - Bet šai gadījumā. .. Nu, kaut vai to, ka es tevi neesmu aizmirsis.

-   Ļoti patīkami, - Vita teica. - Es arī par tevi domāju.

-  Es to jutu un patiesībā par to arī gribēju tevi apbalvot. Vari iztēloties, ka tas ir Trīsrožu ordenis, kas tiek pasniegts sievietei, kura nenobijās un no manis neaizbēga. Ceru, ka tev to nekad nevajadzēs nožēlot.

-   Kāpēc lai nožēlotu? Ziedi ir jauki, un diez vai tu man ko sliktu izdarīsi. Bet es, Ričard, pašlaik atrodos darbā. Līdz pulksten pieciem.

-   Aizslēgsim durvis un nelaidīsim nevienu iekšā!

-   Tā nedrīkst!

-  Tad, lūdzu, mani ilgi un pamatīgi izmeklē! Līdz pulksten pieciem.

Vita atkal silti pasmaidīja.

-   Slimniek! Kur ir jūsu kartiņa?

-  Palika reģistratūrā, - es atbildēju. - Bet tur nekā nav! Esmu uzskaitē Iekšlietu ministrijas poliklīnikā. Šeit esmu bijis tikai kaut kad pusaudža gados! Un pašlaik vecumā…

-   Lūdzu, sēdies! - Vita uzaicināja. - Par ko pacients sūdzas?

Es apsēdos un nenovērsu no viņas skatienu. Vita baltajā ārsta halātā izskatījās nedaudz oficiāla un pat tāda kā nelielu bijību izraisoša. Un tomēr šoreiz viņa man šķita nesalīdzināmi pievilcīgāka nekā mūsu pirmajā iepazīšanās vakarā. Sevišķi man patika tas, ka viņa pret mani vairs neizturējās tik atturīgi kā mūsu pirmās sarunas sākumā. Tagad Vita smaidīja, viegli uzkrāsoto lūpu kaktiņos parādījās nelielas bedrītes, kas viņas daiļo seju darīja mazliet bērnišķīgu un ļoti mīļu. Tā vien gribējās viņu apmīļot kā bērnu un pieglaust sev klāt.

-  Dakterīt, es jau varētu pasūdzēties gan par savu vientulību, gan par ilgām pēc tevis, - klusi sacīju, - taču tas droši vien izklausītos pārāk sentimentāli, vai ne?

-        Nē, kāpēc? - Vita kļuva nopietna. - Man šķiet, mūsu ikdienā tieši pietrūkst daudz atklātāka maiguma un arī sentimenta. Un tiem, kas pēc kaut kā tāda ilgojas, varētu būt jūtīgas un pēc skaistuma izslāpušas dvēseles.

-   Tiešām? - es mazliet pietēloju.

-        Nu, ja neņem vērā tavu spēcīgo augumu un diezgan skarbo izskatu, tu patiesībā esi romantiķis.

-        Kāda ir tava šaurākā specialitāte? - es prasīju. - Varbūt vēl esi ari psihoanalītiķe vai pat gaišreģe?

-       Es varu iztikt bez šīm specifiskajām zināšanām, - Vita sacīja. - Tas viss ir redzams tavās acīs.

-   Tas ir slikti vai labi?

-        Kas? - Vita prasīja. - Vai tas, ka es to redzu, vai tas, ka tas tevī ir?

-        Tas, ka šīs romantiskās noskaņas manī ir, - es atbildēju. - Pastāv uzskats, ka mūsdienu vīrietis taču nedrīkst būt ne maigs, ne sentimentāls! Tas viss esot kaut kas buržuāzisks, padomju cilvēka necienīgs…

-   Tu pats tam tici?

-   Ne visai. Es vispār neticu oficiālajai propagandai.

-   Vai tas neietekmē tavu darbu?

-        Darbs ir darbs, man jāstrādā ar likumu noteiktos rāmjos. Bet atsevišķos gadījumos… Jā. Es dažreiz vados pēc Rietumu pasaulē pieņemtiem cilvēcīguma principiem.

-       Vai tie nav arī vispārcilvēcīgi principi? - Vita nopietna prasīja. - Tāpat kā medicīnā?

-        Ir tomēr krietna atšķirība, - mazliet sadrūmis teicu. - Līdzjūtība pret slimnieku ietilpst jebkura ārsta pienākumos. Toties mans darbs nekādu žēlastību nepazīst.

Kļuvusi ļoti nopietna, Vita krietnu laiciņu klusēja, tad atkal jauki pasmaidīja.

-       Ričard… Man šķiet, mēs nerunājam par to, par ko abi gribam.

-        Tā ir, - tūlīt piekritu. - Taču poliklīnikā runāt par savām jūtām…

-       Par to tu aizmirsti! Nekādu jūtu vēl nav! - Vita noteikti sacīja. - Tās visas ir lielas muļķības, ja cilvēki apgalvo, ka viņiem radusies mīlestība no pirmā acu uzmetiena!

Ričard! Tas nav iespējams! Pirmajā acu uzmetienā var rasties vienīgi iekāre! Vai man tev vajadzētu izskaidrot medicīniski?

-  Nē, Vita, nevajag! - es teicu. - Es to principā zinu droši vien ne sliktāk par tevi! Mīlestība nav ne izskaidrojama, ne definējama no medicīniskā viedokļa. Tomēr - kāpēc, piemēram, vairākas stundas staigājot pa pludmali, man visas puskailās sievietes šķita turpat vai vienaldzīgas, bet interese pēkšņi radās vienīgi pret tevi? Tu to vari izskaidrot?

-  Tu domā..? - Vita samulsa. - Tu ne no šā, ne tā pēkšņi manī esi iemīlējies? Ja tā tas patiešām ir noticis, tad to izskaidrot es, protams, nespēju. Man tomēr vairāk šķiet, ka es tev vienkārši esmu iepatikusies. Nu tā, kā jau parasti sievietes vīriešiem iepatīkas.

-   Ja arī tā, tas taču arī kaut ko nozīmē!

-   Protams. Vismaz nepatīkami tas nav, - Vita sacīja. - Es patiesi priecājos, ka esi atnācis un mūsu nejaušā iepazīšanās, iespējams, nemaz tik nejauša nav bijusi.

-   Tā bijusi ieprogrammēta jau pirms simt gadiem, - sacīju. - Man tikai atlika šo mirkli pacietīgi gaidīt.

-  Nevar taču būt, ka tev līdz šim nav bijusi neviena tuva sieviete, - Vita domīga skatījās logā. - Kāpēc tādā gadījumā tev tik ilgi būtu vajadzējis gaidīt tieši mani?

-   Tieši tevi es nemaz negaidīju, - atbildēju. - Kādu tev līdzīgu gan. Taču līdz šim nevienas īstās…

-   Bet tuvas sievietes tev taču tomēr ir bijušas? - viņa neatlaidās.

-  Jā, Vita, ir bijušas, - es neslēpu. - Bet, līdzko sastapu tevi, tās visas pēkšņi kļuva kā nebijušas.

-  Nekas tik ātri nepazūd, - Vita sacīja. - Ja ir bijis kaut cik nopietni… Tas paliek uz mūžu.

-   Kā tu to vari zināt? - es prasīju. - Izlasīji romānos, vai runā pēc savas pieredzes?

-   I tā, i tā, - Vita atbildēja. - Tu jau sāc uztraukties? Nervozēt?

-   Nē, ne sevišķi, - pakratīju galvu, taču jutu, ka man tomēr nedaudz iedrebas balss. - Tu viņu mīli?

-   Kādu - viņu? - Vita, mazliet piesarkusi, prasīja.

-        Savu draugu! - es atgādināju. - Tu taču teici, ka tev esot draugs!

-   Patiešām, - Vita apstiprināja. - Kāpēc es tev to teicu?

-   Nezinu, - paraustīju plecus. - Viņš ir labs?

-        Viņš mani mīl un ir ārkārtīgi greizsirdīgs, - Vita kā brīdinot paziņoja.

-       Varbūt taisāties uz precēšanos? - joprojām tikko manāmi drebošā balsī vaicāju, jo nepavisam negribējās, lai tā izrādītos īstenība.

Vita ilgi domīgi klusēja, tad, it kā juzdamās par kaut ko vainīga, pagrieza galvu sāņus un tikko sadzirdami pateica:

-        Nē, vēl tik tālu neesam, lai gan… Vidvuds par to sāk runāt arvien biežāk.

-   Viņu sauc Vidvuds?

-   Vidvuds Vanags.

-        Kas viņš tāds ir? - negaidīti skarbi prasīju. - Vai arī ārsts?

-Nē.

-   Kas tad?

Vita, sakniebusi lūpas, klusēja.

-   Viņš ir vecāks par tevi?

-   Ne īpaši, - Vita atbildēja. - Tikai desmit gadus.

-   Liels priekšnieks? Bagāts?

-   Vispār jā.

-   Tas tev ir svarīgi?

-         Gandrīz nemaz! - Vita atmeta galvu un iesmējās. - Mēs, Vīlandi, arī neesam nekādi nabadziņi! Mans tēvs, starp citu, ir medicīnas profesors, arī māte ir doktore.

-        Bet tu pagaidām tikai vienkārša iecirkņa dakterīte Jūrmalas poliklīnikā… - es pasmējos. - Līdz profesores vietai jāgaida vismaz savi divdesmit gadi, tāpēc nav slikti par savu nākotni padomāt jau šodien. Es tevi saprotu.

-       Neko tu nesaproti! - Vita asi pacēla galvu un nikni uz mani paskatījās. - Kāpēc tu vispār ar mani tā runā?!

-       Ja jūties aizskarta, piedod! - es sacīju. - Tu vienkārši man esi negaidīti iekritusi tieši sirdī. Un prātā. Varbūt es tevī esmu pat iemīlējies un negribu, ka arī turpmāk tu satiktos ar kādu citu.

Vita nedaudz paliecās uz priekšu un pavisam negaidīti uzlika savu plaukstu uz mana ceļgala.

-Ričard, lūdzu… - viņa, acīmredzami satraukta, sacīja. - Nesāc mūsu attiecības ar aizliegumiem! Esmu pilnīgi neatkarīga un nevienam nepakļaujoši Ne tev, ne Vidvudam, ne vecākiem! Nevienam! Ar ko draudzēties un satikties, kuru mīlēt un ar ko gulēt, es vienmēr izvēlos un arī turpmāk izvēlēšos pati! Neslēpšu, arī tu man esi iepaticies, tu rādies tāds labs un pievilcīgs, jā, arī ļoti vīrišķīgs un izskatīgs, bet es tevi tikpat kā nepazīstu! Tā paflirtēt un viegli parunāties jau var par visu ko! Taču ar Vidvudu es jau satiekos divus gadus! Nemaz negribu slēpt - esmu viņa mīļākā un varbūt būšu arī viņa sieva! Tas viss ir ļoti nopietni! Bet pēkšņi nez no kurienes uzrodies tu un jau otrajā dienā gandrīz aicini uz gultu vai zagsu\ Ričard, attopies! Tā tās lietas tomēr nekārto! Vismaz ne inteliģenti un gudri cilvēki.

Mani viņas sacītais nez kāpēc nepavisam neaizskāra un neapvainoja. Es jau visu to zināju vai vismaz nojautu. Lielu gudrību vai attapību tas neprasīja. Taču vienu gan sapratu nešaubīgi - Vita ir no tām sievietēm, kuras jāņem ātri un uzstājīgi, vai arī tad jālenc gadiem ilgi. Taču es tik ilgi gaidīt negribēju! Man viņa bija vajadzīga uzreiz vai arī… nekad!

Tā patiešām bija kaut kāda neizskaidrojama apmātība, nesaprotams jūtu trakums, drudzis vai neārstējama slimība. Taču tagad nešaubos - tā tomēr bija mīlestība, turklāt vēl vistīrākajā veidā - kā deviņsimt deviņdesmit devītā zelta prove, kā manas apziņas un dvēseles simtprocentīgs koncentrāts, kā deviņdesmit astotās markas benzīns, kas bija aizdedzies no divām mazām dzirkstelī- tēm - mana un tava skatiena. Es degu un liesmoju! Man sāpēja un bija neizsakāmi labi! Es cēlos un kritu. Nedomāju, ka, šo sievieti neieguvis, būtu sajucis prātā, taču justos kā pamatīgi sakauts un uzvarēts gan.

- Vita! - es klusi teicu. - Kā tad tās lietas īstenībā tiek kārtotas? Tu zini? Ne mirkli nešaubos, ka labi pārzini cilvēka organisma uzbūvi un to, kā tas funkcionē, bet kā ir ar mīlestības anatomiju? Kā ir ar mūsu psihi? Vai tev ir kaut vismazākā nojausma, kas notiek cilvēku prātos un dvēselēs, kad viņi saslimst ar mīlestību? Ar gripu tikt galā ir viegli, bet kā lai es tieku galā ar savu nevaldāmo vēlēšanos tevi iegūt un paturēt?

Vita pasmaidīja, un tas man uzreiz deva kaut nelielas, taču tomēr cerības.

-       Vai zini, Ričard, kad divu iemīlējušos attiecības kļūst nopietnas un viņi ir laimīgi?

-  Apmēram zinu, - nedaudz apmulsis pateicu.

-        Neko tu nezini! - Vita iesaucās. - Tad, kad šāda nevaldāma vēlēšanās iepatikušos cilvēku iegūt un paturēt rodas abiem vienlaicīgi! Tu to saproti, Ričard! Abiem, nevis tikai vienam no viņiem!

-       Paklausies, Vita! - es teicu. - Nevajag tēlot nez kādu Everestu, kuru ir tikpat kā neiespējami iekarot! Tas, kā tu to droši vien zini, galu galā jau ir izdarīts! Saki skaidri - kas jādara, lai tu Vidvuda vietā priekšroku dotu man?

-       Tev varbūt nav jādara nekas, - Vita domīgi atbildēja. - Visu izšķirs laiks.

-  Muļķības! - es iesaucos. - Visu vienmēr izšķir cilvēks!

Strauji piecēlos, šķērsoju kabinetu un, atvēris durvis,

paskatījos uzgaidāmajā telpā. Tur neviena apmeklētāja nebija. Atgriezos pie Vitas un piecēlu viņu stāvus.

-   Lūdzu, novelc savu balto halātu un skrienam prom!

Vitas sejā uz brīdi pazibēja kaut kas līdzīgs bailēm.

-   Kur?!

-        Prom! Laukā! - es skaļi teicu. - Vai mēs kaut reizi savā īsajā dzīvītē nevaram būt neprātīgi?! Nedomāt par sekām, bet darīt to, ko abi gribam? Bet mēs taču to vēlamies, vai ne?

-       Ko? - Vita pagalam apmulsusi čukstēja. - Ko, Ričard, mēs gribam?

-       Būt laimīgi! - es teicu. - Vai tad ir vēl kas cits, ko cilvēki tik ļoti vēlas?

Es palīdzēju Vitai novilkt halātu, viņa palika baltā blūzītē un ļoti īsos svārciņos, pēc tam aizslēdza kabinetu, un mēs ātri izgājām uz ielas.

Laukā plosījās spēcīgs negaiss. Rībēja pērkons, nepārtraukti zibeņoja, un no melnajām debesīm kā balta siena lejup gāzās bieza lietus lavīna. Skats bija gan baismīgs, gan skaists reizē.

-   Ejam! - es kliedzu, ar roku rādīdams uz jūru un kāpām. - Nebaidies! Šobrīd mēs esam vienīgie šīs pasaules drosminieki! Ja mums būs lemts aiziet bojā, tad to būs vēlējušies dievi! Bet ja ne… Jožam! Mēs uzvarēsim, Vita!

Vienā mirklī kļuvām slapji līdz ādai, bet to tikpat kā nemanījām. Mūs patiešām gan jūtu, gan trakojošās dabas iespaidā bija pārņēmis kaut kāds vēl līdz tam nepiedzīvots neprāts. Kaut kas vienreizēji aizraujošs un prātu apdullinošs. Mēs pēkšņi kļuvām kā mazi bērni. Kliedzām, lēkājām, skrējām un skaļi smējāmies.

Ātri aizskrējām līdz jūras malai un ar patiesu baudu un nevaldāmu prieku skatījāmies, kā jūra, panākusi gabaliņu uz priekšu, pie mūsu kājām vēla un skaļi plēsa milzīgus viļņus.

Tad kādā mirklī, tā paša prāta un jūtu trakuma iespaidā, spēcīgi satvēru Vitas plecus, nolaidu rokas zemāk, apņemdams viņas slaido vidukli, cieši piekļāvu klāt un sāku kaislīgi skūpstīt. Nemaz nejutos pārsteigts, ka viņa uz šiem skūpstiem atsaucās ar tādu pašu kvēli, kāda bija pārņēmusi mani.

Ko mēs viens otram teicām, čukstējām vai kliedzām, vairs neatceros. Tas arī nešķiet svarīgi. Būtiska nozīme bija tikai tam, ka turējāmies kopā un neatturami alkām viens otram atdoties un piederēt.

Es Vitu ātri ievedu kāpās, un abi sākām tik neprātīgi mīlēties, it kā tūlīt grasītos atvērties zeme un mēs uz mūžīgiem laikiem varētu pazust nebūtībā.

Uz mirkli iedomājos, vai tas, ko mēs tobrīd darījām, patiešām notika īstenībā?

Vai tāda tiešām var būt dzīves realitāte?!

Lietus turpināja gāzt kā ar spaiņiem, virs mums nepārtraukti uguņoja zibeņi, un šķita, ka pērkona grāvieni atskan turpat mums blakus, aiz tuvējās kāpas.

-   Mēs patiešām esam traki, - Vita aizelsusies teica.

- Nebūtu slikti, ja tādi spētu palikt arī turpmāk, - sacīju es. - Tici, Vita! Paies daudz gadu, mēs varbūt gulēsim greznā divvietīgā laulības gultā, uz zīda segām un dūnu spilveniem, taču šo mežonīgo dabas stihiju, trakojošo jūru, zibeņus un pērkona dārdus, šīs kāpas un slapjās jūrmalas smiltis mēs neaizmirsīsim nekad! Tas viss mūsu atmiņā paliks kā skaistākais un neparastākais, ko savā dzīvē būsim piedzīvojuši…

9. nodala

Tiesas zālē iegāju viens no pirmajiem, bet arī vēlāk, kad jau sākās Augstākās tiesas Kriminālkolēģijas tiesas sēde, kas izskatīja tīšā slepkavībā apsūdzētā Vitālija Sumbraško lietu, zālē atradās tikai daži ziņkārīgi klausītāji, vairāki cietušās Valērijas Sumbraško radinieki un slepkavas paziņas.

Dzīvība un nāve savu vērtību nekad nav zaudējusi un diez vai kādreiz arī zaudēs. Katastrofāli, dažādu bieži no mums neatkarīgu apstākļu dēļ, savu vērtību zaudē pats cilvēks…

Kriminālkolēģijas tiesas priekšsēdētāja bija vēl samērā jauna sieviete, un es nodomāju, ka nez vai viņai šādu darbu vajadzētu strādāt. Viņa labi izskatītos stāvam kādā lepnā veikalā aiz spožas letes vai uz teātra skatuves, vai liela priekšnieka sekretāres krēslā, vai Rīgas Modes namā, demonstrējot dārgus kažokus un vakartērpus.

Bet tiesas mājā viņai katru dienu jāsastopas ar tik smirdīgām mūsu sadzīves samazgām, ar tik pretīgām cilvēka uzvedības un rīcības sekām, ka gribot negribot nācās viņu apbrīnot, vēl jo vairāk tāpēc, ka tiesnesei ne vienreiz vien šiem slepkavām vajadzēja pasludināt augstāko soda mēru… Arī todien tiesājamajam Vitālijam Sumbraško, lai gan patiesībā viņš nekāds baismīgs noziedznieks nemaz nebija un viņa izdarītā slepkavība uz pārējo asiņaino noziegumu fona tāpat ne ar ko īpašu neizcēlās. Un tomēr.

Paies daudz gadu, taču mēs šo mežonīgo dabas stihiju, trakojošo jūru, zibeņus un pērkona dārdus, šīs kāpas un slapjās jūrmalas smiltis neaizmirsīsim nekad!

Mani šī krimināllieta un noziedznieka personība ieinteresēja galvenokārt tāpēc, ka reti cietsirdīgs noziegums atkal bija pastrādāts pret vāju un neaizsargātu sievieti - paša sievu.

Kādi gan velnišķīgi ļaunuma perēkļi slēpjas tik daudzu vīriešu smadzenēs, ja viņi savas sievas nevis kaislīgi mīl un par tām rūpējas, bet tik bieži pazemo, sit un nereti arī nogalina?

Ja dažreiz (ļoti retos gadījumos) es ar lielām grūtībām viņus par cilvēkiem tomēr vēl spēju uzskatīt, tad par vīriešiem jau nu nekādi!

Kāpēc man tik ļoti nepaveicās? - rūgti domāju. Atšķirībā no daudziem citiem es savu sievieti mīlēju un būtu viņu mīlējis līdz mūža galam, ja ne…

Jā! Te jau arī slēpjas mūsu dzīves traģisms, ka ir tādi pretīgi nelieši kā, piemēram, šis pats Sumbraško!

Viņš bija liela, spēcīga auguma vīrietis ar melniem matiem, apaļu diezgan trulu seju, šaurām, it kā visu laiku nedaudz piemiegtām acīm, savītušam gurķim līdzīgu degunu un paskaļu, savdabīgu balsi. Neizskatījās, ka viņš būtu kaut drusku nobijies vai izdarīto atklāti nožēlotu. Un, jo ilgāk es klausījos tiesas procesu, prokuroru, tiesnesi un pašu apsūdzēto, jo lielāks riebums man pret viņu radās, un es jau ar nepacietību gaidīju to mirkli, kad viņa pakausī varēšu ietriekt viņam nolemto soda lodi…

Dažādi prātnieki, filozofi, humānisma un cilvēcības aizstāvji no rīta līdz vakaram var brēkt par nāvessoda atcelšanu un tā nepieļaujamību, taču tas ne mazākā mērā nevar izmainīt manu ilgstošā pieredzē balstīto uzskatu - ar katru fiziski iznīcinātu ļaunuma iemiesotāju samazinās arī vispārējais šai pasaulē pastāvošais ļaunuma gars…

Apsūdzētais Vitālijs Sumbraško bija dzimis 1928. gadā Krāslavas rajona Arlejas ciemā. Izglītība - 5 klases. Profesija - šoferis, traktorists. Strādāja Rīgas Lauksaimniecības mašīnu rūpnīcā.

Agrāk jau vairākkārt tiesāts un sodīts. Nenoliedzami jau piedzimis ar noziedzīgām tieksmēm. Tipisks huligāns. Krāslavas rajonā bijis visu kautiņu aizsācējs.

Precējies. Sieva Valērija. Jauna un glīta. Kā jau tas huligāniem un dzērājiem raksturīgi - patoloģiski greizsirdīgs. Pie mazākajām aizdomām un bieži arī bez tām sievu sitis un visādi par viņu ņirgājies.

Divi bērni - Aigars un Ārija.

Beidzot Valērija šīs mocības neiztur un, vēlēdamās pēc iespējas ātrāk no savas dzīves baismā murga - laulības - tikt vaļā, iesniedz tiesā prasības pieteikumu par laulības šķiršanu. Tas vēl jo vairāk satracina jau tā viegli aizkaitināmo Sumbraško, un viņš nemitīgi draud Valēriju nogalināt.

Viņš no ģimenes aiziet. Patiesībā tiek padzīts. Alimentus nemaksā. Dzer un nestrādā.

Tas ir tipisks, varētu pat teikt, klasisks deģenerātu dzīvesveids. Nekādas intereses par apkārtējo pasauli. Kas tā tāda kultūra, nezina. Nav ne mazākās jēgas ne par dzīves, ne dabas skaistumu, nerunājot nemaz par to, ka viņam būtu kaut minimāls priekšstats, kādam jābūt normālam vīrietim. Nezina, kas ir rūpes par ģimeni vai kāda nozīme katra cilvēka mūžā ir mīlestībai. Vērtīga šķiet vienīgi pudele, un arvien biežāk plāno smadzeņu rievas nomāc domas par sievas nogalināšanu…

Nožēlojami un nicināmi.

Un tad pienāk šās jau izirušās ģimenes liktenīgā un ļoti t raģiskā diena. Sumbraško, kā jau parasti, neko nespēj uzsākt, vispirms rīklē neielējis krietnu devu alkohola. Nu dūša ir pietiekami liela, lai varētu uzsākt karu pret fiziski vājām sievietēm. Īstenībā ne jau kādu cīņu, bet vienkārši, lai spētu izdarīt iepriekš izplānotu slepkavību.

Sumbraško savā tagadējā dzīvesvietā Rīgā paņem jau diezgan sen kaut kur sadabūtu krietni sarūsējušu kara laika vācu armijas šautenes durkli, rūpīgi ar smilšpapīru to notīra, pēc tam krietni uzasina, ietin avīzē, aizbrauc ar tramvaju līdz Centrālajai stacijai un nopērk biļeti līdz Kūdrai, kur dzīvo viņa sieva Valērija ar bērniem, sievasmāsa Lilija un sievasmāte Valentīna.

Ko Vitālijs Sumbraško domāja, apmēram stundu braucot Rīgas-Tukuma vilciena vagonā līdz mazajai un pasaules lielo notikumu neskartajai Kūdras stacijai, nav zināms.

Ko vispār var domāt cilvēks, kurš stingri apņēmies atņemt dzīvību otram cilvēkam? Vai pārdomā izplānotā nozieguma detaļas? Mēģina uzminēt iepriekš neparedzamus notikumus, pārskata bēgšanas plānu un alibi savas nevainības pierādīšanai? Vai arī kaut kā mēģina sevi garīgi uzmundrināt, jo galu galā viņš taču nebrauc nogalināt svešu cilvēku, bet gan sievieti, kuru kādreiz mīlējis vai vismaz gribējis, apprecējis, kopā gulējis, un kura audzina un aprūpē divus viņa bērnus…

Jo biežāk šādus tipus sastapu, jo arvien pārliecinošāk mani pārņēma atziņa, ka šo dzīvniecisko subjektu galvaskausā smadzeņu vietā atrodas ateju bedres biezākais saturs…

Bija skaists svētdienas rīts. 15. jūlijs. Spoži spīdēja saule, vēju tikpat kā nemanīja, un diena solījās būt jauka un karsta. Cilvēki ar savām ģimenēm brauca atpūsties, gāja uz baznīcu, pludmali, rakņājās sakņu dārziņos vai citādi mēģināja šo brīnišķīgo Dieva uzdāvināto vasaras dienu pavadīt pēc iespējas patīkamāk un interesantāk.

Taču diemžēl ne visi. Vienmēr atradīsies kāds, kas visu izjauks.

Kad Vitālijs klusi un zaglīgi iegāja dzīvoklī, tur bija visas trīs viņa ģimenes sievietes. Viens no bērniem atradās pionieru nometnē, bet otrs ar kaimiņu puikām spēlējās bla- kusmājas pagalmā.

Vitālijs ar naidā sadrūmušu seju nostājās pie durvīm, ar vareno augumu tās aizsedzot, tādā veidā sievietēm liedzot jebkādu iespēju aizbēgt.

"Vitālij…" Valērijai nedaudz drebēja balss. "Kāpēc tu atkal esi atnācis? Tu taču man apsolīji…"

"Es tev esmu apsolījis vienīgi kārtējo reizi izdauzīt zobus!" Vitālijs skarbi pateica.

Pavasarī viņš Valēriju jau bija nežēlīgi piekāvis un patiešām viņai izsitis vairākus zobus. Un tik stipri saspārdījis kājām, ka jaunajai sievietei vairākas nedēļas nācās ārstēties Tukuma slimnīcā.

"Vai nekas cits tavā prātā nekad neienāk?" Valērija jautāja, pāri mēram nobijusies un ar patiesām šausmām skatīdamās Vitālija naidā pārgrieztajās acīs. Viņa jau no savas rūgtās dzīves pieredzes zināja, ka šis zvēram līdzīgais cilvēks diez vai arī šoreiz aizies, neizlamājies un viņu nežēlīgi nepiekāvis… Taču nelielu drošības sajūtu radīja tobrīd istabā esošā māsa un māte.

Vitālijs, piemiedzis acis un sakniebis lūpas, vērīgi noskatīja istabu.

"Kur ir tavs mīļākais?" viņš dobjā balsī prasīja.

"Atjēdzies taču beidzot!" Valērija lūdzās. "Kur man kāds mīļākais?! Man jāstrādā, jāņemas ar bērniem… Vai man ir laiks domāt par tādām lietām?"

"Visas sievietes par to vien domā!" Vitālijs iekliedzās. "Kur tu viņu noslēpi?"

Miesās dūšīgā Valērijas māte strauji piecēlās un enerģiski panāca dažus soļus tuvāk izbijušajam znotam.

"Vitālij, tūlīt griezies riņķī un brauc atpakaļ uz Rīgu!" viņa skaļi pavēlēja. "Pazūdi un nekad vairs nerādies mums acīs! Tev no vīrieša tik vien palicis kā tās netīrās bikses kājās! Būtu kaunējies! Ja nevēlies dzīvot normālu ģimenes dzīvi, ja tava sirds atļauj nelikties ne zinis par paša bērniem. .. Tu mums esi kļuvis svešs un vairs nevajadzīgs! Tu to apjēdz? Mēs varam iztikt bez tevis! Ja nu nav vīrieša mājās, tad lai ari nav! Valērija kārtējo reizi paraudās un ar bērniem tiks galā pati! Mēs palīdzēsim! Bet no alimentiem tik un tā neaizbēgsi! Būs jāmaksā! Ja prati bērnus uztaisīt, tad proties par viņiem ari gādāt!"

Vitālijs kā saniknots vilks atņirdza nekad netīrītos zobus un spēji nostājās iepretim bijušajai sievai.

Iespējams, Valērijas mātei neko tādu garīgi aprobežotajam znotam nevajadzēja teikt, taču diez vai tas Vitāliju būtu atturējis no nežēlīgā nodoma realizēšanas. Valēriju nogalināt viņš taču bija nolēmis, būdams vēl Rīgā, un tādēļ visas dzīvoklī esošās sievietes būtu varējušas arī nebilst ne vārda, rezultāts būtu tāds pats.

Šādiem vitāļikiem nav iespējams ne ko iestāstīt, ne viņus atrunāt vai raudulīgās balsīs izlūgties žēlastību.

Kā gan viņi lai spētu saprast cilvēcību, ja tiem smadzeņu vietā ir sūdi un nav ne mazākā priekšstata par to, ko cilvēks drīkst un ko nekad nedrīkst darīt!

"Kur ir Aigars?" viņš negaidīti vaicāja.

"Kas tev par daļu?" sievasmāte uzkliedza. "Beidzot atcerējies, ka tev ir bērns?"

"Jā, beidzot atcerējos," Vitālijs sacīja, vērīgi skatīdamies apkārt. "Man viņš ir vajadzīgs!"

"Kāpēc?" Valērija nobijusies jautāja.

"Es viņu gribu paņemt pie sevis," Vitālijs paskaidroja. "Lai puika padzīvo kopā ar mani, nevis ar jums - bābām…"

"Tavā zaņķī?!" sievasmāte dusmās iesaucās. "Viņam šoruden jāsāk iet skolā, bet ko tu viņam vari iemācīt? Dzert? Zagt? Lamāties?"

"Aizveries!" Vitālijs, zobus griezdams, pavēlēja sievasmātei un atkal pievērsās Valērijai. "Ko klusē? Ko stāvi kā nolēmēta? Vai tev nav ko teikt? Kur ir mans dēls?"

"Viņš ir pionieru nometnē," Valērija ātri sacīja. "Darbavieta iedeva ceļazīmi… Viņam tur ir labi."

"Un arī tev ir labi, vai ne?" Vitālijs ierēcās. "Ar mani izšķīries, puiku aizsūtīji uz nometni, skuķi uzrauga vecā ragana, bet ko tu pati dari? Atbildi! Drāzies ar saviem mīļākajiem, vai tā? Protams! Kā gan citādi? Tagad taču esi brīva sieviete, laika diezgan, par bērniem nav jāraizējas… Vienīgās rūpes - kur dabūt jaunu kniebēju!"

"Vitālij!" Valērija izmisusi kliedza pretī. "Tu esi vājprātīgs!"

"Jā, esmu vājprātīgs," viņš piekrītoši palocīja galvu un lēnā garā iztina no avīzes spoži mirdzošu vācu šautenes durkli… "Tiesa mani attaisnos… Tieši tāpēc! Man nekas nedraud! Bet tev, nolādētā… Un jums pārējām maukām…"

Sapratusi situācijas nopietnību, negaidīti asi noreaģēja Valērijas māsa Lilija. Viņa sagrāba rokās nelielu galdiņu un, aizsedzot Valēriju, nostājās starp viņu un Vitāliju.

Taču tas diemžēl nelīdzēja. Vitālijs bija fiziski spēcīgs, turklāt patiešām kaut kāda acumirklīga vājprāta pārņemts. Viņš vienā mirklī galdu izsita no Lilijas rokām un trieca durkli jaunās sievietes krūtīs… Tad vēlreiz un vēlreiz. Pavisam astoņas reizes. Asinis šķīda uz visām pusēm, un nelielo dzīvokli piepildīja šausmu pārņemto sieviešu kliedzieni.

Neraugoties uz dažādās ķermeņa daļās radītajiem smagajiem ievainojumiem, Valērijas māsa tomēr palika dzīva, bet pati Valērija, saņēmusi tikai vienu durkļa triecienu kaklā (tika pārgriezta artērija), tūlīt nokrita uz grīdas un strauji noasiņoja.

Vitālijs mierīgi stāvēja, ņirdzīgi smīnēja un ar dīvainu baudu noskatījās, kā pie viņa kājām mirst viņa sieva un abu mazo bērnu māte…

Sievasmāte, redzot, kā viņas acu priekšā mēģina nogalināt abas meitas, no pārdzīvojuma zaudēja samaņu un arī nokrita uz grīdas.

Vitālijs joprojām stāvēja un gaidīja. Neviena no sievietēm vairs nekustējās un, kā viņam šķita, arī vairs neelpoja. Tad viņš paņēma nelielo galdiņu un vairākas reizes no visa spēka trieca pret Valērijas galvu, to sadragājot un pilnībā sašķaidot viņas kādreiz tik ļoti pievilcīgo seju…

Pēc tam notika kaut kas īsti nesaprotams. Vitālijs durkli atkal ietina avīzē, aizgāja līdz šosejai, apturēja kādu garām braucošu automašīnu, aizbrauca līdz Tukumam un taisnā ceļā, būdams pārliecināts, ka tagad visi viņu noteikti noturēs par garā vāju, tas ir, nepieskaitāmu, devās uz milicijas nodaļu. Tur, dežurējošiem kārtības sargiem par lielu pārsteigumu parādījis vēl ar svaigām asinīm notriepto durkli, nedaudz samulsis pateica:

"Es neko neatceros, bet, iespējams, esmu kādu nogalinājis…"

Triks ar vājprāta simulēšanu neizdevās. Divas tiesas medicīnas ekspertu komisijas Vitāliju Sumbraško tomēr atzina par pieskaitāmu, un pēc nepilna gada viņš, zemu noliecis galvu, Augstākās tiesas zālē jau klausījās skarbo tiesas spriedumu:

"… Sakarā ar iepriekš teikto un balstoties uz KTK 299. un 300. p. Latvijas PSR Augstākās tiesas Krimināllietu tiesas kolēģija

Nosprieda

Sumbraško Vitāliju Kārļa dēļu, dzimušu 1928. gadā, atzīt par vainīgu noziegumā pēc Latvijas PSR Kriminālkodeksa 99. panta 4., 6. un 7. daļām un sodīt viņu ar nāves sodu nošaujot.

Drošības līdzekli Sumbraško atstāt iepriekšējo - turēšanu apcietinājumā līdz sprieduma izpildīšanai.

Spriedums ir galīgs un kasācijas kārtībā nav pārsūdzams."

Pēc dažiem mēnešiem es, kā parasti ģērbies melnā uzvalkā un melnā kreklā, nesteidzīgi pa garo ceturtā korpusa dzelzs gaiteni divu uzraugu pavadībā devos uz nāvi- nieka kameru, kas bija atzīmēta ar 444. kārtas numuru.

Kad tika atvērtas kameras durvis, Vitālijs Sumbraško tūlīt piecēlās, nostājās miera stājā un, acīmredzami nobijies, skatījās gan uz mani, gan abiem uzraugiem. Viens no viņiem tūlīt izgāja ārā, aizslēdzot aiz sevis restotās dzelzs durvis, bet palika turpat ārpusē stāvot, uzmanīgi vērodams, kas notiek kamerā.

Otrs uzraugs saslēdza noziedznieka rokas dzelžos un asi pavēlēja. - Sēdies!

Vitālijs apsēdās uz gultas malas un joprojām ar neatslābstošu interesi raudzījās uz mani. Šķita, ka viņš manī saskata nevis savu bendi, bet gan cilvēku, par kuru visu pēdējo laiku sapņojis. Es viņa acīs un apziņā pēkšņi parādījos, iespējams, kā paša Dieva sūtīts cilvēks, kā augsts valsts ierēdnis, kas tūlīt paziņos, ka tiesa, piespriežot nāvessodu, ir smagi kļūdījusies. Tagad visi beidzot ir pareizi sarēķinājuši, ka patiesībā viņš nemaz tik ļauns nav. Ka viņš tomēr ir spējīgs laboties, kļūt par nedzērāju, par labu, cilvēcīgu, strādīgu, par bērnu un ģimenes labklājību norūpējušos tēvu un vīru. Un beidzot arī viņš ir sapratis, ka ikviens citiem nodarīts ļauns darbs agri vai vēlu pašam ar desmitkārtīgu ļaunumu nāk atpakaļ…

Bet es savukārt cieši raudzījos uz viņu - nāvinieka svītrainajā tērpā apģērbtu noziedznieku - un domāju, ka mūsu tiesa pareizi vien rīkojas, šādiem nelabojamiem un neparasti cietsirdīgiem neliešiem liedzot iespēju turpināt dzīvot.

-       Vai… mans apžēlošanas lūgums..? - Vitālijam nedaudz ietrīcējās balss. - Vai man radušās kādas cerības?

-       Nē, Vitālij Sumbraško, tev cerību nav vairs nekādu, - pakratot galvu, sacīju. - Tu taču zini, ka tavs apžēlošanas lūgums ir noraidīts, un viņi otrreiz ar tādām lietām nekad vairs nekrāmējas.

