Lukjanskis Egils

Sarkanas rozes mazliet nogurušai lēdijai (stāsti un noveles - izlase)

Egils Lukjanskis

STĀSTI UN NOVELES IZLASE

Priekšvārds

"Rakstnieks savā jaunajā krājumā izmantojis daudzveidīgus sižeta atzarojumus. Iekšējos un ārējos konfliktos iesaistītie personāži - pozitīvo lādiņu nesēji - tiecas pēc rakstura saskaņotības un pilnveidošanas. Ar kareivisku un kritiski ironisku attieksmi viņi nostājas pret nelietību, gļēvumu, pret patērētāju ļaužu dzīvesveidu un filosofiju. Izvirzītie konflikti ir asi dramatiski, reizēm pat ar traģisku nokrāsu. Autora simpātijas pieder gaišajam un humānajam ikvienā vēstījuma intonācijā."

"īa ir anotācija manam pēdējam stāstu krājumam "Skrējiens bezgalībā". Taču tur izteikto vērtējumu var droši attiecināt arī uz visu manu daiļradi - romāniem un dramaturģiju. Tieši šīs spilgtās humānisma izpausmes personāžu savstarpējās attiecībās un viņu rīcības pamatojumā šodien krasi atšķiras no daudzu citu autoru mūsu "brīvības laikā" radītajiem literārajiem darbiem, kur galvenokārt dominē melni, pretīgi, neķītrību pilni, rupji un murgaini bez- sižetu teksti, kuru sacerētāji tiek gan slavēti kā mūslaiku modernisti, taču patiesībā dara tikai lielu kaunu latviešu literatūrai un negūst gandrīz nekādu lasītāju atsaucību.

Man par saviem darbiem nav jākaunas. Tieši otrādi - es lepojos, ka esmu spējis uzrakstīt stāstus, kurus ne mazākā mērā nav skāris aizgājušais laiks. Lai gan radīti diezgan pasen, tie visi šķiet uzrakstīti vakar. Šai izlasē ievietotas arī absolūti klasiskas noveles, kādas vispār neviens jau sen vairs neprot uzrakstīt - ass, dramatisks sižets, darbības kulminācija un pārsteidzoši negaidītas beigas.

Un vēl. Katra stāsta un noveles sižeta pamatā ir vai nu kāds pilnībā patiess dzīves notikums, vai arī dzīvē redzētais vai dzirdētais ir bijis iemesls noveles uzrakstīšanai.

Katra cilvēka dzīve - Visums miniatūrā. Tur ir daudz noslēpumu, daudz ciešanu, sāpju un nepiepildītas vēlēšanās, bet ir arī daudz labā, skaistā un īstenotā. Viss ļoti vienkārši un neko nevajag sarežģīt. Labai literatūrai jāspēj emocionāli pieskarties cilvēku dvēselēm, nevis jālej uz tām aukstas samazgas.

Es neesmu melojis vai ko tīši mudžinājis. Neesmu arī speciāli centies būt mūsdienīgi "moderns", lai gan patiesībā, iespējams, esmu vismodernākais no visiem šodien strādājošajiem rakstniekiem.

Ceru, ka, izlasījuši šo grāmatu, lasītāju lielākā daļa šai manai pārliecībai piekritīs.

Jūsu

Egils Lukjanskis

Rindā pēc laimes

Viņš jau zināja vēstuli no galvas, viņš atcerējās katru tur rakstīto vārdu, burtu un tomēr - pārlasīja vēlreiz.

-   Nevajag, - Aldo teica. - Labāk liecies gulēt!

-   Jā, tagad ir cauri, - Gunārs lēnām piecēlās un viņa lielā, spēcīgā plauksta niknumā saburzīja un saspieda uz papīra uzrakstītos melus, vārdus, patiesus un nepatiesus, to, kam viņš vēl ticēja un kam vairs nekad neticēs, visu, kas kādreiz bija un kā nekad vairs nebūs.

-   Tās ir beigas, - viņš skumjā balsī pateica.

-    Neuztraucies! Katras beigas ir sākums kaut kam citam, - Aldo klāja guļas vietu un, to teikdams, paskatījās uz Gunāru, kas stāvēja, plati izpletis kājas, ar galvu gandrīz vai skardams šaurā vagona griestus. Spēcīgais ziemeļu vējš šūpoja vagonu, tas dažbrīd nodrebēja, it kā ieraudājās, tad atkal iestājās klusums, bet Gunārs joprojām stāvēja pie apledojušā loga un drūmi klusēja.

Kā jūrnieks uz vētras šūpota kuģa, Aldo nodomāja. Jūrnieki vienmēr tic jūrai, kuģim, tic kapteinim un stipram degvīnam, tikai sievietēm viņi sevišķi neuzticas. Bet Gunārs bija ticējis.

-   Ej taču beidzot gulēt! - Aldo, šis vienmēr jautrais, smaidošais moldāvs, piegāja pie biedra un viegli uzsita uz pleca. - Rīt tomēr smaga diena.

-   Zini, Aldo, katra nakts ir nesalīdzināmi smagāka, - Gunārs teica, tad lēni, gurdiem soļiem aizgāja līdz savai guļas vietai un apsēdās. - Pretīgi.

-        Tas tādēļ, ka tu daudz domā, - Aldo sacīja. - Rīt mums ellīgs darbs. Domā par to! Bet par sievietēm… teikšu atklāti - viņas nav to vērtas.

Gunārs dusmīgi ieskatījās moldāva šķelmīgajās acīs un strauji piecēlās.

-        Izbeidz! - viņš uzkliedza. - Puika! Ko tu zini par sievietēm?

Aiz loga plosījās pamatīga vētra. Tā sākās pirms dažām dienām un ar katru stundu kļuva aizvien stiprāka un baismīgāka. Nebija vairs nekādas jūras, kuģu, tālu, milzīgu pilsētu, asfaltētu ceļu, sievietes un mīlas, nebija māju, kur gaida silts ēdiens, īsti, patiesi vārdi, kur viss ir tā, kā tam vajag būt; gultas, kur tu vari pateikt visu, atdot un saņemt, ko tai brīdī esi gribējis.

Taču tagad tā visa vairs nav. Tagad ir tikai bezgalīga stepe, virpuļojošs sniegs un patiesībā nav arī stepes, ir tikai sniegs, sniegs un aizvien spēcīgāks ziemeļu vējš. Un naids. Stiprs, sāpošs naids.

Dažas minūtes vēlāk skaļi iečīkstējās durvis, un vagonā, kas dažiem cilvēkiem bija kļuvis par pagaidu māju, mitekli, par vietu, kur varēja patverties no baisā sala, negantā vēja un vientulības, kur bija siltums un biedri, ienāca trešais iemītnieks.

-       Diezgan baigi, - Georgs pavēstīja. - Vējš pieņemas spēkā. Bet rīt mums vajadzētu urbumu tomēr pabeigt.

Pēc tam viņš nesteidzoties, mierīgām roku kustībām noģērba silto aitādas kažoku un nosvieda savā vietā.

-   Vai tēju uzvārīji? - viņš vērsās pie Gunāra.

-        Kur nu! - Aldo iesmējās. - Gunārs kļuvis sentimentāls. Kāda tev tēja! Vecais, viņam pašlaik ir vajadzīgs degvīns!

Gunārs piecēlās.

-   Piedod, Zorž! Biju pavisam aizmirsis.

Viņš iemeta krāsnī dažus ogļu gabalus un virs tiem uzlika lielu, nomelnējušu tējkannu.

-   Tūlīt būs.

Gunārs atgriezās vidējā kupejā, kur kreisajā pusē uz sola bija Georga vieta, pretim viņa, bet Aldo smējās un trokšņoja uz augšējā plaukta.

-       Mīlēt - tas nozīmē apmēram to pašu, kā iznest mūsu krāsniņu stepē un mēģināt to sasildīt, - Aldo sacīja. - Tu, Gunār, laikam skolā neesi gājis, tāpēc nekādus fizikas likumus nezini.

Gunārs šos vārdus palaida gar ausīm, apsēdās un, ieskatījies Georga dzīves likstu pieredzējušā sejā, it kā atvainodamies, pateica:

-   Tūlīt būs. Pēc dažām minūtēm.

Georgs izsmēķēja cigareti un atkal rokās satvēra savu aitādas kažoku.

-        Es vēlreiz iziešu laukā, - viņš teica. - Baidos, kaut tikai urbums neaizsaltu. Tad pārplīsīs caurules un viss mūsu darbs vējā. Varbūt vajadzēs visu nakti ap urbumu dedzināt ugunskuru.

Tad Georgs pacēla galvu un paskatījās uz Aldo.

-        Bet tev, puis, tādā gadījumā nāksies ņemt krāsni un iet sildīt to stepi. Un tad tu redzēsi, ka dažreiz to tomēr var sasildīt.

Aldo seja tūlīt izstiepās garāka un viņš klusi nomurmināja:

-   Vai nu tik traki sals…

Kad tēja uzvārījās, viņi sameklēja katrs savu metāla krūzīti, dažus cukura graudus un maizi.

-   Gluži kā frontē, - Aldo noteica un iesmējās.

Bet šis moldāvu zēns nezināja, kā tas ir - būt frontē, kā tas ir, kad dzer pēdējo krūzi tējas, nezināja, kā tas ir, kad jāmirst. No viņiem to zināja vienīgi Georgs. Bet viņš klusēja. Varbūt viņš domāja, ka šoreiz Aldo tomēr ir pateicis kaut ko patiesu, ka šeit, tālu no apdzīvotajām vietām, stepē, kur viņi ir tikai trīs cilvēki, arī ir fronte. Šeit, protams, neviens nemirs, neviens neaizies bojā. Bet viņi par kaut ko tomēr cīnās.

Kļuva siltāk. Karstais, spēcinošais dzēriens strauji ielija asinīs, tās sāka ātrāk, daudz straujāk iznēsāt siltumu pa visu ķermeni, un cilvēkiem kļuva labi.

Georgs aizsmēķēja pīpi, bet Aldo ar Gunāru pa cigaretei.

-   Laba lieta, - Georgs, dziļi ievilcis dažus dūmus, teica.

-        Es no visām lietām, protams, izvēlos sievieti, - Aldo rāpās uz augšējās nāras un smējās. - Gunārs man noteikti piekritīs.

Bet Gunārs atkal paraudzījās caur logu naktī un cieši sakoda zobus.

-   Lietas… - viņš klusi nočukstēja. - Nežēlīgi lētas…

Georgs uzmanīgi vēroja Gunāra sejas izteiksmi un saprata šo puisi, ko daba bija apveltījusi ar varenu augumu un milzīgu spēku. Kādreizējo Liepājas zvejas vīru, kam personīgajā dzīvē bija ļoti nelaimējies.

-       Sieviete ir kaut kas tāds, bez kā mēs nekādi nevaram, - Georgs apdomīgi izdauzīja pīpi un nostājās blakus Gunāram.

-        Tēju var nedzert un pīpi var izmest, taču bez sievietes nevar, - viņš teica. - Tā mums ir vajadzīga.

Gunārs rūgti iesmējās.

-   Vajadzīga… tikpat, cik sals.

-        Un sals ir vajadzīgs, - Georgs apgalvoja. - Un dažreiz ir vajadzīgs arī naids.

Iestājās klusums.

-        Kāpēc? - Aldo no augšas jautāja. - Kaut kas nav pareizi. Nekādu naidu! Par dzīvi jāpriecājas.

Vējš un sniegs. Sniegs, vējš un trīs savā ziņā vientuļi un nelaimīgi vīrieši. Bet dažus kilometrus no viņiem - pilsēta. Tas gan pagaidām vēl bija tikai liels, biezi apdzīvots ciems, tomēr viņi to jau dēvēja par pilsētu. Pēc kāda laika tā arī būs pilsēta.

-        Tu, vecais, laikam nekad tā pa īstam neesi mīlējis, - Aldo turpināja. - Tāpēc vienmēr arī esi tik drūms.

Georgs apsēdās uz sola un ilgi pildīja pīpi ar zaļu, rūgti smaržojošu tabaku. Un ilgi klusēja. Tad beidzot domīgi teica:

-   Varbūt. Var būt, ka tev taisnība. Vienkārši nepaguvu.

-        Nu, - Aldo, ironiski smīknēdams, gari novilka. - To jau var paspēt vienmēr.

-         Nē, nevar. - Georgs strauji pakratīja galvu, tad piecēlās un, uzlicis rokas uz augšējās nāras malas, pieliecās tuvu Aldo jaunajai sejai.

-        Mani toreiz piesēja pagalmā pie akas vindas - tas bija Ļeņin- gradas blokādes laikā - un, kad es mēģināju neskatīties, viens kalsns patīkama izskata vācu virsnieks sita man pa seju ar pātagu. Viņš bija jau beidzis. Bet Marina ar izlauztām rokām izģērbta gulēja pagalma vidū, un pie viņas atkal nāca zaldāti…

Un tad kā spožs zibens uzliesmojums Georga atmiņās pēkšņi pazibēja kāda pavisam sīka dzīves epizode - dažus gadus pirms kara sākuma.

"Marina!"

"Jā!" viņa tūlīt atsaucās.

"Nāc! Es tev kaut ko parādīšu."

Meitene panāca dažus soļus uz priekšu, un Georgs viņu, saņēmis aiz rokas, pievilka cieši klāt.

"Es tev kaut ko gribu parādīt."

"Labi."

Viņi nesteidzoties pārgāja pār pļavu, kājas kļuva mitras, bet viņi tikai gāja uz priekšu, sajuzdami zemes milzīgo spēku, smagumu un to, cik tā ir vajadzīga.

Tā bija viņu zeme.

Aizgājuši līdz mežam, abi apstājās.

"Šeit." Georgs teica. "Tev patīk?"

"Kas!?" meitene prasīja.

"Pļava," viņš paskaidroja.

"Protams."

"Un šejienes gaiss?"

"Tāpat."

"Un mežs?"

"Tas ir brīnišķīgs."

"Un zeme?"

"Nekādas vainas."

"Es šeit gribu uzcelt māju", Georgs teica. "Šeit, kur pašlaik stāvam, būs pagalms, bet mājas pamatus likšu blakus tam lielajam ozolam. Un vēl te vajadzēs uzcelt saimniecības ēku, šķūni un izrakt aku."

"Tavs nodoms ir labs," Marina sacīja un viņas acis spoži mirdzēja.

Meitene stāvēja un pāri plecam viegli pārmeta tumšu, samtainu matu pīni. Viņai bija astoņpadsmit gadu.

"Es gribu, lai tu manās mājās būtu saimniece," Georgs teica. "Mums būs jāstrādā no rīta līdz vakaram, būs jāar zeme un rudeņos jānovāc raža, bet pēc tā visa mēs varēsim sēdēt pagalmā un raudzīties uz bērniem."

Aldo neteica ne vārda. Smags, nepatīkams klusums uzgūlās uz šo triju cilvēku pleciem un lūpām. Tas bija klusums, kas skanēja, kliedza un kaut kur nežēlīgi sita…

-   Piedod! - Aldo nopietni teica.

Georgs vairākas reizes dziļi ievilka pīpes dūmus, tad ar smagu roku paņēma kažoku un to uzmeta plecos.

-   Iziešu laukā, - viņš teica.

-   Nē! - Aldo strauji piecēlās un kāpa lejā. - Tagad mana kārta.

Kad apmēram pēc desmit minūtēm jaunais moldāvs atgriezās,

visi apsēdās apkārt krāsniņai un, katrs iegrimis savās atmiņās un pārdomās, ilgi sadrūmuši klusēja.

-   Ari rit vējš nenorims. - Georgs teica. - Tas trakos trīs dienas.

-   Ilgi. - Aldo domīgi novilka. - Mums šeit būs balta elle.

Gunārs klusēdams pielēja Aldo krūzi ar karstu tēju, pasniedza

nosalušajam biedram, tad atkal aizsmēķēja pīpi.

-   Grūti? - Georgs apsēdās viņam tuvāk.

-   Pretīgi, - Gunārs noņurdēja.

-        Tev tagad vajadzētu piedzerties, - Georgs teica. - Šad tad tas palīdz.

-        Nē, - Gunārs strauji pakratīja galvu. - Tad kļūst viegli, visi cilvēki šķiet labi un tu vairs neatšķir, kurš patiess, kurš ne. Visi kļūst vienādi.

-   Tev taisnība, - Georgs piekrita. - Bet iedzert tomēr vajadzētu.

-        Tu, vecais, dzīvē esi pieredzējis ļoti daudz, - Gunārs sacīja. - Pat to, ko tu mums stāstīji par savas sievas bojāeju. Mēs, iespējams, to nemaz pa īstam nekad nesapratīsim. Un vēl daudz ko. Mēs patiesībā taču esam vēl ļoti jauni.

-        Tu gribētu kļūt vecāks? - Georgs uzprasīja un atgūlās, rūpīgi uz kājām uzsedzis kažoku.

-       Nē, - Gunārs tūlīt atbildēja. - Tieši otrādi. Gribētu kļūt vēl jaunāks. Varbūt tad es atkal pieļautu kļūdas, tikai citas, šādas vairs ne.

-   Kādas? - Georgs ātri jautāja.

-        Es ne tikai nevienu sievieti vairs nemīlēšu, bet nevienai vairs pat nesniegšu roku.

Aldo iesmējās.

-        Tu nu gan esi muļķis! Sievietes vajag mīlēt, skūpstīt viņām rokas un darīt daudz ko citu, lai viņas būtu ja ne laimīgas, tad vismaz apmierinātas. Tikai tas nekad nedrīkst vilkties pārāk ilgi. Tad vienmēr būs labi.

Uz pasaules notiek dīvainas lietas. Cilvēki nebaidās ne jūras plašuma, ne tās dziļuma, nebaidās ne vētras, ne ziemeļu aukstuma. Viņi to iztur. Viņi ir gatavi izturēt vēlreiz. Daudzi nebaidās pat nāves. Arī pie tās var pierast. Viņi tikai nekad nebeigs baidīties no sev tuvu cilvēku neuzticības.

-       Aldo! - Georgs pacēla skatu uz augšu. - Kāda velna pēc tu at- triecies uz šīm Kazahstānas stepēm?

Aldo pievēra acis un uz mirkli viņa dvēselē kaut kas asi iesmeldzās.

Viņu toreiz nospieda garlaicība. Līdz pulksten septiņiem vakarā bija atlicis nedaudz vairāk par stundu, un viņš sāka iet pa pilsētas galveno ielu. Visapkārt ziedēja koki, bulvāris un visa pilsēta reibinoši smaržoja.

Tas viss ir jau bijis, viņš nodomāja. Vienmēr viens un tas pats. Katru gadu, mēnesi un dienu.

Septiņos viņš satika meiteni, un viņi turpināja staigāt pa pilsētas galveno ielu.

"Varbūt šovakar atkal aizejam un restorānu LalūT - meitene vaicāja.

"Mēs jau tur esam bijuši," viņš atbildēja.

"Tad aizejam kaut kur padejot!"

"Tas jau sāk apnikt," viņš mazliet neiecietīgi teica. "Mēs dejojam katru otro vakaru."

"Labi," meitene draiski izteica jaunu priekšlikumu. "Aiziesim tur, kur būsim vieni, kur mēs visu vakaru varēsim mīlēt viens otru!"

Viņš pat galvu nepagrieza uz meitenes pusi.

Cik zilas debesis, viņš nodomāja. Varbūt kaut kur tās ir pavisam citādas.

"Nu?"

"Arī to mēs jau esam darījuši."

-       Nezinu, - Aldo teica. Viņš kļuva nopietns, mazliet pievēra melnās acis, droši vien atcerēdamies kaut ko tālu un pa pusei jau aizmirstu.

-       Man dzīvē gāja viegli, - Aldo turpināja. - Viegls darbs, viegli skuķi un viegli nopelnīta nauda. Klāt algai to deva arī māte. Apnika. Pats nemaz īsti nezinu, kādēļ. Pēkšņi gribējās redzēt citas meitenes un sajust lielu salu. Pārbaudīt, vai varu to izturēt.

-   Nu - un kā?

Aldo brīdi domāja.

-   Šķiet, ka jā.

-   Bet meiteņu taču šeit nav. - Georgs atgādināja.

-       Žēl, - Aldo smagi nopūtās. - Taču, kur ir vīrieši, tur agrāk vai vēlāk parādīsies arī sieviete.

Georgs iesmējās.

-       Jā, jā, vecais nemaz nesmejies! - Aldo nopietni sacīja. - Tā nu tas uz šīs zemītes ir iekārtots.

Tā tas notika gandrīz vai katru vakaru. Sarunas par politiku, sportu un sievietēm. Dzīve bija savedusi kopā šos trīs dažādos cilvēkus tālu no viņu dzimtajām vietām un ierastās vides.

Vagons, vecs un nemājīgs, stāvēja stepē uz četriem kravas automašīnas riteņiem - tomēr tuvs un izpalīdzīgs kā labākais draugs.

-       Rīt mums jāpabeidz urbums un tajā jānolaiž visas caurules, - Georgs atgādināja. - Tad mēs vārdu būsim turējuši.

-       Bāzē vīri neticēs, - Aldo piecēlās sēdus. - Viņi noteikti brauks skatīties. Tu, vecais, paziņo, lai līdzi paņem pēc iespējas vairāk dzeramā!

Gunārs, domās nogrimis, turpināja smēķēt. Viņš maz piedalījās sarunās, bet dzirdēja katru biedru izteikto vārdu.

Gunārs savā laikā sievietei bija atdevis visu. Nekā jau daudz viņam nebija - maza istabiņa (to viņš īrēja no kādas atraitnes), gulta, vecs radiouztvērējs, plaukts ar grāmatām un alkas pēc jūras un drauga. Kā izrādījās, tās bija nesavienojamas lietas - jūra un sieviete. Bet viņš tomēr ticēja. Tas bija vienīgais, kas viņam īsti piederēja. Taču viņš zaudēja. Negaidīti kāds cilvēks atnāca, visu atņēma un samina. Un pēc tam jau bija vienalga kur dzīvot, domāt un strādāt. Gribējās būt pēc iespējas tālāk no visa, aizmirst un nedomāt. Bet tas nebija iespējams. No pagātnes nekur nevar aiziet. Tā ir tava un ir tevī, un arī aizies tikai kopā ar tevi.

Pirms gada Liepājā vīrietis viņu noskūpstīja vēlreiz. Un viņa uzreiz atcerējās, ka pirms dažām dienām lūpas bija skāris kāds cits, bet tas jau bija tālu.

Vīrietis noslaucīja muti un paskatījās uz sievieti, ko nupat bija skūpstījis.

"Mums vajadzētu vēl kaut ko iedzert," - viņš dobjā balsī lika priekšā.

"Labi. Pa ceļam nopirksi."

Sieviete aizveda viņu pie sevis. Istaba bija maza, tajā stāvēja gulta, galds un plaukts ar grāmatām. Vīrietis paskatījās, bet nosaukumi uz tām bija sveši, tāpat kā sveša bija šī māja, istaba un sieviete, lai gan tādas viņš jau bija saticis.

Sieviete ātri pagatavoja uzkodas, un viņi sāka dzert. Viņi izdzers vēl dažas glāzes, uzēdīs, un tad vīrietis meklēs sievietes tuvumu.

"Tev šeit nav slikti," viņš teica.

"Saimniece ilgi nedzīvos. Vel daži mēneši, un nomirs. Tad būs vēl brīvāks."

Vīrietis neklausījās.

"Kā kubrikā."

"Dzer!"

"Tu dzīvo viena?" - vīrietis painteresējās.

"Nē." - sieviete atbildēja un ari iedzēra. "Vīrs jūrā, bet aiz sienas vecene."

Vīrietis lēni pacēla galvu. Viņš tikai pirms dažām dienām bija nokāpis no kuģa un tagad krastā notrieca naudu. Viņš atcerējās pārējos biedrus - tiem visiem bija sievas un arī viņam būs - laba, bet varbūt tāda pati kā šī. Viņam ienāca prātā, ka tūlīt vajadzētu piecelties un aiziet. Taču sieviete sēdēja blakus un sniedzās pēc kārtējā skūpsta…

Gunārs gurdi uzslējās kājās. Aiz vagoniņa loga trakoja putenis.

Tagad vajadzētu iziet laukā un iet ar seju pret vēju, viņš nodomāja. Bet var arī neiet. Var mierīgi palikt uz vietas, stāvēt un drūmi raudzīties logā. Jo dzīve - tas ir vēl negantāks viesulis.

Apmēram pēc stundas, atrodoties savā guļas vietā, Gunārs lēni pagrieza galvu un atvēra acis. Vēja brāzmas joprojām spēcīgi sitās pret vagona sienām un logu, bet pirms neilga laika viņam bija licies, ka laukā dzird kāda cilvēka balsi.

Tas taču nevar būt, Gunārs nodomāja. Svešs cilvēks šajā trakajā viesuļvētrā? Muļķības!

Taču pēc kāda laika vai nu miegā vai īstenībā viņš atkal saklausīja it kā cilvēka balsi.

Gunārs piecēlās un pamodināja Georgu.

-   Paklausies, Zorž! - viņš teica. - Man šķiet - laukā ir kāds cilvēks!

Arī Aldo pamodās. Georgs, neko daudz nerunādams, apāva kājas un, uzmetis plecos kažoku, izgāja laukā. Pagāja dažas minūtes, vējš vagonā iemeta saraustītus vārdus, troksni, tad pēkšņi viss apklusa, nebija vairs dzirdamas ne cilvēku balsis, ne vējš. Vīrietim par milzīgu pārsteigumu, vagonā ienāca sieviete - jauna un pasakaini skaista.

Visi jutās ārkārtīgi satraukti un apmulsuši.

-   Lūdzu, uzgaidiet! - Georgs viņai teica.

Sieviete apstājās netālu no durvīm un sāka tīrīt no drēbēm sniegu, bet Georgs ieskrēja kupejā.

-   Zēni, ātri! - viņš mudināja. - Jūs redzat - Dievs mums atsūtījis kādu pārdabisku būtni - sievieti… Tāpēc zibenīgi uzkopjam telpu!

-   Nu, lūk, nu, lūk! - Aldo nemaz nelikās pārsteigts. - Es taču to jau pareģoju!

Un viņš nolēca zemē un saģērbās. Gunārs lēni pagriezās pret ienākošo.

Sieviete stāvēja pret kupejas ieeju un nedroši, neuzticīgi raudzījās šo triju cilvēku neskūtajās sejās.

-   Lūdzu, piedodiet! Es jūs iztraucēju… - viņa neveikli pateica un soli atkāpās.

-   O, nē! Nekādā gadījumā! - Aldo iesaucās un smaidīdams piegāja sievietei klāt. - Ienāciet! Mēs jūs jau sen gaidījām. Viņa ienāca, lai gan lielajās acīs ik pa brīdim uzplaiksnīja bailes.

Kupejā izskatījās kā parasti - uz galdiņa mētājās ēdiena atliekas, cigarešu izsmēķi, pie sienām karājās netīri apģērba gabali, grīda bija neuzslaucīta un vīriešiem netīras, sen neskūtas sejas.

Sieviete, sevī apspiezdama satraukumu un bailes, lēni panāca dažus soļus uz priekšu, viņa tikpat kā neklausījās, ko viņai blakus nepārtraukti runāja Aldo, viņa tūlīt instinktīvi pievērsās Georgam, kuru jau mazliet pazina. Tas nekas, ka šī pazīšanās bija notikusi ātrāk nekā ar citiem. Uz pasaules ir vietas, kur minūtes līdzinās gadiem, kur laiks rit pavisam citādi nekā pilsētās un ielās. Pasaulē ir vietas, kur cilvēka vērtību nenosaka ne apģērbs, ne nauda, ne labas manieres, ne gudri un skaisti pateikti vārdi, to nosaka rīcība. Ir vietas, kur cilvēks ātri var iegūt gan draugu, gan bezgalīgu nicināšanu.

-        Mani sauc Rita, - sieviete klusi pateica un sniedza Georgam roku.

Viņš to cieši paspieda - Georgs.

-        Es esmu Aldo, - teica moldāvu čigānpuisis un ar roku parādīja uz blakus stāvošo latvieti. - Bet šo sauc Gunārs. Viņš redzēja Ritas izstiepto roku, pat ievēroja, ka tā ir labi kopta, nagi nolakoti bāli rozā krāsā. Gunārs klusēdams pagriezās ar muguru pret sievieti un nesteigdamies, ierastām kustībām ielīda guļammaisā.

Rita samulsa. Georgs tāpat, bet tikai uz īsu brīdi. Viņš apsēdināja Ritu savā vietā.

-        Sasildieties! Es tūlīt uzvārīšu tēju, - teica Georgs un, nikni paskatījies Gunāra sejā, aizgāja uz vagona galu, kur krāsniņā gailēja ogles.

Mēs visi esam kā sniegs, Gunārs iedomājās. Rokas attālumā no viņa sēdēja sveša, nepazīstama sieviete un kaut ko atbildēja Aldo jautājumiem. Kā sniegs. Visa dzīve ir krišana. Mēs varam kaut kur palikt, aizķerties, bet tas nekad nevelkas ilgi, un izkušana ir neizbēgama. Kāda gan nozīme cilvēka izstieptajai rokai, viņa vārdiem un tuvumam? Aldo apgalvos, ka ir. Bet tas - pašapmāns. Es varu pastiept roku un sajust sievietes plaukstu un kāju siltumu, ja tikai tās nav pamatīgi nosalušas. Bet pienāks rīts, un viņa aizies. Un kāda tad būs bijusi nozīme nosauktajiem vārdiem, visam, ko šeit runās, un sirds siltumam? Paliks stepe un sniegs, aukstums un vējš, un tie nekur nepazudīs. Tie paliks un būs vienmēr.

No vagona otra gala kupejā atgriezās Georgs ar kūpošu tējkannu rokās, un Aldo tūlīt aizdrāzās izmazgāt krūzi.

-       Tūlīt iedzersiet karstu tēju, un jums kļūs jūtami siltāk, - Georgs sacīja un nolika tējkannu uz galda, tad sameklēja cukuru.

Atgriezās Aldo un piepildīja krūzi.

-   Dzeriet un neaizmirstiet devēju!

-   Izbeidz! - Georgs pavilka Aldo^āĢffiPaJRrag^ās blakus Ritai.

-   Kad tas notika? - viņš pr^^^-

ĶjmЈ$ —«

-        Pirms dažām stundām, - Rita atbildēja, dzerdama stipro, kūpošo tēju. Pēc tam nolika krūzi uz galda un labsajūtā mirkli palika nekustīgi sēdam.

-        Tas silda vairāk nekā degvīns, - Georgs sacīja un vērīgāk ieskatījās Ritas sasārtušajā sejā.

Viņai bija ap divdesmit četri gadiem un mazliet bail no šiem vienkārši ģērbtajiem vīriem. Rita vasarā bija beigusi Ļeņingradas Celtniecības institūtu un tika norīkota darbā kaut kur Kazah- stānas ziemeļos. Kartē šīs pilsētas vēl nemaz nebija.

-   Vai līdz pilsētai vēl tālu? - viņa jautāja.

Georgs pasmaidīja.

-        Gan tālu, gan pavisam tuvu, - viņš teica. - Tā mums vēl tikai jāuzceļ. Bet sākts jau ir.

-   Tieši šeit? - Rita mazliet pārsteigta vaicāja.

-        Nē, šeit būs liela rūpnīca, - Georgs atbildēja. - Te zemē ir vara atradnes. Bet pilsēta būs dažus kilometrus uz priekšu - tur, kur pašlaik atrodas ciems.

-   Jā, - Rita gari novilka. - Man jānokļūst šai nākotnes pilsētā.

-        Šonakt jau nekas vairs nesanāks, - Georgs teica. - Rīt. Jūs atbraucāt strādāt?

-        Tā ir, - Rita apliecināja. - Mašīnu ieputināja un šoferis palika stepē. Viņš teica, ka gaidīs, līdz norims trakais vējš. Un vēl piebilda, ka nevarot pamest kravu.

-        Vējš tik ātri nenorims, - Georgs sacīja. - Rīt visi aiziesim un mašīnu attīrīsim. Būs labi.

-        Kā tam šoferim nav bail? - Rita iejautājās. - Vētras laikā vienam stepē…

-        Cilvēks šeit pierod pie visa, - Georgs pateica un atkal krūzēs ielēja tēju.

Nav tiesa, Gunārs nodomāja un pirmo reizīti tā pa īstam ieskatījās jaunās sievietes sejā. Tu, piemēram, nepierādīsi nekad. Pirms cilvēks nokļūst šeit, tam jau jābūt šo to redzējušam. Šis tas jau jāzina. Šis tas ir bijis jāpārdzīvo. Kaut kas jāzaudē. Bet tu droši vien zini tikai, kā uzcelt māju. Tas, protams, nav slikti, bet ar to vien nepietiek. Šeit tev nebūs ne tēva, ne mātes, nebūs labi iekārtota dzīvokļa ar vannu un nebūs bāra, kur ar draugiem varētu

dzert kokteili un bezrūpīgi pļāpāt par dzīvi. Šeit tu vakaros būsi viena, kaila un neaizsargāta pret dzīves īstenību un maldiem.

-   Šai svešajā zemē šī ir mana pirmā nakts, - Rita klusi pateica un pēc balss īsti nevarēja saprast - jūtas apmierināta vai arī vēl joprojām atrodas baiļu varā.

Katram cilvēkam dzīvē ir kāda pirmā nakts, Gunārs turpināja domāt. Kad tu stāvi viens pret vienu pats ar sevi un tev jācīnās un jāuzvar savas bailes, domas, kaislības un pašam sevi, tas ir ārkārtīgi grūti, bet, ja tas ir izdevies un ir pienācis rīts, un tu jūti, ka atkal esi spēcīgs un drošs, tev nekad vairs nebūs jābaidās no naktīm, tās būs kļuvušas par draugiem.

-   Jāliekas gulēt, - Georgs piecēlās un paņēma kažoku. - Ir vēls, bet rīt mūs gaida smags darbs. Paies šī nakts, un pienāks jūsu pirmā diena. Daudz kas jums šeit būs pats pirmais un vēl nekad nebijis. Galvenais - nekad ne no kā nebaidīties. Es jums uzklāšu guļas vietu.

Viņš aizgāja uz vagona galu, kur atkal draiski krāsnī dega ogles, un uz sola nolika spilvenu un savu kažoku.

Rita sēdēja telpā, kuras platumu varēja izmērīt ar viena cilvēka rokas garumu, uz brīdi aizmirsusi, ka viņas vecākiem Ļeņingradā piederēja trīsistabu dzīvoklis, ka tur ir Igors ar vienmēr gludi noskūtu seju un arvien jauniem izklaidēšanās priekšlikumiem. Taču šai brīdī viņa neko īpašu nevēlējās, negribēja. Pēc vairākām stundām sniega vētrā tagad bija labi un silti, viņai vairs nebija bail no šiem lielajiem, nepazīstamajiem vīriem, tas likās dīvaini, un viņa nezināja, kādēļ.

-   Būs ciets, bet nekas, - Georgs noteica un atgriezās kupejā.

Aldo sēdējā blakus negaidītajai nakts viešņai un kaut ko aizrautīgi stāstīja. Viņa mazliet tēloti uzmanīgi klausījās. Arī Gunārs visu dzirdēja.

-   Tu, Aldo, neaizkavē! - Georgs pavēloši teica. - Mums jāatpūšas un meitene ir pagalam nogurusi.

Rita piecēlās un gaišām acīm paskatījās uz padzīvojošo vīrieti.

-   Jūs esat labs, - viņa teica, tad pagriezās pret Aldo. - Ar jums laikam nekad nevienam nav garlaicīgi.

Jaunā sieviete vēl dažus mirkļus stāvēja, tad klusi noteica: - Paldies, - un, Georga pavadīta, aizgāja uz vagona galu.

To "paldies" tev vajadzēja teikt Aldo un Georgam, Gunārs nodomāja. Čigānčalim ir viegli. Viņš vēl nezina, kā tas ir, kad tevi atstāj vai tad, kad viss kļūst vienaldzīgs. Galu galā arī Rita mūs atstās. Viss bija pārāk vienkārši, un nevienam tas nesāpēs. Padzēra tēju, mazliet papļāpāja un aizies.

Aldo klusēdams uzrāpās savā vietā, arī Georgs, paņēmis vat- nieku, apgūlās.

Pagāja minūte, desmit, stunda. Vagonā valdīja saspringts klusums. Bija dzirdama tikai triju cilvēku satrauktā elpa.

Pirmais sakustējās Aldo. Viņš piecēlās sēdus, brīdi pagaidīja, tad uzmanīgi norāpās lejā. Kādu laiku paklausījās - viss bija klusu. Tad viņš devās uz vagona galu, kur gulēja Rita. Meitene bija aizmigusi.

"Es gribu tevi noskūpstīt," viņš domās teica.

Viņam šķita, ka meitene atbild: "To nevar."

"Kāpēc? Es visu vakaru par to vien domāju."

"Man Ļeņingradā palika draugs."

"Kas par to? Viņš taču tagad skūpsta citas!"

"Iespējams, "meitene domīgi sacīja. "Taču tas neko nemaina."

"Varētu gan," Aldo teica. "Es biju labs pret tevi."

"Paldies," meitene sacīja. "Taču vai drīksti būt arī ļauns?" "Nē."

"Un tu gribi, lai es par to tev samaksāju?"

Aldo vēl kādu brīdi tāds kā nokaunējies stāvēja pie meitenes guļas vietas, klausījās Ritas ātrajā elpā, līdz saprata, ka varbūt īslaicīgai laimei pilnīgi pietiek ar to vien, ka vari skatīties tik skaistas meitenes mazliet sasārtušajā sejā un tev pietiek spēka… viņai nepieskarties.

Rita nedaudz pagriezās, un Aldo, baidīdamies viņu uzmodināt, devās atpakaļ.

Georgs to dzirdēja. Viņš visu laiku bija uzmanīgi klausījies, vai kas nenotiks, bet Aldo drīz atgriezās, uzrāpās augšā, un viss atkal kļuva kluss.

Pagāja apmēram desmit minūtes. Kad Georgam šķita, ka Aldo ir aizmidzis, viņš piecēlās un neredzēja, ka Gunārs viņu cieši novēro.

Georgs lēnām aizgāja pie Ritas un, apstājies sola kājgali, skumji raudzījās tikko jaušamā sievietes siluetā.

"Tagad tevi šeit sagaida daudz kas jauns, svešs un neierasts, daudz kas labs un daudz kas slikts. Un tici - būs ellīgi grūti. Tu izturēsi?" viņš domās vērsās pie meitenes.

"Nezinu," izklausījās, ka viņa nedroši atbild.

"Tu vēl esi tik jauna… Tu varētu būt mana meita."

"Viņai ir skaists vārds?"

"Mums piedzima dēls. Bet viņš aizgāja bojā."

"Un tādēļ jūs esat šeit?"

"Nē, ne tikai tādēļ. Tu izturēsi?"

"Pacentīšos. Es gribētu, lai visi cilvēki būtu tikpat labi kā jūs."

"Bet nebūs. Ar to tev jārēķinās. Būs dažādi - gan sliktie, gan ļaunie. Taču tu pacenties vienmēr uzvarēt un nekad nekrist, nekad nepadoties. Ceru, tev tas izdosies."

Georgs pārliecās pār Ritu un, sakārtojis noslīdējošo kažoku, vēl brīdi stāvēja, paklausījās, kā meitene mierīga elpo, tad devās atpakaļ.

Tu arī esi mana meita, viņš nodomāja.

Kad Georgs apgūlās, kupeju atkal ilgi pildīja klusums, vecais, zināmais, tik ļoti vientulību pastiprinošais klusums, kas tomēr šonakt bija sajaucies ar kādu savādu nemieru.

Gunārs gulēja vaļējām acīm, klausījās biedru elpā un, galēji sa- sprindzis domāja par savu dzīvi. Tad arī viņš piecēlās, brīdi stāvēja, baidīdamies kādu uzmodināt, pēc tam nesteidzoties devās uz izeju. Divi acu pāri mazliet izbrīnījušies noraudzījās pakaļ.

Gunārs apstājās blakus krāsniņai, tā meta blāvu gaismu, un viņš diezgan skaidri saskatīja guļošās meitenes acis, daiļo seju un krāšņos matus.

"Vai tu tici mīlestībai?" viņš domās vērsās pie jaunās sievietes.

"Protams," meitene bez skaņas atbildēja.

"Un cik ilgi tai ticēsi?"

"Ticēšu vienmēr. Kamēr vien būs tas, ko vērts mīlēt, un būs tik ilgi, kamēr būšu es. Tas var izzust tikai kopā ar mani."

"Tev jau viegli. Acīmredzot tu nekad neesi pievilta."

"Esmu."

"Un tomēr?" "Jā."

"Kāpēc?"

"Viss ļoti vienkārši. Es gribu dzīvot."

Gunārs vēl ilgi stāvēja un mazliet apmulsis raudzījās Ritas mierīgajā, vēl nedaudz bērnišķīgajā sejā. Negaidīti viņa sagrozījās, pierāva kājas cieši zem zoda un pavilka augstāk noslīdējušo kažoku.

Šonakt velnišķīgi salst, Gunārs nodomāja un pēkšņi sevī sajuta patīkamu, jau sen aizmirstu prāta un dvēseles siltumu.

Tas ir vajadzīgs vienmēr, viņš nodomāja. Gan šai telpai, gan cilvēkiem. Un kas zin - varbūt arī izdosies.

Gunārs piegāja pie krāsniņas un tajā iemeta vairākus lielus ogļu gabalus. Spēji uzliesmoja uguns, un uzreiz kļuva gaišāks.

Viņš joprojām stāvēja blakus jaunās sievietes guļas vietai un sirdī ssguta sāpīgu smeldzi.

Kā negribas aiziet, viņam gribējās kliegt. Kā negribas, lai aiziet!

1965

Pirms manis un pēc tevis

Tuvojās nakts, kad Ervins pārstāja gaidīt Dagniju un apgūlās.

Roka nejauši uzgrieza kādu ungāru staciju, un mazais radiouztvērējs piepildīja istabu ar skumjām čigānu melodijām.

Kāds smeldzīgs dzīves stāsts. Saulaina zeme. Kalni, dzirkstošs, spirdzinošs vīns. Dejas, kas reibina. Mūzika, kas cilvēkus padara skumjus. Greizsirdīgas sievietes. Iekārojamas, bet neiegūstāmās.

Ervīns gulēja vaļējām acīm un negribēja ticēt, ka Dagnija neatnāks. Bet viņa neatnāks, to viņš zināja. Tāpat kā nekad vairs neatnāks šī diena.

Man vajadzēja redzēt! Ervīns atcerējās, viņas acis, kad stāstīju to, kam pats neticēju, kad viņai solīju to, ko nekad nevarēšu piepildīt. Man vajadzēja redzēt viņas acis, kad meloju. Man vajadzēja redzēt Dagnijas sirdi. Man daudz ko vajadzēja. Dagnija neko nezināja. Un tikai tad, kad darbs bija pabeigts, viņa pēkšņi saprata, ka bija velti stāvējusi kaila istabas kaktā un salusi.

"Skaistā." Man jau tad nepatika šis viņas izdomātais nosaukums. "Patiesā" - tā bija labāk. "Nepazīstamā." "Vienas elpas vilciens." "Dagnija." "Mirklis." "Sievietes portrets." "Mūžība."

Neviens no tiem nederēja, Ervīns aizvien vēl domāja, paretam ieklausīdamies ielas trokšņos.

Tuvu garām aizdunēja vilciens. Māja nodrebēja, un, kad mazā zemestrīce norima, virtuves plauktā vēl ilgi šķinda trauki.

Māja bija celta sen. Vienstāva koka namiņš klusi snauda netālu no Čiekurkalna stacijas. Divas istabas apdzīvoja Ziediņu māte ar savu četrdesmit piecus gadus veco dēlu Miķeli. Pirms diviem gadiem trešo istabu izīrēja Mākslas Akadēmijas studentam Ervīnam Kosām, kas šeit Rīgā iebraucis no laukiem.

-   Mēbeļu mums nav, - saimniece toreiz teica. - Tikai šī gulta.

-   Nekas. Es varēšu zīmēt uz grīdas.

-   Tas maksās desmit rubļus mēnesī.

-   Daudz.

-   Ir cilvēki, kas ar mieru maksāt divdesmit.

-        Tādi, kuriem tas neko nenozīmē. Man desmitnieks ir jau vesela bagātība.

-   Tāpat kā man.

Istaba bija auksta.

-        Krāsni jūs varēsiet kurt reizi nedēļā. Vislabāk pa sestdienām, kad atgriezīsieties no pirts. Jūs taču ejat uz pirti?

-   Tagad to darīšu. Līdz šim vēl ne reizi neesmu mazgājies.

Saimniece savilka uzacis un nelaipni paskatījās garajā puisī, tad

pasmaidīja.

-        Nekas, nekas. Gan jau sadzīvosim. Jūs varēsiet šeit vest pat meitenes. Es to neaizliegšu. Ja tikai kāda būs ar mieru nākt. Samaksāsiet divus mēnešus uz priekšu.

-   Vienu, - viņš pateica. - Vairāk man nav.

Mūzika apklusa, un istabā kļuva vēl aukstāk.

Ervīns pierāva kājas pie zoda un mēģināja aizmigt. Draņķīgi, viņš nodomāja, būt vienam, it sevišķi, ja salst. Un ja mazliet naudas par dažām karikatūrām saņemsi tikai pēc vairākām dienām. Skumji. Un tad vēl šī mūzika.

Ervīns gulēja vaļējām acīm un domāja par Dagniju. Stāsta, ka cilvēkam varot paveikties tikai reizi dzīvē. Ja tas tiesa, tad Ervīnam vēl nesen bija licies, ka viņam nedaudz veicies. Ir cilvēki, kas vienmēr kaut ko gaida. Bet ir arī tādi, kas vairs negaida neko. Un tas ir vissliktākais, kas ar cilvēku var notikt.

Viļņa.. .Varšava.. .Brno.. .Leipciga…

Pasaule miniatūrā. Paslēpusies kastē, ko sauc par "Moskviču". Jaunieši, kas klausās "Spīdolu", tādu nemaz nepazīst. To var paņemt vienā rokā un triekt pret sienu, ja tev uznāk dusmas. Cilvēkiem patīk mūzika, bet Rīga sniedza raidījumu lauksaimniecības darbiniekiem.

Ervīna roka turpināja meklēt tālas, nepazīstamas pilsētas.

Radiostacija "Majak". Dziesmas par trauksmaino jaunību.

Tā drīz jau būs pagājusi, Ervīns nodomāja, šī trauksmainā jaunība. Pienāks diena, kad to sapratīsi pilnīgi skaidri. Vai nu tad, kad četrdesmit piecu gadu vecumā joprojām gulēsi viens, vai arī tavas dzīves lielajos svētkos. Vienalga. Bet kādreiz tas notiks. Un tad būs labi, ja varēsim vēl redzēt, ko būsim veikuši. Ja vispār būsim. Valdis kļūs rakstnieks. Par to laikam vienīgi viņš pats vēl šaubās. Daudz biezu, bet varbūt arī plānu grāmatu. Un nemaz nevajag daudz. Dažreiz pietiek ar divām trim. Tikai tad tām jābūt ļoti labām.

-        Tu būsi slavens, - Dagnija pateica Ervīnam otrajā mēnesī pēc pazīšanās. - Un es tev palīdzēšu sasniegt slavu.

-   Nebūtu slikti, - Ervīns teica.

-   Tev jākļūst plaši pazīstamam un…

-        Lai notiek, Dagnij! - Ervīns sacīja un ieraudzīja meitenes acīs spožu, metālisku spīdumu. - Kas vēl?

-   Tu smēķēsi "Filtru", bārdu skūsi katru dienu un mīlēsi tikai mani!

-   Un krāsas, - viņš piebilda.

-        Tas mums būs jāveic ātri, - Dagnija apņēmīgi teica un sakārtoja matus. Biezus un smagus kā zeme, smaržojošus un tuvus kā dārza ziedi.

-        Tevī, Dagnij, ir daudz kas no ezera rīta miglā. Dziļums, bet ir arī sēkļi. Ir atvari un ir vietas, kur vari brist un brist. Kad migla izklīst, ezers kļūst neparasti zils, tīrs un skaidrs, bet aiz krasta alkšņiem migla stāv vēl līdz pusdienai.

-   Es esmu ezers? - Dagnija jutās pārsteigta.

-   Vai nesaproti? Tā bija glezna. Bet tevī no visa tā kaut kas ir.

-   Proti saskatīt?

-   Man tas jāprot, - viņš atbildēja.

-   Tu būsi, - Dagnija sacīja un uzmundrinoši paskatījās puiša acīs.

Toreiz, pirms pusgada Ervīnam bija nepieciešami satikt šādu meiteni, un viņš satika.

Dagnija nāca un palika.

Ervīnam to vajadzēja. Bija jūlijs un istabā silti. Viņi brauca uz Vidzemes jūrmalu un vēroja, kā saule ienirst dzelmē. Cik naktis ir klusas, un cik tomēr šis klusums ir skaļš. Viņi gulēja mazā zvejnieku tiklu būdā, kur gaiss smaržoja pēc zivīm, pēc tikko nopļauta siena, pēc nakts, pēc darvas, pēc cilvēku roku sviedriem, pēc rupjām vīru runām, pēc jūras, pēc zemes, pēc mīlas, pēc kaut kā ļoti tāla un dzīves, kādu dzīvo un kādu vēlies nodzīvot, kad esi gulējis ar sievieti šādā būdā uz zemes, odis šo gaisu un vērojis, kā jūra atdot cilvēkiem nozagto sauli.

-         Ziemas sākumā ķeršos pie diplomdarba, - Ervīns pateica Dagnijai.

-   Vai tēma tiek dota?

-   Nē. Katrs izvēlas, kas viņam tuvāks un kur viņš jūtas spēcīgāks.

-   Vai tas var ko izšķirt?

-   Vai darbs?

Dagnija stāvēja iepretim Ervīnam un gaidīja atbildi. Viņai tas jāzina. Dagnija strādāja par mašīnrakstītāju un neko daudz no mākslas nesaprata. Toties saprata ko citu. Viņa zināja, ka ir skaista. "Mazā japāniete." Tā Dagniju sauca draudzenes. Viņas nekad nevienu dzīvu japānieti nebija redzējušas. Sieviete ar ideālām ķermeņa formām. Kad Dagniju bija mīlējuši pirms Ervīna, viņas augumu uztvēra savādāk. Ervīns viņā saskatīja to, ko viņa pati nezināja, ko pati vēl nebija ievērojusi, un ne jau tikai formas.

-        Protams, tas izšķirs daudz. Diplomdarbs ir pirmais solis, lai tevi ievērotu, lai par tevi rakstītu, lai varētu piedalīties pirmajā izstādē. Tas ir pirmais pakāpiens augšup, - Ervīns skaidroja.

Dagnija smaidīja.

Izvēle bija pareiza. Tādas sievietes nekļūdās.

-   Un kur tu, Ervīn, jūties visstiprāk? - Dagnija painteresējās.

-   Portretā, - viņš atbildēja.

Vasara jau bija pagājusi, un istabā kļuvis vēsi. Dagnija pienāca kā krītoša, rudens krāsu aizdegta lapa un viegli piekļāvās puiša krūtīm.

-   Es? - viņa prasīja.

-Jā.

Arī tava izvēle bija pareiza, Dagnija nodomāja. Neviens nevarēs vienaldzīgi skatīties manā portretā. Neviens nevarēs vienaldzīgi paiet tam garām. Ervīnu ievēros. Paies kāds laiks, viņš vairs nezīmēs karikatūras, bet sāks saņemt valsts pasūtījumus. Mākslinieks Ervīns Kosa. Un tad prom no tēva drūmās istabeles! Prom! Pietiek. Ervīnam būs darbnīca un mums būs atsevišķs dzīvoklis. Sapņi piepildās.

-   Es gleznošu tevi, - jaunais mākslinieks paziņoja.

Prāga… Tallina… Budapešta…

Atkal smeldzīga čigānu mūzika.

Aiz sienas kādu vecu dziesmu ar veciem, sentimentāliem vārdiem sāka dziedāt Miķelis.

Tūlīt viņš piedauzīs pie sienas, un Ervīnam vajadzēs izslēgt veco kasti, ko sauc par "Moskviču".

-   Ei, skunstniek! - Miķelis patiešām drīz iesaucās, - laiks gulēt!

Taču miegs joprojām nenāca. Ervīns pagrieza mazo rokturīti

līdz galam, un istabā ienāca klusums.

Pēc kāda laika aiz sienas atkal atskanēja Miķeļa balss.

Veca dziesma ar veciem vārdiem.

Veca māja. Vecas mēbeles. Vecs cilvēks četrdesmit piecu gadu vecumā.

Ziediņi šai istabā ienāca reti. Maksāt Ervīns maksāja laikā, malku daudz netērēja, dzīvoja klusi un netrokšņoja. Viņš bija labs īrnieks.

Vienreiz, kad saimniece ienāca istabā, Ervīns sameklēja papīru un teica:

-   Paklausieties, Ziediņmāt, es jūs labprāt uzzīmētu.

-        Mani? - Ziediņmāte bija patiesi pārsteigta. - Ko nu, puis! Tik vecu sievu.

-       Jā, - Ervīns apstiprināja. - Es jūsu sejā saskatu to, ko nevaru ieraudzīt jaunajos.

Saimniece jutās pagodināta.

Ervīns viņas sejai un acīm lika spīdēt tēraudpelēkā, aukstā, metāliskā krāsā, kādā tās bija pieradis redzēt katra mēneša desmitajā datumā, kad maksāja saimniecei īri.

Viņa pirmajā mirklī nopriecājās par raibo vilnas lakatu, kuru Ervīns zīmējumā bija nedaudz atvilcis atpakaļ, tā vēl vairāk atsedzot saimnieces šauro, ieslīpo pieri. Tad ieskatījās vērīgāk, savilka seju dusmās un portretu atdeva māksliniekam.

-   Piedodiet, bet tā neesmu es!

Spēcīgi aizcirtās durvis.

Miķelis turpināja dziedāt par jaunību, ievām, Gauju, par mīlu, kuru acīmredzot nebija pazinis ne dziesmas autors, ne tās izpildītājs.

Tas tiesa.

Pēdējo reizi Miķelis Ervīna istabā bija ienācis pirms vairākām nedēļām un, nostājies istabas vidū, ilgi raudzījās uz sienām, kas bija izraibinātas ar gleznām, akvareļiem, skicēm un vairākiem aktiem. Pie viena viņš lēni, it kā baidīdamies piegāja un ilgi ļoti nopietni skatījās kailajā sievietē.

-   Vai tu to zīmēji? - viņš klusi jautāja.

-Es.

Sieviete nebija skaista, parastais darba modelis, bet Ervīns viņas sejā saskatīja un prata zīmējumā attēlot kādu varbūt mirkļa desmitdaļā atklātu iekšējo pārdzīvojumu, kurā cilvēks parasti mēdz būt patiess.

-        Viņa ir kā dzīva, - Miķelis klusi teica, smagi ar roku nobrauca pār plānajiem matiem, paraustīja žaketes stūrus un aizpogāja kreklu.

-   Viņa domā, - Ervīns teica.

-   Vai tu to zini? - Miķelis mazliet pārsteigts prasīja. - Un ko?

-   To es nezinu, - Ervīns atbildēja.

Miķelis ilgi nenovērsa skatienu no zīmējuma.

-        Paklausies, - viņš nedaudz nosarka un mute kļuva sausa. - Kā tas ir… kad sieviete kaila…kad viņa…kad tu…

Ervīns pirmajā mirklī nesaprata.

-   Kā tas ir, kad mīl? - Miķelis samulsis turpināja.

Ervīnam uznāca smiekli, bet jau pēc kāda brīža viņš saprata

visu. Un tas bija gan baigi, gan nožēlojami.

-   Es to nezinu, - Miķelis pateica un atkāpās līdz istabas vidum.

Ervīns ātri paķēra papīra lapu un ogli, baidīdamies palaist garām

izdevību uz papīra atstāt cilvēka dvēseles kailumu.

-        Es to nezinu, - Miķelis skumji atkārtoja. - Kādreiz sen sen… bija meitene… baltā kleitā un lakatā… es saimniekam raku grāvjus… dažreiz sveicināju… viņa bieži gāja garām… apprecējās ar saimnieka

dēlu… kāzām bija vajadzīga nauda… man tikai tulznainas rokas… tad karš… vācietis aizdzina labot ceļus… raku tranšejas… arī tur bija viena meitenei… ukrainiete… es bieži uz viņu skatījos… var būt, ka mēs būtu saderējuši… taču kāda uzlidojuma laikā viņai šķemba atrāva pusi sejas… tev to vajadzētu uzzīmēt… daudzi nezina… es redzēju… baigs skats… kad atgriezos mājās, gribējās dzīvot kā cilvēkam… krāju… strādāju divas maiņas… turpināju krāt… nopirku šo mājiņu… kāzām vajadzīga nauda… daudz… vispār ģimenes dzīvei… žēl… esmu jau tajos gados… tagad vecumdienām… kā tas ir, kad cilvēks mīl?

Ervīns stāvēja, aizmirsis zīmēt un viņam kļuva žēl šī vīra. Atskārtis, ka viņa rokās joprojām ir tīra, balta papīra lapa, ātri tai ar ogli pārvilka pāri melnu svītru. Viss.

Miķelis vēl brīdi pastāvēja, tad, galvu dziļi ierāvis plecos un vairāk nebildis ne vārda, izgāja laukā.

Pēc nedēļas viņš ienāca atkal un ienesa jaunu, paša darinātu galdu.

- Lai tev būtu kur zīmēt, - viņš pateica un ātri aizvēra durvis.

Bet tagad šis vīrs aiz sienas dziedāja par Gauju, ievām un mīlu, par kuru zināja tik maz.

Beidzot viņš apklusa, bet miegs joprojām nenāca. Ervīns domāja. Viņš par Dagniju zināja daudz, bet nezināja visu.

Es viņu sapratu jau uzreiz. Ervīns atcerējās. Varbūt pat rīt par Dagniju vairs nedomāšu. Bet, iespējams, neaizmirsīšu visu mūžu. Tā tomēr bija mīlestība. Man jātiek galā pašam ar sevi. Jātiek skaidrībā. Es jau rīt varbūt satikšu citu sievieti, un atkal būs mīla. Sliktāka vai labāka, bet būs. Tas manā dzīvē nav galvenais. Vismaz ne pašlaik. Tagad svarīgi ir neaizmigt. Visu izdomāt līdz galam. Redzēt tumsā un saprast. Balto nesajaukt ar melno.

Valdim varbūt ir taisnība…

Tas notika pirms mēneša. Ervīns pabeidza diplomdarbu, portretu, pie kura strādāja visu ziemu, un viņam atlika vairs tikai dažas detaļas, pastiprināt dažas līnijas, bija nepieciešami tikai daži otas vilcieni.

Vakarā atnāca Valdis, gara auguma puisis ar platiem pleciem un muskuļainām rokām. Dienā viņš strādāja par krāvēju, bet

vakaros rakstīja stāstus. Tie bija neparasti, uzrakstīti nedaudz nervozā, saraustītā stilā, bet notikumi stāstos saistīja. Tajos visos bija kaut kas no tās patiesības, kuru tik grūti attēlot, parādīt un dažreiz arī pateikt.

Valdim līdzi bija pudele vīna, un Ervīns, izklājis uz galda vairākus "Literatūras un Mākslas" numurus, uzlika glāzes, maizi un konservus.

-   Tās būs īstas dzīres! - Valdis smējās.

-   Tu pie manis neienāc. Strādāji?

-   Jā. Pēkšņi radās laba iecere garākam stātam. Un tu?

-   Varu teikt, ka esmu jau pabeidzis. Skaties!

Ervīns piegāja pie malējās sienas un atsedza gleznu tās centrā.

Valdis paspēra soli tuvāk un klusēdams raudzījās drauga darbā.

-   Nu kā? - Ervīns prasīja.

-       Neko nesaprotu. - Valdis atbildēja. - Tu taču strādāji pie Dagnijas portreta.

-   Tas arī ir Dagnijas portrets, - Ervīns nopietni sacīja.

Valdis gleznai piegāja vēl tuvāk un tad, neatrāvis skatienu, atkāpās līdz pretējai sienai un palika stāvot. Viņš neko nesaprata. Dagnijas nebija. Tikai kaut kur tālu tālu, cauri bieziem melnās krāsas triepieniem, cauri tumši zaļiem jūras viļņiem, cauri kaut kādām restēm, ķēdēm un viesuļa saceltam dzeltenu smilšu stabam varēja neskaidri saskatīt, varbūt pat tikai nojaust Dagnijas skaisti veidoto kailo ķermeni un seju. Varbūt tas bija tāls, nekad nesasniedzams sapnis. Varbūt tas bija krītošs sniegs. Ir un nav. Bija un nebija. īsts un kaut kas viltots. Taustāms un tikai nojaušams. Redzams un tikai minams.

-   Nu? - Ervīns vēlreiz jautāja.

-        Tas nav portrets, - Valdis stipri pārsteigts atbildēja. - Nesaprotu, ko esi gribējis pateikt.

-        Iespējams. - Ervīns pasmaidīja. - Un tāpēc gribu, lai tu, skatoties šo gleznu, domātu. Saproti, Valdi! Domātu! Tas arī ir galvenais, kāpēc vispār kaut kas tiek radīts.

-   Tu tur esi visu pārāk samudžinājies, - Valdis sacīja.

-   Es šeit, Valdi, esmu bijis patiess, - Ervīns teica.

Viņi ielēja glāzēs vīnu un lēni dzēra.

-   Tas, ko esi radījis, ir kaut kas ļoti neparasts, - Valdis domīgi vēlreiz palūkojās uz gleznu.

-  Varbūt, - Ervīns lēnīgi piekrita. - Šī istaba ir mana valsts, un mani papīri, audekls, ogle, molberts, zīmuļi, otas un krāsas, modelis un iecere ir tikai pavalstnieki; es tiem diktēju savus likumus, un ar šo paklausīgo pavalstnieku palīdzību un pēc šiem likumiem manis radītie portreti dzims, dzīvos un mirs.

Viņi brīdi klusēja.

-   Bet tu esi aizmirsis šo portretu skatītāju, - Valdis atgādināja. - Viņi nedzīvo tavā valstī un nepakļaujas taviem likumiem. Kam tad tu galu galā radi?

-   Es gribēju un man vajadzēja atrast citu, īpatnējāku formu un veidu, kā iedarboties uz skatītāju. Un bez tam man vajadzēja pateikt patiesību. - Ervīns teica un paskatījās uz gleznu. - Tur tā ir! Skaties! Kaila un nežēlīga kā visas patiesības.

Valdis nolika uz galda izdzertu glāzi un skatījās.

-   Dagnija ir skaista, - viņš pēc kāda laika sacīja. - No viņas vienmēr izstaro kaut kas ļoti tīrs, silts un kaut kas tāds, ko vēlies, lai tas būtu tev pašam.

-   Tu viņu nepazīsti. Tu viņu esi redzējis tikai dažas reizes. Bet es esmu ar Dagniju bijis kopā pietiekami, lai par viņu varētu pateikt to, ko esmu pateicis.

-   Es rakstu daudz, - Valdis teica un aizsmēķēja. - Bet tikai to, kas mani interesē un ko ir vērts pateikt arī citiem. Tavā darbā, Ervīn, es nesaskatu to, kādēļ šo gleznu vajadzēja radīt un vai tas bija nepieciešami.

-   Bija, - Ervīns ātri atbildēja. - Es tev neko neesmu stāstījis, tikai to, ka man ir Dagnija. Un sākās sensenais romāns starp mākslinieku un modeli. Nē, nesanāks! Es viņā iemīlējos, saproti, Valdi? Mēs braucām pie jūras, gulējām mežā un kāpām Gaiziņā. Kailām kājām izstaigājām visus lielceļus un takas, visas pļavas, pakalnus, gravas. Bet rudenī - aukstā, smagā oktobra lietū spējām staigāt pa naksnīgajām Rīgas ielām un saskatīt katrā lāsē brīnumu. Es viņu gribēju uzgleznot tādu, kādu atceros tai rītā pēc nakts mazā zvejnieka būdā, kad agri sēdējām kāpās un skatījāmies, kā aust saule. Es gribēju radīt kaut ko tādu, ko mums tik reti nākas sastapt. Gribēju, lai cilvēki viņas portretā saklausītu mūziku. Lai viņi dzirdētu, kā lēni krīt sniegs. Kā tas ir, kad skaties Čurļoņa gleznas.

Ervīns apklusa. Lēni piegāja pie galda un ielēja glāzēs vīnu. Lēni izdzēra. Lēni pagriezās pret Valdi.

-    Paskaties gleznā! - viņš aicināja. - Ja mākslas darbam jāatsedz cilvēka iekšējā, dziļākā būtība, tad šeit tā ir. Melnā krāsa pa labi un apakšā apzīmē visu slikto, ko saskatīju Dagnijā - egoismu, savtību, nevēlēšanos cīnīties un patiku visu saņemt par velti. Restes - savdabīgs cietums, iekšējais "es", kurā viņa pati sevi ieslodzī- jusi. Un tikai aiz tā ir samanāma skaistā Dagnija ar savām pareizām ķermeņa formām. Tāda, kāda šeit stāvēja un cerēja, ka viņas lielās acis un neparastais skaistums spēs man sagādāt slavu.

Ervīns apklusa. Aizsmēķēja otro cigareti pēc kārtas un novērsa skatienu no gleznas.

-   Tevi nesapratīs, - Valdis domīgs pašūpoja galvu. - Tas viss ir pārāk sarežģīti. Bez tam - tīrais subjektīvisms.

-   Vienalga! Bet tā ir patiesība.

-   Karu atceros vāji, - Valdis negaidot teica. - Redzu tikai liesmas un dzirdu bumbu sprādzienus. Dega zeme. Tagad netālu no manām mājām ir apmēram piecdesmit kvadrātmetru liels, melns zemes gabals. Būdams vēl puika, skriedams peldēties, jozu tam pāri un jutu, ka kājas skar kaut kas auksts. Tur nekā nebija. Tikai melna zeme. Kad biju pieaudzis un gāju ar savu meiteni pastaigāties, mēs bieži apstājāmies un nevarējām saprast, kā lielas, ziedošas pļavas malā var būt zeme, kur neaug ne krūmi, ne ziedi, ne zāle un neturas pat smiltis. Tagad, kad pagājuši jau divdesmit gadi, es stāvu un skatos, ka netālu izaugusi jauna rūpnīca, ka vēl tālāk ir norakti kalni un to vietā uzceltas mājas, un meitenes, kuras kādreiz raustīju aiz biželēm, izaugušas lielas un skaistas, un tu jūti, kā dzīve mainās un aiziet, tikai mazais, melnais zemes gabals paliek. Tas nemainās, joprojām neapaug ar zāli, un vēji to neapputina. Es nezinu, kādēļ? Tu varētu to uzzīmēt. Visu papīru vai audeklu pārklāt ar melnu krāsu. Varētu apakšā parakstīt "Mirusī zeme". Vai "Bojā aizgājusi zeme". Vienalga. Arī tā būtu patiesība, pat lielāka par to, kas ir Dagnijas portretā. Un kas iznāktu?

Kaut kā pietrūktu, cilvēki paliktu vienaldzīgi, tā nebūtu viņu dzimtā zeme, uz kuras kādreiz uzlēja dažas tonnas degoša fosfora, bet vienkārši tikai melna papīra lapa. Bet pietiktu ar kādu mazu detaļu, un cilvēki apstātos un, skatoties šo darbu, savilktu roku dūrē.

Valdis apklusa.

Ervīns, sakrustojis uz krūtīm rokas, sāka nemierīgi staigāt pa istabu. Tad apstājās un ilgi raudzījās savā darbā.

-       Un tomēr, - beidzot viņš sacīja. - Es nevarēju to pateikt citādi. Cilvēki raudzītos skaistas sievietes sejā, apbrīnotu viņas ķermeņa formas, priecātos par viņas acu apgaroto skatienu, bet tie būtu meli. Vienīgi patiesais būtu tikai krāsas.

-       Es apbrīnoju tavu tehniku, prasmi rīkoties ar krāsām un spēju ar krāsām radīt noskaņu. Taču tu pirmīt, Ervīn, meloji! Neliedzies! Tu vienkārši gribēji pārsteigt skatītāju ar jaunu formu, jauniem meklējumiem un likt viņam minēt, jā, tieši minēt, nevis domāt, kas slēpjas aiz viļņiem un ko nozīmē dzeltenais stabs. Nemelo vismaz pats sev, Ervīn! Tu proti. Atceries saimnieces portretu. Lūk, kur ir patiesība, un, lūk, kur esi tu pats! Tu vari!

Pie durvīm negaidīti kāds pieklauvēja.

-   Tā ir viņa, - Ervīns manāmi satraukts teica.

Istabā viegli, it kā dejodama, iespurdza Dagnija.

-        Labvakar, mīļais! - viņa draiski sacīja. - Un jūs dzerat bez manis?

Ervīns pielēja glāzi un to pasniedza meitenei.

-   Dzer!

-   Vai nekā stiprāka nav?

-   Nē.

-   Žēl. Es labprāt nedaudz apreibtu.

-   Gan jau, - Ervīns pasmīnēja. - Labāk paskaties šo bildi!

Dagnija aizsmēķēja cigareti, lēni piegāja pie "Patiesās".

Viņa stāvēja ilgi, neatrāvusi skatienu no gleznas, un dziļi ievilka cigaretes dūmus.

-   Pie tā mēs strādājām. - Ervīns atgādināja.

Viņa saprata. Tagad viņa saprata visu. Un uzreiz kļuva žēl šī velti zaudētā laika, auksto ziemas mēnešu un tukšo cerību.

-        Diemžēl, Ervīn, tu nekad nebūsi slavens mākslinieks, - viņa rūgtā balsī pateica un piegāja pie abiem jaunajiem puišiem.

-   Ielej vēl!

-   Pudele jau tukša. - Ervīns to parādīja. - Bet naudas man nav.

-        Tās tev ari nekad nebūs. - Dagnija teica un apsēdās uz gultas malas.

Valdis paskatījās uz sievieti, uz viņas augsti atsegtajām kājām, krūtīm, tumšajiem uzacu lokiem, moderni sakārtotajiem matiem un viņas sejā ieraudzīja pārsteigumu, vilšanos un pēcāk ari dusmas.

Pēc neilga laika Dagnija piecēlās un piegāja pie Ervīna.

-        Es iešu, - viņa teica. - Bija labi, un tas laiks bija labs, tomēr tev nevajadzēja man velti likt šajā istabā salt.

Pēc tam viņa pagriezās pret Valdi un mīļi uzsmaidīja.

-   Varbūt jūs mani pavadīsiet?

-        Labprāt, - Valdis tūlīt piekrita. - Mēs ar Ervīnu jau esam visu izrunājuši un izdzēruši. Padomā, vecais!

Kad viņi izgāja uz ielas, debess bija apmākusies un drīz varēja gaidīt lietu.

-   Kur iesim? - Valdis painteresējās.

-   Vienalga. - Dagnija atbildēja. - Gribētos vēl iedzert.

Viņi aizbrauca uz pilsētas centru un uzkāpa daudzu rīdzinieku iecienītajā restorānā "Luna". Bija ceturtdienas vakars, orķestris nespēlēja un zāle pustukša. Abi apsēdās pie galdiņa blakus lielajam logam, un Valdis pasūtīja mazliet konjaka, vīna un vieglas uzkodas.

-   Jūs esat rakstnieks? - Dagnija painteresējās.

-        Nē, - viņš atbildēja. - Tāpat kā Ervīns vēl nav mākslinieks. Mēs abi atrodamies ceļa sākumā, un sākums vienmēr ir grūts, dažreiz pat ļoti grūts, bet nezin kādēļ es domāju, ka mēs tomēr aiziesim tālāk.

Dagnija augstu pacēla vīna glāzi un skatījās tās mirdzumā.

-         Kad biju vēl bērns, tēvs nepārtraukti dzēra, sita māti un mani, - viņa pēkšņi Valdim sāka stāstīt to, ko nekad Ervīnam nebija teikusi. - Aizvien dzirdēju tikai rupjības un lamas. Nekad mums nepietika naudas, mēs dzīvojām nabadzīgi, un jauna kleita man vēl ilgi palika tikai sapnis. Septiņas klases un fabrika…

Kāda draudzene ieteica, un es pabeidzu mašīnrakstītāju kursus. Tagad var iztikt, bet man visu laiku, jau no pašas bērnības… Mums toreiz kaimiņos dzīvoja kāds gleznotājs, un viņam bija meita - tāda maza, tīra, vienmēr skaisti apģērbta, ar baltu lenti matos, un viņai bija lelles. Mīļais Dievs, cik viņai bija leļļu!

Dagnija apklusa. Viņas lielās acis bija skumju pilnas.

Viesmīles klusi staigāja starp galdiņiem un apkalpoja nedaudzos apmeklētājus.

-        Piedod, es runāju nesakarīgi, - Dagnija sacīja. - Bet visa mana dzīve ir bijusi nesakarīga.

Restorānu taisījās slēgt.

-   Un ko tagad? - Valdis, samaksājis rēķinu, prasīja.

-        Joprojām dzīvoju pie tēva, - viņa atbildēja un uzkrāsoja lūpas. - Māte pagājušogad nomira.

Viņi nesteidzoties kāpa lejup.

Kad izgāja uz ielas - lija.

-        Paldies, Valdi, - Dagnija sacīja un skumji pasmaidīja. - Tālāk es aiziešu viena.

Valdis vēl ilgi noraudzījās, kā sieviete attālinās, kļūst arvien mazāka, līdz izgaist skatienam. Visapkārt bija tikai lietus un nakts.

Valdis apgriezās un devās mājup.

Tev, veco zēn, viņš iedomājās par Ervīnu, vajadzēja gleznot pavisam ko citu. Pavisam, pavisam ko citu…

1966

Nekas sevišķs

Kad maiņa beidzās, vecais Edvards uzmanīgi ielika skapītī savus darba instrumentus, notīrīja galdu un izslēdza spuldzi. Pēc tam ilgi un rūpīgi mazgāja rokas, kuras nekad nevarēja noberzt pilnīgi tīras. Spēcīgās plaukstas bija sevī uzsūkušas daudzus četrdesmit gados padarītā darba netīrumus. Bet tīro bija atdevušas citiem.

Viņš nesteidzoties noslaucīja rokas, kuras joprojām smaržoja pēc metāla un eļļas, un rūgti pasmaidīja, iedomājoties, kā jaunākā meita to atkal pārmetīs un ieteiks viņam lietot citas, stiprākas ziepes.

Rozā, violetus, baltus, medus, ceriņu vai zemeņu gabaliņus. Lai reizē ar viņu mazajā dzīvoklītī ienāktu medus, ceriņu vai zemeņu smarža.