-   Kāpēc? - Vitālijs, nedaudz sašļucis, prasīja.

-        Tāpēc, ka nav vērts. Vai tu daudz raizējies par mājas pagalmā stāvošajiem atkritumu konteineriem?

Vitālijs ilgi klusēja, tad skumji pasmaidīja.

-   Jūs gribējāt teikt..?

-   Es jau pateicu, un tu to pareizi saprati.

-       Tad es esmu - tikai sabiedrības atkritums? Tā teikt - ļaužu ienaidnieks?

-       Tieši tā, Sumbraško! Es teiktu pat vairāk - tādi kā tu ir visas cilvēces ienaidnieki! Ļaunums tāpat kā mēris vai radiācija valstu robežas nepazīst. Tas izplatās pa visu pasauli kā vīrusi. Saslimstot ar gripu, mēs glābjoties saujām rijam antibiotikas. Sabiedrība, sastopoties ar tik ellīgi kaitīgu baktēriju, kāds esi tu, sevi glābjot, to vienkārši iznīcina.

-        Kas tu tāds esi? - Vitālijs dusmīgi prasīja. - Vai ārsts, ka visu laiku tik runā par vīrusiem un baktērijām?

-        Nē, - atbildēju. - Es runāju arī par miskastēm. Vari mani uzskatīt par tādu kā sabiedrības sūdu izvedēju.

Vitālijs nedaudz izbrīnījies uz mani paskatījās un, kā šķita, viņa acīs atkal pazibēja neliela ziņkāre.

-   Uz kurieni tu tos ved? - viņš dobjā balsī prasīja.

-   Uz Jaunciema kapiem, - es sacīju. - Meža maliņā.

-        Esmu par to dzirdējis, - Vitālijs teica. - Tātad tu esi kapracis?

-   Ne gluži. Šad tad es piestrādāju arī par kurinātāju.

Vitālija sejā atkal pazibēja nelielas bailes reizē ar izbrīnu.

-  Vai tad uz nāvi notiesātos pēc soda izpildes sadedzina?

-   Dažreiz, - es atbildēju.

-   Kāpēc?

-  Lai neviens, Sumbraško, ja viņam nejauši gadltos uzzināt, kur esi aprakts, pie tava kapa nenāktu raudāt.

Vitālijs nicīgi iesmējās.

-  Jūs nu gan esat baigie tipi! - viņš sarūgtināts iesaucās. - Jūs man pat pēc nāves liedzat līdzjūtību! Varbūt, izaudzis liels, pie mana kapa gribēs atnākt dēls un nolikt kaut dažus ziedu pušķīšus!

-   Stipri šaubos, - es teicu. - Vairāk gan ticams, ka tavs dēls, uzzinājis, kur esi aprakts, aizies un uz tava kapa uzkraus pamatīgu mēslu čupu!

-   Nedomāju vis, - Vitālijs noņurdēja.

-   Domā vien! - es teicu. - Tu taču esi zvēriski, jā, vārda vistiešākajā nozīmē, zvēriski nogalinājis viņa māti! Ko tu par to gribi sagaidīt? Vai tiešām pateicību?! Sapratni? Piedošanu? Bet tā tās spēlītes jau kopš neatminamiem laikiem neviens vairs nespēlē! Kopš neatminamiem laikiem pastāv stingri dzīves spēles noteikumi, un to pārkāpēji, kā tu pats to labi zini, tūlīt tiek nodzīti no laukuma! Viss! Jūs tiekat diskvalificēti, un nevienam nojums dzīves spēles laukumā atgriezties vairs neļauj! Tā ka aizmirsti! Ne tikai tāpēc, ka tu regulāri neievēroji noteikumus, bet galvenokārt tāpēc, ka vispār neprāti spēlēt.

Vitālijs ilgi klusēja un sāka nervozi rakņāties pa sava dīvainā nāvinieka apģērba kabatām. Neko tur neatradis, lūdzoši paskatījās uz mani.

-   Paklau! Varbūt tev atradīsies kāda cigarete?

Man tā, protams, atradās. Jau gadiem ilgi, pirms sprieduma izpildes ejot uz notiesātā kameru, ņēmu līdzi cigarešu paciņu. Iespējams, tā savā ziņā bija savdabīga žēluma izpausme vai pat līdzcietība, lai gan vairumā gadījumu es pret viņiem izjutu vienīgi dziļu nicinājumu.

Vitālijs kāri smēķēja, un es uzmanīgi vēroja viņa plaukstas un pirkstus. Tās bija spēcīgas, smagas strādnieka cilvēka rokas. Tām vajadzēja cilāt ķieģeļus, mūrējot mājas sienu; tām vajadzēja turēt ēveli, izgatavojot galdu vai drēbju skapi; tām, cieši satverot lāpstu, krāsns ugunī vajadzēja mest ogles vai dārzā rakt vietu jaunām ābelēm. Bet tas viss tika palaists garām. Viss, ko dzīve tik dāsni piedāvāja, palika neizmantots. Tā vien gribējās kārtējo reizi skaļi kliegt: "Idiot! Nu kāpēc tu nevarēji sagrābstīt pēdējās prāta paliekas un likt tās sievietes mierā?! Vai tagad ir labāk, tu jūties apmierināts un visas tavas problēmas ir atrisinājušās? Kāpēc neviens nojums nekad nepadomā par to, kas notiks pēc tam? Bet par to jūs nedomājiet un šādā sakarā man nekas cits neatliek kā secināt, ka jūs visi - baigie un nežēlīgie slepkavas - patiešām esat slimi, nenormāli radījumi. Ne tikai tāpēc, ka spējat izdarīt smagus, necilvēcīgus noziegumus, bet galvenokārt tāpēc, ka jūsu smadzenes jau tik lielā mērā ir saēduši melnie ļaunuma tārpi, ka tās vairs nespēj prognozēt pat tik vienkāršu un pašsaprotamu nākotnes vīziju - pēc nozieguma izdarīšanas, turklāt vēl tik primitīvā veidā, tu noteikti, ja ne gluži tai pašā, tad nākamajā dienā jau atradīsies cietuma kamerā! Vel sliktāk! Pēc tiesas sprieduma tu, galvu nokāris, stāvēsi pie sienas un vai nu, skaļi smejoties, lamāsies, vai arī, gauži raudot, gaidīsi, kad tavā pakausī ietrieksies lode!

-  Paldies! - Vitālijs tīri priecīgs sacīja, ar baudu sevī raudams rūgtos cigaretes dūmus. - Es nezinu, kas tu tāds esi un kāda velna pēc esi te atnācis, taču pieņemu, ka neesi no tiem sliktajiem… Cigarete ir laba. Dažreiz dzīvē, lai būtu laimīgs, ir vajadzīgs tik smieklīgi maz… Kad ienāci kamerā, man likās ka nāc ar labu vēsti. Varbūt kungi Rīgā vai Maskavā būs pārdomājuši…

-   Nē, Vitālij, - es teicu. - Pie tevis esmu ar ļoti bēdīgu ziņu. Parasti nevienam uz nāvi notiesātajam iepriekš to nesaka, bet tev es pateikšu. Šonakt pulksten četros tev tiks izpildīts tiesas piespriestais sods.

Es skaidri redzēju, ka Vitālija seja uzreiz kļuva bālāka, stipri ietrīcējās rokas, un viņš ar vēl lielāku sparu sevī rāva cigaretes zilganpelēkos dūmus.

-   Tu esi no cietuma administrācijas? - viņš, aizdomu pilns, jautāja.

-   Nē. Esmu žurnālists, - atbildēju.

-   Kad mani šaus… Tu būsi klāt?

-   Jā. Esmu saņēmis atļauju.

-   Kāpēc? Liksies interesanti?

-  Zināmā mērā, - es sacīju. - Gribu redzēt, kā mirst nevainīgas sievietes slepkava. Kā elles vārtus atver neģēlis, kas spējis nogalināt divu mazgadīgu bērnu māti…

-   Tu domā, tev patiks? - Vitālijs nopietni prasīja. - Tu priecāsies?

-   Ja tu, Vitālij, tik bargi būtu notiesāts ASV tad soda izpildes laikā blakustelpā aiz stikla sienas atrastos ne tikai daudzi žurnālisti, bet arī visi tava upura radinieki, - es teicu. - Ļoti šaubos, vai es, redzot, kā tu atstāj šo pasauli, priecāšos. Tāpat neticu, ka par tavu nāvi sevišķi priecātos arī Valērijas māsa, kura tomēr izrādījās stiprāka par tavu duramo, un viņas māte. Visticamāk, mēs tikai skumji nožēlotu, ka tik nejēdzīgi izmantoji savu vienreizēji fantastisko iespēju dzīvot…

Vitālijs, galēji sadrūmis, ilgi klusēja un, beidzis smēķēt vienu, tūlīt pat ķērās pie nākamās cigaretes.

-   Vai tevi kāds ir sitis? - viņš negaidīti prasīja. - Tā, pamatīgi?

-   Nē, - es atbildēju. - Nav gadījies.

-  Bet mani dauzīja jau no visagrākās bērnības! - Vitālijs nikni sacīja. - Bija tam kāds iemesls vai nebija! Pēc tam - krievi un vācieši! Karš! Tu vispār zini, kas notika Latgalē un kas vispār tāda Latgale ir? Bēdu ieleja! Nabadzība, dzeršana, kaušanās un nepārtraukta nodevība! Kara laikā nāca sarkanie partizāni un laupīja! Pistoles stobrs pie pieres, un davaj\ Pēc kara nāca latviešu mežabrāli un laupīja un slepkavoja ar vēl lielāku naidu! Bija tādi, kas daudzus nodeva krieviem. Vistuvākos kaimiņus un draugus! Pēc tam šos nodevējus savukārt nodeva vāciešiem! Un tos atkal pēc kara citi nodeva krieviem! Un nāve vien visapkārt! Nekā priecīga, nekā tīra! Tikai trūkums, naids un nelietība! Kur tad man varēja rasties tie gaišie ideāli? Tie skaistie sapņi?

Vitālijs apklusa, un es viņa acīs pēkšņi ieraudzīju dziļas skumjas.

-   Nesāc tikai, lūdzu, man te gari sūdzēties par savu grūto bērnību! - es teicu. - Man arī tā nebija viegla, un

Vitālijs, galēji sadrūmis, ilgi klusēja un, beidzis smēķēt vienu, tūlīt pat ķērās pie nākamās cigaretes.

miljoniem citu cilvēku. Bet par slepkavām kļūst tikai atsevišķi, pēc manas pārliecības, garīgi vāji attīstīti subjekti.

-  Nav pareizi! - Vitālijs strauji pakratīja galvu. - Tu pamatīgi maldies! Zini, uz kā patiesībā turas pasaule?

Domīgs paraustīju plecus.

-   īsti nezinu, - godīgi atbildēju. - Bet viens no pasaules pamatakmeņiem varētu būt vienkārši mūsu vēlme dzīvot.

-   Neticu, - Vitālijs domīgs pašūpoja galvu. - Es domāju, pasaule turas vienīgi uz naudu un cilvēku bailēm. Jā, jā! Bet es nebaidījos! Es biju stiprs! Lai izdzīvotu, es turēju bailēs citus! Visu laiku! Bet pirmais to putru ievārīja Jēzus Kristus! Lai viņam ticētu, viņš pirmais sāka cilvēkus baidīt ar viņu grēkiem! Pēc tam baznīca sāka baidīt ar elli un sārta ugunīm! Tad nāca boļševiki un baidīja par savādāku domāšanu! Tad - vācieši par palīdzēšanu žīdam vai sarkanarmietim, un tā līdz šodienai! Tu nesaprati? Dzīve balstās uz bailēm, uz meliem, uz naidu un naudu! Viens otrs vēl muld arī par mīlestību, bet… Kur tad tā ir? Skaists putns, ko neviens nav redzējis? Zelta zivtiņa, ko neviens nav noķēris? Sapnis, kas nekad nepiepildās?

-   Kādam tas tomēr piepildās, - es klusi iebildu.

-   Kādam! - Vitālijs atkal nicīgi iesaucās. - Varbūt. Vienam no tūkstoša. Jā, esmu slepkava! Es nogalināju sievieti, jo domāju, ka viņai ir mīļākais. Arī tāpēc, ka tiku atraidīts. Ar kaunu padzīts! Es saprotu, arī pats biju vainīgs, un tomēr. Vīrietim šādos gadījumos tā ir jārīkojas.

Bet tagad, lūdzu, paklausies uzmanīgāk! Es viņu nodūru ar vecu kara laika šautenes durkli. Bet padomā, cik cilvēku jau agrāk ar šo pašu durkli ir nogalināti? Desmitiem! Pat varbūt simtiem! Vispirms - vācietis, kuram bija šis ierocis. Viņš dūra sarkanarmiešus, pēc tam varbūt kara- gūstekņus, žīdus, Latgales zemniekus un varbūt arī kādu sievieti, kura negribēja tuvākajā siena šķūnī viņam atdoties! Bet neviens viņu par to nesodīja! Tieši otrādi! Viņš saņēma atvaļinājumus un dzelzs krustus!

Pēc tam dureklis nonāca kāda padomju partizāna rokās, kurš dūra tos, kas sadarbojās ar vāciešiem un, viņaprāt, nodeva dzimteni. Tad šī glītā mantiņa nonāca kāda nacionālā mežabrāļa rokās, un arī viņš to nenoglabāja kā skaistu rotaļlietu! Viņš dūra partorgus, zemniekus, kuri, baidīdamies no Sibīrijas, centās izpildīt valsts pārtikas sagādes normas, un noteikti arī kādu vietējās skolas komjaunieti! Un piemēra pēc, ja Latvijā pie teikšanas atkal nāktu mūsu nacionālisti… Viņš būtu varonis! Cildināms brīvības cīnītājs! Tad kā mums, cienījamais žurnālista kungs, domāt un vērtēt cilvēku slepkavības?! Vai tā, ka vienas ir vajadzīgas, attaisnojamas un nesodāmas, bet citas..? Tā kā mani… pie sienas?! Un vai manis nošaušana nebūs tāda pati slepkavība kā tā, kuru izdarīju es?

Kādu brīdi domāju, aizsmēķēju cigareti un paraudzījos uz kameras logu. Tas kā visās nāvinieku kamerās bija aizsists ar biezu tērauda loksni, kur ventilācijai izurbti daudzi caurumiņi. Lai gan šādā kamerā biju ne pirmo reizi, šoreiz nez kāpēc radās sajūta, ka tur uz mūžiem ieslēgts atrodos drūmā kapā kopā ar šo uz nāvi notiesāto noziedznieku, jo, stingri ņemot, es taču no morālā viedokļa neko daudz neatšķiros no man pretimsēdošā slepkavas…

Taču vai visu šai pasaulē un starp cilvēkiem notiekošo mēs vienmēr varam un drīkstam vērtēt tikai no morāles viedokļa? Tas būtu pat muļķīgi. Nekādas vienotas morāles vispār nav! Ir tikai katra cilvēka individuālais priekšstats par to, katram ir savs viedoklis, morāles kategoriju interpretācija, savs uzskats un pārliecība. Neviens cilvēks uz šīs pasaules nekad stingri nevadās pēc kaut kādas tur vienotas morāles principiem, bet rīkojas, kā viņam liek rīkoties godaprāts, naids, mīlestība, politiskā pārliecība, audzināšanas, vai tieši otrādi, neaudzināšanas rezultātā iegūtais priekšstats, kas ir godīgi, kas ne, kas ir labs, kas ļauns, un kas atbilst viņa izpratnei par sodu, atriebību un taisnīgumu.

Mainās likumi, valsts sabiedriski politiskās iekārtas, taču cilvēka psihe, domāšana, šīs pasaules un jebkura notikuma uztveres īpatnības tikpat kā nemainās. Un tieši no to kopuma, nevis no morāles, ir atkarīgs, kā mēs šai pasaulē jūtamies - laimīgi vai nelaimīgi, vai esam tiesājamie vai tiesātāji…

Lēnām piecēlos un klusēdams gāju uz durvju pusi. Vairāk diskutēt negribējās. Vienu brīdi notiesātā kļuva tā kā mazliet pat žēl, taču tas tūlīt pārgāja, kad atcerējos viņa krimināllietā redzētās nogalinātās sievietes fotogrāfijas…

-   Paklausies, Vitālij Sumbraško, - es klusi teicu. - Tu savu likteni izvēlējies pats. Nekas nav noticis nejauši. Tu visu esi darījis apzināti, un neviens tevi netraucēja savā dzīvē veikt tikai labus darbus. Tāpēc nevaino ne tiesu, ne bijušo sievu. Un tas cilvēks, kas tev šonakt izpildīs tiesas piespriesto sodu, nekādā veidā nebūs līdzīgs tev. Viņš taisnības un likuma vārdā izpildīs vienīgi sava amata pienākumu, bet tu otram cilvēkam atņēmi dzīvību ne kāda likuma, ne taisnības vārdā! Tu to izdarīji vienīgi savas ļaunās dabas un garīgā truluma dēļ! Tāpēc daudz neskumsti! Tev būs viegla nāve, un tā būs taisnīga. To redzot, es, protams, nepriecāšos. Tad jau drīzāk otrādi. Man kārtējo reizi būs žēl cilvēka tik viegli vējā palaistās dzīvības…

Kad jau atrados pie kameras durvīm, pēkšņi attapos, ka, tik ilgi runājoties, neesmu viņam pajautājis to, ko prasīju katram, kurš atradās nāvinieka kamerā.

-   Vai uz tavas dvēseles, Vitālij, nav vēl kāds nāves grēks? - es jautāju. - Pašlaik ir pēdējais brīdis vismaz savas sirdsapziņas priekšā tikt no tā vaļā.

-   Tu domā? - Vitālijs atkal tāds kā pārsteigts jautāja.

-   Esmu pārliecināts.

-   Kas man jādara?

-   Godīgi jāatzīstas, - es sacīju. - Vai tev savā laikā nav gadījies, braucot ar automašīnu, notriekt kādu sievieti?

-   Es parasti braucu ar traktoru, - Vitālijs, galīgi sadrūmis, atbildēja.

-   Es pašlaik runāju par automašīnu.

-   Kad tas varēja notikt?

-   Pirms astoņiem gadiem.

-Kur?

-  Jūrmalā.

-   Nē, - Vitālijs domīgs pakratīja gludi noskūto galvu. - Vienreiz gan sanāca. Patiešām. Taču daudz senāk, Krāslavā.

-   Notrieci sievieti?

-Jā.

-   Viņa bija jauna, veca?

-Jauna. Stāvēja ielas malā ar apmēram piecgadīgu bērnu. Nepaspēju ieraudzīt - puika vai meitene.

-   Biji piedzēries?

-Jā.

-   Aizbēgi?

-   Protams! Vēlāk avīzē izlasīju, ka bērns palicis dzīvs.

-   Tevi tā ari nenoķēra?

-       Man šķiet, ka vietējā milicija nemaz tā sevišķi necentās vainīgo atrast.

-   Pašam pieteikties dūšas nepietika?

-        Nebija runa par dūšu, - Vitālijs, galīgi sabozies, atbildēja. - Viņi man būtu atņēmuši tiesības, un es paliktu bez darba.

-        Vai tu kādreiz to nogalināto sievieti atcerējies? Bija žēl?

-   Mazliet. Bet tas ātri pārgāja.

-        Varbūt tagad satiksieties, - es teicu. - Iespējams, pat rīt viņa no debesu dārziem pēkšņi ienāks tavā elles kambarī, pārmetoši skatīsies acīs un tevi sodīs vēlreiz. No šīs elles tu nekad laukā netiksi. Un nevajag arī. Dievs zina, ko dara.

10. nodaļa

Sēdēju šūpuļkrēslā savas mājas plašajā verandā un, beidzis lasīt avīzi, domīgs paraudzījos pulkstenī.

Manā dzīvē jau ilgāku laiku viss it kā bija kārtībā un tomēr šad tad uznāca nomācošas skumjas un grūtsirdīga vientulības sajūta. Vēl dīvaināk tas šķita tāpēc, ka viens biju ļoti reti.

Kaut kādi, apzeltītā ietvarā iesprostoti, sīki metāla zob- ratiņi, cits citu kustinot, rāda, cik ātri vai lēni aizrit mums atvēlētais laiks.

Kā skopi grāmatveži pie skaitekļu kauliņiem, es turpināju domāt. Vai kalējs savā dūmu pilnajā smēdē. Kaļ naglu, naudu vai krustu.

Arī pats Laiks tiek saskaldīts sīksīkos mūsu dzīves mirklīšos, lai galu galā arī tie sabirtu pelnos, kā viss, kas kādreiz radies.

Droši vien pat visgarākais Zemes cilvēka mūžs, salīdzinot ar citur Visumā pastāvošā laika ritējumu, nav pat viena mirkļa ilgs.

Un vispār - ko īsti nozīmē īsa vai gara dzīve ?

Ko nozīmē - viegla vai grūta nāve?

Pēdējo es vēl kaut kā spēju saprast. Patiešām, cilvēki šo pasauli atstāj gan ļoti viegli, gan ļoti smagi. Nav tikai īsti saprotams, kas to tā nosaka un grib?

Viens asprātīgs ciniķis kādreiz ir skaisti pateicis: "Viegla nāve - tas ir vēl viens mazs dzīves prieciņš…"

Protams. Pēdējais.

"Ak, Lukrēcij!" izsaucās Senās Romas filozofs Seneka. "Mums pieder viss, izņemot Laiku…"

Žēl, ka mēs paši to nespējam regulēt kā savu pulksteni. Pēc vajadzības. Lai gan - zināmā mērā - tomēr. Reizēm. Kas apturēja, piemēram, slepkavas Vitālija Sumbraško Laiku? Viņš pats, tiesa vai es? Un pārējie ar nāvi sodītie? Vai viņi bija aizmirsuši uzvilkt savus prāta un sirdsapziņas modinātājpulksteņus un to viņu vietā izdarīja Tiesa, uzliekot Laika rādītājus uz apzīmējuma Taisnīgums, un kaut dzīves pēdējā brīdī viņiem pēkšņi liekot aizdomāties - vai tas bija to vērts?

Taču joprojām šaubos, vai kāds savus izdarītos noziegumus jelkad ir patiesi nožēlojis. Vismaz es neko tādu neesmu ne redzējis, ne dzirdējis.

Vitālijs Sumbraško, piemēra pēc, nāca pa spilgti apgaismoto Pēdējā Sapņa gaiteni pretim savai nāvei, skaļi dziedādams: "Es, zārkā gulēdams, spļauj griestos svilpodams!"

Nezinu, vai tā bija patiesa vai uzspēlēta bravūra, taču redzami viņš neko nenožēloja. Ne sarunā ar mani, ne savas dzīves pēdējā minūtē.

Sēdēju šūpuļkrēslā savas mājas plašajā verandā un, beidzis lasīt avīzi, domīgs paraudzījos pulkstenī.

Tāpat, piemēram, vai kāds čekists ir nožēlojis to, ko viņš Maskavā un citās Krievijas pilsētās darīja 1937.-1938. gadā? Un to, ko viņi darīja Latvijā 1940.-1941. gadā? Un ko pēckara laikā? Pēc viņu pārliecības viss taču bija pareizi un taisnīgi! Tautas ienaidnieki, spiegi, sociāli bīstamie un padomju varas pretinieki bija taču jāiznīcina! Viss ļoti vienkārši. Un tas nekas, ka lielum lielākā daļa no iznīcībai nolemtajiem bija absolūti nevainīgi, ka daudzi bija pat pārliecināti komunisti un kvēli padomju varas aizstāvji! Toties tā gribēja Partija! Tā karsti vēlējās dižais vispasaules darbaļaužu Vadonis biedrs Staļins!

Un vai kaut visniecīgākā nožēlas zilbe ir nākusi arī no to cilvēku (necilvēku) mutēm, kuri jau 1941. gadā, vācu okupācijas pirmajās dienās Rīgā un Latvijā dedzināja sinagogas ar visiem tur esošajiem dievlūdzējiem? Un tie, kuri Rumbulas mežā un Biķernieku priedēs, un vēl simtos dažādu citu vietu šāva gan žīdus, gan citādi domājošus ļaudis? Arī sievietes, grūtnieces un bērnus.

Vai viņi kaut ko ir nožēlojuši?

Nekad! Šeit, tāpat kā čekistiem, izrādās, viss ir bijis pareizi un ļoti taisnīgi! Tas nekas, ka daži no šāvējiem, sirdsapziņas plosīti, beigās sajuka prātā vai nodzērās, taču vairākums, spītā sakostiem zobiem, vēlāk izcieta sodu, bet savas neapbruņotu civiliedzīvotāju slepkavības - vismaz publiski - nav nožēlojis neviens!

Ne vakar, ne šodien. Un nekad arī nenožēlos!

Un tā arī es jau kuro reizi ar dīvainu apmierinājuma sajūtu nonāku pie neapstrīdama sava profesionālā pienākuma attaisnojuma - ja jau jebkuras armijas karavīriem ir tiesības, pat svēts pienākums, nogalināt pretinieka karavīru; ja jau padomju represīvo orgānu pārstāvjiem bija tiesības, pat pienākums, fiziski iznīcināt iedomātos pastāvošās iekārtas ienaidniekus, par to saņemot nevis sodu, bet gan atzinību un apbalvojumus; ja jau vācu nacisti ar daudziem latviešu līdzskrējējiem uzskatīja par savu pienākumu un pat misiju bez tiesas un izmeklēšanas gadiem ilgi šaut cilvēkus tikai par to vien, ka viņi piederēja žīdu tautībai vai domāja marksistiski, un vismaz tolaik par šīm gļēvajām ļaužu slepkavībām tāpat saņēma tikai uzslavas un ordeņus; ja jau mūsu pēckara mežabrāļi, atriebības, izmisuma un soda baiļu dzīti, galvenokārt slepkavoja godīgus latviešu zemniekus, kuri pēc visām pagājušā kara šausmām gribēja vienīgi mierīgu dzīvi un tāpēc pakļāvās pastāvošai varai, bet šodien par saviem briesmu darbiem, tāpat kā agrāk čekisti, pieprasa atzinību un visdažādākos pagodinājumus, tad ko lai par savu darbu domāju un saku es?!

Vai man, smagu pārdomu un sirdsapziņas nomāktam, vajadzētu plēst matus no galvas, vai arī bez mazākās šaubīšanās tomēr atzīt, ka nogalināt vairākkārtēju slepkavu nav nekas cits kā vienīgi taisnīgs atriebības akts un tātad vispār nav pakļauts nekādām juridiskām vai morālas dabas diskusijām!

Tā vienkārši vajag!

Es labi saprotu, ka šis arguments skan stipri līdzīgi tam, kādu savas darbības attaisnojumam lietoja gan čekisti, nacisti, gan mūsu pašu latviešu mežabrāļi.

Taču!!!

Domāju, ka jebkurš, kam galvaskausā neskalojas kāds duļķains politisks kokteilis vai smadzeņu vietā neatrodas tuvākās miskastes saturs, tomēr spēj saskatīt to milzīgo juridisko un morālo atšķirību starp augstāk minēto noziedznieku rīcību un manējo.

Es nenogalinu nevienu nevainīgo!

Es, balstoties uz tiesas spriedumu, izdzēšu tikai oficiāli atzītu slepkavu dzīvības un nevis - uz savu iegribu, naida, nacionālisma vai revolucionārās pārliecības balstīta pamata - bez izmeklēšanas un tiesas atņemu dzīvības sievietēm, bērniem un pieaugušajiem, kuri man vienkārši nepatīk!

Iespējams, ka tas, ko daru es, ir ne tikai mūsu sabiedrības un tiesas, bet arī kādas daudz augstākas varas gribas piepildījums.

Es varbūt ar to īpaši nelepojos, taču arī sarkt man nav par ko.

Toreiz, kad vēl strādāju par izmeklētāju un nesen biju iepazinies ar Vitu, kādu dienu izgājis no mājas, ieraudzīju, ka turpat netālu no vārtiņiem stāv melna volga. Nekādu īpašo vērību tai nepievērsis, nesteidzīgi gāju tālāk. Taču jau pēc mirkļa no automašīnas veikli izlēca divi atlētiski puiši, mani panāca, ne īpaši brutāli apstādināja un diezgan noteiktās balsīs palūdza atgriezties un aiziet līdz automašīnai.

Saspringu un uzreiz nodomāju, ka tūlīt var iznākt pamatīgs kautiņš. Tas gan neko daudz nebaidīja, it sevišķi tāpēc, ka kabatā atradās pielādēta Makarova pistole, ko gandrīz vienmēr nēsāju līdzi. Ātri novērtējis puišu augumus un drūmās sejas, sapratu, ka viņi acīmredzot pārstāv kādu noziedzīgu grupējumu un, iespējams, tūlīt man centīsies atriebties par kādu nesen vai jau krietni agrāk manis arestētu bandītu vai slepkavu un viņa lietas izmeklēšanu.

Lai gan mūsu aprindās nebija dzirdēts, ka kāds no noziedzīgo grupējumu pārstāvjiem atriebības nolūkā būtu kaut reizi uzbrucis izmeklētājam, prokuroram vai tiesnesim, šādu varbūtību tomēr izslēgt nevarēja.

-   Zēni, kas notiek? - es prasīju, kabatā cieši satverdams pistoles spalu. - Ja ir kas uz sirds, varam parunāties tepat!

-   Nē, nevaram, - viens no viņiem teica. - Mums ar tevi nav par ko runāt! Tevi grib satikt šefs!

-   Kas par lietu?

-   To tu viņam varēsi uzprasīt pats!

-  Man nevienam nekas nav jāprasa, - stingrā balsī pateicu. - Ja viņš vēlas, lai kāpj laukā no mašīnas, un mēs aprunāsimies šeit!

-  Šefs pavēlēja tevi atvest uz mašīnu! - viens no puišiem atgādināja.

-   Aizej un pasaki šefam, ka es nekādām pavēlēm nepakļaujoši - sacīju. - Ja viņš grib ar mani runāt, lai skrien šurp, ja ne, es dodos tālāk!

-   Diez vai tālu tiksi, - puisis, kas stāvēja no manis pa labi, brīdinoši sacīja. - Varbūt tu vari atļauties tādu greznību - pavēlēm nepakļauties, bet mēs to nevaram! Tā ka…

Iesmējos un izvilku roku no kabatas. Lai pistole paliek bīstamākam mirklim, nodomāju. Vispirms mēģināšu tikt vaļā ar dūrēm un dažiem specifiskiem sambo un kaujas tuvcīņas paņēmieniem, kurus treniņos biju apguvis gandrīz vai līdz pilnībai.

-   Vai jums tur automašīnā sēž kāds ģenerālis? - es vaicāju. - Un tāpēc jums par pavēļu nepildīšanu…

-  Tā ir, - tas pats puisis apstiprināja. - Mums var sanākt lieli mēsli. Labāk ejam! Nav jēgas tirgoties!

-  Es netirgojos, - sacīju. - Nepakļaušanās svešu cilvēku pavēlēm - tāds vienkārši ir mans dzīves princips.

Pēc tam palūkojos sāņus un redzēju, kā atveras automašīnas durvis un izkāpj gara auguma, stalts, eleganti ģērbies apmēram četrdesmit gadu vecs vīrietis un lēnām nāk pie mums.

Situācija rādījās visai bīstama, taču nekādas lielās bailes joprojām nejutu. Sasprindzinājumu gan. Jau studiju gados, profesionālu pieredzi apgūdams vienā no speciālajām milicijas apakšnodaļām, kā arī vēlāk, strādājot par sevišķi svarīgu krimināllietu vecāko izmeklētāju, ne reizi vien biju nonācis daudz bīstamākās situācijās, kur bez žēlastības un ilgas domāšanas nācās lietot visdažādākos ieročus - gan karstos, gan aukstos, gan arī visrafinētākos tuvcīņas paņēmienus.

Vīrietis nesteidzīgi, skaidri apzinādamies savu varu un to arī neslēpdams, pienāca klāt, kādu brīdi mani uzmanīgi pētīja, tad viegli ar roku pamāja puišiem.

-   Jūs palieciet šeit, vai arī… Nē, varat mums sekot pa gabalu, bet mēs ar Ričardu, ja jau viņš tik ļoti negrib nākt pie manis, aiziesim līdz jūrai. Vai es uzminēju? Jūs taču negribējāt nākt, vai ne?

-   Pilnīgi pareizi, - es apliecināju. - Ja jums ir kādas darīšanas un jūs gribējāt satikties… Jums bija jānāk pie manis.

Vīrietis tikko manāmi piekrītoši pamāja ar galvu.

-   Jūs zināt manu vārdu? Varbūt arī profesiju?

-   Tā ir, - vīrietis sacīja, un mēs lēnām sākām iet jūras virzienā. Abi puiši mums sekoja krietnu gabalu tālāk.

-        Jūs sauc Ričards Lanskis un strādājat Iekšlietu ministrijas Galvenajā izmeklēšanas pārvaldē. Bet dzīvojat tepat - Jūrmalā, Mazajā Vēju ielā 8.

-        Jūs esat labi informēts, - es teicu. - Ar ko esmu jūs ieinteresējis?

-       Ar kaut ko jau esat! - vīrietis sacīja un iesmējās. - Jūs esat viens no labākajiem…

-       Bet jūs? - es viņu pārtraucu, apstājos un asi pagriezos pret svešo vīrieti. - Vai, sākot ar mani runāt, jums vispirms nevajadzēja stādīties priekšā? Kas esat jūs?

Vīrietis atkal uzkrītoši indīgi pasmīnēja, no kabatas izvilka toreiz vēl legāli nedabūjamās amerikāņu cigaretes Camel un piedāvāja arī man. Es neatteicos, aizsmēķējām, tad turpināju doties uz priekšu, neprasīdams, kā viņš pie šīm cigaretēm ticis.

Aizgājām līdz jūrai un apstājāmies netālu no ūdens. Turpat priekšā brēkdamas lidoja un peldēja liels kaiju bars.

-        Kāpēc tās tik skaļi kliedz? - vīrietis negaidīti prasīja un vēlreiz uzmanīgi uz mani paskatījās. Skats nebija draudīgs. Taču arī par siltu to nosaukt nevarēja.

-        No bada, - es sacīju. - Šie putni nez kāpēc vienmēr ir izsalkuši.

-        Man gan šķiet… - vīrietis domīgs teica. - Tiem kaut kas sāp.

-        Putniem nekas nesāp, - es nepiekritu. - Tās ir muļķības.

-         Jūs domājat, ka tie neizjūt arī skumjas? - vīrietis jautāja.

Es iesmējos.

-        Paklausieties! Jūs taču nevarētu būt ornitologs, kas atdrāzies no Rīgas, lai ar mani runātos par putnu dzīvi?

-        Nē, nē! - vīrietis strauji pakratīja galvu. - Ko jūs! Es ar jums gribu parunāt par cilvēku dzīvi.

-   Kādā sakarā?

-   Tas skar jūs, - vīrietis klusi sacīja, - un arī mani.

-        Vai apcietināts kāds jūsu radinieks? - tūlīt prasīju. - Varbūt draugs? Un tagad jūs vēlaties..?

-   Nē, - vīrietis atkal strauji pakratīja galvu un nervozi nosvieda izsmēķētās cigaretes galu zemē. Pēc tam to vēl ar kāju dziļi iespieda smiltīs. - Tas ir šauts garām. Es ar jums gribu parunāt par Vitu. Vitu Vilandi.

Lēnām pagriezos pret blakus stāvošo vīrieti, un pēkšņi mani pārņēma savāda, ļoti nepatīkama sajūta. Vai nu šis cilvēks, ātri domāju, ir Vitas tēvs, kurš nevēlas, lai viņa vienīgā meita satiktos un, - nedod dievs! - vēl apprecētos ar vienkāršu milici, vai arī šis tips ir Vitas iepriekšējais, un nav izslēgts, vēl arī pašreizējais draugs un mīļākais Vidvuds Vanags, kurš, kā negribīgi izmeta Vita, strādājot Valsts drošības komitejā…

Protams! Kā es, idiots, to neaptvēru uzreiz? Tas taču bija acīmredzami! Taču man pēdējā laikā bandīti vien prātā, bet par cilvēkiem, kuru sirdis un rokas esot kristāl- tīras, kaut kā pavisam biju aizmirsis!

-   Es ar jums vairs nerunāšu ne vārda, - dusmīgi brīdināju, - ja beidzot nenosauksiet savu vārdu, amatu un nepaskaidrosiet…

-    Lūdzu, nenervozējiet! - vīrietis mierīgā balsī sacīja. - Viss dzīvē notiekošais jāuztver ar aukstu prātu un loģisku domāšanu. Bet es jūs saprotu. Līdzko mūsu dzīvē ienāk sieviete… Līdzās priekam tūlīt rodas arī dažādi sarežģījumi un bieži vien arī lielas nepatikšanas. Tādas pašlaik radušās arī jums.

-   Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu, - mazliet sadrūmis, atgādināju.

-    Lai tas paliek! - vīrietis vēlreiz tikko manāmi pasmīnēja. - Manam vārdam un amatam pašreizējā situācijā nav nekādas nozīmes! Es, tāpat kā jūs, šobrīd esmu tikai vīrietis. Bet starp mums, gribam to vai ne, ir nostājusies kāda sieviete. Sievieti sauc Vita Vīlande. Jauka un laba. Taču jūs droši vien no savas dzīves pieredzes zināt, ka neviena sieviete diviem vīriešiem ilglaicīgi piederēt nevar. Agri vai vēlu viņas vienmēr izdara izšķirošo izvēli. Ja atklāti, tad Vita savu izvēli izdarījusi jau krietni sen. Viņa izvēlējās mani. Bet tad nez no kurienes pēkšņi uzrodaties jūs! Kāpēc, Ričard Lanski? Vai jums trūka citas sievietes?

Kāpēc tik neatlaidīgi uzreiz sākāt medīt Vitu, lai gan viņa jau pirmajā vakarā jums pateica, ka viņai ir draugs! Labs, sens draugs. Kāpēc jūs turpināt viņai uzmākties? Atbildiet!

Es klusēju. Sadrūmis skatījos jūrā uz kaijām, kas, riebīgi ķērcot, plēsās vienas sīkas zivteles dēļ.

Vienmēr biju zinājis, ka jebkura sieviete, nerunājot nemaz par mīlestību, vienmēr rada pamatīgas problēmas. Nebiju gan vēl piedzīvojis tik nopietnu situāciju, ka mīļoto sievieti nāktos dalīt ar vēl kādu. Pēc satikšanās ar Vitu biju pārliecināts, ka arī šoreiz būs tāpat. Vita ir mana, un nevienam citam par viņu vairs nebūs daļas! Bet nē! Blakus stāv cilvēks - nopietns, skaists, elegants un acīmredzot arī ļoti ietekmīgs - un nopietnā balsī, kas slēpa arī skaidri saklausāmus draudus, uzstāj, lai es viņam atbildu, kāpēc nelieku Vitai mieru?