Bet vecajam Edvardam vislabāk no visām patika tieši šī rūgtenā metāla un eļļas smarža. Viņš bija pieradis un saaudzis ar to tik ļoti, ka nespēja un negribēja vairs atdalīt, un tā visur gāja līdzi.

Vēl brīdi ar vērīgu skatienu nopētījis savu un kaimiņa darba galdu, viņš lēni izgāja cauri plašajam ceham un nostājās pie mazā kantorīša garās rindas galā pēc algas.

Saņemto naudu viņš pārskaitīja, tad dziļi noglabāja svārku iekšējā kabatā, to rūpīgi aizsprauzdams ar lielu, nomelnējušu sprau- žamadatu.

Iznācis uz ielas, Edvards nesteigdamies virzījās līdz ar ļaužu straumi. Visu ķermeni bija pārņēmis nogurums, un pēdējos gados,

ejot no darba mājup, viņš arvien biežāk sajuta, ka kļuvis vecs. Vai gandrīz jau vecs.

Tas tik savādi skan, Edvards nodomāja, lai gan man sen pie tā jau vajadzēja pierast. Pie šiem vārdiem un pie šī pastāvīgā noguruma.

Pa ceļam viņš iegriezās vairākos veikalos, sievai nopirka divsimt gramus šokolādes konfekšu un vecākajai meitai puskilogramu pirmo zemeņu. Znots viņai tās vēlāk aiznesīs uz slimnīcu.

Edvards jau kuru reizi iedomājās, ka nu beidzot vajadzētu iet pensijā, pieskatīt mazbērnu, kas varbūt jau šovakar nāks pasaulē, un mierīgi atpūsties. Pa vakariem varētu sēdēt dārzā, skatīties, kā aug un izaug mazais un pagājušajā gadā iestādītās ābelītes. Bet cik grūti, līdz šim pat neiespējami nogriezties vai apstāties uz ceļa, pa kuru iets jau vairāk nekā četrdesmit gadus.

Tā dzīve bija pagājusi - gara un diezgan vienmuļa, un ceļš, pa kuru viņš šos gadus staigāja, no viņa soļiem kļuvis ciets.

Ceļš ieguva, bet Edvards pazaudēja savus labākos gadus. Arī sliktākos. Tie visi tagad bija sagūluši plecos, ceļa smiltīs, un tādēļ tik grūti iet. Bet neiet nevarēja - viņu vienmēr kāds gaidīja.

Ienākot istabā, Edvards piegāja pie sievas, maigi noskūpstīja uz pieres un pateica labvakaru. Tad izņēma no kabatas naudu un atskaitīja sev rubli, ko parasti mēdza iztērēt sestdienās, aiziedams uz pirti un pēc mazgāšanās ieņemot divus kausus alus. Pārējo viņš atdeva sievai.

Tā bija pierasts. Tā viņš darīja jau četrdesmit trīs gadus. Nē. Tikai trīs. Tikai pēdējos trīs. Četrdesmit gadus viņš atdeva visu. Jo vienmēr tas rublis bija ļoti vajadzīgs visiem. Kad viņš pirms kara apprecējās un ar sievu atnāca dzīvot šajā mazajā nomales dzīvoklītī, nauda bija ļoti vajadzīga. Istabas un virtuve stāvēja tukšas. Pēc četriem gadiem piedzima meita un tas rublis atkal bija vajadzīgs. Bet Edvards vēlējās dēlu, kas izaugtu liels un spēcīgs, nāktu viņam līdzi uz rūpnīcu un apgūtu labu arodu. Bet atkal piedzima meita.

Vēss, putojošs alus… Katru sestdienu divi kausi. Tas nebija daudz - tas bija viņa vienīgais prieks.

- Nu, nāc, nāc, sēsties pie galda, - sieva skubināja. - Kamēr ēdiens vēl silts.

Edvards smagi atkrita savā ierastajā vietā - stūri starp virtuves durvīm un galdu. Viņam iepretim apsēdās mazrunīgais znots, bet pa labi - jaunākā meita.

Edvardam bija patīkami skatīties, kā sieva veikli visiem ielēja smaržojošu svaigu sakņu zupu, sagrieza maizi un atsedza kūpošu gaļas trauku.

Pirms sāka ēst, Edvards pacēla maizes šķēli un tai viegli pieskārās ar lūpām. Tas bija kluss, maigs skūpsts. Viņš Dievam neticēja. Edvards nekad nelūdza un arī nepateicās Dievam. Un kāpēc gan? Vai tāpēc, ka uz galda stāvēja maize? Bet viņam pretim sēdēja znots, kas Ādažu kolhozā strādāja par agronomu un šo maizi bija audzējis. Un viņam pašam bija tumšas, sasprēgājušas rokas, kuras palīdzēja ražot mašīnas, kas graudus pārvērta šai svaigā smaržojošā maizē.

-   Izbeidz, tēt! - meita pasmaidīja. - Lietas nevajag pielūgt.

Edvards pacēla galvu un cieši ieskatījās meitas tumši izkrāsotajās acīs. Ar nolakotiem pirkstu galiņiem viņa ātri paņēma maizes šķēli un atkal pasmaidīja.

-   Vajag ēst, - viņa teica.

-   Bet maize ir cilvēkam visvajadzīgākā lieta, - tēvs pateica un turpināja skatīties meitai acīs.

-   Ēd! - viņa atkārtoja. - Arī gaiss ir vajadzīgs. Vel vajadzīgāks. Un ūdens. Un vieta, kur dzīvot.

Edvards ēda. Viņš bieži nesaprata meitu, tāpat bieži nesaprata visu tagadējo jaunatni. Bet tādēļ viņš nekad nebija iedomājies, ka šodienas jaunatne būtu slikta. Tā tikai ir cita, tā ģērbjas, runā, uzvedas un domā citādi, bet vai tāpēc, ja mēs kaut ko nesaprotam vai kas šķiet nepatīkams, mums ir tiesības apgalvot, ka tas ir slikts vai nevajadzīgs?

"Varbūt pie tā ir vainīga skola," Edvards nodomāja.

'Vai arī viss mūsu gadsimts. Bet iespējams, ka mēs paši - vecie."

-   Tad, meit, kad tagad pēc vidusskolas beigšanas sāksi strādāt, - Edvards klusi teica, - tikai tad tu sajutīsi maizes īsto garšu.

-   Nē, tēt! - Viņa atkal smējās. - Varbūt nemaz nevajadzēs gaidīt ilgi, kad maizi visi cilvēki varēs dabūt par velti. Kas strādās un kas nestrādās. Un tā garšos tāpat kā šodien.

Protams, tā būs. Melnā un baltā. Tikai mainīsies cilvēki, kas šo maizi ēdis.

Edvards lēni papurināja galvu.

-       Nu, nē, - viņš teica. - Visu ko, tikai maizi, it sevišķi vēl tādiem kā tu, nedrīkstēs dot par velti.

Vecais strādnieks pārsteidzās. Viņš to tūlīt saprata, bet bija jau par vēlu. Meita strauji nometa uz galda neapēsto maizes gabalu.

-   Bet tu taču visu laiku man to esi devis! - viņa skaļi atgādināja.

-   Vai tagad gribi, lai es tev sāku maksāt?

Edvards satrūkās.

-  Nu, izbeidziet taču! - māte iesaucās. - Ēd, vecais, liec bērnu mierā!

Bet vecais atkal meklēja meitas izkrāsotās acis.

-       Nē, - viņš klusi, mazliet pat pārsteigts sacīja. - Es tikai gribu, lai tu cienītu to, ko mēs ar māti esam darījuši un ko darām, un to, kas mums ir.

-   Bet mums, tēt, nekā taču nav! - meita pieceldamās teica.

-   Viens nožēlojams dzīvoklītis tikpat nožēlojamā mājā! Un vecas mēbeles, kuras jau sen vajadzētu izmest laukā!

-        Toties mums vienmēr uz galda ir stāvējusi maize! - Edvards iekliedzās.

Inese stāvēja šaurās virtuvītes vidū, ātri paskatīdamās uz saniknoto tēvu, izbrīnījušos māti un apmulsušo māsasvīru.

-        Un tikai, - Inese izaicinoši iesaucās. - Un tikai, tēt! Atkal šī maize! Un tu tikai par to vien esi domājis. Ne par ko citu neesi ne sapņojis, ne centies sasniegt. Paskaties, kā dzīvo citi! Viņiem nav jāskaita kapeikas, nav jādzīvo no algas līdz algai un nav jābaidās laist pasaulē bērnus! Jo viņiem ir mājas un dzīvokļi, kuros bērni var braukt ar velosipēdiem! Bet kas mums? Vai tu esi kādreiz padomājis, kas pieder mums? Un nekas nemainīsies? Tā arī paliks? Un man būs jāiet uz rūpnīcu strādāt maiņās? Un lai kaut ko dzīvē vairāk sasniegtu, jāmācās naktīs? Dzemdēt bērnu un pēc tam jūs izlikt virtuvē? Un, lai tā nenotiktu, nemīlēt? Vai tu, tēt, esi kādreiz padomājis, ka daudziem cilvēkiem par to nemaz nav jādomā, savukārt daudzi par neko citu pat nespēj domāt, jo tas traucē, nospiež un cilvēkus padara trulus? Kāpēc? Vai tu esi par to padomājis? Bet tu, tēt, lielies tikai ar maizi!

Edvards smagi piecēlās un sajuta plecos niezīgu nogurumu.

-        Es nelielos, meit, - viņš klusi, mazliet mulsi sacija. - Bet tad, kad biju tavā vecumā, un vēlāk, kara laikā, cilvēki tikai dzīvoja, lūk, šīs pašas rupjās maizes dēļ. Tā bija vissvētākā lieta, jo šis melnais maizes gabals daudziem neļāva nomirt badā. Starp citu, arī tev… Bet tu jau to neatceries. Bet mēs ar māti raudājām.

Edvards lēniem, šļūcošiem soļiem iegāja blakus istabā, skaļi aiz sevis aizcirzdams durvis. Viņš dzirdēja, kā aiz muguras sieva kaut ko noteica, ierunājās znots un meita, bet viņš neklausījās. Gribējās ātrāk ar visām drēbēm iekrist gultā, aizvērt acis un kaut brīdi ne par ko nedomāt.

Bet nedomāt bija grūti. Viņš pat nezināja, kādēļ. Tā bija noticis pirmo reizi. Un tagad, guļot uz vecā izgulētā dīvāna, viņš mēģināja pirmo reizi atcerēties un izprast savu un citu cilvēku dzīvi. Tas neizdevās. Viņš mēģināja salīdzināt. Arī tas neizdevās, jo, lai varētu salīdzināt, ir jāzina un ir jābūt kādam mērogam, ar ko salīdzināt. Edvardam tāda nebija. Viņam bija tikai paša dzīve, paša rūpes un paša darbs. Dažreiz tas kaitināja un uztrauca, bet viņš nekad nebija iedomājies, ka dzīve būtu slikta vai ka tā varētu būt citāda. Jo citādu dzīvi viņš nevarēja iedomāties, nezināja un tādēļ arī tās neilgojās.

Pēc kāda laika istabā klusi ienāca sieva.

-   Neguli? - Viņa paskatījās tumšajā istabas kaktā.

-   Kur nu! - Edvards atmeta ar roku. - Vajadzētu aiziet pēc avīzes.

-        Es atnesīšu, - sieva teica un paņēma iepirkumu somu. - Jāpaņem arī maize. Guli un atpūties! Ēriks ies uz slimnīcu.

-        Ā, labi, ka atcerējos! - Edvards iesaucās un izņēma no vecā portfeļa zemenes. - Lai Ēriks aiznes!

Sieva tās pārtina citā papīrā un iedeva znotam.

-   Vai tad šodien jau vajag būt? - Edvards painteresējās.

-   To nekad tā īsti nevar zināt, - sieva norūpējusies atteica.

-        Nu tik piesargies, ja nebūs puika! - Edvards pameta znotam ar pirkstu… Tu redzi, kā ar tiem sieviešiem iet!

Ēriks neveikli pasmaidīja.

-   Nezinu, - viņš aizejot teica. - Tagad dzimstot tikai meitenes.

Edvards uzrāva uzacis un paskatījās uz Inesi.

Kad arī sieva aizgāja, Edvards atkal smagi atkrita uz dīvāna.

Inese ienāca istabā un sāka pārģērbties.

Edvards redzēja, kā meita uzģērba skaistu, gaišu un gaisīgu apakšveļu, mazu krūšturīti un kājās uzvilka tumšas tīkla zeķes.

Viņš atcerējās, ka sieva nekad tādu veļu nav valkājusi, jo tā laikam bija ļoti dārga. Un pēkšņi Edvardam uznāca dusmas, ka meitai, kas vēl nebija nopelnījusi ne kapeikas, bija jau tas, ko māte, visu mūžu nepārtraukti strādājot, nekad nav varējusi atļauties.

-   Kur tad nu? - Edvards jautāja. - Uz kāzām posies, vai?

-        Nē, tēt, - Inese atbildēja, ar grūtībām uzvelkot šaurus, īsus svārciņus. - Viņš šodien aizbrauc.

-   Kas tas par viņu? - Edvards uzcēlās sēdus. - Kas viņš tāds ir?

-        Mans draugs, - Inese viegli uzkrāsoja lūpas. - Haralds. Vakarā viņš dodas jūrā.

-   Ak tad šitā, - Edvards pakasīja galvu. - Vai māte to zina?

-   Protams, tēt, - Inese pasmaidīja. - Viņa zina visu.

Inese pienāca pie tēva un viegli noskūpstīja viņa pieri.

-        Uz redzi, - viņa teica. - Bet tev ne vienmēr viss jāzina. Tikai to nu gan - esmu jau liela, tēt.

Un viņa viegli, kā putns uz mazajām augstpapēžu kurpēm izlidoja no istabas.

Edvards palika viens.

Var būt, ka tā arī ir - viņš nodomāja. Laiks… Kur un kādēļ tā steidzies? Haralds. Bet pavisam nesen tu taču biji vēl pavisam maziņa. Mana otrā meita. Tu esi skaista. Es mazliet pat apskaužu tavu Haraldu.

Un Edvards saprata, ka laiks ir pagājis nežēlīgā ātrumā, viņi ar sievu kļuvuši veci, meitas lielas; vecākā varbūt jau šodien dzemdē dēlu, protams, tikai dēlu, bet jaunākā aizskrēja pie kaut kāda tur Haralda, acīmredzot viņai visdārgākā cilvēka, un nebūs nemaz liels pārsteigums, ja Inese pēc kāda laika atradīsies turpat kur māsa.

Edvards atkal apgūlās. Viņš mājās bija palicis viens. Un tas viņam nepatika.

Edvards uzmanīgi un manāmi satraukts ieklausījās.

Bija skaidri dzirdama kāda dīvaina, nekad vēl nedzirdēta skaņa. Tā pakāpeniski plūda tuvāk un kļuva arvien skaļāka, spēcīgāka, tā grieza ausīs un satrauca prātu.

Edvards strauji piecēlās un pēkšņi saprata.

Tās bija beigas. Sācies cilvēces pēdējais neprāts. Dzirdētā skaņa nepārprotami bija trauksmes signāls. Jā, ne tāda, kāda tā simtām reižu bija dzirdama kara laikā. Šoreiz nekādas trauksmes atsauksmes nebūs. Ir tikai neapturams sākums un būs darbība. Lidotājiem nevajadzēs tā censties, kā viņu iepriekšējiem kolēģiem, uz mierīgo iedzīvotāju galvām metot simtiem bumbu. Šoreiz vajadzēs tikai dažas. Un viss - mazā zemeslode sašķīdīs druskās.

Edvards pagāja dažus soļus uz priekšu un paskatījās vecajā sienas pulkstenī.

Deviņpadsmit trīsdesmit četras.

Varbūt vēl tikai desmit, divdesmit minūtes, Edvards rūgti nodomāja. Dzīvei un nāvei. Un ne nāvei, un ne dzīvei. Nekam. Jo tie ir un būs tikai mirkļi.

Edvards lēni pārlaida pāri istabai sadrūmušu skatienu. Vecs dīvāns, ķirmju sagrauzta bufete, grāmatu plaukts, radiouztvērējs, galds un krēsli. Veci, nolietoti koka gabali. Kādreiz, lai tos iegādātu, viņš bija strādājis divas maiņas pēc kārtas. Tagad tie pēkšņi bija zaudējuši savu vērtību un kļuvuši nevajadzīgi. Cilvēks tos bija darinājis, pircis un lietojis kaut kāda pavisam īsa mirkļa dēļ, un tagad izrādījās, ka mirklis, ko līdz šim visi bija dēvējuši par dzīvi, arī, izrādās bija lieks un nevajadzīgs. Viss, ko cilvēks bija radījis, bijis radīts vienīgi iznīcināšanai.

Un tagad būs nāve. Tik viegla, ka pat nemanīsi un nezināsi, ka neesi un vairs nekad arī nebūsi. Nebija pat baiļu. Vienīgi kaut kāds savāds mulsums, kad pēkšņi esi vīlies savās vislielākajās cerībās. Edvards visu laiku tomēr bija cerējis, ka tas nekad nenotiks, jo katrā cilvēkā mīt bailes. Tomēr mīt. Un varbūt vislielākās - no varmācīgas nāves. Bet te nu tā ir. Vai, pareizāk - tūlīt, tūlīt būs.

Edvards lēni izgāja cauri istabai un pēkšņi sajuta sāpīgu vientulību. Un tieši tagad viņiem visiem vajadzēja aiziet, Edvards skatījās tukšajās dzīvokļa sienās. Tieši tagad, šodien. Un tieši tagad, šodien vecākajai meitai vajadzēja dzemdēt. Bērna dzimšanas stunda būs arī viņa nāves stunda. Viņa pirmais kliedziens tā arī paliks vienīgais. Pēc tam - klusums. Un varbūt tieši tad šis klusums kliegs visskaļāk. Visi neizkliegtie kliedzieni. Dīvaini. Cilvēce pat savos pēdējos pastāvēšanas mirkļos turpina radīt.

Edvards stāvēja virtuves vidū, skatījās uz nokopto galdu un skumji pasmaidīja. Maize… Sieva aizgāja pēc svaigas maizes. Un tā arī neatgriezīsies. Un galds tā arī vienmēr paliks tukšs un neuzklāts.

Un tad Edvards atcerējās Inesi, ienāca prātā nepazīstamais puisis Haralds, viņš mēģināja iztēloties, kāds tas izskatās. Neizdevās, un Edvards nodomāja, ka tam taču galu galā nav nekādas nozīmes. Tā vai tā viņš nekad šo puisi neredzēs. Nekad. Un pat tava vēl neiepazītā mīlestība, meit, ir bijusi velta. Viss, ko līdz šim cilvēks ir darījis, bijis velti. Viss. Un tavs Haralds tā arī nekad neredzēs tavus skaistos apakšsvārkus. Viņš vienkārši to nepaspēs. Un kuģi neizies jūrā. Un apstāsies doma.

Edvards vēlreiz paskatījās pulkstenī.

Deviņpadsmit četrdesmit.

Viņš iegāja istabā un ieklausījās. Jā, vēl joprojām skanēja. Kaujas trauksme turpinājās.

Edvards apsēdās uz viena no krēsliem un juta, ka pēkšņi kļuvis daudz vecāks. Un tāpēc arī pat tuvā nāve nešķita tik drausmīga. Viņš brīdi iedomājās, ka visu dzīvi varbūt tomēr nevajadzēja turēties tā nomaļus no cilvēkiem un lielajiem notikumiem, vajadzēja par kaut ko cīnīties un kaut ko aizstāvēt. Just un uzņemties par notikumiem savu atbildības daļu. Bet… Kā gan cilvēks var uzņemties atbildību par to, ko dara citi? Vai vispār viņam ir uz to tiesības? Vai cilvēks var atbildēt par citu cilvēku rīcību, domām un spējām?

Es neesmu vainīgs, Edvards nodomāja, par to, kas ir noticis un tagad notiek pasaulē. Es nejūtu nekādu atbildību. Jo mēs nespējam neko aizkavēt vai izmainīt. Mums visu mūžu ir nācies domāt vienīgi, kā pabarot bērnus. Un visu dzīvi ir bijis jābaidās.

Edvards pacēla galvu.

Kaujas trauksmes sirēna skanēja arvien skaļāk un šoreiz jau it kā pavisam tuvu.

Un tomēr, viņš nodomāja, nomirt ir draņķīgi. Un katrs savā nāves stundā vienmēr paliek viens. Tas nekas, ja arī blakus atrodas tuvi cilvēki, un tas neko nemaina, ja tu dzirdi, ka aiz loga iet citi. Cik tālu? Un kurp? Labāk apstājies un pēdējo reizi izkrati sirdi. Nolamā visrupjākiem vārdiem tos, kas tagad nolīduši dziļos dzelzsbetona bunkuros un cer, ka izkļūs sveikā. Jo nekur taču neaizbēgsi. Ne tu, ne viņi.

Edvards atgriezās istabā, apgūlās uz dīvāna un vēlreiz atcerējās savu dzīvi, sievu, bērnus, un sāka klusi raudāt.

Viņš nekad nebija domājis, ka beigas būs tieši tādas. Tik vienkāršas un tomēr beigas.

Sirēna pēkšņi apklusa un visapkārt iestājās apdullinošs tukšums.

Edvards pacēla galvu, izslaucīja acis un bezgala pārsteigts paskatījās apkārt. Ieklausījās.

Patiešām klusums.

Un šis klusums šķita tik nepierasts, skaļš un baigs. Pēc nemitīgi kaucošās sirēnas, visa pārdzīvotā un pārdomātā šis klusums likās nepanesams.

Edvards uzlēca kājās, pieskrēja pie radiouztvērēja un to ieslēdza.

Iemirgojās zaļa actiņa un pazīstama diktora balss kaut ko teica. Edvards nostājās istabas vidū un klausījās neparastajā klusumā, kas nu valdīja dzīvoklī, pilsētā un acīmredzot arī pasaulē.

"Nupat jūs dzirdējāt… beidzās… pretgaisa aizsardzības trauksmes sirēna… rīt, četrpadsmitos trīsdesmit trauksmes atkārtojums… pārbaudīsim gatavību…"

Edvards izslēdza radioaparātu un negaidīti sajuta lielu nespēku. Viņš aizgāja līdz dīvānam, atkrita uz muguras, un, ļoti ātri elpodams, tā gulēja ilgi. Viņš dzīvoja.

Kad, izstāvējusi rindu, mājās atgriezās Edvarda sieva, viņa nemanīja, ka vīra acis un seja ir nedaudz izmainījusies. Viņa tikai ievēroja, ka vīrs savādi paskatījās, kad viņa uz galda uzlika divus parastos, apaļos maizes klaipus. Kā vienmēr, kā katru vakaru. Nekas sevišķs taču nebija noticis.

Pēc neilga laika, neveikli mēģinādams noslēpt uztraukumu, mājās atgriezās Ēriks.

-   Nu? - sievasmāte nepacietībā satvēra znota roku.

-       Jā, - viņš klusi teica. - Pirms stundas. Piedzimusi meita. Un, it kā juzdamies par kaut ko vainīgs, centās neskatīties sievastēva sasarkušajās acīs. Bet Edvards spēcīgi apkampa znota plecus un sāka skaļi smieties.

Pēc stundas mājās atgriezās ari Inese. Viņa bija noskumusi un neko daudz nerunāja. Tikai vēlāk Inese tēvam pastāstīja, ka viņai bail, jo Haralds jau atrodoties jūrā. Pirmo reizi.

Un Edvards nesaprata, kāpēc Inesei vajadzētu baidīties. Lai brauc! Kuģi tagad ir lieli, un ne jau vienmēr plosās vētras.

Edvards ilgi skatījās uz sievu, znotu un meitu, domāja par mazmeitu un par visu, kas būs, juta, kā dzīve neatturami virzās uz priekšu, un nešaubījās, ka nekas to vairs nespēs apturēt.

Edvardam pat šķita, ka viņš sajūt, kā zem kājām lēni griežas zemeslode.

Pagaidām - vēl griežas…

1966

Par vēlu

Mēs guļam zem ābelēm. Pareizāk - zem ābeļu saknēm. Virs mums staigā cilvēks, virs mums spēlējas bērni, ēd ābolus, guļ, rok zemi un neko nezina.

Mēs guļam jau ilgi.

Virs mums cilvēki neraud. Raud jau tikai kapsētās. Dārzā cilvēki nāk priecāties.

Uz mūsu kapa nav pieminekļa, nav nekāda uzraksta. Es neesmu Nezināmais, tādēļ, ka neesmu bijis karavīrs. Un tomēr esmu - nezināmais. .. Neviens mani šodien neatceras, un neviens nekad ari neatcerēsies. Es dzīvoju, kad vajadzēja mirt. Un nomiru, kad vajadzēja dzīvot. Un tāpēc šai dārzā nav ne pieminekļa, ne ari kāda uzraksta. Virs mūsu kapa aug tikai ābeles, kuras pats esmu stādījis.

Mani nošāva četrdesmit ceturtā gada sešpadsmitā oktobra pēcpusdienā. Tagad jau pagājuši divdesmit trīs gadi un no manis palikuši tikai kauli. Tas ari viss. Drēbes saira jau pēc astoņiem gadiem. Uzvalka audums bija stiprs un nenovalkājams. Arī dzīvība bija sīksta un izturīga, un es nešaubījos, ka nodzīvošu vismaz līdz deviņdesmit. Bet nodzīvoju līdz četrdesmit.

Astoņpadsmit lodes.

Viņš man krūtīs un vēderā iešāva astoņpadsmit lodes. Nejutu ne sāpju, ne bailes. Vienkārši nepaspēju. Nāve - viens mirklis. Tāpat kā dzīve, kad tā pagājusi. Bet, lai es atrastos šajā bedrē, pilnīgi pietiktu ar vienu lodi. Tagad guļu un visu laiku domāju - kādēļ tomēr nenodzīvoju līdz deviņdesmit.

Līdz astoņdesmit? Līdz septiņdesmit? Līdz sešdesmit? Līdz piecdesmit? Līdz četrdesmit vienam?

Kādēļ tieši līdz četrdesmit?

Tagad viss skaidrs. Tagad es zinu. Tagad viss ir ļoti vienkārši. Bet tad… Tad gribējās dzīvot. Par vēlu. Vienmēr vai vismaz ļoti bieži tieši to, kas mūsu dzīvē ir svarīgākais vai arī no kā atkarīga mūsu dzīvība, mēs uzzinām par vēlu. Tad, kad neko vairs nevar glābt.

Un tagad jāguļ vienam. Bez zārka un ar astoņpadsmit lodēm. Starp citu, arī zārks tagad jau būtu sapuvis, tā ka vienalga. Bet lodes paliks. Tās šeit paliks kopā ar maniem kauliem simts, div- simts, tūkstots gadu. Tās piedzīvos mūžību, lai gan nemaz nav to pelnījušas. Bet, ja padomā, tās nebija vainīgas. Vainīgs bija cilvēks. Lodes jau nenogalina. Nogalina cilvēks.

Guļu viens.

Būtu vismaz mūs visus trīs apglabājis kopā. Taču sieva ar meitu guļ tālāk. Viņas guļ zem tās pašas ābeles, kuru iestādījām, kad piedzima Ieva.

Dzīvi mēro ar padalītajiem darbiem un ar nodzīvotajiem gadiem. Mīlestību - ar piedzimušajiem bērniem, bet laimi - cik esi devis citiem un ko esi sasniedzis.

Dzīvē maz tika padarīts, un tā pārtrūka nenodzīvota. Mēs ar sievu vēl gribējām dēlu, un mīlestība ari palika nepiepildīta līdz galam. Bet laime… Nezinu. Droši vien tā bija, jo bija taču mīlestība…

Es nogulēju uz virtuves klona divdesmit sešas stundas. Sašauts kā siets. Jums dzīvajiem to pat grūti iedomāties. Tad ir vienalga. Guli pēļos, dārgā zārkā ar samta spilvenu vai atkritumu tvertnē. Divdesmit sešas stundas vai divsimts miljonu gadu. Un tev ir vienalga, un tu nejūti un nedzirdi, kā blakus istabā, nāvīgi ievainoti, lēni mirst tava sieva un tavs bērns.

Mūs apglabāja kaimiņu mājas Kaspars. Izvilcis mani dārzā, viņš ilgi meta krustus un ilgi, negribīgi raka bedri. Kaspars bija vecs, nespēcīgs vīrs, un bedre iznāca sekla. Pēc tam viņš atgriezās mājās un gaidīja, kad nomirs mana sieva un mans bērns. Viņš nekādi nevarēja tām palīdzēt, vienīgi lūgt Dievu. Bet tā bija vāja palīdzība, un nākamās dienas vakarā Kaspars atkal paņēma rokā lāpstu…

Sievai toreiz bija trīsdesmit… Ievai - desmit.

Man, kā jau teicu, četrdesmit. Tagad sievai būtu piecdesmit trīs. Ievai - trīsdesmit trīs. Man - sešdesmit trīs. Mazbērnam desmit.

Diena bija karsta, bet vakars vēss. Kad darbs pabeigts, cilvēks jūt gandarījumu. Kļūst vieglāk elpot, un tu priecājies, ka nāks nakts, varēsi iet gulēt, varēsi mīlēt sievu, sapņot un dažas stundas nedomāt par darbu. Jūnijā dienas ir garas. Vasaras naktis ir ļoti īsas, un tu vienkārši nepaspēj vieglāk elpot, priecāties, mīlēt sievu, sapņot un nedomāt par darbu. Pirms gulētiešanas paskaties uz zemi, kas tevi baro, kas no tevis izsūc spēkus un domas, un brīnies, kādēļ to nenīsti, bet mīli kā dzīvi, kā jaunu dienu un kā sievieti. Un nebrīnies. Šī zeme pieder tev, un tu - zemei. Mēs nevaram viens bez otra. Bez manis zeme nomirtu. Es dodu tai dzīvību. Un zeme - man. Mēs - kā labi draugi.

Es apstājos uz mājas lieveņa un klausījos, kā netālu rēja vecā kaimiņa Kaspara suns, kā stallī iezviedzās zirgs. Mēs visu dienu vedām sienu, un rīt es viņu atkal iejūgšu. Un atkal vezums būs jāvelk pret kalnu. Bet, kad brauksim tukšā, tad noteikti ceļš ies lejup. Un man grūti saprast, kādēļ tieši tā.

Ar krēslu atnāca klusums. Es vēl brīdi pastāvēju, no dārza atplūda nakts puķu smarža, pievēru acis un stipri sajutu, ka esmu dzīvs. Jutu, ka visapkārt ir dzīvība un ka arī nakts ir dzīvība, ka arī smarža ir dzīvība, ka dzīvība ir zirga kliedzienā un vakara klusumā, un suņa rējienā, un braucienā kalnup, un smaržojošā sienā, un zemē - melnā, smagā zemē, kurai atdod visu un kura dod pretī visu, un jutu, ka dzīvība ir aukstā piena malkā un sviedru lāsēs uz muguras, un elpā, un šai nogurumā un vārdos, ko teiksi sievai, kad ieiesi istabā, un vārdos, kurus nepateiksi, kad viņai nogulsies blakus un jutīsi viņas piebriedušās krūtis, un darīsi to, kas ir jādara, kad jūti blakus kailas sievietes ķermeni.

Es paraudzījos apkārt un nodomāju, ka vajadzētu dzīvot ļoti ilgi. Būs jācenšas nodzīvot vismaz līdz deviņdesmit gadiem, lai pat tad, kad vairs nebūs spēka, kad vairs nevarēsi iejūgt zirgu, nespēsi dzirdēt suņa rējienu un sievas krūtis būs kļuvušas vienaldzīgas, tu tomēr vēl varētu redzēt, kā nakts maina dienu, varēsi elpot, un aizverot acis, saprast, ka esi nodzīvojis ilgu un garu mūžu un tev nav badi nomirt, jo pēc tevis paliks iekopta zeme, kas turpinās uzturēt tos, kurus būsi radījis.

Iegāju istabā.

Četrdesmit pirmā gada divdesmit ceturtā jūnija rīts. Pulkstenis - sešas minūtes pāri astoņiem.

Es šos skaitļus atceros tik labi tādēļ, ka tas notika Jāņos un mani sauc Jānis. Pareizāk sakot - sauca. Tas bija pirmais gads, kad neviens nesvinēja Jāņus. Pirms divām dienām sākās karš. Bet pulksteni ievēroju, kad netālu no mājas sprāga bumba un šķemba, izsitusi logu, notrieca pulksteni uz grīdas.

Laiks it kā apstājās.

Pēc tam mūsu mājām pārlidoja vācu lidmašīnas un no tām atdalījās balti punkti. Tie bija izpletņu lēcēji.

Apmēram stundu apkārtnē notika kauja. Atkāpjoties sarkanās armijas daļas cīnījās pret vācu desantniekiem.

Mēs ar sievu un mazo Ievu ierāvāmies istabas kaktā un klausījāmies cīņas troksnī. Es cieši piekļāvu pie krūtīm un baidījos, ka tikai kāda no karotāju lodēm nenogalina manu sešgadīgo meitu. Iedomājos, ka, nekustīgi sēžot un aizklājot ar rokām mazu dzīvību, to var nosargāt. No lodes, no šķembas, no bumbas. Aizmirsu, ka lode izurbjas cauri dzelzij. Šķemba nogāž koku. Bumba saārda klinti.

Taču cilvēka dzīvība nav ne dzelzs, ne koks, ne klints. Tagad es protu saprātīgi domāt un jēdzīgi spriest. Tagad saprotu, jo pašlaik ir viegli. Pēc tiesas cilvēki vienmēr kļūst nedaudz gudrāki. Pēc. Bet vajadzētu - pirms. Vajag, lai vispār līdz tiesai nenonāktu. Tad nevienam nebūtu jāguļ bedrē un zem tā kauliem neatrastos lodes.

Mēs nemaz neievērojām, kā kauja norima un iestājās klusums. Attapāmies tikai tad, kad sāka riet suns.

-   Rej, - sieva izbrīnījusies teica.

Mēs nekustēdamies klausījāmies. Ja kaut kur rej suns, tātad pasaule vēl nav mirusi.

Pēc mirkļa izdzirdām šļūcošus soļus, un gar logiem, kuros vairs nebija stiklu, paslīdēja cilvēka ēna. Suns apklusa.

Es atbrīvoju no savām rokām Ievu un piecēlies izgāju lievenī. Uz apakšējā pakāpiena sakņupis sēdēja jauns vācu kareivis. Iz- dzirdis manus soļus, viņš lēni pacēla galvu un paskatījās. Kareivja seja bija pelēki bāla, nogurusi, un viņš klusi vaidēja.

-   Tu esi ievainots? - lauzītā vācu valodā jautāju.

-   Jā, krūtīs, - kareivis vārgā balsī atbildēja. - Ļoti gribas dzert.

Kareivis raudāja. Patiesībā viņš bija vēl zēns.

Es viņu paņēmu aiz padusēm un ievilku istabā. Kareivis kliedza. Acīmredzot viņš cieta lielas sāpes.

Noguldīju vācieti gultā un pateicu sievai, lai atnes ūdeni.

Sieva nekustējās un varbūt pirmo reizi mani nepaklausīja.

-   Atnes ūdeni! - es atkārtoju.

-   Nē, - sieva atteica.

-   Tu neredzi, kā viņš mokās? Viņš ir ievainots un cieš sāpes.

-   Lai cieš, - sieva sacīja.

-   Viņš var nomirt. Vai tiešām to nesaproti?

-   Lai mirst! - sieva atkārtoja.

Es neticēju, ka to var pateikt mana sieva. Cilvēks, kas nespēja iesist ar pātagu zirgam.

-   Viņš ir vācietis, - sieva paskaidroja.

Es atcerējos, ka vācieši deviņpadsmitajā gadā bija nošāvuši viņas vecākus. Bet man šķita, ka būtu nepareizi tagad par to vainot kareivi, kas bija vēl zēns.

-   Aizej uz virtuvi un atnes ūdeni, - es teicu Ievai.

Bērns paklausīja.

-   Nogalini viņu, - sieva pēkšņi sacīja.

Es nodrebēju.

Arī kareivis nodrebēja. Viņš nesaprata, ko mēs runājam, bet droši vien nojauta.

Kareivis paskatījās uz sievu, uz mani, un man šķita, ka viņš klusībā lūdz Dievu un lūdz mūs. Taču Dievs tev nepalīdzēs, es nodomāju, ja gribētu to izdarīt. Jāaiziet tikai uz virtuvi un jāpaņem cirvis. Es viņa baltmataino galvu nocirstu ar vienu vēzienu. Esmu zemnieks un neesmu pieradis rīkoties ar šauteni. Tādēļ jāaiziet uz virtuvi un jāpaņem cirvis.

-   Virtuvē aiz krāsns ir cirvis, - sieva teica. - Atnes un nogalini šo vācieti.

Kareivis klusi vaidēja un nenovērsa no mums acis. Viņš laikam visu saprata. Es ievēroju, ka zem kreisās acs viņam ir melna dzimumzīme.

-  Viņš vēl ir bērns, - es klusi sacīju. Nekad nebiju iedomājies, kā tas ir, kad jānogalina cilvēks. Nebiju iedomājies, ka tas ir tik briesmīgi.

-   Viņš ir kareivis, - sieva atgādināja. - Nogalini!

Man kļuva karsti.

-   Tagad viņš ir cilvēks, kurš cieš sāpes, - es teicu. - Viņš ir ievainots, un mums viņam jāpalīdz.

Es nesaprotu, kāpēc man šis kareivis būtu jānosit. Viņš man neko sliktu nebija izdarījis.

-   Tādēļ, ka viņš ir vācietis, - sieva teica. - Viņš atkal atnācis iekarot. Jau kuro reizi. Ja tu viņu nenogalināsi, viņš nogalinās tevi. Tāds ir kara likums.

Es pasmaidīju. Tas man šķita muļķīgi. Es taču nekaroju. Es neesmu kareivis, un man nav ieroča. Esmu zemnieks un man no pļavas jāved siens. Man rudenī būs jāpļauj kvieši. Būs jāar zeme un jāiesēj rudzi. Būs jākuļ un jācep maize. Man cilvēki būs jābaro, nevis jāiznīcina. Un es nevarēju saprast, vai nav vienalga - vācietis, krievs vai latvietis? Es tikai sapratu vienu - mēs visi esam cilvēki, un cilvēku nedrīkst nogalināt. Nevienu. Nekad. Mēs neesam zvēri. Pat vilks reti kad uzbrūk otram vilkam, un arī tikai tad, kad par kaut ko ir ļoti nokaitināts vai nāvīgi izsalcis. Taču es esmu paēdis, un manā priekšā guļ cilvēks, kas mokās sāpēs. Nav tiesa, sieva! Lai es varētu dzīvot, man nav jānogalina, bet jāpalīdz. Nav jāiznīcina, bet jārada.

No virtuves, nesdama lielo māla krūzi ar aukstu ūdeni, atgriezās meita. Es krūzi uzmanīgi pieliku pie kareivja lūpām, un viņš kāri, aizgūtnēm dzēra.

Kareivis pateicās. Viņam kļuva vieglāk. Tagad man šķiet, ka viņš bija mazliet izbrīnījies. Jo pirmīt viņš varēja saprast, vai vismaz nojaust, par ko mēs runājam. Par to liecināja bailes kareivja acīs un sejā. Un pareizi. Tev vajadzēja izjust bailes. Kaut mirkli. Ne jau prieku. Ko gan citu lai svešas zemes kareivis izjūt, atrodoties viens un bezpalīdzīgs starp cilvēkiem, kurus atnācis iekarot? Jāizjūt bailes. Un arī tad, kad esi barā. Vienalga.

Es uzmanīgi atpogāju kareivja frenci un pārplēsu kreklu. Krūtis bija noplūdušas asinīm un labajā pusē atradās divas ložu brūces. Es īsti nezināju, ar ko viņam varu palīdzēt. Beidzot sameklēju pudelīti joda un to izgāzu uz ievainotā rētām. Kareivis iekliedzās. Pēc tam no skapja izņēmu divus linu dvieļus un cieši nosēju krūtis. Tā. Tagad tu vismaz nenoasiņosi. Tu nenomirsi. Vai tad arī šis kareivis negrib nodzīvot līdz deviņdesmit gadiem? Viņš grib varbūt pat līdz simtam. Lai gan pēc šāda ievainojuma tas būs grūti. Tu mani pieminēsi visu mūžu. Es būšu pacēlis dzīvību. Es būšu atgriezis. Es nebūšu aizsviedis. Es nebūšu novērsies. Es būšu skatījies un darījis. Ne Dievam par prieku, bet lai varētu nodzīvot ilgu mūžu. Cilvēkam vienmēr un visur jābūt cilvēkam. Tā mani mācīja, un tam es ticēju.

Ievainotais aizmiga.

Mēs visi trīs klusi izgājām no istabas.

Netālu no mūsu mājām skrēja lielceļš. Tagad tas noasfaltēts un saucas šoseja. Man labāk tomēr patīk - lielceļš. Tā ir vieta, pa kuru tu vari atnākt un vari aiziet, ja saproti, ka ir jāaiziet.

Mēs palikām. Lai staigā tie, kuri grib svešas zemes un cilvēku asinis. Lai staigā, lai nāk. Es paeju sāņus un skatos. Es gribu dzīvot un strādāt. Man tikai toreiz neienāca prātā, ka tas bija mūsu, ka tas bija mans ceļš un tas vijās cauri manai zemei, manai dzimtenei un manām mājām.

Vakarā uz ceļa parādījās vācu karaspēka kolonna. Ejot garām mūsu mājām, daži kareivji iegriezās pagalmā un palūdza dzert.

-   Baigi izslāpuši, - sieva izmeta un nikni paskatījās.

-   Tūlīt es jums atnesīšu, - teicu un iznesu uz terases spaini ar ūdeni. Kad vācieši padzērās, es viņiem pateicu, ka istabā guļ kāds ievainots viņu kareivis. Vācieši sarāva uzacis un ienāca apskatīties.

Pēc tam viņi pasauca vēl dažus, vēlāk piebrauca sanitārā mašīna un ievainoto aizveda. īsu mirkli pirms aizbraukšanas viņš caur sāpēm izmocīja smaidu.

Viņš bija ļoti jauns. Viņš varēja nomirt, bet nenomirs, un šo pateicības smaidu es ilgi neaizmiršu. Jo domāju, ka cilvēks, kas spēj smaidīt, nevar būt ļauns. Tas nekas, ka viņam rokā ierocis. Viņš bija pārāk jauns, šis vācu kareivis, lai pats būtu slepkava un tiktu noslepkavots. Cilvēkam ir jādzīvo - pašsaprotama lieta.

-   Tu esi gļēvs, - sieva man vakarā pateica.

-   Tu vēl joprojām par to vācieti? - es ieminējos.

-   Protams.

-       Un kas mainītos, ja es viņu būtu nonāvējis? Es neesmu gļēvs. Tu to velti. Drosmes man pietiek. Tu zini.

-        Mainījies nebūtu nekas, - sieva atteica. - Vienīgi viņu būtu mazāk. Un, ja katrs no mums novāktu vismaz pa vienam vācietim, viņi tālu neaizietu. Viņi vispār baidītos nākt šurp.

-       Lai viņi iet, - es atteicu. - Lai viņi iet kaut vai uz elli! - Kļuvu dusmīgs. - Kāda mums tur daļa?

Sieva paskatījās manī, un es sapratu, ka viņa mani nicina. Es tikai nesapratu - kāpēc?

-       Tu gribi, lai es būtu slepkava? - vaicāju. - Tu negribi mūžu nodzīvot līdz galam? Tu negribi, lai mūsu meita izaugtu liela, tu vairs negribi, lai mums piedzimtu dēls un lai mums būtu mazbērni?!

-       Tieši tādēļ, - sieva mierīgi atbildēja. - Tieši tādēļ, lai tā notiktu, tev viņu vajadzēja nosist.

Tā bija diezgan sarežģīta filozofija. Katrā ziņā arī šodien tā nav kļuvusi vieglāka vai vienkāršāka. Bet cilvēkiem jau nepatīk domāt. Tas ir viņu vājums. Vismaz lielākajam vairumam. Un tas nodara lielu ļaunumu.

Gan jau būs labi, cilvēks sevi mierina un atmet ar roku. Un ar to sevi nodod. Tikpat viegli viņš atmet ar roku arī dzīvei, lai gan patiesībā pie tās pieķēries visiem līdzekļiem un visiem veidiem. Bet vai ir vērts dzīvot, ja tu nespēj domāt? Ja tu vispār to negribi?

Pagāja gads. Pagāja divi gadi. Tad trešais.

Četrdesmit ceturtā gada rudenī mēs bijām kļuvuši par četriem gadiem vecāki. Bet gudrāki bijām kļuvuši par visiem četrdesmit.

Es atkal stāvēju mājas pagalmā un vēroju, kā pa lielceļu virzījās vācu karaspēks. Tikai tagad tas gāja uz otru pusi. Karaspēks atkāpās no Rīgas.

Tad redzēju, kā pie taciņas, kas no lielā ceļa veda uz māju, apstājās pulciņš kareivju un ar rokām rādīja uz mani.

Iegāju virtuvē.

Pēc dažām minūtēm lievenī izdzirdēju steidzīgus soļus un strauju elpu.

Atvērās durvis un vidējā istabā ar automātu rokās ieskrēja kāds vācu kareivis.

-   Iznākt! - viņš iekliedzās.

No istabas iznāca sieva.

-   Ko bļausties? - viņa nikni prasīja. - Ko tu šeit meklē?

-   Veiklāk! - vācietis komandēja. - Ātrāk uz ceļa! Prom!

-   Lasies tu pats prom, - sieva pateica un paņēma pie rokas Ievu.

-   Ātrāk! - vācietis turpināja kliegt.

Es atvēru durvis un nostājos viņa priekšā.

-   Nu? - kareivis vērsās pie mums. - Vai ilgi būs jāgaida?

-   Jā, - es atteicu. - Ilgi.

Tad, ciešāk ieskatījies kareivja sejā, es zem kreisās acs ieraudzīju melnu dzimumzīmi un atcerējos. Vai tas nebija tas pats, kuram toreiz, pašā kara sākumā, biju izglābis dzīvību?

-      Tu atceries šo māju? - es viņam vāciski jautāju. - Tu mani atceries?

Viņš uzmeta istabai skatienu, pavērās manī un paraustīja plecus.

-   Nē,- viņš atbildēja. - Kāpēc lai pazītu?

-      Tu kara pirmajās dienās biji ievainots, un es tevi šeit pārsēju, - atgādināju.

Kareivis domīgi sarāva pieri.

Es ievēroju, ka tagad uz tās bija dažas grumbas, seja kļuvusi daudz vecāka, skarba, acis kvēloja un zods apaudzis ar bārdu. Tas vairs nebija ne zēns, ne jauneklis. Tas bija vīrs, kas izgājis elli un tur nopelnījis dažus apbalvojumus. Tātad viņš bija labs karotājs un labi šāvis.

-      Mēs paliksim šeit, - es teicu. - Šīs ir mūsu mājas un mūsu zeme, un mums nekur citur nav jāiet. Arī jūs taču tagad ejat uz savām mājām.

Kareivis domāja.

- Man ir pavēle, - beidzot viņš sacīja. - Visus cilvēkus prom. Kas neklausīs - nošaut.

Iestājās klusums.

Daži mirkļi pārdomām. Var jau iet. Cik daudzi jau tā nav aizgājuši? Un cik vēl aizies! Taču kāpēc jāiet? Kāpēc?! Kādēļ mums jāiet prom no savas zemes, no savas mājas. Nekad. Mums visiem jāpaliek tur, kur esam dzimuši.

Un tad es pēkšņi atcerējos cirvi, kas atradās virtuvē, un atkāpos soli atpakaļ. Pēc dažiem mirkļiem vēl vienu. Līdz krāsnij bija palicis vairs tikai viens lēciens.

Bet kareivis acīmredzot saprata, ka ar mums būs diezgan liela ķēpa. Taču ir jāsteidzas. Un vienmēr daudz vieglāk, ja uzdoto var atrisināt vienkāršāk.

Ieva kaut ko uzprasīja mātei, un viņa kaut ko atbildēja. Vācietis pasmaidīja un pēkšņi sāka šaut.

Es tomēr paguvu pielēkt pie krāsns un cieši satvert cirvi. Taču diemžēl tas arī viss. Jau pēc mirkļa man krūtīs iesitās pirmā lode.

Par vēlu, rūgti nodomāju. Mazliet par vēlu. Vispirms četrus gadus, bet tagad - dažas sekundes.

Vācietis nostājās durvīs un pagrieza pret mani automātu. Tātad tomēr var nogalināt ar smaidu sejā, es nodomāju.

Viņš izšāva visu aptveri.

1967

Nekad nebeigsies

-   Es tevi mīlu.

-   Pasaki to, lūdzu, vēlreiz!

-   Es tevi mīlu.

-   Pa visu?

-   Protams.

Aiz sienas uz mirkli iestājās klusums, tad Ivars iejautājās:

-   Bet ko tas nozīmē - pa visu?

-        Nu, tā, - meitene atbildēja. - Kad jūtu, ka esmu tev vajadzīga un tu nekad negribēsi citu sievieti.

-   Jā, - Ivars atbildēja. - Pa visu. Tu man esi ļoti vajadzīga.

Ivars viņu sāka skūpstīt.

-   Klusāk, - Airisa teica.

Bet tam nebija nekādas nozīmes. Es varēju sadzirdēt pat viņu elpas.

-   Klusāk! - Airisa atkārtoja.

Tā notika katru nakti, un tur neko nevarēja darīt. Viņu medusmēnesis bija tikko sācies un nevajadzēja brīnīties, ka viņi katru nakti viens otram atzinās mīlestībā un mīlēja viens otru.

Aiz plānās sienas dzirdēju to, ko parasti neviens nedzird un neredz, ja tikai pats to nesaka vai nedara.

Piecēlos un, sameklējis cigaretes, izgāju gaitenī. Kad biju izsmēķējis, pieklauvēju pie mūsu komunālā dzīvokļa trešās istabas durvīm.

-   Nāc droši! - vecais Žanis aicināja.

Iegāju.

-        Vai mokies ar bezmiegu? - viņš apvaicājās un turpināja no koka griezt kādu dīvainu figūriņu.

-Jā.

-        Tavos gados tas neder, - Žanis sacīja. - Tev būtu jāguļ kā nosistam. Slims, esi vai?

-       Nē, - es atbildēju. - Nekādas vainas. Esmu pat ļoti vesels. Labāk kaut ko pastāstiet!

-        Ir vēls. - Žanis negribīgi atgādināja. - Un esmu jau tev visu izstāstījis. Ej gulēt!

-  Nē, - noraidoši pakratīju galvu. - Visu taču nemaz nevar izstāstīt.

-        Tas tiesa, - Žanis tūlīt piekrita un kļuva domīgs. - Tāpat kā nekad nevar visu izdarīt.

Žanis nolika nepabeigto figūriņu sānis, sameklēja pīpi un sāka.

Viņam vienmēr patika kaut ko stāstīt, un man vienmēr patika klausīties. Viņš bija vecs un viens, un kad viņam negribējās būt vienam, viņš pasauca mani, un es klusēdams vēroju, kā viņa tievie, dzīslainie pirksti grieza un veidoja no koka, no kāda zara vai celma, bet dažreiz pat no malkas pagales savādas figūriņas. Viņš nezināja, ko lai ar tām iesāk, kur lai tās liek, viņš pat droši vien nezināja, kādēļ visu to dara, bet tas laikam bija nepieciešams, un bez tā viņš nevarēja.

Žanis stāstīja klusi, tekoši, stāstīja par karu, par pirmo un tad par otro, un man vajadzēja domāt, ka divi ir tikai trešais mazākais skaitlis, ko cilvēks izdomājis, ka divi tomēr nozīmē bezgala daudz, ka tas ir liels un nežēlīgs cipars.

-        Pēc pirmajiem uzbrukumiem bailes pārgāja, un mēs vairs nebrīnījāmies, ka esam palikuši dzīvi, mēs vienkārši sākām ļoti ticēt, ka ar mums nekas nenotiks, ka nāve būs kā uzticams suns, tā vienmēr ies blakus, to vienmēr jutīsi, bet tā nekad tev nekodīs. Cilvēkiem vienmēr tā jādomā, vienalga vai atrodies ierakumā vai gultā ar sievu. Tā jādomā, un tad ir mazliet vieglāk.

-   Pietiek, - es teicu. - Kāpēc mums tagad par to jārunā?

Žanis izņēma no mutes pīpi un, mazliet pārsteigts, paskatījās

manī.

-   Jā, patiesi, - viņš piekrita. - Tev tas vēl nav jāzina.

Žanis apklusa.

-        Visi jau guļ, - viņš pēc kāda laika teica. - Legzdiņi vienmēr iet gulēt agrāk par mums, tāds kluss un mierīgs pāris.

-   Tā ir, - es sacīju. - Viņi ir jauki. Ar labu nakti!

Izgāju cauri garajam gaitenim, atgriezos istabā un apgūlies ātri aizmigu.

Uzmodos agri. Mazliet agrāk kā parasti. Izpildījis rīta vingrojumus un vannas istabā noberzies ar aukstu ūdeni, iegāju virtuvē.

Man darbs sākas jau septiņos, un es vienmēr virtuvē no rītiem ierodos pirmais. Pēc minūtēm desmit, kad beidzu dzert tēju un ēdu pēdējo sviestmaizi, ienāca Ivars.

-        Ko tu tik agri? - painteresējos. Parasti, kad gāju prom, viņš tikai cēlās augšā.

Tagad viņš pienāca man klāt un uzlika roku uz pleca.

-        Tu nedusmojies, vecais, - Ivars sacīja. - Es dzirdēju, kad tu vakar atgriezies. Bija jau ļoti vēls. Bet tu taču saproti.

-   Protams, - es atbildēju. - Es to saprotu.

-   Tāpēc taču cilvēki nekļūst sliktāki, vai ne? - viņš man prasīja.

-   Nē, - es pakratīju galvu. - Nekad.

Ivars pasmaidīja un piedāvāja cigareti. Mēs dažas minūtes parunājām, un tad man beidzot vajadzēja doties uz darbu.

-   Nu, uz redzi! - es teicu. - Līdz vakaram.

-        Līdz vakaram, - Ivars mani pavadīja līdz durvīm. - Un paldies, ka tu vakar izgāji.

Es iesmējos un aizvēru durvis.

Vakarā, kad gatavoju ēst, no darba pārnāca Airisa un, ienākot virtuvē, ari sāka gatavot vakariņas. Viņa nez kādēļ centās man neskatīties acīs, mazliet nosarka un visu laiku jutās it kā vainīga.

-   Paklausieties, - es teicu. - Tas ir muļķīgi.

Viņa dažas minūtes klusēja, tad, it kā tam vēl īsti neticēdama, klusi pateica:

-   Mums drīzumā sola dzīvokli.

Vēlāk no darba pārnāca ari Ivars, un Airisa virtuvē uzklāja galdu.

Es biju jau paēdis un tagad vēroju, kā sieviete rūpīgi sagrieza maizi, ielēja traukos ēdienu, visu to sakārtoja un aicināja Ivaru vakariņās. Airisa aicināja arī mani, bet es atteicos, un viņi sāka ēst. Ivars uzslavēja sievas gatavojumu, un es nodomāju, ka viņš taču ir ļoti laimīgs cilvēks, un laimīga ir arī Airisa, ka var sagādāt otram prieku, un ka viņi abi ir laimīgi, cik vien laimīgi var būt. Es sapratu, ka Ivars nemaz nevarēja neiemīlēt šo sievieti.

Tajā vakarā ilgi, bezmērķīgi klejoju pa ielām un domāju. Tajā vakarā pirmo reizi kaut ko stipri vēlējos. Es negribēju sastapt sievieti, kas man gatavotu ēst, būtu laba un kurai es būtu ļoti vajadzīgs: toreiz vienkārši gribēju satikt sievieti, ar kuru varētu iet blakus.

Bet gāja dienas, mēneši un nekas nemainījās. Es tāpat kā agrāk vakaros bieži gāju pie Žaņa un vēroju, kā viņš savās figūriņās atveidojis veselas paaudzes dzīvi ar tās priekiem un sāpēm. Tur bija ari figūriņas, kuras nesapratu, bet meistars droši vien par tām zināja visu.

Tā vientulīgi gāja dienas un mēneši, un beidzot pagāja arī garā un aukstā ziema.

Kādu vakaru, kad mēs atkal ar Airisu virtuvē reizē gatavojām vakariņas, es pēkšņi ievēroju, ka viņa kļuvusi apaļāka un, sastapusies ar manu skatienu, atkal nosarka.

Pēc tā vakara viņa vēl ilgi mēģināja noslēpt, ka gaida mazo, bet tas vairs neizdevās.

Bija atnācis pavasaris, tuvs un silts, un ļoti gaidīts.

Kādu vakaru virtuvē saimniekoju viens. Airisa laikam izgājusi. Vēlu vakarā pārnāca Ivars un pateica, ka Airisa aizvesta uz slimnīcu.

Ari man pēkšņi pielipa viņa satraukums, un es neatradu vārdus, kā mierināt. Mazliet vēlāk abi iegājām pie Zaņa.

-   Viņa var nomirt, - Ivars teica.

-   Izbeidz! - es viņam atbildēju.

-   Viņa tomēr var nomirt, - Ivars drūmā balsī atkārtoja.

Žanis domīgi paskatījās Ivara sejā un, rādīdams uz plaukstā saliktajām figūrām, teica:

-        Paskaties! Šeit ir viss. Tu redzi cilvēka mūžu. Tas ir ilgs un garš, un dažreiz smags. Tajā ir viss, kas notiek cilvēka dzīvē, tikai nāves šeit nav. Tās nav, jo viņai tajā nav vietas, saproti, puis? Nav! Cilvēki tikai dzimst.

Es gan nodomāju, ka nāve ilgst nesalīdzināmi ilgāk nekā dzīve, ka nāve ir bezgalīga, bet varbūt, ka vecajam tomēr ir taisnība. Patiešām, cilvēki tikai dzīvo, jo viņi taču nezina, ka ir miruši.

Ivars ik pēc piecām, desmit minūtēm skrēja divus stāvus zemāk, kur kādā dzīvoklī bija telefons, un mēs ar Žani viņu nepacietīgi gaidījām atgriežamies.

Vēl nebija. Vēl bija jāgaida.

Tagad Žanis mums vairs nestāstīja par karu, bet gan par sievietēm, kuras pazinis, par savu tik ļoti tālo, bet vēl neaizmirsto pirmo mīlestību un par to, kā viņam nebija veicies.

Tuvojās nakts, kad Ivars teicās noiet lejā pēdējo reizi.

Pēc neilga laika viņš atgriezās, nekas vēl joprojām nebija, un viņš priecīgs pateica, ka tie, kuriem telefons, viņam atļāvuši zvanīt augu nakti.

-   Cik labi cilvēki, - Ivars noteica.

-   Arī viņi taču kādreiz gaidījuši bērnus, - Žanis teica.

Tā nemanot pagāja nakts.

Bija jau rīts, kad Ivars noguris uznāca augšā un, mazliet apmulsis, pateica:

-   Mums piedzimusi meita.

Pēc nedēļas pirmo reizi aiz sienas dzirdēju bērna balsi.

Tad kādu dienu aizgāju uz veikalu un nopirku dažas rotaļlietas, nezinādams, vai tās mazajam piemērotas, un iegāju pie Žaņa.

-   Vajadzētu iet apraudzīt, - es teicu.

Žanis sarosījās, tad, ieraudzījis manas dāvanu paciņas, lēni atslīga atpakaļ savā vecajā atzveltnes krēslā.

-        Man nekā nav, - viņš teica. - Man nekā nav, ko aiznest tam bērnam.

-       Ir, - paskatījos uz daudzajām koka figūriņām. - Aiznesiet kādu no tām.

Viņš brīdi neticīgi raudzījās manī, tad paskatījās uz mazajiem koka gabaliņiem, kuri it kā pēkšņi bija atdzīvojušies, un strauji piecēlās.

-   Tu domā… Tu domā… bērnam tie patiks?

Es pasmaidīju.

-   Jā. Tie viņam ļoti patiks. Tie viņam ir kā radīti.

Žanis iegrima domās.

-   Nē, - viņš teica. - Šīs ne.

Tad viņa vecajās acīs pēkšņi atplaiksnījās doma.

-        Paklausies, - viņš sacīja. - Bet tagad es taču varēšu strādāt viņam, vai ne? Viņam taču tagad būs vajadzīgas rotaļlietas, ko?

-   Noteikti, - es apstiprināju. - Tās jums izdosies jaukas.

-        Tu domā? - Žanis brīdi stāvēja, it kā vēl neticēdams šādai savas dzīves turpmākai ievirzei, tad izvēlējās figūriņu, kur bija attēlota maza meitenīte, līdz ceļgaliem brienot pa pļavu, un teica:

-   Labi. Ejam!

Viņš bija manāmi satraukts.

Mazā Inga gulēja.

Visi smējās, kad attinu savas paciņas, un Airisa sacīja, ka šīs mašīnas Ingai būšot vajadzīgas tikai pēc pieciem gadiem. Arī es smējos, raudzīdamies aizmigušajā bērnā, un domāju, ka tā laikam ir cilvēka lielākā laime - skatīties sava bērna sejā.

Žanis uzmanīgi, ar viegli trīcošu roku nolika blakus Ingai ratiņos savu kādreiz nevienam nedomāto figūriņu, un tad pēkšņi Inga miegā sagrozījās, ar rociņām pieskārās kokam un skaļi nošķaudījās.

Visi iesmējās, bet es ievēroju, ka Žanim tā savādi savilkās seja, un viņš ar pirkstu galiem izbraucīja acis.

-        Viņai tā patika, - viņš klusi, mazliet izbrīnījies, mazliet aizkustināts teica. - Viņai tā patika.

Pēc vairākiem mēnešiem Legzdiņi saņēma dzīvokli un pārcēlās dzīvot uz Juglu.

Tagad es vakaros guļu, aiz sienas ir klusums, tāds dīvains un neparasts, un man ilgi nenāk miegs.

Es vairs nedzirdu, kā cilvēki runā par mīlu, nedzirdu, kā viņi skūpsta viens otru, un vairs nedzirdu bērna raudas.

Aiz sienas tagad ir klusums, klusums, klusums.

Pirms nedēļas mēs ar Žani uzzinājām, ka mums būs jauni kaimiņi.

Vakar, kad atgriezos no darba, dažus pakāpienus pirms manis līdz ceturtajam stāvam kāpa augšup divi jaunieši. Meitene apstājās, arī puisis apstājās, un abi dažus mirkļus satraukti raudzījās mūsu dzīvokļa durvīs.

-   Tas būs šeit, - viņš teica.

Pēdējā lappuse

Šodien neko neesmu ēdis. Ne tādēļ, ka nebūtu. Ir. Man, paldies Dievam, pagrabs un vēders vienmēr bijis pilns. Vienmēr uz galda stāvējusi maize. Rudzu un kviešu. Melnā un baltā. Nekad neesmu cietis badu. Nezinu, kā tas ir, kad cilvēks var ēst zāli un koku lapas, kad var ķert tauriņus, tārpus un putnus, un tie šķiet sulīgi, saldi, barojoši un atgādina maizi vai neatgādina neko. Nekad neesmu redzējis badā mocīta cilvēka sapņus. Pēdējā laikā esmu ēdis sātīgi un daudz. Arī pašlaik. Tūlīt uzklāšu galdu. Man ir vairākas pudeles pašdarināta vīna un iekuršu kamīnu. Vēderā jutīšu ierasto smagumu, vīns ātrāk trieks asinis, un no kamīna plūdīs siltums. Beidzot to visu būšu sasniedzis. Visu mūžu esmu tam gājis pretim. Nu esmu atnācis. Tikai tagad esmu jau vecs. Kādreiz domāju, ka tāds nemaz nekļūšu. Domāju tikai, kā ātrāk sakrāt un uzcelt šo māju. īstu pili. Sešas istabas, virtuve, vanna un kamīns. Mēs katrs jau no bērnības soļojam kaut kam pretim. Dažreiz pat skrējām, cits lēnāk, cits ātrāk. Vecumam, nāvei. Taču diez vai. Par tiem neviens nedomā, ja nu vienīgi tad, kad tie atnāk. Un arī tad vēl neviens tiem īsti netic. Malka ir sausa. Kamīnā degs uguns, un es dzeršu vīnu.

Viņš toreiz ilgi dauzījās pie durvīm. Arvien skaļāk un skaļāk. Izbadējies poļu strādnieks. Iedevu klaipu maizes. Viņš bija laimīgs, tas izbēgušais polis. Aizvēru durvis. Es viņu varēju aiztriekt pie velna. Varēju viņu iesaukt iekšā un noguldīt savā gultā. Vai tad mani kāds tagad varētu nosaukt par varoni vai nelieti? Vai mēs vienmēr atveram durvis? Gandrīz vai visi savu maizi vienmēr apēd paši. Nekad man no bailēm nav pārskrējušas tirpas, nekad no bailēm neesmu zaudējis valodu, kustīgumu vai prātu. Uzliekot pirkstu uz kreisās rokas artērijas, nekad neesmu saskaitījis vairāk par astoņdesmit. Pulss vienmēr bija normāls. Ne simts, ne simts divdesmit, ne simts piecdesmit. Vienmēr tikai astoņdesmit. Tā ir norma. Tas ir tad, kad cilvēks ir vesels, kad viņš neuztraucas, kad neizjūt bailes. Bet tieši bailes daudzreiz ir varonības sākums. Es maizi sagriezīšu plānās šķēlītēs, atnesīšu sviestu un sieru, un desu. Pudelēs vīns. Kamīnā malka. Un es viens šajā lielajā mājā. Sešas istabas. Vanna. Virtuve. Tualete. Tas ir viss, ko esmu sasniedzis, pēc kā visu mūžu tiecos. Un, ja arī dažreiz cilvēki savu dzīves piepildījumu sasniedz, tad tas pa lielākai daļai notiek vecumā, pašās dzīves beigās, kad tas galu galā vairs nav vajadzīgs. Bet jaunība paiet mācoties, sapņojot, strādājot. Viss mūžs paiet strādājot, sapņojot, mācoties. Un, kad pienāk vecums, tu pēkšņi apjēdz, ka tas viss ir bijis velti. Tu esi uzcēlis māju un tagad sēdi viens lielajā istabā, un sildi pie kamīna kājas. Esi paēdis. Vīns karsē asinis un tev gribēsies raudāt. Neviens nesēdēs blakus. Neviena sirma, laba, laipna un tikpat veca sieviete kā tu pats nesēdēs blakus, un mēs nevarēsim atcerēties sākumu. Būs tikai beigas. Tagad tā labā, sirmā un laipnā sieviete droši vien sēž kaut kur citur, kādā citā istabā, kurā varbūt nav kamīna, kurā ir veca, nomelnējusi plīts, kas nevelk un dūmo, un viņi tagad divatā ar kādu citu vecu un sirmu vīrieti sēž vakaros cieši pie dūmojoša pavarda, un viņa klusā, mierīgā balsī lasa biezas grāmatas par cilvēku dzīvi, par mīlestību, kas cilvēkus garīgi paceļ un nonāvē, un viņai bieži lasīšana jāpārtrauc, jo blakus istabā trokšņo mazbērni. Viņi klausās, un abu sirdīs ir dīvains miers.

Es tādu nekad nepazīšu. Kad viņi būs miruši, tās nebūs beigas. Mazbērni izaugs, un viņiem būs centrālā apkure, māja, un viņiem būs bērni, un viņi būs veci, un viņi lasīs viens otram priekšā grāmatas par dzīvi un mīlestību, un viss atkal sāksies no jauna. Tikai man viss beigsies. Tikai ar mani viss beigsies, un tās patiešām būs beigas. Paliks māja. Auksts, pelēks akmens. Paliks kamīns, un nebūs neviena, kas tajā iededz uguni. Nebūs siltuma. Ledus. Es nevaru atrast sērkociņus. Beidzot! Deg. Malka ir sausa. Siltums. Bet kājām tomēr vēsi. Pleciem vēsi. Krūtīm vēsi. Dvēselei auksti. Un man grāmata jālasa pašam. Blakus istabā klusums. Kā kapā. Kādreiz domāju, ka viss būs citādi. Cerēju, ka būšu laimīgs. Bet grāmata ir jau izlasīta. Tā nebija sevišķi bieza. Bez skaistām ilustrācijām. Sliktas kvalitātes papīrs. Vienmuļš sižets. Katrā lappusē viens un tas pats. Esmu bijis slikts autors. Honorārs - šī māja. No kamīna plūstošais siltums, kas nesilda. Klusums blakus istabā. Un arī vīns nav iznācis īsti labs. Mutē paliek rūgtums. Par daudz piebērts cukurs. Par daudz, par daudz…

Dzīvē vienmēr kaut kas tiek izdarīts par daudz, kaut kā vienmēr pietrūkst. Kaut kas vienmēr paliek nepadarīts. Kāds sīkums. Neesmu mīlējis. Neesmu ne ar vienu meiteni gājis basām kājām pa salijušu zemi. Ne ar vienu meiteni neesmu klusēdams staigājis pa ceļu, mežu, pilsētas bulvāriem, neesmu sajutis nevienas sievietes lūpas un nekad zem sevis neesmu sajutis sievietes krūtis un to… nu, to… neko. Man vienkārši nekad nav piederējusi neviena sieviete. Toties man ir bijis sapnis par māju. Par vannu. Par atsevišķu tualetes telpu. Par kamīnu.

Jā, vīns patiešām nav iznācis labs. Nekas. Man tik un tā nav neviena, ko uzcienāt. Nav neviena drauga. Nekad neviens man nav uzlicis roku uz plecu. Nekad ne ar vienu neesmu izdzēris pudeli degvīna. Ir bijis jātaupa. Dažreiz kāds aicināja. Bija jāstrādā. Bija jāceļ. Par velti. Neviens pie manis neatnāks.

Varbūt vīns tik rūgts arī nemaz nav. Nē, tagad jau liekas tīri labs, un vēl pēc dažām glāzītēm tas jau liksies kā labākais konjaks. Pašam kļūs siltāk, kamīns varēs nedegt, tas nebūs vairs vajadzīgs. Man blakus apsēdīsies sieviete, kuru esmu visu mūžu mīlējis, ar kuru esmu kādreiz staigājis pa lietus izmērcētu zemi, ar kuru esmu aizbraucis pie jūras un skatījies, kā viļņu satrakota tā kļūst lielāka, baiga un tumša, nāk arvien tuvāk un tuvāk, bet tu nejūti bailes. Tev blakus stāvēja maza, trausla sieviete, un tu brīnījies, kādēļ, un tad saprati, ka tā ir mīlestība un ka šī mazā, trauslā sieviete ir liels, spēcīgs draugs, un tādēļ jums nav un nekad nebūs bail no tumšās, vētras satrakotās jūras, nebūs bail no dzīves.

Jā, un vēl. Viņa apsēdīsies man blakus, mēs atcerēsimies jaunību, atcerēsimies pirmo mīlas nakti un to, ka mums nevajadzēja nekādas pilis, naudu, būt labā sabiedrībā, sildīt kājas pie kamīna, teātrī sēdēt ložā un būt sātīgi paēdušiem. Mēs toreiz mežā uzcēlām zaru būdu, pārtikām no sēnēm un ogām, kaili gulējām izcirtumā, sapņojām un mums bija ārkārtīgi labi. Mēs visu to atcerēsimies, bet blakus istabā mūs traucēs smiekli. Tie būs mūsu mazbērni. Tādi mazi, apaļīgi bērni. Tad no darba pārnāks meita un dēls, znots un vedekla, mēs apsēdīsimies pie galda, un viņi mums pateiksies par to, ka mēs šo māju esam uzcēluši sev, viņiem un viņu bērniem, ka esam šo galdu uzklājuši sev, viņiem un viņu bērniem, ka ir labi tā visiem vakarā sanākt kopā, skatīties, kā kamīnā deg uguns, pārrunāt un atcerēties, ko katrs ir darījis aizejošā dienā, aizejošā gadā, aizejošā dzīvē. Cilvēka mūžs - kā atvērta grāmata.

Protams, tas bija sapnis. Es tai klāt pierakstīju vēl dažas lappuses. Varbūt tās bija liekas, nevajadzīgas. Var jau būt. Tās tikai radīja skumjas. Neviens šīs lappuses neizlasīs. Un neviens par tām nesamaksās. Viss jau ir nokārtots. Čeks uzrakstīts. Pēdējā lappuse. Tikai sev esmu rakstījis, tikai pats esmu lasījis. Dzīve. Te nu tā ir. Nodzīvota un nevienam nevajadzīga. Saplēsta avīze. Izsalis dārzs. Mierīga jūra. Asfaltēts ceļš. Sagāzusies zaru būda. Aizsalis izcirtums. Un vakars. Kamīnā deg uguns. Būs jāpiemet vēl dažas pagales. Tikai dažas. Ziema ir gara un auksta. Malka jātaupa. Var kļūt vēl aukstāks. Bet šodien jau var. Šodien var iedzert vīnu, var nodedzināt dažas pagales vairāk. Šodien var pat sapņot.

Smieklīgi. Vari smieties un vari raudāt. Vari aiz sāpēm kaukt kā vilks. Neviens nedzirdēs, neviens neatskries palīgā, ja ar tevi kas notiks. Tu tikai varēsi kaukt. Varēsi nomirt savās sešās istabās. Savā plašajā virtuvē. Savā dziļajā vannā. Savā atsevišķajā tualetes telpā. Tu esi uzcēlis apkārt savai lepnajai mājai augstu žogu. Uz žoga rej uzraksts '"Nikns suns!" Bet neviena suņa tev nav. Jo suns ir jābaro. Neviens pie tevis neatnāks. Neatnāks, nekad neatnāks…

Tas ir drausmīgi. Un es nekur nevaru aiziet. Nekur. Esmu piesiets. Esmu uzvarēts. Kādreiz biju pārliecināts, ka mačā ar dzīvi uzvarēšu es. Viens pret nule dzīvei par labu. Rezultāts mazs, bet ar to pietiek. Mačs zaudēts. Vārtus iesita… Jā, kas iesita šos vienīgos, dzīvei uzvaru nesošos vārtus? Kas?! Un vai vispār ir uzvarētājs? Rezultātā varēja būt ari desmit pret vienu. Vienalga. Ir tikai zaudētājs. Un tas esmu es. Un tomēr…

Kas tad galu galā guva šos vārtus? Vai tā bija māte? Nē, viņa tikai lieliski piespēlēja uz priekšu skrejošam dēlam vārdus - savs kaktiņš cilvēkam ir vajadzīgs. Tev, dēls, ir jādzīvo labāk par citiem! Tev jāuzceļ pašam sava māja. Skola? Arī tā tikai piespēlēja, mācīdama ticēt Dievam un neticēt cilvēkiem. Sabiedrība? Tā prata labi manevrēt un uzbrukt, bet arī tā neguva šos vārtus. Tā prata aizlikt priekšā kāju. Nicināt tos, kuriem nekas nepiederēja. Bet mēs mitinājāmies pagraba telpās. Virs mūsu vienīgā istabas loga varēja redzēt smagus strādnieku zābakus, bērnu sandales, sieviešu augstpapēžu kurpes, garāmbraucošo tramvaju, mašīnas un pēdējos rietošās saules starus. Mana bērnībā bija ieslodzīta pagrabā. Arī mani sapņi bija dziļi patriekti zem pirmā stāva, priekšā aizlikts mazs logs, plata iela, un es varēju redzēt tikai garāmejošo cilvēku kājas. Katrs varēja ieskatīties mūsu logā. Katrs garāmgājējs tajā varēja iespļaut. Es tomēr iemācījos sapņot. Man tomēr radās sapnis. Es tomēr sapni piepildīju. Taču tam diemžēl bija vsģadzīgs viss mūžs. Kamīnā deg uguns. Sadeg malka. Paliks pelni. Dzīve pagājusi. Paliks māja. Un viss. Un tikai. Un vairāk nekas.

Tas nav maz - uzcelt māju. Ne katrs to spēj. Bet… Tagad ir velnišķīgi grūti tiesāt pašam sevi. Celtnieku brigādes dažu mēnešu laikā samontē piecstāvu namu. Ko šie jaunie celtnieki izjūt, kad viņi redz sešdesmit laimīgas ģimenes? Vai tās izjūt to pašu, ko es? Vai arī viņiem tas ir tikai savs kaktiņš vai vieta dzīvei, mīlestībai, jauniem sapņiem, vieta nākotnei? Es nezinu. Es neesmu par to domājis. Es daudz ko neesmu darījis. Daudz ko neesmu izjutis. Neesmu gulējis smiltīs vai ziedošā pļavā un skatījies saulē. Nevienam neesmu iemācījis pirmos burtus. Neesmu uzkāpis kalnā. Neesmu redzējis zem sevis mākoņus. Baltus un melnus. Neesmu bēdzis no negaisa. Neesmu redzējis krāsainus sapņus. Neesmu klausījies krāsainu mūziku. Šķirstījis krāsainu bilžu grāmatu. Nekad neesmu salis. Neesmu izjutis stindzinošu aukstumu no papēžiem līdz matu galiem. Kājas man nekad nav salušas. Man patīk staigāt siltās čībās. Nekad neesmu bijis jūrā ar laivu. Pat ar kuģi neesmu braucis, neesmu piedzīvojis vētras, raidījis SOS, neesmu redzējis tālas, svešas zemes. Nekad neesmu iebridis ūdenī dziļāk par jostasvietu. Esmu ticējis Dievam. Nekad neesmu piedzēries.

Advokāt, tu vari pierakstīt! Šis tas man liecinās par labu. Es nevienam neesmu melojis, nevienu neesmu… Tu tikai pieraksti, advokāt! Man nebija draugu, neviena tuva cilvēka, kam melot, kā priekšā izlikties. Man nebija nevienas sievietes, kuru varētu mīlēt, kuru varētu piekrāpt. Es neesmu grēkojis. Es neesmu pavedinājis. Nevienu neesmu sitis. Neviens nav sitis man. Neesmu mutē sajutis asiņu garšu. Izspļāvis zobus. Neesmu kliedzis, gulējis dubļos, šāvis, skrējis. Neesmu nesis ievainotu biedru. Maizes šķēli dalījis divās daļās. Nekad neesmu no cigaretes ievilcis tikai vienu dūmu un tad devis tālāk. Kara laiku noslimoju. Pagrabs man mantojumā atstāja tuberkulozi. Un vēl pēc tam. Jūtos draņķīgi - to nemaz ar vārdiem nevar pateikt. Un kaut kā ir bezgalīgi žēl…Dzīves? Bet vai tā vispār man bija? Nu, ko, bargo tiesnesi? Tev spriedums jau gatavs? Taču es tev vēl gribu…

1966

Kareivis un meitene

Kad kareivis atvēra acis, viņš ieraudzīja debesis - zilas un dzidras un atcerējās, ka pirms uzbrukuma sākuma un tad, kad jau skrēja pa šīs mazās, svešās pilsētiņas ielām, debesis nevarēja saskatīt. Tās aizsedza biezi degošo māju dūmi, lidojoši zemes gabali, akmeņi, smiltis un vāciešu lodes. Nevarēja pacelt pat galvu. Debesis aizsedza nāve. Bet pēc dažām minūtēm vajadzēja celties stāvus un skriet uz priekšu.

Kareivis gulēja un raudzījās zilgmē. Viņš atcerējās, ka pirms trim gadiem pavasarī šais pirmajās maija dienās skrēja uz upi, virs galvas bija tās pašas skaidrās un tīrās debesis, lietus nelija, un visu pavasari spīdēja saule. Viņš varēja tālu doties augšup pa upes stāvo krastu, uzkāpt kalnā un skatīties, kā dzimtā sādža kļuvusi maza maziņa, un tad ar atpakaļ atmestu galvu ātri jozt lejā, nebija jānoliecas, nebija jābaidās, seju dzesēja vējš, un viņš skrēja pretī savām mājām.

Kļuvis astoņpadsmit gadus vecs, viņš skrēja pretī pats savām bailēm.

Sejā vējš svieda uguni, smiltis, naidu un dūmus. Kaut ko svešu un to, kam nevajadzēja būt.

Tūkstošiem zēnu cēlās un skrēja.

Nāve.

Tūkstošiem zēnu rāpoja un līda.

Nāve.

Tūkstošiem zēnu gulēja dubļos un šāva.

Makšķerkārtus nomainīja šautenes. Algebras vietā zēni skaitīja patronas un aprēķināja, ka jāiet un jārāpo būs tālu un ilgi. Bumbas… Zēni aizmirsa futbolu. Bija nakts. Dienas - garas un bezgala īsas. Tūkstošiem jaunību palika guļam mežos, pļavās un grāvjos. Uz lauka. Uz ledus. Tā tūkstošiem jaunību nekad nebeigsies. Tā arī paliks. Zēni, kas nekad nekļūs veci. Tūkstošiem uzspridzinātu sapņu un dzīvību.

Kareivis mēģināja piecelties. Tas neizdevās. Viņš bija līdz pusei apbērts ar mājas drupām, akmeņiem, un kājas cieši un smagi pie zemes spieda sadrupušo kāpņu atliekas.

Pa tām kādreiz varēja kāpt augšup…

Kareivis pamēģināja vēlreiz. Kreisā kāja pakustējās, bet labo viņš nejuta. Nē, tomēr juta. Asas, negaidītas sāpes no gurna līdz labajam plecam. Piere norasoja, un kareivim uz mirkli kļuva nelabi. Viņš pievēra acis.

Kad pēc kāda laika atkal tās atvēra, saule spīdēja tieši sejā. Sāpes pamazām norima, un viņš ieraudzīja netālu no sevis jaunu, netīru un izspūrušu meiteni. Varbūt viņai bija tikai sešpadsmit, varbūt astoņpadsmit gadu, bet varbūt viņa jau bija vecajo veca…

Meitene stāvēja un skatījās, kā kareivis atver acis un pārsteigts skatās uz viņu.

Meitene satrūkās un gribēja bēgt.

-   Stāvi! - kareivis iekliedzās.

Meitene brīdi pastāvēja, tad pieliecās pie zemes un, atkal izslē- jusies, nāca arvien tuvāk pie gulošā kareivja.

Viņš dažu sekunžu laikā atcerējās meiteni no savas sādžas, atcerējās upi un mežu, kā viņi bija bieži skrējuši peldēties, kā gājuši dziļi mežā ogot, kā tajā pēdējā vasarā sēdējuši upes krastā, vērojot, kā ūdeņi kaut kur plūst un aizplūst. Viņi bija sapņojuši par nākotni, un vienreiz viņš bija, pašam negaidot, noskūpstījis meiteni uz vaiga, un pēc tam ilgi bija kauns, kā, viņam aizejot uz fronti, meitene raudāja, un arī viņam acīs saskrējušas asaras, jo viņš taču bija vēl jauns un abi tik maz dienu bija pavadījuši kopā un tā arī nebija vēl paspējuši iemācīties skūpstīties uz lūpām.

Meitene lēnām pārliecās pār guļošo kareivi.

-   Palīdzi, - viņš čukstēja.

Bet meitenes rokās bija auksts, pelēks akmens. Viņa bridi stāvēja, tad spēji nobijās un aizbēga.

Saule bija pacēlusies augstāk un tagad atradās tieši virs drupās apraktā kareivja.

Viņš sasprindzināja visus spēkus un ar abām rokām lēni atstūma uz krūtīm un vēdera gulošo kāpņu posmu.

Uzreiz kļuva vieglāk.

Kareivis pagriezās uz sāniem un nesteidzoties atsvabināja arī kājas. Viņš vēl brīdi pagulēja, tad rokas, atgrūžot lauskas, sataustīja kaut ko mīkstu un lipīgu. Viņš to atgrūda un tad ieraudzīja sev blakus jaunu, jau mirušu vācu kareivi, un atminējās, ka abi uzbrukuma laikā šeit bija satikušies. Ne viens, ne otrs vēl nepaspēja izšaut, kad kāds artilērijas lādiņš trāpīja mājā, un viņš pēc tam bija kritis, lidojis un atkal kritis…

Kareivis grīļodamies piecēlās un, atbalstījies pret sabrukušās mājas sienu, pievēra acis.

Pēkšņi viņš sajuta maizes smaržu…

Un uzreiz atcerējās sestdienas vakarus dzimtajā sādžā, kad māte cepa maizi un viņi, četri bērni, gulēja uz krāsns un gaidīja.

Nezin kādēļ viņam prātā visu laiku stāvēja tikai šī garšīgā, pelēkā rudzu maize. Varbūt tāpēc, ka tas bija kaut kas tik ļoti pierasts, patīkams, un viņš nekad agrāk nebija iedomājies un nezināja, ka uz pasaules var būt arī kas cits…

Kareivis pieliecās, pacēla automātu un lēni izrāpās no drupām.

Iela bez sākuma un beigām. Mājas bez logiem. Mājas bez kāpnēm. Mājas bez cilvēkiem. Telefona būda ar vaļā atrautām durvīm. Vējš. Aparāta klausule karājās vada galā un viegli šūpojās.

Kāds cilvēks nebija paspējis pabeigt sarunu…

Kareivis apstājās, un viņam likās, - ja paceltu klausuli un pieliktu pie auss, viņš dzirdētu vārdus.

"Dēls… Tu esi dzīvs… Dzīvs… Dzīvs… Gaidu. Tu pārnāksi. Nāc…"

Kareivis pastāvēja, noslaucīja no sejas asinis un turpināja iet. Viņš baidījās, ka klausulē izdzirdēs pavisam citus vārdus.

"Nekad. Nekad. Nekad…"

Pagājis dažus desmit metrus pa šāviņu izārdīto pilsētiņas galveno ielu, kareivis atkal apstājās un paskatījās pa kreisi.

Kādai mazai vienstāva mājai sprādziena vilnis bija norāvis jumtu un izgāzis sienu.

Istabā vēl kurējās krāsns. Pie veselās sienas pierasti, ritmiski un vienmuļi laiku skaitīja vecs sienas pulkstenis…

Gustav Becker.

Minūte, divas, trīs. Tik, tak, tik tak… Nekas nebija noticis, nekas nebija mainījies. Tikai tik un tak, tik un tak… Tā katru mirkli miljoniem gadu.

Uzklāts galds. Nokritusi un saplīsusi vāze. Traukā ielieta zupa. Maize.

Kāds cilvēks nebija paspējis paēst pusdienas…

Kareivis iegāja istabā un paņēma uz galda nolikto maizes klaipu. Tad, brīdi, padomājis, pārlauza to uz pusēm un lielāko daļu nolika atpakaļ uz galda.

Izgājis uz ielas, turpināja iet.

Pilsētiņas centrs. Veikals, frizētava, krogs. Viņš redzēja zem nespodrajiem uzrakstiem desu līkumu, skaistas sievietes seju un putojošu alus kausu. Norija siekalas. Gribējās dzert. Gribējās nokrist pie zemes. Traki sāpēja labā kāja. Bija grūti iet. Pār pilsētu vēlās biezi, smagi dūmi.

Viņš stāvēja un domāja. Vajadzēs iet uz priekšu. Bet cik tālu - to nezināja. Viņš bija palicis viens, un kuru katru brīdi šeit atkal varēja parādīties vācieši. Viņiem tajā rītā vajadzēja uzbrukt šai pilsētiņai tikai tāpēc, lai novērstu ienaidnieku uzmanību no divīzijas galvenā uzbrukuma virziena dzelzceļa stacijai.

Saule rietumu pusē jau noslīdējusi zemu.

Kareivis, dažus mirkļus vēl padomājis, atkal sāka iet. Ielas vidū ar izplestām rokām un kājām gulēja jauns vīrietis. Viņš bija līdz pusei apdedzis, miris. Sejā sastingušas sāpes un bailes.

Kareivis pārkāpa tam pāri un turpināja iet uz priekšu.

Pēkšņi viņš sadzirdēja kādu it kā kliedzam - apstājies, kareivi! Tev jāgriežas atpakaļ!

Un kareivis apstājās. Tad apgriezās un vēlreiz nostaigāja noieto ceļu, stipri klibodams ar labo kāju. Iet kļuva arvien grūtāk. Un tad nebija vairs ielas, nesagrautu māju, uzrakstu, bildes. Uz katra soļa viņš sastapa kritušos. Tie gulēja dīvainās pozās, atrautiem locekļiem un sakropļotām sejām. Citi atvērtām acīm gulēja uz muguras un šķita, ka viņi ir dzīvi, mazliet atpūšas un skatās, kā noriet saule.

Šeit gulēja arī daudzi no tiem, ar kuriem kareivis no rīta devās triecienā. Viņš uzmanīgi apskatījās apkārt un ieraudzīja, ka atkal stāv netālu no tās pašas mājas durvīm, zem kurām gandrīz bija palicis uz visiem laikiem.

Kareivis lēni noslīga pie zemes un sajuta pakrūtē tukšumu.

Tuvojās krēsla. Joprojām visapkārt bija savāds miers.

Slāpa. Jāiet. Bet tagad katrs solis jau prasīja milzīgu piepūli.

Kareivis piecēlās, tad pēkšņi, no sevis netālu izdzirdis troksni, pacēla automātu un strauji apgriezās.

-   Stāt! - viņš iekliedzās.

Bet to nevajadzēja. Meitene stāvēja kā sastingusi. Jā, tā pati jaunā, ļoti netīrā un izspūrusī meitene. Viņa nekustējās no vietas. Tās bija bailes.

Meitene sāka raudāt.

Kareivis lēni nolaida automātu un piegāja viņai cieši klāt.

Debesis apmācās, un drīz bija gaidāms lietus.

Kareivis sēdēja uz sagruvušās mājas sliekšņa, un meitene aizvien vēl raudāja.

-   Izbeidz! - kareivis teica.

Viņš neieredzēja asaras, un viņam uznāca dusmas.

-   Pārstāj kaukt!

Bet meitene nepārstāja. Viņa nesaprata nevienu vārdu, ko teica šis kareivis, tikai juta, ka viņš kaut ko vēlas, kaut ko no viņas prasa, un sāka raudāt vēl skaļāk.

Dzīvē vēl tik maz kas bija redzēts, izjusts, izzināts. Vēl nebija pabeigta ģimnāzija, vēl nebija aizbraukts līdz jūrai, vēl nebija uzkāpts kalnā un vēl nebija mīlēts.

Dienu iepriekš vācieši visus iedzīvotājus sadzina tirgus laukumā un pēc tam kaut kur aizveda. Bet daži palika. Daži slēpās, arī meitene. Trīs gadus visiem tika stāstīts, ka pret krieviem jācīnās, ka no krieviem jābēg. Tie vīriešus sūta uz Sibīriju, bet sievietes izvaro un nošauj.

Vakar meitenes māte aizgāja uz tirgu…

Meitene sēdēja pie loga un gaidīja. Kāds, skrejot garām, ātri pateica - paslēpies!

Viņa paslēpās.

Fronte bija pavisam tuvu. Bet tur - krievi…

Vācieši staigāja pa pilsētu, ķēra cilvēkus un spridzināja mājas.

Sprādziens.

Meitene atradās pagrabā. Vēlāk viņa, visa noputējusi, netīra un saplēstās drēbēs izlīda laukā. Māja bija sagrauta, un netālu atskanēja šāvieni. Kāds kliedza.

Māte nenāca.

Meitene cauri drupām atkal ielīda pagrabā un gaidīja…

Viņa gaidīja visu nakti.

Pienāca rīts, un sākās kauja.

Pēc stundas tā norima, iestājās klusums un meitene izlīda virszemē. Tagad pilsēta bija gandrīz vai pilnīgi sagrauta, tikai pašā centrā stāvēja dažas veselas mājas.

Māte joprojām nenāca, un meitene nevarēja zināt, ka viņa tā arī nekad vairs neatgriezīsies šai pilsētā, kuru varbūt kādreiz atjaunos un uzcels no drupām. Atgriezīsies varbūt pēc daudziem gadiem, sirma un veca, izbraukājusi pusi pasaules, visur juzdamās viena un sveša, nevienam nevajadzīga un lieka. Atbrauks varbūt vienīgi tādēļ, lai nomirtu dzimtajā zemē.

Bet toreiz, tajā tālajā maija rītā, meitene skatījās uz savu māju, kura bija un nebija, gāja pa savu pilsētu, kura bija un nebija, gaidīja māti, kura bija un nebija…

Tad viņa ieraudzīja drupās apbērtu krievu kareivi, viņš kaut ko pateica, meitene nobijās un atcerējās, ka šie kareivji taču esot nežēlīgi un ļauni, ka viņi visas jaunās meitenes…

- Izbeidz! - kareivis atkārtoja.

Meitene nesaprata. Viņa tikai juta, ka kareivis atkal kaut ko grib, kaut ko prasa, un sāka raudāt vēl skaļāk. Meitenei šķita, ka tūlīt viss būs tā, kā par tiem kareivjiem stāstīja vācieši, un tad sekos nāve.

Bet kareivis iebāza kabatā roku un izvilka no rīta paņemto gabalu maizes. Tagad tā spēcīgi oda pēc deguma, sviedriem un mahorkas.

-   Ņem! - kareivis teica un pasniedza to meitenei.

Viņa raudāja ilgi, neticēdama savām acīm, tad lēni izstiepa roku.

-   Maizīte, - viņa klusi pateica un, pārstājusi raudāt, sāka ēst.

Kareivis aizsmēķēja un, dziļi ievilkdams tabakas dūmus, skatījās, kā meitene, aizmirsusi visu uz pasaules, apēda pēdējo kumosu. Viņš pakrūtē sajuta vēl lielāku tukšumu nekā pirmīt un pagrieza galvu sāņus.

Kļuva arvien tumšāks. Sagruvušās mājas, ugunsgrēki, koki, kritušie kareivji un tumšie, zemu skrejošie mākoņi radīja baismu iespaidu.

Kareivis piecēlās.

-   Paldies, - meitene sausi nočukstēja.

Viņa paskatījās ļoti nogurušajās kareivja acīs, netīrajā, ar sakaltušajām asinīm nosmērētajā sejā, un tomēr acīs varēja redzēt kaut ko siltu, tīru, varbūt līdzjūtību, nogurumu, kaut ko zēnisku, labu, bet jaunajā sejā bija kaut kas arī par daudz vīrišķīgs, nopietns, kaut kas no naida un niknuma.

Viņš pagriezās un mēģināja no šīs vietas tikt prom.

-   Neej, - meitene klusi teica. - Tur ir vācieši.

Kareivis pagrieza galvu, taču teikto nesaprata.

Un atkal meitene kaut ko pateica. Viņas balsī varēja saklausīt bailes, satraukumu, neziņu un kaut ko ļoti tuvu un pazīstamu.

Viņš apgriezās un ar grūtībām paspēra dažus soļus atpakaļ.

-   Ko tu teici? - kareivis prasīja.

Meitene pakratīja galvu.

Kareivis saprata. Atmiņā atkal tālu upes krastā pazibēja meitene zilā kleitā un baltās vasaras sandelēs. Kareivis pēkšņi nopriecājās, ka palicis dzīvs, ka var atcerēties pagātni, ka šī svešā, netīrā un izsalkusi meitene vairs neraud, bet kaut ko saka savā nesaprotamajā valodā, un tāpēc it kā kļuva labāk un izsalkums it kā pazuda, un sāpes it kā norima, un viņš it kā nejuta vairs nogurumu.

Kareivis meitenei uzmundrinoši uzsmaidīja un paraudzījās sev priekšā.

Un arī meitenei pēkšņi kļuva silti un patīkami, nebija vairs bail no šī krievu kareivja, viņai tas likās ļoti parasts, vienkāršs un labs lauku puisis, kurš jau kādreiz satikts.

Meitene paraudzījās uz turieni, kur skatījās kareivis. Pilsētā joprojām plosījās ugunsgrēki, ielās, zem drupām un tepat netālu gulēja kritušie, saule jau bija norietējusi, un šo mazo izpostīto zemeslodes gabaliņu lēni apņēma tumsa. Būs atkal nakts. Kareivis mēģinās aiziet, un meitene atkal šais drupās paliks viena, negulēs, drebēs un raudās. Viņa iedomājās, ka varētu iet šim kareivim līdzi un parādīt, kā nemanītam izk|ūt no pilsētas, bet tad atcerējās, ka var taču atgriezties māte, meklēs māju un neatradīs, meklēs meitu un neatradīs.

Viņa piegāja pie kareivja, saņēma viņa roku savā un lūdzoši paskatījās sejā.

- Neaizej, - viņa nočukstēja.

Nakts bija auksta un ļoti tumša. Kareivis un meitene sēdēja uzspridzinātās mājas pagrabā un klausījās, kā uz izpostītās dzīves drupām smagi krīt lietus.

Smagi, smagi.

Kareivis aizsmēķēja paštaisīto cigareti, dūms bija rūgts, un viņš sāka domāt, kāpēc tagad nevarētu sēdēt savas Sniegupītes krastā, - būtu jau izvilcis naktsšņores, lietus nelītu, vēlāk pie viņa atnāktu Taņa, un tad varbūt viņš noskūpstītu viņu uz lūpām, un meitene neredzētu, kā viņš nosarkst. Pēc tam aizietu apraudzīt auklas, un viņa dzirdētu, kā klusajā nakts tumsā ieskanas zvaniņš, apsēstos krastā un gaidītu. Droši vien tagad arī gaida. Viņi tā norunāja. Bet viņš atgriezīsies jau ļoti pieaudzis, jaunība būs palikusi kaut kur dubļos, sagrauto pilsētu drupās, slāpēs un badā. Ceļa putekļos un savu biedru nāvēs.

Meitenei kļuva auksti, viņa viegli piespiedās pie kareivja un domāja, kādēļ tagad nevar sēdēt siltā istabā, lasīt grāmatu, bet pēc tam piesēsties pie klavierēm un spēlēt Emīlu Dārziņu. Māte uzslavētu un stāstītu, cik cilvēkam nepieciešami dzīvē redzēt uzplaukstam koku, nokūstam pēdējo sniegu, redzēt sauli un klausīties mūziku. Meitene pasmaidītu un teiktu, ka tās taču ir visvienkāršākās lietas pasaulē…

Meitenei ļoti nāca miegs un kļuva vēl aukstāk. Viņa mazliet izbrīnījās, kāpēc pazudušas bailes no nakts, no lietus, no vāciešiem

un no šī svešā, nopietnā krievu kareivja. Maizes smarža… Kareivis gurdi uzsmaidīja, viņai kļuva vēl labāk, vēl drošāk, un miegs nāca un nāca…

Kareivis juta meitenes galvu viegli uzgulstamies uz pleca. Meitene gulēja, un viņa izskatījās pēc bērna.

Kareivis saprata, ka šonakt pasaule pēkšņi kļuvusi maza maziņa, tā visa iekļāvusies šī bērna mazajā sejā, aizvērtajās acīs un lūpās, un šim bērnam vajadzīgs siltums un miers.

Kareivis uzmanīgi noguldīja meiteni uz zemes, piecēlās, novilka šineli un viņu apsedza.

-        Guli, - viņš klusi pateica un, aukstajā pagraba tumsā vairākas reizes noskurinājies, atslīga blakus meitenei. Uzlika automātu sev priekšā uz ceļgaliem un, ieklausījies tumsā, lēni aizmiga.

Nakts pagāja, un pienāca rīts. Cauri biezajai sabrukušo ķieģeļu un dēļu kaudzei pagrabā iespīdēja pirmie saules stari.

Kareivis un meitene uzmodās. Viņa juta pie sejas piespieža- mies šineli, kas oda pēc deguma, sviedriem un mahorkas. Viņa piecēlās, pasniedza to kareivim un apmulsusi pateica:

-   Paldies.

Kareivis palocīja galvu.

Pagraba kaktā no pārsistā ūdensvada klusi urdzēja ūdens. Meitene noliecās un sāka mazgāties.

Kareivis norija siekalas un skatījās, kā meitene, beigusi mazgāt seju, atraisīja zem lakata sasietos matus, tie smagi uzgūlās uz viņas pleciem, un meitene pārvērtās. Viņa pēkšņi bija kļuvusi skaista, jauna, un viņas sejā atspīdēja rīts.

Nebija vairs nakts, lietus, baiļu, naida un pelēkā akmens krāsas…

Arī kareivis mēģināja piekļūt pie ūdens, bet velti. Kāja bija uztūkuši, violeti sārta un šausmīgi sāpēja.

Tad meitene samērcēja lakatu un no kareivja sejas un rokām nomazgāja asinis.

Saule bija pacēlusies augstāk, un viņi caur pagraba ieeju skatījās uz izpostīto pilsētu, kur ielās un drupās gulēja kareivja biedri un kur gulēja arī viņu pretinieki.

Kaut kur pavisam tuvu pēkšņi atskanēja šāvieni un dobji sprādzieni.

Kareivis uzreiz visu saprata. Viņš meiteni cieši pievilka pie sevis, uzsmaidīja, ieskatījās acīs, kuras atgādināja citu seju un citus matus, upes ūdeni un nakti, un bērnību, un jaunību, un visu viņa mūžu…

-        Bēdz! - viņš teica un nodomāja, ka vismaz viņai vienīgajai no visas šīs pilsētas ir jāpaliek dzīvai, jo citādi nekā vairs nebūs. Būs tikai tumsa un drupas. Un neviens pat nevarēs vēlāk pateikt, kas biji tu, kas biju es. Neviens nevarēs pateikt, ko mēs domājām un darījām, un ko sapņojām, un kādēļ galu galā mums vajadzēja šeit atrasties drupās, ciest sāpes un gaidīt.

-   Bēdz! - kareivis atkārtoja.

Bet meitene cieši ieķērās viņa rokā un nekustējās.

Tās nebija bailes.

Kareivis redzēja, ka viņas seja pārvētās un acīs pēkšņi izzuda mirdzums.

Tā toreiz cilvēki dažos mirkļos kļuva pieauguši.

Un es nezinu pat tavu vārdu, kareivis nodomāja.

Priekšā lēni tuvojās vācu automātistu ķēde. Kareivis nolamājās un sagatavoja ieroci kaujai.

Pēc lietus silti un spēcīgi smaržoja smagi ievainotā zeme…

1966

Melnais krekls

Es viņu pazinu uzreiz. Viņš ar abām meitenītēm uzmanīgi šķērso ielu un nesteidzoties dodas uz stacijas pusi.

Pār seju un rokām pārskrien tirpas. Sīki nervu šāvieni. Tie signalizē. Tie brīdina. Draud briesmas, un vēl nespēju aptvert, no kurienes. Un cik tās ir lielas. Cik ilgas?

Vai kā toreiz? Kas to pateiks - kādas?

Apstājos. Sastingstu. Tā ir baiļu paralīze. Bet tikai mirkli. Atceros. Un kaut kas manī nomirst. Kaut kas manī atdzimst, un no tā atkal notirpst pirksti. Baidīdamies viņu pazaudēt, ātri pār- skrienu pār ielu, sekoju dažu soļu atstatumā un saprotu, ka briesmas draud viņam.

Bet viņš iet man pa priekšu, kaut ko stāsta savām meitām un to nenojauš.

Viņš neko nenojauš. Viņš iet uz priekšu. Meitenītes smejas. Kā jau bērni. Tētis pateicis kaut ko jocīgu. Ir dīvaini un neparasti redzēt Viņu kā tēvu. Droši vien labu tēvu.

Esmu pienācis tik tuvu, ka redzu vienīgi Viņa melno kreklu.

Melnu, melnu, melnu kreklu.

Pasaule pazūd. Tā pēkšņi saraujas maza un pārvēršas melnā kreklā. Pasaulē tā uzreiz, pilnīgi negaidot, zūd visas krāsas. Ir tikai melns krekls. Un cilvēki pazūd. Ielas un debess. Soļi. Viss pārvēršas melnā. Pat smaržas izgaist. Un nejūti, ka ir vasara. Paliek tikai viens - asiņu garša. Pēc tās vēl ilgi neko nevarēsi ēst. Bet būs jāēd. Un viss sajauksies kopā.

Rokas. Tās neglāsta. Tās nejauc matus un maigi nepieskaras krūtīm. Sit. Sit ilgi un truli. Pamatīgi. Tas nav pat naids. Tā strādā amatnieks, pie tam vēl labs amatnieks. Rokas paceļ un met. Rokas izģērb, plēš un nonāvē.

Un viss kļūst melns. Apstājas kustība. Neskan vairs cilvēku balsis. Klusums. Ir tikai naids. Kaut kas daudz stiprāks par mīlestību. Un tāpēc nežēlīgāks. Jāatmet liekais. Jāatmet saprāts un cilvēciskais. Jūtu, ka kļūstu zvērs. Izsalcis un mežonīgs. Cilvēki bieži tādi kļūst bez mazākā iemesla. Bet man ir iemesls. Un neviena tiesa mani netiesās.

Jāpieiet Viņam vēl tuvāk un spēcīgi jāsit pa pakausi. Vai ari pa deniņiem. Vienalga. Bet rezultātam jābūt…

Pirms divdesmit gadiem Viņa seja nebija kalsna. Un mati tumšāki. Tagad deniņi jau sirmi. Bet man - visi. Ir tomēr starpība. Viņš daudz vecāks par mani. Par gadiem desmit, divpadsmit.

Krišjāņa Barona iela.

Mēs ejam ātri. Droši vien Viņš iet uz staciju. Vai arī tikai tāpat - pastaigāties. Visticamāk, ar mazbērniem.

Jānosit cilvēks. Tas nemaz nav tik vienkārši. Tas tikai tā vienkārši skan - jānosit cilvēks. Bet izdarīt! Pieej klāt un izdari! Un neizdarīsi neko.

Jānomierinās. Viss jāapsver ar vēsu prātu. Protams, šeit to nevar. Dienas laikā un pilsētas centrā. Nē. Nervi, nervi… Kā es pirmajā mirklī biju uztraucies, bet viss jādara mierīgi. Tā, kā to kādreiz darīja Viņš.

Es tagad Viņu vairs nedrīkstu izlaist no acīm. Es gaidīju šo mirkli. Es šo dienu esmu gaidījis divdesmit gadus. Un bieži varbūt dzīvs paliku vienīgi tāpēc, ka man bija jāsagaida šī diena, šis mirklis.

Kad tu, Ervīn, un tu, Janka, un tu, Spodra, un es toreiz stāvējām ceļa krustojumā netālu no Valmieras, mēs vēl nezinājām, kas mūs sagaida pēc dažām stundām. Un, ja ari būtu zinājuši, tu, Ervīn, taču tāpat skatītos Spodras atklātajās acīs un vēl ciešāk saspiestu viņas roku. Cieši cieši. Jo tas būtu bijis pēdējais pieskāriens.

Mēs stāvējām uz putekļainā ceļu krustojuma un atvadījāmies no savām mājām un no savas bērnības. Un tu, Ervīn, no savas mīlestības.

Bija četrdesmit pirmā gada pēdējās jūnija dienas.

Mēs tajā vakarā kļuvām pieauguši. Mēs tajā vasarā pirmo reizi iepazinām laimi un to neparasto prieku, ko dod apziņa - esmu dzīvs. Un tajās pēdējās jūnija dienās mēs pirmo reizi iepazināmies ar sajūtu, kas pārņem cilvēku, kas bēg. Nezinājām - uz kurieni. Un mūs visus pārņēma skumjas. Pirmo reizi dzīvē jāaiziet. No kaut kā jāšķiras un jāatvadās. Mēs domājām - no jaunības. Bet izrādās, ka tās bija jūsu dzīvības, Janka, Ervīn un Spodra.

Un tu, Janka, tā arī nekad neuzrakstīsi stāstu par mūsu mājām, Ervīnu un Spodru. Nekad. Tu mums to apsolīji. Tev bija talants. Mums visiem bija kaut kāds talants un viena vēlēšanās - nodzīvot dzīvi tā, kā mēs to uzskatīsim par labāku. Mēs paši izvēlējāmies sev ceļu, un izrādījās, - arī nāvi.

No meža nesteigdamies ar šautenēm rokās iznāca četri vīri. Trīs no viņiem bija ģērbušies pašaustas vadmalas uzvalkos, bet ceturtajam kājās noputējuši gari ādas zābaki un krūtis sedza melns krekls.

Jā. Viņš tagad patiešām iegriežas stacijas uzgaidāmajā zālē un dodas pie biļešu kasēm. Rinda.

Jāstāv rindā, lai tiktu pie jūras.

Jāstāv rindā, lai tiktu aizraidīts uz viņpasauli.

Tevi, Ervīn, viņi nenonāvēja uzreiz. Tev vispirms bija jāstāv piesietam pie koka un klusējot jāskatās, kā tie četri izvaro tavu meiteni. Bet tu neklusēji. Tu kliedzi kā ārprātīgs un lamājies vis- rupjākiem vārdiem. Kad viņi beidza, tu turpināji kliegt.

Mēs pēkšņi bijām kļuvuši veci.

Pēc tam Viņš noģērba melno kreklu un tev lēni tuvojās. Bet tu turpināji kliegt. Es ievēroju Viņa muskuļoto augumu, spalvainās krūtis un pamatīgu lodes rētu krūšu labajā pusē. Un tad, kad viņš piegāja pie Ervīna, Spodra jau vairs neredzēja, kā Viņš ar spēcīgu kājas spērienu pakrūtē piespieda zēnu apklust.

- Vienu, - Viņš pasniedza kasierei naudu. - Līdz Dubultiem. Protams. Tikai vienu. Meitenītes vēl ir mazas. Četri, varbūt pieci gadi, un es tikai tagad ievēroju, ka tās ir dvīņu māsas. Skaisti, labi apģērbti bērni. Un es nodomāju, ka viņam droši vien ir arī vēl jauna un skaista sieva. Labs dzīvoklis un labs darbs. Varētu pat apskaust. Man no tā visa nav nekā.

-       Paldies. - Viņš pieklājīgi saņem biļeti, un man sejā iesitas Viņa sviedru smaka. Šķiet, melnais krekls kūp.

Viņš bija nosvīdis arī tad, kad beidza ar Ervīnu. Viņš noslaucīja sviedrus un no kabatas izvilka pistoli.

Janku paveda sāņus, un Viņš, turēdams pistoli labajā rokā, lēni piegāja pie mana otrā drauga.

"Par ko?" es iekliedzos un tikai vēlāk, tikai daudz vēlāk sapratu.

Tāpēc, ka bēgām.

Ja kaut vienreiz tu dzīvē nobīsties un bēdz, par to ir jāmaksā. Ne jau katru reizi ar dzīvību. Bet ar kaut ko jāsamaksā vienmēr.

Viņš nesteidzoties, pēc katra šāviena ieturot pauzi, šāva.

Kāds pieskaras plecam.

-   Un jums? - droši vien jau kuro reizi jautā kasiere.

-  Vienu līdz Dubultiem, - ātri saku, paķeru biļeti un metos uz perona.

Viņš iekāpj trešajā vagonā.

Trešais vagons ir pārpildīts. Drausmīgs karstums. Protams, šādā dienā tikai pie jūras un pēc iespējas drīzāk.

Viņš apsēžas pie loga un paņem bērnus klēpī.

Atpogā melnā krekla augšējo pogu.

Paskatos apkārt. Visiem vīriešiem, cik varu redzēt, mugurā balti krekli. Zīda, lina un neilona. Bet tie ir balti. Viņam vienīgajam krekls ir melns. Laikam tāds ieradums. Mīļākā krāsa. Vecas atmiņas. Vienīgais, kas Viņam palicis no tā laika.

Melns, sasodīti melns krekls.

Braucam.

Es skatos Viņa sejā un brīnos, cik maz tā pa šiem gadiem mainījusies. Vienīgi kļuvusi mazliet tuklāka.

Es klausos Viņa balsī un brīnos, cik maz tā pa šiem gadiem mainījusies. Vienīgi kļuvusi nedaudz dobjāka.

Apkārt cilvēki. Spiežas, runā, smejas. Kāpj uz kājām, grūsta, bet visiem ir jautri. Var paciest. Jo tūlīt, tūlīt būs jūra.

Tuvāk stāvošie priecājas par dvīnītēm. Skaisti bērni. Tādi bieži nedzimst. Un, lai piedzimtu, ir jāmīl.

Es nekādi nevaru iedomāties Viņu gultā ar sievieti. Es nevaru iedomāties, ka Viņš spēj pateikt vārdus, kādus parasti tādās reizēs saka. Jo es redzēju, cik nežēlīgi Viņš izrīkojas ar Spodru.

Mani nenošāva. Ne tāpēc, ka biju ļoti jauns. Viņu atrunāja pārējie. Mani un Spodru viņi vairākas dienas turēja meža bunkurā, lai vakaros, kad visi atkal sanākuši kopā, būtu pie kā izvingrināt roku un Spodru kārtējo reizi varētu izģērbt kailu.

Kad ienāca vācieši, mūs pārveda uz pilsētas cietumu. Spodra kaut kur pazuda. Varbūt viņu nošāva, varbūt aizveda uz Vāciju, bet varbūt viņa dzīvo tepat kaut kur blakus un mēs neko nezinām viens par otru. Un viņa nezina, ka arī Viņš dzīvo tepat mums blakus.

Varbūt tagad pieiet klāt, nostāties Viņam tieši iepretim un sākt kliegt?

Tu atceries?

Tu atceries?

Tu, nelieti, atceries?

Cilvēki tuvākajā stacijā mani izsviestu laukā. Vai arī smietos. Neticētu. Gluži vienkārši neticētu, ka cilvēks spēj būt arī tāds. Jo ir pārāk pierasts, ka cilvēks tikai strādā, mīl un audzina bērnus.

Katru gadu jūnija pēdējās dienās es aizbraucu uz mūsu krustceļu un tur domās satiekos ar tevi, Ervīn, ar tevi, Janka, un gaidu tevi, Spodra. Un es, Janka, kādreiz varbūt uzrakstīšu stāstu par mūsu mājām, mūsu bērnību un mūsu draugu mīlestību. Bet tas, Janka, nebūs tavs stāsts. Varbūt uz putekļainā ceļa kādreiz tomēr sagaidīšu Ervīna meiteni, bet tas nebūsi tu, Ervīn.

Un tas galu galā vairs nebūšu arī es. Esmu jau cits. Un katru reizi, kad atrodos mūsu krustceļā, pats sev atkārtoju solījumu, ko devu jau toreiz, kad stāvēju bedres malā un Viņi sāka šaut. Tieši tad, Ervīn, Janka, tieši tad, Spodra, kad izredzes palikt dzīvam nokrita zemu zem nulles, es zvērēju jūs atriebt. Un tad, kad bēgot skrēju caur mežu, kad karoju un ejot pa mūsu ceļu, es šo zvērestu atkārtoju.

Vienmēr un visur.

Vilciens beidzot apstājās Dubultos.

Esam atbraukuši. Cilvēki laipni palaiž Viņu ar bērniem pa priekšu, atbrīvo ceļu, palīdz pat izkāpt. Un atkal sev priekšā redzu melnu kreklu. Un baltas smiltis. Spožu sauli. Un gaišus bērnu matus.

Pasaule pastāv. Tā nekur nav pazudusi. Tu esi tajā, un pasaule tevī. Un cilvēki nāk pretim, iet garām, iet blakus.

Melnos un baltos kreklos.

Mēs esam nonākuši liedagā. Viņš ilgi meklē vietu, beidzot to atrod augstu krastā, bet man vienalga. Es neesmu atbraucis šurp sauļoties.

Viņš sāk izģērbt bērnus, pēc tam izģērbjas pats, brīdi varbūt pasēdēs, atvēsināsies, atstās bērnus pie drēbēm un iebridis jūrā. Peldēsies. Es bridīšu līdz… Es piepeldēšu Viņam klāt, strauji pa- vilkšu zem ūdens un tā turēšu ilgi. Klusi un mierīgi. Parasts nelaimes gadījums. Un divas gaišmatainas meitenītes sēdēs krastā un gaidīs tēti vai vectēvu. Un nesagaidīs. Kā savus tēvus un vectēvus nav sagaidījuši tūkstošiem citu bērnu. Es kļūšu slepkava. Varētu jau aiziet pie pirmā sastaptā miliča, Viņu varbūt arestētu, varbūt tiesātu, bet tiesu spriestu tiesneši, kuri nekad nav sisti. Kuri nekad nav stāvējuši bedres malā. Kuri nekad nav dzirdējuši Ervīna kliegšanu un nav redzējuši Spodras šausmās ieplestās acis.

Tūlīt, tūlīt… Abi bērni jau kaili. Man ir tiesības to darīt, un, ja arī nav, tas tomēr jāizdara. Jo citādi es būšu dzīvojis šos gadus velti. Vienīgi doma, ka kādreiz varēšu atriebt tevi, Janka, un tevi, Ervīn, un tevi, Spodra, man ir palīdzējuši izdzīvot.

Tūlīt, tūlīt… Un būs vienalga, kas ar mani notiks pēc tam.

Viņš noģērbj savu melno kreklu un ar to pašu straujo kustību nosviež smiltīs. Kā toreiz. Tieši tāpat. Tikai tagad Ervīna vietā kliedz jūra.

Es ilgi kā sastindzis skatos uz Viņa ķermeni un seju. Tad pagriežos un lēni eju prom.

Tas ir pavisam cits cilvēks.

1966

Rūgtais dzēriens

Tas notika jūlija pirmajās dienās. Datumu neatceros. Šogad.

Es sakravāju ceļasomu, paņēmu laimīgā kārtā sadabūto telti un guļammaisu, no drauga aizņēmos spiningu un aizbraucu uz Vidzemes jūrmalu. Tur dažus kilometrus no stacijas, pašā meža vidū apmetos pie kāda maza ezeriņa. Gribējās vismaz nedēļu gadā aizbēgt no paziņām, kuri sāka jau apnikt, no pilsētas trokšņa, negribējās neko rakstīt un domāt, bet vienkārši gulēt visu pamestā vai vēl neviena tūrista neatklātā ezera malā, kauties ar odiem, apaugt ar bārdu un naktīs izjust vientulību. Tikai nedēļu. Bet gads ir garš. Gadi vienmēr ir gari, tikai dzīve kaut kā pastāvīgi izrādās par īsu.

Bija jau pēcpusdiena, kad apmēram divsimt metru no apaļā ezeriņa, kas atgādināja vecu māla šķīvi, uzstādīju telti un izklāju guļammaisu. Apgūlos un brīdi klausījos, kā elpo mežs. Naktī tas kļūs nedaudz skaļāks un, kad aizmigšu, stāvēs sardzē kā vecs, uzticams suns. Es varēšu mierīgi gulēt. Un neredzēt sapņus. Nejust bailes. Būt viens un domāt tikai par to, kas sagādā prieku.

Tad iegāju mežā un salasīju klēpi sausu zaru. Vakarā iekuršu ugunskuru un varēšu gaidīt viesus. Uguns aicinās, un nepaies ilgs laiks, kad man blakus apsēdīsies kāds noguris mednieks, tad atnāks zvejnieks, kam nebūs padevies loms. Es piedāvāšu bulgāru cigaretes "BT", bet viņi smiedamies tām atmetīs ar roku, izvilks no savām netīrajām kabatām saņurcītas "Prīmas" paciņas, aizsmēķēs un sāks stāstīt. Es uzmanīgi klausīšos un mēģināšu iegaumēt. Pēc tam - uzrakstīt.

Ugunskurs izdzisa. Neviens neatnāca. Es ar kedas papēdi dziļi zemē iespiedu pēdējās gailējošās ogles. Dziļi zemē ietriecu gaismas un siltuma drumslas. Un tad tumsa kā uzbāzīga staigule piekļāvās krūtīm, sāka skūpstīt acis un seju. Tas bija nepatīkami, un es ielīdu teltī. Apgūlos.

Vienam būt tumsā ir riebīgi, bet izjust to vajag. Tikai tad īsti var novērtēt, ko dod gaisma. Un arī vientulība jāizjūt, lai saprastu, ko nozīmē otrs cilvēks.

Gulēju kā bērns.

Tikai dažus desmitus kilometru tālāk neona gaismās dega pilsēta. Tur cilvēki vēl strādāja, dzēra, atpūtās, mira, kaut kur steidzās, viens otru gaidīja, viens otru mīlēja un viens otru neieredzēja.

Bet es gulēju kā bērns.

Uzmodos, kad saule jau izkliedēja rīta dzestrumu un no jauna sasildīja nakts atdzesēto zemi. Ātri izlīdu no telts un izdarīju pierastos rīta vingrojumus, nedaudz paboksējos ar savu ēnu, dziļi ieelpoju svaigo gaisu, tad, paķēris dvieli un ziepes, skrēju uz ezeru.

Netālu no krasta rasas samērcētajā zālē ieraudzīju nevērīgi nosviestu baltu kleitu, baltas kurpes un baltu apakšveļu. Apstājos un paraudzījos apkārt. Nevienu nemanījis, uzmanīgi aizgāju līdz krastam. Un samulsis ieraudzīju, ka pie paša ūdens nekustīgi stāv kaila jauna astoņpadsmitgadīga meitene. Viņas brūnie mati brīvi krita uz pleciem, apsedza kaklu un daļu sejas. Meitene stāvēja, rokas augstu izslējusi virs galvas, ar seju un krūtīm pret sauli, un es nodomāju, ka viņa izskatās pēc gūstekņa, kas padodas verdzībā dabas skaistumam.

Neviens mākslinieks, es nodomāju, neviens tēlnieks nespēs radīt neko pilnīgāku. Velti pūlēties!

Meitene lēni nolaida rokas, es skaidri redzēju, kā viņa nodrebēja, nolieca galvu uz krūtīm un iebrida ūdenī. Es vēl dažus mirkļus vēroju, kā viņa aizpeld līdz ezera vidum, apgriezos un nesteidzoties gāju prom. Bija izgaisis kaut kas skaists un neatkārtojams. Mirklis, kas nekad vairs neatkārtosies. Baltam audeklam uzlikta melna tuša.

Klusums. Šķiet, nedziedāja pat putni. Vējš pārstāja modināt kokus. Un arī ezers, kluss un nobijies, neizdvesa ne skaņu. Strauji apgriezos, bet meitene jau bija noslēpis ūdens. Sapratu. Skriedams ātri nometu kedas, un, kad kāju pēdas jau skāra mitrās smiltis, virs ūdens lēni un negribīgi beidzot parādījās meitenes mati. Dažas sekundes - un atkal miers, klusums, miers. Un ūdens. Netīrs, duļķains ūdens.

Es ātri peldus sasniedzu ezera vidu. Tai pašā brīdī netālu no manis virs ūdens parādījās meitenes mati un galva. Cieši abas rokas savienojis zem viņas zoda, apgriezos uz muguras un peldēju krastā.

Vienu vasaru biju nostrādājis Ķīšezera glābšanas dienestā, un tur iegūtās iemaņas un pieredze man lieliski palīdzēja ātri dabūt meiteni pie samaņas. Viņas mati un ķermenis bija aplipuši ar ūdensaugu lapām, seja bāla kā pelēkās krastmalas smiltis un apaļās krūtis brīvi cilājās, ūdens vietā tagad ieelpojot spirgto meža gaisu.

Meitene lēni atvēra acis, ieraudzīja mani, bet tā arī nekustīgi palika guļot, acīmredzot vēl īsti neaptverdama, kas noticis. Jo viņai pašlaik vajadzēja atrasties ezera dūņās. Dubļos. Man pēkšņi pārgāja viss žēlums. Sagrāba spēcīgas dusmas un niknums, un es sevi savaldīju, lai viņai nesakliegtu rupjības.

-   Guli, - es teicu, - un nedomā atkal darīt muļķības!

Lai gan zināju, ka parasti otrreiz neviens to nespēj atkārtot - vismaz ne tai pašā dienā.

Aizgāju līdz mežam, paņēmu meitenes drēbes, un, kad atgriezos, viņa jau bija pilnīgi atžirgusi un kautrīgi ar rokām mēģināja apslēpt krūtis un vēderu. Es iemetu viņai sejā drēbes un gāju prom.

Saule jau skāra koku galotnes, un kļuva pavisam silts. Aizgāju līdz teltij un sāku gatavot abiem brokastis.

"Cilvēki dažreiz ir nesaprotami dīvaini," es nodomāju. "Pareizāk sakot - vāji. Līdzko dzīve tikai nedaudz sagriežas virpulī, mums apreibst galva. Un mēs krītam. No piektā stāva uz asfalta, no krasta - ūdenī. Un tik reti mēģinām noturēties. Bet vajadzētu. Visspēcīgākās vētras reiz tomēr norimst."

Meitene patiešām nāca. Viņa bija sasukājusi matus un baltajā kleitā un kurpēs atgādināja kalnu sniegu. Viņa bija skaista, un es vienkārši pirmajā brīdī neticēju, ka tā ir viņa.

-   Muļķe, - es teicu, kad bija pienākusi klāt.

Meitene gurdi pasmaidīja. - Nē.

-   Kā tevi sauc? - pavaicāju.

-       Vai nav vienalga? - viņa atjautāja. - Nebūtu šeit trāpījies, tu nekad to neuzzinātu. Sauc, kā gribi.

-   Saukšu par muļķi, - es teicu.

-   Vienalga.

-   Slikti, - sacīju. - Pavisam slikti, ja tas tev vienalga. Bet tagad ēd!

Mēs ēdām konservus, klāt piekodām maizi un uzdzērām limonādi. Meitene ēda maz. Un es sapratu, ka tagad viņai derētu iedzert kaut ko stiprāku.

-        Kad astoņos atvērs stacijas veikalu, aiziesim pēc vīna, - es teicu un paskatījos meitenes acīs.

-   Labi, - viņa tūlīt piekrita.

-   Vai arī tas tev ir vienalga?

-   Jā, - meitene atbildēja.

-   Bet, ja es gribētu tevi nogalināt?

Meitene pasmaidīja.

-   Tu to nedarīsi. Tu esi labs. Tu neļāvi man nomirt.

Es jutu, ka viņa nupat tikai tā pa īstam sāka atžilbt. Un, lai gan man vāji cilvēki nepatika, labprāt viņai palīdzēšu.

Astoņos aizgājām līdz stacijai, veikals jau bija atvērts, bet vīnu nodaļā nekādas sevišķas izvēles nebija. Galvenokārt vermuts.

-   Vienalga, - meitene teica.

Es nopirku divas pudeles šī rūgtā dzēriena, konfektes, tad nesteidzoties devāmies atpakaļ.

-   Viss riebjas, - meitene negaidīti pateica. - Tu to saproti?

Jā, to es apjēdzu, bet nesaprotu, kādēļ ar cilvēkiem tas notiek

tik bieži.

-        Kas viņš tāds ir? - painteresējos, jo nešaubījos, ka te vainīga mīlestība.

-       Viņam ir četrdesmit gadu, - meitene klusi, man šķita, mazliet pat kaunīgi teica. Pēc tam klusēja.

-   Nu, un tad? Kas tālāk?

-        Tālāk? - meitene pārvaicāja un nolieca galvu. - Tālāk - ezers… Vai tad tu nesaproti?

Saprotu. Es to saprotu ļoti labi.

-   Tu esi stāvoklī? - prasīju, lai gan tūlīt nodomāju, ka tas ir lieki.

Meitene strauji pacēla galvu, smilšu bālums no sejas bija pazudis, lūpās atgriezies dabiskais sārtums, mati izžuvuši, un viņa izskatījās patiešām skaista.

-   Nē, - meitene papurināja galvu. - Nē. Kāpēc visi to vien domā?

Protams, ne tikai tagad, bet ari toreiz es biju spējīgs iedomāties

arī citus variantus, taču kaut kā pārāk piemērots šķita tieši šis.

Mēs atgriezāmies pie telts, un es atkorķēju pudeles.

-   Iedzer! - es piedāvāju. - Un tev uzreiz kļūs vieglāk.

-   Uz dažām stundām, - meitene sacīja. - Tas ir pārāk īss laiks.

Atkal ar skatienu sameklēju meitenes acis.

-   Izstāsti visu! - es palūdzu.

-       Tu esi skolotājs? - Viņa aizdomīgi uz mani paskatījās. - Vai ari no milicijas, vai ārsts? Kas tu esi?

Pateicu savu vārdu un uzvārdu.

-   Ā… - meitene gari novilka. - Rakstnieks…

Un es nesapratu, vai tas viņai patīk vai ne.

-        Man nepatīk stāsti, - viņa atklāti pateica un pat nedaudz saviebās.

Es sevi ātri nomierināju, nodomādams, ka to droši vien viņai licis darīt vīns.

-       Tie daudziem nepatīk, - es teicu un arī iedzēru. Vīns patiešām bija rūgts. - Es neesmu rakstnieks.

-   Kas tad tu esi?

-   Māceklis, - es atbildēju.

-   Tev vēl jāmācās? - meitene neslēpa izbrīnu.

-        Tā iznāk. Jāiemācās rakstīt vēl īsāk un patiesāk. Lūdzu, izstāsti visu, kas ar tevi noticis!

-   Un tu pēc tam to uzrakstīsi?

-   Iespējams.

Meitene pēkšņi saguma, izskatījās maza un nevarīga.Un klusēja. Tā mēs klusēdami dzērām lēto vīnu, kas bija rūgts un negaršīgs, paretam izteikdami nenozīmīgas frāzes, un es viņai ātri izdomāju biogrāfiju, kā biju izdomājis daudziem citiem. Mani tomēr neatstāja aizdomas, ka viņa man pirmīt sameloja.

-   Izstāsti visu, - es atkārtoju. - Tu nevēlies bērnu? Baidies?

Meitene pēkšņi manī paskatījās tādām acīm, ka nejauši satrūkos.

-   Jā, - viņa teica, - un tādēļ labāk nebūt… Baidos visu mūžu nodzīvot bez mīlestības. Baidos… Man šodien no tik daudz kā jābaidās. No mātes, kas katru vakaru kliedz, no tēva, kas katru vakaru sit, no kaimiņiem, kas katru vakaru smīn, no draudzenēm, kas katru vakaru mēģina atrunāt, un pašai no sevis. Katru vakaru cenšos viņu aizmirst, nedomāt un nejust, un, jo vairāk māte kliedz un kaunina, jo stiprāk tēvs sit, jo skaļāk kaimiņi smejas un jo vairāk es cenšos sevī nobeigt to, kas manī dzīvo, jo spēcīgāk rodas vēlēšanās būt pie viņa. Un es eju.

Meitene apklusa. Skatiens bija lepns un izaicinošs. Viņā pilnā balsī runāja dzīvība. Tāda viņa man patika.

-   Pasaki, - meitene pēkšņi jautāja, - kur esmu vainīga?

-   Nekur, - es atbildēju.

-   Vai man nav tiesību mīlēt? - viņa prasīja. - Es taču neesmu vainīga, ka sastapu cilvēku, kas ir vecāks par mani! Tas tieši labi. Zini, vienmēr, kad esam kopā, es jūtos droša. Pilnīgi droša. Es gribu būt laimīga.

Viņa atplauka. Es pats esmu mīlējis, esmu redzējis iemīlējušos cilvēkus un zinu, ko tas nozīmē. Un ko tas var izdarīt ar cilvēku.

-   Tad esi laimīga, - es teicu. - Un droši vien arī būsi.

Meitene skumji papurināja galvu.

-   Māte ar tēvu mani nositīs… Draud katru dienu. Un katru dienu kaimiņi un draugi pēta manu vēderu… Tāpat kā pirmīt tu.

Tas bija sitiens. Ne sevišķi spēcīgs, toties sāpīgs.

-   Riebjas, - meitene nodrebēja. - It kā tas būtu vienīgais. Un par to vien visi runā. Man vajagot sava vecuma zēnu. Jo vīrietis mani samaitāšot. Esot jau samaitājis. Bet viņš mani mīl un sargā! Saproti - sargā! No mātes, no tēva, no šīm runām un domām, un no cilvēkiem, kas paši ir samaitāti.

Saule jau bija uzkāpusi augstu. Mežs, ezers un putni klusēja. Tie laikam uzmanīgi klausījās mūsu sarunā, pie sevis droši vien brīnoties par cilvēku savādajām izdarībām.

-    Tu esi labs, - meitene beidzot pasmaidīja. - Un tāpēc no tevis nebaidos. Bet atliek tikai kādam mūs ieraudzīt… Un mēs varētu sarkdami taisnoties un stāstīt patiesību. Neviens mums neticētu.

"Droši vien," - es klusi piekritu. "Arī pats tā nodomātu. Tas tomēr ir riebīgi."

-       Tu nekad uz šejieni vairs nebrauksi, labi? - es saņēmu meitenes roku. - Tas nebija labākais, ko varēji darīt.

-       Nebraukšu, - meitene cieši saspieda manus pirkstus. - Apsolu. Tikai nezinu, vai tas bija arī sliktākais.

Vakarā aizbraucām uz Rīgu. Atvadoties norunājām pēc dažām dienām satikties, taču viņa neatnāca.

Tikai nesen novembra pirmajās dienās, es atkal viņu nejauši sastapu. Meitene iznāca no kādas mājas kopā ar jaunu puisi. Viņš meiteni neveikli atbalstīja ar kreiso roku, un viņa skatiens bija pašapziņas pilns. Bet meitene vairs neizskatījās skaista. Viņas seja atgādināja to rītu, kad tā gulēju pelēkajās krasta smiltīs. To pašu krāsu.

Kāda pavecāka sieviete stāvēja mājas durvīs un abus jauniešus pavadāja ar norūpējušos skatienu.

Arī es noskatījos viņiem pakaļ, un pēkšņi kļuva skumji. Nesteidzoties pārgāju pāri ielai un, domās nogrimis, iegriezos tuvākajā kafejnīcā. Apsēdos pie bāra letes un sadrūmis pamāju bārmenei.

-   Lūdzu, vienu glāzi vermuta, - es teicu.

1966

Pēdējā cigarete

Cilvēki šodien atpūšas, kaut ko gaida, atbrauc un aizbrauc. Cilvēki tā darījuši vienmēr un darīs vēl ilgi pēc mums. Skries vilcieni, smiesies bērni, un jūra vels viļņus. Trakos un klusēs. Kliegs, dziedās un vaidēs.

Es nesteigdamies apgāju apkārt Zasulauka stacijai, aizsmēķēju cigareti, apsēdos un gaidīju vilcienu. Pēc trīsdesmit četrām minūtēm būšu pie jūras. Ellīgi karsti. Ja nokavēšu vēl vienu vilcienu, viņa mani vairs negaidīs. Tas būtu muļķīgi. Dažas minūtes taču nevar… Var, nemaz nešaubies. Var ļoti daudz. Es būšu nokavējis tikai sešpadsmit minūtes. Tieši tik ilgi, lai izsmēķētu cigareti.

Slāpst.

Man ļoti gribas dzert.

Sāk jau rādīties - auksts, dzirkstošs šampanietis. No veca, tikai dažiem zināma pagraba uznesta apputējusi, ar zirnekļu tīkliem apvīta vīna pudele. Šis vīns būtu jādzer maziem, maziem malciņiem, neko nepiekožot klāt. Vēlāk varbūt varētu vienīgi uzsmēķēt cigareti, un blakus noteikti būtu jāsēž skaistai sievietei. Kā mazai piedevai pie neizdzertas vīna glāzes. Taču nav ne šampanieša, ne simtgadīga vīna, ne skaistas sievietes. To visu es varu vienīgi izdomāt. Es daudz ko varu izdomāt. Daži pat apgalvo, ka izdomājot visu. Bet tas nav tiesa. To es saku pavisam nopietni.

Gāzētā ūdens automāti, protams, nedarbojas. Es pamētāju no saujas saujā nodeldētu trīskapeiku un iegāju stacijas bufetē.

Izdzeršu vismaz pudeli alus. Karstā laikā tas varbūt ir pat la- bāks nekā šampanietis.

Pie visiem galdiņiem sēdēja cilvēki un kaut ko ēda, dzēra. Sai nelielajā telpā, kur gaiss oda pēc alus, kāpostiem, tabakas dūmiem un sviedriem, neredzēju nevienu, kas izskatītos pēc ierēdņa, mākslinieka vai studenta. Tikai skarba izskata vīri vien.

-   Pudeli alus, - es bufetniecei palūdzu.

-   Un ko vēl?

-   Paldies! Vairāk neko.

Paņēmu glāzi un, vēlreiz pārskatījis zāli, devos pie attālāka galdiņa, pie kura sēdēja kāds neskuvies, netīrā kreklā ģērbies pusmūža vīrietis. Viņa priekšā pilnīgi atklāti stāvēja dažas pudeles alus un puslitrs degvīna. Blakus krēslam, atslieti pret sienu rēgojās divi melni, apbružāti kruķi.

-   Drīkst? - es, pienācis klāt, jautāju.

Vīrietis lēni pacēla acis, noskatīja mani no galvas līdz kājām un noraidoši pakratīja galvu.

-   Nedrīkst, - viņš aizsmakušā balsī sacīja. - Šī vieta ir aizņemta.

-  Nekas, - apsēstoties sacīju un piepildīju glāzi. - Es pavisam ātri.

-       Šī vieta ir aizņemta, - vīrietis atkārtoja un viņa balss kļuva vēl draudošāka. - Ej citur!

Alus bija svaigs un auksts. Es piepildīju otru glāzi.

-   Lasies! - vīrietis negaidīti iekliedzās.

Tā jau bija pavēle. Bet pavēles jāizpilda. Nekavējoties, nedomājot. Kā armijā, kā karā. Tikai tagad nav karš. Un es nevienam neesmu padots. Man nepatīk, ka uz mani kliedz. Un vispār - es neesmu pieradis kuram katram paklausīt. Un, kas vissliktāk, - ļoti bieži arī pats sev.

-        Vel tikai minūti, - es teicu. - Neuztraucies! Vel tikai vienu glāzi. Man patīk dzert sēžot. Pat alu.

Vīrietis strauji paliecās sāņus un ar labo roku satvēra kruķi. Viņa acīs mirdzēja divas aizdegtas cigaretes. Es nešaubījos, ka viņš pavisam mierīgi tūlīt ar šo kruķi mēģinās iegāzt man pa galvu. Saspringu. Zināju, ka viņam no tā nekas neiznāks. Es par sevi biju pilnīgi drošs. Es zinu, ko varu, uz ko esmu spējīgs, un tādēļ vienmēr esmu tik pašpārliecināts.

Vīrietis lēni nolaida roku un kruķi atkal atslēja pret sienu.

-   Sistu pretī? - viņš vaicāja.

-   Protams, - es atbildēju. - Tu ne?

-        Esmu kroplis, - vīrietis teica un cieši pirkstos saspieda līdz pusei piepildītu degvīna glāzi. - Kropļus nesit, bet žēlo. Tu esi ne tikai nekaunīgs, bet acīmredzot arī nežēlīgs.

-  Es vienmēr aizstāvos, kad man uzbrūk, - paskaidroju. - Vienmēr.

Vīrietis pavīpsnāja un vienā malkā izdzēra glāzi. Pēc tam uzkoda neapsmērētas maizes gabalu un aizsmēķēja cigareti.

Arī es biju izdzēris pudeli tukšu. Vairs neslāpa.

-        Kas tad tev ir uzbrucis? - vīrietis, indīgi smīnot, prasīja. - Vai es? Bet kas nu es par uzbrucēju! Vai varbūt kāds no ballīšu čaļiem, kad mēģināji nokantēt viņa skuķi? Taču tās nav to vērtas. Cik zēnu viņu dēļ nav zaudējuši zobus! Tā bija arī manā jaunībā. Tā ir arī tagad. Tā laikam būs vienmēr. Bet tev neviens vēl nav uzbrucis. Tā pa īstam. Tu nezini, kas ir uzbrukums. Bet drosme tev ir. Arī tu laikam nebēgtu?

Piecēlos. Jau pēc dažām minūtēm pienāks vilciens.

-        Uz galvošanu - tu nezini, kā tas ir, kad pret vienu uzbrūk simts. Tu nezini, kā tas ir un ko var izjust, saprast un nesaprast, kad tev virsū nāk tanks un tu nevari to apstādināt un nevari aizbēgt. Veco zēn, ja vari, paliec! Tu man patīc.

Paklausīju - lēni apsēdos. Atkal priekšā redzēju kalsnu, rūsganiem bārdas rugājiem apaugušu seju un divas degošas acis. Es īsti nezinu, varbūt tagad gluži vienkārši vairs neatceros, kāpēc toreiz negāju prom.

Iespējams tāpēc, ka viņš nevis pavēlēja, bet lūdza. Un kaut ko stāstīja par uzbrukumu, tankiem un drosmi. Bet bailes? Kur paliek bailes, kad virsū nāk tanks un to nevar apstādināt un nevar aizbēgt? Bailēm jābūt.

-   Es paņemšu vēl pudeli alus, - teicu.

-  Nevajag, - vīrietis pakratīja galvu. - Ja gribi dzert, es tev izmaksāšu.

-   Negribu.

-        Ja tu paliec, būs jādzer. - vīrietis noteiktā balsī sacīja. - Es gribu, lai tu ar mani šodien sadzertu. Izdzersim šo pudeli tukšu un pēc tam varbūt vēl vienu.

Pie stacijas perona apstājās vilciens. Cilvēki izkāpa, iekāpa.

Minūte. Vel varu pielēkt kājās un aizskriet. Aizbraukt. Mani Bulduros gaida meitene. Skaistākā un labākā meitene pasaulē. Es tomēr biju apsolījies aizbraukt. Vienmēr esmu centies turēt doto vārdu. Negribu zaudēt ne viņu, ne mīlestību. Es vispār neko šai dzīvē negribu zaudēt. Itin neko. Gribu tikai iegūt. Bet ko?! Meiteni, kas apsolījās gaidīt ne ilgāk par stundu? Jā, tā ir - tieši viņu! Gribu iegūt tieši viņu, kura solījās mani gaidīt tikai stundu, ne visu mūžu. Es zinu - "mūžs" bieži pārvēršas stundā, bet stunda - dzīvē. Es ticu tām, kas sola mazāk vai nesola neko.

-   Vai zini, kas šodien par dienu? - vīrietis pēkšņi vaicāja.

-         Jā, automātiski atbildēju. - Divdesmit otrais jūnijs, sestdiena. Rīt Līgo vakars.

Vilciens aizbrauca. Tas aizbrauca bez manis, un Bulduros kāda jauka meitene gaidīs ne mazāk jauko zēnu un nesagaidīs. Jo tavs zēns, manu meitēn, pašlaik atbild uz dažiem jautājumiem, un pēc tam viņš dzers ar svešu, nejauši sastaptu vīrieti pretīgu degvīnu un skatīsies, kā garām bufetes logiem skries vilcieni. Skries garām man, tev.

-        Pareizi, - vīrietis teica un piepildīja glāzes. - Šodien ir divdesmit otrais jūnijs, sestdiena. Un viss?

-        Jā. Rīt svētdiena. Dienas nekad neatkārtojas. Viņa mani gaidīs tikai šodien. Rīt viss jau būs savādāk.

-   Nav tiesa - atkārtojas, - vīrietis sacīja. - Katru gadu.

-        Nu, protams, - es piekritu. - Katru gadu. Bet tikai datums. Diena būs cita, un cilvēki būs citi.

Mēs izdzērām un ātri uzkodām maizi.

-   Šodien ir divdesmit otrais jūnijs, - vīrieties teica.

-   Jā, tā ir.

-   Un viss? - vīrietis vēlreiz pārjautāja.

-   Sestdiena.

Vīrietis pārliecās pār galdu un raudzījās man tieši acīs. Ilgi un cieši. Es nespēju izturēt šo skatienu un novērsos.

Un tad pēkšņi atcerējos. Es atkal netālu no sevis ieraudzīju pret sienu atslietos melnos kruķus un atcerējos.

-   Pirms divdesmit septiņiem gadiem sākās karš, - es teicu.

Vīrietis nolieca galvu un klusējot piepildīja glāzes.

-   Tādēļ tevi dzinu prom, - viņš atklāja. - Šī vieta patiešām ir aizņemta, lai gan vienmēr stāv tukša. Tu nezini, cik baigi ir raudzīties tukšumā. Katru gadu šajā dienā nāku šurp un dzeru. Un nevienam neļauju sēdēt sev blakus. Es vienmēr priekšā redzu Robi. Katru gadu šajā dienā dzeru ar viņu. Ar veco, jauko Šampē- tera zēnu. No mums kādreiz baidījās viss rajons. Un viss Āgenskalns. Un varbūt arī Torņkalns. No kurienes tu esi?

-   No Iļguciema, - atbildēju.

-   Iedzersim, Robi, - vīrietis nopietni sacīja, un mēs saskandinājām glāzes. Pēc tam uzkodām. Gar stacijas logiem aizdrāzās vēl viens vilciens. Un man šķita, ka tas mani aizrauj līdzi divdesmit septiņus gadus tālā, nepārdzīvotā un baigā pagātnē. Bet ne. Tā bija vīrieša balss.

-   Tu atceries, Robert? - viņš negaidīti jautāja. - Tu atceries, kā mēs divatā Daugavas krastā aizstāvējām mūsu Anniņu pret veselu huligānu baru? Tie bija iedomājušies viņu mums atņemt. Naivie Rīgas nomaļu zēni! Ne viņi, ne mēs toreiz vēl nezinājām, ka cilvēku un mīlestību var vienīgi pazemot, var iznīcināt, bet nevar atņemt. Vēlāk viņi nāca mums virsū ar nažiem, bet mēs tik un tā izkūlāmies cauri sveikā. Atceries? Un Anna arī. Pēc tam viņa… Atceries? Viņa palika ar tevi. Es veselu nedēļu nepārtraukti dzēru un līdu kauties gandrīz ar jebkuru pretimnācēju, jo gribēju, lai mani kāds nosit. Es biju pārliecināts, ka mīlu spēcīgāk un labāk nekā tu, Robi. Bet es tev neteicu nevienu vārdu, atceries? Es taču tev neteicu nevienu vārdu! Jūs abi tik labi sapasējāt, un arī mazā bija tevī ieķērusies kā traka. Līgo vakarā jums vajadzēja būt kāzām. Bet nekas neiznāca… Friči atkal bija sadomājuši karot. Un tad arī mums, Robi, vajadzēja sākt kauties. Bet tagad nu tā pa īstam. Plecs pie pleca, mugura pie muguras.

Mēs nolēmām neizšķirties - nekad un nekur. Visu laiku turējāmies kopā. Un tad, Robi, atceries, mēs tai nolādētajā dienā, kad tas viss sākās, norunājām - ja kādreiz šis karš beigsies un mēs atkal būsim izkūlušies cauri sveiki un veseli, atnāksim šurp, uz Zasulauka stacijas bufeti, un iedzersim par to, ka esam palikuši dzīvi, un nolādēsim četrdesmit pirmo gadu, jūniju un divdesmit otro datumu. Un vēl mēs norunājām, ja mēs apprecēsimies un varbūt kādreiz dzīvosim tālu viens no otra, tik un tā katru gadu dienu pirms Līgo vakara šeit satiksimies un iedzersim. Tu to, Robert, vēl atceries?

-   Jā, - teicu un apliecinoši pamāju ar galvu. - Atceros.

Es to pateicu pavisam klusi, gandrīz vai čukstus.

Vīrietis paņēma degvīna pudeli un ielēja glāzēs vēl atlikušo degvīnu.

-   Dzer, Robčik, veco zēn, - viņš aicināja. - Šodien nevar nedzert. Tas sākās pirms divdesmit septiņiem gadiem un turpinās katru dienu, katru gadu, tas turpinās šodien, turpināsies rīt. Saproti, Robčik? Tas slaktiņš man nekad nebeidzas, jo es nevaru aizmest prom savus kruķus. Pat ejot gulēt, man tie jāliek blakus. Ja tu zinātu, kā es tos ienīstu! Vienreiz, kad biju tā vairāk sameties, aiz dusmām ņēmu un salauzu. Bet nākamajā dienā kļuva žēl. Es bez tiem nevaru. Tie taču tagad ir daļa no manis.

Vīrietis apklusa.

Es paraudzījos apkārt. Atkal pienāca un aizbrauca vilciens. Pie blakus galdiņa divi vīri sāka skaļi strīdēties. Durvīs parādījās kāda sieviete, pavēroja zāli un ātri atgriezās uz perona. Tur spīdēja saule. Bija karsta, pat ļoti karsta vasaras diena. Cilvēki gribēja jūru. Smieklīgi maz. Tikai aukstu, zilu un viļņojošu jūru. Un viņi šo jūru dabūs. Noteikti. Viņi var dabūt pat okeānu. Cilvēks var daudz ko, bet nevar… Laikam vissliktāk ir tad, kad neko nevar aizmirst un nevar, sitiet vai nost, bet nevar aizsviest divus koka gabalus un varbūt tieši tādēļ tos tā neieredz.

-   Atceries, Robert? - vīrietis, nedaudz noliecis galvu turpināja. - Vai atceries, kā mēs ar fričiem sastapāmies pirmo reizi un mums pirmo reizi vajadzēja šaut, lai gan šaut nebija nekādas jēgas, mēs bijām tikai daži, bet viņi nāca virsū desmitiem. Vakarā mežā pēc mūsu pirmās kaujas un pēc tam, kad bijām noskrējuši kādus kilometrus desmit, tu, Robčik, biji stipri satraukts. Atceries? Varbūt tādēļ, ka mums pārāk jauniem vajadzēja sākt nogalināt, un tas bija baigi. Tas bija pat ļoti baigi. Bet varbūt tieši tobrīd tu domāji par Annu un par to, ka nevari viņu vairs redzēt, ar viņu runāt un ar viņu gulēt, ka viņa nekad tev nedzemdēs dēlu, kas būs vēl stiprāks, trakāks un drosmīgāks par tevi, un varbūt jau tad tu nojauti vai skaidri jau apjauti, ka nekad vairs dzīvē neredzēsi ne Annu, ne kādu citu sievieti. Mēs tad, Robčik, sapratām, ka te būs kas daudz nopietnāks un nežēlīgāks nekā mūsu parastie sestdienas kautiņi ar Āgenskalna čaļiem. Un pirmajās cīņās mums nācās zaudēt. Nu kāpēc tu nedzer?