Kas tev par daļu? - gribējās kliegt. Vai tu neapjēdz, ka tas attiecas tikai uz mani un Vitu, un ne tev, ne kādam citam nav nekādu tiesību nākt pat tuvumā ar savu savtīgo ziņkāri! Viss, kas notiek, pieder vienīgi mums.

-   Kāpēc klusējat? - vīrietis neatlaidās. - Es gribu zināt, cik tālu savās attiecībās ar Vitu esat jau aizgājis.

-  Tālu, - es klusi teicu. - Vai jūs varat izmērīt attālumu no sirds līdz sirdij?

Vīrieša seja pārvērtās. Tā pēkšņi kļuva skarba, it kā pat tumšāka un izstaroja atklātu naidu.

-   Jūs ar viņu guļat? - viņš bargi un tieši noprasīja.

Instinktīvi savilku pirkstus dūrēs un cieši ieskatījos

viņam acīs.

-  Ja esat normāls vīrietis, vai jūs jebkuram nejauši satiktam cilvēkam stāstītu, kādās attiecībās esat ar sievieti, kuru mīlat?

Svešais ilgi klusēja, atkal no kabatas izvilka cigarešu paciņu, taču šoreiz, man cigareti nepiedāvādams, aizsmēķēja viens pats un domīgs raudzījās uz joprojām skaļi brēcošo kaiju baru.

-  Jūs viņu mīlat? - viņš klusi jautāja, taču es saklausīju, kā viņam viegli iedrebas balss.

Klusēju. Nesteidzoties izvilku savu cigarešu paciņu un ar! sāku smēķēt.

-   Ļoti žēl, - vīrietis turpināja. - Ja mīlat, tad jau droši vien arī kopā guļat…

-   Nu un tad? - es vaicāju. - Ja tas arī tā, tad kāda vaina tur man, kāda Vitai? Vai cilvēks savu izvēli drīkst izdarīt tikai vienreiz mūžā?

-   Nē, kāpēc? - svešais mazliet nervozi teica. - Drīkst kaut vai desmit reizes! Taču jums jāatzīst, ka tam, kas paliek zaudētājos, vienmēr sāp.

-   Diez vai vienmēr, - es domīgs iebildu. - Reizēm tas var būt pat liels atvieglojums.

-  Ja tā… - svešais uz mirkli tā kā samulsa. - Vai jūs pats nevēlētos izbaudīt šādu atvieglojumu?

-   Nē! - es noteikti atbildēju. - Nevēlos! Ja Vita, neviena nepiespiesta, pakļaujoties vienīgi jūtām, atsacītos no manis jūsu vai kāda cita labā… Šaubos, vai tūlīt skrietu pie sava konkurenta un kā apvainojies skolas puišelis draudētu un lūgtos atsacīties no cilvēka, kas kļuvis tuvs.

Svešais atkal krietnu laiku klusēja, turpināja smēķēt un ar mazliet izklaidīgu skatienu raudzījās tuvākajā apkārtnē.

-   Es neesmu skolas puišelis, - viņš stipri pārvērstā balsī sacīja. - Esmu brieduma gadus sasniedzis vīrietis, kurš jau vairākus gadus Vitu ļoti mīl. Esmu bijis precējies. Jā. Taču sieva nomira ar neārstējamu slimību. Tas man sagādāja neizsakāmas bēdas. Tad satiku Vitu. Viņas tēvs profesors Artūrs Vīlands bija manas sievas ārstējošais ārsts. Tādā sakarā, vienreiz aizbraucis pie profesora uz mājām, iepazinos ar viņa meitu. Vita man ļoti iepatikās uzreiz, atgādinādama kādu jaunībā nepiepildījušos sapni… Kad sieva bija mirusi, es Vitu pēc pusgada nejauši satiku uz ielas. Viņa mani atcerējās, un mēs sākām satikties. Viss ļoti vienkārši. Parasta dzīves situācija, kurā ātri vien tomēr radās kaut kas neparasts. Mēs iemīlējāmies. Domāju, tas mums abpusēji bija vairāk nekā patiesi un pavisam īsti. Vita beidza institūtu un sāka strādāt Majoru poliklīnikā. Tur viņai jāatstrādā obligātie trīs gadi. Pēc tam noteikti nāks aspirantūra, vēlāk droši vien arī doktorantūra, prakse klīnikā un pasniedzējas darbs institūtā…

Pasmaidīju un atkal cieši ielūkojos svešā vīrieša tumšbrūnajās acīs. Tagad tur varēju skaidri saskatīt arī dziļas skumjas. Nebija ne mazāko šaubu, ka šis cilvēks patiešām Vitu mīl, tā viņam ir tuva, un tuvs ir viss, kas saistās ar šīs sievietes nākotni…

Nekādu lielo prātu nevajadzēja, lai viņu labi saprastu. Es arī zināju, ko nozīmē pazaudēt sievieti, kuru esi mīlējis un ar kuru jau sācis saistīt konkrētus nākotnes plānus, tāpēc nepavisam nevēlējos, lai tas manā mūžā atkārtotos vēlreiz. Vita ir un būs tikai mana! Bet, ja šis svešais viņu man mēģinās atņemt…

Tobrīd kaut kā nemaz neienāca prātā, ka tieši tāpat varētu domāt un iekšēji man draudēt arī blakus stāvošais vīrietis. "Ja viņš mēģinās viņu man atņemt…"

Savā ziņā mēs visi vienādās dzīves situācijās domājam un uz notikumiem reaģējam diezgan vienādi.

Taču mēs jau sen vairs neesam mazi bērniņi, kuri, spēlējoties smilšu kastē, cits citam var atņemt kādu rotaļlietu. Vismaz mīlestības sakarā cilvēki viens otram netiek atņemti. Vīrietis pie sievietes vai sieviete pie vīrieša vienmēr nāk labprātīgi. Vismaz lielum lielā daļa no mums. Un vienīgais ierocis, vājums un spēks, kas liek tuvoties, ir mīlestība vai, sliktākajā gadījumā, vismaz abpusēja patika un seksuāla tieksme.

Es šim cilvēkam nekādi nevaru atņemt viņa sievieti! Un viņš to nevar atņemt man! Tas ir pilnīgi izslēgts. Nepieciešamības gadījumā cīņā par Vitu viņš vai es varam izmantot citus līdzekļus - arī naudu, savu sabiedrisko stāvokli, draudus un pat spēku - taču tas viss var attiekties tikai uz mums - vīriešiem. Iespējams, smagi kļūdos, taču esmu pārliecināts, ka diez vai daudzas sievietes šie cīņas līdzekļi varētu īpaši ietekmēt. Viņu psihi, uzvedību un jūtas tomēr regulē citi smadzeņu, nervu un dvēseles centri, kas mums ir tikpat liels noslēpums, kā Visuma rašanās, Dieva esamība vai neesamība, paralēlas pasaules vai Saules un Mēness regulārā parādīšanās pie apvāršņa.

Sieviete - pasaules otra puse, kas nevienam no mums nav īsti ne aptverama, ne saprotama. Mēs viņu varam vienīgi vai nu mīlēt vai nīst.

Pieļauju, ka Vita šo vīrieti nemaz tā īsti nav mīlējusi, ja jau reiz (vismaz ārēji) tik viegli atnāca pie manis. Ja viņa aizies, tad nebūs pietiekami stipri mīlējusi mani.

Un tomēr, saspringti domāju. Kā es Vitu varētu noturēt?

Un kā viņu varētu noturēt šis vīrietis?

Varbūt vienīgi ar negodīgiem spēles paņēmieniem pārkāpjot to, ko mēs saucam par morāliem, ētiskiem vai juridiskiem likumiem. Un arī tad ne jau atņemot, bet rupji, ar fizisku spēku izsitot no spēles vai nu mani vai Vitu.

-   Paklausieties! - es teicu un ar roku parādīju uz klusi lidojošiem putniem. - Kaijas vairs nekliedz. Vai nav savādi?

-   Nekā tur savāda nav, - vīrietis sacīja. - Tagad putni ir paēduši.

-  Jūs pirmīt teicāt, ka tiem kaut kas varētu arī sāpēt, - es atgādināju.

-   Acīmredzot būšu maldījies. Sāp vienīgi cilvēkiem.

-   Piedodiet, - es klusi sacīju. - Es tā arī īsti nesaprotu, ko jūs no manis gribat? Lai atkāpjos un ar Vitu vairs ne- satiekos?

-   Jā! - vīrietis skarbi apstiprināja. - Tieši tā! Lai jūs atkāptos un ar manu Vitu vairs neuzturētu nekādus sakarus!

-   Kā lai es to izdaru?

-   Nezinu. Tā ir jūsu problēma! - vīrietis ērcīgi atcirta.

-   Vai to vispār ir iespējams izdarīt?

-   Kāpēc gan ne? - vīrietis jutās pārsteigts. - Tas ir ļoti vienkārši. Jums jāaizmirst, ka šai pasaulē dzīvo tāda sieviete Vita Vīlande! Un nemēģiniet ne man, ne sev iestāstīt, ka tas ir neiespējami! Muļķības! Tik daudzi cilvēki apbrīnojami viegli spēj aizmirst pat savus vecākus un bērnus, nemaz nerunājot par bijušām sievām vai mīļākajām!

-   Diemžēl jums taisnība, - grūtsirdīgi piekritu. - Taču man ar to nav nekāda sakara! Es savus tuvos cilvēkus ne- nododu un nekad neatstāju! Bez tam… Jūs pirmīt izmētāt frāzi - mana Vita. Vai patiešām iedomājaties, ka viņa jums pieder ka jusu rokaspulkstenis, pildspalva vai svece uz galda?

Vīrieša seja uz brīdi kļuva tāda kā gaišāka.

-    To jūs pareizi pateicāt, - viņš tikko manāmi pasmaidīja. - Tieši kā svece. Jā! Deg, dodot dvēselei gaišumu un sildot sirdi. Bet, ja jūs šo gaismu nodzēsīsiet… Ja jūs to izdarīsiet…

Vīrietim atkal iedrebējās balss, un man kļuva pilnīgi skaidrs, ka viņa jūtas pret Vitu, ir pat vairāk nekā nopietnas.

-   Jūs man draudat? - sadrūmis prasīju.

-   Ne gluži, - vīrietis atbildēja. - Lai gan… Gadīties var viss.

-    Paklausieties! - Arī man nedaudz iedrebējās balss. - Man šķiet, jūs smagi maldāties! Ja arī es, piemēram, tagad ieslēgtos savā mājā un no mājas neizietu laukā simt gadu, vai jūs patiešām domājat, ka tad sieviete, kura pārstājusi jūs mīlēt, tūlīt atkal mestos jūsu klēpī?! Atkārtoju - jūs smagi kļūdāties! Ja tiešām strādājat tai kantorī, kuru es domāju, jums cilvēkus tomēr vajadzētu pazīt daudz labāk! Kaut gan salīdzināt sievieti ar degošu sveci ir visai poētiski, tas tomēr neatbilst dzīves īstenībai. Ja runājam par gaismu, tad sieviete drīzāk ir salīdzināma ar sauli vai vismaz ar ļoti spēcīgu starmeti. Jā, sievietes mūs vienmēr spēcīgi apžilbina un uz viņām pārāk ilgi ar plati ieplestām acīm skatīties nedrīkstam. Mēs varam kļūt akli! Izskatās, ka ar jums tā ir noticis. Jūs neredzat, ka Vita jau sen no jums attālinājusies, aizgājusi pie cita un par jums vairs nedomā. Un, ja tā patiešām arī ir un viņa man nemelo, tad jums, cienītais, vairs nav ne mazāko cerību… Diemžēl. Un tur neesat vainīgs ne jūs, ne es, ne arī viņa. Ja vispār runājam par kāda vainu, tad vienīgā vaininiece varētu būt Daba un tie noslēpumainie procesi, kādi parasti notiek sievietes dvēselē.

Vīrietis kā piekrizdams vairākkārt domīgs pakratīja galvu.

-   Ļoti žēl, - viņš klusi teica, tad pagriezās un nesteidzīgi devās atpakaļ pie mašīnas.

- Ļoti žēl, - vīrietis klusi teica, tad pagriezās un nesteidzīgi devās atpakaļ pie mašīnas.

Es jūras krastā paliku viens un, sadrūmis un jūtami noskumis, turpināju skatīties, kā kaijas, varbūt patiešām kaut kādu savu dvēseļu sāpju pārņemtas, atkal sāk skaļi kliegt.

11. nodala

Augstākās Tiesas Kriminālkolēģijas tiesa atzīst par vainīgu Ivanovu Serpionu Jāņa dēlu apsūdzībā pēc Kriminālkodeksa 99. p., 6. un 8. pantiem par slepkavību ar iepriekšēju nodomu vainu pastiprinošos apstākļos, kas izdarīta ar sevišķu cietsirdību un ko izdarījusi persona, kas jau agrāk izdarījusi tīšu slepkavību.

Pamatojoties uz tiesas izmeklēšanā gūtajiem pierādījumiem, ekspertu slēdzieniem, liecinieku liecībām un paša apsūdzētā vaļsirdīgu atzīšanos apsūdzībā uzrādītā nozieguma izdarīšanā, tiesa

Nolemj

Apsūdzēto Ivanovu Serpionu atzīt par vainīgu viņam inkriminētajā noziegumā un viņu sodīt ar izņēmuma soda veidu - nāvessodu nošaujot.

Tiesas spriedums ir galīgs un nav pārsūdzams.

Nāvinieku kamerā Serpions Ivanovs mani sagaidīja patiesi priecīgs. Acīmredzot, jau diezgan ilgi gaidīdams apžēlošanas lūguma izskatīšanu un kamerā uzturēdamies viens, bija ļoti noilgojies ar kādu parunāties.

Notiesātais bija piecdesmit četrus gadus vecs, vidēja auguma, kalsns, ar četru klašu izglītību, taču dzīves skolas mācīts un nekādā ziņā nešķita pēdējais muļķis. Bija ļoti runīgs un zināmā mērā pat jautrs. Tikai mūsu sarunas atsevišķos mirkļos pēkšņi sadrūma, ilgi klusēja, nervozi lauzīja roku pirkstus un ar dīvaini sastingušu skatienu raudzījās uz caurumaino tērauda plāksni, kas cieši aizsedza logu, aiz kura tik vilinoši mutuļoja dzīve un brīvība.

Tai laikā mani jau bija pārņēmusi diezgan stingra pārliecība, ka es, ne jauši, ne nejauši, starp šāda tipa noziedzniekiem savas Vitas un bērna slepkavu nekad neatradīšu. Tas bija gandrīz vai simtprocentīgi izslēgts.

Atkal un atkal atceroties toreizējo sarunu ar iepriekšējo Vitas draugu Vidvudu Vanagu, secināju, ka tas noteikti ir viņa roku vai prāta darbs. Diez vai viņš pats pie automašīnas stūres sēdēja, lai gan arī to izslēgt nevarēja. Šāda veida slepkavības, kā ari tīši izraisītas autoavārijas, vismaz Staļina un pēckara laikā, bija viens no visizplatītākajiem nevēlamu personu iznīcināšanas paņēmieniem.

Tātad man jāatrod un jāsoda (ja spēšu pārliecināties par viņa vainu) Valsts drošības komitejas pulkvedis Vidvuds Vanags, kas arī man pašam var izrādīties liktenīgi.

Kā pirmajā, tā otrajā gadījumā manas izredzes uz taisnīga atriebības akta realizāciju rādījās visai niecīgas, taču šī vēlme mani tomēr nepameta. Bija pagājuši gadi, bet kāda dvēseles daļiņa joprojām dega, smeldza un ļoti sāpēja.

Tāpēc biju pārliecināts - agri vai vēlu taisnība uzvarēs un es tomēr spēšu noziedzniekam atmaksāt ar to pašu, ko viņš bija nodarījis Vitai.

Turklāt, ņemot vērā manu augsto kvalifikāciju un pieredzi visbriesmīgāko noziegumu atklāšanā, nešaubīgi ticēju, ka spēšu visu izdarīt tā, ka pat vislabākie Valsts drošības komitejas izmeklētāji mani rokā nedabūs un man nekad nenāksies stāvēt laicīgās tiesas priekšā.

Dieva un savas sirdsapziņas priekšā - jā! Bet tur es pratīšu sevi attaisnot.

Vel mirkli pirms uzraugs bija atslēdzis nāvinieku kameras dubultās durvis, pēkšņi iedomājos - kāda velna pēc man vispār ar šo kārtējo cilvēku slepkavu ir jāiet runāt?

Ko es vēl nezinu?! Ko nesaprotu?

Varbūt tieši otrādi - reizēm ir labāk, ja kaut ko ari nezinām? Kāds man un sabiedrībai tiks labums no tum- sonīga un ļoti ļauna cilvēka stāstījuma par nepārvaramo vēlēšanos sodīt (nogalināt) sievieti, kas viņu gribējusi pāraudzināt un beidzot vest pie prāta, bet, kā viņam šķitis, slepus gatavojusies sākt kopdzīvi ar citu vīrieti.

Ak dievs! es domās kliedzu. Ak, Jēzus Kristus un svētā Marija! Buda! Allah! Muhamed! Krišna! Jehova un vēl simts citu dievu, ko katru dienu visā pasaulē pielūdz miljoniem cilvēku! Vai jūs neredzat, kādus mūs esat radījuši?! Un, ja arī ne visus, mazāko daļu, tad tas tik un tā ir vēl nesaprotamāk un baigāk! Kāpēc? Tieši tādus - slepkavot kārus…

Vienmēr kāds cits arguments un personīgā pārliecība ir izrādījusies nesalīdzināmi spēcīgāka gan par vispārējo cilvēkmīlestību, gan dievu, filozofu un visdažādāko humānistu sludināto iecietību, līdzjūtību, sapratni un nepieciešamību, pārvarot naidu, spēt piedot pat niknākajam ienaidniekam!

Kāpēc šī sludināšana uz mūsu apziņu un sapratni par lietu kārtību pasaulē tomēr tik reti iedarbojas?

Kāpēc tik bieži kā morāli, tā fiziski esam gatavi rīkoties tieši pretēji?

Tāpēc…

Nu vienkārši tāpēc, ka esam cilvēki!

Notika parastā procedūra - viens no uzraugiem saslēdza uz nāvi notiesātā cilvēka rokas dzelžos un izgāja no kameras, bet otrs, atgājis sāņus, nostājās pie durvīm.

Biju jau brīdināts, ka šis notiesātais ir neprognozējams un jebkurā brīdī bez redzama iemesla var mesties virsū jebkuram, kas vien tam tuvojas. Reta bijusi tāda reize, kad viņu, izvedot no kameras uz stundu ilgo pastaigu, uzraugiem nebūtu nācies savaldīt ar spēku.

-   Labdien! - es viņu pieklājīgi sveicināju.

-   Beidz ākstīties! - viņš dobjā balsī sacīja un pavēra lūpas ņirdzīgam smaidam, tā atklājot veselu metāla zobu rindu. - Man jau sen neviena diena nav laba, taču šodien… Kas zina? Varbūt esi atnācis ar labām ziņām?

Apsēdāmies un vērīgi viens otru nopētījām. Notiesātajam uz pieres, zoda un labā vaiga bija dziļas rētas, kas nepārprotami liecināja par to, ka viņš savas dzīves laikā ir dauzīts ne tikai ar gumijas rungām vien.

-  Ja jums nekas nav iebilstams, - es lēni sacīju, - varbūt atļausiet arī jūs uzrunāt uz tu?

-   Nu, protams! - ieslodzītais iesaucās un pacēla rokas augšup. - Par ko iet runa?! Mēs taču neatrodamies kaut kādā tur lordu palātā, bet gan… Visbīstamāko noziedznieku izolācijas vietā!

-  Kādas, Ivanov, priekš tevis šai vietā un šajos apstākļos būtu labas ziņas? - neslēpjot interesi, jautāju.

Notiesātais Ivanovs rūgti iesmējās.

-  Labas ziņas? - viņš pārjautāja. - Vai tādas vispār mēdz būt?

-   Gadās, - es atbildēju. - Tā gluži nav, ka cilvēki un pasaule nepārtraukti vārītos pašu radītā ļaunuma zupā. Reizēm pārmaiņas pēc tiek uzvārīts arī kāds saldais ēdiens.

-   Es par to neko nezinu, - notiesātais sacīja. - Priekš manis, protams, vislabākā ziņa būtu, ka apžēlošanas lūguma noraidīšana pēkšņi atcelta.

-   Tu uz to ceri?

-   Kāpēc gan ne? Varbūt kādam tas iešaujas prātā.

-   Katrām cerībām jābalstās uz kāda daudzmaz jēdzīga pamata, - es teicu. - Kam, tavuprāt, vajadzētu notikt, lai tavs noraidītais apžēlošanas lūgums tiktu izskatīts vēlreiz un jau ar pozitīvu iznākumu?

-   Notikt varētu daudz kas, - notiesātais izaicinoši sacīja. - Piemēram, varētu sākties Trešais pasaules karš, revolūcija, valsts apvērsums vai vienkārši tur augšā nomainītos dažas amatpersonas un pie varas nokļūtu tie, kuri kaut nedaudz cienītu cilvēka dzīvību. Arī tāda cilvēka, kāds esmu es.

Tas mani pārsteidza. Taču tikai mazliet. Nebiju saticis nevienu slepkavu, nevienu uz nāvi notiesātu noziedznieku, kas tā vai citādi nebūtu atgādinājis par cilvēka dzīvības svētumu un neaizskaramību… It sevišķi jau tad, kad bija runa par paša dzīvību.

-  Tu patiesi vēlies, lai tiktu apžēlots? - es painteresējos.

-   Protams! - notiesātais tūlīt atbildēja. - Ja tu būtu manā vietā, domā, tu negribētu?

-   Droši vien gribētu, - es piekritu. - Tev taisnība. Tas ir dabiski. Lai gan… Vai tevi, Ivanov, tavs noziegums tomēr

nenomāc, smagi nespiež uz kaut kādiem tur apziņas un dvēseles centriem?

-       Nemaz! - Ivanovs pārliecinoši atbildēja. - Viss kārtībā. Mani nekas nenospiež.

Tas šķita dīvaini.

-  Nenomāc pat tas, ka tev drīz tiks izpildīts nāvessods?

-       Jā, - viņš apliecināja. - Runā, ka nekas briesmīgs tas neesot. Tu vienkārši aizmiedz acis, un viss!

-   Vai nožēlu par izdarīto nejūti?

-       Nē, ne to vismazāko, - Ivanovs atklāti atbildēja. - Ko man vajadzētu nožēlot? Vai vienas izlaidīgas sievietes dzīvību? Kāpēc?

-        Kaut vai tāpēc, ka tā bija d z I v I b a, - es, pēdējo vārdu uzsvērdams, pateicu.

Uz nāvi notiesātais noziedznieks ilgi klusēja. Atkal stingri raudzījās uz aizmetināto logu un vairākas reizes ātri žņaudzīja dūrēs pirkstus.

-        Vai visas dzīvības ir vienādi vērtīgas? - viņš, strauji pagriezies pret mani, piepeši vaicāja.

-        Neapšaubāmi, - es atbildēju. - Visu cilvēku dzīvības ir vērtējamas vienādi augsti - kā šis pasaules dārgākā lieta. Viss pamatīgi mainās tikai tad, kad sākam vērtēt pašus cilvēkus un viņu rīcību.

. - Vai tas nav viens un tas pats - cilvēks un dzīvība?

-       Nē, - asi pakratīju galvu. - Tās ir divas pilnīgi dažādas lietas.

-        Tā nevar būt, - Ivanovs nepiekrita. - Vai tad cilvēks bez dzīvības… joprojām paliek cilvēks?

-   Filozofiskā nozīmē jā, - es teicu. - Fizioloģiski nē.

-  Neko nesaprotu, - notiesātais sacīja. - Kas tu tāds esi?

-        Esmu rakstnieks, - atbildēju. - Gribu mazliet tuvāk iepazīt cilvēku, kas atrodas ļoti tuvu…

Spēji aprāvos. Gribēju pateikt - kas atrodas ļoti tuvu nāvei, taču nespēju.

-       Runā, runā! - Ivanovs pamudināja. - Ko aizvēries? Gribi paskatīties uz cilvēku, kuru šonakt vai rltnakt nošaus?

-       Tevi neviens nenošaus, - es teicu. - Tu vienkārši tiksi sodīts.

-   Paldies, ka apskaidroji! *- viņš iesmējās. - Tātad sodīšana neskaitās dzīvības iznīcināšana?

-   Nē, - es teicu. - Tā ir dzīves, morāles un likumu diktēta sabiedrības pašaizsardzības izpausme. Kā karā.

-   Savādi gan, - Ivanovs nez kāpēc noburkšķēja.

-   Bez tam… Tu taču tāpat tiesai centies ieskaidrot, ka nevienu nogalinājis neesot! Tu vienkārši to sievieti esot sodījis!

-   Bet tā jau arī bija, - viņš teica.

-  Tā vis nebija gan, - es stingri iebildu. - Tu viņu tomēr nežēlīgi noslepkavoji! Bet tādu tiesību tev nebija. Un tādu tiesību nav nevienam.

-   Bet tam, kurš šonakt vai rītnakt nošaus mani… Vai tam šādas tiesības ir?

Brīdi domāju, vēlreiz viņu rūpīgi nopētīdams. Ja neko par viņu nezinātu, cilvēks kā cilvēks. Saprātīga būtne. Labākais, ko daba šai pasaulē radījusi. Tā vismaz tiek uzskatīts. Diez ko par mums domā suņi, zirgi, delfīni vai galu galā pats Dievs?

-   Ivanov, - es klusi sacīju. - Tas cilvēks, kas tev izpildīs tiesas piespriesto sodu… Viņš nekādā ziņā nebūs slepkava kā tu un daudzi citi galinātāji! Viņš būs tikai pēdējā instance, sīks zobratiņš mūsu milzīgajā tiesu sistēmā. Melnā darba strādnieks. Īstenībā par taviem noziegumiem tev dzīvību atņems valsts. Sabiedrība. Cilvēku lielum lielākais vairums, kas nekad, nekādos apstākļos nespētu nogalināt otru cilvēku. Tu esi spējis, turklāt ne reizi vien. Un ir absolūti vienalga, vai tev pakausī lodi ieraida augstas klases profesionāls snaiperis vai robots. Galvenais ir tas, ka tu saņemsi paša sarūpēto sodu. Acīmredzot to esi ļoti gribējis, jo ir jābūt pilnīgi bez smadzenēm, lai iedomātos, ka šāds noziegums varētu palikt nesodīts.

-   Nē, kāpēc? - notiesātais izbrīnījies jautāja. - Domāt var. Vai tad tiek noķerti pilnīgi visi slepkavas?

-   Diemžēl nē.

-   Nu redzi! Es arī cerēju, ka izsprukšu sveikā. Bet - kas bijis, pagājis! Man nepaveicās. Tu pirmīt ieminējies, ka mani patiesībā sodīšot valsts. Un ja tā, vai tev pašam par to domājot, nepaliek draņķīgi ap dūšu?

-   Kāpēc gan?

-   Kā tu domā, rakstniek, vai valsts - gan ar iemeslu, gan bez - jau nav iznīcinājusi miljoniem cilvēku? Bet, ja to, piemēra pēc, un tikai vienu cilvēku, izdara Ivanovs, vai tāpēc valstij vajadzētu darīt to pašu, ko es - vecs un rūdīts bandīts? Civilizētai un augsti attīstītai valstij, kā pati tā uzskata.

-   Tās nav salīdzināmas lietas, - es teicu.

-   Pat vairāk nekā salīdzināmas! - notiesātais iesaucās. - Labi, ka esi atnācis! Es tev tūlīt kaut ko pateikšu, un varbūt vēlāk, ja patiešām esi rakstnieks, tu uzrakstīsi un to izlasīs tūkstošiem cilvēku!

-   Labi! - es piekritu. - Ko tu gribi man pateikt?

-   Lūk, ko! - Ivanovs sacīja, un viņa seja pēkšņi sastinga akmens cietumā. - Ikviena valsts šai pasaulē ir tūkstoškārt lielāka varmāka par mani un tādiem kā es! Valsts ar saviem sliktajiem likumiem un visu pārējo, kas piederas, brutāli apspiež un dzen izmisumā miljoniem cilvēku! Pati savus iedzīvotājus! Kas, salīdzinājumā ar visu to, esmu es?! Nekas! Tāpēc vērsties pret mani ir viegli. Bet kas tiesās valsti?!

Ilgi klusēju. Patiešām. Kas var tiesāt valsti? Acīmredzot tikai tās iedzīvotāji.

-   Ivanov, paklausies! - es skaļi teicu. - Par ko tev piesprieda nāvessodu?

-   Tu tiesā nebiji? - viņš jautāja. -Nē.

-   Tev ir laiks klausīties?

-   Ir. Bet es negribu, ka tu man stāsti visu savu biogrāfiju! Vismaz pacenties ļoti īsi.

Ivanovs apsēdās gultā, atspiedās ar muguru pret simtgadīgo cietuma mūra sienu, brīdi sadrūmis raudzījās uz aizklāto logu, tad sāka stāstīt.

-  Esmu puskrievs, puslatvietis. Tēvs Jānis. Māte Jeļena. Kāpēc man iedevuši tik jocīgu vārdu - Serpions - nezinu.

Ivanovs apsēdās gultā, atspiedās ar muguru pret simtgadīgo cietuma mūra sienu, brīdi sadrūmis raudzījās uz aizklāto logu, tad sāka stāstīt.

Laikam jau no baznīcas kalendāra. Varbūt tas bijis kāds vecticībnieku svētais. Varbūt tu tādu zini?

-   Nezinu vis.

-   Tad jau nekāds svētais nebūs bijis. Varbūt moceklis. Tāds kā es.

-   Kāpēc saviem vecākiem par to nepajautāji?

-   Neiznāca, - viņš nīgri atbildēja. - Mēs dzīvojām Pečo- ros, tas ir Pleskavas apgabalā. Vectēvs tur bija aizbēdzis piektā gada revolūcijas laikā. Mans tēvs ar māti arī bija revolucionāri. Partijnieki. Es domāju, godīgi boļševiki. Ticēja un gribēja uzcelt jaunu un taisnīgu pasauli! Jāsmejas! Cik tā pasaule ir taisnīga, viņi redzēja 1937. gadā, kad abus Pleskavas cietumā nošāva! Tautas ienaidnieki! Kontrrevolucionāri! Spiegi! Teroristi! Ko man bija darīt, rakstniek? Turpināt mīlēt dižo vadoni, padomju varu un čekistus, kuri ne par ko… Ne par ko, bez tiesas ņēma un nošāva manu māti un tēvu! Vienkārši tāpat! Vai kādu par to sodīja? Nē! Viņi saņēma medaļas, dzīvokļus un labas algas! Un tu vēl gribi runāt par taisnību?! Labāk klusē, un ejam tālāk!

Turpat Pečoros sapinos ar kādu mazgadīgo bandu, žagām, ko vien varējām nozagt. Nekas liels nebija. Tad ķērāmies pie laupīšanām. Tāpat jau nekas vērtīgs netrāpījās. Nu, pulkstenis, mazliet naudas, daži drēbju gabali… Toreiz visi, arī priekšnieki, dzīvoja nabadzīgi.

-   Vai žēl nebija - cilvēkiem atņemt pēdējo?

-   Nē, nepavisam, - Ivanovs atbildēja. - Tāpēc, ka man pašam nekā nebija! Man nebija pat ne vecāku, ne māju! Gulēju pagrabos, preču vagonos, siena šķūņos un bieži vien arī zem klajas debess. Ko tāda dzīve var iemācīt? Neko, izņemot naidu un sirdi, kas nepazīst žēluma.

Pa vidu gadījās arī slepkavība un desmit gadi lēģerī. Arī karš, bads un nežēlīgs darbs. No tā visa skats uz dzīvi nekļuva priecīgāks.

Pēc lēģera apmetos pie tēva radiniekiem. Daugavpils rajona Mickēviču sādžā. Apprecējos. Vajadzēja sākties it kā mierīgai, normālai dzīvei. Bet mana dvēsele jau bija pagalam. Prāts aptumšots. Pamēģini tu necilvēcīgos apstākļos nosēdēt desmit gadus! Ja pirms tam vēl varēji sevi uzskatīt par daudz maz normālu, tad pēc tam noteikti jau būsi kļuvis pavisam cits cilvēks!

Atkal bija slepkavība, atkal arests un veiksmīga bēgšana no slavenā Baltā gulbja. Divus gadus slēpos. Bet cik ilgi tā var? Atkal tiesa un piecpadsmit gadi. Lūdzu! Arī tos atsēdēju no zvana līdz zvanam. Pats brīnos, kā izturēju.

Kad iznācu no cietuma, drīz sastapu sievieti. Vārdā Tatjana. Viņai Daugavpilī bija atsevišķs divistabu dzīvoklis. Sākumā jutos kā paradīzē. Kolosāli! Pēc cietuma uzreiz nonākt labi iekārtotā mājvietā… Tur bija viss. Mīksta gulta un dīvāns, televizors, telefons, mīksti paklāji uz grīdas, sekcijā kristāla trauki un virtuvē nevienas bleķa bļodiņas! Viss tīrs, spīd un laistās! Taču jau pēc dažām nedēļām sapratu, ka tā pasaule nav domāta man. Es tur sāku justies arvien sliktāk un sliktāk. Tādos apstākļos jādzīvo kungiem. Labiem, izglītotiem ļaudīm. Bet kas biju es? Bandīts un slepkava ar divdesmit piecu gadu ieslodzījuma stāžu! Un, kad es par to sāku domāt, man atkal uznāca mežonīgs naids gan pret visiem cilvēkiem, gan pret Tatjanu, kura tik neatlaidīgi mani mēģināja atgriezt normālā dzīvē! Bet priekš manis tas nekas normāls nebija! Mana normālā dzīve bija cietums un tie īsie brīvības brīži no viena apcietinājuma līdz otram. Un tad…

Ivanovs spēji aprāvās un, piepeši sakrities sejā, raudzījās uz cietuma kameras pelēko akmens grīdu.

-   Kas notika tālāk? - es klusi vaicāju.

-   Es viņu nogalināju, - notiesātais atbildēja. - Savādi, bet varbūt tur nekā savāda tomēr nav… Nezinu. Tas notika pēc tam, kad viņa man kārtējo reizi bija nolasījusi garu lekciju par to, kas ir labs un kas slikts, ko drīkst un ko nedrīkst darīt.

Tatjana runāja par darbu, precēšanos, bērniem un tā tālāk. Viss it kā bija pareizi, taču priekš manis… Es sapratu, ka tas atkal būs cietums! Un daudz sliktāks par iepriekšējiem, jo šādā normālas ģimenes cietumā, es vēl nekad nebiju sēdējis! Man kļuva no tā bail. Un tad es paņēmu cirvi un Tatjanu sacirtu gabalos… Tagad saprotu, ka tas bija ārkārtīgi nežēlīgi un viņa to nekādā ziņā nebija pelnījusi, bet ko vairs padarīsi? Neko!

Klusēdams piecēlos un taisījos uz promiešanu.

-   Labi, Ivanov, ka tu vismaz tagad to kaut mazliet nožēlo, - es teicu. - Tev būs vieglāk nomirt.

Arī notiesātais piecēlās un grūtsirdīgi skatījās uz mani.

-  Tu nezini, vai pirms nošaušanas viņi man aizsies acis, vai ne?

-   Es to nezinu, - atbildēju. - Domāju, ka ne. Tev no tā bail?

-   Tā ir, kā ir, - Ivanovs atklāti pateica. - Labāk būtu, ja es visu redzētu.

-   Kāpēc?

-   Tatjana arī redzēja, kā es pret viņas galvu pacēlu cirvi, - notiesātais atbildēja.

-   Nē, Ivanov, - es sacīju. - Tu neko neredzēsi. Varbūt tev ir kāda pēdējā vēlēšanās?

-   Ko nu vairs… - viņš smagi atmeta ar roku. - Varbūt vienīgi… Ja tev iznāk iegriezties kādā baznīcā… Vislabāk Aleksandra Ņevska baznīcā Rīgas centrā… Noliec kādu svecīti par mani! Vecāki, mani radot, acīmredzot bija domājuši to labāko, taču viss iznācis otrādi. Un tomēr, rakstniek! Ja tu tiešām gribi izpildīt manu pēdējo vēlēšanos, to svecīti tomēr noliec! Kas zin, varbūt tas Serpions tiešām ir bijis kāds svētais…

-   Labi, Ivanov, - sacīju un gāju prom. - Es to noteikti izdarīšu. Tikai Serpions nav nekāds svētais un neko labu viņš cilvēkiem nav izdarījis. Tāpat kā tu.

Nāvessoda izpilde Serpionam Ivanovam notika pulksten četros no rīta. Viņš savai iznīcībai gāja pretim bez mazākām satraukuma un baiļu pazīmēm. Man šķita, ka viņš jūtas pat savdabīgi laimīgs un garīgi atbrīvots, beidzot tiekot laukā no tās elles, ko mēs saucam par dzīvi.

Un man pirmo reizi ilgu gadu laikā pret ārkārtīgi nežēlīgu noziedznieku pēkšņi radās kaut kas līdzīgs žēlumam. Man patika, kā, atšķirībā no daudziem citiem, viņš izturējās tuvās nāves priekšā.

Man pat šķita, ka paradoksālā veidā viņš pirmo reizi dzīvē sevi apzinājās par Cilvēku.

12. nodala

Restorāna Korso lielā zāle kā parasti bija pustukša. Cenas te bija augstas, tā ka šo eleganto Jūrmalas izklaides vietu varēja apmeklēt tikai cilvēki, kurus nenomāca naudas rūpes.

Neliels estrādes orķestrītis un dziedātāji ne pārāk skaļi atskaņoja galvenokārt apdullinošu popularitāti ieguvušā Raimonda Paula mūziku.

Pēc kārtējās Pēdējās lapas izpildīšanas mans jau tā visai drūmais garastāvoklis kļuva vēl drūmāks.

Es zināju, kāpēc. Ne jau šīs dziesmas dēļ. Bet gan to vārdu dēļ, kurus pirms dažām dienām, stāvot jūras krastā, man bija pateicis svešais vīrietis. Lai gan viņš savu vārdu tā arī nenosauca, tāpat neminēja ne profesiju, ne darba vietu, bija skaidrs, ka tas ir Vitas iepriekšējais, kā viņa pati to bija teikusi - mežonīgi greizsirdīgais draugs Vidvuds Vanags.