Es ātri nesaviebdamies izdzēru glāzi tukšu un neko neuzkodu. Brīdi klusējām.

Atkal gar logiem pazibēja kārtējā vilciena sastāvs.

-   Un kad mani nogalināja? - es jautāju un jutu, kā pār muguru it kā sīki ložu šāvieni pārskrien karstas tirpas.

Vīrietis ilgi un cieši raudzījās manī, tad atkal nolieca galvu un pievēra acis.

-   Tas bija dažas nedēļas vēlāk, - viņš dobjā balsī teica. - Kājniekus mēs apturējām diezgan ātri. Friči drosmīgi ir tikai tad, kad viņiem tā pamatīgi nešauj virsū vai pa priekšu jož tanki. Un tad jau tā arī nāca. Vispār tas bija baigs skats. Atceries, Robčik, kā mēs abi toreiz kliedzām un lamājāmies visrupjākiem vārdiem? Tās nebija bailes, tas nebija arī izmisums, tas bija naids. "Nāvīga cemme", ka tu neko nevari izdarīt. Mums nebija prettanku granātu, mums vispār vairs nebija nekādu granātu, ne lielgabalu. Bet tanki rēkdami nāca aizvien tuvāk un tuvāk. Bēgt nebija nekādas nozīmes. Mūs nošautu kā zaķus. Bet mēs taču, Robert, nebijām zaķi, vai ne? Mēs bijām trakie Šampētera zēni, kas nekad nevienam negrieza muguru un kas ne no viena nebaidījās, vismazāk jau nu no fričiem, un no tankiem ne, un, velnam par godu, pēdējā brīdī nenobijāmies pat no nāves. Un tad tu, Robert no kabatas izvilki cigareti, un mēs, seklajā ierakumā izslējušies visā augumā, ātri un ar vārdos neizsakāmu baudu vilkām sevī pēdējās cigaretes pēdējos dūmus…

Alus un degvīna pudeles bija tukšas.

-   Kur tu strādā? - vīrietis painteresējās, pa kabatām meklējot naudu, lai nopirktu vēl kādu pudeli alus.

-   Esmu inženieris, - atbildēju.

Vīrietis saviebās un turpat nicīgi nospļāvās.

-        Tātad ierēdnītis, - viņš, ironiski smīnēdamas, novilka. - Augums kā jūrniekam, bet sēž kantorī, - un viņš vēlreiz nospļāvās.

-   Vairāk nedzersim, - es teicu.

Vīrietis brīdi domāja, tad klusēdams paņēma kruķus un piecēlās.

-       Nedzersim ar, - viņš piekrita. - Mājās gaida sieva, un es viņai apsolīju, ka nepiedzeršos. Šovakar brauksim uz Liepāju. Tur viņai brālis.

-        Ko, vai Anniņa? - iesmiedamies pajautāju un jau nākamajā mirklī šo jautājumu nožēloju. Vīrieša acīs vispirms pazibēja izbrīns, tad dusmas un pēc tam - sāpes.

-   Piedod! - es teicu.

Mēs izgājām uz perona.

-       Anna pirms sešiem gadiem nomira, - vīrietis apstājās un raudzījās tālumā, kur pazuda ceļš. Un, kaut šis ceļš bija no dzelzs, ari tas kaut kur izgaist, pazūd.

-        Visus šos gadus viņa dzīvoja viena… Es nekādi nespēju sakrāt naudu, lai uz viņas kapa uzliktu kaut piemiņas plāksni.

Vīrietis dažus mirkļus stāvēja kluss un nekustīgs, pēc tam pasniedza man roku un pasmaidīja.

-        Nu, uz redzi, puis! - viņš teica. - Varbūt kaut kad atkal satiksimies un tad iedzersim daudz pamatīgāk, bet līdz tam sameklē kādu citu darbu. Zini, brauc uz kuģiem! Tas ir labākais, ko jauns cilvēks var darīt.

Vīrietis cieši rokās satvēra melnos kruķus un, ne reizi neatskatījies, aizgāja.

Es dažus mirkļus jutos viens, pamests un piekauts.

Pagaidīju, kamēr pienāca kārtējais vilciens un beidzot braucu uz Jūrmalu.

Iveta mani vēl gaidīja. Nez kādēļ nemaz nejutos pārsteigts. Man likās, ka viņa mani bija gaidījusi ne tikai visu dienu, bet visu vakaru, nakti un nākamo dienu. Varbūt pat visu gadu.

-       Paldies, Ivet! - es sacīju un turpat visu acu priekšā viņu noskūpstīju. Protams, daudziem tas šķita nepieklājīgi. Mūsu svētulīgie tikumības sargi mani droši vien klusībā nosodīja un pie viena kārtējo reizi atkal varēja mūsu jaunatnei pārmest morālo izlaidību.

Es Ivetu noskūpstīju vēlreiz.

Tādēļ, ka viņa mani bija gaidījusi, un tagad zināju, ka viņa ar mani paliks vienmēr un visur, un tādēļ, ka biju vēl jauns un dzīvs, un man nevajag nekur bēgt un nevajag šaut. Nevajag ne atkāpties, ne iet uzbrukumā. Es varu paņemt pie rokas meiteni, kura man patīk, mēs varam iebrist jūrā, gulēt kāpās, skūpstīties un ne no kā nebaidīties.

-   Tu zini, kas šodien par dienu? - es prasīju.

-   Divdesmit otrais jūnijs, sestdiena, - Iveta tūlīt atbildēja.

-   Un viss?

-   Jā. Rīt Līgo svētki.

Tiem, kas ir miruši, kas ir nosisti, nomērdēti badā, nošauti, nosaldēti, sadedzināti un samalti zem tanku kāpurķēdēm, droši vien šķiet, ka dzīvajiem svētki ir katra diena, kuru var nodzīvot. Bet jūs maldāties, mūžīgie. Svētki mums būs tikai rīt. Dzirdat? Tikai rīt. Un tad mēs dzersim, dziedāsim jautras un draiskas dziesmas, mīlēsim savas sievas un meitenes. Bet cilvēki ar koka kājām un melniem kruķiem domās atkal aizstaigās pie jums. Jūs redzēs aklie ar savām izdedzinātajām acīm, kurlie atkal dzirdēs jūsu balsis, kliedzienus un jūsu pēdējos vaidus. Mums - divdesmit- piecgadīgajiem - divdesmit otrais jūnijs ir diena, kad jāgatavojas un jābrauc svinēt svētkus.

Bez jums.

Un es sāku domāt par to, vai daudzi no mums, kas rīt dzers, būs jautri un spēcīgi, kas savām meitenēm mēģinās izlikties droši un bezbailīgi, spētu kādreiz, ja vajadzēs, izslieties visā augumā, mierīgi smēķēt cigareti, skaidri zinot, ka tā ir pēdējā, un droši skatīties drausmīgi rēcošā tanka purnā…

Un es?

Garām nepārtrauktā straumē plūda cilvēki.

Un tu?

-   Robert! - pēkšņi kaut kur netālu atskanēja kāda balss.

Es strauji pagriezu galvu.

-   Kas ir, Ivar? - Iveta jautāja.

-   Mani kāds sauca, - es atbildēju.

1968

Tukšums

"Velns parāvis," - Alberts domās nolamājās un paskatījās uz sievieti. "Varbūt patiešām tā ir viņa. Kas gan neatgadās šai pasaulē! Viņa ir skaista. Vai tā ir tā pati? Neatceros. Žēl. Lai gan šodien diez vai tam ir kāda nozīme. Un tomēr. Kad tā balle notika? Kad es viņu esmu apskāvis un ar viņu dejojis? Vakar, pirms pieciem, pirms desmit gadiem? Varbūt tomēr nekad. Protams, nekad. Man tikai pirmajā mirklī šķita, ka tā ir viņa. Bet tā nav viņa. Cik tādu pa šiem gadiem nav bijis!"

-   Varbūt jūs palīdzēsiet? - Vanda vēlreiz paskatījās uz Albertu.

-   Labprāt, - viņš teica, noliekdamies pēc abiem čemodāniem.

Sāka līt.

Ļoti nepatīkams šis drēgnais rudens lietus, it sevišķi, ja lietussargs aizmirsies mājās.

Albertam kļuva vēsi, un viņš ar abiem čemodāniem sāka gandrīz vai skriet. Arī Vanda paātrināja gaitu. Viņai nesala. Viņai mugurā bija dārgs mētelis. Vanda nebaidījās arī par čemodāniem, kurus šis vīrs varētu nozagt. Nē. Vandai bija bail, ka tikai vēlreiz neaizbēg un nepazūd viņas pagātne un mīlestība.

Muļķības, jūs teiksiet. Nu, protams, muļķības! Pat cilvēks ar savu muļķīgo mīlestību. Lai taču skrien! Lai bēg! Un nemaz nemēģini noķert. Kāpēc? Pagātne aizbēgs tāpat. Un, ja nu dažreiz gadās, ka tā tomēr nebēg, - nospļaujies! Nekas jau nav zaudēts. Parasti tādos gadījumos mēs mēģinām aizbēgt paši. Mēs taču esam dzīvi cilvēki, bet pagātne - tikai atmiņas. Vajadzīgas, nevajadzīgas, skaidras, tumšas, priecīgas, sāpīgas, aicinošas un atbaidošas. Vienīgais joks visā šai padrūmajā filozofijā ir tas, ka aizbēgt patiesībā nekur nav iespējams.

Varbūt Vanda to saprata un pārstāja skriet. Arī Alberts elsodams apstājās, nolika čemodānus uz slapjās ielas un pagaidīja, līdz pienāk Vanda.

-   Jūs… - viņa gribēja kaut ko teikt.

-         Nē, - Alberts pakratīja galvu. - Es tikai negribēju pārāk saliedēties, bet čemodāni ir tik smagi. Vai vēl tālu?

-        Līdz ielas galam, - Vanda parādīja ar roku uz baltu divstāvu namu. - Vienu čemodānu varu panest arī es.

Lietus kļuva spēcīgāks, un, kad viņi tuvojās baltajai mājai, Alberts bija izmircis līdz ādai.

-        Ienāciet iekšā, - Vanda pasmaidīja, vēlreiz dziļi ieskatīdamās Alberta tumšajās acīs. - Uzcienāšu ar glāzi konjaka, un jums kļūs siltāk.

-        Paldies! No tā es labprāt neatteiktos, - Alberts nodrebinājās un vērīgi noskatīja sievieti no galvas līdz kājām. Blondi mati, zilas acis un slaids augums. Garas kājas un droši vien vēl stingras krūtis. Ovāla, ļoti izteiksmīga seja. Viņa tomēr ir skaista.

Noklaudzēja durvis, un iela kļuva tukša.

"Es nezinu, kāpēc cilvēki nāk viens pie otra. Nezinu, kāpēc viens otru aicina pie sevis. Nezinu, kāpēc nevar nenākt un nevar neaicināt. Ceram atrast siltumu, glāzīti konjaka? Varbūt ejam, lai dzirdētu vēl nekad nedzirdētus vārdus? Varbūt ejam vienkārši tāpat - kā cilvēks pie cilvēka? Ejam pēc draudzības, mīlestības, tuvības? Man gan arvien vairāk rodas aizdomas, ka visbiežāk mēs tomēr ejam, lai agrāk vai vēlāk tiktu padzīti."

-  Man ir Budafok, - sieviete teica un piegāja pie modernas sekcijas.

"Droši vien lietuviešu ražojums," Alberts nodomāja.

Un sekcijā ungāru konjaks, latviešu glāzes un somu šokolāde. Uz galdiņa ziedi un grāmata. Armans Lanū "Kad jūra atkāpjas."

Sieviete piepildīja glāzi un pasniedza Albertam.

-Un jūs?

-       Nē, nē, - Vanda smaidot pakratīja galvu. - Dažreiz tikai sauso vīnu.

-   Vai jūs atgriezāties no komandējuma? - Alberts painteresējās.

-   Nē, - sieviete atbildēja.

Alberts lēni izdzēra glāzi. Šis konjaks nebija no labākajiem, bet dzert varēja. It sevišķi, ja esi nosalis un to pasniedz skaista sieviete.

Bet Vanda patiesībā nemaz tik skaista vairs nebija. Vismaz ne tik skaista kā pirms desmit, divpadsmit gadiem. Nu saprotams. Galu galā desmit, divpadsmit gadi…

-   Ja es jūs neaizkavētu…

Vanda tikko manāmi nosarka.

-   Varbūt vēlaties vēl vienu glāzi? - viņa piedāvāja.

-   Labprāt. - Alberts palocīja galvu un strauji pagriezās pret sievieti.

Vanda paņēma pudeli, un Alberts redzēja, ka viņai viegli dreb roka. Viņš nenovērsa skatienu no sievietes labi koptajām rokām, sejas, matiem, krūtīm un kājām. Albertam atkal šķita, ka viņš šo sievieti kaut kur noteikti ir jau redzējis, sarunājies un varbūt pat pārgulējis, bet nekādi nespēja atcerēties - kur un kad? Taču tikpat iespējams - nekad un nekur. Pārāk daudzas viņu pēdējos desmit gados bija cienājušas ar konjaku un ļāvušas ne tikai skatīties uz krūtīm un kājām. Tagad viss saplūdis kopā. Bārmenis Dzīve sajaucis kokteili, kuru varēs dzert līdz mūža beigām un nekad ne- apreibt. Diemžēl.

Vanda, piepildījusi glāzi, lēni tuvojās Albertam. Viņš pavisam tuvu redzēja sievietes augumu un dzirdēja viņas soļus, tie nāca arvien tuvāk, tuvāk, un Albertam uz mirkli noreiba gala, un nez kādēļ ausīs pēkšņi sāka skanēt smeldzīga melodija. Alberts pievēra acis.

'Viņš dejoja. Zāle iegrima pustumsā. Svečturos dega sveces. Grīda un sienas tikko manāmi līgojās. Viņš bija nedaudz iedzēris. No visām diez kāpēc viņš izvēlējās tieši viņu - kalsnu meiteni spilgti zaļā kleitā. Viņi dejoja vēl pēc tam, kad mūzika jau bija apklususi. Viņam ļoti negribējās atlaist meiteni. Bija vairāk nekā patīkami viņu turēt apskautu.

Es kaut ko teicu.

Stop! Ko, ko es toreiz teicu? Un ko viņa man atbildēja.

Pēc tam zālē iedegās gaisma un viņa kaut kur pazuda.

Man kļuva skumji.

Dīvaini, ka cilvēks var pazust tieši gaismā. Man droši vien apžilba acis, un es viņu vairs neredzēju. Nekad.

Ā, atcerējos! Es viņai pateicu - pagaidiet! Es tūlīt atgriezīšos.

Droši vien. Ko gan citu es vēl varēju pateikt?"

-   Lūdzu.

Vanda stāvēja blakus un pasniedza glāzi.

-   Jums kļuva slikti?

-   Nē, nē! - Alberts satrūkās. - Paldies, nekas. Jūs esat ļoti laipna.

"Es atvēru acis un pirmajā mirklī nesapratu, kur atrodos.

-   Lūdzu.

Un viņa pasniedza man zāles.

Un tad es sapratu, ka atrodos slimnīcā. Nežēlīgi sāpēja galva."

-   Kā jūs sauc? - Alberts jautāja.

Sieviete apsēdās viņam iepretim, pārlika vienu kāju pār otru un skumji pasmaidīja.

-   Mani sauc Vanda, - viņa teica, turpinot skatīties Alberta sejā.

"Es šīs acis noteikti kaut kur jau esmu redzējis. Un esmu dzirdējis šo balsi. Vanda… Nē, iespējams, ka tā tomēr nav viņa."

"Nebaidieties! Tagad jūs dzīvosiet!"

"Paldies, dakterīt! Mazs, sarkans krustiņš uz cepurītes un baltā halāta priekšas. Iespējams, arī uz sirds un pašā sirdī.

Ļoti jauki taču ir - dzīvot. Lai arī sāp. Lai arī tev pēc autoavārijas lauzta roka un ievainota galva. Tas nekas, vai ne, dakterīt? Tu taču pirmīt teici - tagad jūs dzīvosiet.

Un es redzēju mazu, sarkanu krustiņu vienmēr, kad atvēršu acis. Un tavu skaisto seju. Un slaido augumu. Garās kājas. Un dzirdēšu dzidru, patīkamu balsi - tagad jūs dzīvosiet."

-   Mani sauc - Alberts.

"Žēl… Tas nav īstais vārds. Un tomēr. Ļoti žēl, ka toreiz nevarēju pateikt viņai - tu tomēr dzīvosi…

Viņa jau bija mirusi. Stipri sakropļota. Es ar viņu iepazinos kādā restorānā un pēc tam vedu pie sevis mājās. Es tā daudzas biju vedis.

Pretim braucošā mašīna neizslēdza tālo gaismu, un man apžilba acis…

Arī tā sieviete man pazuda gaismā…

Es nezināju pat viņas vārdu…

Kad kapā iemetu divdesmit trīs sarkanas rozes, kāda sirma sieviete pienāca man klāt un iespļāva sejā…"

-        Paklausieties, Vanda, - Alberts teica. - Vai jums neliekas… Vai mēs jau kaut kur..?

Vanda smaidīja. Šī sieviete ar saviem trīsdesmit pieciem gadiem izskatījās daudz jaunāka. Šis īpatnējais, mazliet ironiskais smaids.

Pēkšņi Albertam kļuva karsti. Nē, ne no konjaka. Lai tas tā pa īstam spētu sasildīt, viņam būtu jāizdzer visa pudele. Albertam atkal šķita, ka viņš ar šo sievieti tomēr kādreiz ir pārgulējis; teicis viņai vārdus, kuriem pats neticēja, kuri bija vistīrākie meli, bet viņa tiem noticējusi; droši vien viņai kaut ko apsolījis, varbūt pat zvērējis, piespiedis ticēt un tagad - tūlīt, tūlīt vēlreiz kāda sieviete viņam iespļaus sejā vai ari iesitis, un viņš nedrīkstēs sist pretī, nedrīkstēs aizstāvēties, nevarēs vairs melot, jo šie meli neko nedos un nevienam nebūs vajadzīgi. Cik tomēr drausmīgi, kad cilvēks nevar atcerēties, ko kādreiz darījis, runājis un domājis! Un varbūt vēl drausmīgāk, kad otrs atceras visu.

-   Varbūt jūs ielietu vēl vienu glāzi? - viņš palūdza.

-   Jūs varat dzert visu, - Vanda atbildēja.

-   Pateicos! - Alberts sacīja. - Kad iedzeru, es parasti nomierinos.

-   Jūs esat uztraucies?

-        Mazliet, - Alberts neveikli pasmaidīja, - un tāpēc labprāt iedzertu vēl vienu glāzi.

-       Jūs varat dzert visu, - Vanda atbildēja. - Ja varu palūgt - lūdzu, nesmēķējiet!

-   Labi, - Alberts tūlīt piekrita.

"Interesanti, kas viņa ir - šī Vanda? Vientuļa sieviete, kas noilgojusies pēc vīrieša? Tas katrā ziņā būtu vislabākais variants. Taču viņa ir pārāk skaista, lai būtu vientuļa. Tātad tas atkrīt. No otras puses… Šis skaistums liek šaubītas par viņas tikumību. Hm…"

-        Jūs esat viesmīlīga, - Alberts teica un ērtāk iekārtojās mīkstajā atzveltnes krēslā. - Vai jums vienmēr mājās ir konjaks?

-        Nē, ne vienmēr, - Vanda atbildēja. - Un neesmu arī īpaši viesmīlīga. Man nepatīk uzņemt viesus. Bet jūs man izdarījāt pakalpojumu - es jums. Pareizāk sakot, es jums samaksāju.

-   Vai tas ir pietiekoši? - Alberts prasīja.

-   Un kā jūs pats domājat?

-        Es domāju, ka varat maksāt vairāk, - Alberts sacīja. - Protams, es to neesmu nopelnījis… bet jūs to varat.

-        Un ko jūs vēl vēlētos? - Vanda vaicāja un acīmredzami ieinteresēta nedaudz paliecās uz priekšu.

-       Ja jūs esat viena - lūdzu atļauju palikt ilgāk, nekā to prasītu pieklājība.

-        Nē, - Vanda teica un strauji piecēlās. - Jūs tik tiešām to neesat pelnījis.

-        Kāpēc? - Alberts nedaudz pārsteigts prasīja. - Tas nebūt nav dārgi. Jūs nebūsiet pārmaksājusi. Daudzas to atļauj un dara tā… Vienkārši tāpat.

-   Tas ir pavisam kas cits.

-   Piedodiet, - Alberts teica. - Es jūs negribēju apvainot.

Vanda klusēdama piegāja pie radiolas, ieslēdza un uzlika kādu

skaņuplati. Pēc brīža atskanēja pazīstama melodija.

"Sen, sen… Degošas sveces un nedaudz līgojoša grīda. Mūzika. Lēnais angļu valsis… Slaida, mazliet nobijusies meitene. Un viņa - tavās skavās un cerībās.

Vai kādreiz tā bijis? Varbūt kādreiz tas ir tikai stāstīts, dzirdēts? Varbūt redzēts? Nu, protams. Ir taču filma 'Vaterlo tilts". Un tajā dejo Sveču valsi. Es to neesmu dejojis. Vismaz neatceros. Varbūt… Bet ko es vispār atceros? Neko, tikai kaut kādus sadris- kātus dzīves fragmentus. Viss saplūdis biezā, tumšā miglā. Kļūst baigi, kad visu laiku jāmaldās pašam pa savu pagātni."

-   Jums patīk šī dziesma?

-        Kā lai to saka, - Vanda paraustīja plecus. - Dažreiz patīk, dažreiz neieredzu, un tad gribas ņemt un saplēst šo plati. Bet vienkārši kaut kas attur.

-   Un kā ir pašreiz? - Alberts jautā.

-        Plati var saplēst vienmēr, - Vanda atbildēja. - Vienmēr, kad uznāk dusmas vai kļūst skumji. Tas ir ļoti vienkārši - jānomet tikai zemē, un tā saplīsīs. Taču nekas tik un tā nemainīsies. Viss, kas ir bijis, tā arī paliks. Vel vienkāršāk - nemaz neieslēgt radiolu un neklausīties. Bet arī tad taču nekas nemainīsies.

-   Klausoties šo melodiju, jūs gribat, lai kaut kas mainītos?

Vanda brīdi klusēja.

-   Nē, tagad vairs ne. Bet kādreiz… Tas, patiesību sakot, bija pasen. Es gribēju. O, kā es gribēju, lai izmainītos es pati, cilvēki un varbūt visa pasaule! Pagājuši divpadsmit gadi. Tas tomēr ir daudz. Tagad esam kļuvuši vecāki, varbūt arī gudrāki. Pa šiem gadiem esam uzkrājuši kaut kādu pieredzi. Tā dažreiz palīdz, dažreiz traucē… Tagad mēs uz cilvēkiem, pasauli un varbūt arī paši uz sevi skatāmies citādām acīm. Toreiz viss bija savādāk. Daudz, daudz savādāk…

"Bet ir kaut kas tāds, kas tomēr nemainās. Es nezinu, vai tas ir labi vai slikti. Bet nemainās. Nemainās, piemēram, mīlestība.

Gadiem aizejot, tā varbūt izmaina ārējo formu, bet būtība paliek. Mainās priekšstati par laimi un par dzīves jēgu. Un varbūt arī par cilvēkiem - vispār. Un agrāk vai vēlāk, es par to nešaubos, pienāks brīdis, kad katram par to, ko dzīvē darījis un neizdarījis, par katru savu vārdu, par visu būs jāatbild. Kaut arī pašam savā priekšā, bet vajadzēs. Tas katrā ziņā būs baigākais mirklis cilvēka mūžā, un es labprāt gribētu, lai šāds mirklis nekad nepienāktu."

-  Varbūt nemainās vienīgi mūsu atmiņas, - Vanda turpināja. - Šī dziesma tās atsauc.

-   Vai tās ir patīkamas?- Alberts jautāja.

-   Mans tēvs pazuda karā, - sieviete izslēdza radiolu un atkal apsēdās iepretim Albertam. - Māte gan saņēma paziņojumu, ka tēvs kritis varoņa nāvē - tepat Kurzemē, bet vēlāk neviens viņai nevarēja pateikt, kādu varoņdarbu viņš paveicis. Un neviens tā īsti nevarēja arī pateikt, kur viņš apglabāts.

Albertam vēl ļoti gribējās iedzert.

-   Māte nomira, kad man bija divdesmit divi gadi. Es pēkšņi paliku viena. Māte man bija vienīgais un labākais draugs. Patiešām - vienīgais. Un tad nāca baigās naktis. Man dažreiz šķita, ka arī dienas ir naktis. Un es kā naktstauriņš pie gaismas savā naivumā tiecos pie cilvēkiem. Mani līdz tam vēl neviens nebija ne skūpstījis, ne glāstījis. Un es gribēju, lai šis cilvēks - mans nākamais labākais draugs - būtu vīrietis. īsts vīrietis. Diemžēl tādu atrast ir ļoti grūti, un tāpēc ari sievietes vienmēr ir tik laimīgas, ja tomēr kādu izdodas sastapt. Es jums ieliešu.

Vanda paņēma pudeli un piepildīja glāzi.

-   Uzēdiet šokolādi, - viņa teica. - Nekā cita man nav ko jums piedāvāt.

-   Nekas, paldies.

-   Tas notika manas darbavietas sarīkojumā, - Vanda turpināja, nenovēršot skatienu no Alberta sejas. - Iepriekšējā dienā no šuvējas biju atnesusi jaunu kleitu un tajā vakarā to pirmo reizi uzģērbu. Paziņas un darba kolēģi teica, ka es esot bijusi skaista. Var jau būt. Bet vispār zaļā ir vienīgā krāsa, kas man labi piestāv.

Es viņu ievēroju jau pašā sarīkojuma sākumā. Nezinu, kas mani pie viņa saistīja. Varbūt seja un acis. Droši vien. Tās bija lielas un tumšas, un, kā man šķita, ļoti labsirdīgas. Es biju pārliecināta - šis cilvēks nekad nemelo. Viņš vairākas reizes uz mani paskatījās un silti uzsmaidīja. Nieks, vai ne? Sīkums, ko bieži pat neievērojam. Bet šis nieks, šis mazais sīkumiņš tobrīd kļuva par manas dzīves lielāko notikumu. Pēc oficiālās daļas pasniedza vakariņas, tad visi dejoja. Viņš uzlūdza mani. Es viņu nepazinu. Viņš pie mums nestrādāja, acīmredzot bija paziņa kādam no mūsu darbiniekiem. Viņš mani cieši apskāva, skanēja mūzika, un mēs dejojām Sveču valsi. Tas varētu likties sapnis, ja nebūtu īstenība. Kāds nodzēsa gaismu un aizdedza dažas sveces…

Albertam traki sagribējās uzsmēķēt, un viņš sameklēja cigaretes.

Vanda joprojām turpināja skatīties Alberta sejā un acīs.

Alberts skatienu neizturēja un nolieca galvu.

-    Viņš man pateica dažus komplimentus, tie man, protams, patika, un vēl viņš man teica, ka nekad mani no sevis neatlaidīšot, ka gribot kļūt man draugs un šovakar mani pavadīšot uz mājām. Mūzika apklusa, bet mēs vēl turpinājām dejot. Tas arī gandrīz viss. Tagad tas šķiet parastākais un nevainīgākais gadījums. Bet toreiz… Nekā jau nebija. Cilvēks pateica tikai dažus nenozīmīgus vārdus, varbūt pat nenojauzdams, cik tie nozīmīgi otram. Varbūt patiešām cilvēks nevar iztikt bez meliem, bet vis- nekrietnāk ir tad, kad melo sīkumos, jo tieši tiem visvairāk tic. Protams, var jau pārmest un teikt, ka nevajadzēja būt tik naivai un ticēt. Bet… tad tas ir drausmīgi. Kaut kam taču ir jātic, un, ja tu nespēj vai negribi ticēt, ka otrs cilvēks grib un spēj kļūt tev draugs, kam tad lai tic?

Alberts ātri glāzē ielēja vēl atlikušo konjaku un strauji izdzēra.

-        Viņš aizgāja un pazuda. Es nezinu, kāpēc un kur. Varbūt bija kādas darīšanas vai arī iegribējās aiziet kaut kur citur? Iespējams. Es viņu gaidīju visu atlikušo vakaru. Es vēl palīdzēju nokopt galdus, tad apģērbos un izgāju uz ielas. Es viņu gaidīju vēl ļoti ilgi. Es viņu gaidīju atgriežamies. Viņš neatgriezās. Pēc tam pārnācu mājās, novilku kleitu un iekāru skapī. Tur tā karājas vēl šodien… Es vēl turpināju gaidīt apmēram desmit gadus. Domāju, ka kaut kur atkal viņu nejauši satikšu - kādā sarīkojumā, teātrī vai uz ielas. Nesatiku.

Alberts kādu brīdi palika nekustīgi sēžot, raudzīdamies savu kurpju purngalos.

-   Atļausiet tomēr uzsmēķēt? - viņš dobji vaicāja.

-        Nē, - Vanda pakratīja galvu. - Drīz mājās atgriezīsies vīrs un bērni. Labāk būtu, ja jūs tagad ietu. Es ceru, ka esat sasildījies.

Alberts smagi piecēlās.

"Tas ir drausmīgi," viņš nodomāja. "Cik tālu cilvēki var atrasties viens no otra. Protams, laiks. Sie garie, nežēlīgie gadi. Bet ko nu gadi! Tomēr mēs paši…"

Alberts izgāja uz ielas un mirkli palika stāvot. Viņš pirmo reizi sevī sajuta asu, sāpīgu tukšumu.

Lietus lija daudz stiprāk, un tas viņu darīja vēl skumjāku.

1968

Jāuzraksta stāsts

"Jā, bet par ko? Man šķiet, neko jaunu vairs nespēšu izdomāt. Bail, ka nesāku atkārtoties. Bet nerakstīt nevaru. Esmu jau pieradis strādāt katru dienu. Katru dienu uzrakstīt vismaz dažas lappuses. Katru mēnesi - trīs stāstus. Katru gadu - grāmatu. Gribu kļūt ražīgākais latviešu rakstnieks, tikai pašlaik galva absolūti tukša, it kā vakar būtu krietni dzēris. Kaut nu ienāktu prātā kāds vienkāršs sižets, kaut varētu atcerēties kādu vienkāršu notikumu! īsajam stāstam ar to pilnīgi pietiktu. Bez tam - man ļoti vajadzīga nauda."

Pulkstenis seši.

Pa atvērto logu istabā ienācis vēss, saulains vasaras rīts. Ātri izlecu no gultas un sāku skraidīt pa istabu. Pēc tam paņemu hanteles un vingroju. Kleo guļ istabas kaktā un smilkst. Laikam smejas.

- Kleo, izbeidz! - es uzkliedzu. - Citādi paliksi bez brokastīm.

Suns apklust.

"Mīlestība, naids, atteikšanās, soda neizbēgamība, atriebība, meli un patiesība, liekulības nosodījums un drošsirdības cildinājums, nāve, sekss, sadzīves sīkumi, uzupurēšanās, cilvēku nesaprašanās, atsvešinātība, karš, vardarbība, karjerisms, egoisms, gļēvulība un katrā ziņā tik ļoti vēlamais varonības un skaistā ap- dziedājums. Sēdi un raksti! Tēmu tik bezgala daudz! Atliek vienīgi izdomāt sižetu."

Iegāju vannas istabā. Pēc vēsas dušas un noberzēšanās ar rupju linu dvieli jūtos spirgts un možs. Pēc tam - virtuve. Cepu kartupeļus.

Sviests ir samērā dārgs, pēdējo honorāru saņēmu pirms vairākiem mēnešiem, un tādēļ cepšanai izmantoju saulespuķu eļļu. Uzvāru tēju un sagriežu maizi. Tā. Brokastis gatavas. Tās gan nevarētu saukt par karaliskām, toties ir sātīgas.

Kleo sēž blakus un gaida. Viņa diennaktī apēd vairāk nekā es, un tagad, kad mans finansiālais stāvoklis tuvojas katastrofai, jau sāku domāt, vai nevajadzētu suni pārdot. Tas ir četrus gadus vecs tīrasiņu vācu aitu sugas suns, īstajā vārdā Kleopatra. Skan brīnišķīgi, vai ne? Es par viņu varētu dabūt vismaz piecdesmit rubļu.

Kleo ierejas.

Laikam, vecā, jūti. Man patiešām dažreiz rodas aizdomas, ka suns zina, ko es domāju.

-   Būs jau labi, Kleo, - es saku. - Šodien uzrakstīšu stāstu, to publicēs kāds laikraksts vai žurnāls, un viss būs kārtībā. Tu netici, Kleo? Tu tiešām domā, ka es to nespēšu?

Bet kas gan tur ko brīnīties? Tas patiešām dažreiz ir velnišķīgi grūti. Man šķiet, ka pat suns to saprot. Tikai sešas, astoņas lapiņas. Kamēr sēdi virtuvē, tas šķiet niecīgi maz, bet līdzko aizej līdz rakstāmgaldam, katra lapiņa pēkšņi pārvēršas par baltu tuksnesi, un tu jūti slāpes, tev mazliet bail, jo priekšā stāv nezināmais, kuru gribi atklāt, un tu dodies arvien tālāk, tālāk un tad jūti, ka atpakaļceļa vairs nav, tu vari saukt, vari kliegt, neviens palīgā nenāks, šis tuksnesis tev jāpāriet vienam, un tikai tad varēsi atpūsties, just atvieglojumu un saņemt atspirdzinošu ūdens malku. Tikai tad! Un tomēr paies kāds laiks, tu atkal jutīsi spēku, piecelsies un iesi vēlreiz. Un viss sāksies no jauna, lai gan katru reizi kaut kas būs savādāk. Dažreiz vieglāk, citreiz smagāk, bet grūti - vienmēr. Es tikai vēl nezinu, kas tas ir par spēku, kas mani triec šai tuksnesī.

Arī Kleo ir paēdusi, un tagad viņa pateicas. Trīs rējieni un smaids. Ļoti aizkustinoši.

Šo suni, vēl pavisam maziņu, man uz kāzām uzdāvināja nez no kurienes uzradusies krustmāte.

-   Es ļoti mīlu dzīvniekus, - viņa teica. Pēc tam klusi piebilda. - Un bērnus. Novēlu jums tos kuplā skaitā. Man pašai gan tā dzīvē sagadījies… slikti. Es sapņoju par kaut ko citu. Cik daudz cerību ir aizgājis līdzi gadiem! Bet cilvēkam vienmēr kaut kas jāmīl. Sieva vai vīrs, bērns, kāda lieta, atmiņas un pat dzīvnieks. Bez mīlestības nevar. Lai jums vispirms ir dēls, tad meita, pēc tam dvīnīši un vēlāk jau vienalga, kas. Un šis suns.

Paldies, krustmāt! Tas bija ļoti jauki, un mūsu kāzas arī. Un mūsu mīlestība. Tikai vēlāk viss pārvērtās, izmainījās un nekas labs neiznāca. Pavasarī mēs izšķīrāmies. Ar smaidu, kopīgām atvadu vakariņām un atvadu skūpstu. Kaut kā pavisam viegli un vienkārši. Bez naida un mantas dalīšanas, jo mums tās gandrīz nebija. Un mums nebija arī ne dēla, ne meitas, ne dvīņu, ne vēl kaut kā. Mums bija tikai skaists sugas suns Kleo, īstajā vārdā Kleopatra, dzīvoklis, kas palika man, un katram jau izveidojusies cita - atsevišķa - dzīve. Mēs tikai vēl nezinājām, vai tā ir labāka par iepriekšējo.

Kleo pienāk man klāt un uzliek galvu uz ceļgaliem. Skatās acīs. Un es skatos. Lielas un gudras ir šīs suņa acis. Tādām vajadzēja būt Evitas acīm, vismaz es to vēlējos. Viņai bija - skaistas. Ļoti skaistas. Tu saki, Kleo, - tas nav maz? Nu, protams. Tas ir ļoti daudz, tikai ne vienmēr ar to pietiek.

Ieeju istabā un apsēžos pie galda. Varu sākt strādāt. Baltas papīra lapas, pildspalva, zīmuļi, gumija, cigarešu paciņa un nevienas domas, nevienas idejas. Rakstnieks iesācējs… Jaunais literatūras censonis. Tā sakot, cerība… Nav jau slikti. Tas viss ir ļoti patīkami. Varētu sākt pat sapņot. Bet literatūra, lasītāju cieņa un slava ir kā skaista, kārdinoša sieviete, kuru tik daudzi cenšas iegūt, nezinādami, ka tā atdodas tikai retajam.

Pietiek! Laiks sākt! īss uzmetums. Viņš un Viņa. Personu vārdi nav vajadzīgi. Vīrietis un sieviete. Nejauši satiekas uz ielas. Kafejnīca. Varētu būt arī izbraukums ārpus pilsētas. Saruna - pārdomas par cilvēkiem, dzīvi, mīlestību. Iekšējie monologi, atmiņas. Abi sāk sajust nepieciešamību viens pēc otra. Atgriešanās pilsētā. Viņš mēģina norunāt satikšanos otrreiz. Jau rīt. Viņa šaubās. Bailes būt vēlreiz atstātai, pazemotai un pieviltai. Kur lai atrod mērauklu vai svarus, ar kuriem varētu droši izmērīt vai nosvērt cilvēku vārdu ticamību? Risks. Var iegūt, var zaudēt. Zaudēt var vairāk. Reiz jau zaudējusi. Reiz jau pievilta, atstāta. Bailes no atkārtojuma. Kādēļ ticēt vienam, ja nevar ticēt daudziem? Kāpēc ticēt, ja esam pieraduši neticēt? (Skumji.) Atvadīšanās. Viss. Beigas. Paliek nezināms, vai viņi kaut kad vēl satiksies. Vai Viņa spēs pārvarēt bailes, savu pagātni un savu neuzticēšanos vīriešiem (vispār cilvēkiem)? Jautājums bez atbildes.

Tā! Galvenais paveikts. Sižets un stāsta pamatdoma jau uz papīra. Protams, visai aptuveni, nosacīti. Tagad atliek vienīgi likt lietā visas iegūtās iemaņas, tehniku un pacietību.

-   Kleo! - es iesaucos. - Kleo! Nāc šurp!

Klusi atveras durvis, un istabā ienāk suns.

-   Nu, vecenīt, - es saku un parādu aprakstīto lapu. - Tagad tu ticēsi? Pats grūtākais vienmēr ir sākums Te tas ir. Redzi? Protams, tas nav vēl stāsts. Ir tikai jautājums. Stāsta pamats. Ko? Tu saki - par maz? Ej prom, Kleo! Tu esi dumjš suns. Māksla jau tieši tad sākas un pastāv, kad tiek jautāts, nevis atbildēts.

Suns apgulstas un novērš skatienu. Kaunas vai arī apvainojusies. Tu nemaz neesi tik dumja. Laikam saprati. Visai drīz. Tevi var apbrīnot, jo dažiem cilvēkiem tas ir daudz ilgstošāks process.

Lai gan vēl rīts, istabā kļūst aizvien karstāks. Jūnijs. Siena un mīlas laiks. Hm. Neskan slikti. Skaists teikums. Uzrakstītu, un kādai vidusskolniecei tas noteikti patiktu. Varbūt pat atsūtītu man vēstuli, nezinot, ka tieši skaistumā slēpjas lieli meli. Jūnijā var arī nemīlēt. Var mīlēt decembrī. Var mīlēt vienmēr, var nemīlēt nemaz un nekad. Mīlēt patiesībā ir ļoti viegli, tikai grūti no mīlestības atteikties.

Pietiks. Rakstīšu vakarā. Karsts, un visu vēl vajag kārtīgi pārdomāt. Aiziešu līdz ezeram, sauļošos, peldēšos un visu sīki izdomāšu, lai vakarā vai naktī stāstu varētu uzrakstīt, kā daži mēdz teikt - … ar vienu spalvas vilcienu. O, ja tā patiešām varētu - ar vienu spalvas vilcienu. O, ja tā patiešām varētu! Jāpadomā vēl arī par formu un intonāciju.

Sameklēju segu, uzvelku peldbikses un nostājos pie durvīm.

-   Kleo, tu paliec mājās, - es saku. - Tev jāsargā viss, kas mums pieder. Bez tam šodien krastmalā droši vien būs daudz smuku meiteņu, un viņām no tevis kļūs bail. Tu tikai traucēsi, vecā.

Kleo, nokārusi galvu, klusē.

Pārlaižu skatienu pāri istabai. Neliels dīvāns, galds, komisijas veikalā pirkts tranzistors "Banga", kas diemžēl uztver tikai Rīgu. Pārdevēja man laipni paskaidroja, ka par piecpadsmit rubļiem tas ir pilnīgi pietiekami. "Ko tad, jaunais cilvēk, jūs par tādu nieka naudu gribējāt klausīties visu pasauli?" Jā, vēl no kāda poļu žurnāla izgriezts mazs Hemingveja portrets. Kad rakstu, man vienmēr šķiet, ka viņš ironiski smīn.

Aizslēdzu durvis, izņemu no pastkastītes rīta avīzes, šķērsoju ielu un jau pēc piecām minūtēm esmu Juglas ezera malā. Cilvēku ka biezs. Biju piemirsis. Ir taču svētdiena.

-   Hello! - kāda pazīstama balss mani sveicina.

Tā ir Evita.

-   Nu, kā jūtas Kleo? - viņa painteresējās.- Ko tā pašlaik dara?

-   Sēž mājās un sargā manas pasakainās bagātības.

Evita pasmīn.

-   Bet kā jūties pats?

-   Paldies. Lieliski.

-   Raksti? -Jā.

-   Lugu vai stāstu?

-   Romānu dzejā, - es atbildu. - Pēc Puškina būšu otrais.

-   O, tad tevi gaida slava!

-   Jā, un Nobela prēmija.

Evita guļ uz sarkanas pūkainas segas, un viņai mugurā ir spilgti sarkans mazākā izmēra peldkostīms, un lūpas ir sarkanas, un iesārti mati, tikai acis nez kādēļ izkrāsotas zaļas. Bet vispār viņa ir vairāk nekā glīta.

-   Nu, bet kā citādi?

-   Tā nekas, - es atbildu. - Tā nekas, Evit. Bet tu?

-        Jauki, - viņa saka un apveļas uz muguras. - Es laikam precēšos. Viņš pašlaik peldas.

Nē. Viņš ir jau izpeldējies un pienācis pie mums.

-        O! - Evita iesaucas. - Iepazīstieties! Raimonds, bet tas mans bijušais vīrs.

Es paloku galvu. Roku nesniegšu. Negribu pieskarties rokām, kas glāsta manu bijušo sievu.

-   Nu, uz redzi! - es saku.

-   Uz redzēšanos, - Raimonds ļoti nopietni un, kā man šķiet, nedaudz nobijies saka.

Evita smejas.

Bet vispār šis Raimonds ir tīri izskatīgs zēns un droši vien arī labsirdīgs. Vēl students, varbūt jau inženieris? Galu galā, kas man par daļu! Esiet laimīgi, jaunie! Lai gan man jums būtu jānovēl vislielākā nelaime.

Tā mēs dažreiz vēl nejauši satiekamies. "Hello! Kā ar veselību? Strādā vai slinko? Sveiki!" It kā nekas nebūtu bijis. It kā nebūtu kopā nodzīvojuši četrus gadus. Vai tiešām pastāv tikai šodiena? Vakardiena jāaizmirst un par rītdienu nav jādomā? Dzīve cilvēkiem atvēlējusi tik smieklīgi maz laika, ka nedrīkstētu aizmirst ne tikai gadus, bet būtu jāpatur atmiņā pat katra nodzīvotā diena. Jāpatur atmiņā viss labais un ļaunais. Skaistais un sliktais. Atmiņas - mūsu pieredze. Cilvēki bieži dzīvo un pārtiek vairāk no bijušā nekā no sapņiem par rītdienu.

Aizeju tuvāk krastam un apguļos. Debesis - zilas. Ezers - silts. Meitene ar zilām acīm un zilā peldkostīmā. Guļ netālu no manis. Kaut kādas zilas puķes.

Pieceļos un iebrienu ezerā. Ūdens auksts. Bet tikai pirmajā mirklī. Peldu. Ūdensrozes. Aizpeldu tālu. Cilvēki krastā kļūst mazi, un nevar vairs izšķirt, kurš jauns, kurš vecs, nevar atšķirt skaisto no neglītā. Esmu aizpeldējis pārāk tālu. Krastmalā viss saplūst vienkopus, katrs atsevišķais pazūd, tikai dzirdamas balsis un smiekli, un paliek vienīgi vispārpieņemtais jēdziens - Cilvēki. Un no visa šī milzīgā vairuma mēs parasti izvēlamies vienu divus. Spēle, kas vienmēr saistās ar risku. Viņš un Viņa. Mākslas mūžīgā pamattēma. Vīrietis un Sieviete. Laikam tādēļ, ka dzīvē tas ir tik nozīmīgi, svarīgi un nepieciešami. Protams, var dzīvot arī viens. Var mīlēt dzīvniekus un lietas. Var mīlēt pats sevi, tikai paies kāds laiks, un tu vairs neredzēsi, ka debesis ir zilas un ezers no tālienes izskatās zils, un pļavā zied zilas puķes, kurām nezini nosaukumu, un nemanīsi, ka netālu no tevis guļ meitene ar ļoti zilām acīm, un neievērosi, ka viņai priekšā sakrauta grāmatu kaudzīte, un nespēsi iedomāties, ka viņa gatavojas eksāmeniem, un tev negribēsies pieiet viņai klāt un sākt runāt, nebaidoties, ka vari saņemt atteikumu. Risks? Muļķības. Ja arī mīlestība ir spēle vai loterija, tad tajā neviens tomēr nevar zaudēt. Protams, ja tikai tā ir mīlestība. Mūs var pamest, atstumt, pievilt. Mēs varam zaudēt cilvēku, bet mīlestība paliks. Tā varbūt tikai izmainīs formu un veidu, pārvērtīsies atmiņās, kuras vēl pēc daudziem gadiem spēs satraukt vai nomierināt, pēc kaut kā liks ilgoties un prasīs sākuma atkārtojumu. Mīlestības dzimšana - pats skaistākais mirklis cilvēka mūžā, un nekādi vēlākie zaudējumi nespēj nomākt šo ieguvumu. Cilvēks vispār nekad dzīvē nevar zaudēt visu. To gan bieži apgalvo, bet tas nav tiesa.

Peldu atpakaļ. Noplūcu dažas ūdensrozes un izkāpju krastā.

-        Ņemiet, - es saku un pasniedzu ziedus meitenei zilajā peldkostīmā.

-   Paldies, - viņa neslēpj prieku. - Bet kāpēc tieši man?

-        Nezinu, - paraustu plecus. - Man neviena cita nav, kam tos varētu pasniegt.

-   Tad jūs tās varējāt nenoplūkt.

-   Es gribēju pārliecināties, vai vēl spēju kādam sagādāt prieku.

-   Paldies, - meitene atkārto. - Tas jums izdevās.

Apgulstos viņai blakus un vēlreiz ieskatos neparasti zilajās acīs.

Šo krāsu meitene laikam nozagusi debesīm, paņēmusi no ezera un noplūkusi no ziediem.

-   Vai es jūs netraucēšu?

-   Traucēsit, - viņa atbild. - Man rit pēdējais eksāmens.

-   Man negribas iet citur.

Meitene neatbild. Žēl. Viņa izskatās ļoti simpātiska. 'Vispārējā ķirurģija", "Cilvēka anatomija" es izlasu grāmatu nosaukumus. Varbūt man tikai tā šķiet. Varbūt viņa ir pat neglīta, vienīgi jaunība, kas viņai pieder, ir skaista. Un varbūt viņai acis nemaz nav zilas. Lai par to pārliecinātos, lai varētu uzzināt un novērtēt, šī meitene man jāsatiek vēlreiz. Tad vēlreiz. Un tad arvien biežāk, biežāk. Un tad mums jāpaliek kopā. Man jāatrod tas, ko esmu zaudējis. O, nē! Tas laikam nav iespējams. Man jāatrod tas, ko neesmu vēl atradis.

-   Jūs studējat medicīnu?

-   Jā. Beidzu ceturto kursu.

-   Un griezīsiet cilvēkiem vēderus?

Meitene iesmejas.

-   Tā ir. Var gadīties, ka arī jums. Jums droši vien būtu bail.

-   Iespējams. Jums vajadzētu kļūt mūziķei.

-   Kādēļ?

-   Jūs esat skaista.

-       Vai tiešām vīrieši neko citu nespēj izdomāt? Taču tā bieži vien ir vienīgā patiesība, ko vīrieši pasaka. Protams, tas ir patīkami.

-   Jūs viņiem neticat? -Nē.

Meitene klusē. Kaut ko domā, atceras. Viņa noticēs arī man. Žēl. Es labprāt ar tevi šeit gulētu arī nākamajā vasarā. Un aiznākamajā. Un vēl pēc pieciem, piecpadsmit gadiem.

-   Jūs vairs nemācāties? - meitene prasa.

Tātad neizskatos pietiekami inteliģents. Izskatos pēc krāvēja, kurinātāja vai jūrnieka. Tas laikam ir ļoti svarīgi. Kādu amatu ieņem? Kādu darbu strādā? Par ko tev iespējams kļūt? Kādas tavas nākotnes izredzes? Kāda alga? Vai tev ir dzīvoklis vai māja? Bet tas, ko mēs domājam un jūtam? Ko pārdzīvojam un pret ko esam vienaldzīgi? Ko cenšamies iegūt un no kā atsakāmies? Tas interesē mazāk vai neinteresē nemaz. Es negribētu, es ļoti negribētu, ka tu būtu viena no tām.

-        Mācos, - es atbildu. - Man jāmācās visu laiku. Katru dienu no rīta līdz vakaram. Un dažreiz pat naktīs.

-   Studējat?

-   Strādāju.

-   Rūpnīcā?

-   Mājās.

Meitene savāc grāmatas un sameklē kleitu.

-   Jūs jau aizejat?

-Jā.

-   Palieciet, - es saku.

-   Man rīt pēdējais eksāmens, - meitene atbild un uzvelk kleitu.

Arī es pieceļos.

-   Es labprāt gribētu zināt, kā jums būs veicies.

-   Vai tas jūs tiešām var interesēt?

-   Jā. Es jūs rit šeit gaidīšu. Atnāciet!

-   Bet, ja līs lietus?

-        Arī tad. Ja nevarat rit, atnāciet otrdien. Es jūs šeit gaidīšu visu nedēļu, karu dienu.

Meitene paņem grāmatas, segu un iet prom.

-   Jūs aizmirsāt ūdensrozes.

-   Paldies. Es tās tiešām negribēju aizmirst.

-   Es jūs gaidīšu.

Meitene vieglā, graciozā gaitā aiziet. Viņai ir garas un slaidas kājas.

Pēc stundas pieceļos un eju mājās.

Es nevaru vairs sauļoties un negribu peldēties. Man jāraksta stāsts. Man šodien noteikti jāuzraksta stāsts. Man jāuzraksta īss, bet labs stāsts.

Kleo mani sagaida priecīgiem rējieniem. Uzvelku sunim uzpurni un izlaižu laukā. Viņš ir labi audzināts un pēc neilga laika atgriežas.

Sēžu pie galda. Domāju par formu. Varbūt stāstu būvēt kā iekšējo monologu? Kā apziņas plūsmu, kas fiksētu vissīkākās dvēseles vibrācijas? Man šis materiālu pasniegšanas veids ir ļoti tuvs, bet katrā ziņā atkal pārmetīs rietumu literatūras ietekmi. Nu, pie velna! Nekādus formas meklējumus! Mūsu pašu veco labo reālismu, ne pārāk sarežģītu sižetu, ne sevišķi dziļi noslēptu domu un tik iecienītās laimīgās beigas.

Bet, kā tas īsti būs ar tām beigām? Vai viņa atnāks? Es viņai pat neuzprasīju vārdu. Nezinu. Viņa man ticēs? Viņai katrā ziņā bijusi nelaimīga mīlestība Viņa noteikti izjutusi, kā tas ir, kad pēkšņi izrādās, ka neesi vairs vajadzīgs. Arī es to esmu izjutis. Es neko vairs nesaprotu. Ko esmu izdomājis, un kas notiek īstenībā? Kas pašlaik ir patiesība, kas iztēle? Ko es gribu savā stāstā un ko pašlaik vēlos dzīvē?

Kleo pienākusi klāt ar savām gudrajām suņa acīm skatās manā apmulsušajā sejā. Arī Hemingvejs kļuvis nopietns.

1967

Vistālākā zvaigzne

-   Ejam! - Es teicu. - Nebaidieties!

-   Kur? - viņa ieskatījās man acis. - Es nebaidos.

-   Tad ejam, - es teicu. - Vienalga, kur. Vai tam kāda nozīme?

"Nozīme var būt katram cilvēka solim. Pie tam vēl - izšķiroša.

Pirmais - tas gandrīz vienmēr nozīmē sākumu. Protams, ne katrreiz kaut kam ļoti liktenīgam, taču bieži kādam dzīves pagriezienam gan."

-   Jūs mani pazīstat?

-   Nē, - es atbildēju. - Jūs mani uzskatāt par nepieklājīgu?

-   Zināmā mērā - jā, - sieviete sacīja.

'Viņš ir diezgan izskatīgs. Labi ģērbies un dzīvē kaut ko smagu pārdzīvojis. To var redzēt viņa sejā un acīs. Skarbs, ass un droši vien arī nežēlīgs, lai gan balss ir patīkama. Parasti šāda tipa vīrieši sievietes nicina un nekad neuzrunā uz ielas. Ja viņi vispār uzrunā. Iespējams, ka maldos. Esmu maldījusies arī agrāk. Slikti. Tas neko labu nesola. Vajadzētu apstāties un iet atpakaļ."

-   Piedodiet, - es teicu. - Jūs apvainojāties?

-   Nē. Esmu pārsteigta.

"Es būtu pārsteigts, ja mēs klusēdami varētu paiet viens otram garām. Lai gan, iespējams, ne. Esam pieraduši. Katru dienu mums garām paiet simti. Un mēs paejam garām simtiem. Mēs pat neiegaumējam sejas. Nav nekādas vajadzības. Kādēļ atcerēties? Tā vajag? Varbūt… Mēs nevienam pat neuzsmaidām. Arī vajag? Varbūt… Mūs daudzi noturētu par muļķiem. Žēl. Bet visu laiku taču nevar tikai iet, iet, iet. Kādreiz arī jāapstājas. Kādam jāuzsmaida un jāpasaka kaut daži vārdi. Nepieklājīgs? Labi, ka vismaz atbildēji. Šie daži vārdi var tik daudz ko nozīmēt! Cilvēki nav sveši. Cilvēki ir tikai nepazīstami!"

-   Piedodiet, - es atkārtoju. - Jūs kādu gaidījāt?

-   Nē, - viņa atbildēja. - Es negaidīju nevienu.

-   Ja tas jums nebūtu nepatīkami, varbūt mēs kaut kur varētu aiziet?

-Kur?

-   Nezinu, paraustīju plecus. - Paiesim kādu gabalu uz priekšu un izdomāsim.

-   Labi, - sieviete piekrita.

Mēs sākām iet.

Bija drēgns, apmācies svētdienas rīts.

"Viņa nav skaista vai, pareizāk sakot, nav skaistule. Bet sejā, acīs, matos un lūpās ir kaut kas tāds, kam nevar vienaldzīgi paiet garām. Ir jāapstājas un jāpaskatās. Un, kad esi paskatījies, nav iespējams nerunāt. Bet ko gan es varēju runāt vai darīt? Vienīgi pateikt - ejam! Un vēl mirkli pārsteigts pastāvēt, kad viņa paklausīja un sekoja."

"Viņam var dot gadus trīsdesmit, trīsdesmit piecus, lai gan droši vien ir vecāks. Labi, varētu pat teikt - eleganti ģērbies. Kāds vadošs darbinieks? Liels priekšnieks? Droši vien. Saskaities ar sievu un tagad grib izklaidēties? Tomēr maz ticams. Vismaz viņš neizskatās pēc tāda, kas pēc ģimenes nepatikšanām uzreiz spēj kļūt neuzticīgs. Bet kā gan apģērbs un seja pieviļ. Muļķības. Pieviļ cilvēks."

-   Kāpēc jūs izvēlējāties tieši mani? - sieviete vaicāja.

"Pa lielākai daļai tā vienmēr ir nejaušība, bet ne tikai. Kaut kas saista, un to nemaz tā uzreiz nevar pateikt - tieši kas? To mēs parasti uzzinām vēlāk, lai gan labāk, ka neuzzinām. Lai tas paliek noslēpums, kas visu turpmāko dzīvi gaidīs atklājumu. Es tev varētu pateikt - tu man iepatikies, tu man šķiti skaista, tu man iepatikies jau pirms nedēļas, un šodien es tevi sastopu jau otro reizi, es varētu pat pateikt, ka es tevi mīlu, ka jūtos viens un negribu būt viens, ka ir ļoti jauki tā divatā iet pa pilsētas galveno ielu un apzināties, ka mums priekšā visa diena, un šī diena, ja abi gribēsim, var pārvērsties visā dzīvē; es tev varētu pateikt daudz ko, bet man tagad brīdi jāklusē, jo ātrumā jāizdomā citi vārdi, citi teikumi, jāizdomā gluži kas cits, jo mēs taču neesam pieraduši runāt atklāti un tieši, mums sākumā kaut kas jāsamelo, mēs nevaram teikt to, ko patiesībā domājam, mums nedaudz jāizliekas un jāpiemērojas, un, ja tagad tev pateiktu - "Es tevi mīlu," tu ie- smietos, apgrieztos un ietu prom. Tev būtu grūti teiktajam ticēt, jo esam pārāk pieraduši neticēt."

-   Nezinu, - es atbildēju. - Man šķita, ka jūs kādu gaidāt.

-   Un jūs gribējāt, lai nesagaidu?

-   Tieši otrādi, - es teicu un paskatījos sievietes sejā. Viņa pasmaidīja. "Es tikai nezinu, vai tas esi tu. Protams, es gaidīju. Stāvēju ielas vidū un gaidīju, kad tu paņemsi mani pie rokas un kaut kur vedīsi un aizvedīsi. Uz paradīzi vai elli. Citas varbūtības nav. Vai nu būs kaut kas skaists un paliekošs, vai arī pretīgs un ātri izgaistošs. Svešais, tu mani esi ieinteresējis, un tagad gribu zināt, ar ko tas beigsies, ja jau reiz sācies. Lai gan es jau zinu. Zinu visu. Mēs vēl brīdi pastaigāsimies, pēc tam tu mani uzaicināsi ieiet kādā kafejnīcā, pasūtīsi vīnu vai konjaku un, ja dzīvo viens, uzaicināsi pie sevis vai aizvedīsi pie kāda drauga. Tu gribēsi man kaut ko parādīt, varbūt esi kāds čempions, un centīsies palielīties ar savām zelta medaļām, mēs, protams, sēdēsim uz gultas vai dīvāna, un tad, kad tev liksies, ka pagājis jau pietiekami ilgs laiks un esi man kaut nedaudz iepaticies, tu mani noguldīsi, skūpstīsi un mēģināsi iegūt. Man šodien mugurā ir smalka, dārga apakšveļa, tā tev droši vien patiks, tā patiešām ir skaista un laba, un tev vakarā šķitīs, ka visa šī diena bijusi skaista un laba un sieviete, kuru tu ieguvi, arī bijusi skaista un laba, jo viņa sevišķi ilgi nepretojās un tev lieki nevajadzēja tērēt enerģiju un nevajadzēja teikt liekus vārdus. Bet tāpat līs lietus, būs auksti un drēgni, un būs rudens, un pēc kāda laika nāks ziema. Un tad būs vēl aukstāks."

-   Varbūt ieiesim kādā kafejnīcā un nedaudz iedzersim? - es liku priekšā.

Sieviete iesmējās.

-   Šampanieti?

-       Nē. Šampanietis jādzer tikai vasarā vai arī tad, kad ir ļoti labi un esi laimīgs. Iedzersim kādu glāzi vīna vai konjaku.

Sieviete atkal iesmējās.

-   Varbūt jūs vēlaties kaut ko ieēst?

-   Nē, paldies. Tikšu vīnu vai konjaku.

-   Ko jūs teiktu par "Rīgas" bāru?

-   Man labāk patīk "Luna".

Mēs aizgājām līdz Lielajam pulkstenim, bet "Luna" vēl bija slēgta.

"Nu, ko tu tagad darīsi? Aicināsi uz bāru - uz "Floru", 'Vidzemi", "Siguldu", "Nicu"? Vai arī mēs turpināsim staigāt, kamēr atvērs "Lunu"? Trīsdesmit piecas minūtes. Smieklīgi maz, ja nekas nav jāgaida. Jāgaida. Auksti. Nežēlīgi, ja visu mūžu, katru dienu kaut kas jāgaida. Bet bez tā nevar. Jāskaita minūtes. Pēc tam jāskaita gadi."

-        Tas varbūt skan mazliet smieklīgi, bet, ko jūs teiktu, ja mēs aizbrauktu uz Jūrmalu?

-   Vai jūs tur dzīvojat? - sieviete painteresējās.

-Nē.

-   Varbūt kāds jūsu draugs?

-   Nē, - mazliet izbrīnījies atbildēju. - Vienīgi jūra.

Brīdi valdīja klusums.

-   Ko mēs tur darīsim?

-        Rudenī jūra ir diezgan baiga, - es sacīju, - bet, jo baigāka, jo skaistāka tā izskatās.

-   Lai notiek! - viņa piekrita. - Aizbrauksim līdz jūrai.

Pēc stundas tā jau kliedza pie mūsu kājām.

Mēs staigājām pa liedagu, smiltis bija mitras un pelēkas, un arī diena bija pelēka, un jūra - pelēka, un debess - pelēka, un man mugurā bija pelēks mētelis, un arī viņai mugurā bija pelēks mētelis.

-       Vai tagad jūs spētu iebrist jūrā un peldēt? - sieviete pēc ilgas klusēšanas ierunājās.

-       Nē, - noraidoši pakratīju galvu. - Tas nevienam nav vajadzīgs. Pat jums.

-        Vai jūs pašlaik spētu apgriezties un iet prom? Atstājiet mani vienu!

-   Kāpēc? - es jautāju. - Arī tas mums nav vajadzīgs.

-   Kas tad mums ir vajadzīgs? - sieviete prasīja. - Ko jūs no manis gribat? Ko vēlaties?

-   Neko, - es apmulsis pateicu. - Itin neko.

"Es no tevis gribu un vēlos tik maz… Pavisam maz. Lai tu ar mani būtu kopā dažas minūtes un nejautātu to, ko es nevaru atbildēt. Dažas stundas. Dažas dienas. Gadus. O, nē! Tas ir par maz. Es nezinu, vai tā ir mīlestība vai tikai tiekšanās pēc tās. Es tev neko nevaru atbildēt. Mīlestība - pasaules senākā dziesma, kurai es diemžēl nezinu vārdus."

-   Vai jūs vasarā bieži braucāt uz šejieni? - sieviete vaicāja.

-   Ļoti reti, - es atbildēju. - Dzīvoju Juglā un apmierinos ar ezeru.

-   Jums jūra nepatīk? - viņa pilnīgi lieki prasīja.

-    Patīk. Man nepatīk cilvēki. Tāpēc vēlējos atbraukt šodien, kad neviena šeit nav. Tikai mēs. Tagad var redzēt un izjust jūru tieši tādu, kāda tā ir. Neviens netraucē.

-   Jā, nav slikti, - viņa piekrita.

-   Varbūt apsēdīsimies? - es piedāvāju.

-   Labprāt.

Mēs apsēdāmies, un es ieelpoju viņas matu smaržu, pavisam tuvu redzēju viņas acis un lūpas. Slaido kaklu un garās, augsti atsegtās kājas un mazās augstpapēžu kurpes, un mani pārņēma dīvaina sagūta, kā tad, kad esi uzkāpis kalnā, esi piekusis un tagad vari kaut bridi atpūsties.

'Vasara piejūras… Skaisti. Tikai žēl, ka vasaras agrāk vai vēlāk beidzas. Siltumu nomaina aukstums. Skaisto - pretīgais. Mīlestību - naids. Es taču zvērēju, ka nekad vairs šeit neatgriezīšos. Svešais, tevī ir kāds neparasts spēks, vai ari es vienkārši biju aizmirsusi. Savas dzīves siltākos un labākos gadus. Tevī kaut kas tomēr ir. Nu, protams. Tas nav nekāds atklājums. Katrā cilvēkā kaut kas ir. Tas, ko dažreiz bez apdomāšanas spējam atdot citiem, gan tas, kas pieder un kam jāpieder tikai tev pašam. Tev vienīgajam. Ko tik grūti vienmēr nēsāt līdzi un ko tomēr nekad nedrīkst nosviest vai aizsviest, pats īsti nezinādams - kādēļ? Tu tikai jūti - nedrīkst."

-   Jūs smēķējat? - sieviete jautāja.

-Nē.

-   Žēl. Es labprāt uzsmēķētu.

"Katru dienu peldes vai izbraukumi jūrā ar jahtu. Vakaros viesības, dažādu restorānu deju grīdas, bet naktī istaba tavā dzīvoklī. Tā patiešām bija skaista vasara. Tu prati man sagādāt visu, ko vien sieviete var vēlēties. Tu biji labs un sirsnīgs, gudrs un spēcīgs, tu strādāji labi atalgotu darbu, tev piederēja labs dzīvoklis un laba mašīna. Tu biji sapnis katrai meitenei. Tu biji skaists, tik skaists, tik ļoti skaists, ka tagad, kad dažreiz nejauši satiekamies, ir riebīgi uz tevi paskatīties."

-   Piecelsimies un aiziesim līdz "Jūras pērlei", - es teicu. - Tas ir pavisam tuvu. Varēsim paēst un nopirkt cigaretes.

-   Nē, nē! - sieviete strauji pagriezās pret mani. - Tikai ne tur. Tad jau labāk uz stacijas bufeti.

Es piecēlos.

-   Nē. Vēl pasēdēsim, - sieviete teica. - Šeit ir aizvējš, un jūra patiešām ir skaista. Es biju aizmirsusi. Paldies, ka atkal man to parādījāt - citādu, savādāku, nekā bija pieradusi redzēt.

"O, tikai ne to, tikai ne to. Tu tam vēl esi pārāk jauna, tu teici. Bet tev es pārāk jauna nebiju. Tu man daudz devi, bet daudz arī atņēmi. Baidos, ka uz visu mūžu. Tu esi nelietis ne tādēļ, ka mani pameti. Nē! Es neesmu tik naiva, lai tā nosauktu katru vīrieti, kas atstāj sievieti. Vienu vai ar bērnu - vienalga. Tas būtu pārāk vienpusīgs spriedums un bieži netaisnīgs. Bet es tevi nicini par to, ka izpostīji un atņēmi visu, kas man bija svēts. Tu manu acu priekšā nogalināji priekšstatu par mīlestību. Es nobijos. Un pēc tam bēgu, nezinādama, ka aizbēgt nav iespējams, ka agrāk vai vēlāk tomēr būs jāatgriežas sevī. Man vēl var piedot, lai gan es piedošanu neprasu. Es biju jauna un visam ļoti ticēju."

-   Kā jūs sauc? - es viņai pavaicāju.

Sieviete klusēja.

-   Protams, vārdam vien nav nekādas nozīmes, - es teicu.

-   Jūs to varat arī izdomāt.

-   Nē, kādēļ gan? - viņa jautāja. - Mēs jau tā pārāk daudz ko izdomājam. Dažreiz izdomājam pat cilvēkus un dzīvi.

-   Jūs nevēlaties iepazīties?

-   Vai tad mēs jau neesam iepazinušies?

-   Nē, - es nepiekritu. - Lai cilvēks iepazītu cilvēku, dažreiz vajadzīgs viss mūžs.

-    Tad kāda nozīme vārdiem? - sieviete vēl vairāk pagriezās pret mani. - Vai nav vienalga, kā katru no mums sauc?

-   Var jau būt…

Vējš kļuva stiprāks, un mums apkārt uzvirpuļoja smiltis. Es pieliecos cieši pie sievietes un ar savu augumu mēģināju aizsegt vēju.

"Tūlīt viņš mani noskūpstīs. Noteikti. Esam taču braukuši tādu gabalu. Te tam ir īstā vieta. Neviens mūs neredz, jūra. Romantiski. Es atkal kaut kur esmu aizbēgusi. Un nāksies bēgt vēlreiz. Tad vēlreiz. Vēlreiz. Vai arī aizbēgs viņš. Man tomēr būtu paticis, ja tu mani mēģinātu noskūpstīt Rīgas centrā. Bet tam vajadzīga drosme un jābūt par sevi pilnīgi pārliecinātam. Cilvēki par mums pasmietos. Šeit jau ir vienkārši. Vari skūpstīt. Skaties uz manām kājām? Jā, svārki ir īsi un kājas slaidas. Varbūt pat ideālas. Tikai to nesaki. Es zinu pati. Bet katrā ziņā pateiksi. Un vēl daudz ko. Pēc tam mums jāiet iedzert. Tev taču tik daudz kas ar mani vēl jāmēģina izdarīt. Laiks iet. Iet. Iet. Iet. Iet. Bet tomēr ir patīkami, ja kāds atrodas blakus un pasargā no vēja, aukstuma un bailēm."

-   Varbūt brauksim atpakaļ? - es pajautāju. - Jums droši vien ir auksti.

Sieviete mazliet izbrīnījusies paskatījās, tad klusēdama piecēlās.

-   Brauksim, - viņa nopietni teica.

Vilciens mūs ātri veda tuvāk Rīgai.

Viņa sēdēja man pretī. Vagonā vēl atradās tikai daži cilvēki, un tagad es viņu varēju redzēt pavisam labi, skaidri un tuvu.

"Žēl, ka neprotu skaisti runāt, lai gan mīlestībā vārdi vēl neko nenozīmē. Pateikt var daudz ko, tikai izdarīt grūti. Es mēģinātu. Es pat nezinu, kā tevi sauc, kas tu esi. Esi precējusies, tev ir bērni? Droši vien. Tādas sievietes vienas nedzīvo. Es ticu, ka var iemīlēt cilvēku, par viņu gandrīz neko nezinot. Vai tad nepietiek ar to vien, ka jūtu - tu man esi vajadzīga?"

-   Piedodiet, - sieviete ierunājās. - Ar ko jūs nodarbojaties? Jūs esat skolotājs? Universitātes pasniedzējs?

-   Nē, diemžēl, - es pasmaidīju.

"Paldies Dievam, lai gan tas man ir vienalga. Viņš ir pat skaists. Tad tā arī būs - vai nu aktieris vai kāds priekšnieks. Laba alga un labs dzīvoklis. Bet kāds tu esi cilvēks? Tas ir galvenais. Tu pats nekad patiesību nepateiksi. Un arī es tev nepateikšu. Bet tas mums jāuzzina. Noteikti. Labākajā gadījumā man tev būs jāiet līdzi uz kafejnīcām, teātriem, jāizbrauc ārpus pilsētas, pēc tam muzeji, restorāni, kino, draugi, paziņas, vecāki, pārrunas par grāmatām un mākslu un beigās kā vienmēr - gulta. Sliktākajā gadījumā līdz tai mēs nonāksim daudz ātrāk. Viss pārējais būs lieks, paliks vienīgi - konjaks. Paldies, nopietnais cilvēk! Liels paldies, ka jūs man parādījāt jūru un tādu uzmanību. Katrā ziņā tas man bija patīkami, tikai vairāk es nevēlos riskēt. Pietiek."

-   Jau Torņkalns, - es teicu.

-   Jā, nākošā - Rīga.

"Mums lieliski veicas saruna. Viņa droši vien mani notur par muļķi. Bet es tagad negribu runāt vai, pareizāk sakot, nevaru. Es varu pateikt tikai trīs vārdus, bet tie jāsaka citā laikā un citā vietā. Tas, protams, nav pareizi, taču tā pieņemts. Muļķīgi. Arī iepazīties uz ielas nav pieņemts, un to uzskata par nepieklājību. Bet citur es tevi nevarēju sastapt, un tu droši vien nodomāji to pašu, ko parasti sievietes var nodomāt. Tu esi kļūdījusies. Es tev jau pierādīju, ka esi kļūdījusies. Protams, tu vēl joprojām vari neticēt. Bet ja tev pateikšu patiesību? Tu man ticēsi?"

Mēs izkāpām no vagona un lēnām devāmies uz stacijas izeju.

-   Jūs nenožēlojat, ka atbraucāt man līdzi? - es jautāju.

-   Nē. Tas bija jauki.

"Lai gan labāk būtu bijis nebraukt. Tās nolādētās atmiņas."

-   Un ko tagad mēs darīsim?

-   Nezinu, - paraustīju plecus.

-   Auksti, - sieviete teica.

-   Mums vajadzētu ieiet kaut kur paēst.

-   Jūs mājās neēdat?

-   Reti, - es atbildēju. - Ļoti reti.

"Tātad viņš ir neprecējies. Iespējams, ka viņš ir pavisam savādāks, nekā biju iedomājusies."

-   Es labprāt ēdu mājās, - sieviete pateica.

Mēs izgājām uz stacijas laukuma un devāmies centra virzienā.

Sieviete apstājās un ieskatījās man acīs.

"Tūlīt viņa sniegs man roku un pateiks - uz redzēšanos vai arī - sveiki! Un viss būs bijis veltīgi. Viss beigsies, īsti nemaz nesācies."

Es cieši ar abām rokām saspiedu sievietes plecus, un man šķita, ka tagad es viņai nodaru sāpes.

-  Lūdzu, nerunājiet! - es teicu. - Lūdzu, nesakiet nevienu vārdu!

"Kas tu tāds tomēr esi, svešais? Ko tu no manis gribi? Es klusēšu. Es neteikšu nevienu vārdu. Vismaz ne tagad, pašlaik. Runā tu. Bet ko tu no manis īsti gribi? Tu mani negribēji skūpstīt, kad tev bija lieliska izdevība. Tu tagad negribi mani uzaicināt pie sevis, kad devu tik atklātu mājienu. Ko tad tu galu galā gribi? Klusēt? Vai tādēļ mums vispār vajadzēja sākt runāt?"

Es turpināju skatīties sievietes acīs, viņas sejā un jutu, cik muļķīgi un nepanesami būtu viņu tagad zaudēt, jo šo sievieti biju pārāk ilgi gaidījis, meklējis un beidzot atradis.

Es noliecos un viņu noskūpstīju. Un neredzēju, vai garāmejošie cilvēki par mums pasmīn. Man bija vienalga.

Sieviete pakāpās soli atpakaļ un skumji pasmaidīja.

-   Nevajag, - viņa teica. - Lūdzu, nevajag!

Mēs klusēdami šķērsojām dažus pilsētas kvartālus, un tad viņa pēkšņi apstājās un pagriezās pret mani.

-   Paldies, - viņa teica. - Tālāk neiesim. Šeit es dzīvoju.

"Maratons pārvērtās sprintā. Finišs. Tikai žēl, ka nav neviena

uzvarētāja. Man šķiet, ka abi esam zaudētāji, esam zaudējuši, tikai nezinu - kādēļ?"

Sieviete sniedza roku.

-   Mums jāatvadās, - viņa teica.

"Inženieris, ārsts, mākslinieks? To laikam nekad neuzzināšu. Es baidos. Man bail, svešais, iepazīt cilvēkus, iepazīt tevi. Es vienreiz jau mēģināju. Pagaidām pietiek. Svešais… Tu varbūt varētu kļūt vislabāk un vistuvāk pazīstamais. Iespējams, ka es ļoti daudz zaudēju. Bet iespējams, ka iegūstu. Katrā ziņā es bēgu. Tas ir pilnīgi droši. No laimes, mīlestības un visa tā, ko var dot vīrietis un labs cilvēks, vai arī no lielām sāpēm, pazemojuma un no tā, ko var sagādāt nelietis. Risks ir pārāk liels. Es jau reiz spēlēju. Uz vienas kārts uzliku savas jūtas, savu jaunību un savu cieņu. Kārti nokāva. Es zaudēju. Tagad gribu spēlēt uzmanīgāk. Varbūt paies kāds laiks, un es atkal spēšu visu uzlikt uz vienas kārts. Bet tikai ne tagad. Man bail. Laiks, šis izslavētais ķirurgs, vēl nav sašuvis brūces."

-        Es jūs satiku pirms nedēļas un toreiz ļāvu aiziet. Šoreiz es gribu, lai jūs paliktu. Es negribu jūs zaudēt otrreiz. Un vēlreiz atrast varbūt būs neiespējami.

-        Otrreiz? - sieviete pavaicāja, un viņas skaistās acis kļuva vēl lielākas.

'Varbūt otrreiz arī es gribēšu, lai tu paliec. Man šī ir tikai pirmā reize."

-        Jūs esat pārliecināts, ka tas mums vajadzīgs? - sieviete lēni nolaida roku.

-   Jā, - es atbildēju.

Sieviete stāvēja tieši pretim un vērīgi ieskatījās man acīs.

Es skatienu izturēju.

-        Ja jums tagad jāiet un jūs aizejat, - es teicu, - es jūs rīt gaidīšu šai pašā vietā, šai pašā laikā.

Paskatījos pulkstenī.

-   Tieši trijos.

Sieviete neko neatbildēja, apgriezās un lēnām iegāja mājā.

1967

Viss, ko mes zinām

Vecais vīrs lēnām aiz sevis aizver smagās, nejauki čīkstošās durvis, uzmanīgi pārkāpj akmens slieksni, brīdi stāv; viņš skaidri redz vecu, pussatrunējušu māju, kurā dzīvojis jau tēvs, kurā pavadīta sen aizmirstā bērnība, jaunība un brieduma gadi un kurā tagad klusi un nemanot izgaist tas, kas no dzīves vēl palicis pāri; viņš savā priekšā redz māju, kas pēc dažiem gadiem sabruks, nomirs gluži kā cilvēks. Tās vietā ātri izaugs zāle, jauni koki, un neviens pat neatcerēsies, ka šai vietā pirms daudziem, daudziem gadiem, pirms astoņdesmit astoņiem gadiem, ak Dievs, cik tas bijis sen, barona fon Manfelda zirgu puisim piedzima dēls Krišs. Kāda tu, galu galā, esi bijusi, bērnība? Šis aukstais, nežēlīgais laiks… Tas sev līdzi paņēmis pat bērnu dienas. Tā bija pirmā zādzība. Vēlāk laiks nozaga visu dzīvi.

Pēc tam vecais vīrs atceras savas kāzas un trako vētru, kas nolauza daudzus apkārtējos kokus un norāva mājai jumtu, un atceras 1905. gadu, kad viņa acu priekšā nošāva tēvu, bet pašu kāds jauns podporučiks ilgi un nežēlīgi sita ar pletni.

Gāja gadi un vēlāk šai mājā atkal dzima bērni. Pirmā bija Ilzīte, kura tā arī nepaguva iepazīt ne aiz mājas šalcošos kokus, ne pļavā ziedošās puķes, ne putnus, ne vāverītes un zaķus, pat ne savu māti un tēvu, kurš tagad pagalam vecs un slims jau kuro reizi atceras savu pirmdzimto.

Sāpes nepāriet, tās sūrst un dedzina, un tad vienmēr acīs sarodas miklums, tā tas velkas jau gadiem ilgi, gadiem ilgi, visu mūžu.

Tas nekur neaizbēg, tas nepazūd, pats esi kļuvis vecs un sagrabējis, taču sāpe turpina sāpēt, nelīdz ne zāles, ne gadi.

Pēc tam Malvīne Krišam dzemdēja dēlu, kuru nosauca vectēva vārdā par Kristapu. Puika auga liels un spēcīgs, un no viņa droši vien būtu iznācis krietns darba darītājs. Viņam, tāpat kā vectēvam, patika zirgi, viņš tos mīlēja, ar tiem sarunājās, draudzējās gluži kā ar kaimiņu puikām, viņš pat naktīs gāja uz stalli, ierakās siena pantā un, klausoties Makša bubināšanā, bieži tur arī aizmiga. Viņam pat sapņos vienmēr rādījās zirgi, vienmēr tikai zirgi. Piecpadsmitajā gadā kāda vācu armijas daļa apmetās mūsu mežā, un zaldāti staigāja pa apkārtnes mājām, ķeizara vārdā atņemot visu, kas cilvēkiem piederēja. Maksis sprausloja, niknumā kārpīja zemi, viņš negribēja karot, nē, nē, Maksis negribēja vilkt lielgabalus, viņš gribēja art zemi un vilkt siena vezumus, Maksis gribēja strādāt, viņš negribēja karot. Puika, redzot, ka grib atņemt viņa labāko draugu, raudādams pieskrēja pie zirga un, kur ņēmis tādu spēku, atgrūda sarkanmataino zaldātu sāņus, tas paklupa, izbijies norāva no pleca šauteni… mīļais, mīļais dēls… Dažreiz dzīvnieks var būt labāks par cilvēku. Dzīvnieks saprata - nogalināt nedrīkst. Maksis notrieca zaldātu gar zemi un spēra, spēra, spēra… Bet bija jau par vēlu. Pēc dažām stundām. Kristaps nomira. Viņš stipri mocījās, lode bija trāpījusi kaklā… viņš nosmaka, noslīka savās asinīs… Tas nolādētais karš, tas nolādētais…

Pēc tam piedzima trešais bērns - Kārlītis. Dievs bija žēlīgs, lai gan baznīcā nekad negājām un Dievam neticējām. Bet viņš tomēr mums bija žēlīgs - ilgi, ilgi sargāja mūs un mūsu mazo bērnu. Kārlītis bērnībā izslimoja visas iespējamās bērnu slimības, viņš slimoja ilgi, viņš slimoja nepārtraukti, viņš slimoja… nu nevajadzētu jau to visu atcerēties, nevajadzētu… bet nevar. Kā to visu aizmirsīsi? Dzīves labākie gadi, visi spēki, domas, viss prieks, visas sāpes…viss bērniem… un visa mīlestība.

Kārlītis izdzīvoja. Pēc katras pārciestās slimības mēs ar Malvīni no priekiem raudājām. Kā negudrs plēsos pa savu mazo zemes pleķīti, lai tikai mājās nekā netrūktu, lai tikai varētu iekrāt nedaudz naudas, lai tikai bērns nekad nejustu badu, lai paši nejustu bailes, lai Kārlītis varētu mācīties, lai Kārlītis varētu dzīvot… tik daudzreiz izbēdzis nāvei… bet atkal tas nolādētais, tas nolādētais karš. Un paši latvieši…paši. Vācietis vēl nemaz nebija atnācis. Bet viņš nāca, viņš nāca arvien tuvāk un tuvāk tas vācietis pa mūsu pašu zemi, atkal jau kuru reizi… nāca. Tie latvieši, kuri gaidīja vāciešus, sevi dēvēja par "īstajiem" latviešiem, bet tos, kuri kopā ar krieviem tos negribēja, par "neīstajiem". Smieklīgi, nudien. Bet vācieti mēs neieredzējām, tas tiesa. Es zināju, kas tas atkal nāk atņemt mums zemi, atkal grib, lai mēs viņiem kalpotu, nē, nē, pietiek! Tikai pirms gada mums piešķīra zemi, nu varētu sākt dzīvot, Kārlītis pirms dažiem gadiem nobeidza skolu, taisījās vest sievu, diez kur tagad ir Anna, bija tāda čakla un kārtīga meitene, varbūt mirusi, varbūt dzīvo Rīgā un jau audzina mazbērnus. Es jau biju pavecs - sešdesmit divi gadi. Kārlītis teica: "Tēvs, es iešu karot. Man šī zeme jāaizstāv." Malvīne raudāja. Viņa lūdzās, viņa ļoti, ļoti lūdzās, lai Kārlītis paliek mājās, lai strādā, lai nekur neiet, lai nekur neiejaucas. Viņa teica: "Arī tevi tie vācieši nogalinās. " Man acīs saskrēja asaras, bet es neko neteicu, es klusēju, lai jau dēls pats izvēlas, viņš zināja, kas jādara, šī zeme jāaizstāv, vācieši nekad nav mums bijuši draugi, un atkal viņi nāk, jau kuro reizi nāk, atceries dēls, visus septiņsimt gadus un savu vectēvu, kuru nošāva barons fon Manfelds, un savu vecāko brāli, katram sava zeme un māja jāaizstāv pret iebrucējiem, ej, dēls, un lai Dievs tevi sargā, bet Malvīne atkal raudādama teica: "Kārlīt, neej, vācieši tevi nogalinās." Bet, Malvīn, Malvīn, tie nebija vācieši. Kārlīti nogalināja latvieši, "īstie" latvieši, visīstākie neģēļi, viņi Kārli un vēl dažus viņa draugus nogalināja tepat netālu no mūsu meža, kad viņi sapulcējās kopā, lai vēlāk pievienotos kādai armijas daļai un tad visi kopā ietu pret vāciešiem, nolādētais, nolādētais karš… tie nolādētie slepkavas… Malvīne kļuva gluži nenormāla, viens bērns pēc otra, nē, nē, Dieva nav, muļķības, ir tikai ļauni un labi cilvēki, tikai ļaunie un labie…

Pēc Kārlīša mums nāca Jānis… Pēdējais. Un dzīvs. Mans pastarītis… dzīvs. Un dzīvos ilgi. Ja nu tikai atkal neuznāks, nesāksies…

Vecais vīrs pagriežas un iet prom. Viņš iet lēni, nedaudz pieklibodams, atbalstījies uz melna, masīva spieķa, iet vecs, no dzīves noguris cilvēks, uz saviem salīkušajiem pleciem nesdams astoņdesmit astoņus gadus, daudz sāpju un maz prieka. Blakus jūnija svelmē smaržo mežs, tas mazliet reibina, tā tas smaržo katru gadu - pēc medus un zemes, pēc zemes un medus, un, kad vecie koki nokalst, tos nozāģē, sacērt šķilās, un tie pat pēc savas bojā ejas vēl turpina dot cilvēkiem siltumu, tie silda un sasilda gluži kā bērni, un atkal aug jaunie, mežs paliek, trīs reizes dedzis, tas tomēr paliek un smaržo rūgti kā dzīve.

Krišs iziet uz ceļa, uz balta, putekļaina ceļa. Divas nedēļas nav lijis, zeme izkaltusi, saplaisājusi, tā alkst veldzes, alkst stipra pērkona lietus, zemei slāpst. Pa ceļu iet vīrs, viņš iet lēni, nesteigdamies, un nekur jau nav arī jāsteidzas, visi darbi padarīti, un dzīve nodzīvota. Ceļš ved kalnup un iet grūti, bet jāiet, varbūt pēdējo reizi… Šis ceļš iets bieži, pa šo ceļu staigājuši tūkstošiem cilvēku, kalpi un baroni, un pa šo ceļu cilvēki braukuši gan kāzās, gan bērēs, bagātie un nabagie, cilvēki nonākuši, gājuši un aizgājuši, taču ceļš palicis, un paliek zeme, tā paliks vienmēr, mūžīgi, tikai cilvēki nāk un iet, un aiziet…

Krišs nogriežas no lielceļa sāņus un, pagājis vēl simts metrus uz priekšu, ieiet kapsētā. Viņš paiet garām daudzām kapu kopiņām, veciem, satrunējušiem koka krustiem, pieminekļiem un piemiņas plāksnēm, paiet garām tik daudzām pazīstamām un nepazīstamām cilvēku dzīvēm un apstājas. Priekšā gara kapu rinda.

Ilze Stūrīte, Kristaps Stūrītis, Kārlis Stūrītis, Malvīne Stūrīte…

Te nu jūs visi esat, Krišs nodomā, no pieres notrauc sviedrus un smagi nopūšas. Te nu jūs esat. Un nepaies nemaz ilgs laiks, kad arī es jums apgulšos blakus. Un tad beidzot būsim visi kopā. Dzīvē tas mums neizdevās. Tas izdosies nāvē. Bet Jānis paliks. Viņš, Malvīn, kļuvis brašs puisis, neko teikt. Darba nebaidās, meitām arī pakaļ nedzenas, tu vari būt mierīga. Zirgu kopējs gan no viņa neiznāca, kas ir, tas ir. Tagad jau tāds laiks. Pabeidza vidusskolu, izdienēja armiju un tagad brauc par šoferi. Nopelna labi, iedzer tikai pa svētkiem un rūpējas par mani. Viņam, Malvīn, ir laba sirds, nudien, un viņš nekad nav ļauns. Es par to ļoti priecājos. Vienīgi viņš ātrāk varēja apņemt sievu, nomiršu, tā arī neredzējis nevienu mazbērnu, bet mums, Malvīn, varēja būt jau mazmazbērni…

Ilzīt, Kristap, Kārlīt un tu, Malvīn, kas to varēja domāt, kas to varēja zināt, ka tā notiks, tieši tā un ne citādi, ka dzīve būs tik nežēlīga, tik netaisna? Neko, neko mēs nevaram zināt, varbūt vienīgi to, ka agrāk vai vēlāk mēs visi būsim šeit.

Pēc tam Krišs aiziet līdz kapličai, paņem lejkannu un iet pie sūkņa pēc ūdens.

Zemei slāpst, un uz kapiem vīst puķes.

Atpakaļ ceļš ved lejup, iet daudz vieglāk, un vecais cilvēks jūtas labi. Viņš ir apciemojis savu meitu, sievu un dēlus, tagad var iet mājās, atpūsties, atkal viena diena būs nodzīvota, blakus šalc koki, vējš kļūst spēcīgāks, tas vakarā droši vien atnesīs lietu, un visi atviegloti uzelpos.

Pretim brauc automašīna, aiz sevis saceldama negantu putekļu mākoni. Krišs pukodamies pakāpjas sāņus. Mašīna apstājas, un kabīnes lodziņā parādās Jāņa seja.

-   Kur tad tu, tēv? - viņš uzsauc. - Atkal biji pie mātes?

-   Kur tad citur, dēls, kur tad citur… Vai mājās iegriezies?

-        Jā, tēv. Maizi un cukuru es atvedu, uzsildi zupu, paēd un vairāk nu gan nekur nestaigā. Varbūt tevi līdz mājām aizvest?

-        Nē, nē, - Krišs atmet ar roku. - Cik tad nu atlicis, ko iet… Brauc vien, dēls!

-        Ja nekas negadīsies, tad mājās būšu kā parasti, - Jānis saka un aizbrauc.

Vecais vīrs vēl ilgi noskatās pakaļ aizbraucošajai mašīnai, un viņu pārņem dziļš prieks un lepnums, un laime, ka viņam ir jau tik liels un labs dēls, viņa vienīgā bagātība, pēdējais, kas dzīvē vēl palicis.

Krišs apsēstas mājas priekšā uz soliņa un sagumst.

Kaut kur tālumā ierejas suns, iemaujas govs, iedziedas gailis, dzirdami traktora tarkšķi, bet pēc brīža iestājas klusums, ilgs, nospiedošs klusums.

Tā tas vienmēr ir pirms pērkona lietus, vecais vīrs nodomā un paceļ galvu. Vienmēr pirms negaisa.

Un tad viņš ierauga sievieti, kura, uzmanīgi pētīdama apkārtni, nāk šurp pa balto ceļu. Viņa nogriežas uz šaurās taciņas, visu laiku skatās apkārt. Nu nav jau no kā baidīties, suņu šais mājās nav! Sieviete nāk arvien tuvāk, tuvāk, viņa noteikti ir pilsētniece, slaido augumu sedz spilgta kleita, laucinieces jau tik smalkās drānās nestaigā. Sieviete ienāk pagalmā, apstājas mājas priekšā un ilgi skatās atvērtajās durvīs. Viņas stipri nobālušajā sejā te pavīd bailes, te neziņa, te cerība. Un tad pēkšņi viņa ierauga uz sola sakņupušo vīru, un arī Krišs skatās uz sievieti, viņu acis sastopas, un sirmā cilvēka sirdi pārņem satraukums.

-   Piedodiet, - sieviete saka un paiet dažus soļus Krišam tuvāk. -Šīs taču ir "Stūrīšu" mājas?

-   Tās pašas vien, - Krišs nosaka, un viņa izkaltušie pirksti cieši satver melno, masīvo spieķi. - Tās pašas vien jau ir, cienītā.

-   Un jūs… jūs taču esat… Krišs, vai ne? - sieviete jautā, nostājas tieši iepretim sirmajam vīram un kā neticēdama ieskatās viņa acīs. - Krišs Stūrītis?

-   Tas pats, tas pats, - Krišs saka, noliekdams galvu. - Ko jūs no manis vēlaties, kundze?

-   Vai tad jūs mani nepazīstat… vairs neatceraties? Jūs mani neatceraties?

Sievietes balss nedaudz dreb, un viņas kreisā roka izdara neveiklu kustību, it kā gribēdama pieskarties šīs mājas saimnieka baltajai galvai vai salīkušajam plecam.

-   Jūs mani vairs neatceraties?

Atkal kaut kur tālumā ierejas suns, iedziedas gailis, ierūcas traktors, bet jau pēc brīža apkārtnē iestājas klusums, ilgs, nospiedošs klusums, kā jau tas parasts pirms pērkona lietus, pirms negaisa.

-   Atceros, - Krišs smagi nopūšas, pieceļas, un viņa nāsīs pēkšņi iesitas kaut kāda saldi salkana smarža. Tā var smaržot vienīgi ceriņi, sievietes krūtis un asinis. Ļoti iespējams, ka tā smaržo arī nāve. - Atceros, kā tad nu ne. Jūs esat Irma Rudens. Es jūs neesmu aizmirsis, nē, nē. Esmu jūs atcerējies gandrīz katru dienu… tā ja. Katru dienu. Jūs tomēr atnācāt. Jūs teicāt…toreiz… ka nekad… nekad jūs šeit vairs nespersiet kāju… toreiz… tā jūs teicāt… kad gājāt prom. Toreiz, kad jūs aizbēgāt.

Sieviete noliec galvu, viņas acīs parādās asaras.

-   Piedodiet, - viņa saka. - Lūdzu, piedodiet, Krišonkul.

-       Jā-ā, - Rrišonkuls gari novelk un paskatās uz tālo debess pamali. Vējš pāri mežam arvien ātrāk šurp dzen melnus mākoņus.

-       Lūdzu, piedodiet, - sieviete atkārto, viegli pieskardamās Kriša rokai. - Es jūs lūdzu.

Krišs nodreb.

-       Vajadzēja paiet divdesmit sešiem gadiem, - viņš saka, ar spieķi vairākas reizes piesizdams pie zemes. - Divdesmit sešiem gadiem… lai jūs atcerētos., beidzot.

Sieviete klusi raud.

Varbūt pirmo reizi.

Varbūt tūkstošo reizi.

Sauli aizsedz melni, ātri skrejoši mākoņi, un pavisam drīz arī debesis sāks raudāt.

Līs traks vasaras lietus.

-        Piedot… - Krišs runā klusi, raudzīdamies uz balto ceļu, kas plats un putekļains vijas netālu no mājas un pazūd tur, aiz kalna. - Vai tad jūs man esat ko sliktu nodarījusi? Jums vajadzētu lūgt piedošanu Dievam, ja esat ticīgā. Tā, lūk, Irma… Dievam, ne man.

Sieviete klusē.

Viņa pārstāj raudāt, nodur galvu, skatās sakaltušajā zemē un klusē.

-        Nu, ko tad, - Krišs, pagriežas pret sievieti, ierunājas. - Iesim vien rūmē. Ko tad mēs pasaules priekšā…

Uz akmens sliekšņa dobji noskan cilvēku soļi.

Viņi ieiet istabā, Krišs piekrāsnē atstāj spieķi un aicina sievieti apsēsties.

Irma uzmanīgi apskata telpu.

-        Šī taču ir tā pati istaba, - viņa saka. - Jā, jā, redzat, pie sienas tā pati glezna, es to ļoti labi atceros, šeit nekas nav mainījies…

Mainās gan, cienītā kundze, Krišs nodomā, nenolaizdams skatu no sievietes sejas. Viss kļūst vecāks. Māja, mēbeles, tā bilde pie sienas un mēs cilvēki. Varbūt arī zeme. Nu kādēļ viņai tieši tagad vajadzēja atbraukt, ja jau tik ilgi nebrauca? Kas viņai vispār šeit ko meklēt? Ko viņa īsti grib? Ez zinu, zinu… Bet tā jau vairs nav, cienītā kundze… nav. Ja viņa dzīvo Rīgā, tad nu gluži velti mērojusi to trako gaisa gabalu. Gluži velti, tā ja.

-   … šeit nekas nav mainījies…

-   Jā, kā nu bija, tā ir, - Krišs atbild. - Tikai viss kļuvis daudz vecāks. Jūs nu gan ne, Irma… Gluži tāda pati kā toreiz…

-   Ko jūs, Krišonkul! - Irma pasmaida. - Arī es jau esmu kļuvusi veca. Četrdesmit seši gadi…

Jā, Krišs nodomā. Gadi, gadi. Man jau tagad tos pat grūti saskaitīt. Un grūti visus atcerēties. Atmiņā palikušas tikai atsevišķas dienas, daži mirkļi. Gadi izgaist. Patiesībā nav vērts nemaz tos skaitīt. Paliek vienīgi dzīve - bez gadiem un bez dienām. Paliek vienīgi tas, ko tu šai dzīvē esi darījis un ko cilvēki darījuši tev.

Irma atkal apklust un saspringti skatās uz vecā vīra drebošajām rokām, sejā, acīs.

Viņa atgādina satrauktu meža dzīvnieku, kurš tuvumā sajutis plēsoņu vai mednieku. Bet jau pēc brīža Irmas sejas vaibsti atslābst, un tagad viņa izskatās pēc bērna, kas Vecgada vakarā gaida eglītē iedegamies sveces, cer uz brīnumu, ilgojas, kad Sala tētis tūlīt, tūlīt no lielā maisa izvilks tieši to dāvanu, ko tā gaidījusi…

-   Sakiet, lūdzu, - Irma čukst. - Sakiet, Krišonkul, jūs… jūs taču zināt, kāpēc esmu atbraukusi?

-   Nē, - Krišs cieti nosaka un, lai tas būtu vēl pārliecinošāk, vairākas reizes pakrata balto galvu. - Nē.

-   Jūs dzīvojat viens? - Irma atkal jautā un, gaidot atbildi, aiztur pat elpu.

Krišs rūgti iesmejas.

-    Ne, viens nu gan nedzīvoju. Kas tad tā par dzīvi vienam? Malvīne nomira pirms gadiem divdesmit, es nemaz to lāgā vairs neatceros, bet tas bija ļoti sen.

-   Krišonkul, - Irma strauji pieceļas un gandrīz skriešus pārskrien istabu, nostājas Kriša priekšā un satver viņa arvien vairāk drebošās rokas. - Sakiet, lūdzu, - kur ir mans… mans dēls? Es gribu viņu redzēt, es gribu…

Krišs Irmu spēcīgi atgrūž un, pacēlis atbrīvotās rokas pret laika gaitā nomelnējušajiem griestiem, sāk kliegt.

-   Ak, gribat zināt, kur ir jūsu dēls? Tikai tagad pēc divdesmit sešiem gadiem?! Ak jūs, cienītā kundze, tikai tagad gribat redzēt savu dēlu? Tikai tagad!

Krišs lēni atslīgst uz gultas malas un kaut kādā dīvainā, svešā un drausmīgā balsī saka:

- Viņš ir miris, Irma Rudens. Jūsu dēls sen jau miris. Viņš nodzīvoja tikai dažus mēnešus, tikai dažus mēnešus, Irma Rudens. Šī māja ir nolādēta. Šai mājā ir miruši visi bērni - vienmēr, visos laikos. Bet jūsējais varēja dzīvot, jūsu dēls būtu dzīvojis, ja vien jūs pati… nebūtu viņu nogalinājusi…

Irma lēnām šķērso istabu un apsēžas aiz vecā, ļodzīgā galda. Viņa gribētu raudāt, bet nespēj. Sieviete sēž, nodūrusi galvu, un pēkšņi nāsīs iesitas kāda asa, nepatīkama, pretīga smarža. Tā nāk no šīs istabas grīdas, no galda, no sienām, griestiem, tā nāk no sen aizgājušajiem gadiem, no pagātnes, no drausmīgi izpostītās jaunības, un tā smaržot var vienīgi asinis, sāpes un dzīve, kuru tev nācies dzīvot.

- Man jau bija tāda savāda priekšnojauta. Es zināju, ka notiks nelaime. Es to paredzēju. Arī saule tovakar norietēja dīvaini sarkana. Neparasti sarkana. Sarkana kā ugunskurs. Sarkana kā pēdējie āboli mūsu dārzā. Sarkana kā kļavu lapas mūsmāju priekšā. Sarkana kā manas mīļākās grāmatas vāki. Sarkana kā mana labākā kleita. Sarkana kā asinīs sakostās lūpas. Tas viss vēstīja nelaimi. To atnesa grupa aizejošās vācu armijas kareivju. Viņi ienāca mājās noguruši un salijuši, prasīja dzert un ēst, lielajā istabā iekūra krāsni, nenoģērbušies nometās uz gultas, dīvāna, krēsliem un grīdas, nevērīgi istabas kaktā nosvieda automātus, daži lamājās, cits skaļi, cits klusi, viņi bija ļoti nikni un ar kaut ko stipri neapmierināti. Droši vien tādēļ, ka vajadzēja atkāpties. Bija četrdesmit ceturtā gada rudens, un tagad viņiem vajadzēja atkāpties, tāpēc arī lādējās, tādēļ bija nikni un skaļi, bet daži, kas bija apsēdušies uz grīdas, vienaldzīgi raudzījās kaut kur sev priekšā un neteica ne vārda, bet tie pārējie - tie ēda un sāka dzert; viņi sauca mani, es padevu ēdamo, atnesu malku, viņi uz mani blenza kā buļļi uz govīm, māte dibenistabā gulēja slima, viņa raudāja un vaimanāja, māte bija ļoti nobijusies, arī es biju nobijusies, mātei jau dienā uznāca sirdslēkme, bet tie iedzērušie kareivji mani raustīja aiz rokām, aizskāra krūtis, un mēģināja iesēdināt klēpī, un es sāku raudāt, tas viss bija ļoti pretīgi, vēl neviens vīrietis nebija man pieskāries, bet viņi smējās un teica, ka uzspļaujot šai zemei, cilvēkiem un dzīvei, un, galu galā, arī Vācijai, jo rīt un, ja ne rīt, tad parīt viņus tik un tā krievi nošaušot, un tādēļ nāc, meite- nīt, sēdies klēpī, iedzer šņabi, mēs gribam tavas krūtis un tevi pašu, un tas nekas, ka tu nedaudz smirdi pēc govs mēsliem, visa šī pasaule smird, briesmīgi smird, un tādēļ ātrāk atsedz krūtis, tās tev ir cietas un apaļas, tās kārdina, tās izraisa vēlēšanos ar tevi gulēt, zēni, atbrīvojiet gultu, šī jaunkundze mums tūlīt sniegs pēdējo prieku uz šīs smirdošās zemes, pēdējo baudījumu…

Es raudāju, es gribēju kliegt, bet pakliegt nevarēju, bija tāda sajūta, it kā kaklā iespiestos kaut kas glums un pretīgs. Es varēju vienīgi raudāt, un es raudāju arvien skaļāk, skaļāk. Pēc tam lūdzos, bet tas nelīdzēja, viņi tikai smējās. Pēc tam es viņiem pateicu, to laikam nevajadzēja, droši vien nevajadzēja, bet es viņiem pateicu, ka esmu ļoti slima, ka visu kara laiku to vien esmu darījusi kā gulējusi ar zaldātiem, un tagad esmu slima. Bet viņi sāka smieties vēl skaļāk, pavisam skaļi, tas viņus uzjautrināja, un viņi teica, ka arī tam spļaujot virsū, kāda tam visam nozīme, ja rīt viņi tik un tā kritīšot. Krievi nākot virsū no visām pusēm, nē, jaunkundz, šis joks neiet cauri. Izģērbieties pati, jo citādi mēs saplēsīsim varbūt tavu vienīgo kleitu. Es teicu, ka esmu ar mieru, lai tikai uz dažām minūtēm izlaiž laukā, man jāiziet. Es atgriezīšos, tā viņi droši vien nodomāja, un man atļāva iziet.

Mani apņēma vēsa rudens nakts, virs galvas spīdēja zvaigznes, tās mirdzēja kā asaras, es ātri ieskrēju kūtī, notupos vistālākajā stūri. Blakus mierīgi gremoja Brūnaļa, un laktā klusi sēdēja vistas. Te es būšu drošībā, šeit neviens mani neatradīs, cik ilgi tad viņi tur istabā sēdēs, viņiem taču jākaro, kaut kur tālumā varēja dzirdēt dobjus dārdienus. Es gulēju salmos un klausījos Brūnaļas vienmērīgajā gremošanā un trīcēju, drebēju, man bija ļoti auksti un ļoti bail.

Un tomēr viņi mani atrada. Vācieši atnāca divatā, ar kabatas lukturiem apgaismojuši kūts kaktus, viņi mani ieraudzīja, joprojām klusēdami pienāca klāt. Es skaļi iekliedzos. Viens no viņiem, joprojām neteikdams ne vārda, sagrāba mani pie kakla un apgāza augšpēdus. Es sastingu no bailēm, ne es vairs spēju pakliegt, ne paraudāt, ne pakustēties. Es tikai domāju, es tikai nepārtraukti domāju, cik būtu labi, ja tagad varētu būt mirusi, mirusi, mirusi… Bet nāve nenāca, atnāca vēl tas otrs kareivis.

Ko es viņiem sliktu biju nodarījusi? Kādēļ viņi bija tik ļauni, tik dzīvnieciski? Tā es tur kūtī nogulēju līdz rītam. Drausmīgi sāpēja vēders, reiba galva, jutu lielu nespēku, gribēju tā gulēt, līdz nomirstu, bet, kad sāka dziedāt gaiļi, kad atausa rīts, es tomēr piecēlos, jo atcerējos māti. Bet māte pa nakti bija nomirusi, kareivji aizgājuši, un mājās valdīja baigs, auksts miers, un tukšums. Un tad atkal mūsmājās ienāca vācu kareivji un mani izdzina no mājām. Viņi teica, ka rīt šai vietā notikšot kaujas, šeit būšot frontes līnija un, ja es gribot palikt dzīva, lai ejot ātrāk prom. Bet es negribēju palikt dzīva. Viņi teica, lai ejot. Kur? Kur lai es eju?! Lūk, tur, viņi ar rokām parādīja uz ceļu. Pa to brauca un gāja bēgļi. Man bija vienalga - nomirt šeit, kaut kur uz ceļa vai Kurzemē. Man viss bija kļuvis vienaldzīgs. Ceļš, pelēks, melns, pelēks, melns dubļains ceļš… kaut kādas rokas un rati, apmākušās debesis, tumšas, pelēkas, melnas debesis, braucoši rati, es viscaur drebu, man noteikti ir drudzis, man salst, man ļoti salst un gribas dzert, ļoti gribas dzert Brūnaļas pienu un mūsu akas ūdeni, lūpas man galīgi sausas un sasprēgājušas, man ir ļoti auksti, jā, paldies, māmulīt, piens bija silts un garšīgs, bet tagad es kā agrāk bērnu dienās ielīdīšu pie tevis, un tu mani sasildīsi, es gribu gulēt pie tevis, gribu, lai man pastāstītu pasaku, to skaisto, skaisto pasaku… Un tad es laikam nomiru. Neko vairs neatceros. Kad pamodos, ieraudzīju lielas, labsirdīgas vīrieša acis un ļoti sastrādātas, mezglainas rokas, kuras man pie lūpām pielika māla krūzi ar siltu pienu un medu. Es gulēju lielā ozolkoka gultā un biju apsegta ar biezu rakstainu segu.

-    Malvīn, - vīrietis skaļi teica. - Siev, vai tu dzirdi? - viņš atkārtoja. - Tas skuķis dzīvos, paskat, izdzēra krūzi tukšu!

-   Lai jau Dievs dod, Krišs, - viņam atbildēja sievietes balss. - Lai jau Dievs dod.

Krišs satrūkstas un vērīgi mēģina ielūkoties sievietes acīs. Bet viņa noliec galvu vēl zemāk, apklust, piever acis, un Krišam šķiet, ka sieviete aizmieg.

Tā es sāku dzīvot "Stūrīšu" mājās. Krišs mani izglāba no drošas nāves. Tie bēgļi, tie svešie cilvēki, kuri mani pa ceļam uzņēmuši savos ratos, veduši vairākas dienas, vēlāk teikuši, ka es neko neesmu ne ēdusi, ne dzērusi, ne runājusi, un viņi nodomājuši, ka esmu jau mirusi, garām braucot piestājuši pie "Stūrīšu" mājām un palūguši Krišu mani aprakt, pašiem neesot vaļas.

Labi, Krišs noteicis, kad jārok, tad arī apraksim, un mani ienesis savā istabā. Tur arī atdzimu un tur arī sāku dzīvot. Viņi bija ļoti labi cilvēki, šie pavecie Stūrīši. Viņi bija labi pret mani, bet ko es viņiem labu biju izdarījusi? Un ko es tiem kareivjiem biju izdarījusi sliktu?

Es Malvīnei palīdzēju saimniecībā, viņa mani dēvēja par meitu. Karš tuvojās beigām, un tad kādu dienu, kad biju izslaukusi govi un pacēlu piena spaini, man pēkšņi stipri iesāpējās vēders, un es tur sajutu kaut kādu dīvainu, neparastu, siltu smagumu. Un vēl pēc brīža kaut kur pakrūtē sajutu dažus vieglus, vieglus sitienus… Pēc mirkļa atkal.

Bailēs iekliedzos un, apgāzdama piena spaini, izskrēju no kūts.

-   Mīļo meit, - Malvīne uztraukusies iesaucās. - Kāda tu izskaties? Irmiņ, kas noticis, saki taču ātrāk, bāla kā nāve, - viņa turpināja runāt, bet es nespēkā un bailēs sabruku gultā. - Irma!

-    Es nezinu, Malvīnastant, es neko nesaprotu. Kas ar mani noticis? Kas notiek, kas vēl notiks… mīļo, mīļo Malvīnastant! Es neko nesaprotu!

Bet vecā, labsirdīgā Malvīne saprata ļoti ātri. Viņa strauji parāva uz augšu manu kleitu un vairākas reizes ar rokām pārbrauca vēderam.

-   Es jau tā pēdējā laikā skatījos, - viņa smaidīdama teica. - Es jau tā skatījos… un sāku domāt… Tu, meit, esi uz grūtām kājām, jā, jā, Irmiņ! Tev būs bērniņš, maziņš, maziņš bērniņš…

Viņas acīs ieraudzīju asaras. Malvīne pieliecās un maigi, gluži kā kādreiz māte, noskūpstīja manu pieri.

-   Laimīgā, - viņa klusi teica. - Bet tagad, meitiņ, guli. Nomierinies, atpūties.

Es turpināju raudāt. Es raudāju ilgi, es raudāju visu to vakaru, visu to nakti un visu nākošo dienu. Dzīve vēlreiz sabruka. Es nebiju laimīga. Es visu laiku domāju tikai par pašnāvību. Katru reizi, kad iedomājos, ka man būs bērns no zvēriem, no tiem pretīgajiem dzīvniekiem, es raudāju, kliedzu, es ļoti vēlējos nomirt. Stūrīši par mani rūpējās kā par slimnieci. Viņi man aizliedza strādāt, uzmanīja katru soli, mierināja un lutināja. Labā, labā Malvīnastant un Krišonkul! Kas es jums biju? Uz ceļa atrasts svešs, nepazīstams cilvēks, kuram pēc dažiem mēnešiem jālaiž pasaulē… Ko gan es dzemdēšu? Vai bērnu? Vai patiešām bērnu?!

Par ko gan jūs, mīļie, labsirdīgie vecīši tā priecājāties?

-   Kā, par ko? - Malvīne izbrīnā sasita plaukstas. - Un tu vēl, Irmīt, jautā? Par tavu bērnu, meit, par tavu bērnu, par ko gan citu?

Es atmetu ar roku un atkal sāku raudāt. Bērnu? Man būs bērns? Kur?! Tas nokritīs no debesīm, vai? Es varu dzemdēt vienīgi zvēru. Iespējams, ka tas patiešām sākumā būs maziņš, maziņš, bet viņš taču kādreiz izaugs liels… Nē! Es nemaz tik tālu negribu domāt. Nē! Es vispār negribu domāt. Negribu dzemdēt, negribu dzīvot, es gribu nomirt. Dievs, nu kāpēc tu neļauj man nomirt?

Un tad pienāca tā diena…

Es pilnīgā nespēkā gulēju gultā, Malvīne stāvēja blakus un man rādīja mazu, sarkanu un nejauki brēcošu bērneli.

Jā, kas gan tas bija?

-   Skaties, Irmīt! - Malvīne smiedamās sacīja. - Skaties, meit, kas tev par dūšīgu puiku!

Lēni aizvēru acis un pēkšņi savā nespēkā sajutu drausmīgu naidu pret to, ko Malvīne nosauca par dūšīgu puiku, un sajutu naidu pret Malvīni, kura smējās un priecājās, un naidu pret sevi, pret visu dzīvi.

-  Māmiņa guļ, - Malvīne klusi kādam pateica. - Un ari tev, bērniņ, jāčuč.

Es atsacījos viņu barot. Malvīne staigāja pilnīgā neizpratnē. Krūtis man bija piebriedušas lielas un cietas, šķita, tās tūlīt, tūlīt pārplīsis, un vakaros, kad gultā pagriezos uz sāniem, no tām tecēja silts biezs piens… Bet tas, ko biju dzemdējusi, nepārtraukti brēca… Kad Malvīne viņu pienesa barošanai, es kliegdama dzinu prom, es negribēju nevienu redzēt, un, kad tomēr Malvīnei vienreiz izdevās viņu pielikt pie manas krūts, es pēkšņi atkal sajutu kādu spalvainu, lipīgu roku pieskārāmies pie kakla, atkal dzirdēju, kā plīst drēbes, un jutu lielu, pretīgi smirdošu smagumu… Nē! Nē, nē! Tikai ne to! Es jūs negribu redzēt! Nevienu! Atstājiet mani, beidzot mierā!

-   Kriš, - es dzirdēju Malvīni sakām. - Irmiņa sajukusi prātā.

Es gulēju gultā un no rīta līdz vakaram skatījos pie pretējās

sienas piekārtajā gleznā. Uz tās bija attēlota kāda smaidoša sieviete, kura lielā mātes mīlestībā sev pie krūtīm piespiedusi mazu sprogainu zēnu, savu dēlu…

Lūk, laimīgā, es domāju. Droši vien kāda no itāliešu svētajām madonnām. Bet iespējams, ka tā ir kāda no mūsu pašu latviešu zemniecēm, galu galā tas vienalga. Bet šī sieviete noteikti ir mīlējusi, un tas vīrietis viņu mīlējis, un viņa šo bērnu gribējusi, gaidījusi… svētā… laimīgā sieviete… māte…

Pēc nedēļas jau biju tik tālu atspirgusi, ka varēju piecelties. Un vēl pēc dažām dienām es "Stūrīšu" saimniecei pateicu:

-    Malvīnastant, piedodiet, bet… es no jums aizeju… Paldies jums par visu… Jūs abi bijāt tik labi, tik laipni… bet es nevaru… Un to bērnu… tas bērns man nav vajadzīgs. Es viņu sev līdzi neņemšu. Es atsakos… Malvīnastant, ticiet - tas nav mans bērns.

-   Vecais! - Malvīne spalgi iekliedzās. - Kriš, ko tu tā tūļājies! Ātrāk skrej uz pagastmāju un dabū šurp dakteri! Ātrāk!

-   Nē, nē! - es rūgti pasmaidīju. - Nevajag. Es neesmu nenormāla. Es pilnīgi apzinos, ko daru. Ticiet - tas nav mans bērns.

Viņi neko nesaprata. Bet toreiz es viņiem neko nespēju izskaidrot, es nespēju izstāstīt, kas ar mani bija noticis, jo man vēl joprojām šķita, ka tas viss notika vakar…

-   Meit, - Malvīne teica. - Bet… tas taču tomēr ir tavs bērns, un tu esi šā bērna māte. Kā tad tā? Tu nedrīksti viņu pamest, pat neviens zvēriņš, neviens dzīvnieks tā nedara, tie to varbūt izdara vēlāk, bet maziņu… nekad. Apdomā, Irmīt, ko tu runā, ko tu dari!

-   Nē, Malvīnastant, es viņu nevaru paņemt rokās, nevaru pieglaust pie sevis, es nevaru uz viņu pat paskatīties… Nu nevaru!

-   Irma, - Krišs asi teica un spēcīgi mani parāva aiz rokas. - Ko šis bērns tev nodarījis, ko? Kur ir viņa vaina, ka, tikko devusi dzīvību, tu jau gribi nogalināt? Par kādu noziegumu tu viņam piespried tik nežēlīgu sodu?

Klusēju, jo nepratu viņam atbildēt, es tikai jutu, varbūt pat sapratu, ka katram bērnam pasaulē jānāk ļoti gaidītam un tas jārada mīlestībā nevis mēslos, un tas, kas šo bērnu palīdzēja radīt, bija dzīvnieks, cilvēks nekad tā nerīkojas, tas bija zvērs, kas šo bērnu palīdzēja radīt, un bērnā būs daļa no šā dzīvnieka, no šā zvēra.

Es apgriezos un gāju prom, pati nezinādama, kurp lai eju un ko lai daru.

-   Pagaidi! - Krišs uzbļāva. - Vēl neaizej! Varbūt pēc kāda laika, pēc dažiem gadiem…

-   Nē, - es atbildēju. - Nekad! Velreiz par visu jums liels paldies, bet šeit es nekad vairs neatgriezīšos, nekad šeit vairs nesperšu kāju.

-    Paklausies, Irma, - Krišs lēni, smagnējā gaitā pienāca pie manis, ieskatījās acīs un, uzsvērdams katru vārdu, teica:

-   Ja tu aiziesi, tavs bērns nomirs. Tu viņu noslepkavosi, un tu nebūsi ne par matu labāka kā tie tur!

-   Klusējiet! - es iekliedzos. - Jūs neko nezināt!

-   Zinām, - Krišs pārtrauca. - Cilvēku, ja tas ir nevainīgs, nedrīkst nogalināt, un katram bērnam ir jādzīvo. Katram bērnam, kas ieradies uz šīs zemes… jādzīvo. Tas arī ir viss, ko mēs zinām, divi vientuļi veči.

Es tomēr aizgāju… viena.

Tas bija pirms divdesmit sešiem gadiem jūnijā, un arī toreiz no meža plūda reibinošas smaržas, ziedēja rudzi, zeme bija izslāpusi, un tuvojās pērkona lietus.

-   Tā ja, cienītā kundze, - Krišs atiet no loga un ļoti skumji paskatās uz netālu sēdošo sievieti. - Viņš nomira.

Irma neko neatbild.

Istabā kļūst tumšāk, un virs meža jau skaļi dārd pērkons.

-   Viņš ātri kļuva vārgs.

Logu rūtis iesitas pirmās lietus lāses.

-   Sieva teica, ka to bērnu būtu varējis glābt vienīgi mātes piens.

Pie loga rūtīm arvien spēcīgāk klauvē lietus.

-   Jā, tā viņa teica, bet iespējams, ka bērns būtu aizgājis tāpat.

Irma lēni pieceļas, paskatās uz Krišu, uz sievieti gleznā, kura

pie krūtīm piekļāvusi mazu, sprogainu zēnu, un viņas sejā pavīd kaut kādas lielas, nepiepildītas ilgas.

-   Nu, tad vairs neko, - viņa klusi nosaka un iet uz durvīm.

-        Pagaidiet! - Kriša balss liek viņai apstāties kā toreiz, pirms divdesmit sešiem gadiem. - Es tā īsti nesaprotu, kundze. Jūs atbraucāt cerībā viņu redzēt vai arī… ja bērns būtu dzīvs…

Sievietes lūpas savelkas skumjā smaidā.

-        Nezinu… nezinu, kas ar mani atkal notika. Visu šo laiku dzīvoju viena… neapprecējos. Un, ja arī tagad apprecētos, bērnu man vairs nebūs. Apmēram pēdējos piecus gadus es domāju, domāju… nu tagad nekā.

Viņa aiziet līdz durvīm, tās strauji atver, skatās lietū un saka:

-   Drausmīgi sāp… šis tukšums.

Krišs istabā paliek viens.

Viņš ir noguris. Veco vīru ļoti nogurdinājusi karstā, aizejošā diena un šī lietū, stiprā pērkona lietū aizejošā sieviete. Un viņas stāsts. Tas bija kā sitiens, un viņš vēl tagad nav īsti attapies.

Krišs sajūt asas, ilgstošas sāpes kreisajā pakrūtē, viņš lēni atguļas, iztaisno kājas, sakrusto rokas uz krūtīm un aizver acis. Tā, viņš nodomā. Šī diena pagājusi, tā aiziet pagātnē, kā jau aizgājušas daudzas dienas, daudzi gadi, dzīve.

Taču nekas nepazūd. Neviena diena, neviens gads, ko esi nodzīvojis. Tie neizgaist pelēkajā pagātnes tumsā, tāpat kā nekad nepazudīs tas, ko tu šais gados esi darījis. Gadi atgriežas. Dzīvi tu vari nodzīvot, bet tu nekad to nevari zaudēt vai aizmirst. Un pagātne atgriežas. Tā dažreiz var vienīgi attālināties, bet viss labais un sliktais vienmēr atgriezīsies pie tevis. Agrāk vai vēlāk

tomēr atgriezīsies. Un atmiņas. Tās tevi nomierinās vai satrauks, radīs prieku vai sāpes, bet tās nāks un kā lūgti vai nelūgti viesi klauvēs pie tavas dzīves slepenā pagraba durvīm, kuras nekad neesi atvēris svešiem. Un bieži - ari pats sev.

Pēc dažām minūtēm mājās pārnāk Jānis. Viņš iesteidzas tēva istabā un nobijies apstājas blakus gultai.

-   Tēv, - viņš uztraucies saka. - Kas ar tevi noticis?

Krišs atver acis.

-   Nekas, dēls. Tāpat vien atpūšos.

Jānis atviegloti uzelpo.

-   Bet es jau domāju… Tu pusdienas paēdi? - viņš jautā.

-   Nē, dēls. Kaut kā pavisam piemirsās.

-   Es tūlīt pagatavošu vakariņas, - Jānis saka un aiziet uz virtuvi.

Krišs pasmaida un nodomā, cik tas labi, ja ir kāds cilvēks, kas

var uzsildīt zupu, pasniegt gabalu maizes vai zāles, kas vienmēr ir blakus, lai tu nekad nebūtu viens, un kas turpinās tavu dzīvi, tā katrā ziņā būs labāka un skaistāka, un kādreiz šis cilvēks pārvedīs mājās strādīgu, mīlošu sievu, un tad šīs klusās istabas piepildīs bērnu raudas un smiekli, un tu nekad nemirsi. Tu turpināsi dzīvot bērnos un bērnu bērnos, un Krišs laimīgs turpina smaidīt, viņš virtuvē dzird klusos Jāņa soļus… soļus… un tad tie kļūst arvien skaļāki, skaļāki. Krišs satrūkstas, viņš dzird dobjus, nepacietīgus sitienus, Krišs pieceļas un redz, sajūt, saprot, ka tā ir pagātne un šodiena, kas tik dobji un nepacietīgi klauvē pie durvīm, un tagad tev tās ir jāatver, beidzot jāatver, un atvēris - kaut ko noteikti pazaudēsi. Bet droši vien arī iegūsi.

Krišs pieiet pie loga un caur pelēko lietu redz pret kalnu aizejam vientuļu sievieti.

Krišs pēkšņi saprot, vecais baltais vīrs saprot, ja arī liktenis viņam vēl ļaus dzīvot gadu, divus, trīs, viņš pēc šodienas nekad nespēs būt laimīgs un mierīgs, tā nolādētā sāpe turpinās sāpēt, tā nepāries un nepārstās, tā tev vienmēr atgādinās, ka tu neko nevari iegūt, citam atņemot, nē, Krišs neko nevienam nav atņēmis, viņš tikai to uz brīdi paturējis un tagad, lai cik tas arī būtu sāpīgi, jāatdod.

-  Jāni! - atkal cauri visai māja noskan Kriša pavēlošā balss. - Jāni!

-   Kas ir, tēv?

-         Paklausies, - Krišs saka, un pēkšņi viņa balss iedrebas. - Paklausies, Jāni, tur redzi pa ceļu iet sieviete, un viņa tūlīt pazudīs aiz kalna. Skrej, dēls, un mēģini viņu panākt. Skrej ātri, cik jaudas. Esmu bijis pret viņu netaisns. Es viņai sameloju. Skrej, dēls…

-   Kādēļ, tēv? - Jānis pārsteigts prasa.

-        Skrej, Jānīt, skrej, mēģini panākt un saki, lai viņa atgriežas, lai viņa atgriežas…

-   Kāpēc, tēv? - Jānis joprojām ir nesaprašanā.

-   Viņa ir tava māte… dzirdi, viņa ir tava māte…

Un Krišs apmulsušo Jāni izgrūž pa durvīm.

Lietus pamazām norimst, mežs joprojām vēl smaržo pēc medus, zeme ir padzērusies, zied rudzi, vējš aizdzen melnos mākoņus, un atkal parādās saule, bet tagad meži jau vairs neizdegs, labība neaizies bojā, un gaidāma bagāta, bagāta raža.

1970

Bronzas sieviete

Uz sievietes krūtīm uzkrita sniegs. Tas ir brīnums vai sods?

Iela. Māja. Kāpnes. Durvis. Gaitenis. Spogulis. Pakaramais. Drēbes. Durvis. Istaba. Sekcija. Galds. Galdiņš. Krēsls. Krēsls. Televizors. Radiouztvērējs. Glezna. Grafika. Skapis. Grāmatplaukts. Telefons. Dīvāns. Naktsgaldiņš. Rīts.

Tūlīt būs rīts. Tūlīt tas pieklauvēs pie loga, es piecelšos un to atvēršu, un tad rīts ienāks istabā - šajā istabā, manā istabā, un kļūs nedaudz gaišāks, un tad rīts aizies uz otru istabu, kur guļ sieva un bērns, un tas manā vietā bērnu noskūpstīs uz mazās pierītes; gultā guļ balts bērns, un viņš to noskūpstīs manā vietā, manu bērnu, viņš noskūpstīs manā vietā uz baltās pierītes, bet pagaidām vēl logā nikni raugās tumsa un es skatos spožā gaismas punktā, kas it kā rotaļādamies te parādās, te atkal pazūd logā, manas istabas logā gaismas stars, tāla zvaigzne, visspožākā zvaigzne skatās manā logā, bet varbūt tā ir garām braucošas automašīnas spuldze, degoša cigarete, lampa pretējās mājas dzīvoklī, bāka vai tumsā uzrauts sērkociņš, svece uz kāda kapa. Gaisma, tu netiec pie manis, tevi traucē šie biezie, nolādētie logu stikli, es tos izsi- tīšu, es tos tūlīt izsitīšu, pagaidi, gaisma, bet varbūt tas ir kāds spilgts mirklis kāda cilvēka dzīvē, varbūt viss cilvēka mūžs, varbūt spēcīgs sitiens vai asara sievietes acīs, varbūt tā ir mīlestība vai bērna smaids, varbūt - nekas.

Es no naktsgaldiņa paņemu grāmatu, tas ir Viļa Lāča Kopoto Rakstu otrais sējums - "Putni bez spārniem" un "Atbrīvotais zvērs", un to spēcīgi triecu rūtīs. Taču grāmata atsitas pret palodzi un dobji nokrīt uz grīdas.

Nu, protams, es pasmaidu, putni taču ir bez spārniem, un tie nekur nevar aizlidot… Bet jāvar! Es ar vaļējām acīm vēl pagulēšu stundu, varbūt divas stundas, un tad blakus istabā uzmodīsies sieva un mans bērns, viņi piecelsies un apģērbsies, un es piecelšos un apģērbšos, un tad… un tad… un tad kaut kas beigsies. Žēl, ka tā var teikt par cilvēka dzīvi - kaut kas…

Es jau viņai vakar vakarā pateicu, ka šodien aiziešu. Aiziešu, lai nekad vairs neatgrieztos. Viņa stāvēja istabas vidū, uzģērbusi spilgti zaļo mājas tērpu - īsu kā jūnija pēdējā nakts, īsu kā skatiens, ko veltām nejaušam garāmgājējam, īsu kā pirmo mīlestība, un viņas ķermeni un krūtis sedza zaļa migla, kas lēni pacēlās no manas bērnības zaļajām pļavām, no mūsu astoņiem kopā pavadītajiem gadiem, no palmas, ko mums uzdāvināja uz kāzām, no zaļā upes ūdens, kur braucām peldēties, no viņas zaļajiem acu lokiem, un no ļoti zaļā pavasara, kad mēs satikāmies. Viņa izskatījās ļoti zaļa, un viņa stāvēja istabas vidū skaista un trausla kā nezināma mākslinieka zaļā marmorā izcirsta skulptūra vai piemineklis bojā aizgājušajai mīlestībai.

-   Es aiziešu, Agit!

-   Piedod, - viņa teica.

-   Es aiziešu, Agit.

-   Tas bija tikai mirklis, - viņa sacīja.

-   Es aiziešu, Agit!

Mīļo, Agit, tu taču labi zini, ka tas nebija tikai mirklis. Tu viņu pazīsti apmēram gadu. Ļoti iespējams, Agit, ka, salīdzinot ar mūžību, gads patiešām ir tikai mirklis un varbūt nav pat tik daudz, taču mūsu īsajā dzīvē, Agit, gads ir mežonīgi ilgs laika posms un it sevišķi tad, Agit, ja kādam sāp, ja kādam stipri sāp, un es redzēju, es jutu un pēc tam visu uzzināju… Agit.

-   Tas jau ir beidzies un nekad vairs neatkārtosies, - viņa apsolīja. - Tikai neaizej.

Es jau ticu, es visam ticu, es ticu katram tavam vārdam, bet tam vairs nav nekādas nozīmes, viss beidzies, kā beidzas kinoseanss, kā beidzas teātra izrāde, kā beidzas diena, kā beidzas bērnība un skolas gadi, kā beidzas mīlestība, kā beidzas dzīve, un es patiešām ticu, ka tas nekad vairs neatkārtosies, jo kas tad vispār dzīvē atkārtojas? Ne sekundes, ne minūtes, ne stundas, ne dienas, ne mēneši, ne gadi - un arī notikumi ne. Laiks kā skops vecis mums noskaita sekundi, un tā ir jauna, un pēc tam viņš mums sāk rēķināt gadus, un tas jau ir bēdīgāk, jo līdz ar tiem mēs kļūstam vecāki, arvien vecāki. Istaba bija piesmēķēta, es atvēru logu, un tajā ieplūda auksts gaiss, tik auksts, kāda biji tu, kad torīt pārnāci mājās. Ciemiņi aizgājuši, uz galda palikušas vienīgi ēdienu un dzērienu atliekas. Piesmēķēts gaiss un dāvanas uz mazā galdiņa - tev palika trīsdesmit septiņi gadi. To tavā sejā jau var just, šie trīsdesmit septiņi gadi tavā skaistajā lelles sejiņā atstājuši pēdas, kuras nekad neizzudīs. Vēlāk, kad bijām nokopuši galdu un gulējām uz mūsu dīvāna, tu pievēri acis, tev bija skumji, tev bija ļoti skumji, protams, trīsdesmit septiņi gadi - tas nav maz, un tu, starp citu, varbūt neapzināti pateici - es pēc kaut kā ļoti ilgojos. Es sapratu, es ļoti labi sapratu, Agit, pēc kā ilgojies, un man atlika tikai nožēlot, kas tas neesmu es. Nezinu, kāds ir tas otrais, es viņu esmu tikai redzējis, es nezinu, vai viņš ir labāks vai sliktāks par mani, droši vien labāks, ja jau tu viņu esi izvēlējusies. Bet pirms tam - tas bija daudz agrāk, vienā no mūsu intīmajiem vakariem, tu teici, tu apsolīji, tu zvērēji, kaut to nemaz nevajadzēja, jo es tev ticēju, es tev vienmēr esmu ticējis, bet tu tovakar teici, ka nekad nespēsi kļūt neuzticīga, varbūt vienīgi tad, ja būsi neprātīgi iemīlējusi. Un kā gan citādi? Kā gan citādi? Var jau, var jau visādi, bet es vēl šodien ticu, ka tu patiešām esi sieviete, kura spēj atdoties tikai mīlestībā. Šis svētais un nolādētais vārds, šīs svētās un nolādētās jūtas, bet mīlestība taču bieži rodas mirklī, tā ir kā šāviens, kā lode, kas ietriecas tieši sirdī. Un neko nevar aizmirst, es nekad neko neaizmirsīšu, es nekad neaizmirsīšu, Agit, to rītu, to skaisto, saulaino rudens rītu, to nolādēto rītu, kad tu pārnāci mājās, sāki neveikli taisnoties, bet es jau nojautu un pēc dažām dienām visu uzzināju. Es to uzzināju, Agit, jo dažreiz vīrieši ir daudz lielākas pļāpas nekā sievietes, un tas ir riebīgi, tas viss ir ļoti pretīgi, Agit, kas noticis.

-   Tas nekad vairs neatkārtosies, - viņa teica un izskatījās nogurusi. Man šķita, ka zaļā marmora vairs nav, ka piemineklis aizgājušai mīlestībai jau krietni apsūbējis un pārvērties zaļganā bronzā. Viņai bija ļoti auksti, viņa atkal nodrebēja, bet es viņu nevarēju sasildīt ne ar vārdiem, ne sevi, es viņai nespēju pieskarties un nespēju pateikt neko nomierinošu, neko labu.

-   Es aiziešu, Agit.

-   Tu gribi, lai es vēl lūdzos?

-  Nē, tikai ne to! Es lūdzu - tikai ne to. Tu lieki pazemojies, Agit, tas neko nedos. Es tev varu piedot, es tev varu ticēt, bet arī tas neko vairs nedos. Es tomēr aiziešu.

-   Labi, - viņa sacīja un lepni izslēja savu mazo, sprogaino galvu. - Vari iet! Tiesā tevi nesūdzēšu. Man nav vajadzīgi alimenti. Ja gribēsi, naudu varēsi dot, ja negribēsi, gan jau kaut kā izkulšos viena.

Gribēšu, ļoti gribēšu dot naudu, tev tā tik ļoti vajadzīga, tev un mūsu Baibiņai, tu nevari dzīvot bez naudas - bez visiem šiem sarkanajiem, zilajiem un zaļajiem papīriņiem, bet bez manis tu vari, tu varēsi ļoti labi, tu dzīvosi labi, ja tikai tev būs nauda. Es tev patiešām neesmu vairs vajadzīgs, jo citādi taču to nekad nebūtu darījusi, tev būtu bail riskēt, bet tu riskēji, uz kārts uzliki vienu nakti, varbūt vairākas naktis, par kurām es neko nezinu, un pazaudēji.

Tu pazaudēji mūsu līdzšinējo dzīvi, pazaudēji mani, mūsu kopību, tu pazaudēji manu mīlestību, tu pazaudēji savam bērnam tēvu. Varbūt tā nakts visu to atsver un tas bija tā vērts, nezinu, tas jāzina tev, un tu to zini, tu pati izvēlējies šo ceļu, mēs katrs izvēlamies savu ceļu un cilvēku, ar kuru kopā pa šo ceļu iet. Agrāk vai vēlāk uz šī dīvāna manā vietā gulēs kāds cits, viņš atnāks manā vietā, viņš mani nomainīs, kā mainās vīri pie stūres, un viņš manā vietā gulēs tev blakus, arī viņš tev teiks kaut kādus vārdus, bet tie būs citi, pavisam citi vārdi, viņš nekad nepateiks to, ko esmu teicis es, un viņš nekad tā nemīlēs, nekad neviens tevi tā nemīlēs, kā tevi mīlējis esmu es.

Viņa strauji pagriezās un izgāja no istabas, es paliku viens ar savām domām, sāpēm un nežēlīgi dedzinošām atmiņām, kaut kur blakus vēl virmoja smaržas un gaismas stars velti mēģināja ielauzties istabā, logu stikli to nelaida. Es vairs nemēģināšu to izdauzīt, es velti mēģinu ielauzties mūsu kopīgajā nākotnē, tava nodevība to neatļauj, tā ir kā dzelzceļa barjeras, kuras nedrīkst pacelt, jo nepārtraukti garām joņo ātrvilcieni, kuru vagoni pielādēti ar visām tām dienām, kuras esam pavadījuši kopā, ar visiem tiem gadiem, kurus esam nodzīvojuši kopā, ar visiem tiem vārdiem, kurus viens otram esam teikuši, un ar visiem tiem solījumiem, kurus viens otram esam bārstījuši; piebāzti vagoni, pieblīvēti vagoni, pārpildīti vagoni trauc garām, garām tev un man, trauc garām vagoni ar mūsu pagātni un tagadni, trauc garām mūsu nākotnei, un barjeru nedrīkst pacelt, nedrīkst pacelt šo barjeru, jo tad mīlestība pārstās būt kaut kas svēts un vienreizējs, es saprotu, es ļoti labi saprotu, ka mēs katrs varam kļūdīties; un var gadīties, ka kļūstam arī neuzticīgi, varbūt patiesībā tas nekas drausmīgs nav, tagad tā jau it kā kļūst par parastu parādību, tas pieder gandrīz vai pie labā toņa, jo mēs esam brīvi cilvēki, kas ar savām jūtām un miesu varam darīt, ko gribam, jo tās pieder tikai mums - mums vienīgiem. Mēs tās varam dot, kam gribam, un to arī darām. Arī tu darīji, tikai es šo barjeru nekādi nespēju pacelt, sitiet mani, bet to nevaru pacelt un nevaru pāriet sliedes, pa kurām nepārtraukti brauc garām ātrvilcieni ar mūsu pagātni un vārdiem, vārdiem, un solījumiem. Es nevaru piedot.

Es gribēju, lai mūsu mīlestība degtu kā olimpiskā uguns, kuru nevar nodzēst ne vējš, ne sniegs, nekas, bet kārtējā olimpiāde beigusies, tikai neviens no mums nestāvēs uz goda pjedestāla, nevienam nepasniegs zelta medaļu, neviens no mums nav uzvarējis. Tu tiec diskvalificēta, jo, pārāk ātri skrienot uz finišu, pārkāpi līniju, kuru nedrīkstēji pārkāpt, tu ieskrēji blakus celiņā. Tas bija tikai viens mirklis, taču tu ieskrēji citā skrejceļā, tu to nedrīkstēji darīt, tu to zināji, bet tu par daudz ātri skrēji un nepamanīji šo šauro, balto līniju, kuru nedrīkst pārkāpt, nekad nedrīkst pārkāpt, un svētā uguns vairs nedeg. Stadions tukšs, un tagad man būs jāskrien vienam, šī garā maratona distance man būs jāskrien vienam. Ja es šo distanci kādreiz arī noskriešu un kādreiz sasniegšu finišu, neviens neaplaudēs, neviens mani neapbalvos, stadions tukšs, nav vairs neviena skatītāja, nav vairs neviena tiesneša, kas fiksētu noteikumu pārkāpumus, tagad mēs varēsim skriet, kā mums patīk, mēs varēsim skriet gan pa savu, gan citu celiņiem, neviens mūs par to nesodīs, neviens neko nepārmetīs, tagad mēs paši sev esam tiesneši, kas varēs sodīt vai attaisnot, droši vien attaisnos, jo pašam sevi sodīt gandrīz nav iespējams; stadions pamests, tiesas zāle tukša, tikai kāda nomaldījusies zvaigzne joprojām mēģina iekļūt istabā, spožs gaismas stars klauvē pie loga - pie manas istabas loga spilgts gaismas stars, tas droši vien ir tas pavasara vakars, kad pirmo reizi satikāmies, vai tas saulainais rudens rīts, kad pārnāci mājās tik ļoti laimīga un nelaimīga, un tev vajadzēja man melot, bet tu neproti melot, bet varbūt tas ir viņa tālruņa numurs tavā piezīmju grāmatiņā, tavā baltajā piezīmju grāmatiņā melns tālruņa numurs un burts B. Nedaudz vēlāk atšifrēju šo numuru un burtu. Man to nevajadzēja darīt, es piezvanīju, tu to nemaz nezini, bet es kādu rītu uzgriezu numuru, ko tu biji ierakstījusi savā baltajā piezīmju grāmatiņā. Es uzzināju, ka viņš strādā par kāda uzņēmuma galveno inženieri un viņu sauc Bērts;

bet man to nevajadzēja darīt, man to visu nevajadzēja zināt, taču es tevi ļoti mīlēju, un tas attaisno - mīlestība attaisno visu; es negribu tevi zaudēt un tomēr pazaudēju. Es ticu, ka tas tev patiešām bija tikai mirklis, neliela aizraušanās, viena no tām, kura diemžēl tomēr beidzas gultā, un tomēr - un tomēr mirkļiem dažreiz ir daudz lielāka nozīme nekā gadiem. Viss sākas ar to, ka tu aizgāji no rūpnīcas un sāki strādāt pārvaldē. Tagad tev darbs bija saistīts ar biežiem izbraukumiem, tu vismaz reizi mēnesī brauci komandējumā un es mājās paliku viens - viens ar mūsu mazo Baibiņu. Vakaros, kad Baibu pārvedu no bērnudārza, mēs abi spēlējām cirku vai riču raču, un pirms gulētiešanas es viņai lasīju pasakas. Kad Baiba aizmiga, es ilgi sēdēju istabā viens un domāju par tevi. Es tevi sapratu. Tu beidzot esi izkļuvuši no sasmakušajām kantora telpām, tu beidzot esi izkļuvuši no mūsu šaurā dzīvoklīša, no bērna niķiem, no apnicīgās ēdienu gatavošanas, mēs četrus gadus, bezgala garus četrus gadus nekur neesam bijuši kopā, mums nav nevienas vecmāmiņas, mums nav neviena vectētiņa, mums nav vecāku, nav neviena, kas līdz ar mums priecātos par Baibiņas pirmajiem smaidiem un pirmajiem vārdiem, pirmajiem soļiem. Neviens mums nepalīdzēja ņemties ar bērnu, dabūt aukli ir neiespējami, mēs bijām ar mieru atdot pusi no algas, bet aukli tā arī nedabūjām, un tas viss galu galā kādreiz var apnikt. Tas ir slikti, tas ir pavisam slikti, ja dzīvē ir tikai ne sevišķi interesants darbs, veikalu rindas, mūžīgas rūpes par vakariņām un bērnu, nemazgātie trauki, netīrās veļas kaudze vannas istabā, un tas nomāc, un tas beigu beigās kādreiz var patiešām arī apnikt. Mēs ne reizi pa šiem četriem gadiem kopā neesam bijuši teātrī, pat kopā uz kino neesam varējuši aiziet, tas ir ļoti skumji, jo mēs taču esam vēl jauni un mums tā gribas abiem pabūt sabiedrībā, aiziet uz kādu koncertu, izrādi vai vienkārši tāpat kā agrāk vakarā pastaigāties pa centra gaišajām ielām, ieiet kādā kafejnīcā izdzert glāzi vīna un mājās braukt ar pēdējo autobusu, bet neko tādu mēs jau sen - mēs jau četrus gadus neko tādu nevaram atļauties. Tādēļ arvien biežāk kļuvām īgni un neiecietīgi viens pret otru, arvien biežāk dusmojāmies, bet dažreiz mūs pārņēma pilnīga vienaldzība. Tikai Baibas nemitīgā pļāpāšana un viņas smiekli, un viņas mūžīgie "kāpēc?" mūsu dzīvi darīja priecīgu. Mēs sapratām, ka tagad dzīvojam tikai bērna dēļ, ka mūsu dzīve ir veltīta tikai bērnam, mūsu kopīgajam bērnam, mūsu mazajai Baibai. Un tomēr neapmierinātība palika, jo tāda dzīve bija vienpusīga, vienveidīga un dažreiz arī vienmuļa, un tāpēc tu juties priecīga, dažreiz tu juties pat laimīga, ka varēji izrauties no šīs vienmuļās dzīves. Tu esi skaista, tev ļoti patīk labi ģērbties, tev tīk būt sabiedrībā, kur tu varētu būt ievērota, un glaimo, ka tev vīrieši pievērš uzmanību, tas patīk visām;

tas ļoti jauki, ja cilvēks var patikt, tas ir ļoti jauki - būt iekārotai, tas ir ļoti jauki - būt mīlētai, no tā ir tik grūti atteikties, jo tas viss ir pārāk jauki, un arī nespēji atteikties, iespējams, ka esi rīkojusies pareizi neatteikdamās, varbūt tas tev bija vienīgais prieks, vienīgā patīkamā pārmaiņa pēdējo gadu laikā. Es tevi nenosodu, nē, nē, jo es tevi ļoti labi saprotu, es tevi saprotu kā sievieti un cilvēku - un tāpēc tev neko nepārmetu, nenosodu, es tikai nevaru piedot.

Gaisma nodzisusi. Aust rīts. Tā laikam tomēr būs bijusi zvaigzne. Tāla zvaigzne, kurai tā arī nekad neuzzināšu nosaukumu, jo aust rīts un zvaigzne nodzisusi. Es pēdējo reizi skatos sava loga zilajos stiklos, pie tiem skaļi klauvē balts rīts, naktī uzsnidzis pirmais sniegs, un arī zeme sāk mosties zem savas baltās segas. Es pēdējo reizi skatos savas istabas griestos un savas istabas zilajos logos; es dzirdu, kā blakus istabā jau uzcēlusies mana sieva un mans bērns, un tagad arī man jāceļas, jāapģērbjas, jāatvadās, jāiet un jāaiziet.

-   Piedod, - viņa jau kuro reizi atkārto, un tas beidzot sāka apnikt.

-   Neko līdzi neņemšu, - es viņai atbildu. - Es gribu visu sākt no jauna.

-   Neko tu nevarēsi sākt, - viņa saka.

-   Es tomēr pamēģināšu.

-   Paliec un nekur neej! Man būs ļoti grūti.

-   Es to nevaru, - saku es, - jo es tevi nekad vairs nevarēšu mīlēt. Es tevi nekad vairs nespēšu noskūpstīt, es tevi nekad vairs nespēšu noglāstīt, es ar tevi nekad vairs nespēšu gulēt vienā gultā, jo nekad nespēšu aizmirst, ka tu to visu esi darījusi ar kādu citu. Tu to varēji darīt pirms manis un varēsi darīt pēc manis, bet tu to nedrīkstēji darīt tagad. Tas ir kaut kas daudz vairāk nekā nodevība.

Viņa stāv man iepretim, zemu nodūrusi savu mazo, sprogaino galvu, acis es neredzu, neredzu viņas acis un nevaru redzēt viņas acīs asaras, un zem zaļās rītakleitas dreb viņas šaurie pleci un mazās krūtis, un man atkal šķiet, ka pretim stāv bronzā izliets piemineklis vai dzīva skulptūra, un viņai salst, viņai ir ļoti auksti, bet es nekādi to nevaru sasildīt, jo man pašam salst, man pašam ir ļoti auksti.

-   Tēt, uz kurieni tu iesi? - jautā bērns, mana četrgadīgā meita, jautā mana Baiba, un ar savām lielajām, ziņkārīgajām bērna acīm skatās manā apmulsušajā sejā.

- Tēt, uz kurieni tu iesi?

Man kaklā iespiežas kaut kāds ciets, pretīgs kamols, un es nevaru pateikt ne vārda. Varu tikai noglāstīt bērna galviņu, noskūpstīt uz abiem vaidziņiem un aizvērt aiz sevis durvis. Viss! Un man pēkšņi kaut kā kļūst ļoti žēl, kļūst žēl bērna un pašam sevis, visas dzīves, visa, kas vēl varēja būt.