Es jau vairs nešaubījos, ka Vita grib piederēt vienīgi man, un līdz ar to jāsāk rēķināties, ka var parādīties ienaidnieki, skauģi, intriganti vai apvainotie…

Mēs toreiz sēdējām vienā no zāles stūriem, blakus lielā koka kastē auga zaļa, taču panīkusi palma, bet pa kreisi sienas augstumā slējās plats logs, pa kuru varējām redzēt slaveno Jūrmalas Brodveju - Jomas ielu.

Pa brīdim pie mūsu galdiņa pienāca mans draugs zāles pārzinis Oskars, apjautājās, ko vajag, ko nevajag, un atkal devās ierastajās dienesta darīšanās.

-       Tu jūties slikti? - Vita, nenolaizdama norūpējušos skatienu no manas sadrūmušās sejas, jautāja.

-  Jā, - es dobji apstiprināju. - Jūtos pavisam draņķīgi.

-   Kāpēc? Nepatikšanas darbā?

-   Nē, - es sacīju. - Nepatikšanas dzīvē.

Vitas sejā pavīdēja izbrīns.

-   Kas noticis?

Es atmetu ar roku.

-   Nekas! Vienkārši gribas piedzerties.

-       Tu taču tikpat kā nedzer, - Vita, nedaudz nobijusies, atgādināja.

-  Bet šovakar gribas, - atkārtoju. - Turklāt vēl pamatīgi.

-   Tomēr, Ričard, - Vita neatlaidās. - Kas noticis?

Es lēnām pacēlu glāzi ar kristāltīru degvīnu, kas tā arī saucās Kristāls, un nesteidzoties to izdzēru. Uzkodu. Pēc tam paskatījos uz netālo skatuvīti, uz kuras atkal kā gracioza stirniņa uzlēca baltā blūzītē un pārspīlēti īsos melnos bruncīšos ģērbusies dziedātāja un patīkami samtainā balsī sāka dziedāt.

Kādēļ man dziedāt svešu dziesmu..?

Patiešām, es rūgti nodomāju. Kāda velna pēc? Kāpēc mums vienmēr jāklausa sveši cilvēki - sākot ar sētniekiem, namu pārvalžu darbiniekiem, visādiem priekšniekiem, CK biroja locekļiem, kuri tik bieži mums par sliktu izlemj daudzus sadzīves, politikas un kultūras jautājumus, un beidzot ar pilnīgi nepazīstamu cilvēku, kuram laimējies vai nelaimējies iemīlēties tai pašā sievietē, kurā laimējies vai nelaimējies iemīlēties arī man.

Bet varbūt viss ir pareizi? Rēķini kā gribi, bet pirms manis Vitu taču mīlējis cits! Ir bijušas vistuvākās attiecības. Un līdz ar to viņam noteikti ir savi dzīves plāni, cerības un konkrēti mērķi - ja viņa jūtas patiešām ir nopietnas.

Taču viņu savstarpējās attiecībās tagad esmu ielauzies es - viņiem līdz šim gluži svešs cilvēks. Un kaut ko izjaucis. Sagrāvis. Izpostījis tieši to, ko visi uzskatām par svētu un neaizskaramu. Tas parasti tik cieši skar mūsu visvieglāk ievainojamās jūtas, ka pēc tam, ja kāds svešais tām sāpīgi pieskaras, tās viegli var pārvērsties (un bieži arī pārvēršas!) visbriesmīgākajā naidā!

-   Kāpēc tu šovakar neko nedzer? - es jautāju. - Kad piekriti nākt šurp, biju pārliecināts, ka vēlies pavadīt jauku vakaru.

-   Tā arī ir, - Vita sacīja. - Tikai šoreiz bez alkohola!

-   Esi sasirgusi?

-   Tad jau tieši vajadzētu, - viņa teica. - Atsevišķos gadījumos degvīns patiešām var būt laba zāle.

-   Priecājos, ka esi vesela, - sacīju.

-  Bet es bēdājos, ka esi sliktā garastāvoklī, - sacīja Vita.

-        Varbūt šodien mums nemaz nevajadzēja satikties, - es teicu. - Varējām šo iespēju palaist garām.

-        Kāpēc? - Vita prasīja. - Es jūtos labi. Bet kāpēc tu, Ričard, jūties slikti? Varbūt manis dēļ?

Brīdi domīgs klusēju. Vita izskatījās skaistāka nekā jebkad agrāk. Nu jau tumšbrūni kļuvušie mati bija jauki sakārtoti zēngalviņā, bet ideāli veidoto augumu sedza ķiršu krāsas kleita ar paaugstinātu apkaklīti, kas viņu darīja apbrīnojami līdzīgu pasaulslavenajai amerikāņu kino aktrisei Odrijai Hepbernai no oskarotās filmas Romas brīvdienas.

-        Būt skaistai sievietei ir ļoti bīstami, - es pēkšņi teicu. - Bet dažreiz vēl bīstamāk ir būt šādas sievietes draugam.

Vita vēlreiz patiesi pārsteigta paskatījās uz mani.

-   Tu runā par mums?

-        Es runāju vispārīgi, - atbildēju, - taču tas var attiekties arī uz mums.

-        Kas bīstams man var draudēt? - Vita prasīja, un es jutu, ka viņai viegli iedrebas balss.

-  Nekas, - es atteicu. - Sēdi mierīga! Nekas tev nedraud.

-   Tātad kaut kas draud tev?!

-   Nekas.

-        Lūdzu, neizliecies! - Vita atbildēja. - Tu par velti to nekad nebūtu sacījis!

-   Bet es pateicu.

-  Lūdzu, neāksties! - Vita palūdza. - Tu man neuzticies?

-   Viss kārtībā! - es teicu. - Tev nav par ko uztraukties.

-   Tātad kāds iemesls ir uztraukties tev?

Lēnām pavērsu galvu sāņus un pārlaidu acis zālē sēdošajiem cilvēkiem. Tie pārsvarā bija no dažādām Padomju Savienības malām sabraukušie bagātnieki vai lielie priekšnieki - lielākoties ebreju tautības. Vienu galdiņu tālāk sēdēja jauks pārītis - labi ģērbts kungs un jauna sieviete ar ogļu melniem matiem, glītu seju un spilgti sarkanā kostīmā iespīlētu augumu. Smēķēja cigareti un ar savu pavadoni sarunājās krieviski.

Iespējams, es šo sievieti nebūtu paturējis prātā, ja tad, kad mūsu skatieni sastapās, viņas spilgti uzkrāsotās lūpas nez kādēļ nebūtu savilkušās tādā kā mazliet nicīgā smī- niņā un ja viņas sejas labajā pusē nerēgotos kādreiz iegūtas plēstas brūces rēta. Sievietēm tādas ir ārkārtīgi reti, tāpēc viņa man ari palika, bet tagad jau es zinu skaidri, arī paliks atmiņā līdz mana mūža pēdējai dienai…

Beigusi uzstāšanos, jaunā dziedātāja šķērsoja zāli un apsēdās tieši pie viņu galdiņa. Abas, acīmredzot būdamas draudzenes vai vismaz labi pazīstamas, sāka jautri čalot, bet es atkal pavērsos pret Vitu.

-   Varbūt tomēr kaut ko iedzersi?

Vita piekrītoši pamāja ar galvu.

-  Ja nu vienīgi kādu vieglu gruzīnu vīnu, - viņa pateica.

Es tūlīt pasaucu viesmīli un izpildīju Vitas vēlēšanos.

-       Ja tev ir, tad Khvanchkaru, - es teicu. - Ja ne, tad nes to pašu Kagoru.

-   Tu labi orientējies vīnu šķirnēs? - Vita vaicāja.

-        Ne īpaši, - es atbildēju. - Taču šo to zinu. Kāpēc tu pirmīt teici, ka nevari dzert?

-   To es tev pateikšu vēlāk.

-   Saki tūlīt!

-        Nē, - Vita iebilda. - Kad pēc vakariņām aiziesim līdz jūrai un būsim vieni starp zemi un zvaigznēm…

-   Kā tev pagāja diena? - jautāju.

-   Normāli. Apmēram divdesmit pacientu.

-   Visi slimi?

-   Kā kurais.

-   Esi nogurusi?

-   Mazliet.

-       Tu man vēl ne reizi neesi ieminējusies par saviem nākotnes plāniem, - es teicu. - Ko darīsi? Vai, obligātos trīs gadus atstrādājusi Majoru poliklīnikā, tūlīt stāsies aspirantūrā?

-        Es to izdarīšu agrāk, - Vita sacīja. - Bet kad es tev to būtu varējusi pateikt? Kad satiekamies, par mīlestību un grēkošanu vien runājam!

-        Un ko pēc tam? - turpināju izjautāt. - Doktorantūra, profesore un beigu beigās arī akadēmiķe?

Vita iesmējās.

-   Tas tev nepatiktu?

-       Nē, kāpēc? - paraustīju plecus. - Vienīgi… Vai tu jutīsies labi, ja tev blakus atradīsies vienkāršs milicis?

Vita atkal iesmējās, tad spēji kļuva nopietna.

-        Bet tu taču nekāds vienkāršs milicis nemaz neesi! - viņa sacīja. - Tu esi sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs, un līdz tam laikam, kad es būšu profesore, tu noteikti būsi jau vismaz Smago noziegumu izmeklēšanas pārvaldes priekšnieks!

Tagad savukārt iesmējos es.

-       Bravo, mīļā! - es iesaucos. - Tu par mani esi visai augstās domās! Protams! Pacentīšos tavas cerības attaisnot.

-       Vari arī pārāk necensties, - Vita sacīja. - Es mīlu Ričardu Lanski un savu turpmāko dzīvi gribētu saistīt ar viņu, visādā ziņā patīkamu un gudru vīrieti, nevis ar viņa amatu.

-        Paldies! - nedaudz aizkustināts pateicu. - Tu esi burvīga! Vai es tev jau neteicu, ka esi ļoti līdzīga amerikāņu aktrisei Odrijai Hepbernai?

-       Viņa ir beļģiete, - Vita sacīja. - Kāds cits vīrietis man savā laikā centās iegalvot, ka es viņam atgādinu Antru Liedskalniņu no Ilgu tramvaja. It sevišķi, kad galvā uzlieku lielo platmali.

-       Es tevi tādu vēl neesmu redzējis, - atgādināju. - Manis dēļ tu šādu cepuri neesi likusi.

-       Kad satiksimies nākamreiz, uzlikšu. Bet varbūt es tev tāda nemaz nepatikšu.

-       Gan jau patiksi, - es teicu. - Ja jau spēji patikt arī tam otram…

Vita ilgi klusēja, tad lēnām iedzēra viesmīļa tikko atnesto vīnu un, mīļi smaidot, ieskatījās man acīs.

-        Nekāda otrā man jau sen vairs nav, - Vita klusi pateica.

-        Kur tad palika? - nedaudz ironiski jautāju. - Pēkšņi izgaisa?

-        Nezinu, - Vita vienaldzīgi paraustīja plecus. - Mani tas vairs neinteresē.

-  Vajadzētu tomēr painteresēties, - es sacīju. - Cilvēki, kas reiz bijuši tuvi, tik ātri no atmiņām nepazūd. Vēl vairāk! Viņi vēl ilgi arī fiziski tepat vien tuvumā trinas…

Vita mazliet samulsa, atkal iedzēra dažus vīna malkus un, kā juzdamās vainīga, zemu nolieca galvu.

-  Es ar viņu vairs nesatiekos, - Vita klusi pateica. - Gribu, lai tu tam ticētu.

-   Kādēļ?

-   Tāpēc, lai mūsu attiecības nekas netraucētu. Lai tās būtu tīras un gaišas. Lai uz tām nekristu ne mazākā aizdomu ēna. Ričard! Es esmu tikai tava. Un būšu! Es nekad neesmu jautājusi neko par tavām sievietēm. Tāpēc neko nejautā arī man! Esmu sieviete bez pagātnes. Nesen piedzimusi tavos sapņos un tikai nupat apsēdusies tev blakus.

-   Mīļā, - es klusi teicu un maigi saņēmu Vitas roku savējā. - Nevajag pašai sevi aplaupīt. Mūsu pagātnē nav nekā tāda, no kā mums vajadzētu kaunēties. It sevišķi jau tev. Tur nav nekā arī tāda, ko tev vajadzētu aizmirst vai no kā atteikties. Viss ir bijis pareizi un skaisti. Arī šis vakars galu galā tāpat reiz var kļūt par tālu pagātni. Un es ceru, ka nekad nebūs nekā slikta, Vita. Pamēģināsim dzīvot bez meliem un izlikšanās. Būsim patiesi. Ja mums tas izdosies, tad mums izdosies arī visa dzīve.

Vita strauji paliecās uz priekšu un mani noskūpstīja uz vaiga.

-   Tu esi labs, - viņa teica. - Ar tevi esmu droša.

-   Bet es ne visai.

-   Tātad kaut kas tomēr ir noticis, - Vita apbēdināta sacīja.

-   Katru mirkli kaut kas notiek, - sacīju es. - Tu man, lūdzu, piedod, es labprāt tavai pagātnei vairs nepieskartos, taču… Kā saka, apstākļi spiež. Tavs tēvs patiešām ir profesors?

-   Protams.

-   Onkologs?

-   Jā. Māte arī.

-   Vai tavs tēvs pirms kāda laika ir ārstējis kāda augsti stāvoša Valsts drošības komitejas darbinieka sievu?

Vita mazliet samulsa, atkal iedzēra dažus vīna malkus un, kā juzdamās vainīga, zemu nolieca galvu.

Vita pārsteigta sastinga.

-         Iespējams, - pēc neliela klusuma brīža viņa teica. - Tēvs nekad par saviem pacientiem mums mājās daudz nestāsta.

-       Bet toreiz pastāstīja, - es atgādināju. - Tā drošībnieka sieva nomira. Kamēr notika ārstēšana, pie jums mājās vairākas reizes ieradās šīs slimnieces vīrs. Un ieraudzīja tevi. Kad sieva nomira, pēc kāda laika viņš atkal tevi sastapa, un jūs viens otrā iemīlējāties. Es tev neko nepārmetu. Patiešām. Kādas man tiesības? Es jūsu attiecības varētu pat apskaust… ja arī es tevī nebūtu iemīlējies. Tas visu sarežģī. Un rada bailes.

Vitas sejā iesitās neliels sārtums, un redzēju, ka viņa sāk uztraukties.

-   Tu runā par Vidvudu Vanagu?

-        Nezinu, - paraustīju plecus. - Viņš savu vārdu nenosauca. Bet visai iespējams.

-   Jūs esat tikušies? - Vita satraukta jautāja.

-   Tā iznāca.

-   Kā tas varēja iznākt?

-        Ļoti vienkārši. Viņš ar diviem saviem rīkļurāvējiem mani novaktēja pie mājas un piespieda izrunāties.

-        Par ko izrunāties? - Vita sāka uztraukties arvien vairāk.

-       Par tevi! - diezgan skaļi pateicu. - Par jūsu mīlestību! Par viņa jūtām pret tevi un tā tālāk! Paklausies, Vita! Viņš patiešām tevī ir tik stipri ieķēries?

-   Viss var būt, - Vita atbildēja. - Bet ko nozīmē stipri?

Rūgti iesmējos.

-        Tas, mīļā, ir tāds mīlestības vājprāta līmenis, kad cilvēkam lēnām pazūd realitātes sajūta, un viņš pasaulē redz vienīgi sevi un mīļoto personu.

-   Man viņa ir žēl, - Vita klusi pateica.

-        Bet man nemaz, - teicu es. - Starp citu, mums jābūt uzmanīgiem. Man palika iespaids, ka viņš ir spējīgs uz visu. Turklāt vēl kantoris, kurā viņš strādā…

-   Vai tad viņš tev draudēja? - Vita ātri prasīja.

-   Tā, netieši, - negribīgi atbildēju. - Katrā ziņā tie vīri ir spējīgi uz daudz ko. Man šķiet, ja mēs būtu visniknākie padomju varas ienaidnieki, viņš pret mums izturētos ar mazāku neiecietību nekā tagad, kad esam tikai iemīlējušies. Tev jau kā labai dakterei vajadzētu zināt - aizskartas mīlestības jūtas ir vispateicīgākais iemesls ļaunuma izpausmei.

-   Ne vienmēr, - Vita iebilda. - Turklāt esmu pārliecināta… Nē, tas nevar būt! Vidvuds uz nelietībām nav spējīgs!

Vēlreiz sāji iesmējos un aizsmēķēju cigareti.

-   Ko? - mazliet izsmejoši prasīju. - Viņš ir no tiem kris- tāltīrajiem ?

Vita kādu brīdi klusēja, tad negaidīti palūdza arī sev cigareti.

-  Es, protams, par viņa darbu neko daudz nezinu, - Vita sacīja. - Taču tagad jau sen nekāda Staļina laika vairs nav. Nevienu nešauj, uz Sibīriju nesūta… Vismaz es neko tādu neesmu dzirdējusi. Turklāt diez vai būtu pareizi uzskatīt, ka visi, kas strādā stūra mājā, ir pēdējie nelieši. Tie, kas tā domā, varbūt paši ir ļauni. Cik es zinu, tad tur ir kādas sešas, astoņas vai pat desmit dažādas pārvaldes un visas nodarbojas ar pilnīgi atšķirīgām lietām! Bet tautā joprojām palicis iespaids, ka, ja jau esi no tās mājas, tad nekas cits kā nagu maucējs un sūtītājs uz Sibīriju nemaz nevari būt! Bet var būt arī citādi. Piemēram, Vidvuds Vanags nodarbojas ar smagu krimināllietu izmeklēšanu. Tāda pārvalde taču tur ir, vai ne?

-   Patiešām, - es piekritu. - Un nevaru noliegt - viņi tur visi ir augstākās klases profesionāļi. Baigi gudrie.

-  Kā tas var būt, ka tu Vidvudu neesi saticis jau agrāk? - Vita painteresējās.

-  Man ar viņiem neliela sadarbība ir iznākusi, bet tikai vienu reizi, - es atbildēju. - Ja viņi lietu pārņem savā izmeklēšanā, tad nevienu citu, vismaz no mūsu pārvaldes, klāt nelaiž. Tu zini, kāda Vidvudam Vanagam ir dienesta pakāpe?

-   Zinu, - Vita apstiprinoši pamāja. - Viņš ir pulkvedis.

Es atkal izstiepu roku, ielēju sev glāzē degvīnu un to ātri izdzēru.

Nekas patīkams nav - ielaisties konfliktā ar čekas pulkvedi, es nodomāju. Viņš gan visumā atstāja laba un pieklājīga cilvēka iespaidu. Izskatījās, ka Vitas zaudēšana viņu ir pamatīgi satriekusi. Tātad viņš šo sievieti mīl. Pavisam nopietni. Bet kas pie viņa pārdzīvojumiem ir vainīgs? Jebkurā kriminālnoziegumā viss ir skaidrs. Kas šāvis, dūris, sitis, slīcinājis vai žņaudzis, tas arī ir vainīgais! Bet kas notiek mīlestībā?! Kas vainīgs, ja tā pazudusi?

Kas vainīgs, ja mīļotais cilvēks no manis aiziet?

Un vai vainīgs esmu es, ja kāds pie manis atnāk?

Vienīgais, ko no tā visa esmu sapratis - mīlestība ir bīstama lieta! Ja tumsā uz ielas kāds laupītājs pie rīkles pieliek nazi, neko daudz vairāk kā naudas maku nevari zaudēt. Vari tikt pie fiziskas traumas. Taču, zaudējot mīlestību, cilvēki bieži zaudē gandrīz vai visu dzīvi un iegūst tik dziļas dvēseles brūces, ka tās nesadzīst pat līdz mūža beigām.

-    Labi, Vita! - es pateicu un pasmaidīju. - Miers un dievs! Par to nekad vairs nerunāsim! Mums dzīve ir sākusies no brīža, kad tev pazuda sunītis, tu noskumusi sēdēji kāpas malā un es tev pienācu klāt. Pirms tam nekas būtisks nebija noticis. Vismaz mūsu jūtu pasaulē. Mēs abi bijām nevainīgi kā tikko piedzimuši jēriņi. Tagad esam izauguši lieli un esam vainīgi tikai tā, ka esam te pārāk ilgi aizsēdējušies. Mums jau sen vajadzēja doties prom, tikt pie jūras un kāpās atkal pamīlēties!

-   Beidzot tu kļūsti prātīgs! - Vita draiski iesmējās un izdzēra atlikušo vīnu. Tad, mazliet parakņājusies rokassomiņā, piecēlās. - Mazliet pagaidi! Es aiziešu uz dāmu istabu.

Vita aizgāja.

Orķestris sāka spēlēt smeldzīgi skaisto melodiju no kinofilmas Teātris.

Kā tur īsti Somersetam Moemam bija? es mēģināju atcerēties. Teātris ir dzīve, vai dzīve ir teātris? Var jau tā pieņemt. Nu un tad? Kas no tā mainās? Vai mēs pret

cilvēkiem, lietām un notikumiem tāpēc sākam izturēties citādi?

Viss vienmēr ir daudz nopietnāk, nekā mums liekas.

-        Vai drīkst jūs uzlūgt? - pēkšņi sev blakus izdzirdu patīkamu sievietes balsi.

Strauji pagriezu galvu un pārsteigts ieraudzīju, ka ar mani vēlas dejot restorāna orķestra dziedātāja.

-       Atvainojiet, - sacīju. - Es nedejoju. Bet, ja arī to prastu un vēlētos… Esmu atnācis kopā ar sievu, un mēs tūlīt ejam prom.

-        Viņa vēl nav jūsu sieva, - dziedātāja negaidīti pateica. - Vai jums, Ričard, vēl neprecētam, šīs attiecības jau rada nopietnas problēmas?

-        Nē, - pakratīju galvu. - Nekādu problēmu nav. Vienkārši… Un ja es būtu viens… Varbūt tad ar jums labprāt kopā pavadītu visu vakaru.

Dziedātāja koķeti pasmaidīja, un izskatījās, ka atteikuma dēļ nemaz nejūtas apvainojusies.

-        Labi, Ričard! - viņa teica. - Es jūs turēšu pie vārda un pagaidīšu, kad būsiet atnācis viens.

Dziedātāja atgāja sāņus un atkal apsēdās pie galdiņa, kur jau sēdēja sieviete ar rētu un viņas pavadonis.

Pēc brīža pie manis pienāca zāles pārzinis Oskars.

-   Kur tad Vita? - viņš uzreiz painteresējās. - Dejo?

-        Paklausies, Oskar, - es klusi teicu. - Kā sauc jūsu orķestra dziedātāju?

-   Linda, - viņš atbildēja. - Linda Līne.

-   Tas ir viņas īstais vārds?

-   Man šķiet, ir gan.

-   Kas viņa tāda ir?

-       Strādājot televīzijā par žurnālisti, dzīvo tepat Jūrmalā kaut kur pie Bulduriem, bet šeit pa vakariem piepelnās. Tev pret viņu ir kādas pretenzijas?

-   Nē, nekādu.

-   Iepatikās?

-   Baigi seksīgā dāma.

-       No viņas labāk turies tālāk! - Oskars brīdināja. - Vismaz tik ilgi, kamēr tev ir Vita. Ja tev ar Vitu kādreiz viss saies sviestā, tad varēsi uzmeklēt Lindu. Veči saka, ka viņa uz seksu esot gluži vai nojūgusies. Jau pārgulējusi ar visiem orķestrantiem un gandrīz vai katru vakaru ar kādu no kroga apmeklētājiem. Tātad tagad viņa metusi acis uz tevi.

-   Kā viņa zina manu vārdu?

-   Es pateicu.

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, ka viņa to prasīja!

-   Kādēļ viņa to prasīja?

-   Nezinu! Acīmredzot grib ar tevi nokniebties!

-   Tu ar viņu ari esi gulējis?

-       Nē, - Oskars atbildēja. - Varbūt te esmu tāds vienīgais no visiem.

-  Ar to tad es tevi arī apsveicu! - sacīju.

-        Starp citu, Linda ir precējusies un viņai ir bērns, - Oskars sacīja.

-   Un ko tad vīrs? - es jautāju. - Kāpēc nešauj nost?

-       Viņš strādā Vācijā, - Oskars paskaidroja. - Ik pēc pāris mēnešiem atbrauc uz mājām, dažas dienas padzīvo un drāž atkal atpakaļ.

Atgriezās Vita. Es piecēlos, un mēs gājām prom.

-        Lai jums veicas! - Oskars sacīja. - Laukā ir bieza tumsa. Uzmanieties, ka neiekrītat jūrā!

-        Pacentīsimies, - es teicu. - Ja kaut kur kritīsim, tad vienīgi grēkā!

Lēnām aizgājām līdz pludmalei. Tumsa nemaz nebija tik bieza. Spīdēja mēness un zvaigznes, un bija labi saskatāma gan jūra, gan kāpas.

-        Skaisti, vai ne? - Vita, man cieši piekļāvusies, čukstēja. - Un tā visu mūžu - zem mums labvēlīgām zvaigznēm.

-   Cerēsim, - es teicu.

-   Ričard! Es gribu, lai mēs būtu ļoti laimīgi!

-   Tad jau būsim, - es teicu. - Vajag tikai gribēt.

-  Ar to ir par maz! Ir jābūt vēl mīlestībai!

-  Vai tad mums tās nav? - es prasīju.

-   Uz visu mūžu?

-        To neviens nekad nezina. Taču šai mirklī es tevi noteikti mīlu!

Skaisti, vai ne? - Vita, man cieši piekļāvusies, čukstēja - Un tā visu mūžu - zem mums labvēlīgām zvaigznēm

-   Un es tevi, dārgais! It sevišķi tagad, kad zinu…

-   Ko tu, Vita, zini?

-        Daudz ko, - viņa atbildēja. - Vai vismaz to, kas mūsu dzīvi un mīlestību turpmāk darīs daudz saturīgāku un vērtīgāku.

Es, kā iepriekš nojauzdams, apstājos, cieši pievilku Vitu sev klāt un viņu kaislīgi noskūpstīju.

-   Tu gribi man pateikt..? - satraukts čukstēju.

-        Jā! - Vita mazliet aizelsusies sacīja. - Mums būs bērniņš.

-   Tas ir noteikti?

-   Jā. Šodien mūsu pašu poliklīnikā biju pie ārstes.

Man pēkšņi viņu ļoti gribējās saudzēt. Gribējās būt maigam un gādīgam. Mīļam un labam. Es vēlējos mīlēt un sargāt.

-       Ejam uz manām mājām, - es aicināju. - Aiziesim, un tur tu arī paliksi.

-   Ričard, cik ilgi? - Vita saspringta jautāja.

-       Līdz mūža galam, - es atbildēju. - Cilvēki, kurus patiesi mīlam, mūsu mājās un sirdīs paliek vēl ilgāk.

13. nodala

Deviņdesmito gadu sākumā ārkārtīgi nežēlīgs, savā ziņā pat absurds un absolūti bezjēdzīgs noziegums satricināja visu Latviju. Ne tikai tāpēc, ka toreiz tika nogalināts sabiedrībā pazīstams cilvēks - mākslinieks Galenieks, bet turklāt vēl arī visa viņa ģimene.

Policija notikuma vietā atrada četrus līķus. Visi bija nošauti - mājas saimnieks, viņa sieva, māte un desmitgadīgais dēls.

Kaut ko tik šaušalīgu un nežēlīgu Latvija nebija pieredzējusi kopš kara gadiem.

Šo neparasti varmācīgo noziegumu bija pastrādājusi pie mums Latvijā iebraukusi četru cilvēku banda no Krievijas.

Bandu komandēja, vadīja un visus noziegumus izplānoja vai turpat uz vietas izdomāja divdesmit astoņus gadus vecā Natālija Jusupova.

Mākslinieks Arvīds Galenieks man bija personīgi pazīstams. Nekādi tuvie draugi gan nebijām, taču satikāmies bieži, viņa skaistā savrupmāja atradās tikai divas šķērsielas no manējās, un kad aizgāju ciemos, viņš man rādīja savas jaunākās gleznas, iedzērām pa glāzītei laba konjaka un šad tad draudzīgi pastrīdējāmies par vienu otru sadzīves, politikas vai mākslas jautājumu.

Vēl manā pērnā gada dzimšanas dienā, kad uzlūgto viesu vidū bija arī mākslinieks, viņš man uzdāvināja vienu no savām filozofiski noskaņotajām gleznām, kuru tūlīt pieliku pie guļamistabas sienas, un tā man ļoti patika.

Gleznā bija attēlota spēcīgi viļņojoša jūra, bet no tumšajiem viļņiem kāpj laukā kaila, ļoti skaista sieviete ar degošu sveci rokā un lēnām tuvojas krastam.

Sieviete kā mīlestības, gaismas un trauslas miesas simbols?

Vai arī - materializējusies cerība un ticība, ka pat no vislielākās dzīves vētras vai grūti pārciešamas nelaimes tomēr vari izkulties sveiks un vesels un kādreiz atkal nokļūt dzīves gaismā?

Kad par nežēlīgo noziegumu tika paziņots policijai, pie lietas izmeklēšanas tūlīt ķērās gan Jūrmalas labākie kri- minālinspektori, gan Ģenerālprokuratūras Sevišķi smago noziegumu izmeklēšanas pārvaldes izmeklētāji.

Šie valsts drošību iestāžu darbinieki, demonstrējot savu augsto profesionālismu un uzticību pienākumam, strādājot dienu un nakti, noziegumu atklāja nepilnas nedēļas laikā.

Kad sākās taisnīgās atmaksas laiks, es visas dienas regulāri gāju uz Augstākās tiesas sēdēm un gan ar pastiprinātu interesi, gan zināmu pretīguma sajūtu klausījos, kā slepkavas pacilāti, jautri un pat ar tādu kā dižmanību stāsta par saviem gan Krievijā, gan pie mums Latvijā pastrādātajiem smagajiem noziegumiem. Un jo īpaši par mākslinieka Galenieka ģimenes šaušalīgo izkaušanu.

Viņi visi bijuši bruņoti. Pat Natālija Jusupova.

Dusmās un naidā pret šiem izdzimteņiem man viņus būtu ļoti gribējies nosaukt par dzīvniekiem, garīgiem kropļiem, bioloģisku brāķi vai vienšūnas radījumiem.

Taču tā vis gluži nebija. Tiesas zāles dzelzs būrī sēdēdami, viņi izskatījās, runāja un uzvedās gandrīz vai kā normāli cilvēki. Pati bandas vadone Jusupova bija glīta, varētu pat teikt, gandrīz vai skaista sieviete, eleganti apģērbusies, ar gaumīgu make up un modernu matu sakārtojumu. Uz tiesas sēdēm nāca kā uz balli. Runāja nesteidzoties, pat ar tādu kā aktrises talantu, bet sejā pa brīdim pavīdēja nicīgs smaids. Un jo ilgāk uz viņu skatījos, jo skaidrāk redzēju, cik ārkārtīgi aukstas un kā nedzīvas ir viņas lielās, tumšbrūnās acis. Ledus aukstas, tiešas un nicinājuma pilnas.

Kara laikā šī dāma varbūt ar vēl labākām sekmēm, tas ir, ar daudz izsmalcinātākām sadistiskām izdarībām varētu izkonkurēt bēdīgi slaveno Osvencimas nāves nometnes komandanta sievu Elzu Kohu vai Vjatlaga sieviešu 12. lēģera galveno uzraudzi Mariju Kazancevu ar iesauku Marusja - dušegubka (Marusja - slepkavniece).

Es nezinu un nesaprotu, kā un kāpēc šādi cilvēki rodas.

Vai tikai labā un ļaunā līdzsvaram? Taču nekāds līdzsvars nesanāk. Pasaulē labais tomēr ir nesalīdzināmā pārsvarā pār slikto.

Viena meitenīte raud, redzot lelles saplēsto kleitu, cita smiedamās saplēš pašu lelli.

Viens puisēns aizkustinoši rūpējas par pamestu kucēnu, cits blakus pagalmā pakar kaķi.

Viens par cita sāpēm raud, otrs smejas.

Vai tas viss ir normāli?

Iespējams.

Acīmredzot daba mūsu psihi un dzīves uztveri ir tā iekārtojusi, ka vieniem jūtu pasaule tās parastajā nozīmē ir normāla, citiem savukārt ļoti izkropļota.

Jau dzimstot kaut kur pazudis viens cilvēcības gēns, viena līdzcietības hromosoma, viena smadzeņu (prāta) pilnības rieva.

Tādi diemžēl mēs esam, tā dzīvojam un rīkojamies.

Cilvēce jau no sākta gala ir mēģinājusi cīnīties pret to, ko uzskatījusi par nepārprotama ļaunuma izpausmi. Rakstījusi likumus, cēlusi cietumus un trako namus, cirtuši noziedzniekiem rokas, dūrusi acis, stiepusi uz moku rata, dedzinājusi sārtā, kārusi, šāvusi un sēdinājusi gan uz mieta, karstām oglēm, gan uz elektriskā krēsla.

Nekas nav mainījies un diez vai arī kādreiz mainīsies. Vienalga, vai valsts un sabiedrība ir bagāta vai nabaga, kāds procents no iedzīvotāju skaita vienmēr izrādīsies ļauni, garīgi atpalikuši un cietsirdīgi, kas apzināti vai neapzināti neatzīs sabiedrības noteiktās likumu un morāles normas. Un neatzīs nekādu cilvēcību.

Tāpēc dziļā neizpratnē prasu vēlreiz un vēlreiz - kāpēc tādā gadījumā man, tev un mums visiem ir jāatzīst kaut kāda cilvēcība un humāna attieksme pret viņiem?!

Kāpēc?!

Tiesas izmeklēšanas pēdējā dienā, kaut arī apsūdzības uzturētāja prokurore bija sieviete, viņa daiļajai, taču absolūti bezdvēseliskajai slepkavnieku vadonei Natālijai Jusu- povai pieprasīja nāvessodu.

Zālē atskanēja daudzo klausītāju gandarījuma aplausi, bet es, nenovērsis skatu no noziedznieces sejas, redzēju, ka tai mirklī viņas acis iepletās vēl platākas un tajās pēkšņi pazuda tas ļoti nepatīkamais aukstums, kas visu šo garo tiesas dienu laikā mūs bija saldējis. Viņas acīs (kaut tikai uz mirkli!) negaidīti pazibēja tāds kā labi saprotams cilvēcisks siltums, skumjas un, iespējams, pat nožēla. Taču tas ilga tik tiešām tikai mirkli. Mirklis pagāja, un Jusu- povas acīs atkal kvēloja naids un atklāts nicinājums. Viņa ar abām rokām cieši iekrampējās apsūdzēto sola dzelzs būra restēs, spilgti uzkrāsotās lūpas savilka ņirdzīgā smīnā un, vēršoties pie prokurores, veltīja viņai vairākus izlaidīgas sievietes apzīmējošus ļoti rupjus krievu lamuvārdus.

Nākamajā dienā, kad apsūdzētie bija pateikuši procesuālā kārtībā noteikto pēdējo vārdu, tiesas priekšsēdētājs paziņoja, ka tiesas izmeklēšana ir beigusies, visi liecinieki un apsūdzētie nopratināti, savāktie pierādījumi pārbaudīti, prokurore, advokāti un apsūdzētie tiesai ir pateikuši, ko vēlējušies pateikt, un tiesa aiziet taisīt spriedumu.

Pēc divām dienām, triju uzraudžu pavadīts, Iļģuciema sieviešu cietumā satikos ar Natāliju Jusupovu.

Bija savādi un ļoti dīvaini redzēt rokudzelžos saslēgtu sievieti. Vismaz es tādu redzēju pirmo reizi. Jācer, arī pēdējo.

Atklāti sakot, man ir diezgan grūti precīzi formulēt šīs mazliet savdabīgās vēlēšanās - iet uz sieviešu cietumu - pamatojumu. Taču aptuveni to paskaidrot varu.

Pirmkārt - tā bija tīri profesionāla interese. Ja tiesa apmierinās prokurores pieprasīto soda mēru, tad Natālija Jusupova būs pirmā sieviete pēc Staļina laika, kurai kāda no Latvijas tiesu instancēm būs piespriedusi nāvessodu.

Otrkārt - cilvēki, kurus viņa kopā ar pārējiem bandas locekļiem bija nogalinājusi, bija man labi pazīstami.

Un treškārt. Nekāda lielā sakarība gan tur nesanāk, taču, kā mana sieva Vita, tā šī Jusupova bija sievietes. Viena glāba cilvēku dzīvības, otra tās iznīcināja. Turklāt man vēl joprojām nebija zudusi cerība beigu beigās tomēr atrast un sodīt Vitas slepkavu. Lai gan tas principā (vismaz šai gadījumā) bija tikpat kā neiespējami, es joprojām katrā noziedzniekā apzināti vai mazāk apzināti tomēr mēģināju saskatīt savas mīļotās sievietes un bērna slepkavu.

Jā, un vēl ceturtkārt!

Ja tiesa apmierinās prokurores prasību pēc augstākā soda mēra un Jusupova netiks izdota Krievijai, tad tieši es būšu tas, kuram šo noziedznieci nāksies likvidēt. Tā kā četrdesmit gadus Latvijā nevienai sievietei tiesas piespriests nāvessods nebija izpildīts, man, kaut arī jau ļoti pieredzējušam sprieduma izpildītājam, tas tomēr būtu diezgan smags morāls pārbaudījums. Dažbrīd pat iešāvās prātā, ka diez vai es vispār šo dienesta pienākumu spētu veikt.

Jo, rēķini kā gribi, tomēr ir milzīga starpība… Galu galā tomēr sieviete…

Bet vai patiešām šo starpību es tik ļoti izjustu? Kāpēc viņiem - šiem baismīgajiem slepkavām vienmēr ir pilnīgi vienalga, vai visnežēlīgākajā veidā nogalina vīrieti vai sievieti, vecu vai jaunu, paralizētu, aklu, grūtnieci vai pat mazu bērnu?!