Ātri pa kāpnēm noskrienu uz ielas, sejā iesitas jaunā diena, vējš un sejā ietriecas aukstas sniega pārslas, es lēnām, neatskatīdamies eju pa gurkstošo sniegu, eju pa baltu, mirdzošu sniegu, lēnām eju un lēnām aizeju pa baltu ielu garām baltam mežam un ļoti baltām mājām, balti apsnigušiem cilvēkiem, es eju prom, es aizeju pa baltu ceļu garām baltiem kokiem un baltiem jumtiem - un baltām sejām un savai baltajai mīlestībai garām, garām, garām…

Un tad eju pa centra melno asfaltu, man pretim nāk cilvēki ar savām laimēm un nelaimēm, ar savu mīlestību, naidu un dzīvotgribu, un visas reklāmas nodzisušās, kā nodzisušās visas zvaigznes. Cilvēki nāk un iet, kaut kur trauc automašīnas un taksometru sarkanās muguras, un autobusi, tramvaji un trolejbusi cilvēkus kaut kur aizved un atved kaut kur, aizved un atved. Tagad es aizbraukšu pie sava drauga, un varbūt viņš man neliegs pajumti; rīt atkal sākas darba nedēļa, rīt es atkal sēdēšu savas rūpnīcas plānu daļā, ieracies līdz ausīm papīros, un man nebūs laika domāt par notikušo, bet vakarā droši vien būs jādomā, būs noteikti jādomā, par to droši vien būs jādomā visu mūžu; un tad pēc dažām dienām iesniegšu atlūgumu un mēģināšu tikt uz kāda zvejnieku kuģa vai ari aizbraukšu pie ģeologiem, vienalga, tikai ātrāk kaut kur prom, prom, prom, tikai ātrāk to visu aizmirst, tikai ātrāk no tā visa tikt tālāk. Mani pārņem dusmas, es jūtu naidu, dedzinošu naidu pret savu sievu un viņas rīcību, viņas vārdiem, un es to viņai nekad nespēšu piedot, lai gan viņai piedošana nemaz nav vajadzīga, tev un man ir vajadzīga mīlestība, taču, kur lai to ņem, ja tā kā sniegpārsla uzkritusi uz sejas un izkususi?

Joprojām snieg, un visi Operas parka koki un krūmi apsniguši balti, un būtu ļoti jauki, ja arī cilvēki un viņu dzīves vienmēr būtu tik baltas kā pirmais sniegs; es apstājos un ilgi skatos uz parka centrā novietoto skulptūru, es ilgi skatos uz trauslo bronzas sievieti, un viņa skatās uz mani, viņa mani aicina, viņa mani gaida, jo viņai ļoti, ļoti salst; matus, seju un kailās krūtis sedz bieza sniega kārta, un viņai ir ļoti auksti, viņai salst; es pieeju pie skulptūras un viegli pieskaros viņas bronzas matiem, un sniegs nobirst; es viegli pieskaros viņas metāla sejai, un sniegs nobirst; es viegli ar pirkstu galiem pieskaros viņas aukstajām krūtīm, sniegs no tām nobirst, un pēkšņi nedzīvā bronzas skulptūra pasmaida. Es pasmaidu pretim un dzirdu, kā viņa man klusi saka: "Paldies, svešinieki Tagad atkal ir labi. Tagad atkal ir silti."

Un tad es atceros, ka kaut kur šai pilsētā vēl vienai sievietei salst, ka vēl vienai sievietei matos, uz sejas un krūtīm uzkritusi bieza sniega kārta, tikai tas droši vien ir pēdējais sniegs; un arī viņai salst, viņa var nosalt, jo līdz pavasarim vēl ir ļoti tālu, sniegs neizkusīs, ziemas ir tik nežēlīgi garas, un sniegs neiz- kusīs, tas jānoņem ar siltu plaukstu, tas jāizkausē, ar lūpām jāpieskaras matiem, sejai un krūtīm, tas sniegs ir jāizkausē, lai cilvēkam atkal kļūtu labi un silti, un to varu izdarīt vienīgi es. Domīgs pagriežos un lēnām eju atpakaļ.

1971

Puisis sarkana svīteri

Meitene pacēla smago spaini ar netīro ūdeni, tajā peldēja dažādi gruži un cigarešu gali, ar baltā halāta piedurkni noslaucīja pieri un lēnām nāca pāri plašajam vestibilam. Tas bija ļoti skaists. To bija cēluši labi celtnieki un noformējuši labākie mākslinieki. Augstas stikla sienas, sarkani klubkrēsli, griestos iemontētas dienasgaismas spuldzes, daudz zaļumu, daudz metālkalumu un krāsainu stikla vitrāžu, kas neko konkrētu gan neizteica, taču izskatījās vienreizēji efektīgi. Varbūt tās bija mazas, aukstas saules. Pat administratores, kas šeit nomainīja cita citu ik pēc divpadsmit stundām un parasti sēdēja aiz gaiša galda, bija skaistas. Viss šeit izstaroja kaut kādu majestātisku mieru, atturību un mazliet uzpūstu aristokrātismu.

Pēc vakariņām vestibilā parasti sapulcējās šai deviņstāvu ēkā dzīvojošie ievērojamie cilvēki vai arī tie, kuri sevi par tādiem uzskatīja, smēķēja pīpes vai dārgas cigaretes un pārrunāja ļoti gudras lietas. Vienīgi uz milzīga audekla uzgleznotais Jānis Rainis tā nedaudz skumīgi, varbūt ar nelielu nožēlu noskatījās uz visu šeit notiekošo un turpināja domāt savas dižās domas, kuras daudziem no šeit dzīvojošajiem bija neaizsniedzami tālas.

Meitene aizgāja gandrīz līdz zāles galam un apsēdās mīkstā atpūtas krēslā. Viņa paraudzījās uz abiem ātrgaitas liftiem, uz sarkanajām signālpogām, kuras viņai nez kādēļ atgādināja divas nogatavojušās zemeņogas, un viņa vienmēr brīnījās par cilvēkiem, kuri šos liftus izmantoja par tad, kad vajadzēja uzbraukt tikai līdz otrajam stāvam.

-īai nama dzīvoja rakstnieki un literāti, viņu sievas un daziei tri bērni, un viņi mainījās vai nu ik pēc divām nedēļām, vai ari il> pēc mēneša - acīmredzot, kā nu katram bija ar laiku vai līdzek ļiem. Parasti gan visi šeit dzīvojošie izskatījās ļoti turīgi, un mp tene smagi nopūtās. Tātad viņiem trūkst vienīgi laika

Bet laika trūkst visiem, līdz aptrūkst pavisam.

Visiem.

Meitene paskatījās uz skaisto pagalmu, uz krāsainajām apgai* mes spuldzītēm netālu no šosejas, uz divām melnām volgām un vienu žiguli, kuri stāvēja blakus ieejai, un vēlreiz smagi nopūtās.

Puisis nenāca.

Meitene vienmēr skatījās uz šo pagalmu, baltām betona plāksnītēm noklāto celiņu, šoseju, klausījās elektrisko vilcienu gandrīz nepārtrauktajā dziedāšanā un gaidīja viņu.

Bet puisis nekad vairs nenāca.

Katru reizi, kad meitene ieradās uz dežūru, vienmēr kad atnāca uzkopt šo māju un telpas, viņa domāja par dīvaino puisi un gaidīja viņu. Bet viņš jau veselu gadu šeit vairs nebija rādījies.

Meitene sēdēja dziļajā atpūtas krēslā, raudzījās uz balto celiņu un domāja par to, kādēļ gan mēs tik bieži cits citu nesaprotam, kāpēc vieni var braukt atpūsties uz šo skaisto vietu, bet citiem savs divnedēļu atvaļinājums jāpavada turpat savā dzīvesvietā ar tām pašām ikdienas rūpēm un sāpēm. Un vēl meitenei ienāca prātā, kas gan tas ir par savādu spēku, kas liek neaizmirst cilvēku, liek par viņu domāt un gaidīt. Piespiež. Neaizmirst. Domāt. Gaidīt. Pavēl. Neaizmirst. Domāt. Gaidīt.

Meitene pievēra acis. Baltais celiņš un krāsainās spuldzītes pazuda, un nodzisa vestibila metālkalumos sagūstītās saules, un viņa atcerējās pagājušo vasaru un to dienu, kad sāka kārtējo maiņu, kā uzbrauca ceturtajā stāvā un atslēdza četrdesmit pirmās istabas durvis. Tur dzīvoja kāds pavecāks Maskavas dzejnieks, šai istabā vienmēr valdīja kārtība, mazā rakstāmmašīna "Ērika" stāvēja lielā rakstāmgalda vidū, tajā ielikta balta papīra lapa, un, kad dzejnieks atgriezīsies no brokastīm, viņš droši vien tūlīt uzrakstīs kādu dzejoli. Par ko? Interesanti - par ko? Un kā to vispār var izdarīt? Vesela kaudze aprakstītu lapu!

Meitene paņēma masīvo pelnu trauku, kas vienmēr bija pilns ar izsmēķētiem cigarešu galiem, izbēra to atkritumu spainī, rūpīgi izslaucīja un atlika vietā. Pēc tam ātri ar lupatu vairākas reizes pārbrauca pāri rakstāmgaldam, naktsgaldiņam, žurnālu galdiņam un izslaucīja istabu. Rīt vajadzēs vaskot grīdas, tas jau būs daudz grūtāk un ilgāk, parasti istabu uzkopšana notika tad, kad viesi bija aizgājuši vai nu brokastīs, vai pusdienās. Meitene ieskatījās vannas istabā, bet tur kā parasti viss bija tīrs un kārtīgs. Meitene devās uz četrdesmit otro numuru.

Tur dzīvoja kāds gruzīns vai abhāzietis, un dažreiz viņš teica, ka esot prozaiķis, citreiz - ka dzejnieks, bet vienreiz viņš apgalvoja, ka esot izcils kritiķis, kuru pazīstot pat ārzemēs. Meitene brīdi stāvēja, sirds sāka pukstēt straujāk, viņai nepatika ieiet šai istabā. Vienmēr tajā valdīja neaprakstāms haoss, bija piesmēķēts, vienmēr uz grīdas ap rakstāmgaldu vai netālu no gultas mētājās izdzertas konjaka vai vīna pudeles, bet pats ārzemēs pazīstamais kritiķis staigāja nevīžīgi ģērbies un bieži pat peldbiksītēs, demonstrēdams savas spalvainās krūtis, un vienmēr šai istabā bija kāda sieviete.

Meitene pieklauvēja.

-   Jā, jā! - atsaucās vīrieša balss. - Esmu mājās!

-   Vai jūs brokastīs neiesiet? - meitene pajautāja, bijīgi apstājusies mazajā gaitenī. - Man jāuzkopj jūsu istaba.

-   Jā, jā! - kritiķis pasmaidīja. - Ļoti labi, ka atgādinājāt! Visu nakti strādāju, - viņš paskaidroja. - No paša vakara.

Un meitene pārsteigta ieraudzīja, ka vīrietis bija eleganti apģērbies, viņš bija noskuvis pat bārdu un glīti sasukājis melnos matus, uz grīdas nebija nevienas izdzertas pudeles, un nebija nevienas sievietes. Viņai šķita, ka nebija pat smēķēts.

-  Šodien pie jums kaut kāda neparasta kārtība, - meitene nobrīnījās.

-   Es strādāju, - kritiķis sacīja un ilgi, nopietni, it kā apgarots un svētlaimīgs noskatījās uz paprāvu papīru kaudzi, tad strauji piecēlās un izskrēja laukā.

Četrdesmit trešais numurs bija divvietīgs, un tajā dzīvoja kāda ģimene - liela auguma nedaudz salīcis vīrs, trausla, mūžam ar kaut ko neapmierināta sieva un desmitgadīgs puika.

Lidzko meitene ienāca, trauslā sieviete teica:

-  Ja jūs tik nevīžīgi strādājat, tad vispār varat nenākt!

Meitene satrūkās un sajuta gan apvainojumu, gan kaut kādas

tikko samanāmas bailes. Šī skaistā sieviete var direktoram pateikt tikai dažus vārdus, un pēc tam būs jādzird gan nepelnīti pārmetumi, gan draudi. Bet meitene vienmēr savu darāmo centās padarīt pēc iespējas labāk - pavisam labi.

-   Ar ko jūs esat neapmierināta? - viņa klusi vaicāja.

-       Jūs nekad neizmazgājat vannu, - gaišmatainā sieviete pavēstīja.

Meitene cieši sakoda lūpas un klusēja.

-   Jūs nekad neuzmazgājat arī balkonu, - sieviete turpināja.

Meitene joprojām klusēja, vienīgi viņas acīs uz īsu mirkli iedegās

spīts un lepnuma dzirkstis.

-        Jūs vakar karafe neesat apmainījusi ūdeni, - trauslā sieviete sacīja.

-   Es to izdarīju!

-         Tad kādēļ tas ir tik negaršīgs? - gaišmatainā sieviete bargi jautāja.

-        Ūdens satur lielu dzelzs piedevu, - meitene paskaidroja. - Tas vienmēr ir tāds. Vai tad jūs to dzerat? Ūdens galvenokārt ir domāts puķu aplaistīšanai.

-        Vienalga, - trauslā, gaišmatainā sieviete nikni teica. - Ūdens jāmaina katru dienu! Un kādēļ tad stāvat? Aplaistiet tās puķes!

-   Tūlīt, - meitene sacīja un sāka savu pierasto ikdienas darbu.

-         Iesim sauļoties, - lielais vīrietis paziņoja, pieceldamies no gultas, kur lasīja laikrakstu "Sovetskaja kuļtura". - Kamēr pludmalē vēl nav aizņemtas labākās vietas…

Kad viņi aizgāja, meitene atviegloti uzelpoja. Viņa nekad šeit nebija redzējusi rakstāmmašīnu, nebija redzējusi nevienu zīmuli, nevienu aprakstītu papīra strēmelīti. Šie cilvēki laikam nekad nestrādāja. Šie cilvēki tikai atpūtās.

Četrdesmit ceturtajā numurā dzīvoja kāds laulāts pāris, un viņi šeit pavadīja savu medusmēnesi. Meitene varēja nākt jebkurā laikā, vienalga, viņi vienmēr atradās gultā. Meitenei šķita, ka viņi nekad no tās neizkāpj, ka neiet ne brokastīs, ne pusdienās, ne

vakariņās, dažreiz meitenei viņu sametās tīri žēl. Un viņai bi|. jāuzkopj telpas.

-   Vēlāk! - jaunais vīrietis smiedamies sacīja.

-   Vēlāk! - jaunā sieviete smiedamās sacīja. Vēlāk!

-    Man jānoslauka putekļi un jāuzmazgā grīda, - meitene, ka vienmēr, klusi un pieklājīgi paskaidroja. - Ja es to vismaz šodien jūsu istabā neizdarīšu, man var iznākt nepatikšanas.

Laulātais pāris milzīgā izbrīnā paskatījās uz baltā halātā tērpti) meiteni, uz viņas apmulsušo seju un nekādi nespēja saprast, kā kādam cilvēkam uz šīs brīnišķīgās pasaules šai brīnišķīgajā laikā var būt nepatikšanas, ja ir tikai patikšana, ja esi tu un esmu es. ir jūra un saule, un ir brīnišķīgā mīlestība…

-   Man jānoslauka putekļi un jāuzmazgā jūsu istabas grīda, meitene vēlreiz klusi atkārtoja.

Nē, viņi to nesaprata! Un arī nevarēja saprast. Abi tikai juta ka viņus kāds traucē.

-   Atnāciet pēc pusstundas, - jaunais vīrietis sacīja. - Tad mēs iesim brokastīs. Vajag taču beidzot kaut ko arī ieēst, vai ne, mīļā?

Četrdesmit piektajā numurā dzīvoja kāds jauns dzejnieks ar kailu galvasvidu, toties ar varen kuplu bārdu. Šķita, ka visi mati pārauguši šai garajā bārdā, kuru viņš rūpīgi kopa. Meitene viņu reti kad redzēja, un arī tobrīd viņš neatradās mājās. Droši vien tūlīt pēc brokastīm aizgājis pastaigāties gar jūru, paskatīties uz pludmali, kāpām, ieelpot spirgto jūras gaisu, paklausīties, kā lidojot kliedz kaijas… Un dzejolis gandrīz jau gatavs.

Meitene izbēra pelnu trauku, atvēra logu, uz balkona metāla margām droši sēdēja liels balodis un divas zīlītes, un meitene pasmaidīja. Šie putniņi sēdēja uz visiem balkoniem - it sevišķi ziemā - un alka pēc cilvēku siltuma un viņu dzīvības.

Kad meitene no rakstāmgalda slaucīja putekļus, viņa ieraudzīja, ka uz tā atrodas vairākas grāmatas poļu valodā un vēl viena pavisam bieza grāmata, kas bija uzrakstīta spāņu valodā. Uz tās brūnajiem vākiem ar zelta burtiem bija uzrakstīts "Federiko Gar- sija Lorka". Meitene zināja, ka tas ir slavens spāniešu dzejnieks, nošauts trīsdesmit septiņu gadu vecumā, un varbūt arī jaunais

uveks, kai> lasīja šis grāmatas svešas valodās, bija slaven. •>. jnieks, lai gan pēc tāda nemaz neizskatījās.

Tā meitene katru dienu staigāja no viena numura uz otru slaucīja putekļus, izbēra pelnu traukus, spodrināja parketu un uzkopa vannas istabas. Ja kāds no numura iemītniekiem tobrīd atradās mājās, viņi tūlīt izgāja vai arī meitenei nepievērsa nekādu uzmanību. Protams! Katrs dara savu darāmo. Vieni raksta dzejoļus, citi - stāstus, romānus vai arī atdzejo Federiko Garsiju Lorku, bet dažiem ir jāmazgā grīdas.

Tā nu tas iekārtots. Un tā būs iekārtots mūžīgi. Diemžēl. Kad meitene pieklauvēja pie četrdesmit septītās istabas durvīm, tūlīt atskanēja skaļa vīrieša balss:

-   Nāciet tik iekšā! Es durvis neaizslēdzu pat naktī!

Pie rakstāmgalda sēdēja jauns puisis pelēkos dungriņos un sarkanā svīterī. īsi sasukāti mati, atklāta, vīrišķīga seja, kurā bija redzamas dažas tikko samanāmas rētas; ap zilajām acīm un lūpu kaktiņiem spilgti iezīmējās vairākas rievas, kas droši vien liecināja, ka šis cilvēks dažreiz var būt ļoti skarbs.

-   Labdien, - meitene sveicināja.

Vakar no rīta puisis šeit vēl nedzīvoja, un viņš uzreiz meitenei iepatikās, varbūt tādēļ, ka izskatījās pavisam parasts - tāds pats, kādus viņa ik dienas redzēja ap Zasulauka staciju, kuras apkārtnē dzīvoja. "Puisis sarkanā svīterī," meitene nodomāja. Tā es tevi arī saukšu!

-   Mani nevajag apkopt, - viņš uzreiz paziņoja. - Es neesmu pie tā pieradis. Esmu radis visu izdarīt pats.

-   Es nemaz netaisos jūs apkopt, - meitene atbildēja un nolika uz grīdas spaini un birsti. - Man jāuzkopj istaba Tas ir mans pienākums.

-  Es negribētu, ka jūs to darāt, - puisis sacīja, piecēlās un tik maigi ieskatījās meitenes sejā, ka viņa neviļus apsēdās, sajuta ķermenī karstumu un bezgala apmulsa. Viņa nezināja, ka tieši pēc izskata paši drūmākie, paši skarbākie vīrieši dažreiz spēj būt arī paši maigākie.

-   Man tas ir jādara, - meitene klusi atkārtoja.

-   Es visu izdarīšu pats, norunāts? - Puisis smaidīja un panāca soli tuvāk. - Pats, jā?

L» jus nenia^ netraucēšu Meitene nez kādēļ nodur- galvu. - Es parasti nākšu, kad būsiet ēdamzālē vai pludmalē

-       Nejau tāpēc… - Puisis atmeta ar roku un ātri aizsmēķēja. - E> vienkārši esmu pieradis savu istabu uzkopt pats.

Meitene lēni pacēla galvu un mazliet izbrīnījusies paskatījās u/ blakus stāvošo vīrieti.

-   Vai arī ēst jūs gatavojat pats?

-   Jā, - viņš atbildēja.

-   Šeit? - meitene bija pilnīgi pārsteigta.

Puisis sāka smieties. Viņš smējās drausmīgi skaļi. Dievs viņam bija devis varenu rīkli, un meitenei šķita, ka šos pērkondimdošos smieklus var noteikti sadzirdēt pat pirmajā vai devītajā stāvā.

-        Nē, - viņš beidzot atbildēja. - Šeit mani baros valsts! Pirmo reizi mūžā.

-   Un ko jūs vēl protat? - meitene painteresējās.

-        Visu, kas saistās ar elektrību, - viņš paskaidroja un apsēdās uz masīvā rakstāmgalda stūra - acīmredzot viņš neizjūta ne mazāko cieņu pret šo svinīgo mēbeli, kuru gandrīz vai visi rakstnieki dievināja, veltīja tai poēmas un uzskatīja par visdrošāko pamatu savas dzīves augšupejai. - Un vēl es protu daudzus atslēdznieka darbus, ja jums gadās salauzt vai nozaudēt kādu atslēgu, atnāciet tikai pie manis - un es jums viens divi pievīlēšu jaunu!

-   Un vēl? - meitene klusi vaicāja.

-         Vel es protu labot kurpes, - puisis smaidīdams turpināja - Varu pat uztaisīt jaunas! Jums nevajag pasist papēžus? Un vēl - skaldīt malku un betonēt, sajaukt krāsas, uzklāt jumtu, remontēt dzīvokļus, vadīt kravas automašīnu, o, vai tad nu visu gan var izstāstīt?

-   Bet šūt? Šūt jūs protat? - meitene pavisam pārsteigta vaicāja.

-        Ne visai, - puisis atzinās. - Bet, ja labi gribētu… Kādreiz uz- šuvu sev bikses. Protams, izmeklētā sabiedrībā ar tām nevarētu rādīties, bet tai, kurā toreiz apgrozījos, tās bija labas diezgan.

Puisis nolēca uz grīdas, viņš bija slaida, varbūt pat gara auguma, lunkans kā kaķis, un varēja just, ka šis ķermenis sevī slēpa lielu spēku.

-   Tā, - viņš uzjautrināts noteica. - Esmu stādījies priekšā.

It kā būtu atnācis uz kādas rūpnīcas kadru daļu, meitene nodi māja, pasmaidīja, un tas viņai patika. Parasti šeit visi, ja kāds vis pār ar viņu sāka runāt, tūlīt ņēmās uzskaitīt, cik grāmatu sarak stīts, kādas prēmijas saņemtas, kādās ārzemēs būts. Šis jauneklis bija pavisam vienkāršs. Nu. kā tad citādi! Viņš taču bija Puisis Sarkanā Svīterī, puisis, kādus var sastapt jebkurā Rīgas nomalē.

Kādēļ jūs te visi staigājat baltos halātos? - viņš negaidot vai cāja. - It kā šeit būtu slimnīca vai nespējnieku patversme.

Meitene atkal pasmaidīja. - Tā tas šeit ir pieņemts.

-   Baigā sterilitāte, - puisis nicīgi noteica.

-       Jūs atbraucāt atpūsties? - meitene prasīja, un viņai nez kādēļ nemaz vairs negribējās pieskarties ūdens spainim.

-   Hā! Kas man dos tādu prieku! Atbraucu strādāt.

-   Jūs rakstīsiet? -Jā!

-   Arī to jūs protat?

-   Diemžēl vēl ne visai.

-   Jūs rakstīsiet dzejoļus?

-   Nē! Es rakstu lugu.

Meitene vēlreiz izbrīnījusies pacēla savas tumšās acis un jau kuru reizi ātri noskatīja jauno puisi no galvas līdz kājām. Pat šai namā dramaturgi bija retums. Nē, nudien šis puisis bija pavisam jocīgs!

-       Kas šai lugā notiks? - viņa klusi jautāja. - Protams, ja tas nav noslēpums…

-       Es vēl nemaz tā īsti nezinu, - viņš atbildēja un apsēdās pie rakstāmgalda. Varbūt tāpēc, lai būtu tuvāk savai iecerei, savai lugai.

-        Par atriebību vai, pareizāk sakot, par atmaksu. Par drausmīgi nežēlīgu atmaksu. Katram cilvēkam ir tiesības atmaksāt - gan ar ļaunu, gan ar labu. Visbiežāk ar ļaunu. Labais ne vienmēr uzvar. Cilvēks ir ļaunuma iemiesojums. Vienīgi bērns piedzimst nevainīgs. Tā ir absolūtā nevainība. Katrs cilvēks sevī nes kaut kādu vainas apziņu. Viņš ir jau pieaudzis, un viņš jau ir vainīgs. Dziņa atriebt viņa smadzeņu šūnās ir ielikta gluži tāpat kā dziņa ēst, dzert vai turpināt dzimtu. Tikai ne katrs ir spējīgs atriebt, atmaksāt par apvainojumiem nuzemojumiem, ciešanām, fiziskajām vai morālajām sāpēm, kuras visbiežāk sagādā tieši vistuvākie cilvēki. Nevarot labie… Nē, vājie nevar! Cilvēkam ir tiesības atriebt. Dažreiz ārkārtējos gadījumos šī atriebība pārvēršas par katra pienākumu. Piemēram, kara laikā. Bez žēlastības! Un par to pasniedz ordeņus. Bet, tikko noskanējusi svilpe, izšauts svētku salūts, - tā viss! Dzīvojiet atkal mierīgi! Bet cilvēku nevar tik viegli nomierināt, viņš jau ir satracināts, viņš nevar tā uzreiz apstāties; kas vakar vēl bija tavs svēts pienākums, šodien nosodāms? Vakar tu vēl varēji atriebt - šodien tavā vietā rīkosies likums? Bet cilvēks uzspļauj šim likumam, cilvēks turpina atriebt, viņš to vēl joprojām uztver kā pienākumu, un galu galā tas arī ir viņa pienākums, katra cilvēka tiesības atriebt visu slikto, Jauno, negodīgo, zemisko. Taču tagad jau viņš pārkāpj likumu, tagad viņš pats pret likumu kļūst slikts un ļauns. Tas viss, meitenīt, ir pārāk sarežģīti. Izskatās, ka es ar to laikam nespēju tikt galā. Un diezin vai to spēs arī kāds cits. Kaut kas šeit nav kārtībā. Vai nu likums ir nepareizs, vai nepareizs ir cilvēks! Cilvēku ir grūti izmainīt - likumu daudz vieglāk. Taču, ja likums ir pareizs, tad tomēr jāmainās mums. Tā! Tāda apmēram ir lugas ideja.

Meitene nenovērsa skatienu no puiša sejas un viņa degošajām acīm. Viņš vairs nebija jautrs, viņš vairs nebija maigs, no viņa balss, no viņa rētainās sejas plūda gandrīz vai fiziski sajūtams aukstums, kaut kas svešs un baigs, un meitene nodomāja, ka viņš nemaz vairs nav tik jauns, kā izskatās.

-   Bet jūs, - meitene kā nobijusies prasīja. - Jūs spētu kādam atriebt?

-   Jā, - puisis nekavējoties atbildēja, un viņa balss skanēja salta, tēraudcieta. - Varbūt tikai vienu reizi, bet tad tā būtu ļoti nežēlīga! Atmaksas jau maigas nemēdz būt, jo kas gan tā būtu par atmaksu, vai ne?

Meitene piecēlās un gāja pie spaiņa. Viņai pēkšņi kļuva bail. Viņa vēlējās pēc iespējas ātrāk uzkopt šīs telpas un doties tālāk. Viņa iemērca ūdenī lupatu, pēc tam to izgrieza un gribēja slaucīt putekļus.

-   Ir jau tīrs, - puisis pieceldamies teica. - Nevajag!

-   Labi, - meitene pieliecās, paņēma birsti un ūdens spaini. - Es atnākšu vēlāk.

-   Pievakarē iešu peldēties, puisis sacīja un atkal sāka smaidi- - Paskatieties, kādi viļņi!

Meitene gāja prom, bet tad netālu no durvīm apstājās.

-   Bet mīlestība? - viņa mazliet satraukta jautra. - Jums tai lugā par mīlestību nekā nebūs?

-   Būs! - puisis atsaucās. - Kā tad bez tās? Vai tad tu vari dzīvot bez mīlestības? Un neviens mākslas darbs arī nevar!

-   Laimīga? - meitene nedaudz pārvērstā balsī painteresējās.

-   Jā, - puisis atbildēja un skatījās uz viņu ar tādām savādām, mirdzošām acīm. - Ļoti! Visas mīlestības taču ir laimīgas.

-   Nē, ne visas, - meitene skumji papurināja galvu. - Nē!

-   Visas mīlestības ir laimīgas, - viņš atkārtoja. - Visas! Vienīgi cilvēki ir nelaimīgi. Paldies Dievam, mīlestība vienmēr stāv augstāk par mums!

Meitene klusi aizvēra durvis, nolika spaini, lupatu un birsti un pa garo gaiteni aizgāja līdz logam. Turpat apakšā gandrīz pie pašiem ēkas pamatiem skalojās jūra - zila, zila, pavisam zila jūra, un uz tās muguras vai vēdera plīsa lieli viļņi, jūra sniedzās līdz pašam apvārsnim, tur stāvēja kāds balts kuģis, un gar krastu lidoja baltas kaijas, un krastmalā gulēja vai staigāja bezrūpīgi cilvēki baltos, zaļos un sarkanos peldkostīmos, bērni draiskojās baltajos viļņos, un debesis bija pavisam tīras un zilas, pavisam zilas debesis kā jūra, kas aizsniedzās tālu aiz apvāršņa, pavisam tālu - līdz bezgalībai. Un meitene domāja, ka arī starp cilvēkiem ļoti bieži guļ bezgalība, jūs stāvat blakus vai viens pret otru, un tomēr jūsu starpā ir bezgalība, ir zila, dziļa jūra, un to nav iespējams ne pārpeldēt, ne pārbrist. Jūs runājat vienu valodu un esat viena vecuma, un tomēr jūs nevarat saprast viens otru, jūs esat pazīstami, bet sveši, un nekad jūs nekļūsiet tuvi, vienīgi viens no jums abiem var domāt par otru, dažreiz var pasapņot, var sākt ilgoties un gaidīt, jau pašā sākumā zinot, ka tas ir velti. Jo bezgalība ir nepārvarama. To nevar izdarīt pat gaisma. Un jūra ir nepārpel- dama. To nespēj neviens. Pats labākais peldētājs arī ne! Un brīnumi parasti nenotiek. Mīlestība laimīga, bet cilvēks nelaimīgs? Kā tad tā? Varbūt tieši tādēļ, ka laimīga? Varbūt tāpēc, ka to atradi, tikai tā ir domāta citiem? Bet man? Kāpēc ne man?!

Meitene atkal paņēma spaini, lupatas un birsti un gāja prom. Viņa savu darbu bija paveikusi un tagad sāka domāt par to, ka vajadzēs ieiet lielajā veikalā, nopirkt kefīru un maizi un būtu labi, ja tur šodien varētu dabūt malto gaļu, varētu vakariņām uzvārīt frikadeļu zupu, tas neaizņemtu daudz laika, un viņai atliktu vairāk laika mācībām; ir jau vasaras vidus, un drīz universitātē sāksies iestāju pārbaudījumi, un viņa tur noteikti tiks iekšā, ne- klātniekiem būs daudz vieglāk, viņa noliks visus tos eksāmenus, un māte priecāsies, māte ir ļoti slima - jau otro gadu nespēj piecelties no gultas, un tas ir drausmīgi, neviens jau to nezina, izņemot māti, cik tas ir drausmīgi, kad nevar piecelties no gultas un tev visu laiku ir jāguļ nekustīgam.

Jau sēžot elektriskajā vilcienā, meitene joprojām domāja par mājām, par māti, vakariņām, mācību grāmatām, tad atcerējās puisi sarkanajā svīterī un sāka domāt ari par viņu.

Rīt vajadzēs paņemt līdzi peldkostīmu, meitene pirms gulētiešanas nodomāja. Varbūt tas puisis mani uzaicina kopā peldēties, un, pēkšņi nobijusies no šīm domām, viņa ilgi nevarēja aizmigt.

-Čau! - tikko meitene nākamajā rītā ienāca četrdesmit septītajā numurā, puisis teica. - Vai iesim kopā peldēties?

Meitene sastinga. Vai tad brīnumi tomēr notiek?

-   Es pavisam nopietni, - jaunais vīrietis sacīja. - Visu nakti rakstīju, un tagad nemaz nenāktu par sliktu atvēsināties.

-  Man jāstrādā, - meitene, nodūrusi galvu, sacīja un juta, ka atkal ķermenī ieplūst savāds karstums.

-   Es tev palīdzēšu, - puisis strauji piecēlās no rakstāmgalda, rūpīgi sakārtoja aprakstītās papīra lapas un smaidot paskatījās uz meiteni. - Mēs pa abiem to nostrādāsim viens divi!

Un, kamēr meitene vēl tikai grasījās kaut ko iebilst, puisis jau paķēra balto grīdas vaskotāju "Ural", nospieda pedāli un ātri, ar profesionālu veiklību sāka to vadāt pa grīdu.

-   Redzi? - puisis smiedamies rādīja uz gaišo parketu. - Redzi? Iet kā smērēts! Tu ej un nākamajā numurā jau visu sagatavo! Es raušu triecientempā!

Un puisis rāva ar! Viņš ar apskaužamu prasmi prata rīkoties ar šo mazo, klusi dūcošo aparātu, un meitenei šķita, ka ne ar ko citu šis cilvēks savā mūžā nav nodarbojies. Tā domāja arī pārējie ša stāva iemītnieki un attiecīgi arī izturējās - kā jau pret grīdas vas kotāju.

Četrdesmit trešajā numurā trauslā, skaistā gaišmatainā sie viete viņam lika pārbīdīt dīvānu un gultas, visus galdiņus un skapīšus, lai katrs grīdas dēlītis būtu nopulēts un spīdētu, un puisis, tā dīvaini smīnēdams, arī paklausīja un nežēloja ne vasku, ne sevi, ne grīdu… Lai jau tiek! Vai viņam žēl? Šī bija ārkārtīgi tīrību mīloša ģimenīte… Puisis smaidīja, vienīgi tad, kad jau trešo reizi trauslās, skaistās gaišmatainās sievietes desmitgadīgais puika izrāva bonierētāja elektrisko pievadu no kontaktligzdas, viņš kļuva nopietns un ilgi nedomādams, iekrāva šim zeperim pa ausi. Zēns sāka nelabi brēkt, bet puisis, neklausīdamies skaistās, trauslās gaišmatainās sievietes sašutuma pilnajos pārmetumos, paņēma veco darbarūķi "Ural" un izgāja gaitenī.

-   Tā, - viņš nedaudz aizelsies meitenei teica. - Veikli nostrādāts, jūsu majestāte, vai ne? Pie reizes es dabūju iepazīties arī ar saviem kaimiņiem. Bet tagad ejam peldēties! Mēs to esam godīgi nopelnījuši.

Pludmalē spīdēja saule, koši mirdzēja krastmalas baltās smiltis un meitenes acis, un jūra nesteigdamās vēla savus baltos viļņus. Puisis ātri izģērbās, viņam bija skaists, saulē iededzis augums, varēja skaidri redzēt katru muskuļu šķiedru un mugurā zem kreisās lāpstiņas vēl dažas rētas. Meitene gribēja viegli, viegli, tikai ar pirkstu galiņiem pieskarties šim augumam, šīm rētām, bet atkal pēkšņi satrūkās, pavisam nobijās no šīm domām, no šīs neparastās vēlēšanās…

-   Ejam! - puisis aicināja.

Meitene papurināja galvu. Nez kādēļ viņai kļuva kauns iet blakus šim skaistajam vīrietim, kauns atrasties pludmalē, kur visapkārt gulēja vai staigāja dāmas visādos spilgti krāsainos importa peldkostīmos, bet viņai mugurā bija pavisam vienkāršs, lēts pašmāju ražojums.

-  Es vēlāk, - meitene sacīja - Kad iesi otrreiz. Tagad tevi pagaidīšu.

Puisis iebrida jūrā un sāka peldēt. Viņš peldēja ātri un aizpeldēja ļoti tālu. Puiša galva te parādījās, te atkal ilgstoši pazuda >al tajās viļņu vērpetēs. Meitene piecēlās un satraukti skatījās tālumā. Viņa sajuta bailes, lai gan saprata, ka šis puisis noteikti zina savas spējas, vienmēr zina, cik tālu spēs aiziet, cik tālu aizpeldēt, ko prot un māk, un ko dzīvē spēs sasniegt. Un meitene, pavisam negaidot, sajuta prieku, viņa atkal apsēdās smiltīs un pirmo reizi savā neilgajā mūžā sajuta, cik tas ir brīnišķīgi, ja tev ir kāds, ko var gaidīt atgriežamies, ka ir vēl kāds cilvēks bez mātes, par kuru vari baiļoties…

Bet tad pēc divām nedēļām puisis negaidot nozuda. Viņš bija godīgi padarījis savu darbu un aizbraucis mājās, un meitene pat nezināja, kur viņam ir šīs mājas. Nē, nē, puisis neko viņai nebija solījis, viņš nebija neko stāstījis, nebija skūpstījis, nebija viņai pat pieskāries, taču meitenei pēkšņi šķita, ka viņas jau tā šaurā pasaulīte kļuvusi vēl šaurāka. Atlika vien naivas cerības, ilgas ur domas par viņu.

Jau apritējis gads, bet meitene šo savādo puisi sarkanā svīteri nav aizmirsusi. Varbūt šovasar viņš atkal atbrauks strādāt ur atpūsties. Un, ja ne šovasar, tad nākamgad jau nu noteikti!

Meitene pacēla galvu, paraudzījās uz krāšņo pagalmu, uz balto betona celiņu, krāsainajām spuldzītēm gar šosejas malu, un pēkšņi pārsteigta redzēja, ka pāri pagalmam viegliem soļiem nāk Puisis Sarkanā Svīterī un viņam kājās ir tie paši vecie džinsi, un mugurā tas pats vecais svīteris, viņš steidzīgi atver platās stikla durvis, nāk cauri skaistajam vestibilam, nāk taisni pie viņas, nostājas meitenei pretim, smaidot savu draisko smaidu, un klusā, patīkamā balsī saka: - Nāc, meiten! Es toreiz uzrakstīju lugu, varbūt arī tu kaut nedaudz to palīdzēji uzrakstīt, un luga iznāca laba, kolosāli laba, un to tagad iestudēs viens no mūsu slavenākajiem teātriem. Es par to saņēmu veselu kaudzi naudas. Nāc! Kaut uz īsu laiku, bet mēs tomēr būsim bagāti. Nāc, meiten! Mēs tūlīt iekāpsim vilcienā, es tevi aizvedīšu uz Rīgu, un mēs iesim pa pilsētas centru, es tev uz stūra nopirkšu skaistākās rozes, un tu varēsi ieiet jebkurā veikalā un nopirkt visskaistākās kurpes un visskaistāko kleitu, un visskaistāko peldkostīmu, un pēc tam es tevi aizvedīšu uz kādu klusu kafejnīcu.

- Esi aizsnaudusies, vai? - meitene izdzirda pazīstamu balsi pagrieza galvu un sev blakus ieraudzīja tanti Mašu.

- Pietiek! Mazdrusciņ elpa ir atvilkta, jābrauc augšā un jāsāk atkal strādāt.

Meitene smagi nopūtās, vēlreiz uzmeta skatienu pagalmam, tad piecēlās, paņēma spaini, iegāja pirmā stāva tualetē, apmainīja ūdeni un devās uz ceturto stāvu, kur todien vajadzēja uzmazgāt milzīgi garo gaiteni, kas parasti bija nosegts ar dārgu, ļoti mīkstu un sarkanu paklāju.

1973

Zaglis

Ave Marija, Marija, Marija!!!

No mazā radiouztvērēja skanēja patīkama vīrieša balss, viņš laikam dziedāja itāliski, vārdi nebija saprotami, bet tie šķita skaisti, viegli un patīkami, debesu zilgmē zūdoši, gaistoši kā cerība, vienīgi šis skumjais, izmisīgi lūdzošais un gari stieptais - Ave Marija, Marija, Marija! - spēcīgi iespiedās atmiņā, satrauca sirdi un dvēseli, vēl ilgi skanēja ausīs un šķita vēstām nelaimi. Kas viņam šī Marija bija? Mīļota meitene? Sieva? Mīļākā? Varbūt tā ir kāda svētā? Varbūt nolādētā? Un vai viņš to lūdz atgriezties, neaiziet vai tikai atcerēties? Kaut kādas baltas, saulainas dienas? Dažus mirkļus zilas jūras krastā? Dažas karstas, tveicīgas naktis, dažus skūpstus, kad viņu sejas un lūpas apgaismoja tālo zvaigžņu gaisma? Ko viņš īsti grib no tās Marijas? Žēl, ka nevar saprast vārdus. Tiem vajadzētu būt skaistiem, labiem un ļoti skumjiem. Kāda dzīve vai mīlestība.

Rolands Sīgris izslēdza radiouztvērēju, automašīnas kabīnē nepazīstamā itāļu dziedoņa balss vietā atkal vienmērīgi ieplūda tik pazīstamā motora rūkoņa. Viņš pārslēdza ātrumu, un smagā automašīna ar lielu, gaišdzeltenu cisternu uz muguras strauji paātrināja skrējienu. Uz vieniem sāniem tai ar lieliem, ziliem burtiem stāvēja rakstīts - Piens, bet uz otriem - Mojioko. Tagad šis neveiklais piena vāģis skrēja pa melnu, dubļainu ceļu, skrēja uz mājām, pie miera, pie atpūtas. Saule karājās tieši virs tuvējā meža egļu galotnēs kā Ziemassvētku eglīšu rotājums. Drīz tas nokritīs, saplīsīs, pazudīs. Pavisam drīz sāksies krēslainā vakara stundč. un pēc tam - nakts. Tikai bez zvaigznēm un tveicīgā dienvidu vēja Līs lietus, visu nakti nemitīgi līs, un rītdien uz laukiem un ceļien dubļu būs kļuvis divkārt vairāk.

Rolands izliecās caur kabīnes logu, sejā asi ieskrēja slapjš vējs- un iespīdēja sarkani saules stari, un viņš nedaudz piemiedza acis ceļa kreisajā pusē bezgala gari stiepās nesen novākts rudzu lauks Sprīdi īsie stublāji pilnīgi nosedza brūno zemi, un tā vien šķita, ka šī zeme no laika gala bijusi dzeltena. Un tomēr tā ir tik dažāda Gan dzeltena, balta, brūna, zaļa, gan oranža, bet visbiežāk tomēr melna.

Lauka vidū stāvēja liela salmu kaudze, ap to laidelējās putnu bars, droši vien vārnas un kraukļi, kaut kur netālu no meža varēja saskatīt pelēku māju puduri, augļu dārzu, baltu dūmu stabu, kas lēni un majestātiski cēlās pret tumšajām debesīm, un no tās puses atskanēja tālas suņu rejas.

Rolands Sīgris aizsmēķēja cigareti un atcerējās savu māti, kuru arī sauca par Mariju, un viņa bija veca, sirma, slima un ļoti laba. Rolands piedzima, kad viņai bija jau četrdesmit gadu, un tagad arī pašam Rolandam ir jau četrdesmit. Un taisni vai jocīgi paliek, kad šādā vecumā viss jāsāk no jauna. Bet tā laikam nemaz nevar. Uz pagātnes tomēr būs jāatsperas. Tā būs jāpaņem rokās kā spieķis. Vairāk klupt negribētos. Gribētos atlikušo laiku nostaigāt taisni. Un to nodzīvot tā, lai dažreiz varētu arī pasmaidīt. Un nevar ne aizmirst, ne aizsviest tos gadus. Tie jānēsā līdzi kā cigaretes vai krekls. Novilksi - sals. Bet vai sāpes var sasildīt? Vai var sasildīt vilšanās, neuzticība, vienaldzība, nicinājums? To visu tomēr būs jāmēģina aizmirst. Krekls būs jānovelk. Jānovelk un jāuzliek kaimiņu dārzā uz koka krusta par putnu biedēkli. Un lai jau kādu laiku arī salst. Gan jau mēs vēl iekursim krāsni. Un gan jau kaut kad degs arī kamīns. Un degs vēl ugunskurs. Tur tad es arī pamēģināšu sadedzināt visu, kas ar mani noticis šajos četrdesmit gados. Protams, ja tas vispār iespējams. Laikam jau ir arī daudz kas tāds, kas nedeg. Nekad. Nekādās liesmās. Ne uz kādām oglēm.

Dubļainais ceļš kā salocīta siksna spēji pagriezās pa kreisi, apmeta līkumu ap nelielu kalnu un tad strauji iedrāzās silā. Rolands samazināja ātrumu, viņam patika braukt caur mežu, caur šīm sirmajām koku vecmāmiņām, caur viņu klusajām nopūtām un vaidiem. Tā vien gribējās apstāties, izkāpt laukā un kaut nedaudz ar tām parunāt par dzīvi, varētu izkratīt sirdi, varētu pastāstīt, kas nospiež prātu, par ko domāju, sapņoju, ko gaidu, un viņas man varētu pastāstīt, kā iespējams nodzīvot tik garu mūžu un sakup- lināt tik milzīgu pēcnācēju paaudzi, kā viņas spējušas izturēt gan bargās ziemas, salu, sausās vasaras un ugunsgrēkus. Visas pasaules nelaimes jums gāzušās pāri, bet jūs tomēr zaļojat, dzīvojat, tikai paretam klusi nopūšaties. Jūs esat stipras, bet mēs? Es? Vai gan droši zinām, kādi esam?

Un Rolands atceras kādu augusta pēcpusdienu pirms piecpadsmit gadiem un tādu pašu mežu, un tādu pašu sarkanu sauli, un tādu pašu vēlēšanos iekrist zaļajās sūnās, bet viņi ar Sandru toreiz iekrita zilos viršos, viņi gulēja zilos, pēc medus smaržojošos viršos un vispirms viens otram teica vārdus, kurus šobrīd nemaz vairs negribējās atcerēties; toreiz tie gan skanēja patiesi un varbūt arī bija patiesi. Tas viss šķita jauki, skaisti, un neaizmirstami, bet arī to šobrīd nemaz vairs negribas atcerēties, lai gan tas viss bija vairāk nekā nopietni. Varbūt par daudz nopietni. Un tagad, Roland, ir baigi, tas ir pavisam baigi, veco zēn, kad pienāk tāds laiks un tāda diena, kad visu gribas aizmirst. Bet varbūt taisni brīnišķīgi, ja tas tikai izdotos.

Ceļš kļuva bedrains. Mašīna sāka stipri lēkāt, visās malās bija dzirdamas dīvaini čīkstošas, grabošas skaņas, un tā vien šķita, ka lielā, gaišdzeltenā cisterna Piens - Mojioko novelsies no savas pamatnes un aizripos grāvī. Rolands vēl vairāk samazināja ātrumu - ne viņš labi pārzināja šo mašīnu, ne šo ceļu. Rolands no Rīgas uz laukiem bija pārcēlies tikai pirms divām nedēļām, un, lai gan viņš par šoferi strādāja jau astoņpadsmit gadu, kolhoza vadība viņam vispirms uzticēja tikai šo grabošo zārku. Pēc mēneša apsolīja jauno priekšsēdētāja volgu, un Rolands ticēja, ka tā arī būs. Bet pagaidām kaut kā jau iztiks. Iedeva arī dzīvokli. Mājas otrajā galā dzīvoja kāda vientuļa atraitne. Viņa vienmēr rādās tāda skumīga, lai gan joprojām vēl tīri izskatīga. Zoo- tehniķe, vai.

Jā, Rolands nodomāja, palecoties uz izsēdētā sēdekļa. Šī tev nav Gorkija iela, Majakovska bulvāris vai Jūrmalas šoseja. Piecpadsmit gados tu ar savu taksīti esi izložņājis katru Rīgas stūri, katru pagalmu, katru ielu. Tu smalki zināji visas tās vietas, kur pulksten vienos, divos vai trijos naktī vai sešos no rīta varēja dabūt degvīnu jebkurā vairumā, un, ja klients labi samaksāja, viņam šo degvīnu pagādāji. Un tu vēl smalki zināji visas tās vietas, kur jebkurā diennakts laikā varēja dabūt gan augstākas, gan zemākas kategorijas draiskules, un, ja klients labi samaksāja, viņu vienmēr ari aizvedi uz kādu no šīm adresēm. Neteiksim, ka darbs būtu bijis viegls, bet tas tomēr šo to ari ienesa. Un varbūt arī visu izpostīja. Nē, ne jau darbs. Muļķības. Tas bija tikai riņķis, pie kā Sandrai pieķerties. Labs tramplīns, pret ko atsperties.

"Tavas mūžīgās vakara un nakts maiņas!"

"Tu nekad neesi mājās!"

"Es galu galā esmu sieviete, un man vismaz šad tad vīrietis tomēr ir vajadzīgs!"

"Es mirstu aiz garlaicības!"

"Bet paklausies, Sandra, mums taču ir bērns! Mūsu mazā, jaukā Katerina."

Rolands Sīgris sapurināja galvu, it kā kaut ko no sevis aizmetot, aizgrūžot prom, un ar strauju, niknu kustību atkal pārslēdza ātrumu. Pie velna! Lai izjūk tā kaste! Lai ripo! Lai sašķīst un saplīst! Lai paliek tikai lūžņu kaudze! Bieži no cilvēka dzīves pāri nepaliek pat tik daudz.

Ceļš negaidot iztaisnojas, kļuva sausāks un pavisam līdzens. Gar kabīnes logu dziedādams skrēja vējš, no meža izraudams un sev līdzi paņemdams skuju, sūnu un sēņu smaržu. Saule nogurusi, kļuvusi gluži sarkana un auksta, kaut kur tālu priekšā viegli pieskārās zemei. Un, kad kaut kur tālu priekšā ieraudzīja lielu, smaržojošu un zilu viršu lauku, viņš strauji samazināja ātrumu un atkal brauca ļoti lēni. Viņam šķita, ka nesteidzoties iebrauc pagātnē, ka viņš tai atkal mēģinās nozagt kādu jauku, tikai vienu skaistu dienu. Tā bija viņu pirmā diena, no tās jau pagājuši piecpadsmit gadi, un tomēr šo dienu viņš vēl atceras. Bet pēdējā jau sen ir aizmirsusies.

Jā, ar! toreiz bija augusts, pēdējais vasaras mēnesis pirms piecpadsmit gadiem; viņš todien no Torņkalna labā ātrumā laida atpakaļ uz pilsētas centru, kad pirms Oktobra tilta viņa mašīnu apturēja jauna, eleganti ģērbusies un visādi simpātiska dāma.

"Kur brauksim?"

"Uz Mežciemu."

"Labs ir. Brauksim uz Mežciemu. Ciemos?"

"Nē. Es tur dzīvoju."

Pārbraucot tiltu, kabīnes spogulīti pagriezu tā, lai labāk varētu saskatīt skaistās pasažieres seju un kājas. Tas ir sens šoferu gājiens, mūsu vienīgā izklaidēšanās tik vienmuļajā un nogurdinošajā darba dienā. Sievietei mugurā bija gaiši zils kostīms, apšūts ar baltu, pūkainu ādu. Viņa sēdēja aizmugures sēdeklī, pārmetuši vienu kāju otrai, un es ar satraukumu skatījos uz viņas augsti atsegtajām kājām, uz smalkajām zeķēm, kas tik vilinoši un noslēpumaini pazuda zem īsajiem kostīma svārciņiem. Šī sieviete nēsāja arī labu, smalku, mežģīnēm bagātu apakšveļu, un, braucot diezgan garo ceļu līdz Mežciemam, es nodevos dažādām iztēles ainām, kuras gribot negribot laikam ienāks prātā jebkuram daudzmaz normālam vīrietim.

Sieviete izskatījās nedaudz apjukusi. Kad piebraucām pie liela dārza ieskautas mājas, viņa apjuka vēl vairāk.

"Es tur atstāju somiņu," viņa klusi teica. "Lūdzu, pagaidiet."

Sieviete izkāpa laukā, attaisīja dārza vārtiņus, bet pēc dažām minūtēm atgriezās. Viņa izskatījās apjukusi, skatījās sāņus.

"Piedodiet!" viņa sacīja, "bet es jums nevarēšu samaksāt. Vecāku nav mājās, bet mana somiņa…"

Viņa patiešām tur pie tilta izskatījās, it kā būtu no kāda bēgusi.

"Ļoti slikti, cienītā," es teicu, "ka jūs man nevarēsiet samaksāt."

Sieviete stāvēja divus soļus no mašīnas un nervozi kodīja lūpas.

"Ja man rīt iznāks būt šai pusē, es pie jums pieskriešu…" teicu un paskatījos uz balto, lepno māju. Tobrīd vēl nekādi nespēju paredzēt, ka man tajā nāksies nodzīvot piecpadsmit gadus.

Nākamajā dienā viņa man samaksāja. Viņa samaksāja ļoti bagātīgi, tik daudz nemaz nevajadzēja. Pēc dažām dienām mēs jau gulējām tai zilajā viršu laukā. Sandra steidzās. Viņa steidzās ātrāk

kādam sariebt, atmaksāt. Bet kas tad viņam? Tas viss tika man, mums pašiem, Sandra. Šī atmaksa un atriebība. Kad pēc dažiem gadiem to uzzināju, nodomāju, ka tad jau daudz godīgāk ir atdoties par naudu. Un galu galā to var darīt visdažādāko iemeslu dēļ, bet, ja tas nenotiek mīlestības dēļ, tad vismaz neko nevajag runāt, sacīt, solīt. Vārdi vienmēr ir bijuši daudz nozīmīgāki par mūsu kailo miesu.

Un tikai pirmajos laulības gados mums "kaut kas bija". Mīlestība? Nez vai. Kaut kas tikai apmēram, kaut kas tai līdzīgs… Mazs pašapmāns. Māju nevar uzbūvēt, ja betonam netiek piejaukta klāt mīlestība. Nē, uzbūvēt jau var, tikai tur dzīvot nevar.

Sandra strādāja Organiskās sintēzes institūtā, viņa bija ķīmijas zinātņu kandidāte, skaista, pēc velna gudra, lepna, augstprātīga un ļauna. Viņai laikam bija iedzimta tieksme uz atriebību. Tagad es brīnos, kā mēs tomēr varējām kopā nodzīvot tik neticami ilgu laiku. Bet nav ko brīnīties. Tu taču zini. Tas bija zilais viršu lauks, mūsu zili uzklātā gulta. Lai kādas bija mūsu attiecības, lai ko mēs viens pret otru izjutām, tur mums vienmēr bija labi. Gandrīz vienmēr.

Jau pēc dažiem gadiem man nācās arvien biežāk dzirdēt Sandras nicīgos vārdus.

"Tu atkal smirdi pēc benzīna."

"Tu atkal smirdi pēc cigarešu dūmiem."

"Tu atkal smirdi pēc eļļas."

"Tu atkal smirdi pēc savas mašīnas."

Svētdienās bieži pie mums sanāca Sandras draugi. Zinātnieki, ķīmiķi. No viņu runām es neko daudz nesapratu, tādēļ tādās reizēs labāk devos uz garāžu un sāku ņemties ap sievastēva moskviču.

"Nevajag, dēls," mana māte pirms kāzām sacīja. "Šī sieviete nav domāta tev. Viņas dzimta ir pārāk turīga, lai visi šie Šiliņi būtu taisnīgi cilvēki. Tava izvēlētā sieviete ir pārāk skaista, lai būtu godīga. Viņa ir pārāk izglītota, lai būtu vienkārša un patiesa. Viņa ir par daudz gudra, lai būtu laba."

Nevajag, dēls, sacīja mana sirmā māte, mana svētā Marija.

Nevajag, dēls, grābstīties gar tik augstiem plauktiem. Tā saldā ievārījuma burciņa nav vārīta tev.

Pirms dažiem mēnešiem Sandra atveda un stādīja man priekšā ļoti nopietna izskata vīrieti, tipisku zinātnieku, un viņš nekādā ziņā nesmirdēs pēc benzīna, eļļas vai cigaretēm. Viņš likās akurāts, pārspīlēti pieklājīgs un auksts. Acīmredzot viņam jau no paša sākuma bija domāts tas saldais ievārījums. Viņš ir pieradis būt augšā. Man katru dienu jālien zem mašīnas. Jākāpj bedrē. Zinātņu doktors. Tu pa vaļas brīžiem varētu pamēģināt atrast ķīmisko formulu mīlestībai, lai to varētu sintezēt mākslīgi. Es domāju, ka mūsu gadsimts uz to ir spējīgs. Man nebija žēl zaudēt mūsu kopdzīvi. Tā diemžēl bija tikai kopdzīve. Skaista mašīna bez riteņiem. Man vienīgi stipri smeldza, kad tu mūsu pēdējās dienās vaļsirdīgi, pat ar nelielu lepnumu atzinies, ka tu ar šo doktoru esi gulējusi jau pirms pieciem gadiem. Tā savukārt bija tava atriebība man. Neko teikt. Tu savā dzīvē esi izvēlējusies ļoti patīkamu atriebības ieroci. Katrā ziņā tas ir daudz efektīvāks, otram daudz sāpīgāks par cirvi.

Man kļuva bezgala žēl mūsu mazās Katerīnas. Šīs divas nedēļas gandrīz ne par ko citu neesmu domājis.

Tas doktors, meitiņ, tevi nemīlēs un nez vai mīlēs ari tavu māti. Bet lielie bez tā var iztikt. Un, ja nevar, tad kaut ko izdomā. Taču bērniem mīlestība vajadzīga ik dienas, un, kas vissliktāk, doktor, - viņus nevar apmānīt kā lielos.

Rolandam apvainojums, dusmas un žēlums aizspieda kaklu, viņš ieklepojās, nospļāvās un vēlreiz pārslēdza ātrumu. Mežs bija beidzies, un beidzies zilais viršu lauks, tagad ceļa kreisajā pusē atkal varēja redzēt novāktu labības lauku, pa kuru cēli un pašapzinīgi pastaigājās balts stārķis.

Ceļš jau kuru reizi meta lielu līkumu, šeit atkal bija dubļi un grambas, sākās jauns mežs, Rolands ieslēdza tuvējo gaismu, saule jau bija noslēpusies zemeslodes otrajā pusē, un pāri ceļam krita garas, nedaudz spokainas koku ēnas.

Sāka līt. Pēc dažiem kilometriem no meža izšāvās šaurs ceļš, kas acīmredzot veda uz tuvējām mājām, kuras puskrēslā knapi varēja saskatīt. Ceļa krustojumā stāvēja kāda meitenīte, un viņai blakus tupēja mazs, dzeltens suns.

Rolands apstādināja mašīnu uz izkāpa.

Vienu mirkli viņam šķita, ka tā ir Katerīna.

-   Ko tu šeit dari? - Rolands prasīja.

-   Skatījos, kā tu brauc, - meitene atbildēja.

Viņai bija gari, gaiši mati, bet tā savēlušies un izspūruši, ka varēja skaidri manīt - tie ķemmi nav redzējuši nedēļām ilgi. Kalsnā sejiņa bija gaužām netīra, kājās saplīsušas kurpītes, nobrukušas pusgarās zeķes, stipri saburzīta, netīra kleita un salāpīta jaka. Tā kā bāra bērns, Rolands nodomāja. Un acīs jau tādas skumjas, kādas mēdz būt vienīgi pieaugušajiem, kad viņi stāv un skatās uz sabrukušās dzīves drupām.

-   Kā tevi sauc? - Rolands jautāja.

-   Ilzīte, - meitene atbildēja, - bet sunīti par Čitu.

-   Kāpēc tu neej mājās? Kur tu dzīvo?

-   Tepat. Redzi?

-       Jā, bet kādēļ tu neej mājās? Esi jau galīgi slapja. Varbūt kādu gaidi?

-  Tagad vairs ne, - meitene sacīja un pasmaidīja. - Es gaidīju tevi.

-   Kādēļ, Ilzīt? Kādēļ tu mani gaidīji?

-   Gribu, lai tu atnāc pie manis ciemos.

-   Tu mājās esi viena?

-        Nē, - Ilzīte strauji papurināja galvu, - bet tu tomēr atnāc. Kā tevi sauc?

-   Rolands. Bet vari saukt arī par Roli.

-   Mūsu kaimiņiem tā sauc suni, - Ilzīte teica.

-        Nu redzi, cik tas ir skaists vārds, - Rolands pasmaidīja. - Bet tagad, Ilzīt, skrej tomēr uz mājām, citādi saaukstēsies.

-        Tu arī nāc, - meitene aicināja un lūdzoši skatījās nepazīstamā vīrieša acīs.

-   Tu to ļoti gribi?

-Jā.

Runā kā jau pieaugusi. Un acīs tādas savādas sāpes. Laika man diezgan, un varbūt tai mājā kaut kas ir noticis.

-   Cik tev, Ilzīt, ir gadu?

-   Septiņi.

Tieši tikpat, cik manai Katerīnai, Rolands nodomāja, un viņš atkal redzēja savas meitas sārto, veselīgo seju un skaidrās acis.

-   Ejam, Ilzīt.

Viņi gāja gar ceļa malu, un zem viņu kājām slīdēja šķidra zeme. Dažus soļus atstatu sekoja suns. Ceļa labajā pusē šalca mežs.

-   No vilkiem nav bail? - Rolands jautāja.

-   Nē. - Ilzīte pakratīja galvu. - Man bail no mammas.

Rolands nodrebēja.

-   Kādēļ?

-        Mamma dzer, - Ilzīte klusi sacīja. - Pie viņas atkal atnācis Frīdonkulis.

Tas ir ļoti slikti, Rolands nodomāja, ka tava mamma dzer un tev no mammas bail. Un vēl arī tas, ka pie tavas mammas nāk Frīdonkulis.

Rolands pēkšņi atcerējās, ka arī Katerīnas mājā nāk un tagad tur droši vien arī paliek kāds onkulis, kuru varbūt pēc kāda laika Katerīnai vajadzēs saukt par tēvu.

Kaut kas iesita, asi iesmeldzās. Aizskrēja, palika. Atlidoja, nokrita. Uzliesmoja un apdzisa.

Negaidot aiz kokiem parādījās parasta lauku māja, blakus tai bija pagrabs un neliels dārzs, pagalma vidū stāvēja aka, nedaudz tālāk kūts, neliela klēts un šķūnis. Varēja dzirdēt, kā puskrēslā kaut kur iemaujas govs un skaļi kladzina vistas.

Rolands atvēra durvis, un viņi ar Ilzīti iegāja mājā. Priekšnamā uz grīdas mētājās spainis, liela piena kanna un kaut kādas drēbes, dubļaini zābaki. Kad Rolands ar Ilzīti iegāja istabā, sejā iesitās skābens, sasmēķēts gaiss un vēl kāda pretīga smaka. Pie apaļa galda sēdēja stipri iereibuši sieviete, viņai bija izspūruši mati, nemazgāta seja, šauri piemiegtas, blāvas acis, bet mugurā melna, ar sīkām pērlītēm izrotāta kleita. Sieviete izskatījās veca, lai gan viņai nebija vairāk par trīsdesmit gadiem.

Viņai iepretim sēdēja drukns, vienaldzīga izskata vīrietis un smēķēja cigareti. Uz galda stāvēja pusizdzerta pudele, maize un žāvēta šķiņķa gabals.

-        Tu kaut ko atnesi? - sieviete pacēla galvu un paskatījās uz ienācēju.

-   Māmiņ, lūdzu, vairāk nedzer, - Ilzīte klusā, lūdzošā balsī teica.

-   Tu kaut ko atnesi? - sieviete vēlreiz cerību pilna prasīja.

-   Māmiņ, tu, lūdzu, vairāk…

-        Muti! - māmiņa dobjā balsī uzbrēca. - Nemaz neļauj parunāties ar ciemiņu!

-   Aizej, Ilzīt, uz virtuvi, - Rolands sacīja. - Es tūlīt nākšu.

Ilzīte paklausīja un domīga izgāja no istabas.

-        Kas te pie jums notiek?- Rolands prasīja. - Tu zini, ka tavai meitai bail nākt mājās, ka viņa viena dzīvo pa mežu?

-   Ilze man ir droša, - sieviete pasmīnēja. - Atsitusies manī.

-   Viņa stāstīja, ka no paša rīta, visu šo dienu neko neesot ēdusi.

-       Kādēļ tad neēd? - vīrietis paraustīja plecus. - Zacene labu labā. Lai nāk tik šurp!

Un pēkšņi Rolandu no matu galiem līdz kāju pēdām pārņēma drausmīgs naids, viņš nodrebēja, viņš juta, kā no kaut kādiem dvēseles nostūriem augšup kāpj nelabums, pretīgs sašutums. Vēl jo vairāk tādēļ, ka atkal atcerējās savas bijušās mājas un iedomājās, ka arī tur varbūt pašlaik pie apaļa galda sēž sieviete, vienīgi viņa ir nesalīdzināmi skaistāka par šo, viņas galvu rotā vakara frizūra un ķermeni sedz caurspīdīga apakšveļa un franču peņuārs; viņai iepretim sēž vīrietis, gudrs, elegants vīrietis, un uz galda stāv konjaks Camus un pudele šampanieša, un tad viņi pasauc mazo Katerīnu un pacienā ar kūkām, augļu kompotu un šokolādi.

-        Paklausies! - Rolands vērsās pie vīrieša. - Ja tu šeit vari dzert no vakardienas un ja tev nav pretīga šī sieviete, tad vismaz tu varēji kaut nedaudz parūpēties par bērnu!

-        Tas skuķis nav mans, - vīrietis atmeta ar roku, pasniedzās pēc pudeles un pielēja glāzi. - Lai rūpējas šī!

Vīrietis izdzēra, pēc tam ilgi un vērīgi Rolandu nopētīja.

-   No kurienes tu te uzradies? Kas tu vispār tāds esi?

-   Vai tev nav vienalga?

-        Vispār jau jā, - vīrietis piekrita, - bet tomēr… Varbūt esi no tikumības policijas?

-        Jā, - Rolands atteica un, šķērsojis priekšnamu, iegāja virtuvē. Ilzīte sēdēja pie galda un domīga skatījās uz neiekurto plīti, uz kuras stāvēja vairāki katli un snauda liels, tumšpelēks kaķis.

Rolands apskatījās. Katli bija tukši. Pēc tam viņš ieskatījās ledusskapī, bet arī tur visi plaukti stāvēja tukši. Pēc brīža viņš dzirdēja sievietes balsi.

-   Ko viņš tur ārdās? Dzi, Frīdi? Kas viņš tāds ir?

-   Esot no policijas, - Frīdis sacīja.

-   Ā, - sieviete gari novilka.

Rolands iegāja istabā, paņēma no galda maizi un šķiņķi un aizgāja atkal uz virtuvi.

-   Ē! - sieviete iekliedzās. - Negrābsties!

Rolands baroja bērnu, un viņu joprojām neatstāja tā dīvainā, neparastā sajūta, ka šī mazā, izsalkusi meitenīte ir viņa Katerīna.

-   Kur ir tavs tētis? - Rolands klusi pavaicāja.

-        Man nav tēta, - Ilzīte atbildēja, kāri ēzdama rupjo maizi un gaļu. - Mamma saka, ka man nekad neesot bijis tēva.

-        Kaut kad jau tomēr bija, - Rolands sacīja un viegli noglāstīja gaišmataino galvu.

Tumšpelēkais runcis laiski piecēlās, tikpat laiski izstaipījās, nolēca no plīts un, gaisu ostīdams, nostājās pie galda. Rolands arī viņam nogrieza gaļas šķēli.

-   Kur tu guli? - viņš painteresējās.

-       Tur, - Ilzīte ar roku parādīja uz istabu. - Blakus mammai, bet es tur vairs negribu. Šonakt gulēšu uz kūtsaugšas. Segu jau aizstiepu.

-        Ko viņš tur vandās pa tām istabām? - sieviete skaļi prasīja. - Dzi, Frīdi? Viņš mūs apzags. Dzi! Iztīrīs visu māju - po čistuju!

Istabas vidū stāvēja plata, divvietīga gulta, uz tās vēl mētājās saņurcīti spilveni, netīri palagi un sega. Blakus durvīm atradās zema kušete, acīmredzot uz tās gulēja Ilzīte.

Rolands vēlreiz sajuta trulu sāpi, riebīgu, pretīgu tukšumu, bet jau pēc kāda brīža to piepildīja žēlums, neparasts maigums, siltums.

Viņš izgāja no istabas un atgriezās virtuvē pie Ilzes.

-        Frīdi! - sieviete sāka kliegt. - Beidzot taču piecelies un izmet viņu laukā! Un kārtīgi sadod arī tam skuķim! Ved visādus frai- jerus mājās!

-        Nē! - Ilzīte iekliedzās, pielēca kājās un cieši apķērās ap Rolanda vidukli. - Nē! Es negribu, ka viņš mani sit!

-        Nomierinies, Ilzīt, - Rolands sacīja un viegli noglāstīja viņai galvu. - Neviens tevi vairs nesitīs.

-        Tu taču esi mans tētis, vai ne? - Ilzīte priecīga iesaucās. - Es jau to zināju uzreiz! Tēti!

Durvīs parādījās Frīdis.

-        Vācies! - viņš draudīgi sacīja. - Pēc iespējas ātrāk! Un liec to skuķi mierā! Viņai tūlīt būs jāaizskrien pie Kārlenes pēc šņabja!

-        Pagaidi, - Rolands klusi pateica un pastūma bērnu nedaudz sāņus. - Neskaties!

Pēc tam pagāja uz priekšu un, asi, strauji pagriežoties, sitienā ieliekot vēl arī visu ķermeņa svaru, viņš labās rokas dūri ietrieca Frīda uzburbušajā sejā. Vīrietis ievaidējās, sagrīļojās un, turoties pie durvju stenderes, lēni nošļuka zemē.

-        Ejam! - Rolands aicināja un paņēma meitenītes mazo plaukstu savējā. - Tu nekad vairs šeit nedzīvosi.

Viņi izgāja pagalmā. Lietus joprojām lija. Atkal bija dzirdams govs māviens un vistu kladzināšana.

-   Zemene raud, - Ilzīte sacīja.

-   Kas? - Rolands nesaprata.

-        Gotiņa raud, - Ilzīte bija nobēdājusies. - Mamma viņu šodien nav slaukusi.

-   Nu un tad?

-   Gotiņai sāp, - bērns paskaidroja.

Tur es diemžēl neko nevaru līdzēt, Rolands nodomāja. Slaukt es neprotu. Labi, ja varu palīdzēt tev. Katrā ziņā tev sāp vairāk.

-        Tu gribi braukt pie manis? - Rolands jautāja un ar viegli drebošu sirdi gaidīja atbildi.

-        Jā, tēti, - Ilzīte atbildēja. - Ļoti gribu. Es tevi, tēt, visu laiku gaidīju. Man bieži likās, ka māmiņa nemaz nav mana mamma.

Dīvaini, pārāk dīvaini viss sanāk, Rolands nodomāja. īstā māte nav mamma, bet svešs cilvēks ir tēvs. Cik tālu es drīkstu iet? Un vai mēs vispār drīkstam iejaukties citu cilvēku dzīvē? Kur sākas un kur beidzas manas cilvēku tiesības? Un vai vispār kādam ir tiesības ieiet cita mājā un paņemt to, kas viņam nepieder? Protams, nē. Likums vienmēr ir īpašnieka pusē, un mani galu galā gaida sods. Bargs vai viegls, bet sods ir neizbēgams. Esmu noziedznieks. Man laikam vajadzēja tomēr joņot tālāk. Man nevajadzēja spiest uz bremzēm. Galu galā, lai katrs dara, ko grib! Lai dzer tēju, konjaku vai akas ūdeni. Lai katrs guļ, ar ko viņam patīk. Lai kūtīs mauj neizslauktas govis un lai raud pamestie bērni. Visās mājās tā vai tā tu nevarēsi ieiet. Un ar zobu dauzīšanu pasauli neuzlabosi.

-   Tēti, ejam! - mazā Ilzīte paraustīja Rolanda roku.

-  Lūdzu, ejam, tēti! Kamēr mamma mūs vēl nav sākusi meklēt. Muksim!

Kas viņai tu, bērniņ, un kas viņai es, Rolands nodomāja. Abi viņai esam vienaldzīgi. "Tētis?" Pēc kāda laika mana meita tā sauks svešu cilvēku. Un tā svešs bērns sauc mani. Pasaulē kaut kas notiek nepareizi. Kaut kas nav kārtībā. Kaut kas nav kārtībā ar mums. Un tagad? Pašlaik es rīkojos pareizi vai nepareizi? Lai šī prātošana nāk vēlāk. Bērnam salst, bērns grib ēst, un bērnam sāp dvēselīte. Un man pašlaik ir pilnīgi vienalga, cik lielā mērā es likuma priekšā esmu vainīgs vai atbildīgs. Šim mazajam cilvēkbērnam jāpalīdz, tas arī viss. Viss mans likums, visa morāle.

Rolands paņēma Ilzīti uz rokām un caur biezo lietu un melnajiem dubļiem aiznesa līdz automašīnai.

-   Sunīti arī, - meitene lūdza. - Paņem sunīti arī.

Viņš atvēra kabīnes durvis un ielaida suni. Čita priecīga iesmilkstējās un tūlīt apgūlās uz grīda, no kurienes nāca pēc benzīna smaržojošs siltums,

Ilzīte sēdēja blakus un smaidīja. Šķita - viņa vēl nekad nebija jutusies tik labi. Varbūt pirmo reizi neizjūta bailes.

Rolands uzmanīgi vēroja ceļu, līdz mājām vēl bija jābrauc apmēram divdesmit kilometru, un pēc kāda laika viņš ieslēdza radiouztvērēju. Skanēja mūzika, un tad cauri visdažādāko skaņu mudžeklim viņš pēkšņi skaidri sadzirdēja kādas sievietes dzidro balsi, viņa dziedāja itāliski, un atkal atskanēja gari stieptais, dziļi izmisīgais - Ave Marija, Marija, Marija!

Sieviete kliedza un lūdzās.

Tas bija sauciens pēc palīdzības.

Ave Marya, Marija, Marija!

Rolands strauji izslēdza radio un uzmeta vēl ciešāk skatienu ceļam.

Ko esmu izdarījis? Un kas es tagad esmu? Huligāns, laupītājs, zaglis?

- Tu esi labs, - Ilzīte negaidot sacīja, pasmaidīja, pielieca savu gaišmataino galviņu pie viņa ādas jakas apsegtā pleca, pievēra acis un gandrīz t^jā pašā mirklī aizmiga.

Rolands samazināja ātrumu, baidīdamies, ka ceļa grambas viņu varētu uzmodināt.

Varbūt Ilzīte savā dzīvē pirmo reizi redzēs kādu skaistu sapni.

1975

Cena

"Nauda vai mīlestība reti kad cilvēkiem atnesusi laimi."

Viņš piekrītoši pamāja.

"Bet kas par to?"

Seno asīriešu, arābu, ēģiptiešu, senās Romas un grieķu zemēs atrastas monētas. Smagākas, vieglākas. Ar pāvestu, sultānu, imperatoru ģīmjiem virsū. Apaļas, četrkantīgas, ar caurumiem vidū. Laime un nelaime čuguna podos. Par prieku arheologiem un kolekcionāriem. Sen pazudušas tās valstis, tie pāvesti un visi tie imperatori. Pazudis ari tas kalējs un poda īpašnieks. Tika uzbrukts un spīdzināts, tika iekarotas un iznīcinātas tautas, tika skausts, aprunāts, zagts un laupīts, bet tagad mazie metāla gabaliņi mierīgi rūs zemē. Un, paldies Dievam, sarūsēs. Kādreiz par tiem varēja nopirkt pilis, amatus un varu, uzliesmoja un dega visnežēlīgākās cilvēku kaislības - par nieka zelta ripiņām.

Kur jūs tagad esat - trīcošie skopuļi un lepnie bagātnieki? Nerri un karaļi. Mantkārīgie tirgotāji. Valdnieki un vergi. Ar savām skrandām un naudas lādēm.

Tagad vairs nekaļ. Modernas tipogrāfijas mašīnas naudu drukā kā afišas un grāmatas. Un tagad par naudas žūksni tik viegli nenopirksi ne pili, ne amatu, ne varu. Bet kaut ko jau var. Kaut ko var vienmēr. Podus un lādes nomainījuši tērauda seifi un glīti ādas maciņi. Kapeikas un rublīši. Bet tieksme palikusi. Un naids palicis. Un liekulība. Un apbrīna. Un varas kāre. Un šī drausmīgā mantkārība. Privātmājas nomainījušas pilis. Bet sešjūgu karieti - balts žigulis. Un lepnums kā cepure uz galvas. Es tas pats valdnieks, tas pats bagātnieks, tikai mazāka mēroga. Tā pati patika skaitīt, rēķināt, iegūt un kārot. Tā pati bauda. Un - tā pati nauda un tas viss, ko šad tad par naudu var iegūt.

Es, bet ne tu.

Celies sešos no rīta, brauc pārpildītajā tramvajā, skrien kājām, sviedrus slaucīdams, jaunceltnē staipi ķieģeļus, bruģē ielu, ar zemi, stāvi rūpnīcā pie virpas un skaiti dienas līdz algas izmaksai.

Tu, bet ne es.

-   Edij, cik mums tas ceļojums apkārt Eiropai izmaksās? - Dagnija painteresējās un pagrieza savu koši izkrāsoto lelles sejiņu pret vīru. No rītiem viņa parasti izskatījās stipri līdzīga Merilinai Monro, bet vakaros sarkanās spuldzes gaismā atgādināja tobrīd pasaules slavenāko seksbumbu Bridžitu Bardo.

Eduards sarauca pieri un mirkli domāja.

-   Tūkstots divi simti. Katram. Pa abiem divi tūkstoši četri simti, ja neskaita ceļa izdevumus līdz Ļeņingradai.

Dagnijas vīrs diemžēl neizskatījās ne pēc Alena Delona, ne Maikla Duglasa vai Ģirta Jakovļeva. Viņš izskatyās pēc neveikla zemnieka ar stiprām kalēja rokām, ar alus dzērāja vēderu, viltīgu grāmatveža seju, kuram smadzeņu vietā pastāvīgi klakšķēja skaitāmie kauliņi.

Taču Dagniju vīra ārējais izskats sevišķi neuztrauca. Viņai jau ilgāku laiku bija mīļākais, tā ka Eduards pilnīgi varēja nodoties savam iemīļotajam vaļaspriekam - taisīt naudu. Viņš to prata lieliski. Eduards burtiski Dagniju apbēra ar naudu. Un, ja patiešām tā arī ir, ka par naudu mīlestību nopirkt nevar, tad katrā ziņā sievieti var nopirkt vienmēr. Un viņš Dagniju iegādājās gluži tāpat kā jebkuru lietu, kas atradās viņa dzīvoklī.

"Mīlestība nāk un pāriet," Eduards bieži domāja, "bet nauda būs vienmēr."

-    Un tu šīs ceļazīmes dabūsi? - Dagnija vēlreiz painteresējās. - Noteikti?

-   Protams! Par naudu taču var dabūt visu!

Par to viņi bija simtkārt pārliecinājušies. Ne ticība svētajiem, bet nauda bija paradīzes vārtu īstā atslēga. Šie īpatni čaukstošie zaļie, sarkanie un zilie papīra gabaliņi.

Visu… Taču patiesībā būtisku neko. Viņš par savu naudu nespēja atpirkt ne nodzīvotos gadus, ne piekukuļot laiku, lai tas kaut kur ceļa līkumā aiztur vecumu, nespēja nopirkt apdrošināšanas polisi, kas simtprocentīgi garantētu pret kļūdām, slimībām vai nelaimēm; viņš pat nespēja sev nopirkt visvienkāršākās zāles pret plikpaurību! Bet tu saki - visu… Nauda ir tikai spilgts lukturītis, kas vienīgi uz īsu brīdi spēj apgaismot mūsu ceļu. Pārējā daļa būs tomēr jānoiet bez šīs mākslīgās gaismas.

-   Es tikai nezinu, vai tas būs to vērts, - Eduards domīgs pakasīja pakausi.

-   Jā? - Dagnija mazliet apmulsa. - Kādēļ tu tā domā?

-   Izgrūdīsim baigu naudu, bet redzēsim tikai vecas baznīcas! Es jau zinu! Tu domā, ka rāda ko citu? Lika pagaidīt! Un naudu maina tik maz, ka arī nopirkt neko prātīgu nevarēsim!

-    Kaut ko jau varēsim, - Dagnija beidza krāsot savas biezās, baudkārās lūpas, un uz mirkli viņai uzradās nepatika pret vīru. Atteikties no tādas izdevības! Kaut mirkli šaubīties! - Daudz ko varēsim, - viņa cieši noteica.

-   Ja mēs brauktu uz Somiju, tad gan. No somiem varot atvest ļoti daudz. Bet pirmā pietura esot tikai Kopenhāgenā, tas šķiet, ir Dānijā, un neko tur lāgā nevarot dabūt. Vienīgi pornogrāfiskos žurnālus.

Arī tas ir kaut kas, Dagnija nodomāja, un tieši tev tos derēja pastudēt. Jauno sievieti, kura rītos izskatījās pēc Merilinas Monro, bet vakaros pēc Bridžitas Bardo, dažreiz ļoti kaitināja vīra nabadzīgā izdoma tieši šai tik svarīgajā dzīves nozarē.

-   Bet toties par mūsu braucienu visi pazīstamie runās veselu gadu! Un visi draugi apskaudīs. Man šķiet, ka starpība tomēr ir - ar mašīnu aizbraukt uz Palangu vai Jaltu vai arī ar okeāna laineri doties uz Londonu un Parīzi!

Starpība bija. To Eduards saprata uzreiz. Viņš no maza, tumši pulēta galdiņa (tā cena 56 rubļi, plus transporta izdevumi 3 rubļi) paņēma paciņu cigaretes "Rīga" (40 kap.), aizsmēķēja, izpūta pamatīgu dūmu apli un smaidīdams paraudzījās sievas sejā.

- Viņi visi aiz skaudības nosprāgs!

Pēc tam viņš piegāja pie tumši pulētās ozolkoka sekcijas, kas aizņēma istabas visu sienu. Šo sekciju pēc viņa pasūtījuma bija taisījis kāds labs, vēl mieralaika amatnieks, un tā Eduardam bija izmaksājusi krietnu naudiņu (961 rubli!). Toties viņš varēja derēt, ka šāda mēbele ir tikai viņam vienīgajam. Sērijveida ražojumiem viņa acīs nebija nekādas vērtības. Eduards ar pirkstu galiem pieskārās biezam kristāla augļu traukam (cena 224 rubļi 68 kap.) un cauri visam ķermenim sajuta izskrejam karstas trīsas. Ja tā padomā, stikls vien ir, bet kāda tam vērtība! Un šis kristāla šampanieša glāžu komplekts (cena 90 rubļi)! Un šī kristāla ziedu vāze (cena 83 rubļi 51 kap.)! Un šis kristāla pelnu trauks (cena 45 rubļi)! Un šis kristāla šķīvis (cena 58 rubļi 06 kap.)! Atklāti sakot, nauda jau nav nekāda lielā, bet pamēģini šos kristālus dabūt! Nekas nesanāks. Bet es dabūju. Es vienmēr dabūšu visu, ko gribēšu. Man visur ir blats, vai, izsakoties solīdāk, man visur ir pazīšanās. Sākot ar mājas sētnieku un beidzot ar dažiem ministru vietniekiem. Un draugi mani apskauž. Un pats jūtos spēcīgāks, varenāks. Nauda un manta vienmēr vairo cilvēka pašapziņu. Un tu vienmēr vari justies drošs. Dzīve ir īsa, un šis mirklis jānodzīvo pēc iespējas skaistāk, labāk. Lai citi dzer degvīnu kaut vai no sarūsējušām konservu kārbām, es dzeršu šampanieti no kristāla glāzēm. Lai citi guļ uz saliekamajām gultām, es uz platā, pēc pasūtījuma gatavotā dīvāna (cena 230 rubļi). Lai citi dzīvo komunālajos mitekļos, es dzīvoju trīsistabu kooperatīvā dzīvoklī (cena 5410 rubļi). Lai citi skrien kājām vai brauc ar tramvaju, es dodos uz darbu savā jaunajā superžigulī (cena 8625 rubļi 75 kap.). Citi, es… Galu galā - kas man daļas par citiem! Un citiem nav nekādas daļas par mani. Katrs dzīvo savu, tikai savu dzīvi un galvenais - kā katrs to prot un var. Es jau zinu, ko viens otrs plikadīda domā par mani. It sevišķi Dagnijas brālis Imants.

"Tu esi buržujs," viņš man vienreiz teica. "Visīstākais padomju buržujs." Hā! Es esmu strādnieks! Visīstākais padomju strādnieks. Melnais. Saproti, tu nabaga inženierīt! Neko tu nesaproti.

Arī es daudz par vēlu apjēdzu, ka savus kaulus varu locīt dažādi un par to saņemt dažādu samaksu. Pēc arodskolas beigšanas, strādājot tipogrāfijā par burtlici, priecājos kā negudrs, kad mēnesī varēju nopelnīt divus simtus. Jutos kā bagātnieks. Divi simti! Varēju labi apģērbties, labi paēst, labi iedzert. Un varēju aizmirst bērnunamā pavadīto bērnību. "Kur ir tava māte, kur tēvs?" Velns viņu zina, kur viņi ir un kas viņi ir. Bet kaut kur jau ir. Un varbūt vēl pienāks tāda diena, kad jūs pie manis nāksiet aizlienēt naudu. Un tad es jums iespļaušu sejā. Un jūs manu acu priekšā varēsiet nomirt badā - nevienu kapeiku nedabūsiet! Par manu "saulaino" bērnību. Un tādēļ es vismaz tagad gribu dzīvot labi. Jā, gribu dzīvot kā kungs, un man viens pīpis, ko jūs visi par mani domājat. Esmu buržujs vai mietpilsonis, vienalga. Es negribu būt sliktāks par citiem. Citiem var piederēt vasarnīcas, man ne? Citiem var būt labiekārtoti dzīvokļi, man ne? Citiem var piederēt skaistas sievietes, man ne? Citiem var būt rēķins krājkasē, man ne? Citi var ceļot pa ārzemēm, es ne? Citi var braukt ar jaunām automašīnām, es ne? Ne velna, es ari! Un daudz labāk un vairāk pārjums!

Un tad Eduards ar skābu smīnu vēl atcerējās tos gadus, kad viņš pametu darbu tipogrāfijā un aizgāja strādāt uz mēbeļu veikalu. Tur alga bija tikai astoņdesmit trīs rubļi mēnesī, bet parasti viņš nopelnīja trīs vai četrus simtus. Cilvēki jau tādi kā joki. Bija laiks, kad viņi skraidīja kā jukuši pēc "Jubilejas" komplekta mēbelēm. Pēkšņi nu visiem tās ievajadzējās. Pēc tam krita uz somu un dienvidslāvu viesistabu iekārtām. Skaudība, ne vajadzība! Lai tikai nomierinātu pašapziņu. Kaimiņam ir, un man arī vajag! Bet pieprasījums tālu pārsniedza piedāvājumu. Kam bija vairāk naudas un kas nebija skops, tas dabūja vispirms. It sevišķi labi varēja nopelnīt no tiem, kuri pēc mēbelēm bija attriekušies no Aizkaukāza republikām, Ziemeļiem vai Tālajiem Austrumiem. Tiem naudas bija kā spaļu, viņi deva jebkuru summu pa virsu, lai tikai šīs mēbeles dabūtu. Un viņi tās arī dabūja. Jums un mums. Tev un man. Mēs taču brāļi. Cilvēks cilvēkam draugs un biedrs. Vienmēr esam gatavi izpalīdzēt, ja par to samaksā.

Un Eduards vēl atcerējās tās divas sezonas Jūrmalā, kad viņš strādāja par viesmīli. Vispirms Majoros "Lido", pēc tam Dzintaros "Vigvami". Arī tur katru vakaru iegriezās cilvēki ar melniem matu cekuliem, ugunīgiem skatieniem, ātro dienvidnieku runu un bieziem naudas makiem. Tos sevišķi krāpt nevarēja, tie pazina katru vīna un konjaka marku, toties nekad nežēloja bagātīgu dzeramnaudu. Daži gāja pat kā uz sacensībām. Kurš vairāk! Nožēlojamie āksti! Bet no tiem papīrīšiem taču kaut kā bija jātiek vaļā! Naudas izdošana palaikam sagādā daudz lielāku prieku nekā tās iegūšana. Visvieglāk bija ar tiem, kas šeit iegriezās samērā reti, iegriezās, lai tikai "paspīdētu" - un varbūt vienreiz gadā, varbūt vienreiz trijos gados - savā atvaļinājuma laikā tālās un saulainās Dzintarjūras krastā… Tie tika krāpti bez žēlastības. Dārgākā vīna un konjaka vietā gandrīz vienmēr viņiem tika pasniegti paši lētākie, un viņi tos varēja arī paostīt - prasmi atšķirt dzērienus viņiem aizvietoja pilnīga uzticēšanās. Bet uzticība der vienīgi mīlestībā, taču tā nekādi neiederas krogā. Par uzticību vienmēr nākas krietni pārmaksāt. Jaunajiem pienapuikām, kas te sestdienās un svētdienās ieradās ar saviem skaļajiem skuķiem, parasti pasniedza ar minerālūdeni vai lēto vīnu atšķaidītu konjaku un stipri vien padārdzinātu rēķinu - ne viņi zināja cenas, ne īsti prata ātri saskaitīt pareizo summu. Arī par nezināšanu parasti nākas piemaksāt. Un krietni vien. Reti bija tāds vakars, kad Eduards nebūtu nopelnījis vismaz divdesmit trīsdesmit rubļus.

Nākamajā vasarā viņš gribēja turpat Jūrmalā iet tirgoties ar alu. Tie, kas tur bija strādājuši, apgalvoja, ka pēc dažām sezonām varot kļūt stāvus bagāts. No katras pārdotās mucas (protams, ar zināmu risku un nekaunību) palikšot pāri… Jā, tas nebija maz, bet tad pēkšņi kā milzīgs, nežēlīgs un visu aizraujošs paisuma vilnis mūsu sabiedrībai pārvēlās pāri tas trakais žiguļu laiks… Un nu pēkšņi visiem bija vajadzīgs tas vāģis. Pat tiem, kuri nekad nebija varējuši lepoties ar lielu rocību vai lieliem blakus ienākumiem. Kuri nekad neko nebija varējuši nozagt, neprata halturēt, nestrādāja tirdzniecībā, kuriem nekad nebija nekādas saskares ar deficīta mantām, kuriem nepiederēja ne siltumnīcas, ne puķu dārzi, kuri nebija uzdrošinājušies spekulēt vai izdevīgi apprecēties. Pat tie no savām aldziņām lika rublīti pie rublīša, lai arī viņiem kaut kad… kaut kad būtu šis šodienas turības, prestiža un lepnuma simbols.

Uz tām mašīnām nez kādēļ kā uzburtas bija īpaši sievietes. Un katra gribēja pati to vadīt. 0, jā! Tas izskatās gandrīz tāpat, kā tik bieži redzētajās ārzemju kinofilmās. Blondi, vējā plīvojoši mati, melnas brilles uz acīm, uzrauti svārki tikai sprīdi no dibena un kurpes ar dēļa galu zoļu vietā uz gāzes pedāļa! Un aiziet! Aiziet! Šoferu amatieru kursu instruktoriem un visiem, kam bija kaut mazākā saprašana par automašīnu remontdarbiem, sākās īsti zelta laiki. Latvijas Eldorado. Rīgas Klondaika. Aiziet! Un skaisti, sarkanie, baltie un zilie žiguļi cits pēc cita bez apdomāšanas ripoja grāvjos, triecās ceļa stabiņos vai viens otram sānos. Saimniekot pa virtuvi un vadīt automašīnu bija divas pavisam dažādas lietas. Un Eduards ātri vien no vienas apkalpojošās sfēras pārmetās uz otru. Un, lai gan balto viesmīļa fraku nācās apmainīt pret eļļaino kombinezonu, viņš daudz neraudāja. Ienākumi desmitkāršojās, un viņam dažreiz pat apnika rēķināt, cik īsti mēnesī nopelnījis. Un vajadzēja tikai apmainīt vai izbaulēt un pēc tam nokrāsot sadauzītos žigulīšu spārnus, bagāžniekus vai sānus. Darbs kaulus nelauza. Viņš strādāja kādā no nedaudzajiem autoservisa uzņēmumiem, bet darbu lielāko daļu tomēr veica Rīgas pretējā pusē, kur viņam atradās jau sen uzbūvēta garāža ar nelielu darbnīcu. Lūdzu - autoservisā rindas kārtībā gaidiet divas trīs nedēļas, vai arī kārtīgi samaksājiet, tas nozīmē samaksājiet tieši tādu summu, kādu es nosaukšu, un jūsu turības un mietpilsoniskās dzīves galvenais atribūts būs kārtībā pēc divām trim dienām. Un, protams, arī darba kvalitāte būs nesalīdzināmi augstāka. Vai iet tā lieta? Protams, protams. Kur citur es likšos? Dārgi jau ir, bet trīs nedēļas es nevaru gaidīt. Un tur neesot arī tādas krāsas. Bet man ir. Man ir viss, kas vajadzīgs. Tamdēļ jau tajā autoservisā tās krāsas nav. Un nav daudz kā cita. Un tādēļ lai dzīvo šis trakais apmātības laiks! Lai dzīvo šī dzīšanās pēc spožuma un goda! Un lai tik ripo, lai tik skrien un brauc! Un manis pēc jūs visi sev varat nolauzt sprandas! Jums bēdas, man prieks. Jums izdošana, man ienākumi. Jūs zaudējat, es iegūstu.

Kad pie durvīm pieklauvēja, Eduards atkal savilka skābu smīnu un gāja atvērt. Viņš jau zināja, ka aiz tām stāv Dagnijas brālis ar savu trīsgadīgo meitu Vitu. Imants pirms nedēļas bija klusi ieminējies, vai Eduards šosvētdien nevarētu mazo aizvest uz laukiem pie vecmāmiņas.

"Kādēļ gan ne," viņš bija atbildējis, "lai gan jau sen varēji pats tikt pie savas mašīnas. Nekādi neizskatās. Strādā par inženieri, bet jākāto kājām. Nu nekas, nekas, svāģer. Strādnieks tevi aizvedīs. Tādi jau tagad tie laiki."

Eduardam vienmēr ļoti patika uzsvērt, ka viņš ir vienkāršs strādnieks. "Melnais. Un raujos melnās miesās. No gaismas līdz gaismai."

"Tu esi haltūrists," Imants bija nodomājis, "un tevī no īsta strādnieka nav ne vēsts."

-        Nu ienāc, ienāc, - Eduards smīnēdams teica. - Un Vita arī? Sveika, sveika! Skrej ātri pie Dagnijas tantes, viņa tev iedos šokolādes zaķi! Bet kur tad kundze?

-        Ritai šodien jāstrādā, - Imants atbildēja, un viņi no gaiteņa iegāja viesistabā.

-   Pat svētdienās?

-        Jā, - Imants atbildēja. - Tā iznāk. Cilvēkiem sāpes un slimības diemžēl uzbrūk ik dienu. Arī svētdienās.

-       Jā, es nemaz tā riktīgi tev neesmu uzprasījis. Cik tad tā tava Rita kā dakteriene īsti nopelna?

-       Viņa nenopelna neko, - Imants nedaudz drebošā balsī pateica. - Viņai valsts maksā cietu algu. Simt trīsdesmit piecus rubļus mēnesī.

Eduards savieba seju kā zobu sāpēs.

-   Un viss?!

-        Jā, ja neskaita slimnieku pateicības un dažas izglābtas cilvēku dzīvības.

-        Nu, pateicība ir pārāk lēta manta, lai to nopietni ņemtu vērā, - Eduards nosmējās un smagi atgāzās dziļā, ar sarkanu drēbi apvilktā atpūtas krēslā (cena 65 rubļi), paņēma cigaretes, un, kad arī Imants apsēdās, abi aizsmēķēja.

-       Ja tev tā Rita būtu skuķis ar lielākiem apgriezieniem, - Eduards domīgi sacīja, - viņa no tiem mirējiem gan varētu izspiest…

Imants uz viņu paskatījās ar tik ciešu un nicinošu skatienu, ka Eduards uz mirkli pat apmulsa.

-    Ņem visi, - viņš pēc mirkļa turpināja, skatīdamies uz lielo "Elektron" markas televizoru (cena 786 rubļ.) - ja ir tikai, kas dod. Šaubas par ņemšanas lietderību dažreiz var vienīgi izraisīt piedāvātā summa. Tādas ir tās lietas, mīļo švāģer! Tāda ir dzīve, un nav ko tēlot ideālistu! Un es tev pateikšu atklāti - tas, ko jūs abi darāt, ir tikai tāda niekošanās. Tas viss jau ir smuki - abi jauni, samīlējušies, dakteriene un inženieris. Bet, ja jau liktenis tā lēmis, ka cilvēkam jāstrādā, tad jāstrādā vismaz par pieklājīgu atalgojumu! Citādi nav vērts ķēpāties! Ārsts, inženieris… bet pa abiem kopā nesanāk pat trīs simti rubļu! Kārtīga sieva tādu inženieri ar simt divdesmit rubļu mazu algu sen būtu izdzinusi no mājas un apprecējusies ar mūrnieku, kas pelna vismaz divsimt piecdesmit! Tā, lūk, Imant! Un vēl ko es tev pateikšu - drīz pēc skolas beigšanas vispār neviens vairs uz tiem institūtiem neies mācīties! Tu redzēsi! Kāda tur jēga piecus gadus zubrīties, ja pēc tam saņemsi tikpat, cik jebkurš neizglītots palīgstrādnieks! Nē, nē! Skaisto sapņu laiks ir beidzies. Mēs visi esam materiālisti. Ja mūsu zemē sociālismu cilvēki vēl uzcēla galvenokārt pašas idejas vārdā, tad komunismu jau tagad cels par naudu. Un tikai par naudu. Vari viebt savu ģīmi vai ne, bet tā tas ir.

Imants vēlreiz māsasvīram uzmeta nicinošu skatienu un piecēlās.

-   Nevajag, Eduard, jaukt savu maku ar cilvēku vēlmēm godīgi strādāt, - viņš teica. - Tu to visu vari kūkot Dagnijai, ne man. Es zinu dažas dzīves vērtības, par kurām tev nav ne mazākās jausmas.

-   Droši vien, - Eduards mierīgi atbildēja, - un es par to tikai priecājos. Jo tā man ir vieglāk. Un muļķis tas, kas tīšuprāt grib dzīvot sliktāk vai grūtāk. Dagnij!

No blakus istabas, turot pie rokas mazo Vitu, iznāca Dagnija. Meitenīte ēda lielu šokolādes zaķi, abi vaigi bija izraibināti brūnganiem traipiem. Ieraudzījusi tēti, Vita ātri metās pāri istabai pie viņa.

-   Vitiņ, tu kājas noslaucīji? - Dagnija gandrīz vai iekliedzās, redzot, kā meitenītes baltās sandelēs ieautās kājas gandrīz līdz potītēm iegrima lielajā, pasakaini skaistajā un ļoti dārgajā (cena 945 rubļi) turkmēņu paklājā…

-   Nāc gar maliņu, bērns, - Imants aicināja un auksti paskatījās uz savu skaisto, moderni apģērbto un labi kopto un tik atpūtušos, bet tik nejauki uztraukto māsu, ka vēlreiz nožēloja, ka šeit iegriezies. Bet ar mašīnu tomēr Vitu aizvest pie mātes bija daudz labāk un drošāk, jo viņa nupat kā pārcieta smagu plaušu karsoni un tagad pa vasaru uz laukiem varēs saelpoties svaigu gaisu, sadzerties svaigu pienu un caurām dienām skraidīt pa ziedošu pļavu un mežu.

-   Viņai kājas ir tīras, - Imants teica. - Un nekas tavam paklājam nenotiks. Es tikai nesaprotu, kādēļ tad vispār tas tev ir vajadzīgs?

-   Tu esi dumjš, Imant. Ja tā vari jautāt, tad tu patiešām no dzīves neko nesaproti.

-   Grīdsega nav dzīve, - Imants pasmīnēja. - Gluži tāpat kā visas šis mantas un priekšmeti. Cieši sasieti mezgli un glīti apstrādāts koks - un tikai. Pēc dažiem gadiem to visu saēdīs ķirmji un laiks. Būtu labāk to paklāju atdāvinājuši kādam bērnudārzam.

Dagnija paskatījās uz brāli kā prātā jukušu, atmeta ar roku un, ne vārda neteikdama, aizgāja uz virtuvi.

-   Iesim iedzert kafiju un brauksim! - Eduards aicināja.

-   Nē, paldies, - Imants pakratīja galvu. - Negribas.

Viņam pēkšņi ienāca prāta, ka pēc tam šī jaukā ģimenīte viņam pieprasīs par to visu vēl samaksāt. Desmit vai piecpadsmit kapeikas.

-  Ejam, ejam! - Eduards uzsita pa plecu. - Padzersim un brauksim!

-   Labs ir, - Imants beidzot piekrita un ar kreiso roku pažva- dzināja kabatā izbirušo sīknaudu. - Ejam.

Blakus ceļam zaļš un spirgts, jauns un vecs, smaržojošs un skaists visu laiku līdzi skrēja mežs, un Imants domāja, ka desmit reižu labāk būtu doties kājām, ieelpot šo sveķaino gaisu, zem kājām dzirdēt lūstam zarus, redzēt pirmās nogatavojušās mellenes, kaut kur atkrist zaļajā zālē, sirmajās sūnās, atspiest galvu pret cietajām koka saknēm, lai kaut uz brīdi varētu neklausīties Eduarda pamācības, bezgala tukšajās, banālajās runās un spriedumos par naudu, par visdažādākajām cenām un lietu vērtību un vispār neko vairs nedzirdētu, lai nevajadzētu domāt, kā Ritai šodien iet pa dežūru un vai tā vecā sieviņa izdzīvos, kurai viņa aizvakar operēja nierakmeņus, un kā tagad klājas tam vīram, kuru pirms dažām dienām uz Dzirciema ielas notrieca kāds žigulis, to vadīja divdesmitgadīgs zeņķis, kuram šo mašīnu mīļie vecāki pirms mēneša bija uzdāvinājuši uz kāzām. Imants cieši sakoda zobus. Tas puisis pats savām rokām vēl nebija nopelnījis ne kapeiku, bet droši vien lielā pārākumā skatījās uz tiem, kuriem nācās iet kājām. Imants atcerējās savu jaunību, kad viņam šādā vecumā vajadzēja preču stacijā kraut vagonus, lai piepelnītos, lai tikai varētu studēt; viņš dziļi nicināja Dagniju, kura reiz jau bija precējusies, kura nekad savā mūžā nebija nopietni strādājusi, kura kā ielasmeita bija pārdevusies šim resnajam, trulajam naudasmaisam.

Tas ir drausmīgi, kad cilvēkam nav pat nojausmas par īstu mīlestību, par kaut ko tādu, kādēļ patiesi ir vērts dzīvot. Tikai nauda, nauda, nauda, nauda. Laikam patiešām "nauda" ir vispretīgākais vārds, ko cilvēks izdomājis.

Un tad Imants sāka domāt par rūpnīcu, ar nepacietību jau gaidīja nākamo nedēļu, kad sāks darboties jaunā plūsmas līnija un viņa iecirkņa strādnieki pāries uz brigādes darba apmaksu. Viņš zināja, ka būs liels troksnis, skaļa runāšana un neapmierinātība, droši vien arī jaunā līnija niķosies, neies kā iecerēts, kaut kas būs nepareizi aprēķināts, ne īsti pareizi izdomāts un citādi varbūt nemaz nebija iespējams. Šī jaunā plūsmas līnija bija viņa pirmais lielākais veikums, viņa pirmā lielā konstrukcija. Un viņš tās darba sākumu gaidīja kā topošā māte gaida piedzimstam bērnu. Tas būs viņa lielais bridis, tam viņš bija gatavojies vairākus gadus, un viņš saprata, ka arī tādēļ ir vērts dzīvot. Un mazās Vitas dēļ vērts dzīvot. Viņas nākotnes, viņas smaida, smieklu un pat viņas slimību dēļ. Un tā mirkļa dēļ, kad vēlu vakarā mājās no darba pārnāk tev tuvais cilvēks un tu viņam vari pasniegt vakariņas un kad viņa tavai sejai pieglauž smaržojošos matus un klusi saka: "Zini, Imant, tā meitene tomēr dzīvos." Un tu ieskaties acīs un redzi, ka šis cilvēks ir bezgala noguris un bezgala laimīgs. Un vecās mātes dēļ. Viņas sastrādāto roku, grumbu pilnās sejas, salīkušās muguras un klusās elpas dēļ. Es tev vedu mazu ciema kukuli. Klaipu klona maizes, trifeļu konfektes, siltas istabas čības, rūtainu vilnas lakatu, lielās adāmās adatas, burciņu vākus, Čiekurkalna tirgū nopirktus dažus vecus "Zeltenes", "Sievietes Pasaules" un "Atpūtas" numurus un Zūdermaņa "Klusās dzirnavas". Varbūt, tos lasot, gar tavām nogurušajām acīm lēni paslīdēs kāda skaista un laimīga jaunības diena. Un šā saulainā rīta dēļ ir vērts dzīvot. Un tās dienas dēļ pēc divdesmit gadiem, kad meita svinēs kāzas. Un šā meža un ceļa dēļ. Un visas dzīves dēļ.

-   Paklausies, Imant, - blakus atkal iedārdējās Eduarda dobjais bass. - Tu ilgi domā dzīvot tai mazajā būcenī? Vai tas komunālais kolhozs vēl nav apnicis?

-    Bezgalīgi, - Imants atbildēja. - Bet nu jau vairs nav ilgi. Nākamgad rūpnīcai dos māju, un tad mums beidzot būs atsevišķs dzīvoklis.

-   Gaidi vien! - Eduards iesaucās. - Varbūt nemaz neiedos. Kā nekā tu esi kaut neliels, taču tomēr priekšnieks. Priekšroka vienmēr būs strādniekiem. Un vispār nav ko gaidīt dāvanas no kroņa! Pašam, švāģer, pašam viss jāsagādā! Un, kad tu to spēsi, tad uz sevi un dzīvi skatīsies pavisam citādi!

-   Man to dzīvokli neviens nedāvinās, - Imants atbildēja. - Es to būšu godīgi nopelnījis.

-   Ilgi, pārāk ilgi tu to pelni. Sešus gadus!

Eduards smējās. Viņš smējās skaļi un no visas sirds.

Mežs beidzās, sākās liels labības lauks, bet tam blakus - pakalna malā - bija redzama gara liellopu ferma, augļu dārzs, dzīvojamā māja un dažas saimniecības ēkas. Kaut kur netālu rēja suns un rūca traktors. Virs ceļa kūpēja liels putekļu mākonis.

-   Tomēr drausmīgi dzīvot un strādāt uz laukiem, - Dagnija sacīja un noskurinājās. - Vasaru vēl nekas, bet rudeņos un ziemā…

-   Drausmīgi ir nedarīt neko, - Imants skarbi sacīja. - Drausmīgi ir domāt tikai par lupatām un gultu. Drausmīgi ir aizmirst savu bērnību. Mēs taču visi nākam no laukiem, no šiem mežiem un pļavām, no šīm koka mājām un govju kūtīm.

Dagnija cieši sakoda lūpas. Viņa to vienmēr uzņēma kā dziļu personisku apvainojumu, kad Imants vai kāda bijušā skolas biedrene viņai atgādināja, ka viņa dzimusi un augusi laukos. Nē! Viņa ir rīdziniece, viņa ir skaista un lepna, un bagāta dāma, kura nekad nav basām kājām bridusi pa tikko uzartu lauku, gulējusi siena šķūnī, gājusi mātei līdzi uz kūti, ganījusi aitas un nekad nav tumšajā virtuvē cūkām vārījusi kartupeļus.

Vita, atspiedusi galvu pret tēva plecu, gulēja. Eduards samazināja ātrumu, lauki beidzās, viņi izbrauca cauri mazai, baltai un ļoti tīrai pilsētiņai, pēc tam strauji nogriezās pa labi un pa šauru, smilšainu ceļu, cauri lielam priežu silam, tuvojās mājām.

-   Atceries, Dagnij, - Imants viegli ar pirkstu galiem piebikstīja māsai pie pleca, - zem šīs egles mēs pēc videnes beigšanas visi sakūrām ugunskuru un sadedzinājām vecās burtnīcas, un pēc tam Janka ar Kārli uzkāpa pašā egles galotnē un tur piesēja izdzertu "Rislinga" pudeli, kurā ielikta mūsu vēstule nākamajām paaudzēm, mūsu svētie solījumi skolotājiem, pašiem sev un dzīvei un visi mūsu mērķi…

-   Nevajag, - Dagnija klusi un negaidīti cilvēciski sacīja. - Nevajag.

-   Un neko labāku jūs nevarējāt izdomāt? - Eduards ierēcās.

-   Tas arī bija pats labākais, - Imants atbildēja un uzmanīgi, ļoti maigi atmodināja bērnu. - Tūlīt jau būsim pie vecmāmiņas.

-   Ai! - Dagnija strauji pagriezās un ar plaukstu piesita sev pie pieres. - Mēs taču pavisam aizmirsām viņai kaut ko atvest!

Eduards sadrūma, bet Dagnija ātri nomierinājās.

-   Ah, gan jau! Kādu citu reizi! Un kas gan viņai, vecam cilvēkam, būtu tāds sevišķi vajadzīgs?

-   Pareizi, Dagnij, - Imants auksti sacīja un paņēma bērnu klēpī. - Ko gan vecam cilvēkam vairs vajag…

Vakarā, kad viņi jau bija pārbraukuši mājās, kad bija paēstas vakariņas un Eduards izdzēris glāzi konjaka OS (cena 16 rubļi 12 kap.), viņi vēl kādu brīdi paskatījās televizoru, tad to izslēdza un ieslēdza stāvlampu (53 rubļi 80 kap.) ar sarkano gaismu, un Dagnija sāka izģērbties. Viņas roku kustības bija vijīgas un graciozas kā jaunai stirnai, viņa noģērba sarkano bikškostīmu (cena 95 rubļi), caurspīdīgo importa apakšveļu (cena 36 rubļi) un lēni, nesteidzoties palīda zem mīkstās dienvidslāvu segas (cena 50 rubļi).

Pēc dažām minūtēm arī Eduards noģērbās, piegāja pie naktsgaldiņa (cena 62 rubļ.) un no atvilktnes izņēma baltā papīrā iesaiņotu nelielu gumijas izstrādājumu (cena 0,02 rubļi), kas droši garantēja, lai šī plašā dzīvokļa un tā īpašnieku mieru nekad netraucētu ne bērnu smiekli, ne bērnu raudas, pabeidza smēķēt cigareti un arī palīda zem segas.

Un tad, kad viņi jau laidās vieglā snaudā, gar abu cilvēku acīm vēlreiz pazibēja viņu dzīvoklis un visas šīs dārgās mēbeles, drēbes, visas mantas, priekšmeti un lietas, viņu baltais žigulis, un brauciens apkārt Eiropai, viņi vēlreiz domās pārskaitīja savu naudu. Acu priekšā parādījās visdažādākās cenas, tikai viņiem nekad vēl nebija ienācis prātā, kāda cena cilvēkiem agrāk vai vēlāk jāsamaksā par savu dzīvi, un viņi nezināja un droši vien nekad tā arī neuzzinās radoša darba, īstas laimes un patiesas mīlestības cenu.

1975

Neliešu banda

Tas notika tūkstoš deviņi simti septiņdesmit septītā gada piektā jūnija nakti, un tā ne ar ko neatšķīrās no iepriekšējām. Nakts, saņēmusi kārtējo laika sitienu, sarāvās mazāka. Beigušās teātra izrādes un kinoseansi. Rīgā ar Maskavas vilcienu ieradās aizrobežu estrādes zvaigznes. Sporta pilī desmit dienās paredzēti septiņi koncerti. Klubos beidzās sarīkojumi, un gan tie, kam pāri astoņpadsmit, gan tie, kam jau pāri trīsdesmit, apmierināti steidzās mājup. Pēdējie telefonu numuru pieraksti, pēdējie atvadu sveicieni un pirmie izlūkošanas skūpsti. Visi bērni jau nolikti gulēt, un arī vecāki, garās dienas nogurdināti, skatījās uz dīvānu pusi. Noklausījušies laika ziņas, cilvēki beidzot izslēdza televizorus. Zāles pārziņi un restorānu šveicari no savām iestādēm izmeta pēdējos aizkavējušos viesus. Sākās jauna diena.

Sestā tramvaja galapunktā elektriskā pulksteņa melnās šautras rādīja sešas minūtes pāri divpadsmitiem. Visa debess bija noklāta tumšiem, ātri skrejošiem mākoņiem, līņāja sīks, jau ļoti apnicis lietus. Divdesmit astotā maršruta autobuss gāzelēdamies uzgriezās uz Vidzemes šosejas un devās savā pēdējā reisā uz Lang- stiņiem un Upesciemu. Pie stūres sēdēja jauns šoferis. Autobusa salonā atradās tikai daži pasažieri. Vistuvāk kabīnei sēdēja gadus divdesmit veca sieviete. Viņa bija skaista, eleganti ģērbusies, lielās acis mazliet sapņaini uztvēra tumsas raidītos nakts noslēpumus. Inga Bokalova strādāja Rīgas kinostudijā par režisora asistenti un pati visā drīzumā gatavojās uzņemt savu pirmo filmu. Ideja bija satriecoša, un viņa ticēja panākumiem. Inga zināja, ka mākslā jebkuri sasniegumi atkarīgi galvenokārt no profesionālās mākas, domu oriģinalitātes un nelielas veiksmes. Un, lai gan Inga šai mirklī izskatījās mazliet sapņaina, viņa patiesībā bija uztraukusies. Jo jaunā sieviete bija māksliniece, radošs cilvēks, kurš nepārtraukti meklē cilvēka cerības jēgu, cilvēka labā un ļaunā iedīgļus, cilvēka drosmes un gļēvuma pamatus.

Tūlīt aiz sievietes trauslā auguma sēdēja apmēram trīsdesmit- gadīgs vīrietis un ar savu raupjo izskatu, platajiem pleciem un spēcīgajām rokām atgādināja no kuģa nokāpušu jūrnieku vai nedaudz nogurušu mežstrādnieku. Viņa vareno augumu cieši apņēma pelēks importa uzvalks un labās rokas vidējo pirkstu rotāja plats laulības gredzens. Šo cilvēku sauca Arvids Rasa, viņš atgriezās no drauga dzimšanas dienas svinībām. Arvids Rasa uz šo nelielu banketu apzināti nebija paņēmis līdzi dārgo dzīvesbiedri, un tā viņam radās lieliska izdevība visu vakaru pavadīt kopā ar kādu apburošu būtni, kura jau pēc pirmajām iepazīšanās minūtēm un it sevišķi pēc pirmajām ātri izdzertajām konjaka glāzītēm neslēpa savu nevaldāmo temperamentu.

Un tagad Arvids Rasa, nedaudz apreibis no konjaka un franču vīna, šīs patīkamās tikšanās un no tās izrietošajām perspektīvām, arī sapņaini raudzījās caur autobusa logu uz pagalam sadrūmušo Juglas ezeru. Tas blāvajā nakts tumsā izskatījās pēc nomestas cepures, kam laika zobs izēdis robainas maisīs.

Nākamais sēdeklis bija tukšs, bet tieši iepretim durvīm garlaicīgi žāvājās kāds pavecāks vīrs, kura apaļo, mazliet uzblīdušo seju rotāja melnas brilles un mazas ūsiņas. Viņš žāvājās un domāja par savu lepno vasarnīcu, plašo dārzu, siltumnīcu un savu skaisto, grezno dzīvi. Viņš mazliet nicināja ne tikai pārējos pasažierus, bet vispār visus cilvēkus. Tā tas bija jau iegājies no jaunības dienām, kad pret savu gribu bija spiests divus gadus nodienēt vācu armijā. Šī karošana toreiz beidzās diezgan bēdīgi, toties pēdējie viņa dzīves piecpadsmit gadi bija taisni brīnišķīgi. Gunāram Vitem tagad piederāja gandrīz vai viss, ko cilvēks var vēlēties. Viņš vēlreiz klusi atvēra muti un paskatījās uz puisi, kas sēdēja salona labajā pusē un kaut ko ātri rakstīja mazā piezīmju blociņā.

"Droši vien kāds dzejnieks," Gunārs nicīgi nodomāja un nebija kļūdījies.

Tas patiešām bija jau visā republikā pazīstams dzejdaris un viņa glītā, skumju apgarotā seja, viļņainie mati, tumšās acis un slaidās rokas, kuras nekad nebija pazinušas smagāku darbu par zīmuļa cilāšanu, pašas par sevi jau bija visskaistākā dzeja. Viņš sajūsmas pārpilns raudzījās Ingas Bokalovas daiļajā profilā un mazajās piezīmju grāmatiņas lapiņās mēģināja salikt vārsmas par siltu jūnija nakti, ziedu smaržām un klusumu, un tālajām zvaigznēm, kas paslēpušās Visuma dziļumos un aiz tumšajiem mākoņiem, bet nav ko bēdāt - visspožākā zvaigzne nokritusi pie mūsu kājām, iekāpusi šai pēdējā reisa autobusā, sēž gandrīz blakus un paretam uz tevi paskatās sapņainām acīm… Mēs taču visi esam zvaigznes, visi cilvēki ir saules, mazas, noslēpumainas planētas…

Autobuss apstājās. Pieturā "Baloži" salonā skaļi iekāpa četri sa- drūmuša izskata vīri, ātri nopētīja pārējos pasažierus, apmierināti pasmaidīja, un viens no viņiem, kuram rokās bija portfelim līdzīga kaste, nostājās pie aizmugures durvīm. Viktors piekrītoši pamāja, Ēriks apsēdās līdzās dzejniekam un sev blakus nolika portatīvu magnetofonu, to ieslēdza, bet nekāda mūzika neatskanēja. Acīmredzot kaut kas tur bija sabojājies, un tomēr dzejnieks neapmierināts paskatījās uz blakussēdētāju.

-   Neboli acis, - Ēriks strupi pateica. - Tūlīt tu dzirdēsi tādu koncertu, ka pēc tā vēl vismaz divdesmit piecus gadus filharmonijai metīsi lielu līkumu!

"Tā jau ir," dzejnieks rūgti nodomāja. "Zvaigžņu starpā vienmēr atrodas kosmiskie putekļi un mazi, atdzisuši meteorīti. Auksti akmens bluķi. Šie rupjie cilvēki." Dzejnieks pagrieza galvu uz otru pusi un mēģināja ritmiski skaitīt - putekļi, rupekļi, gaisma, baisma, cilvēks…

Bet cilvēks, kas sēdēja viņam blakus, spēcīgi iebelza pa dzejnieka vārgajiem sāniem.

-   Ej tu! Mani sauc Ēriks!

Dzejnieks strauji pagriezās pret jauno puisi un sašutis gribēja viņam atgādināt kulturālas uzvešanās noteikumus, kad tas viņam atkal iegrūda sānos un parādīja uz magnetofonu.

-   Tu kaut ko tur sajēdz?

-   Nē, - dzejnieks neveikli atbildēja.

-   Tu nezin, kāpēc tas nedarbojas?

-   Nezinu.

-        Bet tu paskaties! Pēc ģīmja taču esi tik inteliģents un gudrs, ka tīri vai nelabi paliek!

-        Es tur neko nesaprotu, - dzejnieks klusi nomurmināja un skaidri apjēdza, ka viņam blakus apsēdies visīstākais huligāns, varbūt pat bandīts. - Ticiet man. Bet šķiet, ka tas magnetofons tomēr ir ieslēgts.

-       To es pats zinu, - Ēriks norūca, iekārtojās ērtāk un uzlika galvu uz kaulainā dzejnieka pleca.

-   Sēdi mierīgs! - viņš brīdināja. - Es mazliet nosnaudīšos.

Dzejnieks neuzdrošinājās protestēt, paskatījās atkal laukā pa

logu un galīgi sadrūma.

Pa to laiku Viktors, kas acīmredzot bija šī bara vadonis, apsēdās blakus Ingai, bet otrs tēvainis nostājās blakus. Viņam bija uzlocītas krekla piedurknes, un visi pasažieri tagad varēja vērot uz rokas uztetovēto sievieti, kurai starp krūtīm un kājām vijās rūtaina čūska. Uz atsegtajām tēvaiņa krūtīm bija redzama vēl uztetovēta vīna glāze un īss duncis. Viņš ar nekaunīgām, mazliet piemiegtām acīm blenza uz jauno sievieti.

-        Varbūt iepazīsimies? - Viktors uzaicināja un arī cieši paskatījās uz sievieti.

Inga neatbildēja, tikai parāvās mazliet tālāk no Viktora stipri nodeldētajiem džinsiem.

-   Un kur tagad? - Viktors pasmīnēja. - Laukā pa logu?

Inga joprojām klusēja. Viņa paskatījās tumsā un šķita, ka ari nakts smejas. Lai gan patiesībā nakts raudāja. Lietus lāses smagi sitās pret autobusa logiem, uz mirkli pielipa pie stikla, izplūda, tad sīkā straumītē tecēja lejup, kur zem riteņiem šņāca melns asfalts.

-       Laikam viņu sauc par Minnu, Matildi vai Klementīni, - Viktors ņirdzīgi teica tetovētajam. - Meitene kaunas. Bet, čabulīt, par vecāku grēkiem mēs neatbildam.

-        Es palūgšu ar mani tā nerunāt! - Inga asi sacīja. - Bet vislabāk būtu, ja jūs pārsēstos citur. Brīvu vietu, cik uziet!

-   Tu vari palūgt Dievu, ne mani! - Viktors nikni teica un uzlika roku uz meitenes ceļgala. - Un, kur man būtu vislabāk sēdēt, to zināšu pats!

-  Meitenīte nav lietas kursā, - tetovētais turpināja smīnēt. - Viktor, tu stādies viņai priekšā! Lai izjūt cieņu un bijību! Lai tavā priekšā paklanās, nevis groza galvu sāņus!

-   Lai vispirms viņa stādās priekšā! - Viktors mazliet apvainots teica. - Varbūt patiešām vēl izrādīsies kāda augstdzimusi persona.

-   Novāc roku! - Inga klusi, bet noteikti sacīja. - Es jums neesmu nekāda…

-   Bet būsi! - Viktors sāka smieties. - Būsi! Tu nemaz nevari iedomāties, ar ko tev iznākusi darīšana! Es nupat esmu atsēdējis astoņus gadus būrī un bezprātīgi noilgojies pēc tādām šmarām kā tu! Ērik, mūziku!

-   Tā kaste laikam ir čupā, - Ēriks atrūca, pacēla galvu un vērīgi paskatījās uz pasažieriem.

Viņi visi ar mazāk vai vairāk slēptu ziņkāri raudzījās uz notiekošo. Pagaidām tas viņus vēl tieši neskāra, un tādēļ tas viņiem likās tikai kā maza piedeva notikumiem bagātajai dienai. Tāda maza, uzjautrinoša izrāde.

-   Kurā pieturā tad jaunkundze kāps laukā? - Viktors painteresējās. - Langstiņos vai Upesciemā?

Inga klusēja. Viss viņas augums no dusmām un bezspēcīgā niknuma viegli drebēja.

-   Droši vien kāda bagātu vecāku meita, - tetovētais sāka minēt. - Pašiem sava māja, veranda, siena šķūnītis… Kur tu, Viktor, labprāt ar viņu iesi?

-   Mēs iesim uz to siena šķūni, - Viktors ņirdzīgi teica, un viņa platā plauksta lēnām pa meitenes kāju slīdēja augstāk. Inga iesita pa roku. Viktors turpināja smīnēt.

-   Mēs iesim uz to siena šķūni, - viņš atkārtoja. - Tur būs romantiski. Nē! Verandā! Lai mūs apspīd mēness gaisma! Nē! Guļamistabā! Tikai pie velna gultu! Tur jau vairs nav interesanti! Uz grīdas! Tev ir paklājs? Tāds biezs un krāsains? Vislabāk sarkans ar melnu? Ir?

Inga asi pagrieza galvu pret Viktoru un viņam cieši ieskatījās acīs.

-   Ir, - viņa teica. - Sarkans ar melnu. Un tad?

-   Tad viss kārtībā, - Viktors šķita apmierināts. - Tad viss ir kārtībā.

Pēkšņi Viktors sagrāba meitenes plecus, tos saspieda un pievilka sev tuvāk.

-   Pamēģini tik spirināties, - viņš skali sacīja. - Tu esi viena, bet mēs četri.

Inga ātri, kā lūgdamās paskatījās uz pārējiem pasažieriem.

-  Palīdziet! - viņa iesaucās, un balsī bija jaušamas izmisīgas bailes.

Arvids Rasa pasmīnēja un nodomāja, ka varētu jau arī palīdzēt,

ja tie tur viņai grasītos tūlīt pārgriezt rīkli. Viņš visus tos četrus viegli pasviestu zem autobusa sēdekļiem, salocītu kā vārītus makaronus, bet kāpēc smērēt rokas? Kādēļ saburzīt dārgo uzvalku? Kāpēc iejaukties? Ko tad šie galu galā grib no tā skuķa? Aplaupīt, nogalēt? Nē! Tikai jautri pavadīt nakti. Kas tur slikts? Ko brēc? Ko sauc mani palīgā, ja tev nekādas briesmas tā pa īstam vēl nedraud? Es pagaidīšu. Un beigu beigās - kas man par daļu? Katram pašam sevi jāiemācās aizstāvēt. Tā tikai pie mums ir pieraduši darīt - mūžīgi gaidīt un cerēt uz citu palīdzību. Bet nekā nebij! Sakod zobus ciešāk un dod pretī! Dod! Aizstāvies! Bet es paskatīšos, un tikai tad, kad tev patiešām ies plāni, steigšos palīgā. Bez tam tūlīt jau būs Upesciems - un man vēl priekšā gaidāma neliela izskaidrošanās ar sievu.

Arvids Rasa pagrieza galvu pret logu, visapkārt zibēja melns mežs, bet viņš juta, ka autobuss strauji tuvojas Berģu pagriezienam.

-   Palīdziet! - Inga vēlreiz iesaucās.

Gunārs Vite tāpat nicīgi pasmīnēja un nedaudz sakārtoja savas melnās brilles. Viņš galu galā bija solīds cilvēks un neies jau plēsties ar kaut kādiem tur huligāniem! Lai gan patiesībā viņi nemaz pēc tādiem neizskatījās. Gunārs Vite juta, ka tie laikam tomēr ir klasi pārāki par sīkajiem dauzoņām un ir daudz plašāka mēroga cilvēki. Nosēdējis astoņus gadus… Hm. Tātad tā varētu būt bijusi slepkavība, bruņota laupīšana, valūtas operācijas…

Gunārs Vite sāka pret viņiem izjust pat zināmu cieņu un saprata, ka ņemšanās ap šo meiteni tiem ir tikai tāda garlaicības mākta izklaidēšanās. Pilnīgi nevainīga rotaļa. Ko tā čiepiņa kliedz?

Es jau saprotu, ka tas viņai droši vien sevišķi patīkami vis nav, bet vai pat tad, kad to dara labprātīgi, tas arī vienmēr ir patīkami? Protams, ne. Uzprasiet godīgu atbildi no savām laulātajām draudzenēm, un jūs pārsteigti uzzināsiet, cik līdz šim esat bijuši naivi. Nebrēc! Es tik un tā tev palīgā neiešu. Galējas nepieciešamības gadījumā es varētu arī riskēt, kara laikā tiku sveikā arī no sliktākām situācijām, bet kādēļ man būtu jāriskē tieši šīs nepazīstamās meitenes dēļ? Vai es zinu, kas tu esi? Varbūt tu esi no tām jautrajām dāmiņām, kuras pavisam reti kādam atsaka, bet pašlaik tikai spēlē tādu nelielu teātri? Lai kaut drusciņ gan pašas, šo puišu, gan mūsu acīs paceltu savu vērtību? Ja tavā vietā atrastos mana sieva, tad šie četri jau sen ar zilām acīm gaudodami skrietu nopakaļ autobusam, bet tagad, lūdzu, liec mani pilnīgi mierā. Es neko negribu ne redzēt, ne dzirdēt. Drīz būs Upes- ciems, tā ir mana pietura, tur man jāizkāpj, tur ir mana māja, mans dārzs, mana siltumnīca, mana jaunā sieva, un štrunts par visu pārējo! Tieciet paši ar sevi galā, kā to pratis esmu es! Un bez tam manu rīcību vienmēr pavada nelokāms princips - ja tas tev pašam nav izdevīgi, nekur un nekad neiejaucies! Neiejaukšanās politika - visstingrākais pamats mūsu mierīgajai dzīvei.

Gunārs Vite paskatījās laukā pa logu. Lietus turpināja līt, un autobuss, smagi sašūpojies, pagriezās pa kreisi.

-   Palīdziet! - Inga lūdzās, un viņas lielajās acīs bija bezgalīgas dusmas un izmisums. Viņa skatījās uz šiem saltajiem vīriešiem, kuri vienaldzīgi raudzījās laukā pa logu, un viņu pārņēma vēl lielākas dusmas. - Vai tad patiešām? Patiešām? Palīdziet! Es jūs ļoti lūdzu!

Neviens no pasažieriem pat nepakustējās. To gan mēģināja izdarīt dzejnieks, bet tūlīt sānos atkal dabūja spēcīgu dunku.

-   Sēdi rāmi! - Ēriks draudīgi teica. - Es tevi brīdinu: līdzko pakustēsies - tūlīt ar galvu lidosi stiklos!

Dzejnieks smagi nopūtās. Šie pretīgie cilvēki! Cik viņi tomēr ir riebīgi. Tādus tikai nošaut, uz mūžu ieslodzīt cietumos. Te nu ir tas pārprastais padomju humānisms - laiž bandītus brīvē, lai tie turpina savus melnos darbus. Ak, kā es jūs neieredzu! Saule pazudusi. Kaut kur Visuma dziļumos sadeg zvaigzne, un tūlīt tās pelni nokritis uz mūsu galvām. Un apraks. Apraks mani, šo neliešu bandu un to skaisto meiteni. Piedod, nepazīstamā, bet es tev palīgā neiešu. Man bail. Es godīgi atzīstos - man bail. Man nav spēka, esmu pavisam vājš, es nevaru nokaut pat mušu. Es nevaru tevi aizstāvēt. Piedod, meitene, piedod, skaistā vakara blāzma, uzlecošais saules stars, piedod, dzidrā rasas lāse, taču man nav ne mazākās vēlēšanās tikt piekautam, tikt apsmietam, es nevaru aptraipīt ne savu godu, ne labo vārdu. Es nevēlos būt pazemots. Esmu dzejnieks, man ir cits uzdevums un citi mērķi, un es nevaru nokrist tik zemu, lai sabiedriskā transporta līdzeklī līstu kauties ar bandītiem. Es stāvu daudz augstāk par ikdienas sīkajiem notikumiem.

Dzejnieks lepni pacēla galvu un paskatījās laukā pa logu. Autobuss apstājās.

-   Pagrieziens uz Upesciemu! - šoferis skaļi pateica un atvēra durvis. Neviens neiekāpa. Inga piecēlās, viņa mēģināja izrauties, gribēja tikt garām Viktoram, bet tas meiteni satvēra aiz vidukļa un ierāva klēpī. Durvis aizcirtās, un autobuss atkal sāka braukt. Lietus pastiprinājās. Varēja skaidri dzirdēt, kā tas būkšķēdams gāžas pret jumtu un autobusa logiem. Satumsa vēl vairāk.

Inga vēlreiz pamēģināja izrauties, bet Viktora rokas bija spēcīgas un viņa sejā - neķītrs smaids.

-   Nespārdies! - Viktors draudīgi teica. - Tu man patīc, un tu būsi mana. Nākošajā pieturā mēs visi izkāpsim. Jā, jā, arī tu, jaunkundzi Tu nāksi mums līdzi.

-   Palīdziet! Vai tad jūs neredzat, ko viņi grib ar mani izdarīt? Vai tad jūs nesaprotat? Vai jums manis nemaz nav žēl?

Visi pasažieri lēni pagriezās uz meitenes pusi, bet viņa šo spēcīgo, labi apģērbto, labi kopto vīriešu acīs ieraudzīja nevis žēlumu vai līdzcietību, bet vienīgi tirgus sievām tik raksturīgo ziņkāri.

-   Lai tik viņi pamēģina tuvoties! - tetovētais brīdinoši iesaucās. - Vai jūs zināt, kas mēs esam? Tādus kā jūs mēs pa ducim uzreiz esam triekuši zem nārām! Pamēģiniet tikai!

Tetovētais savus draudus izkliedza tukšā gaisā. Neviens pat nedomāja mēģināt. Dzejnieks centās neskatīties uz to pusi. Viņš bija kļuvis gluži bāls, un viņa glītā, dziļu skumju apgarotā seja, zilganās lūpas un slaidās rokas viegli drebēja.

Bet Gunārs Vite un Arvids Rasa tikai kārtējo reizi pasmīnēja. Viņi bija spēcīgi un drošsirdīgi. Viņi bija pārliecināti par savām spējām, gluži tāpat kā par saviem panākumiem darbā un pie sievietēm. Un, ja abi vēl mestos uz vienu roku, tad no tiem četriem slapjums vien paliktu. Taču viņi negribēja ne apvienoties, ne rīkoties katrs atsevišķi. Ja tas tetovētais vai Viktors sāks uzbāzties vai aizskart tieši viņus, Vite un Rasa sevi aizstāvēs. Un kā vēl aizstāvēs! Bet lai tā meitene tiek pati galā. Ne tā viņiem sieva, ne māsa. Lai sauc miliciju! Kur ir mūsu milicija, kur drošsirdīgie, atjautīgie kārtības sargi? Nav! Nu tad viņi lai arī atbild!

Pa to laiku Viktors ar tetovēto bija piecēluši Ingu kājās un, turēdami aiz abām rokām, veda pie durvīm. Meitene vēlreiz paskatījās uz pasažieriem un klusi, gan pārmezdama, gan patiesi izbrīnījusies, viņiem prasīja:

-   Vai jums patiešām manis nav žēl? Jūs taču skaidri zināt, ka tagad viņi mani ievedīs mežā un ko ar mani tur darīs! Jūs to varat pieļaut? Jūs to patiešām pieļausiet? Atļausiet viņiem rīkoties kā zvēriem, kā lopiem, kā izdzimteņiem?! Jūs, vīrieši, kuri savām sievām droši vien spējat pateikt visskaistākos vārdus… Jūs, kuri…

Inga apklusa. Viņas acis satumsa. Acīmredzot jaunā sieviete nespēja atrast piemērotus vārdus, lai izteiktu riebumu pret visiem šiem rāmajiem cilvēkiem.

-   Man šķiet, ka jūs velti uztraucaties, - Arvids Rasa teica. - Ja tā padomā, ar jums taču nekas sevišķi slikts nemaz nevar notikt!

Arvids Rasa pasmaidīja. Viņš ar savu atbildi bija ļoti apmierināts. Viņš bija pieradis uz visām lietām un notikumiem skatīties reāli. Un šķiet visreālākais iznākums varētu būt tikai viens - iekulšanās pamatīgā ķezā, nepatikšanās un tiesas lietās… Ja šīs meitenes vietā atrastos šīvakara galda partnere, tad viņš par savu cēlsirdīgo aizstāvēšanas akciju no šīs būtnes saņemtu ne tikai pateicības skūpstus vien, bet gan daudz ko vēl reālāku un patīkamāku. Bet ko no šīs? Viņa droši vien pat nepateiks paldies, jo noteikti uzskata, ka šāda nepazīstamu meiteņu aizstāvēšana pret uzbāzīgajiem vīriešiem ir katra svēts pienākums. Bet jūs maldāties, mana daiļā dāma. Mūsu svēts pienākums ir godīgi strādāt un rūpēties par ģimeni, nevis par jaunu meiteņu tikumību!

Un Arvids Rasa vēlreiz apmierināts klusi iesmējās.

-   Vai jums patiesi nav žēl? - Inga jau kuru reizi patiesi pārsteigta jautāja.

-   Kad tiksiet laukā no autobusa, mēģiniet bēgt! - Gunārs Vite deva vērtīgu padomu un tāpat jutās apmierināts. Vite bija pārliecināts, ka viņš ir izpildījis savu pilsoņa pienākumu, un par to pat zināmā mērā jutās lepns. Viņš vairāk neko nevēlējās darīt. Gunārs Vite savā dzīvē, it sevišķi pēdējos gados, bija pārāk pieradis vienmēr par savu rīcību saņemt kādus jūtamus, taustāmus labumus. Ja viņš būtu dzīvojis un rīkojies tikai cēlu, nesavtīgu mērķu un ideālu vadīts, viņam nekad nebūtu piederējusi ne lielā māja, ne skaisti iekoptais dārzs, siltumnīca, automašīna, ne arī jaunā sieva. Skaisti vārdi, cēla rīcība un sirdsapziņa lai paliek muļķiem. Bet Gunārs Vite ir gudrs. Viņš skaidri zina, ka šī jaunā sieviete par risku un apņēmību viņam nespētu samaksāt ne ar ko citu, kā varbūt ar klusi pateiktiem vārdiem - "Sirsnīgi pateicos. Jūs esat ļoti labs cilvēks." Hā! Es gribu, lai par manu godīgumu samaksā, bet, tā kā acīmredzot nekāda turīgā neesat, tad mūsu darījums nenotiks. Ardievu, jaunkundz! Pēc dažām minūtēm man jāizkāpj.

-   Vai patiešām nevienam no jums manis nav žēl? - Inga iekliedzās, un viņas balsī bija saklausāms bezgalīgs rūgtums un pat naids. - Vai patiešām neviens mani nevēlas aizstāvēt?! Viņi taču var mani nogalināt!

-   Līdzko aizkļūšu mājās, tūlīt piezvanīšu milicijai, - dzejnieks mēģināja meitni iedrošināt un bailīgi pavērās uz blakussēdētāju. Ēriks sāka smieties un pēc brītiņa smējās arī Viktors, tetovētais un ceturtais, kurš visu laiku klusēdams stāvēja pie aizmugures durvīm un rokās turēja portfelim līdzīgu kasti. Šķita - kaut kas tajā šņāc.

-   Dzirdiet! - Inga izmisīgi turpināja kliegt. - Dzirdiet! Viņi var mani nogalināt! Vai jūs to neapjēdzat?!

Atkal neviens no pasažieriem pat nepakustējās, bet visi atviegloti uzelpoja, ka paldies Dievam neviens netaisās nogalināt viņus.

Pēkšņi autobuss apstājās. Pagāja apmēram minūte, bet durvis joprojām neatvērās. Arī pieturas šeit nebija. Negaidīti ar skaļu blīkšķi atsprāga šofera kabīnes durvis, un salonā ienāca jauns glīta izskata puisis. Viņa sarkanā krekla piedurknes bija atlocītas līdz elkoņiem, augums nekāds dižais nebija un arī rokas neizcēlās ar spēcīgiem muskuļiem. Taču labajā plaukstā viņš turēja pus- metrīgu lauzni, bet bālā seja atspoguļoja ciešu apņemšanos.

-   Laid to meiteni vaļā! - viņš pavēlošā balsī Viktoram uzkliedza. - Un tu arī!

Viktors ar tetovēto mirkli pagaidīja, paskatījās uz šo jauno, bet tik bargo un apņēmīgo šoferīti, pasmaidīja un, visiem par lielu pārsteigumu, tūlīt arī Ingu atlaida.

-   Bet tagad mieru! - šoferis tikpat bargā balsī turpināja. - Es vairs neapstāšos nevienā pieturā, durvis neatvēršu, bet taisnā ceļā braukšu atpakaļ uz Juglu un visus izsēdināšu tikai pie milicijas!

-   Jums to darīt nav nekādu tiesību! - Arvids Rasa sašutis iesaucās. - Jūs pārkāpsiet šofera instrukcijas un apkalpojošā personāla funkcijas! Man jātiek mājās, un jūs nedrīkstat mūs te vizināt, kā ienāk prātā! Jums jāpietur visās pieturās, neaizmirstot tās nosaukt! Nākamā ir Upesciems, un jūs tur mani izlaidīsiet laukā - vai arī es jums savārīšu tādas ziepes…

-   Es sūdzēšos! - arī Gunārs Vite šoferim piedraudēja. - Jūs redzēsiet! Es noteikti sūdzēšos! Jums par savu rīcību būs jāatbild!

-  Arī man jātiek mājās, - dzejnieks klusi nomurmināja, jo viņam nebija ne mazākās vēlēšanās nokļūt milicijā un rakstīt aculiecinieka paskaidrojumus. Tas viss bija tik prozaiski, tik sīki un pelēcīgi… Viņam šonakt jāpabeidz jau sen iesāktā poēma "Zvaigznes mirdz arī dienā."

-   Es noteikti sūdzēšos! - Vite turpināja draudēt.

Šoferis draudīgi paskatījās uz visiem pasažieriem un noteikti pakratīja dzelzs lauzni.

-   Būs tā, kā es sacīju. Durvis neatvēršu, nevienu nelaidīšu laukā un taisnā ceļā braucu uz miliciju!

Pēc tam jaunais puisis nožēlodams pašūpoja savu blondo galvu.

-   Nu i svoloči jūs visi esat! - viņš nicīgi noteica.

-    Nevajag! - Viktors mierīgā balsī sacīja. - Šoferīt, jums nevajag braukt ne uz kādu miliciju. Tā pati tūlīt būs klāt. Milicijas patruļmašīna mums seko jau no pašas Juglas.

Šoferis pārsteigts paskatījās uz Viktoru, pēc tam uz aizmugurējo logu un ieraudzīja, ka patiešām autobusam blakus nostājas dzeltenzila milicijas volga. Viņš ātri iegāja kabīnē, nospieda pogu un atvēra autobusa priekšējās durvis. Pa tām salonā ieskrēja pamaza auguma milicijas majors un jaunākais leitnants.

-   Kaut kas noticis? - majors steidzīgi prasīja un vērīgi noskatīja pasažierus.

-   Viss kārtībā! - Viktors atbildēja. - Pasākums noritēja bez sevišķiem starpgadījumiem.

Arvids Rasa, Gunārs Vite, dzejnieks un šoferis bezgala pārsteigti skatījās uz Viktoru un milicijas majoru.

-   Es jums paskaidrošu, - Viktors sacīja un ar roku pamāja puisim, kas visu laiku ar savu dīvaino kasti bija stāvējis pie autobusa aizmugures durvīm. - Vari beigt!

Pēc tam Viktors pievērsās pārējiem.

-   Mēs esam no Rīgas kinostudijas dokumentālo filmu sektora, - viņš sacīja, - bet mūsu uzņemšanas grupu vada jaunā režisore Inga Bokalova, un es esmu viņas asistents. Braukājam pa visu Latviju. Šī ir Ingas iecere viņas pirmajai filmai, un mēs, protams, visu šo notikumu nedaudz inscenējām, lai redzētu un ar slēpto kameru uzfilmētu dažādu pasažieru reakciju un izturēšanos brīdī, kad kāds cilvēks lūdz palīdzību. Kad viņam šī palīdzība patiešām ir ļoti nepieciešama. Atklāti sakot, mēs bijām satriekti gan par jūsu gļēvumu, gan par jūsu vienaldzību. Mēs to nebijām paredzējuši, mēs iedomājāmies, ka tāds varbūt atradīsies labi ja viens, taču izrādījās, ka tikai viens ir pietiekami drosmīgs. Paldies, šoferīti

-   Kā jau Viktors teica, viss notikušais ir uzfilmēts un jūsu runas ierakstītas magnetofona lentē, - Inga skatījās kaut kur sāņus, jo viņai droši vien bija nepatīkami vēlreiz paraudzīties uz šiem brašajiem pasažieriem. - Ja jūs pirms dažām minūtēm nevēlējāties sniegt palīdzīgu roku savam līdzcilvēkam, sievietei, kas tik ļoti to lūdza…

Inga apklusa.

-    Tad acīmredzot, - milicijas majors turpināja viņas vietā, - jums par šo attieksmi pret notikušo tomēr vajadzēs atbildēt.

Iespējams, pat tiesā. Bet tagad es jūs palūgšu pārsēsties mūsu mašīnā.

Kino uzņemšanas grupa, vairs neklausīdamās pasažieru saceltajā protesta vētrā, izkāpa laukā, kur to jau gaidīja tikko piebraukusi kinostudijas automašīna "Latvija". Promejot Viktors vēl cieši paspieda jaunā šofera roku un skaļi pateica: - Pareizi, vecīt! Dažreiz tieši tie, kuri klusē un neko nedara, arī ir visbaigākie nelieši!

1977

Kliedziens tukšumā

Uz mirkli pasaule kļuva maza. Tā pēkšņi sarāvās istabas lielumā, tā pārvērtās gleznā pie sienas, uzrautā sērkociņa liesmā, degošas cigaretes galā, durvju stenderē ietriektā naglā, izlasītas grāmatas vākā, putekļu kārtā uz vecā televizora un izdzertā degvīna pudelē.

Pasaule pazuda. Tā mani neredzēja, tā neko par mani nezināja, un tai nebija ne mazākās daļas par cilvēku, kas vakara tumsā kā aklais raudzījās tālajās zvaigznēs.

Kas pasaulei par mani? Ne jābrīnās, bet skumji jāpasmaida. Mani pat lāgā nepazina tuvākie kaimiņi. Un, ja arī pazina pēc sejas un neveiklās gaitas, tad ko viņi zināja par mani? Ne sirdi, ne dvēseli taču nevar sagriezt šķēlītēs kā maizes klaipu. Košas svītriņas un melni punkti. Cieši sasiets mezgls. Arī es un tu - mēs visi esam sasieti kaut kādā nerūsējošā enkura ķēdē, saitē, izturīgā virvē, bet lielākā daļa diemžēl tomēr dzīvo katrs par sevi, tikai sev, savā vidē, vietā un katrs savā pasaulē. Un raudās par savu viegli saslimušo bērni, bet nevis par divdesmit septiņiem nošautiem skolniekiem kaut kādā tur Angolas ciemā. Un skaļi šausmināsies par paziņas sadauzītajiem sāniem, kas ar savu žiguli aiz paša neuzmanības cietis nelielā avārijā, nevis par Kanāriju salās divu lidmašīnu sadursmē bojā aizgājušajiem piecsimt septiņdesmit pasažieriem. Un žēlosies, uztrauksies par vēl nepabeigto vasarnīcu Carnikavā vai Saulkrastos, bet paliks vienaldzīgi pret

palestīniešiem, kuri jau desmitiem gadu ilgi tuksneša smiltīs klīst bez savas dzimtenes un mājām. Kādēļ daudzi no mums ir tik vienaldzīgi pret citu asarām, sāpēm un vientulību? Kāpēc mēs tik reti ejam cits pie cita un kādēļ vēl retāk viens otru saprotam? Kāpēc tik ļoti uztraucamies par maka biezumu un savu labklājību, ja turpat blakus mums dzīvo kāds vecs, nevarīgs un vientuļš cilvēks, kuram rublis ir lielāka nauda nekā tev simtnieks; ja turpat blakus mums aug dzērāja bērns, kuram jau cik ziemu tas pats plānais mētelītis; ja turpat mums blakus dzīvo kāds visu pamests cilvēks, kurš savā izmisumā kā ievainots kareivis, gaidīdams glābiņu, cer saklausīt klusu klauvējienu pie savām durvīm. Bet mēs šīm durvīm paskrienam garām. Garām, garām, garām… Pie savām vasarnīcām un garāžām, pie savām mīļākajām, krājkases grāmatiņām un bagātīgi klātajiem svētku galdiem.

Un tad es iedomājos par viņiem. Par tiem man nepazīstamajiem cilvēkiem, kuriem varbūt šobrīd galds ir neuzklāts un tukšs. Kam dzīvē varbūt nav paveicies, kas nav spējis iegādāties mantu, iegūt draugus. Un otra cilvēka mīlestību arī ne. Un tad es iedomājos, ka šajā lielajā daudzstāvu namu jūrā, šajā milzīgajā ļaužu barā droši vien ir taču kāds, kas gaida tālruņa zvanu, klauvējienu pie savām durvīm, kurš cer satikt cilvēku, kam uz pleca uzlikt plaukstu, cer izdzirdēt tikai viņam teiktus vārdus un sajust otra siltumu.

Un tā es kādu vakaru paņēmu baltas papīra lapas, pildspalvu un uzrakstīju trīs vienādas vēstules pilnīgi nepazīstamiem cilvēkiem.

"Ļoti atvainojos, ka esmu Jūs iztraucējis, bet ticiet - nekad to nebūtu darījis, ja nejustos vientuļš un man dzīvē būtu vairāk paveicies. Ja arī Jūs pie šīs pasaules saista tikai darbs, tukšais dzīvoklis un Jūsu vienīgais draugs ir televizors vai izlasīto grāmatu plaukts, atrakstiet man kaut dažas rindas. Varbūt mēs viens otram kaut nedaudz varēsim iedot to, kā citiem ir tik daudz."

Un uzrakstīju vienādus māju un dzīvokļu numurus, vienīgi ielu nosaukumi bija dažādi - Cerību ielā, Mīlestības ielā un Ieroču ielā - mājas numurs 13, dzīvoklis 7.

Es nezināju, vai mūsu pilsētā ielas ar šādiem nosaukumiem vispār pastāv, un vēl mazāk varēju zināt, kādi adresāti manas vēstules saņems. Un, ja saņems, vai atbildēs? Varbūt tur visur dzīvo bezgala laimīgi vai arī pilnīgi vienaldzīgi cilvēki, kuriem ne silts, ne auksts par sava ciltsbrāļa nelaimi. Varbūt tas viss ir tikai joks? Varbūt raksta kāds atvaļinājumā palaists psihiski slimais? Un nenoliedzami jūsu aizdomām būs zināms pamats. Bet, ja mēs protam mazliet pasmaidīt, vai tad visa dzīve nav viens liels un varens joks, ko ar Visumu, pasauli un mums izstrādājušas elementārdaļiņas un dažas ķīmiskas reakcijas? Un vai tad gandrīz visi mēs neesam mazliet slimi? Savā nerimtīgajā tieksmē pēc laimes?