Viņi nekādu atšķirību neredz! Viņiem par to vienkārši nospļauties! Viņi, savas ļaunās dabas un garīgās atpalicības dēļ, šo starpību ne starp dzimumiem, ne noskatītā upura fiziskā stāvokļa, ne gadu skaita ziņā vienkārši nespēj saskatīt! Dažās viņu vēl atlikušajās smadzeņu krokās dominē un viņus vada vienīgi apstulbinošas mantkārības dzīts stimuls un mērķis - kaut vai par cilvēka (vienalga kāda!) dzīvības cenu iegūt kādu nieku naudas vai mantas sava alkohola vai narkotiku izraisītā dulluma turpināšanai…

Un atkal un atkal mūžīgais jautājums - kāpēc mums šādu cilvēku dzīvība būtu jāvērtē augstāk par nežēlīgi nogalināta bērna vai grūtnieces dzīvību?!

Kāds fanātisks ticīgais varētu sacīt - atstāsim to visu (taisnīgu atriebību) Dieva dusmām!

Taču pasaulē katru dienu notiek tik drausmīgas ļaunuma izpausmes, ārprātam līdzīgas un bezjēdzīgas daudzu cilvēku slepkavības, ka tad, ja Dievs beidzot pamostos un mēģinātu vainīgos sodīt pats, viņš ātri nogurtu un drīz šai nodarbei atmestu ar roku.

Dariet, kā pašiem labāk! - viņš diezgan vienaldzīgi pateiktu.

Sodot cilvēkus, Dievs jau sen ir acīmredzami noguris.

Bet es vēl ne. Es joprojām eju Dievam palīgā.

Natālija Jusupova sēdēja galda otrā pusē un, līdzko es apsēdos viņai iepretim, tūlīt pārmeta vienu kāju pār otru un palūdza cigareti.

Klusēdams viņai iedevu veselu paciņu.

Par to paldies viņa man nepateica.

Jusupova bija ģērbusies pelēkā svīterī un garajās biksēs. Šoreiz nekādu make up nemanīju, un varbūt tāpēc viņa izskatījās tāda kā samiegojusies un tiesas zālē redzētā jaunā un ļoti glītā noziedzniece tagad vairāk atgādināja

jau krietni padzīvojušu, nogurušu un par savu likteni diezgan vienaldzīgu sievieti.

-        Kas tu tāds esi? - ar patiesu baudu vilkdama dūmus, viņa painteresējās.

-   Esmu žurnālists, - tūlīt pateicu.

-   Labs?

-   Pat ļoti labs.

-   Kādu avīzi vai žurnālu pārstāvi?

-        Vai tu vispār zini, kādas avīzes un žurnāli tagad Latvijā iznāk?

-   Apmēram.

-   Vai proti runāt latviski? Arī lasīt?

-   Mazliet.

-   Kad un kā iemācījies?

-       Es šeit, Latvijā, esmu bijusi jau vairākas reizes, - Natālija sacīja. - Man pat viens mīļākais bija latvietis!

-         Bagāts biznesmenis, kuru vēlāk aptīrījāt vai pat nobeidzāt?

-        Tādi bija vairāki, bet visi krievi. Nē! Viens bija arī gruzīns! Vai vismaz no tās puses.

-   Kur tad palika latvietis?

-   Viņš bija bandīts.

-   Pašlaik sēž cietumā?

-   Pašlaik viņš guļ kapsētā.

-   Vai saslima ar iesnām un nomira?

-   Viņu nodūra.

-   Savējie? -Jā.

-   Par ko?

-   Kas tev par daļu? - Jusupova negaidīti iekliedzās.

-   Nelien manā dvēselē!

Es nicīgi iesmējos.

-  Vai tu vispār zini, kas tā dvēsele tāda ir? - es uzprasīju.

-   Un, ja zini, vai tu sevī to vari atrast?

Jusupova ilgi klusēja, beidza smēķēt, tad nikni paskatījās uz mani.

-        Iespējams, man dvēseles patiešām nav, - viņa salti atbildēja. - Nu un tad? Vai tev par to jāuztraucas?

-   Tomēr žēl, - es teicu.

-   Ko tu no manis gribi? - Jusupova prasīja.

-   Pastāsti kaut ko par sevi! - es palūdzu.

-   Kāda velna pēc?

-        Ceru, tu vari iedomāties, kādu rezonansi Latvijā ir izraisījis jūsu pastrādātais noziegums? Izkaut veselu ģimeni - godīgus un cits citu mīlošus cilvēkus… Jūs, salīdzinot ar viņiem, ir grūti nosaukt pat par mēsliem. Es, publicējot savā avīzē kaut daļu no tavas biogrāfijas un to, ko tu domā par dzīvi, cilvēkiem, dzīvību un nāvi, lasītājiem atklātu, ka mūsu vidū diemžēl atrodas arī tādi kā tu.

-   Slikta?

-   Tas nu nav īstais apzīmējums.

-   Kāds tad varētu būt īstais?

-   Tāds vēl nav izdomāts, - es pateicu.

-   Bet izdomāsi?

-   Pacentīšos.

-   Ko tas dos?

-       Bez klaja nicinājuma varbūt vēl to, ka cilvēki aktīvāk darīs visu iespējamo, lai viņu vidū tādu kā tu būtu pēc iespējas mazāk.

Jusupova atkal aizsmēķēja un vienai no uzraudzēm palūdza atnest glāzi ar ūdeni. Padzērusies viņa vaļīgi atgāzās pret sola atzveltni, pievēra acis un klusēja. Nezināju, par ko viņa tobrīd varēja domāt, taču nebija izslēgts, ka viņa atcerējās savu pēdējo kopā ar citiem bandas locekļiem pastrādāto - Galenieku ģimenes četrkāršo slepkavību, nupat beigušos tiesas procesu un prokurores bargā balsī pateikto:

"Uzskatu, ka apsūdzētā Natālija Jusupova, jau trīskārt sodīta, savu noziedzīgo tieksmju un personības degradācijas dēļ vairs nav pāraudzināma, ir sabiedrībai ārkārtīgi bīstama, un tāpēc kā vienīgo un pareizo soda mēru pieprasu viņu sodīt ar izņēmuma soda veidu - nošaušanu…"

Arī es darīju to pašu. Ar naidu un dziļu pretīguma sajūtu atsaucu atmiņā gan tiesas procesu, gan bandītu izdarītās slepkavības. Kā daudzi smagi noziegumi, arī šis bija sācies it kā ne no kā, lai gan tā pirmsākums vai iemesls jau slēpās katra šī nelieša izkurtējušajās smadzenēs.

.. .Tā bija saulaina aprīļa diena, kad nelielā meža pļaviņā netālu no ārēji lepnas un bagātas savrupmājas atzīmēt kāda sava biedra dzimšanas dienu apmetās četri vienas bandas locekļi - Ļedinovskis, Laškovs, Kravčuks un dzelzs lēdija Jusupova. Kā jau sieviete, viņa ātri uz zemē izklātās segas sagatavoja uzkodas, vīri atkorķēja pudeles, un dzīres varēja sākties.

Runāja galvenokārt par iepriekš Sanktpēterburgā pastrādātajiem noziegumiem, atcerējās dažādus piedzīvojumus un vairākas ļoti veiksmīgas laupīšanas jau šeit - Latvijā.

Kad prāti bija krietni iesiluši, Jusupova, jau ilgi vērojusi netālu esošo lielo māju, pēkšņi teica: "Zēni, paskatieties! Kas par pili! Tur noteikti dzīvo bagātnieks! Bet mums pret bagātiem cilvēkiem vienmēr ir bijusi vājība… Kā vīriešiem pret sievietēm. Mēs taču vienmēr esam uzskatījuši, ka neviens bagātnieks nevar būt godīgs. Principā! Viņi savu naudu un mantu grābj baltos cimdos tērptām rokām, bet mēs to darām ar nažiem un pistolēm! Nedomāju, ka mūsu metodes ir daudz sliktākas. Varbūt, puiši, pamēģinām?"

"Tu domā iebrukumu?"

"Tieši tā."

"Vai zini, kas tur dzīvo?"

"Katrā ziņā milicis tur dzīvot nevarētu. Māja pieder tādam, kam noteikti pieder arī bagāts kooperatīvs."

"Droši vien."

"Taču māja var būt pilna ar cilvēkiem. Bet mēs nekad tā uz dullo, bez izlūkošanas nevienā mājā vai dzīvoklī neesam iegājuši!"

"Tas tiesa," Jusupova piekrita. "Taču vai vienreiz mēs nevaram arī riskēt un viegli dabūt pamatīgu laupījumu bez jebkādas iepriekšējas izlūkošanas?"

Vīri drūmi klusēja.

"Ei, kas ar jums notiek?" Jusupova izsmējīgi uzsauca. "Bikses pilnas, vai? Tepat roku galā varbūt stāv milzīgas bagātības! Kas mums liedz pamēģināt? Bet, ja paveiksies… Sāksies skaista un jautra dzīve!"

Izdzēruši vēl dažas pudeles alkohola un sasapņojušies par "skaistu un jautru" dzīvi, devās uz latviešu māksliniekam Galeniekam piederošo māju.

Jusupova jau bija izstrādājusi smalku aplaupīšanas scenāriju, ko pārējie uzbrukuma dalībnieki tūlīt atzina par pieņemamu un pilnīgi drošu.

Bija dienas vidus - tātad saimnieks mājās varēja arī nebūt. Šāda iespējamība palielināja izredzes uz veiksmi.

Plāns bija šāds. Jusupova ar Laškovu kā iemīlējies pārītis piezvanīs pie durvīm un, ja tās kāds atvērs, pajautās, vai viņi šeit nevarētu uz vasaras laiku noīrēt istabu vai vismaz verandu. Naudas esot pietiekami, un viņi par šo pakalpojumu varētu krietni samaksāt.

Kad viņi būtu iekļuvuši mājā, tūlīt pēc tam, turot rokā Walter pistoli, tur ieskrietu Ļedinovskis un Kravčuks, visus mājā atrodošos cilvēkus noguldītu uz grīdas, sasietu un pēc tam māju aplaupītu.

Domāts, darīts! Taču diemžēl tikai pats sākuma posms noritēja tā, kā bija iecerēts. Izrādījās, ka mājas saimnieks tomēr ir mājās vai, pareizāk sakot, uzbrukuma brīdī strādāja garāžā.

Mākslinieks Arvīds Galenieks bija liela auguma spēcīgi noaudzis vīrietis, un viņa pēkšņā parādīšanās izsauca laupītājos pilnīgu apjukumu un bailes. Ļedinovskis nedomājot sāka šaut. Neviena no trim viņa raidītajām lodēm Gale- nieka ķermenim nepagāja garām… Mākslinieks sabruka.

Tai pašā mirklī Laškovs triec dūri Galenieka sievas Mirdzas sejā, arī viņa nokrīt uz grīdas, un tūlīt atkal atskan vairāki šāvieni…

Jusupova izdzird kaut kādus trokšņus mājas augšstāvā. Tātad arī tur vēl ir cilvēki!

Jusupova pa kāpnēm ātri skrien augšā un tur vienā no istabām ierauga vecu sievieti un desmitgadīgu puiku, kurš tieši tai brīdī, atrāvis logu, mēģina nolekt no otrā stāva…

Jusupova, izkliedzot visjēlākos krievu lamu vārdus, zēnu cieši satver un neļauj viņam pat pakustēties. Bet ne

jau bēgt viņš bija vēlējies. Mazais puika gribēja saukt palīgā cilvēkus…

"Griška!" Jusupova sauc talkā Ļedinovski. "Ātrāk!"

Pēc dažiem mirkļiem viņš ir klāt.

"Šauj nost!" Jusupova, rādot uz puiku, pavēl.

Rūdītais bandīts Ļedinovskis nedaudz apmulst un pat manāmi nodreb.

"Bērns taču!"

"Šauj!" Jusupova kliedz. "Viņš ir liecinieks! Mums visiem būs kriškal"

Un Ļedinovskis atkal šauj…

Vecmāmiņa, visu to redzēdama, šausmu pārņemta, kliedz.

"Apklusini to veceni!" Jusupova atkal pavēl. "Tūlīt viņas brēkšanu sadzirdēs ne tikai visa Jūrmala, bet arī Rīga!"

Un Ļedinovskis atkal šauj…

Izlaupījuši māju, taču neko īpaši vērtīgu neatraduši (mākslas darbi viņus neinteresēja), bandīti devās prom. Tikusi līdz durvīm, Jusupova pamana, ka mājas saimnieks Galenieks, neskatoties uz trim viņa ķermenī iestrēgušajām lodēm, joprojām ir dzīvs.

"Pabeidz kārtīgi savu darbu!" Jusupova Griškam atgādina. "Redz, cik mājas saimnieks dzīvelīgs!"

Un Ļedinovskis atkal šauj…

Noskurinājos, atmetu galvu, kādu brīdi skatījos uz arestantu telpas ne sevišķi tīrajiem griestiem, tad atkal cieši uzlūkoju iepretim sēdošo noziedznieci.

-   Par ko aizdomājies? - es prasīju.

-   Eh! - viņa nīgri atmeta ar roku. - Par visu ko!

-   Varbūt atcerējies Jūrmalā pastrādāto noziegumu?

-     Nē! - Jusupova strauji pakratīja galvu. - Kas tur daudz ko atcerēties? Nez kāpēc pēkšņi atmiņā atausa kāda saulaina bērnības diena. Tēvs mani bija aizvedis uz Ļeņin- gradas zooloģisko dārzu. Stāvējām pie tīģeru krātiņa un skatījāmies, kā apkopējs, pie dzīvnieku mītnes pievedis ratus ar lieliem, asiņainiem gaļas gabaliem, sāka tīģerus barot… Nevaru izskaidrot, kāpēc, taču man ļoti patika,

kā tīģeri, asajos ilkņos pakampuši gaļas gabalus, tos plosīdami, sāka ēst… Stingri ņemot, skats bija visai pretīgs, taču kāpēc man tas patika, nespēju izskaidrot.

-   Tu nāc no labas vai sliktas ģimenes?

-   Sākumā labas, - Jusupova atbildēja. - Mans tēvs bija armijas cilvēks. Pulkvedis. Ļeņingradā dzīvojām lielā trīs- istabu dzīvoklī. Māte strādāja celtniecībā. Inženiere. Kantora žurka. Es vēl biju pārāk maza, lai spētu novērtēt mātes un tēva attiecības. Tagad saprotu - māte līdz neprātam tēvu mīlēja. Taču kaut kad septiņdesmito gadu sākumā viņu kā padomju militāro padomnieku aizsūtīja uz Angolu, un tur viņš pazuda. Bez pēdām. Protams, žēl. Bet māte sajuka prātā. Sāka dzert. Un laidās arvien zemāk un zemāk…

Pēc diviem gadiem viņa sagāja kopā ar kādu no darba par dzeršanu atlaistu dzelzceļnieku. Mašīnista palīgu. Padzīvojis pie mums tikai nedēļu… Zini, ko viņš izdarīja? Dzērumā mani izvaroja! Bet man bija tikai desmit gadu! Māte sēdēja turpat pie galda, skatījās un vienaldzīgi teica: "Nekas! Lai skuķēns pamazām pierod…"

Taču es nepierādu! Es vēl ilgi nepierādu! Man bija skaists sapnis. Es gribēju kļūt aktrise! Esmu tīri tā nekas, vai ne? Un ticu - man pietiktu arī talanta. Taču… Turpmāko tu droši vien vari iedomāties… Strauji ripojām lejā. Vispirms no trīsistabu dzīvokļa pārcēlāmies uz divistabu. Tad no divistabu pārvācāmies uz vienistabas. Un tad no vienistabas… uz ielas! Bija gan vēl šuvēju skola un mazgadīgo ieslodzījumu vietas. Kopmītnes… Visur mani sita, pazemoja un izvaroja! Varbūt neticēsi, bet es vēl ne reizi tā pa īstam ar vīriešiem neesmu izbaudījusi orgasmu! Man vienkārši ar viņiem nenoietl Un zini, kāpēc? Ja esi gudrs, tev vajadzētu zināt. Tāpēc, ka man līdz neprātam vīrieši riebjas! Līdz nelabumam riebjas visa pasaule! Cilvēki! Es viņus nicinu! Ienīstu tevi, šīs uzraudzes, kameras biedrenes, savus draudziņus… Bet visstiprāk es ienīstu māti!

Un tad nolēmu jums atriebties! Es neko nenožēloju! Zvērēju nodarīt ļaunu visiem, kuri dzīvoja labāk par mani! Un bija laimīgāki par mani! Tiem, kuri zināja, kas ir mīlestība… Es pazīstu vienīgi naidu.

-   Paklausies! - es klusi teicu. - Vai arī tad, kad cieši turēji Galenieku mazo puiku un pavēlēji viņu nogalināt… Skatoties no tava sapratnes viedokļa, viņš taču neko sliktu nebija izdarījis. Viņš dzīvoja ne sliktāk, ne labāk par tevi. Viņš vispār tikko bija sācis dzīvot.

Jusupova ilgi klusēja un, ar mazliet trīcošu roku paņēmusi kārtējo cigareti, sāka drudžaini smēķēt.

-   Zini, es tagad bieži par to domāju… Jā, tev taisnība. Zēnam nebija ne vainas. Taču šādos uzbrukumos par to nedomā. Arī toreiz. Vienkārši perfekti nostrādāja pašsaglabāšanās instinkts. Puika varēja būt iemesls mūsu iekrišanai. Bet… Manu sirdsapziņu tomēr neplosa nekāda lielā vainas apziņa. Manas rokas ir tīras. Redzi? Uz tām nav neviena cilvēka asiņu! Arī tā mazā puikas ne! Es nevienu pati personiski nekad neesmu nogalinājusi!

-   Bet kā ir ar dvēseli? - es prasīju. - Jā, es redzu. Uz tavām rokām patiešām nav ne pilītes asiņu. Toties nevainīgi nokauto cilvēku asinīs ir noslīkusi tava sievietes dvēsele! Un tas, Jusupova, ir daudzkārt bēdīgāk! Daudz briesmīgāk! Tas vispār ir šausmīgi! Tu to saproti? Apjēdz?!

Jusupova klusēja. Nervozi smēķēdama, nodūra galvu un turpināja klusēt. Arī es vairs neteicu ne vārda. Lēnām piecēlos un taisījos iet prom. Tad atcerējos vēl vienu neuzdotu jautājumu.

-   Paklausies, Jusupova! - es viņu uzrunāju. - Rīt tiesa tev pasludinās spriedumu. Pat ļoti iespējams, ka apmierinās prokurores pieprasīto sodu un tu rīt tiksi notiesāta uz nāvi. Vai bail nav?

Viņa strauji uzmeta man skatu, un es atkal ieraudzīju viņas nedabiski aukstās acis.

-   Nē, žurnālista kungs! - viņa tikpat vēsā balsī atbildēja. - Bail nav. Tad jau drīzāk otrādi! Es būšu laimīga! Pat ļoti! Beidzot no šīs milzīgās mēslu bedres tikšu prom! Un būšu brīva… Pavisam brīva…

Aizgājis līdz durvīm, apstājos un vēlreiz paskatījos uz nežēlīgo noziedznieci.

-   Jusupova! - es sacīju. - Tev ir tik brīnišķīgi skaists krievu vārds - Natālija. Kā to maigi izrunā francūži -

Natall… Bet kāpēc tu pati esi tik dvēseliski neglīta? Pat riebīga?

Nesagaidījis atbildi, izgāju ārā.

Godīgi atzīšos - pēc tam uz īsu laiciņu viņas kļuva pat tā kā žēl. Kā nekā pagalam neveiksmīga, totāli salauzta dzīve…

Es līdz šim brīdim nezinu, kā būtu juties, ja man, pamatojoties uz tiesas spriedumu, šī Natālija Jusupova būtu jānošauj. Iespējams, es pat atteiktos. Taču tikpat iespējams (un tas ir vairāk ticams), ka domās atkal ieraugot nogalināto mākslinieku, viņa labsirdīgo un bezgala jauko sievu, sirmo māti un desmitgadīgo ļoti apdāvināto dēlu, kura galvai slepkavas raidītā lode bija iztriekusies cauri, es kārtējo reizi sajustu tik dedzinošu naidu, ka, izpildot tiesas nolēmumu, izjustu pat zināmu baudu. Un ja ne gluži baudu, tad vismaz krietnu morālo gandarījumu jau nu noteikti.

Taču man un Jusupovai par laimi vai nelaimi, tiesa tomēr lēma citādi. Viņai piesprieda brīvības atņemšanu uz piecpadsmit gadiem un pēc dažiem mēnešiem nodeva Krievijas tiesībsargājošo iestāžu rīcībā.

Pašlaik Natālija Jusupova turpina izciest Augstākās tiesas piespriesto sodu vienā no Sanktpēterburgas sieviešu cietumiem.

Galvenais Galenieku ģimenes slepkava Ļedinovskis vēl pirms tiesas Centrālcietuma kamerā savu dzīvi beidza pašnāvībā, pakaroties.

Gadu vēlāk Kravčuku vienā no mūsu Centrālcietuma kamerām nosita kāds piedzēries kameras biedrs.

14. nodala

Lēnām noplēsu kalendāra lapiņu. Uz tās uzzīmētie cipari bija sarkanā krāsā. Tātad svētdiena, gluži vai automātiski nodomāju, jo pēdējā laikā visas dienas šķita gandrīz vienādas.

Cita no citas krasi atšķīrās vienīgi naktis - gan ar nogurdinošu bezmiegu, gan nereti murgainiem sapņiem, gan ar ilgstošām pārdomām par dzīvi un cilvēkiem, un specifisko dienesta pienākumu pildīšanu. Es pie tā it kā jau biju pieradis, un tomēr pēc katras soda izpildes jutos stipri savādi. Tas nebija ne īsti apmierinājums par taisnības uzvaru, ne gandarījums par kārtējā nelieša paša pelnīto sodu, ne arī pa reizei zināma līdzjūtība par noziedznieka nožēlojamo nāvi…

Es nezinu, kas tas īstenībā bija, taču tas ārkārtīgi spēcīgais, visu manu būtību velnišķīgi dedzinošais naids pret nevainīgu cilvēku slepkavām, kas mani mocīja darba sākuma posmā, nez kāpēc pamazām bija noplacis, un es savus pienākumus lielākoties veicu diezgan vienaldzīgi vai, kā jau pirmīt ieminējos, reizēm pret augstākā soda saņēmēju izjuzdams pat nelielu līdzjūtību.

Uzvilcis baltās džinsa bikses un baltas sporta kurpes, bet ķermeņa augšdaļu atstājis kailu, aizgāju līdz pludmalei. Man patika tādam pastaigāties. Jau biju paspējis krietni nosauļoties, pārvērtis savu ķermeni gluži vai spīguļojošā kafijas krāsas apbrīnas objektā.

Nē, patiešām. Bez lielīšanās. Pastāvīgi nodarbojoties tre- niņzālē, vairākas stundas dienā cilājot dažādus dzelžus, savu ķermeni biju dabūjis tik muskuļainu un vīrišķīgi pievilcīgu, ka, aizgājis uz pludmali, nepārtraukti jutu sev pievērstus sieviešu skatienus.

Tas, protams, bija patīkami, taču īpaši nesatraucos. Nevarētu teikt, ka pēc Vitas tik negaidītās nāves būtu izticis gluži bez sievietēm. Taču tie bija īslaicīgi sakari, vairāk organisma fizioloģiskajām vajadzībām, nevis dvēselei un prātam.

Kārtējo reizi apstājos tās nelielās kāpas malā, kur pirmo reizi biju ieraudzījis Vitu. Kad tur aizgāju, mani vienmēr pirmajā mirklī pārņēma silta un ļoti patīkama sajūta, lai jau pēc neilga laika, rūgto atmiņu pieveikta, dvēsele atkal sajustu sāpes.

Var jau prasīt un prasīt un vēlreiz visai pasaulei prasīt - kāpēc tam visam tā vajadzēja beigties? Atbildes nav un diez vai kādreiz būs. Taču tas nelietis noteikti ir vēl dzīvs! Sēž kādā krogā un dzer. Vai tepat kaut kur netālu guļ, baltajās pludmales smiltīs sauļojas, peldas un mierīgu prātu bauda dzīvi!

Bet ko mana Vita? Ko tagad dari tu? Kur vispār esi?

Visriebīgāk jutos toreiz, kad vajadzēja iet uz morgu Vitu atpazīt. Tur es viņu gandrīz vai nepazinu. Viņa auksta un nekustīga gulēja uz netīra sekcijas galda. Automašīnas trieciens viņu vairākus metrus bija aizsviedis pa gaisu, līdz Vita ar galvu atsitusies pret dzelzsbetona apgaismes stabu… Piespiedies blakus, uz galda gulēja mazs bērna līķītis, nesen izņemts no Vitas vēdera.

Skats bija tik neparasts un satriecoši šausmīgs, ka mana nervu sistēma tikai ar milzīgām grūtībām ar to tika galā. Vismaz tik daudz, lai tobrīd nesajuktu prātā.

Tagad, protams, jau sen esmu daudzmaz nomierinājies, vienīgi, kad atkal atceros to drausmīgo skatu morgā… Tāpēc, domājot par Vitu, labāk atceros mūsu pirmo satikšanās vakaru, mūsu pirmo randiņu, pirmo grēku, pirmo kopīgo ceļojumu uz ārzemēm un kādu skaistu vasaras dieniņu, kad mēs, izģērbušies peldkostīmos, atradāmies dārzā, Vita piepeši iesēdās man klēpī, cieši apvija rokas ap kaklu un satraukta čukstēja: "Ričard! Es tevi ļoti mīlu! Un zinu - tas ir uz visu mūžu!"

Tā ir, Vita, stāvot mūsu toreizējā satikšanās vietā, es nodomāju. Tas mums abiem tiešām paliks uz mūžu, un mēs nekad no savas mīlestības netiksim vaļā.

Vakarā diezgan ierasti aizgāju uz restorānu Korso, apsēdos man vienmēr rezervētajā vietā, par ko centīgi rūpējās vecais draugs Oskars, un pasūtīju konjaku un dažas lašmaizītes.

Šeit varēju atslēgties gan no saviem ikdienas darbiem, gan visas pasaules. Man patika tā sēdēt vienam, lēnām sūkt kokteili vai dzert konjaku, smēķēt un ar baudu klausīties mazo orķestri, kur ar virtuozu saksofona spēli izcēlās kāds pavecs, plikpaurains vīrs.

Bet ar vēl lielāku baudu man patika skatīties un arī klausīties apburošo un vienmēr izaicinoši tērpto orķestra solisti Lindu Līni. Viņa izstaroja kaut ko tik velnišķīgi kārdinošu, ka gribot negribot jebkuru vīrieti piespieda domāt par ļoti grēcīgām lietām…

Protams, es nebiju nekāds izņēmums. Taču līdz šim uzsākt dēku man liedza vēl joprojām dedzinošās atmiņas par visu, kas bija piedzīvots un pārdzīvots kopā ar Vitu.

Tomēr Linda izskatījās tik bezgala jauka, tīra, veselīga, jautra un satriecoši pavedinoša, ka domas ap viņu vien grozījās.

Kā jau biju gaidījis, pēc dažām minūtēm pie manis cienīgi pienāca Oskars un apsēdās blakus.

-   Tu labi izskaties, - viņš uzslavēja. - Pieturies pie veselīga dzīvesveida?

-  Nezinu, kas ir veselīgs dzīvesveids, - es sacīju. - Vienkārši dzīvoju tā, kā man tīk.

-   Tur jau ari atrodams viss noslēpums! - Oskars no- smaidīja vien.

-   Tu ilgus gadus strādā krogā, bet gudrāks nez kāpēc nepaliec! - es iesmējos. - Dzīvojot, kā tīk, ļoti daudziem cilvēkiem dzīve tomēr beidzas traģiski.

-   Tu domā alkoholiķus un narkomānus?

-  Jā, - es apliecināju. - Arī tos. Varbūt tos vispirms. Bet ir taču vēl arī varaskārie, mantaskārie, slavaskārie, miesaskārie un ej nu vēl sazini, ar kādām tur citām patoloģijām!

Oskars uz mani paskatījās gandrīz vai nikns.

-   Es skatos, Rič, ka arī tu, ilgus gadus strādādams policijā, tāpat nez ko gudrāks nepaliec! - viņš teica. - Vai varaskāre, mantkāre, slavaskāre un debešķīgā miesaskāre tavā vērtējumā tagad pēkšņi kļuvusi par tādu kā novirzi no normas?

-   Protams, - es apstiprināju. - Izņemot vienīgi, kā tu atļāvies to definēt, brīnišķīgo miesaskāri. Tā jau nu ir dabiska. Taču pārējās tieksmes gan ir tādas, ko daba nav ieplānojusi cilvēkā. Bez tā visa var mierīgi iztikt. Es, piemēra pēc, šo konjaku varu arī nedzert, nekas slikts nenotiks. Es varu neko nedarīt, lai kļūtu slavens, ar mani nekas ļauns nenotiks. Bojā neaiziešu un cietumā nesēdēšu. Es varu dzīvot zaru būdā bez jebkādām mantām! Bez

televizora, radio, marmora vannas istabām un piecām tualetēm. Starp citu, tā šai pasaulē dzīvo apmēram četri miljardi cilvēku, bet šā iemesla dēļ vien neviens bojā tomēr neaiziet, cietumā nesēž un vispār neiekuļas nekādās nepatikšanās. Bet…

-        Nu ja! - Oskars grūtsirdīgi nopūtās. - Pie vainas ir visi civilizācijas labumi!

-        Nē, veco zēn! - rūgti iesmējos. - Pie vainas ir cilvēka daba.

Oskars krietnu laiciņu klusēja. Es pagriezu galvu sāņus un paskatījos uz skatuvi. Uz tās draiski kā virpuļojoša pie- neņpūka īsos dzeltenos bruncīšos uzskrēja Linda un orķestra pavadījumā sāka dziedāt:

Velns lai parauj tādu dzīvi!

-        Kāpēc tu tomēr aizgāji no Smago noziegumu izmeklēšanas pārvaldes? - Oskars prasīja.

-         Liecies mierā! Es tev vismaz desmit reizes to esmu jau stāstījis!

-   Bet tā īsti neesi pateicis, ar ko tu pašlaik nodarbojies?

-       Strādāju tai pašā pārvaldē, - es atbildēju. - Tagad esmu analītiķis.

-   Kas tas tāds?

-         Izmeklētājiem palīdzu analizēt izmeklēšanas gaitā iegūtos tiešos vai netiešos pierādījumus, kā arī, pamatojoties uz savākto datu bāzi, mēģinu paredzēt noziedznieka iespējamos turpmākos plānus un rīcību.

-   Tāds kā zīlnieks, vai?

-        Apmēram, - es pasmaidīju. - Ja labi grib, daudz ko var paredzēt jau iepriekš!

-        Paklausies! - Oskars teica. - Vienu vakaru te dzimšanas dienu atzīmēja Gvido Kalniņš. Atceries? Viņš kādreiz strādāja kopā ar tevi!

-   Atceros. Nu un tad?

-   Pēdējā laikā viņu neesi saticis?

-   Nē. Pirms dažiem gadiem viņš no pārvaldes aizgāja.

-        Tu toreiz teici, ka viņam esot uzdots izmeklēt Vitas slepkavības lietu.

-   Tā bija, jā. Kas noticis?

-       Nekas! Tagad tas Gvido Kalniņš nodarbojoties ar lietotu automašīnu pārdzīšanu no Vācijas uz šejieni. Pelnot simtreiz vairāk nekā policijā!

-   Vai gribi pierunāt, lai arī es sāku tirgot mašīnītes?

-        Nenāk ne prātā! Gribēju tev tikai darīt zināmu, ka toreiz ierosinātā krimināllieta par Vitas bojā eju jau sen esot izbeigta! Tā Kalniņš sacīja.

-   Tā ir, - piekrītoši pamāju. - Es to zinu.

-   Nekādu traci netaisīji?

-   Kādēļ? Lieta izbeigta likumīgi. Varbūt tas ir pat labi.

-   Nesaprotu.

-       Tātad valsts saviem spēkiem to nelieti nenoķers. Tātad nevarēs arī sodīt. Man tagad ir brīvas rokas.

-         Kam… brīvas rokas? - Oskars, nopietni uz mani paskatījies, jautāja.

-   Tu pats to labi zini, - es atgādināju.

-   Vēl neesi pārdomājis? - Oskars neticīgi prasīja.

Noraidoši pakratīju galvu.

-        Pagājis tik daudz gadu… - Oskars bija pārsteigts un pat acīmredzami samulsis.

-       Gadiem nav nekādas nozīmes! - skarbi pateicu. - Nozīme ir notikuma svarīgumam!

Oskars tā kā piekrizdams, tā kā joprojām šaubīdamies, atkal vairākas reizes smagi nošūpoja galvu.

-        Tam jau tagad vairs nav nekādas jēgas, - viņš klusi pateica.

-        Un tomēr, - tikpat klusi un domīgi teicu es. - Man tas joprojām ir svarīgi!

-       Paklausies, Ričard! - Oskars cieši uz mani paskatījās. - Vai tu beidzot nevarētu atjēgties? Kur tu tagad viņu vairs atradīsi, ja toreiz to nespēja pat labākie Smagu noziegumu izmeklēšanas pārvaldes darbinieki! Viss! Tas vilciens ir aizjoņojis! Tagad sagaidi nākamo, paņem kādu sievieti, kāp iekšā un dodies uz citu staciju! Pēc tam ņem lauzni un pamatīgi izjauc sliedes, kas ved uz tavu pagātni! Dragā tikai uz priekšu! Neesi tāds kā tie, kuri vēl sešdesmit gadus pēc staļiniskajām represijām joprojām publiski raud Torņakalna stacijas priekšā! Vai tu arī esi viens no tiem,

kuriem nekādi neapnīk plēst savas vecās dzīves rētas? Es vēl varētu saprast, ja tas kaut ko reālu dotu. Bet stipri šaubos… Tu kaut ko no tā gūsti?

-   Protams, - es atbildēju. - Kaut ko ļoti svarīgu pats sev.

-Ko?

-   Sāpes, - es pateicu un skumji pasmaidīju. - Nē, nē, Oskar! Neuzskati mani par mazohistu! Es vienkārši Vitas nāvi atceros kā lielu dzīves netaisnību, kā pretīgu kāda cilvēka nelietību. Bet katra šāda rīcība prasa bargu sodu, bet netaisnība - taisnību. Tāpēc nekad nesmejies par tiem, kuri tur Torņakalnā raud! Es saprotu, ka manas izredzes sodīt slepkavu ir ārkārtīgi niecīgas. Visticamāk - nekādas. Un taisnība nekad neuzvarēs. Tas, protams, ir ļoti skumji, taču tas man neaizliedz sevī tomēr uzturēt naida dzirksti un kaut visniecīgāko cerību…

-   Es kaut kur esmu lasījis par cilvēkiem ar uzmācīgām idejām… Varbūt tu esi slims? - Oskars tāds kā nobažījies jautāja.

Vēlreiz rūgti iesmējos un strauji izdzēru konjaka glāzi.

-   Oskar, Oskar! - nožēlas pilns teicu. - Vai tad tu nezini, ka cilvēki šai pasaulē kaut ko vērtīgu izdara un panāk, vienīgi pateicoties uzmācīgām idejām?

-   Zinu, - Oskars sacīja. - Vari šādā garā turpināt! Tikai pateicoties šizofrēniķiem ir radīti visizcilākie dzejas, mākslas un mūzikas šedevri! Bet vai tomēr mums nebūtu labāk aizmirst, kas kādreiz ir noticis, un sagaidīt rītdienu, dzīvojot tikai šodienā? Un tad nevienam, stāvot dzelzceļa uzbēruma malā, nebūtu jāraud par iznīcināto jaunību, izpostīto ģimenes dzīvi un bojā aizgājušajiem bērniem! Un tev pašam diendienā vairs nebūtu jāatceras Vitas šaušalīgā bojā eja! To noteikti kādā no savām greizsirdības lēkmēm smalki nostrādāja tas viņas drošībnieks, tā ka tev, Ričard, ir pēdējais laiks pārstāt bendēt savu dzīvi un beidzot sākt par to priecāties un pilniem malkiem baudīt! Paskaties uz Lindu! Vai nav gards kumosiņš? Ko tu te muļļājies ar tām lašmaizītēm? Paņem Lindu, un pasaule uzreiz kļūs gaišāka!

Es lēnām pagriezu galvu uz skatuves pusi un redzēju, kā Linda, beigusi dziedāt, vairākas reizes paklanījās, tikpat draiski kā pirmīt noskrēja lejā un apsēdās pie galdiņa, kur, kā jau reiz bija redzēts, atkal sēdēja melnmatainā sieviete ar rētu pāri labajam vaigam. Šoreiz gan viņa savus garos matus bija sakārtojusi tā, ka tie gandrīz vai pilnībā aizsedza sejas labo pusi un rēta nebija redzama.

Pēc brīža pie restorāna ieejas izcēlās liels troksnis, tur strīdējās vairāki iereibuši cilvēki, Oskars piecēlās un aizsteidzās noskaidrot nesaskaņu cēloni.

Vel pēc brīža redzēju, kā no sava galdiņa pieceļas Linda un kā gaišs un apburošs sapnis nostājas man blakus.

-   Labvakar, Lanska kungs! - viņa smaidot mani uzrunāja. - Vai jums nekas nebūtu pretim..?

-   Nē, nekas, Linda, - es sacīju, ar roku parādīdams uz atbrīvojošos krēslu. - Sēdies! Ja gribi ar mani runāt, tad, lūdzu - uzrunā mani uz tu un sauc par Ričardu!

-   Es domāju, ka esat briesmīgi smalks kungs…

-   Esmu jau arī.

-   Tātad, jūsuprāt, pietiekami smalka neesmu es…

-   Izbeidz, Linda! - diezgan skarbi sacīju. - Kāda velna pēc mums te jāmāžojas? Ja tu krogā pati nāc klāt, vēlies uzturēties manā sabiedrībā un es tevi neraidu prom… Tātad viss kārtībā. Mēs abi gribam, lai tieši tā arī notiktu. Un vispār… Ja cilvēki cits pret citu izturētos vienkāršāk, mūsu dzīve kļūtu daudz labāka. Siltāka un - varētu pat teikt - daudz cilvēciskāka.

-   Labi, ka par manu uzbāzību neapvainojies, - Linda tīri priecīga sacīja. - Tu vienmēr izskaties tāds nepieejams un ļoti lecīgs. Atceros, tu vienreiz mani jau atraidīji. Kas tagad ir mainījies?

-   Tas bija ļoti sen, un tagad mainījies ir viss, - es sacīju. - Tu pati, es un visa dzīve.

-   Oskars man teica…

-  Jā, Linda, viss pareizi! Tās sievietes, kuras dēļ es tev toreiz atteicu, vairs nav…

-   Man ir patiesi žēl.

-       Nevajag izlikties! Nekāda žēluma tev par to, protams, nav, - es teicu. - Taču tik un tā - paldies!

-   Tu viņu ļoti mīlēji? - Linda jautāja.

-        Linda, nevajag! - es palūdzu. - Krogā par mīlestību nerunā! Turklāt… Kas tev no tā, vai es viņu mīlēju vai nemīlēju?

-        Tomēr… mazliet, - Linda sacīja. - Es uz tevi skatos jau sen! Jā! Tu man patīc. Oskars mani gan kādreiz brīdināja… Ja tikai pamēģināšot tev tuvoties, viņš panākšot, lai es šai restorānā vairs kāju nespertu!

-        Nebaidies! - es teicu. - Tagad Oskars savu nostāju ir kardināli mainījis.

-   Bet tu?

-   Es arī. Ko tu dzersi?

-   Kaut ko vieglu. Man vēl jānodzied dažas dziesmiņas.

-   Tu esi kļuvusi profesionāle?

-       Nē. Joprojām strādāju televīzijā. Jā, starp citu, vai tad tu televīziju neskaties?

-       Tā, mazliet, - es atbildēju. - Galvenokārt ziņas un dokumentālas pārraides.

-   Un, protams, noteikti arī "Kriminālo informāciju"?

-   Nē, tieši to visretāk.

-   Kāpēc?

-        Tāpēc, ka es tāpat zinu, kas notiek kriminālajā pasaulē.

-  Joprojām strādā policijā?

-Jā.

-       Vai tagad jau esi kļuvis liels priekšnieks? Esi pulkvedis, varbūt pat ģenerālis?

-       Nē, Linda, nekāds priekšnieks neesmu, - sacīju. - Nekad arī neesmu gribējis būt.

-       Stipri šaubos, - Linda sacīja. - Parasti tā apgalvo tikai neveiksminieki.

-   Vai es pēc tāda izskatos?

-        Atvainojos, Ričard! Tu izskaties kā šīs pasaules uzvarētājs!

-        Tu, lūdzu, nepārcenties! - es viņai teicu. - Tu varēsi mani dabūt arī bez šādiem slavinājumiem! Vienkārši jau

- Labvakar, Lanska kungs! - viņa smaidot mani uzrunāja.

- Vai jums nekas nebūtu pretim..?

pirms daudziem gadiem… Radās tāda dzīves situācija… Es nolēmu nekādu karjera netaisīt, bet savu mūžu veltīt…

Domīgs apklusu. Linda uz mani ātri paskatījās, viņas acīs mirdzēja neslēpta interese.

-  Acīmredzot mīlestība tā nevarēja būt, - viņa tāda kā apbēdināta sacīja. - Kam tad vēl, ja ne mīlestībai, ir vērts ziedot mūžu?

Es iesmējos.

Viesmīlis klusēdams atnesa dzeramos, uzkodas un atkal aizgāja.

-  Tu, Linda, esi forša sieviete, - es teicu. - Tu esi skaista, iekārojama un, iespējams, arī gudra. Un tas ir labi, ja tu kā dzīves lielāko vērtību pirmajā vietā liec mīlestību. Brīnišķīgi! Taču bez mīlestības cilvēki un dzīve mūsos rada arī naidu. Lieki atgādināt - daudz biežāk nekā mīļumu.

-  Ričard… - Linda acīmredzami samulsa. - Man ir grūti noticēt… Tu visus šos gadus dzīvo ar naidu?

-   Ne gluži, - es atbildēju. - Pēc sievas nāves es dzīvoju, ja tā var sacīt, ar vēlmi īstenot jau tūkstoš gadus pastāvošus taisnības principus.

Linda lēnām izdzēra rubīnsarkana spāņu vīna glāzi, tad nopietna paskatījās uz mani.

-   Ričard Lanski, - viņa klusi mani uzrunāja. - Tu zini, kas ir taisnība?

Piekrītoši pamāju un aizsmēķēju cigareti.

-   Zinu, - es teicu. - Cilvēkiem izpratne par taisnīgumu ir ļoti dažāda. Tomēr pastāv kāds Absolūtās Taisnības Likums. Un tas savā būtībā ir ļoti vienkāršs un visiem saprotams - ļaunums vienmēr ir jāsoda! Ja to neizdara cilvēks, tad galu galā jebkuru ļaunuma darītāju soda kādi augstāki spēki. Taču tas ir neizbēgami.

Abi krietnu laiku nopietni klusējām. Tad Linda koķeti pasmaidīja un izskatījās tik valdzinoša, ka pašam uz sevi uznāca dusmas. Tepat rokas stiepiena attālumā sēž sieviete, kuras gaišajā galviņā droši vien spraigi rit domas par iespējamo seksu, nevis interesē mani uzskati par atriebību, naidu un ļaunuma sodīšanu.

-       Ko tu šovakar dari? - es painteresējos. - Tev pēc kroga slēgšanas tūlīt jāskrien uz mājām pie vīra un bērniem?

-        Nē, - Linda atbildēja. - Mans vīrs strādā Vācijā. Ik pēc pusgada atbrauc pie manis, tad veselu nedēļu krietni izmīlamies, un viņš atkal drāžas prom.

-   Un tas viss? - jutos nedaudz pārsteigts.

-   Ko tu vēl gribēji?

-   Es neko. Brīnos, ka tu neko vairāk negribi.

-        Tas, ko viņš man dod, ir ļoti daudz, - Linda sacīja. - Bez tam viņš vēl regulāri sūta naudu un bērniem dāvanas. Pagājušo reizi pat atstūrēja un man uzdāvināja tikai divus gadus vecu Audi A6. Supermašīna!

Tad nu gan tev viņu diez vai vajadzētu krāpt, es nodomāju. Bet lai taču viņa dara, ko grib! Varbūt Vācijā viņas vīram arī ir mīļākā. Bez tam sievietei nekad nedrīkst atgādināt, ka viņa dara kaut ko nepareizu! Dies', pasarg! Viņām taču vienmēr ir taisnība! Un, ja sieviete bez vīra vēlas vēl kādu citu vīrieti, tad acīmredzot viņai - kā miesiski, tā garīgi - tas arī ir nepieciešams.

Mazliet vēlāk Linda, visvisādi izlocījusi savu slaido ķermeni un kārdinošo dibentiņu, nodziedāja vēl divas dziesmas, publika vētraini aplaudēja un neslēpa sajūsmu. Arī pati dziedātāja ar savu uzstāšanos jutās apmierināta, nedaudz aizelsusies atkal apsēdās man blakus un ātri iztukšoja vēl vienu glāzi vīna.

-   Tev patika? - viņa tūlīt painteresējās.

-       Tu biji nepārspējama! - es teicu, lai gan gluži tā nedomāju. - Tu droši varētu dziedāt arī kaut kur citur.

-   Kur? - Linda ar interesi jautāja. - Operā vai?

-        Nezinu, - paraustīju plecus. - Balss tev patiešām ir laba.

-  Es jau tev teicu. Dziedāšana ir tikai mans vaļasprieks.

-   Kur pašlaik ir tavs bērns?

-   Mājās.

-   Viens?

-   Ar vecmāmiņu. Man par meitu nav jāuztraucas.

-   Tu vispār par kaut ko uztraucies?

-        Protams! Pašlaik, piemēram, es ļoti uztraucos, ko tu ar mani darīsi un vai vispār kaut ko gribēsi darīt?

-        Gribēšu, Linda! - es apsolīju. - Kur tu dzīvo? Tepat Jūrmalā vai Rīgā?

-       Agrāk dzīvoju Jūrmalā. Bulduros. Tagad Rīgā. Centrā, Blaumaņa ielā.

-        Tur Blaumanis esot sacerējis sirdsšķīstās Kristīnes tēlu, - es nez kāpēc pateicu. Varbūt tai mirklī no manas zemapziņas dzīlēm pēkšņi iznira Vita?

-        Es arī esmu sirdsšķīsta, - Linda sacīja. - Ja tu par to šaubies, tad varu pateikt, ka sieviešu sirdīm un dvēselēm ir ļoti maz sakara ar to, kas mums atrodas nedaudz zemāk.

Varbūt, ka tā arī ir, nodomāju. Nav nekādas jēgas strīdēties. It sevišķi jau tad, kad tu savu nolūkoto sievieti esi paredzējis tikai vienai vai dažām naktīm.

Lēnām pagriezu galvu sāņus, paskatījos uz dejotājiem un ieraudzīju arī melnmataino sievieti ar rētu uz vaiga. Viņai bija sudrabains, piegulošs vakartērps, un ar šo apģērbu, augumu un liktenīgās sievietes suģestējošo skatienu viņa atgādināja pasaulslaveno kinoaktrisi Marlēnu Dītrihu.

-        Paklau, Linda! - atkal vērsos pie savas galda biedres. - Vai redzi to melnmataino dāmu sudraba kleitā?

-   Redzu. Vai iepatikās?

-   Tu viņu pazīsti?

-   Bez šaubām!

-   Kas viņa tāda ir?

-   Tu gribi zināt viņas profesiju?

-   Arī to, - es atbildēju. - Bet tā, vispārīgi.

-       Viņa ir māksliniece, - Linda paskaidroja. - Mēs kopā mācījāmies vidusskolā un esam draudzenes.

-   Kāds viņai vārds, uzvārds?

-   Liāna Fogelšteina.

-   Žīdiete?

-   Viņai vīrs bija ebrejs.

-   Tagad vairs ne?

-   Viņš aizbrauca uz Izraēlu.

-   Šī Liāna Fogelšteina ir laba māksliniece?

-   Pat ļoti! Vai tad tev viņas vārds neko neizsaka?

-   Pilnīgi neko.

-       Tad tu esi totāli neizglītots cilvēks! Ričard! Viņa izstādās pat ārzemēs!

-   Ļoti jauki! - es teicu. - No kā viņai tā rēta uz sejas?

-        Tas ir garš un diezgan baigs stāsts, - Linda atbildēja. - To es tev pastāstīšu citreiz.

-        Labi, - domīgs piekritu. - Sieviete ar rētu - tas nudien nav ikdienišķi. Bet ko mēs? Varbūt arī vēlies dejot?

-   Nē! - Linda iesmējās. - Es gribu pavisam ko citu!

-       Ko tad darām? - prasīju. - Braucam pie tevis vai ejam pie manis?

-   Ja tas tev nesagādā problēmas… Tad labāk pie tevis.

-        Labi! - es teicu un piecēlos. - Neko līdzi neņemsim. Man alkohols ir mājās.

Kad izgājām uz ielas, neviena zvaigzne nespīdēja. Debesis bija apmākušās, un tūlīt arī sāka līt silts vasaras lietutiņš.

15. nodaļa

Es neko nebiju aizmirsis.

Pēc vairākām ar Lindu kopīgi pavadītām naktīm, vienlaikus ar savādi uzmācīgiem sirdsapziņas pārmetumiem, man vienmēr iztēlē parādījās Vita. Viņa reizēm pārmetoši, bet tomēr arī tā kā saprotoši skatījās uz mani, gandrīz vai ar varu likdama atcerēties mūsu kopības skaistākās dienas…

Tātad es ar to Lindu neko nedrīkstu darīt, nodomāju, bet… nespēju.

No Lindas neatteicos. Nemēģināju arī īpaši iedziļināties viņas attiecībās ar vīru, lai gan ne reizi vien viņa izteicās, ka vīru nemīlot, viņš esot rupjš, nesavaldīgs un ārkārtīgi greizsirdīgs.

"Nekad nesaejies ar sievieti, kurai jau ir mīļākais vai vīrs!" mani savā laikā bieži brīdināja tēvs. Un viņam bija simtprocentīga taisnība! Par to liecināja ne tikai daudzās

tiesas prāvas, kurās bieži piedalījos gan kā ieinteresēts klausītājs, gan kā attiecīgā tiesas procesa gala rezultāta noslēdzējs, bet arī mana paša rūgtā dzīves pieredze. Tā uzreiz brīdināja, ka arī šis mūsu pusslepenais mīlas sakars var beigties ne visai labi vai pat traģiski.

Bet es par to nedomāju. Gluži vienkārši - negribējās domāt, toties arvien jūtamāk un sāpīgāk atmiņa jo bieži lika atcerēties Vitu un to, ko man vēl nebija izdevies izdarīt.

Es vēl nebiju ne atradis, ne sodījis Vitas slepkavu.

Paradoksālā kārtā satikšanās ar Lindu lika nevis aizmirst pagātni, bet tieši otrādi - asi un smagi atgādināja par manu it kā jau piemirsušos pienākumu un doto solījumu…

"Tu, Vita, varēsi gulēt mierīgi tikai pēc tam, kad kaut kur smirdīgā atkritumu izgāztuvē gulēs tavs gļēvais slepkava…"

Kādu dienu pie manis dārzā ienāca senais draugs un kaimiņš, bijušais iekšlietu ministra vietnieks, atvaļinātais ģenerālis Ēvalds Branks un, smagi nopūzdamies, apsēdās blakus.

Jau pirms vairākiem gadiem Ēvalds ar godu tika izvadīts pensijā, pēc tam kādu laiku strādāja par kriminālpolicijas priekšnieka padomnieku, bet tagad uz pusslodzi piepelnījās Policijas akadēmijā, aizraujoši lasīdams lekcijas interesantajā kriminālistikas vēsturē.

-   Ko tik smagi els? - es jautāju.

-   Sirds… - Ēvalds paskaidroja. - Kā tev? Viss kārtībā?

-  Iztikt var, - atbildēju. - Lai gan dažreiz jūtu, ka nervi pamazām iet čupā.

-   Tu domā - darba dēļ?

-   Tā ir, - es apstiprināju. - Lai gan pieredze ir liela un pret tiem izdzimteņiem jau krietnu laiku vairs nejūtu tik dedzinošu naidu kā sākumā, tomēr savu iespaidu uz psihi tas tomēr ir atstājis.

-  Vai tāpēc tu pēdējā laikā diezgan regulāri pie sevis ved kādu sievieti? - Ēvalds painteresējās.

-   Vai esi manījis?

-        Protams! - viņš iesmējās. - Kā nekā es tomēr esmu bijušais policists!

-   Tu biji un esi kaut kas daudz vairāk, - es pateicu.

-        Nē, Ričard! - Ēvalds strupi atmeta ar roku. - Kādreiz… varbūt. Bet es nenožēloju, ka viss ir noticis tieši tā, kā tas ir noticis. Jūtos, kā tagad pieņemts teikt, komfortabli un esmu apmierināts. Man ir laba sieva, labi bērni, labi mazbērni, laba māja, laba pensija un labs darbs. Atšķirībā no tevis, es vairs nealkstu arī nekādus mīlas piedzīvojumus. Starp citu, kas viņa tāda ir?

-        Televīzijā strādā par žurnālisti, - es atbildēju. - Bet nekāda spožā zvaigzne tur nav. Vēl piestrādā mūsu pašu Korso par dziedātāju un ir stipri nojūgusies uz seksu.

-   Vai viņai vīra nav?

-Ir.

-   Kāpēc neko nedara?

-   Šad tad jau darot. Bet ilgstoši uzturas Vācijā.

-   Tas tev ir nopietni? - Ēvalds jautāja.

-        Kā lai to saka… - domīgs novilku. - Primārais, protams, ir sekss kā tāds. Taču pēdējā laikā jūtu…

-         Labāk jau nejūti! - Ēvalds sparīgi deva padomu. - Mīlestība atnes tikai nelaimi!

-        Bet tu labāk nemuldi! - teicu es. - Tev taču mīlestība ir atnesusi laimi!

Ēvalds iesmējās un apmierināts piekrītoši pamāja.

-   Gribi mēģināt vēlreiz? - viņš vaicāja.

-        Nezinu, vai tikšu līdz tādām jūtām, kādas bija pret Vitu. Bet it kā jau nebūtu slikti. Galu galā gadi iet un dzīve pamazām no kalniņa jau ripo lejup…

-        Patiešām, - Ēvalds domīgs piekrita. - Vita bija brīnišķīga! Žēl, ka toreiz to nelieti tā arī neizdevās noķert.

-   Es vēl cerības neesmu atmetis, - pateicu.

Ēvalds nedaudz pārsteigts uz mani paskatījās, tad novērsās.

-        Tu tiešām vēl ceri viņu atrast un… sodīt? - Ēvalds jautāja.

-        Jā, - apstiprināju. - Skaidri apzinos, ka viņu noķert man var palīdzēt vienīgi pārsteidzošs brīnums vai kāda

pilnīgi negaidīta nejaušība. Un tomēr. Es šo brīnumu vai nejaušību gaidu jau gadiem ilgi. Tu pats redzi - man joprojām nav ne sievas, ne bērnu. Dārzs pamazām aizaug, māja ar katru dienu kļūst aukstāka, bet es vecāks. Skumji. Bet tas, kas man visu to atņēma… Viņš dzīvo! Tu saproti, Ēvald? Tas mērglis noteikti joprojām ir sveiks un vesels un bauda dzīvi!

-   Ričard! - Ēvalds sacīja. - Rīt Augstākajā tiesā sāksies prāva pret kādu nežēlīgu slepkavu. Viņš ir diezgan primitīvs vecis ar iesauku Terminators, īstajā vārdā Vladimirs Kuzmins. Lai gan šaubos, vai tiesa viņam piespriedīs nāvessodu, tomēr aizej un paklausies! Pēc tam ar viņu aprunājies!

-   Ko viņš ir izdarījis?

-  Viņš greizsirdības lēkmē nežēlīgā kārtā ir nositis sievu. Tādiem psihopātiem un alkoholiķiem tas ir gandrīz vai tradicionāli. Taču arī viņa nav bijusi nekāda svētā. Dzērāja un pie katras izdevības patiešām šāvusi pa kreisi.

-   Paklau, Ēvald! - es drūmā balsī sacīju. - Vai tas vīriešiem kaut kādā veidā nav iedzimts - slānīt sievas, līdz beigu beigās nosit? Es šai rīcībā nesaskatu ne mazāko jēgu, un to dzirdēt man ir apnicis līdz fiziskam nelabumam!

-   Cilvēka dzīve vispār ir pilna visdažādāko nejēdzību, - Ēvalds atgādināja. - Varbūt nekāda jēga nav arī tam, ko mēs šeit runājam! Taču cerēsim, ka tas tā tomēr nebūs. Tāpēc atgriežamies pie Terminatora! Viņš savu vainu neatzīst. Noliedz visu pilnībā. Tas nu būtu saprotams, bet ne tāpēc viņš mums ir interesants. Šis milzīga auguma subjekts savā laikā esot bijis traks autobraucējs. Tiesības jau sen nodzertas un uz mūžu atņemtas. Trīs reizes sēdējis par cilvēku sabraukšanu. Bet cik viņš, iespējams, ir sabrau- cis, ko neviens nezina, izņemot viņu pašu? Tāpēc aprunājies! Varbūt kādā vājuma brīdī viņš pēkšņi atzīstas… Jā, kāpēc gan lai tieši viņš toreiz nebūtu notriecis Vitu?

Ilgi klusēju, līdz piekrītoši pamāju.

-   Labi, Ēvald! Paldies! Es noteikti aiziešu. Varbūt beidzot man paveiksies.

-  Mēģināsim cerēt, - Ēvalds teica. - Ja nu tā, tad, Ričard, uzzinājis īsto vainīgo, tu beidzot tiktu vaļā no tā drausmīgā dvēseles smaguma, kas tevi visus šos gadus ir mocījis un nav ļāvis pilnvērtīgi dzīvot. Tu beidzot kļūtu brīvs.

-   Diez vai, - domīgs pašūpoju galvu. - Es brīvs kļūšu nevis tad, kad uzzināšu Vitas slepkavas vārdu, bet gan tad, kad viņš tiks iznīcināts.

-   Ņemot vērā Eiropas Savienības spiedienu uz mūsu valdību, tiesa nez vai viņam nāvessodu piespriedīs.

-   Iztiksim! - es pateicu. - Nāvessods viņam ir jau pasludināts sen! Tai dienā, kad, iegājis morgā, ieraudzīju Vitu. Tā ka tagad ir atlikušas tikai dažas tīri tehniskas darbības.

Ēvalds strauji pagriezās, satvēra manu roku un ļoti nopietni ieskatījās acīs.

-   Un ja nu patiešām izrādīsies, ka tas Terminators ir vainīgs?… - Ēvaldam pat nedaudz iedrebējās balss.

-  Tiesa viņu sievas nobendēšanā varētu pat attaisnot, - es sacīju. - Man tas nebūtu svarīgi. Bet, ja izrādīsies, ka viņš ir vainīgs Vitas nāvē…

Cieši savilku pirkstus dūrē, un gar acīm nozibēja kaut kas melns un nepatīkams.

-   Pierādīt tu tik un tā neko vairs nevarēsi! - Ēvalds atgādināja.

-   Man nekas nebūs jāpierāda, - es atbildēju. - Priekš kam? Es viņu turpat kamerā ņemšu un nošaušu… Pavisam mierīgi. Un beidzot jau sen apnikušais dzīvības, nāves un atriebības teātris būs beidzies. Vergs tiks palaists brīvībā, un Jēzus Kristus pie sava krusta divtūkstoš gadu laikā varbūt pirmo reizi pasmaidīs…

Uz tiesu negāju. Visi šie trulo slepkavu procesi man jau sāka riebties. Aizgāju tikai uz sprieduma pasludināšanu. Taču Terminatoru satikt vēlējos. Mūsu humānā tiesa viņu, protams, par neparasti cietsirdīgi izdarītu sievietes nogalināšanu notiesāja tikai uz astoņiem brīvības atņemšanas gadiem…

Izdzirdot šo spriedumu, noslepkavotās sievietes vecāki sašutumā kliedza un tiesu, kopā ar notiesāto, skaļi nolādēja. Mūsu humānisti un cilvēku tiesību aizstāvji atkal varēja priecāties un kārtējo reizi justies dvēseliski labāk, apzinoties, ka kārtējais debilais, prātu jau sen nodzērušais cietsirdīgais slepkava turpinās dzīvot un gardi ēst gan par jūsu, gan mūsu naudu sarūpēto maizi…

Apmēram pēc nedēļas, kad Terminatoru, īstajā vārdā Vladimiru Kuzminu, jau gatavoja etapēšanai uz Jelgavas cietumu, es ar viņu satikos nevis kādā no drūmajām nā- vinieku kamerām, kā biju pieradis, bet gan gaišajā un ērti iekārtotajā tikšanās telpā, kur notiesātie parasti satikās ar saviem tuviniekiem.

Jutos pat tā kā uztraucies. Lai gan šis ieslodzītais nebija notiesāts uz nāvi, viņš, ņemot vērā manas personiskās intereses, šķita daudz vajadzīgāks sarunai, nekā visi iepriekšējie kopā.

Jau kuro reizi atsaucot atmiņā neseno sarunu ar Ēvaldu Branku, ļoti gribējās cerēt, ka tieši viņš - šis nežēlīgais Terminators - izrādīsies Vitas slepkava…

Iespējams, šai manai, neatlaidīgajai un tik ilgus gadus morāli nomācošajai vēlmei par katra cenu tomēr atrast un sodīt Vitas bendētāju piemita kaut kas nedabisks, varbūt pat patoloģisks un sen jau vairs nevajadzīgs, taču manā apziņā nebija atrodams nekas tāds, kas mani spētu apturēt, kas vismaz reizi būtu spalgi uzkliedzis un mēģinājis pārliecināt: "Viss, Ričard! Beidzot atjēdzies un atkāpies! Laiks ir savu padarījis. Jūtas notrulinājušās. Atmiņas kļuvušas bālākas un nav vairs tik smeldzīgas kā agrāk. Un arī pati Vita… Tāla un jau nodzisusi zvaigzne. Sagrābsti tās pelnus, ieber sudraba traukā, noliec uz televizora un, kad tur nav ko redzēt, paraugies uz to! Vitai jau vairs nav vajadzīgs nekāds atmaksas rituāls! Varbūt tagad viņai vairāk nepieciešams tieši miers un tava klusā atmiņa."

Sava prāta retajos apgaismības brīžos es to visu sapratu un tam pilnībā piekritu. Turklāt… Ilgus gadus kā oficiāla tiesībsargājošo struktūra amatpersona iznīcinot augstākajam soda mēram pakļautos visdažādākā ranga un

Izdzirdot spriedumu, noslepkavotās sievietes vecāki sašutumā kliedza un tiesu, kopā ar notiesāto,

skaļi nolādēja.

samaitātības pakāpes slepkavas, kuros jau sen bija apdzi- susi jebkāda cilvēcības dzirksts, es, kaut netieši, jau it kā biju apmierinājis dvēseles un personīgā es prasību šādiem izdzimteņiem atmaksāt arī par Vitas nežēlīgo nāvi.

Un tomēr. Jutu un sapratu, ka mana nelokāmā vēlēšanās atriebties nevis slepkavām vispār, bet gan tieši konkrētajam Vitas nāves vaininiekam, ir daudz stiprāka, morālā ziņā nesalīdzināmi augstāka un manai sirdsapziņai nepieciešamāka par visiem veselā saprāta apsvērumiem.

Neizslēdzu, ka tā varbūt tiešām bija kāda savdabīga un ļoti ieilgusi manas psihes perversija, bet tikpat iespējams, ka tā vienkārši bija normāla cilvēka gluži normāla reakcija uz ļoti tuva cilvēka noslepkavošanu.

Un pagājušajam laikam te nebija nekādas nozīmes.

Nozīme bija tikai pašam vardarbības faktam.

Notiesātais Kuzmins, savas mātes vai kāda cita radinieka vietā pēkšņi ieraudzījis mani - pilnīgi svešu cilvēku -, manāmi apmulsa, pēc tam ar interesi noskatīja no galvas līdz kājām.

-   Sveiks! - es teicu. - Jūties mazliet pārsteigts?

-        Nu tā, - Kuzmins paraustīja plecus. - Es tevi ievēroju tiesas pēdējā dienā. Esi žurnālists?

-   Nē, - es atbildēju.

-        Kas tad? - notiesātais ziņkāri prasīja. - Varbūt esi viens no manas sievas bijušajiem mīļākajiem?

-       Nu, ko tu! - iesmējos. - Es parasti izvēlos labākas sievietes!

-        Principā arī Marina nebija zemē metama, - Kuzmins nogrozīja galvu. - Vienīgi tā trakā dzeršana… Tu pats dzer?

-   Šad tad.

-        Tad tev vajadzētu zināt, kādus mēslus dzērumā var sastrādāt!

-   Tas ir ļoti individuāli.

-       Protams, - Kuzmins piekrita, tad, krietnu laiciņu klusējis, prasīja: - Ja neesi žurnālists… Kas tad?

-  Vai tas tev ir svarīgi?

-        Ne īpaši, - viņš atbildēja. - Tādā gadījumā, ko tu no manis gribi?

-   Savulaik strādāju par sevišķi svarīgu lietu izmeklētāju, - paskaidroju. - Izmeklēju slepkavības, izvarošanas, kas beidzās ar cietušās nāvi, bruņotas laupīšanas… Un neesmu beidzis brīnīties, kā vīrietis spēj tik mežonīgi izturēties pret sievieti… Vienalga, vai viņa ļaundarim ir sveša vai pazīstama; vienalga, vai viņa ir godīga vai pēdējā maita! Vienalga! Viņa tomēr ir sieviete! Kāpēc tādi kā tu šo būtiski svarīgo atšķirību nekad nepamana?

-   Kā tad nu ne! - Kuzmins iesaucās un paskatījās uz mani ar dziļu nicinājumu. - Izmeklētājs… Bet stulbs kā akmens stabs! Tieši tāpēc, ka mēs šo atšķirību redzam, viss arī notiek! Tu patiešām esi pārliecināts, ka sieviete ir… cilvēks?!

Tagad ar dziļu un atklātu nicinājumu uz viņu paskatījos es.

-   Tu jau gan esi, vai ne? - es jautāju. - Terminators, kurš vis neveic cēlus varoņdarbus, bet fizisko spēku pārpilnībā mežonīgi nogalina vāju sievieti! Tu ar to lepojies?

-   Nē, - Kuzmins, kļuvis drūms, atbildēja. - Bet tu, izmeklētāj, kaut arī uzskati sevi par ļoti gudru, tomēr nezini pavisam vienkāršas lietas! Ja, piemēram, starp tevi un mani ir starpība, tad starpība ir arī starp sievietēm! Jā, ir godīgās, skaistās, gudrās un labās! Tur nav ko strīdēties! Bet ir taču arī stulbās, sliktās un izlaidīgās! Vai tava sieva tevi nekrāpj?

-  Nē, - es atbildēju. - Mēs kopā nodzīvojām tikai nepilnu gadu.

-    Nu redzi! - Kuzmins turpat vai priecīgs iesaucās. - Būtu nodzīvojuši desmit, viņa būtu krāpusi tevi, bet tu viņu!

-   Iespējams, - es piekritu, - taču tāpēc es viņu nenogalinātu! Klausies! Es, pašķirstījis tavu krimināllietu, atradu, ka tu trīs reizes esi sodīts par noziegumiem, kas agrāk, vēl tavā plaukstošajā jaunībā, ir izdarīti, trakā ātrumā piedzērušam braucot ar automašīnu. Vai tā ir?

-   Tā ir, - Kuzmins nenoliedza.

-  Vienreiz uz Siguldas šosejas tu esi notriecis velosipēdistu, Rīgā divreiz smagi traumējis gājējus, bet Jūrmalā sabraucis sievieti. Vai tu vienmēr ar mašīnu esi braucis vienīgi piedzēries?

-  Nē, ne vienmēr, - Kuzmins atbildēja. - Bet tā kaut kā sanāca.

-   Uz Jūrmalu brauci bieži?

-     Neteiksim, ka bieži… - Kuzmins gurdeni sacīja. - Mellužos dzīvoja mans draugs. Vel pirms apprecējos ar Marinu. Bet Marekam bija draudzene Alla. Tīri forša meitene. Kad bijām sadzērušies, tad parasti trijatā arī mīlējāmies.

-   Kuzmin, paklausies! - stipri uztraucies teicu un pieliecos viņam tuvāk. - Es ļoti gribētu, lai tu šoreiz būtu maksimāli atklāts! Ne tā kā tiesā! Savukārt es pacentīšos būt pret tevi godīgs, cik nu tas vispār iespējams. Par izmeklētāju jau sen vairs nestrādāju. Bet tu par tiem iepriekšējiem nodarījumiem savu sodu jau esi izcietis. Tātad tur viss ir kārtībā. Viss kārtībā ir arī tad, ja esi sabraucis vēl kādu cilvēku, bet milicija toreiz nav atklājusi. Tam jau sen ir iestājies likumā paredzētais noilgums, un tev par to šodien nekas nedraud. Juridiski tu esi nesodāms. Tāpēc…

Man pēkšņi aizķērās balss, un es sāku klepot. Biju pārlieku uztraucies. Vēl nekad nebiju nonācis tik tuvu Vitas nāves varbūtējam atrisinājumam.

-  Kuzmin, pasaki, lūdzu, godīgi! Vai tu Jūrmalā vēl kādu reizi neesi sabraucis cilvēku? Piemēram sievieti… Mellužos?

Kuzmins ilgi domāja un man uzreiz kļuva skaidrs, ka viņš to patiešām ir izdarījis. Vienīgi pašlaik baidās atzīties, jo, ej nu sazini, kādi nolūki šo bijušo izmeklētāju patiesībā vada…

-   Kāpēc tev to vajag zināt? - Kuzmins klusi pajautāja.

-  Man to savā laikā lūdza uzzināt labākais draugs, - es paskaidroju. - Notriektā sieviete bija viņa māsa. Tagad draugs ir jau miris, bet viņa lūgums tā arī palicis neizpildīts. Ja vari, lūdzu, palīdzi!

-  Es palīdzēšu, bet pēc tam man piemetīs klāt vēl dažus gadus! - viņš iesaucās.

-   Tas jau vairs nav pierādāms, - es atgādināju.

-   Tas gan, - Kuzmins, mirkli padomājis, piekrita. - Vai toreiz tā sieviete nomira?

-   Diemžēl.

-   Es jau tā domāju, - Kuzmins smagi pašūpoja galvu. - Trieciens bija pamatīgs.

-    Kur un kad tas notika? - ar sausu muti prasīju un jutu, ka sirds sāk skriet ātrāk.

-  Netālu no Dzintaru koncertzāles, - Kuzmins sāka stāstīt. - Gadu neatminos. Bija ziema. To atceros. Toreiz ar Allu braucu pie Mareka, bet tai pagriezienā, kas ved uz Jūras ielu… Mašīnu baigi sameta, un pēkšņi parādījās sieviete. Neko nesapratu, neko daudz neredzēju, tikai pamanīju, ka viņai mugurā melns kažoks. Droši vien tāpēc, ka sniegs bija balts… Es gribēju apstāties un sievieti aizvest pie ārsta. Blakus atradās kaut kāda sanatorija, bet Alla bailēs sāka kliegt un pierunāja mani braukt tālāk.

Jutu, ka pirmīt uznākušais satraukums pamazām norimst.

-   Vai tu skaidri atceries, ka tas notika tieši tur - pie Dzintaru koncertzāles?

-   Jā, - Kuzmins apstiprināja. - Skaidra lieta! Kad tur braucām, Alla vēl teica, ka nebūtu slikti aiziet uz Raikina koncertu.

-  Vai tu skaidri atceries, ka toreiz bija ziema? - turpināju iztaujāt. - Varbūt tas tomēr notika vasarā un nevis Dzintaros, bet Mellužos?

-   Nē, izmeklētāji - Kuzmins, gandrīz vai apvainojies, sita dūri pie krūts. - Viss bija taisni tā, kā es teicu!

Te tomēr kaut kas īsti neklapē, nodomāju. Raikins parasti uz Jūrmalu brauca atpūsties vasarās un tad pie reizes Dzintaros sniedza ari kādu koncertu. Bet ziemā?! Diez vai. Kaut kā neatceros. Bet varbūt viņš tomēr kādreiz ieradies arī ziemā? Izslēgt to nevar, taču koncerts tomēr nekādi nevarēja notikt Dzintaru koncertzālē! Tā darbojas tikai vasarās!

-   Kur es varu satikt tavu draugu Mareku?

-   Viņš taču toreiz nebija kopā ar mums! - Kuzmins uz mani atkal paskatījās kā uz pēdējo stulbeni.

-       Vienalga! - es sacīju. - Aizbraukuši pie viņa, jūs taču par notikušo pastāstījāt?

-   Droši vien.

-   Vai viņš vēl joprojām dzīvo Mellužos?

-   Nē, - Kuzmins drūmi pašūpoja galvu. - Jau sen.

-   Kur tad?

-        Jaunciema kapos. Astoņdesmito gadu beigās viņam piesprieda nāvessodu.

Es saspringu. Ja tas atbilda patiesībai, tad es pats viņu būšu nošāvis.

-   Ko viņš bija izdarījis?

-       Bruņots laupīšanas uzbrukums bagātam kooperatīva saimniekam. Taču draņķīgi sanāca, ka bija trīs līķi.

Es šo lietu atcerējos.

-   Tavu draugu sauca Mareks Grantovskis?

-   Tieši tā.

-   Kur tagad atrodas Alla?

-         Nezinu, - Kuzmins vienaldzīgi paraustīja plecus. - Man šķiet, viņa nodzērās.

Jūs nu gan esat jauka publika, ar stipru pretīguma sajūtu nodomāju. Patiešām, visīstākie sabiedrības atkritumi.

Piecēlos un gāju prom. Kārtējo reizi dvēseli pārklāja sāpīgs rūgtums - atkal nekā! Atkal manas Vitas slepkava ir izsprucis sveikā!

Bet nekas, es sevi domās mierināju. Nekas! Varbūt kaut kad tomēr paveiksies. Pašlaik, rādās, man vismaz ir paveicies ar Lindu. Lai gan… Varbūt tikai līdz brīdim, kad pie apvāršņa parādīsies viņas vīrs. Iespējams, tāds pats Terminators kā šis.

16. nodala

Pēc pirmās tikšanās ar Lindu bija pagājuši apmēram divi mēneši. Toreiz no restorāna viņu atvedu pie sevis, nakti pavadījām verandā, bet no rīta, pat nepaēdusi brokastis, Linda skrēja uz staciju. Pulksten astoņos vajadzēja būt jau darbā.

Pēc tam pa reizei pamīlējāmies pludmales kāpās un satikāmies restorānā, kur vienmēr, kad tur bija (dziedāja) Linda, nez kāpēc sēdēja ari sieviete ar rētu, un es jau nodomāju, vai tikai abas dāmas nav lesbietes. Labi padomājot, šī iespējamība tomēr likās apšaubāma. Linda patiešām bija sieviete ar uzkrītoši izteiktu seksualitāti, bet skaisto melnmati bieži pavadīja kāds elegants kungs.

Bet tad Linda pēkšņi pazuda. Ne vairs rādījās restorānā, ne man zvanīja. Sapratu, ka acīmredzot atvaļinājumā atbraucis Lindas vīrs un šobrīd viņai nav iespējas vai, ticamāk, nav arī ne mazākās vēlēšanās satikties vēl ar kādu citu. Nebija pat izslēgts, ka viņas vīrs Vācijā vairs neatgriezīsies, sameklēs darbu tepat Latvijā un mūsu tikko sākušās attiecības būs jāpārtrauc. Vai arī tās jāturpina vēl lielākā slepenībā.

Šādas izredzes mani nepavisam nevilināja. Ja reiz pēc tik ilga pārtraukuma biju uzsācis romānu ar sievieti, kura, starp citu, man ļoti patika, tad vēlējos, lai šīs attiecības būtu normālas un man vai viņai nesagādātu smagas problēmas. Vai nu, vai nu…

Es zināju - ja nopietnas attiecības sāk veidot ar precētu sievieti, tad agri vai vēlu problēmas noteikti radīsies. Tāpēc gandrīz vai skumji nopriecājos par apstākļu sakritību - Linda pazuda tikpat pēkšņi, kā bija parādījusies.

Varbūt tā arī labi, nodomāju. Sazini nu, kā mums tas viss būtu beidzies!

Pagāja vēl dažas dienas, iezvanījās mobilais telefons, un es izdzirdu Lindas skanīgo balsi.

-   Ričards?

-Jā.

-   Šeit Linda.

-   Es tavu balsi neesmu aizmirsis. Kur biji pazudusi?

-   Tepat vien biju, bet…

-Kas?

-   Vai tevi tas interesē? - Linda vaicāja. - Tu par mani uztraucies? Domāji?

-  Jā, - es atbildēju. - Uztraucos un domāju.

-   Kādēļ?

-   Vai tu gribi, lai tev atzīstos mīlestībā?

-        Ričard, nevajag! - Linda palūdza. - Tas tikai radītu liekus sarežģījumus!

-   Man nekādi sarežģījumi nerastos, - es pateicu.

-   Tev jau ir labi, - Linda sacīja. - Tu esi brīvs vīrietis.

-   Vai tev ir radušās problēmas?

-        Nu tā, - Linda it kā sagurusi atbildēja. - Vīrs vakar devās atpakaļ uz Vāciju.

-       Bet tu jau šodien zvani man… Tagad man būtu jājautā tev - kāpēc?

-        Nezinu, vai to var saukt par mīlestību, - Lindai mazliet iedrebējās balss. - Bet tu man esi ellīgi iepaticies! Varbūt tas skanēs mazliet rupji un pārāk atklāti, bet… Es nekādi nespēju aizmirst mūsu trakās mīlēšanās reizes. Vai tu baigi dusmojies, ka tik ilgi nezvanīju?

-        Nē, - es atbildēju. - Kādas man tiesības uz tevi dusmoties? Bet pa reizei nelielas skumjas tomēr uznāca.

-       Es mēģināšu laboties, - Linda pateica. - Tagad uz kādu laiku atkal esmu brīva.

-   Kas notika līdz šodienai?

-        Mēs ar vīru… Viņš mani aizveda brīnišķīgā ceļojumā uz Āfriku. Tunisija, Maroka, Ēģipte… Es to nekad neaizmirsīšu.

-        Vai tādā gadījumā tev nepienāktos iestāties klosterī un pateicībā lūgt Dievu, nevis jau nākamajā dienā pēc vīra aizbraukšanas meklēt mani?

-        Tu gribi lasīt morāli? - Lindas balsī bija skaidri nomanāma neizpratne.

-       Dies, pasarg! - iesaucos. - Es ar tevi labprāt tūlīt atkal iekristu gultā, bet… Varbūt tomēr nevajag?

-       Vajag! - Linda apņēmības pilna atbildēja. - Un kā vēl vajag!

-   Tev tomēr vajadzētu būt vīram ļoti pateicīgai…

-       Ričard! - Lindas balss pēkšņi jūtami pārvērtās. - Lūdzu, nejauksim mūsu attiecībās ne manu vīru, ne manu ģimenes dzīvi! Šīs attiecības ir kaut kas pilnīgi atšķirīgs no tā, kas notiek manās mājās, un tās pieder tikai mums abiem!

-   Labi, - es teicu. - Kāpēc piezvanīji?

-   Nesaprati?

-        Ko no jums, sievietēm, var zināt? Te jums ir labi, te slikti, te mīlat, te atkal ne sevišķi!

-   Es gribu tevi satikt! - Linda paziņoja.

-   Tūlīt?

-   Tu esi aizņemts?

-   Neko īpaši, - atbildēju. - Kur tu esi? Darbā?

-       Man vēl nedēļu ir atvaļinājums, - Linda sacīja. - Sēžu mašīnā un domāju - vai tas Ričards mani beidzot aicinās pie sevis, vai ne?

-       Aicinās! - es teicu. - Atbrauc uz Mellužiem un noliec mašīnu Korso autostāvvietā! Es tevi gaidīšu vai nu tur, vai iekšā.

-   Labi! - Linda piekrita. - Es lidoju!

-       Labāk jau brauc prātīgi! - es teicu. - Tā vēl var iznākt, ka mēs vispār nesatiekamies!

Linda beidza sarunu, un brīdi manās ausīs skanēja tikai dobjš klusums. Pēc tam nedaudz apmulsis nodomāju - kāpēc es viņai liku braukt uz Korso? Vai zemapziņā nozīme bija tam, ka Linda manā dzīvē vēl nedrīkst ieņemt Vitas vietu un tāpēc viņai no manas mājas vismaz vēl pagaidām jāturas pēc iespējas tālāk?

Droši vien.

Taču iznāca citādi. Āfrikas saulē Linda bija ļoti iedegusi un izskatījās tik velnišķīgi skaista, ka pirmajā brīdī viņu pat lāgā nepazinu. Turklāt bija uzvilkusi tik īsu zilu kleitiņu, ka tā vairāk atgādināja sporta krekliņu nekā normālu sievietes apģērba gabalu.

Iekārtojāmies istabā, kurā parasti gulēju un kas vienlaikus bija arī mans kabinets. Pa logiem pavērās brīnišķīgs skats gan uz dārzu, gan jūru.

-   Ko tu dzersi? - painteresējos.

-   Vai izvēle ir plaša? - Linda ziņkāri vaicāja.

Stipri satraukts paskatījos uz Lindas sakrustotajām kājām, kas bija ietērptas miesas krāsas zeķbiksēs, un nodomāju - manā bārā ir nesalīdzināmi lielākas izvēles iespējas nekā pašreizējā situācijā mums abiem. Te ir tikai divas iespējas - vai nu mēs grēkojam, vai ne.

-        Konjaku, degvīnu, franču vai spāņu vīnu, viskiju vai Allažu ķimeli?

-   Tev ir pat Allažu ķimelis? - Linda pārsteigta prasīja.

-   Man ir viss, - sacīju. - Tātad - ko?

-        Tas atkarīgs no tā, vai tu mani šeit paturi līdz rītam vai pēc dažām stundām dzen prom? Ja paturi, tad gribētu šampanieti un konjaku, ja ne, tad, lūdzu, uzvāri tikai kafiju! Man taču beigu beigās ar automašīnu būs jāatgriežas Rīgā!

-        Kur tu tagad Rīgā dzīvo? - es jautāju, uzlikdams uz galda šampanieša pudeli, konjaku un degvīnu. Pēc tam uzgriezu citronu un plānās šķēlītēs sieru.

-        No Blaumaņa ielas, kad vīrs Vācijā, pārvācos uz Jug- lu, - Linda atbildēja. - Maniem vecākiem tur ir vēl piecdesmito gadu beigās uzcelta māja.

-   Esi kopā ar vecākiem?

-   Tikai ar māti.

-   Kur tēvs?

-   Aizgāja pie citas sievietes.

-   Tie vīrieši gan ir baigie nelieši, vai ne?

-  Nē, kāpēc? - Linda pasmaidīja. - Tīri jauki dzīvnieciņi.

Pēc tam Linda vērīgi nopētīja istabu un nopriecājās par

tās iekārtojumu.

-   Labi dzīvojam? - viņa iesmējās.

-   Jā, - es apstiprināju. - Pirmīt jau teicu - man ir viss.

-   Diez vai, - Linda šaubījās.

-   Kā tad trūkst?

-        Tev pietrūkst sievietes, - viņa sacīja. - Vai tad citādi tu mani jau otro reizi būtu vedis uz šejieni?

-        Tas varētu būt arī tikai īslaicīgs ti-ūkums, - es teicu. - Bet vispār tev ir taisnība. Es patiešām jau ilgu laiku dzīvoju bez sievietes.

-       Tad ir labi, - Linda sacīja. - Ceru, es tev nelikšos pārāk slikta un tu mani sagribēsi vēl ne vienreiz vien!

Iespējams, nodomāju un atkal piedāvāju viņai iedzert, ko viņa labprāt arī darīja. Pēc tam ieslēdzu magnetofonu, atskanēja melodiska deju mūzika, un es, nenocieties pēc

iespējas ātrāk savās rokās satvert šīs sievietes dievišķo un tik ārkārtīgi vilinošo ķermeni, uzlūdzu viņu dejot.

Linda jutekliski cieši piekļāvās manam augumam, mans ķermenis dejojot juta viņas krūtis un viņa, koķeti smaidot, nepārprotami lika saprast: "Jauko zēn, ilgi nekavējies! Tu mani vari paņemt kaut tūlīt!"

Taču es kaut kā nebiju pieradis pie tik straujiem apgriezieniem. Man šīs intīmās lietas patika darīt nesteidzoties, labi un skaisti. Taču Linda jau pēc dažiem skūpstiem ilgāk gaidīt nespēja! Viņa tik ļoti alka manis, ka pirmajos brīžos nodomāju - vai nu šīs sievietes vīrs ar viņu neko jēdzīgu nedara, vai arī viņa patiešām ir stipri no- jūgusies.

Pēc tam mēs ilgi runājāmies un es atcerējos senseno gudrību, ka vīrietis, būdams kopā ar mīļoto, nekad viņai nedrīkst atgādināt ne par viņas vīru, ne citiem vīriešiem. Tāpat viņš nedrīkst runāt ne par vienu savu sievieti!

Bet tas ir tikai labs padoms. Dzīvē parasti viss notiek otrādi, un mīļākajiem sarunu galvenā tēma ir aprunāt savus sliktos vīrus un vēl sliktākās sievas.

-  Vai tu vēl joprojām strādā Iekšlietu ministrijā? - Linda negaidīti pajautāja.

-Jā.

-   Par sevišķi svarīgu lietu izmeklētāju?

-  Ne gluži, - es atbildēju. - Tagad man ir citi pienākumi.

-  Tad varbūt zināsi, - Linda sacīja. - Mana kolēģe Ināra tuvākajā laikā grib sākt gatavot raidījumu ciklu par Latvijas cietumiem. Par Soda likumu izpildi. Kā tu domā, vai filmēšanas grupa varētu dabūt atļauju nofilmēt, piemēram, nāvessoda izpildi?

Smagi nogrozīju galvu. Sametās tā kā jocīgi - no kaismīgām sarunām par seksu tik ātri un nemanāmi pāriet uz cietumiem un noslēpumaino nāvessoda izpildes procedūru. Bet kā viens, tā otrs bija svarīgas dzīves sastāvdaļas un varbūt īpaši brīnīties par to nemaz nevajadzētu.

-   Neviens jums tādu atļauju nedos, - es teicu. - I neceriet!

-   Kādēļ?

-  Tas ir valsts noslēpums, - paskaidroju.

-   Kāpēc?

-   Nezinu. Turklāt, kas tur varētu būt interesants?

-  Ja to parādītu visai tautai… Domā, tas neiedarbotos?

-       Stipri šaubos, - es sacīju. - Televīzijas ziņu pārraidēs tu katru vakaru vari redzēt, kā tiek nogalināti ne tikai atsevišķi cilvēki, bet veselas ļaužu grupas! Un ne to vien! Tu redzi, kā tiek spridzinātas automašīnas, kā grūst milzīgas ēkas un bojā iet tūkstošiem cilvēku! Un vai tu par to raudi? Baigi pārdzīvo?

Linda klusēja. Viņa piecēlās, apmeta ap pleciem manu balto kreklu un sāka lēnām staigāt pa istabu. Tad apstājās pie sekcijas, kur plauktā aiz stikla stāvēja palielināta Vitas fotogrāfija.

-        Banāla patiesība - mēs raudam un dziļi pārdzīvojam tikai to, kas notiek ar mums pašiem vai mūsu tuvajiem cilvēkiem, - es teicu. - Bet kaut kādi tur islama fanātiķi vai nelaimīgie afgāņi, vai arī kāda garīgi trula noziedznieka sodīšana ar nāvi… Tas mūs skar tikai pastarpināti vai neskar nemaz.

-        Es viņu atceros, - Linda klusi pateica. - Tā ir tava sieva, ja?

Piekrītoši pamāju.

-   Joprojām mīli?

-        Nē, - es atbildēju. - Tas ir citādi. Nevar mīlēt to, kā sen vairs nav. Taču atmiņas paliek.

-  Viņa tev bija laba?

-        Laba vai slikta… Tas neko neizsaka un tam nav arī nekādas nozīmes. Mēs vienkārši viens otru mīlējām.

-        Tas cilvēks, kas vainīgs viņas nāvē… Tas tā arī palika nenotverts?

-       Tas ir tikai pagaidām. Es vēl joprojām neesmu atmetis cerību viņu kaut kad tomēr atklāt.

Linda atgriezās savā iepriekšējā vietā uz gaišas ādas atpūtas krēsla man iepretim, sakrustoja kājas, gausi izdzēra kārtējo šampanieša glāzi un skumji paskatījās uz mani.

-       Un ko tu, Ričard, ar viņu darīsi, kad to Vitas nāves vaininieku būsi noķēris? - viņa jautāja. - Tūlīt galināsi nost?

-        Jā, - stingrā balsī atbildēju. - Tūlīt un bez kādas šaubīšanās!

-  Tu vispār spēj kādu nogalināt? - Linda neticīgi vaicāja.

Brīdi klusēju, tad pasmaidīju.

-   Viņu es spētu, - atbildēju.

-        Ko tas tev dotu? Tu justos gandarīts? Varbūt pat laimīgs?!

-       Nē, laimīgs es nekādā ziņā nebūtu, - teicu. - Protams. Gandarīts? Varbūt. Domāju, tas drīzāk būtu dziļš personisks apmierinājums. Un vēl tas būtu pierādījums tam, ka pat mūsdienu sabiedrībā tik ārkārtīgi reti sastopamā taisnības uzvara pār netaisnību dažreiz tomēr var notikt.

-        Un tas, Ričard, tavuprāt, ir panākams vienīgi tā, ka vainīgo soda ar nāvi?

-        Jā, - es piekrītoši pamāju. - Negribu atkal sākt filozofēt un jau kuro reizi atkārtot, ka tā vienkārši ir ļoti sena, ļoti taisnīga un cilvēciski saprotama prasība - slepkava saņem to pašu, ko izdarījis ar savu upuri!

Linda brīdi saspringti domāja, tad noraidoši pakratīja galvu.

-       Te kaut kas īsti nelīmējas kopā, - viņa sacīja. - Un kā tad cilvēkiem vajadzētu rīkoties karā un citos tādos ārkārtas gadījumos?

Es iesmējos.

-        Mīļā Linda! Tad cilvēki vienkārši nekarotu, arī nekādas revolūcijas netaisītu un, piemēram, tie paši arābi gadu desmitiem Izraēlā nenogalinātu cilvēkus, lai tikai dabūtu dažus tuksnešainus zemes gabaliņus vairāk!

Linda piecēlās un, burvīgi smaidot, iesēdās man klēpī.

-        Laiks mainīt tēmu, - viņa sacīja. - Jāieslēdz cita programma! Mums jāatgriežas tur, kur mums vislabāk patīk būt! Gultā!

Tā ari darījām, pilnībā aizmirsdami, kas tobrīd notiek pasaulē vai tepat mūsu jūrmalas pludmalē.

Dzīve atkal šķita skaista un bezrūpīga - neviens ne par ko necīnījās, neviens nealka ne atriebības, ne soda, un neviens nemira.

Bija tikai sievietes baudkārās lūpas, cietās krūtis un vēlēšanās kaut uz īsu dzīves brīdi aizmirst to, ko aizmirst nekādi nebija iespējams.

17. nodaļa

Bija pienākusi mana kārtējā dzimšanas diena. Nekāda apaļā jubileja tā nebija, par to sevišķi ari nepriecājos, tāpēc, izņemot Lindu, nevienu uz tās atzīmēšanu neuzlūdzu.

Vakarā restorānā Korso viss bija kā parasti. Oskars jau iepriekš bija rezervējis galdiņu, apmeklētāju bija daudz, Linda ik pa desmit, piecpadsmit minūtēm kāpa uz skatuves, lai draiski nodziedātu kārtējo dziesmiņu, pirms tam saldsērīgā balsī vienmēr paziņodama:

-   Veltījums draugam…

Nezinu kāpēc, bet man tas nepatika. Man pret šo sievieti joprojām nebija skaidras ne manas jūtas, ne attieksme. Kas viņa vispār man tāda ir? Vai mēs esam tikai draugi, mīļākie, vai mūs saista jau kaut kas spēcīgāks par tīri seksuālām tieksmēm?

Mēs diezgan regulāri sazvanījāmies, satikāmies, pasēdējām kādā kafejnīcā vai mums tik labi pazīstamajā krogā Korso un pēc tam kā parasti kaut kur mīlējāmies. Taču mani arvien biežāk sāka mākt aizdomas, bet brīžiem biju pat pārliecināts, ka citas vajadzības dēļ Linda diez vai ar mani vispār būtu ielaidusies. Tas bija gan patīkami, gan zināmā mērā tomēr pazemojoši.

Kaut kā to pārcietu un, šādā aspektā mūsu attiecības nemaz neanalizējot, vēlāk centos vispār par to daudz nedomāt. Kā puķe savienojas ar zemi, mūsu skatiens - ar zvaigznēm vai lielā ātrumā joņojošas automašīnas riteņi - ar ceļa asfaltu, mēs savienojāmies savstarpējā baudā.

Ar to pietika.

-  Vai nav mazliet sērīgi? - Oskars, apsēdies blakus, apvaicājās. - Cik tad tev to gadu īsti paliek?

-  Lai cik arī būtu, visi mani! - iesmējos, atcerējies kādu krievu dziesmiņu.

-  Tā jau ir, - Oskars grūtsirdīgi nopūtās. - Par ko lai tu uztrauktos? Tu vēl esi jauns, labi izskaties, neesi nabags, un tev ir skaista draudzene! Gandrīz vai kā pasakā! Bet ar mani jau iet uz beigām.

-   Ne uz kādām beigām tu vēl neej, - es teicu. - Varbūt arī tev vajadzētu iegādāties sievieti?

-        Nu nē! - Oskars saviebies, atmeta ar roku. - Tas numurs neiet cauri! Ar jaunu es neko vairs iesākt nespēju, bet turēt mājās večiņu… Priekš kam?

-   Dvēseles mieram, - es pateicu.

-        Tu joprojām neko gudrāks nepaliec! - Oskars sacīja. - Kura sieviete mums var dot dvēseles mieru?! Tu domā, to tev dos šitā Linda! Tu redzēsi - viņa tev vēl sagādās tādas galvassāpes, ar kurām manējās būs tīrais nieks!

-   Tu vēl joprojām jūti toreizējās traumas sekas?

-   Un kā vēl! Ar katru gadu stiprāk.

-   Ko varētu darīt?

-       Neko! - Oskars iesmējās. - Kā viss šai dzīvē, tās vienkārši ir jāpārcieš. Tu taču savu nelaimi arī beidzot būsi pārcietis, vai tad ne tā?

-        Nē, Oskar, ne gluži, - sadrūmis atbildēju. - Varu gan piemirst vai mēģināt nedomāt, bet dvēselē joprojām kaut kas svilst.

-        Vai tu tās liesmas tagad centies noslāpēt ar Lindu? - Oskars vaicāja.

-       Nē! - strauji pakratīju galvu. - Es neko noslāpēt nevēlos! Es vēl neesmu atradis viņas slepkavu…

-        Zini, ko es tev tūlīt pateikšu, Ričard? - Oskars joprojām izskatījās saīdzis.

-        Nezinu, - es atbildēju. - Vai atklāsi kādu jaunu šīs- pasaules noslēpumu?

-        Tas nekāds noslēpums nav, - Oskars sacīja. - Tas ir sen zināms fakts!

-   Kas tas ir?

-       Cilvēks, kuru ilgstoši māc kāda uzmācīga ideja, ir neglābjami slims šizofrēniķis! - Oskars iesaucās. - Tev jau rīt pat jāiet pie ārsta vai arī šovakar pamatīgi jāpiedzeras!

-       Es par to padomāšu, - sacīju, un pārlaidu acis plašajai restorāna zālei. Aizgājušo desmit gadu laikā publika bija mainījusies. Tā bija labāk ģērbta, skaļāka, izaicinošāka un daudz naudīgāka.

Vienīgi pie zāles malējā galdiņa - tāpat kā bieži arī tolaik - atkal sēdēja elegantā melnmatainā sieviete ar rētu uz vaiga, un mūsu skatieni sastapās. Sievietes acīs uz brīdi

pazibēja kaut kas auksts un nepatīkams. Lēnām novēr- sos, tad atkal paskatījos uz viņu, kas man visus šos gadus bija likusies tik līdzīga Marlēnai Dītrihai. Viņai blakus sēdēja iesirms vīrietis, kura seja man pēkšņi šķita kaut kur jau redzēta un it kā pat pazīstama.

Nu, protams, tas bija viņš! Man caur smadzenēm izskrēja augstsprieguma lādiņš. Atkal ieraudzīt šo cilvēku… Vai tas nevar izrādīties liktenīgi?

-   Pagaidi mani! - teicu Oskaram un lēnām pārgāju pāri zālei.

-   Es ļoti atvainojos, - teicu, - bet vai mēs, kungs, ar jums nevarētu parunāties divatā?

-   Kāpēc gan ne? - kungs tūlīt atbildēja. - Tu, Liān, aizej padejot vai paskaties no terases, kā noriet saule! Tam vajadzētu būt labam skatam!

Sieviete, ne vārda neteikusi, piecēlās un aizgāja. Es apsēdos viņas vietā un cieši ieskatījos vīrieša sejā. Viss bija pareizi. Tas tiešām bija tas pats Valsts drošības komitejas augsta ranga ierēdnis, kas toreiz Mellužu pludmalē man tik centīgi un reizē arī draudīgi ieteica atturēties no draudzības ar Vitu!

-   Vai jūs mani atceraties? - es jautāju.

-   Atceros, - Vidvuds Vanags atbildēja. - Es jūs šad tad esmu redzējis arī agrāk. Vienreiz pat šeit.

-   Te man jau ilgus gadus strādā draugs, - es pateicu.

-   Un nu jau arī draudzene, - Vidvuds piebilda un pasmaidīja. Taču tas nebija ne viltīgs, ne ļauns smaids. Tā parasti smaida ar dzīvi apmierināti cilvēki.

-   Jā, arī draudzene, - es apliecināju. - Bet ne jau par draudzenēm gribu ar jums aprunāties.

Vidvuds manāmi ieinteresēts paskatījās uz mani.

-   Kas īsti jūs, Ričard Lanski, interesē?

-   Jūs pat vēl atceraties manu vārdu? - jutos nedaudz pārsteigts.

-   Protams! - Vidvuds atkal iesmējās. - Profesionālā atmiņa!

-   Ko jūs tagad darāt? - painteresējos. - Kā klājas bez jūsu kādreiz tik varenā kantora?

-        Nekādas vainas, - Vidvuds mierīgi atbildēja. - Arī pašlaik man neiet slikti.

-       Varbūt jūs arī kā daudzi jūsu bijušie kolēģi tirgojaties ar naftu?

-       Nu nē, - Vidvuds pakratīja galvu. - Esmu kādas lielas bankas apsardzes priekšnieks.

-       Nav slikti, - nācās piekrist. - Tāpat kā agrāk - dienesta ierocis, kārtīga alga, automašīna un miesassargi, vai ne?

-       Pilnīgi pareizi, - Vidvuds sacīja. - Katram darbam sava specifika, atalgojums un privilēģijas. Bet ko jūs, Ričard? Joprojām kalpojat valstij?

-   Tā ir, - piekrītoši palocīju galvu. - Kalpoju…

-   Esat apmierināts?

-       Pilnīgi, - sacīju. - Kaut vai tāpēc vien, ka tā visu laiku tomēr ir cīņa ar ļaunumu.

Vidvuds kādu brīdi klusēja, ātri izdzēra sev priekšā stāvošo glāzīti, tad atkal nopietni paskatījās uz mani.

-        Ļaunums nav iznīcināms, - viņš diezgan skaļi apgalvoja. - Tas pavisam negaidīti var izpausties pat no ļoti godīga un morāli tīra cilvēka puses, nemaz nerunājot par to ļaunumu, ko katru dienu saviem pilsoņiem sagādā pašu valsts.

-        Vai jūs, Vidvud Vanag, sevi uzskatāt par godīgu un morāli tīru cilvēku? - nedaudz pārsteigts jautāju.

-       To sacīdams, es nepavisam nedomāju sevi, - Vidvuds teica. - Bet principā, jā. Tas varētu būt attiecināms arī uz mani.

-        Es nezinu, ar kādām lietām jūs tolaik nodarbojāties Valsts drošības komitejā, - sacīju, - bet kā paliek ar toreiz man izteiktajiem draudiem? Nešaubos, ka toreiz esat draudējis arī Vitai!

-         Nē, Ričard, - Vidvuds skumīgi sacīja. - Es viņai nedraudēju. Es Vitu mīlēju.

-   Vai jums bija žēl, kad viņa aizgāja bojā?

-   Ričard, kāpēc tik muļķīgi jautājumi?

-        Šis jautājums nemaz nav tik muļķīgs, - es atbildēju. - Kā jūs, tā es - abi esam strādājuši par izmeklētājiem un labi zinām, ka vēl vakar kāda mīļots vai pat dievināts cilvēks jau nākamajā dienā var kļūt par nesavaldības vai pēkšņi uzliesmojoša naida upuri.

-  Protams, - Vidvuds piekrita. - Tā mēdz gadīties. Taču tas ne mazākajā mērā nav attiecināms uz mani.

Tad, brīdi klusējis, viņš vēl piebilda: - Un ceru, ka arī ne uz jums.

Zemu noliecis galvu, krietnu laiciņu klusēju. Pēc tam paskatījos uz pretī sēdošo cilvēku. Viņš izskatījās nopietns, un viņam bija skumjas acis.

Ne mirkli nešaubījos, ka viņš patiešām ļoti mīlējis Vitu, bet tieši tāpēc es viņu arī turēju un joprojām turu aizdomās par viņas nogalināšanu.

-   Pasaki godīgi, Vidvud! - es skarbi teicu. - Vai tu tieši vai netieši tomēr biji iejaukts Vitas traģiskajā nāvē? Nebaidies! Vari runāt pilnīgi atklāti! Tik un tā neviens to pierādīt jau vairs nespēj un nekad arī nespēs. Diemžēl.

-   Tad kāda velna pēc tev to vajadzētu zināt? - Vidvuds asi prasīja.

-  Zini, kaut kas nav īsti kārtībā ar manu psihi, - es teicu. - Man līdz šim ir bijis tāds pavisam specifisks darbs… Arī tas nenoliedzami ir atstājis savu negatīvo iespaidu. Bet vēl stiprāku iespaidu uz manu dzīves uztveri atstāja Vitas un mūsu bērna drausmīgā nāve. Tas kā milzīgi smags akmens bluķis guļ uz manām smadzenēm un spiež arvien tuvāk galējam izmisumam vai vājprātam. Ir ļoti smagi. Es būtu laimīgs, ja beidzot tiktu no tā vaļā un uz cilvēkiem, dzīvi un sievietēm varētu paskatīties kaut kā savādāk.

-  Tu aizdomās turēji mani? - Vidvuds prasīja.

-  Jā, - es apstiprināju. - Un turu joprojām. Līdz šim es tev vienkārši netiku klāt.

-   Un netiec arī tagad, - Vidvuds atgādināja.

Es to laidu gar ausīm.

-  Katram noziegumam ir savs cēlonis, - turpināju. - Tev vienīgajam bija pamatots iemesls noslepkavot Vitu. Atriebība! Tu tieci atstāts, un viņa aiziet pie cita! Kas mīlētājam var būt vēl sāpīgāks? Starp citu, Vidvud, tu arī pats labi zini, ka atriebība - tā ir pati senākā, jau civilizācijas rītausmā radusies motivācija izdarīt noziegumu!

-        Nē, Ričard! - Vidvuds skumji nogrozīja galvu. - Tā patiešām arī ir, kā nupat teici. Bet nogalināt Vitu es tomēr nemūžam nebūtu spējis! Nē! Es, protams, zinu, ka mīlestības vai greizsirdības vārdā tiek pastrādāti visbaismīgākie noziegumi, taču zinu arī to, ka mīlestības dēļ visu var piedot.

-        Ja reiz tu neesi vainīgs… Un tu Vitas slepkavam esi piedevis? - stipri izbrīnījies prasīju. - Tu viņu pat nemeklēji?! Samierinājies?

-        Es Vitu jau biju zaudējis pirms tam, - Vidvuds atgādināja. - Un slepkavu nemeklēju… Es jau tad zināju, kas to izdarīja.

Cieši jo cieši ieskatījos Vidvuda tumšbrūnajās acīs.

-        Tu zini, kas ir Vitas slepkava? - no satraukuma drebošā balsī jautāju. - Nopietni? Tu zini, kas viņu sabrauca?

-   Jā, - Vidvuds apliecināja.

-   Tu to zināji jau pašā sākumā?

-   Es jau teicu.

-   Vai viņš to darīja tīšām, vai iznāca nejauši?

-        Tas cilvēks Vitu notrieca apzināti, - Vidvuds apliecināja.

-   Iemesls?

-   Atriebība.

-   Par ko?

-   Greizsirdība.

-   Vai viņš ir jau miris?

-        Nē. Tas cilvēks ir vēl dzīvs. Tu viņu esi pat redzējis. Šeit - krogā.

Ilgi klusēju. Tad, atļauju neprasījis, kādā no glāzēm ielēju viskiju un ātri izdzēru. Pēc tam atkal caururbjoši paskatījos uz Vidvudu.

-       Ja tā ir patiesība… - es klusi sacīju. - Kāpēc tu neko nedari? Tu esi piedevis? Bet kā vārdā? Kāpēc?!

-   Tās pašas mīlestības dēļ, - Vidvuds atbildēja.

-        Tad iznāk, ka mīlestība ir kaut kas daudz augstāks un vērtīgāks par cilvēka dzīvību? - es prasīju. - Tik augsta un tik vērtīga, ka tās vārdā var tikt apžēlots un piedots… slepkavam?!

-       Varbūt ne gluži tā, - Vidvuds sacīja. - Jā, noziegums bija drausmīgs. Ļoti nežēlīgs, taču… Es viņu sapratu. Iespējams, viņš tagad, sirdsapziņas mocīts, izcieš daudz smagāku sodu, nekā to būtu spējis sagādāt cietums.

Niknuma pārņemts, atkal izdzēru glāzi viskija un gandrīz vai lūdzoši paskatījos uz Vidvudu.

-       Tu man pateiksi, kas viņš ir? - es prasīju. - Tu pateiksi, kur viņu atrast?

-       Nē, - Vidvuds atbildēja. - Tev es neteikšu neko! Kāpēc? Es cilvēkus nenododu. Taču nav izslēgts, ka šo to var pastāstīt Linda…

Paliku ar vaļēju muti. Tas bija kā sitiens pa saules pinumu. Noreiba galva un aptrūkās elpa.

-   Linda..? - nesapratnes pilns pārjautāju. - Tu neblefo?

Vidvuds noraidoši pakratīja galvu.

-        Nenāk ne prātā, - viņš teica. - Man nav motivācijas tev melot.

-   Bet tik ilgi klusēt… bija?

-       Protams, - Vidvuds atbildēja. - Mums visiem vislielākā motivācija dzīvot ir… būt dzīviem.

-       Paldies! - klusi pateicu, piecēlos un atgriezos pie sava galdiņa.

Oskars bija aizgājis. Linda, beigusi dziedāt, aizrautīgi dejoja ar kādu bārdainu vīrieti. Pēc tam viņa, juzdamās brīvi, dažbrīd pat pārāk brīvi, izaicinoši un ļoti vaļīgi dejoja vēl ar citiem, man neveltīdama ne mazāko vērību.

Tas mani neaizskāra. Es ļāvu viņai iztrakoties, jo jau diezgan skaidri nojautu, ka šis var būt mūsu pēdējais kopā pavadītais vakars. Un varbūt arī nakts.

Pēc pusnakts gājām uz mājām. Linda visu ceļu draiski smējās, bija jautra un bezbēdīga. Bet es domāju par Vitu un to, ko man bija darījis zināmu Vidvuds.

Kādā sakarā, kādā veidā par Vitas slepkavību var zināt Linda? Viņa toreiz bija vēl ļoti jauna. Bet nejau laikam ir kāda nozīme. Ja viņa tiešām kaut ko zina, tad varēja to uzzināt arī vakar.

Kad bijām iegājuši mājā un šo to vēl pārrunājuši, uzklāju viņai gultu atsevišķi. Nolēmu ar viņu nopietni aprunāties rit no rīta, kad būšu pilnīgi skaidrā. Taču situācija strauji mainījās.

Sapratusi, ka šovakar nekāda lielā mīlēšanās neiznāks, Linda tā kā apvainojās.

-        Tu negribi, ka tev šonakt guļu blakus? - viņa, nepatīkami pārsteigta, jautāja.

-   Jā, Linda, negribu, - es atbildēju.

-   Kāpēc? - viņa gandrīz vai iekliedzās.

-        Mēs neesam vieni. Pirms dažām dienām ciemos atbrauca māte. Viņa ir veca un slima.

-   Vai tad viņa mums var traucēt?

-       Mēs traucēsim viņu. Tu taču bez skaļas kliegšanas mīlēties nemaz nespēj!

-  Nu, ko tu! - Linda iesmējās. - Es būšu klusa kā pelīte!

-       Un tas nav vienīgais iemesls, - sacīju. - Kā tu šovakar restorānā uzvedies? Tu to vēl atceries?

-       Protams! - Linda atrauca. - Kas tev nepatika? Vai tas, ka vairāk dejoju ar citiem nekā ar tevi? Tas?

-        Arī tas. Bet ne tikai! Man nepatika veids, kā tu to darīji! Tu uzvedies kā pēdējā palaistuve!

Linda mīļi pasmaidīja, pienāca klāt un slaidos pirkstus ar koši sarkanajiem nadziņiem ielaida manos vēl joprojām biezajos matos.

-       Varbūt es arī esmu pēdējā palaistuve, - Linda, burvīgi smaidot, atzinās. - Kas tur slikts?

-   Nekas, - neapmierināts norūcu.

-   Tu esi greizsirdīgs?

-       Nē. Es tevi vairs nemīlu un tāpēc nevaru būt arī greizsirdīgs.

-        Žēl, - Linda uzspēlēti vai patiesi smagi nopūtās. - Es tā gribēju, lai vismaz tu…

-   Liecies mierā! - es neļāvu viņai pateikt līdz galam.

-        Bez šaubām arī manas jūtas nav vairs tādas, lai tūlīt lektu Daugavā… Dzīve, mīļais, tomēr jāuztver nedaudz vieglāk!

-   Tad tā arī dari! - es devu padomu. - Nekas ar tevi nenotiks, ja šo nakti pavadīsim katrs savā istabas kaktā.

Pirmajā mirklī viņa nekādas lielās dusmas neizrādīja, ja nu vienīgi nepatīkamu pārsteigumu. Tomēr tonakt mūsu savstarpējās attiecībās parādījās draudīga plaisa, arī tāpēc, ka Lindai bija kas zināms par Vitas slepkavu. Kā jūrā, kad atlūst ledus gabals. No sākuma kaut kas nokrakšķ, parādās neliela līkumaina līnija, tad atskan vēl skaļāks troksnis, plaisa ar katru mirkli kļūst platāka, līdz beidzot atlūzušais ledus, straumes un vēju dzīts, lēnām sāk attālināties no otra ledus gabala… Un nav pasaulē spēka, kas tos atkal varētu salikt kopā…

Linda uz mani paskatījās tik dzedri, ka radās aizdomas - patiesībā viņa mani neieredz un vispār ienīst visus vīriešus…

-  Kurš pēc skaita es tev jau esmu? - nez kāpēc uzprasīju, piegāju pie sekcijas, izņēmu konjaka pudeli, apsēdos un piepildīju glāzi.

-   Tu dzersi viens? - Linda prasīja.

-   Tu neatbildēji uz manu jautājumu.

-  Tu esi pirmais, kurā es kaut nedaudz iemīlējos, - viņa atzinās.

-   Nemuldi! - asi izmetu. - Kur tad paliek tavs vīrs?

-   Viņš ir tur, kur viņam jābūt, - Linda atbildēja.

-   Tu apprecējies bez mīlestības?

-   Tā laikam ir, - viņa sacīja. - Pirms tam bijām kopā nodzīvojuši gadu, un es paliku stāvoklī. Citas izejas vairs nebija.

-   Kas notika tālāk?

-   Viņš, redzi, bija mans pirmais vīrietis, - Linda turpināja. - Tu nezini, kas notiek tālāk? Izveidojas ģimene. Es vīru mīlu un ļoti mīlu arī savu meitu. Bet tas, ko tad, kad viņš ir Vācijā, es daru ar sevi un citiem, absolūti neattiecas uz manām attiecībām ar vīru un ģimeni. Tas ir pavisam kas cits. Svēta lieta.

-   Nez ko svēta laikam vis nav, - es iebildu. - Krāpt vīru…

-        Es viņu nekrāpju, - Linda nepiekrita. - Es vienkārši daru to, kas man patīk un kas man sagādā baudu. Cits aizraujas ar darbu, ar alkoholu vai narkotikām, es dzīves prieku gūstu no seksa. Kas tur slikts? Kas nosodāms?

-        Pilnīgi nekas, - es piekritu. - Tā ir tava izvēle. Bet… Ir viena lieta, kur es gribētu, lai tu pret mani būtu pilnīgi atklāta. Kaut vai mūsu diezgan ilgās draudzības vārdā.

-        Es pret tevi vienmēr esmu bijusi atklāta, - Linda atgādināja.

-       Tad, lūdzu, tāda esi arī šoreiz! - es teicu. - Ļoti pacenties!

-   Es uzmanīgi klausos.

-   Vai tu manu sievu Vitu vēl labi atceries?

-   Protams! Viņa bija skaista sieviete.

-       Viņa bija arī jauna, - es piebildu. - Bet tad kādu dienu… Vai, pareizāk sakot, vakarā viņu notrieca automašīna. Cilvēks, kas toreiz sēdēja pie stūres, to darīja tīšām. Tu taču saproti, ka tā bija zemiska, neģēlīga jaunas sievietes, turklāt vēl grūtnieces, slepkavība. Diemžēl šis noziegums tā arī palika neatklāts. Taču…

Es strauji piecēlos, piegāju pie Lindas un sev un viņai par lielu pārsteigumu pēkšņi ar abām rokām sagrābu viņas kaklu un to mazliet saspiedu.

-        Un tagad, Linda, pasaki, lūdzu, kas toreiz sēdēja pie šīs automašīnas stūres?

-  Atlaid rokas! - Linda čukstēja.

Es atlaidu. Bet tikai mazliet.

-   Es to nezinu, - Linda sacīja.

-   Zini! - uzbļāvu.

-   Nezinu! - viņa bļāva pretī.

Es atlaidu pirkstus pavisam, izdzēru vēl vienu konjaka glāzi un viņu cieši uzlūkoju.

-       Es tevi negribu baidīt, - nedaudz pārvērstā balsī sacīju. - Mana lielākā vēlme visus šos gadus bijusi atriebties Vitas slepkavam. Tas man būtu pavisam vienkārši. Tā ka - padomā labi, mīļā…

Linda, stipri nobālusi, pienāca pie galdiņa un paskatījās uz pudeli.

■ Atlaid rokas! - Linda čukstēja. Es atlaidu. Bet tikai mazliet.

-   Lūdzu, Ričard, ielej ari man! - viņa klusi palūdza.

Es ielēju, un Linda izdzēra glāzi tukšu.

-       Vai tu arī mani spētu nogalināt? - viņa nobijusies prasīja. - Mani - sievieti, ar kuru tu esi tik bieži gulējis…

-        To darīju tikai tādēļ, lai uz brīdi spētu aizmirst savu pagātni, - atbildēju. - Lai nemitīgi nedomātu par to, kāpēc man vairs nav ne sievas, ne bērnu, ne ģimenes! Kāpēc mana māja pat vasaras karstākajās dienās ir auksta, bet dzīve tukša!?

-        Tu tiešām viņu tik stipri mīlēji? - Linda neticīgi jautāja.

-       Tiešām, - es apliecināju. - Varbūt tas bija pat kas nozīmīgāks par to, ko mēs parasti apzīmējam ar vārdu mīlestība.

Linda saprotoši pamāja ar galvu un sāka nervozi staigāt pa istabu. Tad apsēdās, aizsmēķēja cigareti un skumji pasmaidīja.

-        Tad lai tā arī notiek! - viņa domīgi sacīja. - Dažiem cilvēkiem mīlestība tiešām ir tik stipra, ka viņi vienkārši sajūk prātā!

Un tad Linda man pateica kādas ielas nosaukumu un mājas numuru. Tas bija turpat Jūrmalā - Majoros.

-   Kā šo cilvēku sauc? - es prasīju.

-   To viņš tev pateiks pats, - Linda atbildēja.

-   Kāpēc viņš to darīja?

-        Tā paša nolādētā iemesla dēļ, kā vārdā bieži vien notiek noziegumi.

-   Mīlestība?

Linda piekrītoši pamāja ar galvu.

-   Kā tu to zini?

-       Tas cilvēks ir mans draugs, - Linda paskaidroja. - Bet to, ko viņš toreiz izdarīja, man atklāja tikai nesen.

18. nodaļa

Jutos ārkārtīgi satraukts. Gulēju slikti. Murgoju. Acu priekšā riņķoja krāsaini apļi, kuros pa brīdim parādījās baltā kleitā ģērbusies Vita. Viņa te enerģiski māja ar roku, kā aicinādama mani pie sevis, te atkal, ar šausmās pārvērstu seju, rādīja sev aiz muguras, kur pēkšņi no tumsas asi izšāvās spoži automašīnas gaismas kūļi…

Tad atkal Vitu ieraudzīju noskumušu sēžam kāpas malā. Viņai esot pazudis sunītis. Balts pūdelītis. Bijis tāds mazs, pūkains un ļoti mīļš…

Pamazām viss pazuda un izgaisa. Iestājās baigs klusums. Uzpeldēja apziņa, ka gandrīz katra cilvēka dzīve sastāv galvenokārt no nepiepildītiem sapņiem…

Ilgu kapsētām.

Laimes saldētavām.

Zaudējumu drupām.

Un mīlestības sāpēm.

No rīta pavadījis Lindu līdz stacijai un no viņas vēsi atvadījies, ātri atgriezos mājās un izņēmu no seifa savu personisko ieroci - Makarova pistoli ar sešām patronām.

Biju kļuvis pavisam mierīgs. It kā uz sakarsušajām smadzenēm kāds būtu uzlicis ledus gabalu. Lēmumu par atriebību biju pieņēmis jau pirms daudziem gadiem, par to vairs lauzīt galvu nevajadzēja.

Pa brīdim prātā iešāvās dzēlīga un ļoti skumja doma - varbūt Oskaram tomēr ir taisnība? Varbūt es patiešām esmu šizofrēniķis vai arī ilgstošie sprieduma izpildītāja pienākumi manu psihi jau ir tik loti notrulinājuši, ka tagad, pirmo reizi gatavojoties iznīcināt cilvēka dzīvību bez tiesas sprieduma, es tam gatavojos tik mierīgi, it kā dodoties uz darbu.

Bet īstenībā par to nevajadzētu brīnīties. Iznīcināt ļaunuma nesējus - tas taču arī bija mans darbs!

Es neesmu tikai taisnīgs cilvēks vien.

Es neesmu tikai policists - sevišķu uzdevumu virsnieks.

Es esmu Dieva palīgs. Šodien pasaule ir tik baismīgi pārņemta ar cilvēku radīto ļaunumu, ka Dievs ar saviem pienākumiem vienkārši netiek vairs galā.

Iekāpu automašīnā un braucu uz Majoriem. Lindas norādītā adrese atradās Jūras ielā netālu no kādreizējās Benjamiņu vasarnīcas.

Šī te arī nebija slikta. Balta divstāvu māja ar krāsainiem verandas stikliem un divām kolonnām pie ieejas durvīm kā sengrieķu templim.

Aizbraucu mašīnu gandrīz līdz ielas galam un tur atstāju, bet pie baltās vasarnīcas atgriezos kājām.

Dārza vārtiņi nebija aizslēgti. Es tos atvēru un lēnā garā piegāju pie lielām divviru durvīm. Pirms pieklauvēt vai piezvanīt, kabatā vēlreiz aptaustīju pistoli.

Fiziski un morāli es biju gatavs. Tikšanos ar Vitas slepkavu gaidīju, zināmā mērā juzdamies pat laimīgs. Beidzot viss atrisināsies. Beidzot no tā visa būšu ticis vaļā un vienalga, kur vēlāk atrastos, cietumā vai savās mājās, jutīšos brīvs un apmierināts.

Neizskatījās, ka vasarnīcā būtu manāma jel kāda rosība. Varbūt tur šobrīd vispār neviena nav, nodomāju, taču tomēr vairākas reizes nepacietīgi nospiedu zvana pogu.

Pēc paprāvāka klusuma brīža izdzirdu soļus un, kad atvērās durvis, no pārsteiguma satrūkos.

Durvīs stāvēja pa reizei Korso redzētā melnmatainā sieviete ar rētu uz labā vaiga. Par manu ierašanos viņa nemaz neizskatījās īpaši pārsteigta.

-   Sveicināta! - es klusi teicu, viegli palocīdams galvu.

-        Labdien, - viņa maigi samtainā balsī atbildēja. - Ko jūs vēlaties?

Mazliet apmulsu.

-   Es gribētu…

-   Vai jūs vēlējāties satikt tieši mani? - sieviete vaicāja.

-   Ne gluži, - atbildēju. - Vai esat mājās viena?

-        Vai gatavojaties mūs aplaupīt? - sieviete prasīja un vērīgi mani noskatīja.

-         Nē, - pakratīju galvu. - Esmu atnācis izdarīt ko sliktāku…

-        Ko tas, kungs, nozīmē? - viņa acīmredzami satraukta jautāja.

-       Es jums tūlīt paskaidrošu, - sacīju. - Varbūt mēs tomēr varam parunāties iekšā?

Sieviete mirkli padomāja, tad pakāpās sāņus un aicināja mani ienākt.

Vēl pēc brīža viņa mani ieveda lielā, ļoti dārgām mīkstām mēbelēm iekārtotā viesistabā, ar skaistu kamīnu un daudzām košām gleznām pie sienas.

-        Lūdzu, sēdieties! - viņa uzaicināja. - Mēs taču vakar redzējāmies restorānā! Vai šodien galva nesāp? Es jums varētu piedāvāt ko dzeramu.

-       Labprāt, - piekritu un jutu, ka no šīs sievietes izstaro kāds savāds, maģisks spēks.

Sieviete uz maza servējamā galdiņa uzlika franču sarkanvīna pudeli un greznu porcelāna šķīvīti ar grauzdētiem riekstiem.

-       Jūs sauc Ričards Lanskis, vai ne? - viņa vaicāja, apsēdusies pretī un vērīgi ieskatīdamās man acīs. Viņas mazliet nogurušais skatiens uzreiz radīja uzticību un mieru.

-        Patiešām, - es apliecināju. - Mani sauc Ričards Lanskis. Bet es jūsu vārdu nezinu.

-   Liāna Fogelšteina, - sieviete pateica.

-   Ļoti patīkami.

-   Vai tad Linda to vēl nebija darījusi zināmu?

-        Mēs par jums neesam īpaši runājuši, - es atbildēju. - Toties vakarnakt viņa man darīja zināmu pavisam ko citu. Daudz nozīmīgāku par jūsu vārdu.

Sieviete labu laiku klusēja, tad skumji pasmaidīja.

-   Es zināju, - viņa sacīja. - Reiz tam vajadzēja notikt.

-   Kam? - ātri prasīju.

-        Ka jūs, lūk, tā ieradīsieties manā mājā, - Liāna atbildēja.

-   Vai māja pieder jums?

-   Protams.

-   Esat turīga?

-   Pietiekami.

-   Precējusies?

-   Esmu šķīrusies.

-        Kā jūs pazīstat bijušo Valsts drošības komitejas pulkvedi Vidvudu Vanagu? - turpināju pratināt.

-  Viņš ir mans sens draugs, - sieviete atbildēja.

-   Kur ir jūsu vīrs?

-   Nezinu.

-   Viņš šeit nedzīvo?

-   Nē. Mans bijušais vīrs dzīvo Izraēlā. Šķiet, Haifā.

-   Vai aizbraucot vīrs šo vasarnīcu atstāja jums?

-   Vai tad neredzat?

-   Redzu, - stipri vīlies sacīju.

-        Ko jūs no viņa gribējāt? - Liāna painteresējās. - Vai kā Iekšlietu ministrijas darbinieks vēlaties uzzināt, kur viņš šādas vasarnīcas iegādei kādreiz ir ņēmis līdzekļus?

-        Nē, cienītā, - es atbildēju. - Tas mani absolūti neinteresē.

-   Ja atļauts zināt… Kas tad jūs interesē?

-       Vakar man Linda pateica, ka šeit varēšot sastapt sievas slepkavu, - sacīju.

Sieviete tā kā mazliet satrūkās un nodūra galvu.

-  Un ja nu sastaptu? - Liāna prasīja. - Gribat atriebties?

-   Nē, - es skarbi atbildēju. - Es viņu gribu sodīt.

-Kā?

-  Tāpat, kā viņš nez kāpēc sodīja manu sievu. Nevainīgu.

-       Vai jūs, Ričard, esat pārliecināts, ka Vita patiešām ne pie kā nebija vainīga? - sieviete, paceldama galvu, vaicāja.

Atkal samulsu un jutos pamatīgi pārsteigts.

-        Un ja arī… Vai patiešām tik ļoti, ka bija pelnījusi nāvi? - skaļāk nekā iepriekš prasīju.

-        Protams, ne gluži, - sieviete atbildēja. - Tā toreiz sanāca.

Strauji paliecos uz priekšu un pieskāros ar roku viņas plecam.

-   Jūs zināt, kas viņu nogalināja?!

-        Jā, - sieviete apstiprinoši pamāja. - Zinu visos sīkumos.

-   Tas bija jūsu vīrs? - ātri vaicāju. -Nē.

-   Vidvuds Vanags?

-        Nē, nē! - Liāna atkal kratīja galvu. - Viņi abi ir bez vainas.

-   Kas tad to izdarīja? - nepacietīgi un bargi prasīju.

-   Kurš ir vainīgais?

Sieviete atkal krietnu laiciņu domīga klusēja, garā krāsainā iemutī ielika cigareti un aizsmēķēja.

-       Vai pēc tik daudziem gadiem to būtu tik svarīgi zināt? - viņa vaicāja.

-   Noteikti! - gandrīz vai iekliedzos.

-   Kāpēc?

-   Es jau teicu. Lai varētu viņu sodīt!

-   Ar nāvi? - sievietes balsī un acīs pazibēja bailes.

-  Vai jūs, Liān, domājat, ka tas būtu netaisni? - jautāju.

-  Bet slepkava jau neko citu nav pelnījis! Vardarbīgi atņemot dzīvību, viņš pārkāpis paša Dieva nosprausto cilvēcības robežu.

Sieviete ilgi uz mani skatījās, lēni iedzēra vēl kādu malku vīna, tad skumji pašūpoja savu melnmataino galvu, tā vēl vairāk atsegdama uz labā vaiga redzamo rētu.

-       Bet vai jūs, Ričard Lanski, kaut vai soda veidā izdzēšot cita cilvēka dzīvību, šo Dieva pieļaujamo cilvēcības robežu nebūsiet pārkāpis? Jūs esat izredzētais?

-        Nē, Liān, - klusi atbildēju. - Esmu pavisam parasts cilvēks… Tā nav, ka Vitas slepkava, atņemot viņai dzīvību, būtu arī man atņēmis pilnīgi visu. Nē! Taču viņš man tomēr nolaupīja ārkārtīgi nozīmīgu un ļoti nepieciešamu dzīves daļu!

-       Ričard, - sievietes balss nedaudz iedrebējās. - Ko jūs ar šo Vitas slepkavas sodīšanu iegūsiet?

-       Neko, - es tūlīt atbildēju. - Varbūt vienīgi morālu gandarījumu par tik reti sastopamu parādību kā taisnīguma uzvara pār netaisnību.

Abi atkal ilgi klusējām. Paskatījos uz tuvāko gleznu. Tur mākslinieks iesārtā gaismā bija attēlojis jūras krastā sēdošu meiteni. Rietēja saule, jūra bija mierīga, un meitene kādu gaidīja.

-       Liān, - es klusi teicu. - Vai būšu atnācis velti? Vai man tā arī nekad Vitas slepkavu sodīt neizdosies?

-   Nē, kāpēc? - sieviete pēc mirkļa klusuma atbildēja.

-  Ja reiz šis nodoms nav zudis tik ilgus gadus… Es pateikšu, kas vainīgs jūsu sievas un bērna bojā ejā. Taču pirms tam… Lūdzu, uziesim otrajā stāvā!

Liāna mani uzveda stāvu augstāk un ieaicināja vienā no istabām. Tur glīti sakārtotā gultā gulēja apmēram deviņgadīga meitene. Viņa uz mūsu parādīšanos nereaģēja. Meitene gulēja nekustīgi.

-        Tā ir mana meita, - Liāna paskaidroja. - Pilnīgi paralizēta.

Redzētais mani satrieca. Meitenes seja bija bāla, kalsna un ļoti skaista.

-   Kas ar viņu notika? - klusi prasīju.

-        Nelaimes gadījums, - Liāna atbildēja. - Viņa nodarbojās ar sporta vingrošanu. Neveiksmīgi izpildīts vingrojums, kritiens un spranda lūzums.

Vēl brīdi pastāvējuši, atgriezāmies viesistabā un klusēdami iztukšojām vēl pa glāzei vīna. Pēc tam sieviete skumji paskatījās uz mani.

-   Tagad varu pateikt, - viņa tikko sadzirdami sacīja.

-   Toreiz Vitu sabraucu es…

Man pat aizrāvās elpa. Strauji paliecos uz priekšu un caururbjoši ieskatījos viņas lielajās acīs.

-   Tu? - neticīgi un ļoti pārsteigts prasīju. - Tu?!

-   Jā, - viņa smagi pamāja ar galvu.

-        Kā tad tā? - atkal gandrīz vai iekliedzos. - Kā tas varēja iznākt?

-        Tas ir garš stāsts, - Liāna atbildēja. - Bet īsumā pastāstīt varu.

-        Laika mums ir diezgan, - es sacīju. - Vari stāstīt arī gari!

-    Mēs toreiz bijām labas draudzenes, - Liāna teica.

-   Ļoti labas. Dzīvojām vienā mājā. Vita studēja Medicīnas institūtā, es - Mākslas akadēmijā. Un abas iemīlējāmies vienā vīrietī. Vita varbūt ne tik kaislīgi, bet es jutos kā sajukusi. Es viņu mīlēju neprātīgi!

-   Tas bija Vidvuds Vanags?

- Tagad varu pateikt, - Liāna tikko sadzirdami sacīja.

- Toreiz Vitu sabraucu es…

- Jā, - Liāna sacīja. - Vidvuds Vanags. Es ar viņu iepazinos Vitas dzimšanas dienas ballītē un nemaz nezināju, ka viņš strādā Drošības komitejā. Bet tam jau arī nebija nekādas nozīmes! Viņš varēja būt kaut vai pašas elles priekšnieks! Es būtu mīlējusi tāpat. Vidvuda sievu, bezcerīgi slimu ar vēzi, ārstēja Vitas tēvs profesors Artūrs Vīlands. Tāpēc Vidvuds bieži pie viņiem gāja. Un arī es gāju. Bet Vidvuds tomēr vairāk uzmanības pievērsa Vitai. Es to redzēju un jutu. Un kļuvu ārprātīgi greizsirdīga! Bet pirms tam bija vēl viens gadījums. Tepat Jūrmalā. Vita te jau strādāja par ārsti. Kādu dienu pēkšņi sajutos ļoti slikti.

Neciešami sāka sāpēt vēders. Aizbraucu ar automašīnu pie Vitas un lūdzu palīdzību. Viņa mani tūlīt izspaidīja un iedeva iedzert kaut kādas zāles, piekodinādama, lai tūlīt braucot mājās un, ja sāpes nepāriet, izsaucot ātro palīdzību.

Tā arī darīju. Braucu ātri, bet tad, vai nu zāļu vai sāpju dēļ, pēkšņi noreiba galva, skatiens apmiglojās, un es iebraucu pretējās kustības joslā. Bet tur man pretim drāzās smagā automašīna… No tās reizes, lūk, man arī šī rēta uz vaiga.

Iznākusi no slimnīcas, biju pilnīgi pārliecināta, ka Vita mani aiz greizsirdības ir gribējusi noindēt. Es toreiz biju vēl arī stāvoklī. Gaidīju bērnu. Protams, no Vidvuda Vanaga. Viņš to vēl nemaz nezināja. Turklāt Vidvuds pēdējā laikā bija sācis pret mani izturēties atturīgāk, jo patiesi iemīlējās Vitā. Es to ļoti pārdzīvoju. Bet smagās avārijas dēļ es ne tikai knapi izglābos no nāves, es zaudēju arī bērnu… Un tad, Ričard Lanski, kad ieraudzīju esam stāvoklī Vitu, tūlīt nodomāju, ka viņai bērnu ir sagādājis tas pats manis karsti mīlētais Vidvuds… Viss!

Es nolēmu atriebties! Es negribēju Vitu nogalināt. Nē, nē, nekādā ziņā! Vari ticēt, vari neticēt. Es vienkārši gribēju viņu nobaidīt, lai arī Vita zaudētu savu un viņa bērnu… Toreiz vēl nezināju, ka viņa ir jau sākusi dzīvot kopā ar tevi…

Ilgi klusēju, zemu noliecis galvu, tad atkal ielēju vīnu un kāri to izdzēru.

Kaut kas manī salūza. Es jutos tā kā pat vīlies. Un sapratu, ka viss ir beidzies. Pagātne kā spilgti liesmojoša komēta aizdrāzās Visuma tumsā, un pēkšņi kļuva dīvaini viegli.

- Tas arī viss, - Liāna klusi pateica. - Ja tu tik ļoti gribi, vari mani nošaut. Bet tad tu nogalinātu ne tikai mani, bet arī to cilvēku, kuru redzēji otrā stāva guļamistabā. Mēs šai pasaulē diemžēl esam palikušas vienas. Un tas, ka es vēl joprojām šad tad satiekos ar Vidvudu, neko būtisku nemaina. Viņam ir sava ģimene, bet es… Tā arī divas te dzīvojam.

Es lēnām piecēlos un gandrīz vai laimīgs gāju prom. Nespēju šai sievietei neko pārmest, nemaz nerunājot par to, ka varētu viņu sodīt.

Nejau tāpēc vien, ka viņa bija sieviete. Turklāt vēl nelaimīga. Viņu sodīt vienkārši nebūtu taisnīgi.

Kad biju jau pie durvīm, viņa mani panāca un strauji satvēra aiz rokas.

-        Ričard! - viņa izmisusi čukstēja. - Es ļoti lūdzu - piedod!

Klusēju. Man pēkšņi viņas kļuva žēl.

-        Nē, - es lēnīgi atbildēju. - Es tev nekad to nepiedošu! Taču pacentīšos par to vairs nedomāt.

…Vakarā kā parasti aizgāju līdz jūrai. Pludmalē bija tikai daži cilvēki. Rietēja saule, debesmala krāsojās spilgti sarkana un radās sajūta, ka jūra tūlīt aizdegsies.

Lēnītēm pagājis vēl dažus simtus metru uz priekšu, ieraudzīju kāpas malā sēžam jaunu un skaistu sievieti. Viņa nez kāpēc skumji raudzījās rietošās saules staros. Tūlīt atcerējos, ka reiz šādu skatu jau biju redzējis.

-        Atvainojos, - piegājis viņai klāt, sacīju. - Vai jūs gadījumā šeit neesat pazaudējusi sunīti?

Sieviete pasmaidīja un ar neslēptu interesi paskatījās uz mani.

-   Kāpēc sunīti?

-        Tā mēdz gadīties, - es teicu. - Mums bieži vien dzīvē kaut kas pazūd.

-        Taču dažreiz tomēr gadās arī atrast, vai ne? - sieviete, turpinot mīļi smaidīt, sacīja.

-        Jā, - es piekritu un apsēdos viņai blakus. - Reti, bet dažreiz mēs patiešām kaut ko arī atrodam…

Rīga, 2001. g. 1. jūnijs.

2002. g. 7. janvāris.

Noziegumi un sods

Māja, kur dzīvoju bērnībā, atradās Rīgas nomalē Iļģucie- mā netālu no Spilves aerodroma. 1942./1943. gada bargajā ziemā, kad termometra stabiņš nereti noslīdēja 20-30 grādus zem nulles, aerodromā un tā apkārtnē netālu no mūsu mājas vācieši piespieda ebrejus, Salaspils nometnes ieslodzītos, kā arī Sarkanās armijas karagūstekņus veikt smagus zemes un celtniecības darbus.

Nezinu, vai gūstekņi ar sardzes atļauju vai bez tās, šad tad pieklauvēja pie māju durvīm un, pārsaluši un galēji izbadējušies, lūdza kādu gabalu maizes. Neesmu pārliecināts, taču pieļauju, ka lielākā daļa Iļģuciema iedzīvotāju bija pietiekami žēlsirdīga un šiem nelaimīgajiem cilvēkiem neatteica.

Tad kādā neparasti aukstā ziemas dienā es un abas mā- šeles, ar deguniem pieplakuši pie leduspuķēm izrotātā virtuves loga, redzējām nežēlīgu skatu.

AUTORS PAR ROMĀNU

Jauns krievu armijas karagūsteknis, pārsalis zili melns (viņi lielajā salā strādāja bez šineļiem, vienīgi vieglos karavīra formas tērpos), rokās zem frenča slēpdams mūsu iedoto maizi, izgāja no mājas un ātri pāri Dzirciema ielai

devās prom uz savu darba vietu. Taču ielas vidū viņš pēkšņi saskrējās ar kādu vācu virsnieku - lidotāju, kurš labā noskaņojumā nāca apciemot mūsu mājā dzīvojošu latviešu meiteni. Ieraudzījis gūstekni, brašais lidotājs uzreiz aizmirsa visus gaidāmos mīlas priekus un nevaldāmā naidā nekavējoties bruka virsū gūsteknim un, vispirms ar vairākiem spēcīgiem dūres sitieniem viņu notriecis uz sasalušās zemes, tik ilgi un pamatīgi spārdīja ar kājām, līdz nabaga gūsteknis palika guļam uz ielas bez mazākajām dzīvības pazīmēm. Viņam blakus mētājās iedotā pārtika, bet staltais vācu lidotājs, rūpīgi sakārtojis savu eleganto formas tērpu, pēc neilga brīža apmierināts jau klauvēja pie gaidošās zeltenes dzīvokļa durvīm…

No šīs manā mūžā pirmās paša acīm vērotās vardarbības ir pagājuši tieši sešdesmit gadi. Taču drūmais skats, reiz iededzināts maza bērna smadzenēs, manā atmiņā deg vēl šodien. Varbūt ne tik daudz tāpēc, ka pirmo reizi mūžā nācās skatīt kāda cilvēka vardarbīgu bojāeju un nāvi vispār, bet tādēļ, ka redzētais notikums jau piecu gadu vecumā mani piespieda domāt par visai sarežģītām lietām.

Kāpēc cilvēks tika nosists? Kāpēc vesels un fiziski spēcīgs vācu virsnieks nežēlīgā veidā ar nāvi sodīja vārgu, nosalušu, izbadējušos un pretoties nespējīgu cilvēku? Vai tikai tāpēc, ka viens bija vācietis, bet otrs - krievs? Vai tāpēc, ka viens no viņiem bija apģērbts gaiši pelēkā, bet otrs - zaļganā formas tērpā? Vai tāpēc, ka viens no viņiem tobrīd skaitps uzvarētājs, bet otrs bija zaudētājs?

Tikai daudz vēlāk pamazām sāku apjēgt, ka ne jau tāpēc vien gūsteknis tika nogalināts. Viņš tika sodīts. Vācu virsnieka skatījumā viņš bija ne tikai karagūsteknis, bet arī noziedznieks. Viņam smagā darbā vajadzēja nosprāgt badā! Bet nē! Cilvēks gribēja dzīvot! Viņš lūdza maizi un to arī dabūja. Tāpēc arī šis nāvessods.

No tā laika manā prātā itin bieži rodas dažādas pārdomas par to, kas vispār ir Likums, kas Sods, ko īsti nozīmē cilvēka vaina, kas ir labums, kas ļaunums, vai vienmēr kādu likumu pārkāpēju nešaubīgi drīkst nosaukt par noziedznieku un vai vispār šai pasaulē neapstrīdami pastāv tāds jēdziens kā t a i s n ī g u m s? Taisnīgs likums, taisnīgs sods.

Iespējams, nemaz tik smagi nekļūdīšos, ja palikšu pie pārliecības, ka nekas tamlīdzīgs šai pasaulē vispār nepastāv! Diemžēl nav ne absolūti taisnīgu likumu, ne neapstrīdami taisnīga soda. Viss balstās uz katrā valstī un attiecīgā sabiedrībā valdošā priekšstata, kā tad ir pareizi un taisnīgi sodīt likumpārkāpējus. Vienā valstī viņi tiek cauri ar viegliem sodiem, savukārt citur par to pašu pārkāpumu saņem pēc mūsu priekšstatiem ārkārtīgi bargus sodus. Un atkal smadzenēs kā smags akmens bluķis iekrīt tas pats nolādētais jautājums - kur tad īsti slēpjas šī diezgan abstraktā taisnīguma būtība - pašā soda faktā vai tā bardzībā?

Kad deviņdesmito gadu vidū strādāju Neatkarīgajā Rīta Avīzē, mans žurnālista pienākums bija laikraksta slejās aprakstīt dažādus valstī notikušus noziegumus, tiesas prāvas un smagu noziegumu izmeklēšanas gaitu.

Esmu pabijis arī gandrīz vai visos Latvijas cietumos. Sarunājies ar visdažādāko kalibru bandītiem un visbaigākajiem slepkavām. Tādā sakarā man ir radies daudzmaz reāls priekšstats gan par recidīvistu domāšanas īpatnībām, gan par tiem motīviem, kas viņiem ir likuši izdarīt noziegumus.

Spilgti atmiņā palicis Valmieras cietuma apmeklējums. Toreiz tur sodu izcieta trīs Moldāvijas pilsoņi, kuri visādi centās panākt savu deportāciju uz viņu etnisko dzimteni. Katrs no viņiem savā laikā bija izdarījis vairākas slepkavības. Sods - piecpadsmit gadi. Atkal tas pats - vai tas ir taisnīgi, netaisnīgi? Pareizi, nepareizi? Gudri vai dumji? Patiesībā tie ir jautājumi bez atbildes un pašas jurisprudences problēma, par kuru var strīdēties gadsimtiem ilgi!

Atceros, šie moldāvu tautības noziedznieki kā fiziski, tā garīgi bija vairāk nekā nožēlojami. Tāda pati bija arī viņu kamera - neuzkopta un netīra. Bez dzelzs gultām tur nekā cita nebija. Taču blakus kamerā arī mitinājās trīs notiesāti slepkavas, bet tur skats bija pavisam cits. Kameras iekārtojums izskatījās apmēram tāds, kādu var redzēt trīszvaig- žņu hoteļa numurā. Kā normālā dzīvē, tā arī cietumos, ja ne gluži viss, tad tomēr ļoti daudz kas atkarīgs no cilvēkiem, kuri šo neparasto vidi apdzīvo.

Starp citu, šai kamerā savu ilgstošo sodu izcieta (un joprojām izcieš!) arī cilvēks, kuram pirmajam tikko suverenitāti pasludinājušajā Latvijā Augstākās Padomes priekšsēdētājs nāvessodu nomainīja pret divdesmit gadu ilgu cietumsodu. Viņš Rīgā kopā ar citiem bija nogalinājis kādu vientuļi dzīvojošu vecenīti un viņas dzīvoklī nolaupījis tik daudz zeltlietu, briljantu, dimantu un rubīnu, ka to uzskaitījums vien apsūdzības rakstā un tiesas spriedumā aizņēma trīs mašīnraksta lapas!

Nesen kādā no Krievijas televīzijas kanāliem redzēju stundu garu dokumentālu filmu Spriedums - dzīvot. Rādīja uz mūžu notiesāto noziedznieku dzīvi (ja to vispār var saukt par dzīvi!) kādā speciāli izveidotā cietumā Orenbur- gas stepē. Atklāti sakot, filma bija diezgan neparasta. Uz mani redzētais atstāja nomācošu iespaidu un gribot negribot atkal vajadzēja domāt, vai nāvessods tomēr nav daudz humānāks soda veids nekā mūža ieslodzījums, kas turklāt jāpavada visai skarbā režīmā…

Filmā bija arī vairākas intervijas gan ar pašiem notiesātajiem, cietuma priekšniecību, gan kādu vecu vīru, kurš ilgus gadus bija piedalījies notiesāto slepkavu nāvessoda izpildē. No viņa stāstītā izrietēja, ka nāvessoda izpilde notikusi ļoti līdzīgi tai, kādu esmu to aprakstījis romānā. Un vēl viena patiesība - vecais vīrs atklāja, ka nāvessoda izpildītāji, gluži kā grāmatas varonis, pirms soda izpildes iepazinies ar notiesātā krimināllietu - lai zinātu, kādu necilvēku iznīcina, lai sprieduma izpildītājs to nošautu ar dziļu riebumu un naidu, pēc tam ne mirkli nemocīdamies sirdsapziņas pārmetumos.

Gribu vēl vienīgi piebilst, ka pasaulē un arī mūsu sabiedrībā valdošais uzskats, ka dzīvību ir devis Dievs un tikai viņam esot tiesības šo dzīvību arī paņemt, pašos pamatos ir kļūdains. Cilvēka dzīvību tomēr rada cilvēks un tāpēc viņam ir tiesības un pienākums, aizsargājot savu vai citu cilvēku dzīvību, iznīcināt tos, kuri apdraud pārējo sabiedrības locekļu drošību, normālu dzīvi un dzīvību.

Es saprotu, savā ziņā tas neapšaubāmi ir diezgan baigi un nežēlīgi, taču, ja vispār sabiedrībā un valstī pastāv kāda soda sistēma, tad nežēlīga vairākkārtēja slepkavas dzīvības saudzēšana, humānisma vārdā viņu notiesājot ar mūža ieslodzījumu speciāla režīma cietumā, diez vai ir daudz cilvēcīgāka, nemaz nerunājot par patiesu taisnīguma izpratni.

Nobeigumā gribu atzīmēt, ka es, ne reizi nepiedalīdamies karadarbībā, ne revolucionāros notikumos, ne bruņotās laupīšanās, tomēr trīs reizes mūžā esmu izjutis to, ko cilvēks var izjust, kad no tuva attāluma kāds uz viņu šauj…

Visdrūmāk un bezcerīgāk bija tad, kad jaunībā, strādādams ģeoloģiskajā ekspedīcijā Kazahstānā, kāds kvēlas greizsirdības pārņemts cilvēks vienpersoniski man piesprieda nāvessodu, aizveda tālu stepē un, stāvot dažu soļu attālumā, rokā paņēma bisi. Pēc tam, naidā griezdams zobus, skaļi bļāva: "Krīti ceļos un lūdz Dievu! Tavs mūžs ir beidzies!"

Es ceļos tomēr nekritu un Dievu nelūdzu. Vienīgi skumji paskatījos zilajās debesīs un rūgti nodomāju, ka ir diezgan draņķīgi dzīvi beigt, kad tev ir tikai divdesmit trīs gadi…

Bet varbūt viss bija pareizi un taisnīgi? Varbūt mans noziegums bija daudz smagāks nekā tas, ko toreiz izdarīja nabaga karagūsteknis? Viņš, badā novārdzis, toreiz lūdza maizi, es, vientulības nomākts, lūdzu mīlestību. Un mums abiem par to tika piespriests nāvessods.

Atkal pareizi? Taisnīgi? Nezinu. Varbūt tomēr kārtējo reizi pārāka izrādījās cilvēka ļaunā daba un tikai sagadīšanās dēļ, pēc diviem uz mani raidītajiem šāvieniem, es tomēr paliku dzīvs?

Un mēs visi vēl pagaidām esam dzīvi. Varbūt, izlasot šo romānu, daudziem no jums radīsies pārdomas par dzīves un dzīvības vērtību, par cīņu pret cilvēkos esošo ļaunumu un prieks, ka pārsvarā mums visapkārt tomēr ir labi un gaiši cilvēki…

Egils Lukjanskis

Rīga, 2002. g. 1. oktobris

BIBLIOGRĀFIJA

1.  Izvēle. Stāsti un noveles. Liesma, 1966.

2.  Nekad nebeigsies. Stāsti un noveles. Liesma, 1968.

3.  Pieskāriens. Stāsti un noveles. Liesma, 1971.

4.  Bez žēlastības. Garstāsti. Liesma, 1973.

5.  Bronzas sieviete. Stāsti un noveles. Liesma, 1975.

6.  Neuzvarētais. Romāns. Liesma, 1977.

7.  Memento mori. Romāns. Liesma, 1977.

8.  Lāse karogā. Mākslinieciskie apraksti. Liesma, 1980.

9.     Skrējiens bezgalībā. Stāsti un noveles. Liesma, 1981. 10…. un mana dzīvība arī. Dokumentāls apraksts. Liesma,

1984.

11. Atliktais laiks. Romāns. Liesma, 1985.

12.  Ne jau katru dienu. Romāns. Liesma, 1987.

13. Atnāc un paņem. Romāns. Liesma, 1987.

14.  Rēta akmenī. Romāns. Liesma, 1993.

15. Nakts tiesnesis. Romāns. Avots, 1993.

16. Sāpes un triumfs. Romāns. Sol Vita, 1994.

17.  Kliedziens no debesīm. Romāns. Liesma, 1994.

18. Sieviete visam mūžam. Romāns. Preses nams, 1996.

19. Asaras debesīs. Romāns. Liesma, 1997.

20.  Palīgā sauciens. Romāns. Daugava, 1999.

21.  Privāttiesnesis. Romāns. Preses nams, 1999.

22.  Notiesātais. Romāns. Lauku Avīze, 2000.

23.  Cilvēks naktī. Romāns. Lauku Avīze, 2000.

24.  Tas, ko tu negaidi. Romāns. Lauku Avīze, 2001.

25.  Naida nogurdinātie. Romāns. Lauku Avīze, 2002.

26.  Krievu leitnanta mī|ākā. Romāns. Lauku Avīze, 2002.

_______________________________________________ 1999. gadā

V  Kaijaks Enijas bize

A. Skailis Septiņas bīstamas jaunavas M. Zīle Lilija M. Geidāne Puisiķciems

V  Kaijaks Zem Marsa debesīm A. Pūriņš Mīla un naids Livonijā

_______________________________________________ 2000. gadā

L. Brīdaka Aizvējš pie jūras E. Lukjanskis Notiesātais E. Lukjanskis Cilvēks naktī R. Plūcis Mazā ciema ledainais pavasaris

A.  Sedlenieks Gladiators

V  Kaitina Mīlestības ārprāts jeb lielie kāposti M. Zīle Lilija-2

M. Geidāne Bāka pār mežiem I. Bērziņa Dālderkalnā

D. Avotiņa Kapteiņa Jēka mīlestība

V  Kaijaks Nārbuļu dēli

V  Gune Atpakaļceļš • Nāruguns

_______________________________________________ 2001. gadā

Eglīte "Ābeļu" ragana M. Geidāne Vēju dziesma

0. Mauriņš Hameleonu rotaļas latviešu gaumē

A. Pūriņš Lāčplēša klejojumi

M. Zīle Smukas meitas maksā smuku naudu

A.  Pūriņš Lielā bērza noslēpums

S. Gailīte Taureņa lidojums akmenī

B.  Eglīte Meža noburtie

E.  Lukjanskis Tas, ko tu negaidi

M. Svīre Slazdu krogs un divi nami Rīgā Z. Bekmanis Trīs dienas pēc pastardienas •

ŠAJĀ SĒRIJĀ

E. Šņore Uzticības tests L. Brīdaka Melnās ogas

2002. gadā

E. Lukjanskis Naida nogurdinātie A. Pūriņš Mana dzīve jūsu rokās K. Klāna Klūrgu sūnākļa rēgs S. Mežābele Uz priekšu, meitenes! A. Zuja Piepildi savus sapņus M. Geidāne Kārklu sīkstums E. Lukjanskis Krievu leitnanta mīļākā A. Skailis Čūsku dīdītājs un svētā

V  Kaijaks Mantinieki

V  Kaitina Te biju es

________________________________________ SAGATAVOŠANĀ

S. Mežābele Naktī uz svētdienu

E. Lukjanskis SPRIEDUMA IZPILDĪTĀJS

Aleksandra Stankeviča zīmējumi Valda Semjonova foto Silvijas Kokinas datorgrafiskais noformējums Parakstīta iespiešanai 15.10.2002. "Lauku Avīzes" izdevniecība Dzirnavu ielā 21, Rīga LV-1010. Iespiesta SIA "Latgales druka" tipogrāfijā Baznīcas ielā 28, Rēzekne LV-4600.

Content

Lukjanskis Egils Sprieduma izpildītājs

1. nodala

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodala

5. nodaļa

6. nodala

7. nodaļa

8. nodala

9. nodala

10. nodaļa

11. nodala

12. nodala

13. nodala

14. nodala

15. nodaļa

16. nodala

17. nodaļa

Noziegumi un sods

AUTORS PAR ROMĀNU

BIBLIOGRĀFIJA

ŠAJĀ SĒRIJĀ