Pēc nedēļas es tomēr no visiem adresātiem saņēmu atbildes. Trīs dažādas vēstules. Es biju iztraucējis viņu kluso dzīvi, viņu ikdienu. Uz mirkli radījis kaut kādas cerības. Izraisījis ilgas un gar viņu acīm noplivinājis krāsainu sapni. Bet tieši tajās dienās tā sanāca, ka man uz ilgāku laiku vajadzēja steidzīgi aizbraukt komandējumā, un es Sibīrijas jaunceltnēs pavadīju gandrīz pusgadu. Kad atgriezos mājās, vajadzēja gatavot atskaites, satikt draugus un paziņas, un šīs vēstules aizmirsu. Un tikai nesen, kad tīryu savu rakstāmgaldu, starp daudziem citiem papīriem atradu arī tās ar svešu roku aprakstītās lapas, un mani pārņēma nepatīkams satraukums, varbūt pat bailes. Es tās nedrīkstēju aizmirst - ja jau reiz biju uzsācis šo dīvaino spēli.

Paņēmu pirmo no trim vēstulēm, pārlasīju to vēlreiz un nolēmu jau tai pašā dienā pie viņas aiziet.

"Labvakar, nepazīstamais!

Mani ļoti saviļņoja Jūsu vārdi. Es tos uztvēru kā saucienu pēc palīdzības un tādēļ arī steidzu Jums atbildēt. Jā, arī man dzīvē nav paveicies - daudzi sapņi palikuši nepiepildīti un vilšanās bijis vairāk nekā prieka. Mīlestības, protams, nav. Es ļoti dusmojos uz visiem rakstniekiem, dzejniekiem un kino taisītājiem. Tie ir viņi, kas mīlestību izdomā. Dzīve ir daudz skaudrāka un īstenība vienkāršāka. Parasti bez skaistiem vārdiem, cēlām jūtām un dižiem darbiem. Nenoliedzu - kopumā varbūt, bet katra cilvēka ikdienā padarītais darbs nebūt nav tik dižs, vīrieša un sievietes attiecībās apgaroto jūtu vietā agrāk vai vēlāk iestājas pieradums, un esam vairāk iemācījušies lamāties, nevis viens otram pateikt skaistus vārdus. Varbūt Jūs esat izņēmums, un tādēļ vēlētos ar Jums satikties. Man patiešām ir ļoti grūti, bija brīži, kad izmisumā nezināju ko darīt, esmu satriekta un ļoti viena. Atnāciet! Protams, ja Jūs esat patiess un Jūs tāpat piemeklējusi līdzīga nelaime manējai. Ja esat labs.

Inta Melksnīte

Cerību ielā 13, dz. 7."

Un es aizklīdu mūsu lielās pilsētas pašā nomalē. Jaunais dzīvojamo namu mikrorajons bija pienācis pavisam cieši klāt vienstāvu un divstāvu koka mājiņu rindai. Visapkārt ziedēja ķirši un ābeles, un mazajos dārziņos smaržoja puķes. Kaut kur rēja suņi, un turpat netālu kā zaļa siena slējās mežs.

Es pieklauvēju pie trīspadsmitā numura septītā dzīvokļa durvīm, un mani atkal pārņēma nepatīkams satraukums. Ko tu šeit nāc, ko lien citu cilvēku dzīvē? Varbūt vajadzētu uzdoties par gāzes pārbaudītāju vai…

Durvis strauji atvērās, un uz sliekšņa stāvēja apmēram četrdesmitgadīga, vienkārši ģērbusies un ne sevišķi izskatīga sieviete.

-   Labvakar, - es klusi pateicu.

-   Labvakar. Jūs pie manis?

-   Ja esat Inta Melksnīte.

-   Ko jums vajag? - sievietes balsī bija jaušams nogurums.

-        Redziet… - Uz mirkli apmulsu. - Mani sauc Alberts Rieksts, un es jums pagājušajā gadā… Piedodiet. Es jums atsūtīju vēstuli.

Sieviete sasprindzināja atmiņu, ap viņas acīm savilkās daudzu sīku krunciņu tīkls, un es nodomāju, ka šī sieviete ir mazliet par ātru novecojusi.

-   Ā… - viņa gari novilka un pasmaidīja. - Ienāciet!

Inta Melksnīte mani ieveda apmēram astoņu kvadrātmetru mazā istabā, kurai sienas bija noklātas daiļamatnieku darinātiem paklājiem, nelielais dīvāns piekrauts raibi izšūtiem spilveniem, bet uz apaļā galdiņa stāvēja liela keramikas vāze ar dzeltenām tulpēm un atvērta dzejas grāmata.

-   Es tūlīt uzvārīšu kafiju, - sieviete teica. - Ja jums nav iebildumu.

-   Parasti es gan kafiju nedzeru, bet šoreiz labprāt.

-   Es ļoti ātri.

Paņēmu grāmatu un apskatījos vāku. Elīna Zālīte. Virši zili… Tieši kā radīta vientuļām, labākos gadus jau pārdzīvojušām sievietēm. Lai gan tieši tādām vajadzētu lasīt daudz ko jautrāku - varbūt bērniem domātas dziesmiņas.

Mājasmāte atgriezās ar divām kūpošām kafijas tasītēm, tās uzmanīgi nolika uz galda, apsēdās un, it kā juzdamās vainīga, skumji pasmaidīja.

-   Vairāk nekā man nav.

-   Pateicos. Laba kafija - tas jau ir daudz.

Pēc dažām minūtēm no dīvāna apakšas izlīda pelēks kaķis un ņurrādams ielēca sievietes klēpī. Viņa to sāka lēni, ritmiski glāstīt. Un tad man ienāca prātā, ka es jau kaut kur šādu skatu esmu redzējis, droši vien dzīvē vai kādā kinofilmā, un sieviete domīgi skatījās logā, aiz kura slējās vēl nepabeigta divpadsmitstāvu māja.

-   Kādēļ jūs atnācāt? - viņa pēkšņi jautāja.

Klusēdams izdzēru pēdējo malku rūgtenās kafijas.

-   Kādēļ jūs man uzrakstījāt to vēstuli?

-   Redziet…

-        Nevajag! - sieviete ātri uz mani paskatījās. - Kāpēc jūs neat- nācāt tad?

-   Redzat, Inta…

-        Nevajag! - viņa diezgan asi atkārtoja. - Jūs man gribat samelot vēlreiz vai arī steidzīgi sameklēt sev attaisnojumu. Nevajag Albert Riekst, ja jūs tā patiešām sauc. Jūs neesat tas, par ko uzdodaties. Jūs neesat vientuļš un jūs nekad neesat pārdzīvojis dziļu nelaimi. Katra lielāka sāpe cilvēka sejā vienmēr atstāj pēdas. Jūs esat skaists, un jūsu seja tīra. Un acis skaistas, varbūt vīrietim tikai mazliet par sapņainām. Jūs esat aktieris?

-        Nē, - pakratīju galvu. - Bet jūs uzminējāt. Es neesmu vientuļš un, izņemot tēva zaudējumu un vēl dažas sīkākas neveiksmes, manā dzīvē nekas slikts nav atgadījies.

-  Vai arī mīlestībā esat laimīgs? - sieviete negaidīti painteresējās.

-   Vispār jā, - piekrītoši pamāju. - Visā visumā jā.

-   Esat bagāts?

-        Ja runājam par mantu vai naudu, tad nē, bet man ir labs darbs, tieši tāds, par kādu sapņoju jau no agras jaunības, un daudz draugu.

Sieviete lēni pastiepa roku un pieskārās manai kafijas tasītei. Ievēroju, ka viņai ne uz viena pirksta, ne ap kaklu, ne ausīs nebija nekādu rotaslietu.

-   Vai vēl?

-   Pateicos, Inta. Viena tasīte man jau ir pilnīgi pietiekoši.

Sieviete atkal pagriezās pret logu, kur virs divpadsmitā stāva

kā tumsā uzrauta sērkociņa liesma spilgti iemirdzējās pirmā vakara zvaigzne.

-   Ko jums no manis vajag? - viņa tikko dzirdami jautāja.

-   Neko, - es tikpat klusi, mazliet apmulsis, atbildēju.

-        Tad ir labi, - viņa teica. - Parasti taču mēs no citiem vienmēr kaut ko gaidām. Reizēm absolūti neiespējamo. Jūs smēķējat?

Es no kabatas izņēmu cigaretes "Rīga". Viņa nervozi paņēma cigareti, to aizsmēķēja un dažus mirkļus klusēdama skatījās uz vientuļo zvaigzni.

-   Vai ar jums var runāt pilnīgi atklāti?

-   Protams, - es apliecināju.

-        Kā redzat, mani nevar nosaukt par skaistu, - Inta Melksnīte skumjā balsī sacīja. - Es kādreiz strādāju par skolotāju, bet tagad jau divpadsmit gadus esmu bibliotēkā. Darbs ir diezgan vienmuļš un labi, ka tas tomēr notiek starp grāmatām. Starp daudziem skaistiem sapņiem un laimīgām dzīvēm. Bet tās ir citu cilvēku dzīves, un tās ir tikai grāmatas. Vai jūs zināt, ka es patiesībā esmu slepkava?

-        Nē. - Uzmanīgi paskatījos uz pretimsēdošo sievieti. - Kā lai es to varētu zināt?

-   Nu, protams. Jūs ticat, ka var nogalināt ar vārdiem?

-   Kaut ko tādu esmu dzirdējis.

-         Dzirdējis… Bet es ilgus gadus kā ārprātīga vēlējos dzirdēt atzīšanos mīlestībā. Es gribēju nodibināt ģimeni. Gribēju būt laimīga, gribēju, lai arī man būtu viss, kas ir pārējām mūsu kursa meitenēm, gribēju… Gribēju, lai mani mīl vīrietis, kuru arī es

pati varētu mīlēt. Gribēju auklēt bērnus, pēc tam viņus vadāt uz dārziņu, skolu, braukt ar viņiem zaļumos un… Es savā dzīvē un no šīs pasaules gribēju pavisam maz, tikai visvienkāršākās lietas un notikumus. Un varbūt tieši tādēļ, ka tas ir cilvēciski, tik vienkārši un tik ļoti vajadzīgi, tas viss mums nemaz tik viegli rokās nedodas. Neielec klēpī kā šis kaķis.

Un tomēr… Pirms vairākiem gadiem mēs satikāmies un viens otru iemīlējām. Varbūt tādēļ, ka man šī mīlestība atnāca tik vēlu, drausmīgi baidījos to pazaudēt. Varbūt pat kļuvu slima. Iespējams, ka tā jau bija patoloģija. Kļuvu neticami greizsirdīga un ne ar ko to nevarēju pamatot. Es baidījos viņu pazaudēt. Nekāds dievs jau viņš nebija, bet tieši tāds, kādu biju vēlējusies un kāds man bija vajadzīgs. Kluss, ļoti mierīgs, rūpīgs, glīta izskata un strādāja rūpnīcā par ekonomistu. Nopelnīja labi. Viņiem tur nāca lielas prēmijas. Varbūt tomēr vēl kafiju?

-   Pateicos. Labāk nē.

Sieviete piecēlās, piegāja pie naktsgaldiņa, atvēra atvilktni, izņēma nelielu zāļu paciņu, ātri iemeta mutē divas tabletes un norija. Bija neērti skatīties, kas tās ir par zālēm… Un vai nav vienalga?

-    Mēs nebijām sareģistrējušies. - Sieviete apsēdās iepriekšējā vietā. Pelēkais kaķis sabozies atkal palīda pagultē. - Mums bija savi aprēķini. Varētu jau teikt, ka mazliet gribējām apkrāpt valsti, bet… Es aizgāju dzīvot pie viņa. Edmundam bija tieši tikpat liela istaba kā šī. Tādā pašā vecā koka mājā. Dzīvoju tur, protams, bez pierakstīšanās. Jo tā sagadījās, ka māja bija paredzēta nojaukšanai. Tur cels sporta skolu. Edmunds saņems jaunu dzīvokli jaunā mājā. Arī šo māju tūlīt nojauks. Un es saņemšu jaunu dzīvokli jaunā mājā. Pēc tam sareģistrēsimies, abus dzīvokļus apmainīsim pret daudz lielāku, tad varēsim radīt bērnus un dzīvot… Starp citu, tā ir visai izplatīta rīcība un tā dara daudzi. Viss jau būtu sanācis, kā iecerēts, ja tikai tā mana slimīgā greizsirdība… Nē. Tās bija gluži vienkārši bailes. Mežonīgas bailes pazaudēt cilvēku. Lai viņu saglabātu, izvēlējos visnepiemērotāko līdzekli. Toreiz domāju, ka tas tomēr ir visdrošākais. Es izdarīju psiholoģisku kļūdu, neparedzēju sekas un aizmirsu, ka tikai mīlestība var radīt mīlestību. Pastāvīgi pārmetumi, aizdomas un atklāta neuzticēšanās cilvēku pazemo. Varbūt ne pašu cilvēku, bet katrā ziņā viņa jūtas gan. Bet jūs pamēģiniet mani saprast! Es jau vairs neesmu jauna. Diemžēl. Neesmu arī skaista. Diemžēl. Varbūt Edmunds bija mana pēdēja cerība, un es pie tās turējos kā kareivis pie šautenes. Saprotiet, Albert Riekst… Arī bailes cilvēku pazemo. Bailes liek cilvēkam instinktīvi sevi aizstāvēt, un tās pa lielākai daļai mūs padara gļēvus vai arī neparasti agresīvus. Es iedomājos, nē, es skaidri zināju, ka var taču pienākt diena, kad Edmundam apnikšu, viņš var iemīlēties jaunākā un skaistākā sievietē, un Edmunds vienkārši man deguna priekšā var aizslēgt durvis vai arī tās atvērt un parādīt uz kāpnēm. - Ejiet, cienītā kundze! - Un man būtu jāiet. Ne es viņam sieva, ne tur pierakstīta… Saprotiet, es biju cilvēks bez jebkādām oficiālām tiesībām dzīvot kopā ar viņu tai mājā, tai istabā. Es jau zinu, ka cilvēkus dzīvot kopā saista ne tikai juridiski noformēti dokumenti, taču tomēr… Tad vismaz rodas daudz lielāka drošības un tiesību ilūzija. Un tad es Edmundu ar saviem pārmetumiem un aizdomām beidzot liku mierā. Metos otrā galējībā. Es sāku censties izraisīt greizsirdību viņā. Sāku stāstīt, ka ir kāds vīrietis ar redzamu sabiedrisko stāvokli, kas man pastāvīgi pievērš uzmanību, aicina kopā pusdienot un licis manīt, ka viņam nekas būtu pretim mani redzēt kā viņa sievu…

Es centos Edmunda acīs pacelt savu vērtību, lai zina, ka viņš nav vienīgais, kas mani grib… Piedodiet, vai varu palūgt vēl vienu cigareti? Pateicos. Ja tas, kas notiek starp vīrieti un sievieti, tik bieži nebeigtos skumji vai pat traģiski, tad mīlestība man atgādinātu bērnišķīgu spēli. Un zaudētājs vienmēr ir tas, kas šai spēlē ir patiesāks. Edmunds cieta. Es redzēju, ka viņš to visu dziļi pārdzīvoja. Dažreiz atnācu vēlāk mājās un pateicu, ka tas pazīstamais cilvēks mani pavadījis. Varbūt patiešām esmu slima? Bet es gribēju Edmundam kļūt tuvāka, gribēju, lai viņš man pieķeras vēl vairāk, vēl ciešāk - ja varētu ticēt versijai, ka greizsirdība ir vistiešākā un spēcīgākā mīlestības izpausme. Un tad kādu vakaru ar draudzeni pēc darba aizgājām uz divsēriju filmu, pēc tam vairākas stundas klīdu pa ielām un mājās pārnācu krietni pēc pusnakts. Edmunds vēl bija augšā, viņš mani gaidīja, un es Edmundam pateicu, ka biju pie tā izdomātā vīrieša mājās… viņa lielajā dzīvoklī… vai personiskajā mājā, neatceros. Ar to arī viss beidzās. Tagad atkal dzīvoju šeit, bet Edmunda vairs nav.

Sieviete piecēlās un nostājās pie loga. Viņas augums viegli drebēja. Nervozie pirksti spaidīja degošo cigareti. Debess jau bija pilna ar maziem, blāvi mirdzošiem punktiņiem. Varbūt tieši tai brīdī kaut kādā tālā bezgalības nostūrī sadega liela zvaigzne. Bet to gaismu cilvēki uz zemes vēl redzēs pēc miljardiem gadu. Savādi.

Arī es piecēlos un taisījos aiziet. Cigarešu paciņu atstāju uz galda.

-        Paklausieties, Inta… Jūs man vēstulē rakstījāt… Mīlestība esot rakstnieku vai dzejnieku izdomāta. Arī šobrīd tāpat domājat?

-        Protams, - sieviete atbildēja. - Ja es vai Edmunds būtu patiesi viens otru mīlējuši, vai tad mēs spētu kaut ko tādu izdarīt?

Brīdi klusēju. Sieviete nodzēsa cigareti un pienāca man cieši klāt. Zvaigžņu gaismā viņa izskatījās daudz pievilcīgāka, pat glīta.

-        Jums vajadzēja atnākt tad, - viņa klusi sacīja, - kad jums uzrakstīju vēstuli. Es jūs ļoti gaidīju.

-       Un kas būtu noticis? - jautāju un dziļi ieelpoju savādās smaržas, kas nāca no sievietes biezajiem, melnajiem matiem.

-   Tad es jums nekad to visu nebūtu izstāstījusi.

-   To jums nevajadzēja darīt arī tagad, - es atbildēju.

Ātri izgāju laukā, un uz ielas mani apņēma kluss, silts pavasara vakars. Pelēkajā tumsā visapkārt ziedēja koki, un tālo pasauļu zilganā gaisma lika domāt par mums pagaidām vēl daudziem nezināmiem noslēpumiem un mīklām.

Nākamajā dienā izlasīju otro vēstuli. Tā bija rakstīta uz rūtiņu papīra lieliem, diezgan neveikliem burtiem un bija pavisam īsa.

"Labdien!

Domāju, ka neesam pazīstami, bet tomēr bija patīkami saņemt Jūsu vēstuli. Ja sirdi spiež sāpe vai kāds pārnodarijums, nāciet ciemos! Manas durvis vienmēr stāv neaizslēgtas. Gaidu! Tad jau varēsim izrunāties. Rakstīt man grūti.

Kristaps Bušs

Ieroču ielā 13, dz. 7."

Lai notiek, Kristap Bušs, nodomāju. Beidzot ciemos varu arī aizbraukt. Un nedusmojies, ka tik vēlu.

Tobrīd daudz nelauzīju galvu, kādēļ man tur vispār būtu jābrauc, ko darīšu, ko sacīšu un kam tas galu galā vajadzīgs? Man? Tam Kristapam Bušam? Droši vien. It sevišķi, ja pats esmu uzprasījies un viņš mani gaida.

Ieroču iela atradās gandrīz vai pašā pilsētas centrā un bija viena no tām neievērojamām, pelēkām šķērsielām, kuras lielākoties zina tikai tās iedzīvotāji. Trīspadsmitā māja stāvēja pēdējā un cieši pieslējās augstai mūra sētai, aiz kuras sākās kādas rūpnīcas teritorija.

Klusi pieklauvēju pie durvīm. Neviens neatsaucās. Pieklauvēju skaļāk. Beidzot sadzirdēju rupju vīrieša balsi.

-   Nāc tik iekšā! Vai ta nezin, ka durvis ir vaļā!

Iegāju priekšnamā. Sejā iesitās skāba pelējuma smaka. Tur stāvēja drēbes, apavi un vecs skapis. Puskrēslā neko vairāk nespēju saskatīt. Istaba bija gaišāka, lai gan logs noputējis un to iekļāva patumši aizkari. Istabā vēl atradās liels, apaļš galds, vecmodīga gulta, ķirmju sagrauzta kumode, neliels plaukts ar grāmatām, bet pretējā siena noklāta ar visdažādākām fotogrāfijām. Kristaps Bušs sēdēja melnos invalīda ratiņos un skatījās uz mani ar lielām, labsirdīgām bērna acīm.

-   Laba diena! - es teicu un paliecu galvu.

-   Labdien, - viņš atbildēja un vērīgi mani nopētīja. - Jūs esat no sociālās nodrošināšanas nodaļas?

-Nē.

-    Ā! - mājas saimnieks mazliet zobgalīgi iesmējās. - Jūs esat jaunais apdrošināšanas aģents! Zinu! Bet, mīļo cilvēk, es jau jūsu priekšgājējam vairākas reizes esmu teicis - ne mantu, ne dzīvību es neapdrošinu! Varbūt vienīgi tad, ja atrastos tāds austrumu gudrais, kas man beidzot varētu paskaidrot, kā mantu vai dzīvību vispār var apdrošināt, lai to nekad nepazaudētu, es būtu gatavs ar tiem pieciem rubļiem riskēt!

-   Es neesmu apdrošināšanas aģents, - pasmaidīju un jutu, ka šis pavecais, gluži sirmais vīrs manī jau paspējis izraisīt simpātijas.

-   Kas tad tu esi? - Kristaps Bušs diezgan bargi prasīja.

-   Es jums pagājušogad uzrakstīju vēstuli.

-   Ā! - vecais vīrs uzreiz atcerējās. - Sēdies nost! Ko ta neatnāci agrāk?

-   Tā sanāca, - atbildēju un apsēdos uz gultas malas. Gulta, pelēkā sega, nelielais paklājs, istabas grīda un viss dzīvoklis smaržoja pēc veciem salmiem, bojātiem kartupeļiem, stipri saskābušiem kāpostiem un nežēlīgi senas pagātnes.

-   Bet es tevi gaidīju, - Kristaps sacīja. - Nopriecājos, ka beidzot pēc ilgiem gadiem pie manis kāds atnāks ciemos.

-   Piedodiet, - klusi teicu.

-   Nav vērts vainoties! - Kristaps atmeta ar roku. Tā bija varen resna un spēcīga. - Tev dzīvē iet tik grūti?

-   Nē, ne sevišķi, - atbildēju. - Tikai dažreiz.

-    Es jau tā domīgu! - Kristaps iesmējās. - Jauns, pie pilnas veselības un droši vien arī izglītots. Izskaties pēc tāda neliela priekšnieka. Par ko tev žēloties?

-   Es neesmu ne liels, ne mazs priekšnieks.

-   Bet gribētu būt?

-   Ne sevišķi.

-   Es arī negribētu, - Kristaps sacīja un piebrauca man tuvāk. Rati nejauki čīkstēja. Šķita - kāds ar neasu nazi griež dzīslas. - Gribēju būt lokomotīves vadītājs. Sāku strādāt par kurinātāju, pēc tam gribēju iet mācīties dzelzceļnieku skolā un apgūt mašīnista profesiju. Bet sākās karš, tikai pirms diviem mēnešiem kā biju precējies, un tā viss negaidot sagriezās, saputināja… Tieši divdesmit otrā jūnija rītā devāmies reisā uz Daugavpili un atpakaļ vairs netikām. Dienu un nakti, gandrīz vai bez atpūtas vedām karaspēku, tehniku, rūpnīcu iekārtas… Toreiz dabūju tik kārtīgi nošķipe- lēties, ka pietika visam mūžam. Ja šodien to atceros… Vispār jau negribas atcerēties, bet ko darīsi? Kaut ne labākā, tā tomēr ir krietna mana dzīves daļa - un to nevar aizmirst. Piecelies, dēls, un aizej līdz kumodei. Otrajā atvilktnē no apakšas atrodas degvīna pudele. Es to ilgi esmu glabājis un par to pat nezina Amālijas tante. Jā, jā, turpat vien tai raibajā galdsegā! Bet pēc glāzēm aizej uz virtuvi. Tur vajadzētu būt, un kārtīgi izmazgā! Droši vien netīras. Un nogriez kādu maizes šķēli!

Pēc dažām minūtēm jau piepildīju biezās tējas glāzes ar siltu, pēc kadiķiem smaržojošu degvīnu.

-   Piedod, ka tik prasti, - Kristaps vainīgi pasmaidīja. - Droši vien esi pieradis pie labāka galda, taču lepnāk es nevaru. Paldies Dievam, ka vismaz tā. Varēja būt vēl sliktāk. Un varēja vispār nebūt nekā.

Kristaps brīdi klusēja.

-   Par tiem, kuri nevar vairs piedalīties! Par tiem, kuriem liegtas pat tik vienkāršas dzīres!

Vecais vīrs cieši sagrāba glāzi, mirkli pagaidīja, viņa acis kļuva aukstas un tālas, tad strauji nesaviebdamies izdzēra rūgto dzērienu un uzkoda mazu maizes gabaliņu. Arī es izdzēru. Nez kādēļ jutos par kaut ko vainīgs.

-   Tā es tagad dzīvoju, - Kristaps mazliet ērtāk iekārtojās krēslā un sāka stāstīt. - Sēžu šais ratos vai guļu gultā, skatos noputējušajos griestos un baidos, ka tikai kādu dienu tie man neuzgāžas uz galvas! Bet tās ir tikai bailes. Lai gan māja patiešām ir veca, varbūt celta vēl Aleksandra laikos, tā tomēr vēl ir pietiekami stipra. Tikai ar mani ir pavisam švaki, draudziņ. Sāp visi kauli, un bieži gurst sirds. To jums jaunajiem un veselajiem nekad nesaprast. Ne jūs zināt, kas ir zāles, ne - kas vecums, vientulība un sāpes. Dzīvojat jaunajās mājās, katru vakaru varat iet vannā un mīlēt skaistas sievas. Gluži kā pasakā! Ko tu tā smaidi? Nu protams. To es pateicu nepareizi. Kā vienkāršā, parastā dzīvē, tikai man tā dažreiz šķiet neparasta. Un tagad mans vienīgais draugs - šie melnie rati. Jau vairāk nekā trīsdesmit gadus es bez tiem nevaru. Bez cilvēkiem, izrādās, kaut kā vēl var. Jā, jā, smēķē vien! Es jau arī visu laiku smēķēju.

Un tā gandrīz visu kara laiku nobraucu uz lokomotīves. Kļuvu par mašīnista palīgu. Un zini, cik es kara laikā tās nomainīju? Es zaudēju piecas lokomotīves! Trīs sabumboja, bet divas dzelzceļa bojājumu dēļ noskrēja no sliedēm. Tas vienmēr notika naktī, un zini, dēls, baismīga sajūtu pārņem, kad, drausmīga spēka triekts, ar galvu lido kurtuvē, pret asajiem dzelzs kloķiem vai caur durvīm melnajā nakts tumsā. Bet vienmēr kaut kā paveicās. Vienmēr tiku sveikā cauri vai nu ar kontūzijām, vai viegliem ievainojumiem. Bet, kad jau atgriezāmies Latvijā un mūsu latviešu strēlnieku korpuss sāka uzbrukumu Rēzeknei, mani sabumboja ceturto reizi. Tas notika dienā. Bumba laikam trāpīja starp abām dzelzceļa sliedēm tikai dažus metrus pirms pilnā sparā ejošās lokomotīves. Izņemot spilgtu uzliesmojumu, neko vairāk neatceros. Atmodos hospitālī. Veselu gadu mani lāpīja un dakterēja. Visi kauli bija salauzti, un mazliet vēlāk nogrieza labo kāju. To neizdevās saglābt. Man bija bojāts arī mugurkauls, un tā vaina man atņēma otru kāju. Paliku kroplis. Pareizi. Aiz līdzjūtības tagad jau neviens vairs tā nesaka. Kļuvu kara invalīds. Patiesi, tā skan daudz labāk. Un tad šis kara invalīds pārvilkās mājās. Visus tos kara gadus neko nezināju par savu jauno sievu. Pilnīgi neko. Dzīva, vesela, mirusi, aiztriekta uz Vāciju? Varbūt apprecējusies un mani sen jau aizmirsusi? Atklāti sakot, to es arī vēlējos. Man bija kauns viņai rādīties acīs. Bet izrādījās, viņa ir dzīva, tomēr nav apprecējusies un mani gaidīja. Un palika pie manis. Ielej vēl dēls! Nupat man atkal sāpēs sirds. Tā notiek vienmēr, kad atceros sievu, kad atceros to brīnišķīgo sievieti, kurai vecāki bija devuši vārdu Marija. Viņa bija vēl jauna, skaista, re, tur pa kreisi blakus tai lielajai bildei - tā ir viņa, tā ir mana labā un skaistā Marija. Mēs dzīvojām trūcīgos apstākļos - cik tad man toreiz bija liela tā invalīda pensija - viņa tomēr palika pie manis. Es nekad to neesmu sapratis. Viņa ņēmās ap mani kā ap bērnu, un patiesībā es arī esmu nevarīgs kā bērns. Un, starp mums runājot, es viņu pat kā vīrietis nevarēju iepriecināt. Arī tur man viss bya sabeigts. Bet viņa tomēr palika. Viņa teica, ka tam neesot nekādas nozīmes, viņa teica, ka mani mīlot un nekad mani nepametīšot. Piecelies, dēls, un ieskaties viņas acīs! Tādas sievietes var sastapt ļoti reti. Un tādu mīlestību, tādu uzupurēšanos - vēl retāk. Tādām vajadzētu celt pieminekļus. Es bieži esmu domājis par to, kādēļ piemiņas akmeņus kaļ tikai kritušajiem, tikai tiem, kas no mums aizgājuši, bet kāpēc nevienam tēlniekam nav ienācis prātā uzcelt pieminekli mīlestībai? Un tā es ar Mariju kopā nodzīvoju divdesmit sešus gadus. Nosvinējām pat sudrabkāzas.

-   Un kur tagad ir jūsu Marija? - klusi jautāju.

-  Pirms pieciem gadiem viņa nomira, - Kristaps Bušs gurdenā balsī teica. - Apglabājām Miķeļa kapos, tur, kur norakti arī tie daudzie bīskapi un pāvesta nunciji.

-   Un visus šos gadus esat viens? - vaicāju un jutos vēl vairāk vainīgs.

-   Ne gluži, - Kristaps atbildēja. - Man te uzradās tāda Amālijas tante. Viņa teic, ka esot attāla radiniece, kaut kāda otrā vai trešā auguma māsīca, lai gan savos rados, nudien, nekādu Amālijas tanti neatceros. Un tā viņa šeit atnāk vismaz reizi nedēļā. Atnes man kaut ko ēdamu, nomazgā traukus, uzkopj māju… Mani apkopj. Viņai ir laba sirds. Taču pati jau arī veca un slima. Tā es dzīvoju. Man ir bijis gan drausmīgs, gan tomēr ļoti laimīgs liktenis. Un labi, dēls, ka arī tu atnāci ciemos. Paldies! Vismaz dabūju izkratīt sirdi un sajust otru cilvēku. Bet nu atnāc vēlreiz, labi?

-   Noteikti, - es atbildēju.

-   Un, ja vari, paņem līdzi to rūtaino galdiņu! Uzspēlēsim kādu šaha partiju vai vismaz dambreti.

-   Labi, - piekrītoši pamāju. - Man mājās ir.

-   Paņem arī kārtis! Kad šahs apniks, varēsim uzraut "durakus" vai "sešdesmit seši."

-   Lai notiek!

-    Un, ja nebūs grūti, atnes man arī sauli! Šai istabā tomēr pārāk bieži ir sasodīti tumšs.

-   Labi, - es nopietni teicu. - Tas nebūs grūti.

Pēc dažām stundām smagiem, neveikliem soļiem izgāju laukā un aizbraucu mājās. Tūlīt steidzīgi pārlasīju trešo vēstuli. Tāpat kā pirmo arī šo bija rakstījusi sieviete.

"Labrīt, nepazīstamais!

Ļoti nobrīnījos par Jūsu vēstuli. Kā jūs uzzinājāt manu adresi? Bet es Jums nevaru palīdzēt. Es neesmu vientuļa, man nav televizora, un vienīgais draugs nav tikai izlasīto grāmatu plaukts. Šoruden iestājos universitātē, man ir deviņpadsmit gadu, un esmu bezgala laimīga! Es mīlu! Domāju, ka šīs jūtas arī Jums nav gājušas garām, un Jūs noteikti zināt, ko tās nozīmē. Šķiet, visas zvaigznes atlidojušas tuvāk, tās nobirušo lapu vietā sakāpušas kokos, iekritušas manās un viņa acīs, un mēs esam tik ļoti, ļoti… Priecājieties! Pasaule un dzīve taču ir tik vienreizēja, tik nepārspējami skaista! Vajag saskatīt tikai labo un pats esiet labs, tad uz galvošanu Jūs nekad, ticiet, Jūs nekad nebūsiet viens! Bet pašlaik man vairāk nav laika. Skrienu uz lekcijām! Novēlu Jums būt daudz drosmīgākam cīņā ar dzīvi un ielūdzu Jūs mūsu kāzās! Adresi Jūs jau zināt, bet kāzu svinības sāksies divdesmit astotajā oktobrī pulksten sešpadsmitos nulle nulle. Atnāciet!

Inese Rūtiņa

Mīlestības ielā 13, dz. 7."

Es šo vēstuli pārlasīju vairākkārt, un ap sirdi kļuva neizsakāmi labi un gaiši. Dzīvo sveika, Inesīt! Žēl, ka netiku uz tavām kāzām, bet vasaras sākumā vai kaut kad vēlāk, varbūt pēc vairākiem gadiem, kaut kad tomēr aizbraukšu uz to Mīlestības ielu un paskatīšos, kā tu pa to ej, sev pa priekšu stumjot bērna ratiņus. Ticu, ka tu aiziesi ļoti tālu un tev nebūs jāgaida vai jācer, lai šo ceļu apgaismotu saule vai tālās zvaigznes. Jūs to apgaismosiet paši un spēsiet iet arī vistrakākā sniegputenī. Un nekad nenomal- dīsieties. Atklāti sakot, es tevi pat nedaudz apskaužu.

Ilgi neiededzu gaismu. Sāpēja ceļgali. Biezās ādu siksnas atkal bija noberzušas manus stumbeņus. Ar jau pierastu niknumu atsprādzēju protēzes un savas koka kājas iemetu pagultē. Pēc tam ilgi gulēju tumsā, un man kārtējo reizi gar acīm pazibēja dzelzceļa sliedes starp Torņkalna un Zasulauka stacijām, lielā ātrumā traucošs elektriskais vilciens un starp sliedēm sēdoša maza meitenīte. Viņai mugurā bija puķaina kleita, matos baltas lentes, un viņa bezrūpīgi lasīja krāsainus akmentiņus… Tas bija mans pēdējais lēciens. Pietrūka tikai dažas sekundes, lai izdarītu vēl vienu. Vienīgais, ko vēl paspēju ieraudzīt - viņpus sliedēm pazibēja kaut kas puķains un balts…

Vai tad mēs visi neesam radinieki?

Cilvēki.

Un es gaidu, es vēl joprojām gaidu savu Mariju…

1986

Skumja melodija saksofonam

Alberts stāvēja pie savas istabas atvērtā loga, nervozi smēķēja saburzītu "Astras" cigareti un kaut kā savādi un tāli uztvēra ielas trokšņus četrus stāvus zemāk.

Bija parastas dienas parasts vakars.

Mūžība, lēni turpinādama savu nebeidzamo laika maratonu, nevērīgi paķēra sev līdzi arī šo dienu, vakaru un neskaitāmu cilvēku likteņus. Bet to jau ļaužu lielākā daļa ne redzēja, ne juta. Viss patiešām šķita mierīgi un klusi, tikai rītdien dažās avīzēs tiks sīki uzskaitīti šodien notikušie satiksmes nelaimes gadījumi, visi ugunsgrēki un kriminālnoziegumi. Tik un tik zagts, tik un tik laupīts, tik un tik slepkavots…

Bet kas uzrakstīs, ka šodien Otrajos Meža kapos tika apglabāts Valērijs Andžāns - Alberts rūgti nodomāja. Neviens! Ne viņš bija kāds valstsvīrs, ne deputāts. Parasts ielas muzikants. Un bēres bija vairāk nekā pieticīgas vai, pareizāk sakot, tās bija vienkārši nožēlojamas! Tādas bēres varētu sarīkot vienīgi cilvēces lielākajam ienaidniekam, nevis kolosāli foršam Grīziņkalna puikam. Valērijam dzīvajos vairs nebija palicis neviena piederīgā. Viņu pavadīt atnāca tikai daži mājas kaimiņi, kāda piedzērusies veca brūte un es. Nebija pat, kas uz kapavietu aiznestu zārku, un es tikai ar lielām grūtībām pierunāju nākt talkā abus kapračus. Bez maksas. Tikai tā, godaprāta un cilvēcības dēļ. Taču šodien ar to godaprātu un cilvēcību tā ir, kā ir. Visi tomēr grib par to saņemt kaut ko arī pretī. Graudā vai naudā. Taču kas ir nauda un visas pasaules bagātības atvērta kapa priekšā?

Alberts gurdi nodzēsa cigareti, aizvēra logu un pēkšņi sajuta lielu nespēku. Viegli reiba galva, kaut kur dziļi krūtis iesmeldzās trula sāpe, un Alberts neviļus nodomāja, ka varētu tā ari sagadīties, ka viņš šodien nomirst. Tieši šodien, kad zeme paņēma labāko draugu, bet pašam paliek septiņdesmit gadi. Viņš bija dzirdējis, ka ļoti bieži vēl neizskaidrojamu iemeslu dēļ cilvēki mirstot tieši savās dzimšanas dienās, vai vismaz ap to laiku…

Neatradās neviens, kas sarīkotu bēru mielastu Valērijam, tāpat kā neviena, kas uzklātu jubilejas galdu man, Alberts smagi pašūpoja galvu un kārtējo reizi sajuta šīs pasaules aukstumu, vienaldzību un tukšumu.

Tad viņš vairākas reizes dziļi ieelpoja, mierīgi pastāvēja un, kad kļuva nedaudz vieglāk, aizgāja līdz istabas stūrim, kur atradās vecs ledusskapis "Saratov", izņēma no tā aukstumā norasojušu "Kristāla" pudeli, konservu bundžu "Brētliņas tomātu mērcē", nelielu desas gabaliņu un burciņu ar konservētiem pipariem. Pēc tam uz galda vēl uzlika pusklaipu maizes un gabaliņu sviesta!

Viss! Dzīres varēja sākties! Galds, protams, nebija sevišķi bagāts, bet ko viņš, septiņdesmit gadus vecs pensionārs un pirmās grupas invalīds, varēja vairāk atļauties?

Labi, ka vēl tā, - Alberts nodomāja. Es vismaz vēl esmu dzīvs, bet Valērijs… Atceries, veco zēn, vienmēr manās dzimšanas dienās jūs ar Zani stāvējāt tepat apakšā uz ielas un man par godu spēlējāt Glena Millera "Saules ielejas serenādi." Tas gabaliņš man ļoti patika, un šī spēlēšana mums bija sena, noturīga tradīcija. Tavās dzimšanas dienās es savukārt ar Zani spēlēju par godu tev. Un Žanis savās jubilejās klausījās mūsu abu priekšnesumus. Bet nu visapkārt ir nāvīgs klusums. Mūsu koncerti beigušies. Un klusē, Valērij, un mūžīgi klusēs tavas klavieres, bandžo un ģitāra. Nekad vairs ne skaņas neizdvesīs Zaņa klarnete un trompete. Un drīz klusēs ari mans saksofons. Mans "Džekiņš." Mans vecais, brīnišķīgais sudraba draugs.

Atceries, Valērij, mēs bijām laba brigāde. Tādu Rīgā vēl vajadzēja pameklēt! Visus pēckara gadus spēlējām vecajā "Vermanītī", bet, kad to piecdesmit devītajā gadā nojauca, pārvācāmies uz "Fokstrotdilli", pēc tam Jūrmalā uz "Korso", tad vairākus gadus uzstājāmies "Baltijā", bet pēc tam… Pēc tam sākās slikti laiki, un mēs spēlējām uz ielām, parkos, stacņas tunelī un Centrāltirgus paviljonos. Kas mums cits atlika? Mēs bijām trīs karā sakropļoti jaunekļi, dzīves un cilvēku atstāti vīri… Mūzika un alkohols bija mūsu gandrīz vai vienīgais glābiņš no dzīves tumsas un vientulības, mūsu vienīgais prieks par vēl atlikušām mūža dienām un varbūt pašas spēcīgākās zāles, lai sevi pasargātu no pašnāvības vai sajukšanas prātā…

Taču šis gads kaut kā izrādījies visnelaimīgākais no visiem iepriekšējiem. Maijā, tieši ceriņu ziedēšanas laikā, uz kaili izdekorētās mūžības skatuves uznāca Žanis Vilbārdis - četrdesmit piek- tajā gadā Liepājas bombardēšanas laikā smagi cietis pusaudzis, vēlāk lielisks mūziķis un draugs. Tagad, novembra pirmajos puteņos, debesīs ar savu klibo kāju uzkāpa arī bijušais Sarkanās Armijas 130. Latviešu strēlnieku korpusa vecākais seržants Valērijs Andžāns. Un vai nu šodien vai rit, pēc mēneša vai gada jums noteikti pievienošos ari es - Latviešu leģiona 15. divīzijas pirmā pulka otrā bataljona ceturtās rotas ierindnieks, amerikāņu gūstā nokļuvušais, dzimtenē atgriezies un atkal krievu gūstā pabijušais kādreizējais Latvijas konservatorijas students Alberts Gras- manis…

Alberts vēl dažus mirkļus stāvēja, ar grūtībām apspiezdams raudienu, tad nesteidzīgi atkorķēja pudeli, ielēja glāzē nedaudz degvīna un to lēnām izdzēra. Uzkoda. Aizsmēķēja. Vispār jau bija diezgan riebīgi dzert vienam, bet vēl pretīgāk bija Valērija bēru reizē un pašam savā dzimšanas dienā tā sēdēt vienam, nedzirdot neviena cilvēka balsi, nesajūtot neviena tuvinieka silto roku pieskārienu, kārtējo reizi līdz visdziļākajām dvēseles sāpēm apjēdzot, ka tev šai dzīvē kaut kā nesaprotami velnišķīgi nav paveicies, tu nevienam tā ari neesi bijis īsti vajadzīgs un pasaule, kas tev ir visapkārt, vienmēr pret tevi ir bijusi sveša un naidīga.

Albertam gribējās kliegt. Pēkšņi kļuva tik riebīgi un drūmi.

Četrdesmit gadus šai istabā nebija ienākusi neviena viņam tuva sieviete. Četrdesmit gadus šeit nebija raudājuši vai smējušies bērni. Šeit bija mitusi vienīgi drausmīga vientulība un tumsa.

Alberts piecēlās un atkal nostājās pie loga.

Kādreiz viss šis lepnais piecstāvu nams Tērbatas ielā starp Elizabetes un Blaumaņa ielām bija piederējis viņa vecākiem. Taču četrdesmitā gada rudenī māja tika nacionalizēta, saimniekiem ceturtajā stāvā tomēr atļāva paturēt piecistabu dzīvokli. Bet tūlīt pēc kara atņēma arī to, atstājot vienīgi divdesmit četrus kvadrātmetrus lielu istabu. Vecāki, saindējušies ar tvana gāzi, bija miruši jau piecdesmit otrajā gadā, un kopš tā laika Alberts dzīvoja viens.

Atkal krūtīs iesmeldzās izplūdusi sāpe, Alberts smagnēji apsēdās pie galda un nez kādēļ atcerējās laikam Bībelē rakstītos vārdus: "Kas raudādams sēj, tas gavilēdams pļauj." Viņa seja lēnām savilkās skumjā smaidā. Arī man tagad it kā vajadzētu sākt pļaut, viņš nodomāja. Bet mans tīrums ir tukšs. Tas palicis neapsēts. Izkaltis. Pelēks. Pamests. Es varu vienīgi dažus sava mūža spilgtākos notikumus kā sakaltušas maizes drupačas nevērīgi noslaucīt no dzīves galda, piedzerties un pēc tam izlēkt pa ceturtā stāva logu…

Lilija neraudātu arī šoreiz. Tāpat kā to nedarīja četrdesmit trešajā gadā, kad tiku iesaukts leģionā un praktiski neapmācīts aiztriekts uz Volhovas fronti. Lilija ar saviem slaidajiem vijolnieces pirkstiem glāstīja manu seju, uzmundrināja un teica, ka viņas organismā jau esot mūsu mīlestības radīta jauna dzīvība, un tādēļ "tev jāpārnāk, jāpārnāk, jāpārnāk" Un es pārnācu, Lilij, aiz sevis atstājot pēc trūdiem smirdošos Volhovas un Staraja Rūsas purvus, Redjas upītes stāvos krastus, drausmīgo Opočkas ielenkuma elli, mūsu komandiera pulkvežleitnanta Kārļa Aperāta sev mutē ielikto revolvera stobru, un savu pirmo tuvcīņu, nogalināto pavisam jauniņo krievu karavīru un neiedomājami karsto četrdesmit ceturtā gada jūlija sākumu, kad atkal gājām pa Latvijas zemi. Atcerējos tās divas stundas Rīgā, kad tu, Lilij, man parādīji mūsu dēlu un vēl pēdējā brīdī, jau prom skrejot, tevi iegāzu gultā, lai uz visu mūžu līdzi paņemtu atmiņas par jaunas sievietes reibinošo ķermeņa smaržu un tavu gluži vai neprātīgo kaisli, tavus vārdus, kuriem tobrīd nebija ne mazākās nozīmes, un vēlreiz un vēlreiz tavu solījumu mani sagaidīt mājās, un smago ievainojumu netālu no Drēzdenes, kad atkārtoti sapratu, ka mēs ne par kādu Latvijas brīvību diemžēl necīnāmies, mēs vienkārši visi, viss Latviešu leģions, karojām pret Austrumu fronti, pret krieviem, par labu vāciešiem…

Atceros kara hospitāli mazajā Dānijas pilsētiņā Brisbidenā un man blakus nomirušo astoņpadsmitgadīgo Juri Atspolīti ar mīnas šķembas sašķaidīto seju, kuram es apsolīju viņa līgavai Rasmai Kuldīgā kādreiz pateikt, ka viņš ir kritis ar lodi sirdī un apbedīts kaut kur Baltijas jūras krastā tikpat skaists, kāds bijis civilā dzīvē… Un gūstekņu nometni Francijas pilsētā Šerbūrā un melno amerikāņu armijas kaprāli Vašingtonu, kurš mani gribēja nošaut un būtu ari nošāvis, ja ne majors Teilors; un šī Teilora vārdus, kad nometnē sākās lielā gūstekņu šķirošana: "Paklau, puisi, es nezinu, kur atrodas tava Latvija, toties es zinu, kur atrodas Teksasa. Tā ir labākā vietiņa uz šīs zaļās zemītes. Brauc tur! Varbūt par miljonāru ari nekad nekļūsi, toties būsi brīvs cilvēks un redzēsi, ka pasaulē nav nekas skaistāks par saules lēktu prērijā un vērtīgāks par īstu vīru draudzību."

Paldies, major Teilor, teicu, es jau zinu, ko nozīmē īstu vīru draudzība, un pilnīgi ticu, ka tava prērija un Teksasa patiešām nav tās sliktākās vietiņas šai bēdu ielejā, bet, Džek… Man tepat netālu Baltijas jūras krastā palika latviešu meitene ar tik kolosāli latvisku vārdu Lilija… Un dēls ar vēl latviskāku vārdu Jānis, kas tavā mēlē būtu tas pats vecais, labais Džons… Es negribu būt amerikānis. Es gribu atgriezties savā tēvzemē.

'Vai no krieva nav bail?" - virsnieks jautāja. Ir, es atbildēju. Bet ko citu darīt? Mājās mani gaida māte, tēvs, sieva un dēls… "Okei!" - Teilors sacīja un parakstīja attiecīgu dokumentu. "Tikai tad, kad tev tur ies dikti plāni, tu dažreiz atceries veco kovboju Džeku Teiloru, labi?"

Es tevi atcerējos jau itin drīz, mister Teilor, kad tiku reizē ar daudziem citiem zēniem nodots krievu ziņā, un kapteinis Ņeste- renko jau pirmajā pratināšanas reizē mani nežēlīgi piekāva.

"Biji pie Oderas?! Cik mūsējos nošāvi?" Varbūt es viņam to arī dusmās būtu pateicis, taču es to nezināju. Un paldies Dievam, ka nezinu. Protams, karš ir karš, taču tagad man tomēr ir mazliet mierīgāka gulēšana…

Atceros nelielo filtrācijas nometni tepat Rīgas pievārtē Mežaparkā, kur jau pirms tam vācieši bija iekārtojuši koncentrācijas nometni padomju karagūstekņiem. Tā kā krievu sakāmvārds sevi pilnīgi attaisnoja - "svēta vieta tukša nemēdz būt". Es neteikšu, ka man tur būtu klājies ļoti slikti, it sevišķi pēc tam, kad bija izdevies padot ziņu mājiniekiem. Slikti bija vēlāk. Slikti un liktenīgi bija jau tas, ka es pats pieteicos kabeļa tranšejas rakšanā uz Mangaļu staciju, taču tobrīd man ārkārtīgi gribējās ieraudzīt tevi, Lilij… Bet neieraudzīju. Sprādziens notika agrāk… Dzīvē jau tā parasti mēdz būt - nelaime vienmēr atskrien ātrāk par laimi. Nezinu, vai toreiz maz kāds noteica sprādziena īsto iemeslu - laužņa sitiens trāpīja mīnai, prettanku granātai vai artilērijas šāviņam? Trīs pavecos krievus, kuri atradās man nedaudz priekšā, negaidītais sprādziens saplosīja uzreiz, bet mani, kaut arī saņēmu spēcīgu triecienu galvā un visā augumā, ārsti tomēr diezgan pieklājīgi spēja salāpīt un es diemžēl paliku dzīvs…

Ko vēl lai atceros varbūt savā pēdējā dzimšanas dienā? Vai šo brīnišķīgo un nevajadzīgo otrreizējo nākšanu pasaulē, vai tavas asaras, Lilij, kad tu raudādama skatījies manā sakropļotajā sejā un kliedzi: "Piedod, Albert, bet es nevaru, nevaru, nevaru!!!" Es tev neko nepārmetu. Es tevi nenosodīju. Es visu sapratu. Tu biji jauna, skaista un apskaužami talantīga māksliniece, tu mani tomēr sagaidīji un paldies tev par to, Lilij, tas bija skaisti, ka turēji doto vārdu, bet tu taču nesolīji mani mīlēt visu mūžu, vai ne? It sevišķi pēc tam, kad biju kļuvis invalīds. It sevišķi pēc tam, kad māte man pateica, ka Gunārs Māls tev jau tomēr esot bijis pirms tam. Jau pirms tam, Lilij… Tā ka tev no manis aiziet bija viegli, un tu vēlāk ar to Gunāru Mālu kļuvi slavena, viņš kā pianists tevi pavadīja visos tavos koncertceļojumos un acīmredzot jūs abi bijāt laimīgi. Bet gods kam gods, tu mani tomēr neaizmirsi, varbūt tādēļ, ka biju tava pirmā mīlestība, varbūt tādēļ, ka mums bija kopīgs bērns. Mēs visus šos gadus esam palikuši tādi kā draugi, pusdraugi vai vienkārši labi paziņas…

Jau veci, slimi un vieni.

Alberts skumji nopūtās, atkal glāzē nedaudz ielēja degvīnu, brīdi pagaidījis, to ātri izdzēra, piecēlās, mazliet pastaigājās pa

istabu, un tad viņam pēkšņi šķita, ka atkal ir uzkāpis uz skatuves, rokā satver alta saksafonu un spēlē savu iemīļoto Djuka Elingtona "Atlasa lelli."

Viņam ienāca prātā, vai tikai mēs visi neesam tādas viegli saplēšamas lelles likteņa skarbajās rotaļās? Un dzīve - skaists, bet ļoti skumjš tirgus laukuma balagāns, kur mēs uzstājamies gan kā marionetes un klauni, gan kā dzīvnieki un to dresētāji, gan kā godīgie un ļaunie, kā nelieši un svētie, vienlaikus būdami arī skatītāji - gan dārgās ložās sēdošie, gan galerijā stāvošie, līdz kādā jaukā Dieva dieniņā bargā biļešu kontroliere Nāve mūs visus izmet laukā…

Protams, katrs cilvēks savu dzīvi posta pats - te mīlestības, mantas, varas, skaudības, te naida dēļ. Bet kas izpostīja manējo? Pie labākās gribas nevaru teikt, ka tas būtu bijis es pats. Es varēju vienīgi pats aizvērt tik apnikušā absurda teātra smago priekškaru, paziņojot, ka man šī spēlīte beidzot ir apnikusi…

Alberts apsēdās dziļā atpūtas krēslā, kur blakus uz neliela galdiņa stāvēja tumši sarkans telefona aparāts, un, stipri satraukts, uzgrieza Lilijas numuru.

-   Es klausos, - vada viņā galā atskanēja maiga sievietes balss.

-   Labvakar, Lilij, tas esmu es, Alberts.

-   Ā! Kur tu biji pazudis? Vismaz divus gadus neesi zvanījis.

-   Tu jau arī esi klusējusi tieši tikpat ilgi.

-   Es tev dažreiz zvanīju, taču nekad nebiji mājās.

-   Es bieži telefonu vienkārši atslēdzu.

-   Kāpēc?

-   Dažreiz šķiet, cilvēks piezvanīs un tūlīt paziņos par kādu nelaimi.

-   Tev viss ir kārtībā? - Lilija šķita norūpējusies.

-   Es nezinu, - Alberts noņurdēja. - Kādu kārtību tu domā?

-        Dzīves kārtību, Albert. Tu esi vesels? Pensiju saņēmi? Varbūt beidzot tev ir uzradusies arī kāda sieviete?

-        Jā, Lilij. Esmu vesels un pensiju arī saņēmu. Bet sieviete… Protams, nemaz nebūtu bijis slikti, taču… Manā mūžā ir bijusi tikai viena sieviete.

Lilija ilgi klusēja, bet, kad atkal ierunājās, viņas balss bija kļuvusi nedaudz savādāka.

-   Albert… Tev vēl joprojām sāp?

-         Nē, - viņš atbildēja. - Nemaz. Tikai dažreiz… dažreiz… Vispār pēdējā laikā diezgan bieži uznāk drausmīgas skumjas.

-   Tas no vecuma.

-   Nē, Lilij, tas no vientulības.

-   Dažreiz vientulība nemaz nav tik slikta.

-   Jā. It sevišķi tad, kad cilvēks nav viens.

-        Pie manis ciemos šovasar bija atbraukusi māsa no Anglijas, - Lilija vērsa sarunu uz citu pusi. - Astrīda. Tu viņu vēl atceries?

-   Es viņu atceros, Lilij. Bija tāda skaista, laba meitene.

-   Mēs visi bijām skaisti un labi.

-       Žēl, ka tas mums nepalika uz visu mūžu. Ne skaistais, ne labais. Dzīve mūs visus ātri padarīja neglītus un ļaunus.

-       Astrīda taisās braukt atpakaļ uz Latviju, - Lilija sacīja. - Viņa pašlaik tur dzīvo viena.

-   Ko pati? - Alberts painteresējās. - Nekur vairs neceļo?

-         Nevaru sūdzēties. Iespēju netrūkst, vienīgi nav vairs tās uzņēmības, - Lilija atbildēja. - Pagājušogad biju aizbraukusi uz Londonu pie Astrīdas. Bet pēdējos gados esmu pabijusi vēl Ēģiptē, Holandē un Austrijā.

-   Jauki, vai ne?

-   Visur cilvēki dzīvo normāli. Kad Latvijā tā būs?

-   Tu jau arī dzīvo labi.

-   Man tagad bez Gunāra tomēr ir grūti.

-   Ko tu šovakar dari? - Alberts negaidīti jautāja.

-   Neko. Sēžu uz dīvāna un skatos televizoru.

-  Varbūt atbrauksi pie manis? - Albertam mazliet ietrīcējās balss.

-   Kādēļ? - Lilija tā kā nobijusies vaicāja.

-        Man šodien ir dzimšanas diena, - Alberts pateica, - bet māja tukša.

-   Cik tad tev paliek? - Lilija aši painteresējās.

-   Septiņdesmit.

-        Apsveicu, Albert! Lai tev laba veselība! Bet es šodien jūtos tāda kā sasirgusi… Viegls drebulis un iesnas.

-        Es biju iedomājies… Nebūtu slikti mums atkal pasēdēt divatā. Varētu atcerēties jaunību…

-        Nē, Albert, jaunību nevajag atcerēties. Tieši tādēļ mums jau tās skumjas arī rodas.

-   Ne tāpēc, Lilij, ne tāpēc.

-  Mēs katrs stāvam savā tukšumā, Albert, - Lilija smagi nopūtās.

-        Tā ir, - Alberts domīgi piekrita. - Katrs savā tukšumā… Piedod, ka iztraucēju.

-   Nekas. Līdz nākamreizei!

Alberts nolika klausuli un tūlīt nožēloja, ka bija zvanījis, taču skumjas žņaudza dvēseli arvien smagāk un smagāk, un viņam vismaz šodien negribējās būt vienam.

Dažus mirkļus svārstījies, Alberts uzgrieza dēla numuru. Klausuli pacēla viņa sieva.

-   Hello!

-   Labvakar, Ivet! Šeit Alberts. Jānis mājās?

-   Nē, Grasmaņa kungs, nav! Vakar aizlidoja darīšanās.

-Tālu?

-   Nē, tepat uz Parīzi!

-   Viņš tā bieži lido?

-   Katru mēnesi.

-   Vai ir arī jēga?

-  Un kāda vēl! Bizness zeļ un plaukst! Bet ko jūs no viņa gribējāt?

-       Neko, Ivet, neko, - Alberts izvairīgi noņurdēja. - Kad parādās, pasveicini no manis.

-   Noteikti!

-   Jā, ko tad Nils? Vai ir turpat pa rokai?

-        Kur nu! Viņš mums ir ticis "Zelta sietiņā"! Smagi jau tur iet, bet lai tik danco! Varbūt dienās vismaz nebūs huligāns.

-       Esi mierīga, Ivet. Dienās viņš jums būs operas solists, - Alberts pateica un nolika klausuli. Dažus brīžus sēdēja pilnīgi nekustēdamies, arvien nomācošāk sajuzdams sev visapkārt patiešām gluži vai fiziski sataustāmu tukšumu.

Pēc neilga laiciņa Alberts strauji uzlēca kājās un, izgājis cauri komunālā dzīvokļa gaitenim un virtuvei, pieklauvēja pie mazās istabiņas durvīm, kur kādreiz pirms "sociālistiskās revolūcijas" bija dzīvojusi viņa ģimenes kalpone.

-   Ei, Ivan! - Alberts skaļi uzsauca. - Nāc iedzert vienu šņabi!

-   Kas par lietu! - Ivans, atvēris durvis, tūlīt prasīja. - Latviešiem atkal kaut kādi svētki?

-   Man šodien ir dzimšanas diena, - Alberts paskaidroja. - Grandioza jubileja! Paliek apaļi septiņdesmit gadi! Tā ka nāc vien! Būsi mans vienīgais viesis!

-   Apsveicu! - Ivans viņam cieši paspieda roku. - Lai tu vēl ilgi varētu spēlēt savu saksofonu! Zini, Albert Jurjevič, kad tu spēlē, man vienmēr kaut kur sirds apvidū iekāpj tik patīkama smeldze un prieks… Ja ar tevi savā laikā nebūtu notikusi tā nelaime… Tu noteikti būtu pirmais vīrs pasaulē!

-   Paldies, Ivan! - Alberts rūgti pasmaidīja. - Man vajadzēja būt pirmajam ari ar visu nelaimi. Tā ka tas laikam man tomēr nebija paredzēts. Un vispār… Ko nu vairs? Nāc! Man uz galda un ledusskapī stāv divas brīnišķīgas pudeles!

Ivans Malahovs, ilggadējais Rīgas vagonu rūpnīcas metinātājs, stāvēja virtuves vidū, savu izkaltušo ķermeņa augšdaļu ietērpis spilgti rūtainā flaneļa kreklā, un patiesi nožēloja, ka jālaiž garām tik lieliska izdevība.

-   Tu jau zini, Jurjevič, nav bijusi tāda reize, kad būtu atteicies. Bet šoreiz nevaru, ji dritvai maki Sit kaut grīdā! Rīt no rīta jābūt onkoloģiskajā dispanserā, jānodod asinis, kuņģa sula… Pat vakariņas neēdu! Tā vien liekas, kaimiņ, ka es savas dienas jau varu sākt skaitīt…

Alberts smagi pašūpoja galvu, novēlēja Ivanam tomēr veiksmīgu diagnozi un lēni atgriezās istabā. Pielēja pilnu glāzi ar degvīnu un to ātri izdzēra. Tad atkal piegāja pie tumšsarkanā aparāta un diezgan nervozi uzgrieza kārtējo telefona numuru. Taču tajā galā neviens klausuli nepacēla. Alberts zvanīja otrreiz. Tas pats. Zvanīja trešo reizi, un tikai tad viņš beidzot apjēdza, ka šis telefona numurs tagad taču klusēs mūžīgi. Valērija Andžāna vairs nav.

Alberts, zemu noliecis galvu, ilgi raudāja. Pēc tam piecēlās, izgāja gaitenī, apģērbās, paņēma saksofonu un nogāja lejā uz ielas. Viņam vajadzēja būt pie cilvēkiem! Viņam ar mūzikas palīdzību tiem bija jāpasaka viss, kas šodien bija noticis, kas ar viņu un pasauli bija noticis agrāk.

Alberts pielika saksofona iemuti pie lūpām un sāka aizrautīgi spēlēt. Un viņš spēlēja par godu savam labākajam draugam Valērijam un par godu pašam sev, par godu jaunībai un bijušajai mīlestībai, par godu tiem zēniem, kuri krita kaujas laukā un mira gūstekņu nometnēs, par godu vīru draudzībai un savstarpējai izpalīdzībai, par godu dzimtajai pilsētai un ielai, par godu debesīm un liktenim, kas viņam tomēr bija ļāvis kaut kā līdz šodienai nodzīvot.

Kopā ar krītošo sniegu un vēja brāzmām asi smeldzīgā melodija, pieskardamās piecstāvu nama sienām, reklāmu uzrakstiem, logiem, jumtiem un skursteņiem, ātri uzskrēja debesīs, līdzi paņemdama viņa skumjas, vientulību un sāpes.

Drīz Albertam iepretim salasījās neliels klausītāju pulciņš. Saksofona melodija saviļņojoši smeldza, un pats spēlmanis izskatījās tik vientuļš un pamests… Visi redzēja, ka muzikants naudu nelūdz. Viņi saprata, ka šoreiz nelaimīgais cilvēks spēlē vai nu tikai pats sev, vai pašam Dievam…

Vienīgi vairāki jaunieši nevērīgi izmeta dažas piedauzīgas frāzes un smiedamies aizrādīja, ka vecītis vakara tumsā un sniegputenī varējis jau arī tā nestiloties un melnās brilles mierīgi atstāt mājās…

Alberts beidza spēlēt. Viņam bija kļuvis mazliet vieglāk, jo nešaubījās, ka Valērijs šo melodiju ir sadzirdējis un tagad viņam saltajā kapsētā vismaz būs kaut nedaudz siltāk… Un varbūt arī visa pasaule un cilvēki, nožēlojot savu ļaunumu un vienaldzību, beidzot kaut vai par nieka tiesu tomēr kļūs labāki, taisnīgāki un redzīgāki…

Alberts nedaudz pagriezās pret to pusi, no kurienes atskanēja jauniešu balsis, mirkli pagaidīja, tad lēnām no sejas noņēma savas melnās brilles.

Cilvēki spēji sarāvās un apklusa.

Alberta acu vietā rēgojās divi baismīgi izdeguši caurumi…

1992

Trīskrāsainā  pasaule

Sarkanā…

Augļu pilns dārzs. Sarkani ķirši. Sarkani āboli. Sarkanas avenes. Sarkanas debesis. Avīzes atkal ziņoja - sabraukts kārtējais gājējs. Bojā gājusī persona vēl nav noskaidrota. Uz ielas bruģa daži sarkani asins traipi. Dažas piles. Nav jau daudz, bet ar to pietika. Cilvēka vairs nebija. Un nekad vairs nebūs. Šīs asins lāses vēl ilgi lāsoja manā atmiņā. Es tās redzēju - neredzējis. Taču es zinu, kā tas viss izskatās.

Būtu gleznotājs, uz milzīga, balta audekla uzmestu trīs sarkanus traipus. Un vairāk neko! Un vairāk neko ari nevajadzētu. Tā būtu mana labākā glezna. Man teiktu - tas nekas nav. Lai! Mūsdienu izstādēs var redzēt vēl stulbākas lietas! Mani droši vien bargi kritizēs arī par šo stāstu un visu, ko esmu uzrakstījis. Nu un tad? Kas gan ir vārdi pret asinīm?! Kas ir vārdi pret dzīvi? Bet trīs sarkanie traipi, gluži kā šis stāsts un viss, ko esmu radījis, kliegs, sauks pēc jūsu palīdzības, lūgs no jums žēlastību, lūgs tos atkal pārvērst acīs, matos, pukstošā sirdī, smaidā, spilgti sarkanās lūpās un skaidrās cilvēka domās…

Es redzēju - maza meitenīte nolika sarkanas neļķes Brāļu kapos pie Mūžīgās uguns. Varbūt viņa bija viena no tiem baltkrievu bērniem, kurus kara laikā Salaspils nometnē latviešu sievietes paglāba no neizbēgamas nāves?

Un tad viņai blakus nostājās sirms, vienkājains vīrs. Un vēlāk atkliboja vēl viens pavecs kungs. Pirmajam pie krūtīm bija piesprausts Dzelzs krusts, otrajam - Sarkanās Zvaigznes ordenis. Nevienam no viņiem acīmredzot nabadzības dēļ rokās nebya ziedu. Viņi tikai skumji raudzījās sarkanajā Mūžības liesmā, atcerēdamies visus latviešu karavīrus, ko šeit Latvijā un citur bija samalis Otrais pasaules karš.

Nebija ne svētku, ne svētdienas, parastas darba dienas pēcpusdiena; šajā rudens dienā bērzos sadega sarkanas lapas, dega sarkani pīlādži, traki sarkani, sarkani pīlādži, cilvēki beidza darbu, alejas viņā galā sievas tirgojās ar sarkanām gladiolām, sarkanām dālijām, sarkanām neļķēm, sarkanām rozēm, un, kad ziedi nokļuva uz kapiem, tie pārvērtās sarkanās cilvēku asarās; parasta diena, bet nez kādēļ šie divi vīri tomēr bija atnākuši šodien, un tieši šodien viņiem līdzi bija maza meitenīte - mazmazmeitiņa koši sarkanā mētelītī, ar sarkanu lenti matos un sarkanām kurpītēm kājās. Viņas noliktās sarkanās neļķes sarkanās Mūžības uguns pakājē, droši vien kaut kur uz šo paveco vīru miesām joprojām sāpēja sarkanas brūces, acīs - kā degošu māju grausti sarkans naids, un varbūt, ka šo vīru atmiņa arī bija sarkana, kā blakus kritušā kaujas biedra mirušās acis; un droši vien arī nāve ir sarkana, jo tad sastingst ne tikai doma, bet arī asinis, sarkanās, sarkanās mūsu asinis; todien es Meža kapos apglabāju savu labāko draugu…

Skat, cik sarkana debess, tu teici, un es piebildu, ka arī jūra ir sarkana un tas jau nu arī ir pavisam dīvaini, taču nekā dīvaina tur nebija, tā mēs tovasar klīdām gar Mellužu pludmali, ik vakaru skatījāmies sarkanajā saulē un sarkanajā jūras laipā, kas aizsniedzās līdz sarkanajai, nokaitētās plazmas bumbai; un naktī mēs ieraudzījām sarkanu zvaigzni, un es teicu, ka tā ir planēta Marss. Varbūt, ka tā arī bija; tajā tālajā pavasarī, jā, tas bija tieši pirms divdesmit diviem gadiem, es tevi ieraudzīju uz ielas spilgti sarkanā mētelī, un tu šo sarkano mēteli valkāji katru pavasari, kamēr mēs izšķīrāmies, un mēs bieži dzērām sarkano vermutu un, kad iekārtojām mūsu istabu tavu vecāku mājās, vispirms nopirkām sarkanu dīvānu; tagad tu uz tā droši vien guli ar kādu citu, bet nevajadzēja - tas tomēr bija mūsu dīvāns, mūsu mazais, sarkanais templis, mūsu sarkanais lūgšanas namiņš. Viņš tev varēja nopirkt citu guļamo, bet mūsējo tu varēji uzdāvināt kaimiņu pārim, viņiem toreiz bija jāguļ katram atsevišķi uz saliekamām gultām; un tavs sarkanais peldkostīms - un tās sarkanās rozes, kuras pasniedzu, atnākot pie tevis pirmo reizi, un es tev sarkanas rozes pasniedzu bieži, visus tos gadus, kamēr dzīvojām kopā, un tavas sarkanās lūpas, sarkanās, sarkanās lūpas, un tad es sapratu, ka ari mīlestība ir sarkana un citāda nemaz nevar būt…

Sarkans ķiršu dārzs, sarkani asins traipi, sarkani nokrāsots audekls, sarkanas neļķes, sarkanā Mūžības uguns, sarkani pīlādžu ķekari, sarkani ziedi uz kapiem, sarkanie un sarkanbaltsarkanie karogi, sarkanā ģērbta meitenīte, sarkana granīta piemineklis, sarkanās rētas, sarkanās sāpes, sarkanas atmiņas, sarkans naids, sarkana nāve, mūsu sarkanās asinis, sarkani rietoša saule, sarkana debess, sarkanā planēta Marss, tavs sarkanais mētelis, sarkanais vīns, sarkanais peldkostīms, sarkanas rozes, tavas sarkanās lūpas un sarkanā - tagad jau nevienam vairs nevajadzīgā - mūsu sarkanā mīlestība…

Melnā…

Tuvojās negaiss. Visa debess pārklājās ar melniem, kā ar darvu aplietiem mākoņiem. Pēc tam sāka līt melns lietus. Mēs abi ieskrējām pagājušā gadsimta sākumā celtā rijā, Brīvdabas muzeja ēkas joprojām kapāja melns lietus, un uz mums glūnēja melns čuguna katls, kur muižas kalpi sev vārījuši ēst, un es redzēju melnajā darbā pārpūlētas melnas, ļoti nogurušais sejas un melnus dūmus, kas nikni kož viņu asarojošās acīs, un dzirdēju, kā klaudz viņu melnie spriguļi pret melno klona grīdu; melnais vagars ar melnu pātagu rokā - un melnais šo ļaužu naids pret kungu uzticības suni, un es dzirdēju visus melnos vārdus un melnos lāstus, kas raidīti pret visiem melnajiem vācu baroniem, pret visiem melnajiem kankariem, un pret viņu pašu melno, tik ārprātīgi melno dzīvi…

Melnas vilciena sliedes varētu iet pa melnajiem sliežu balstiem, iet tikai uz priekšu līdz pirmajai vai pēdējai stacijai; es pajautāju, kāpēc viņa vienmēr valkā melnas tīkliņzeķes, un sieviete atbildēja, ka tas vīriešiem ļoti patīkot. Viņa lēni pacēla augšup svārkus, arī apakšveļa bija melna, kā tas viss strauji vairoja manu iztēli un vēlēšanos, un es viņu ātri aizvedu uz nelielu kafejnīcu, tur mēs izdzērām dažas tasītes melnas kafijas un dažas glāzītes melnā balzama, un pēc tam es viņu ievedu melnas tumsas piepildītā kāpņu telpā, es zināju, ka tur šovakar neviens nestaigās, un es viņu ievedu šai melnās tumsas piebāztajā gaitenī, kur zem mums gulēja melnas kāpnes un tumsā dusmīgi raudzījās melns, izdedzis logs. Nākamajā dienā atcerējos, ka viņai bija arī melni mati.

Un atcerējos daudzu cilvēku stāstīto par mūsu tautas melnajām dienām kā pirmajā padomju gadā, tā mazliet vēlāk arī vācu laikā; un melni automātu stobri un melnas krāsas formas tērpi, un manu vecāku melnās bailes…

Un arī tajā parastās darba dienas pēcpusdienā mans labākais draugs gulēja melnā zārkā, viņa melnā bārda uz bālās, sastingušās sejas un melnā Baha mūzika, un viņa - trauslā sieviete melnā sēru kleitā, kuras dēļ draugs aizgāja bojā, melnā balerīna, kurai ar viņu vien nepietika, un es iedomājos, kā gan viņa pēc visa notikušā vēl varēs dejot; un tad es pirmo reizi sapratu, ka nāve un cilvēka nodevība var būt tikai melna…

Kad es pie tevis atnācu pēdējo reizi, tu jau dīvānu biji pārklājusi ar melnu segu un tev mugurā bija melna kleita, un es nez kādēļ atcerējos, ka dažām tautām šāda krāsa ir līgavas tērpi; un pēc tam atnāca viņš - inteliģenta izskata vīrietis - melnu, labi pašūtu uzvalku mugurā, melniem matiem un melnām raga brillēm; viņš izskatījās ļoti elegants.

"Mans jaunais draugs," - tu teici, un viņš droši vien pēc nodarbošanās bija biznesmenis, kādas valsts iestādes augsts ierēdnis, bet visticamāk, ka ārsts; viņš ar lielu cieņu un vēl lielāku pašapziņu palocīja galvu, pasmaidīja un pateica dažus mīļus, pieklājības pilnus vārds. Neko teikt, jauks cilvēks, un tev ar viņu katrā ziņā būs daudz labāk nekā ar mani, un katrā ziņā viņš nedzers, viņš māju nepiekūpinās ar cigarešu dūmiem, viņš tev regulāri atdos visu nopelnīto, vienmēr laikus pārradīsies mājās, un viņš tevi mīlēs, droši vien, ka mīlēs, kādēļ gan lai tevi nemīlētu šis jaukais, ļoti pieklājīgais, melni apģērbtais kungs, vienīgi viņa rokas spiediens varēja būt daudz spēcīgāks; un tad es sapratu, ka arī mīlestība var būt melna.

Melnā šoseja, un pa to jāiet, un jāiet, un jāiet, jāiet bezgalīgi tālu, un melnie negaisa mākoņi, un melni sastrādātas rokas, melni traktori un zirgi, un melna zeme, kurā zemnieks iesēj graudus, un televizora ekrānā melns nēģerzēns, kas kaut kur Āfrikā izmisīgi lūdz melnu maizi; melni valdības vīru un bagātnieku limuzīni un melnas tērauda sijas, un tavas melnās acis, melnā tērptais kungs, un melnais vēsums, kas plūst no tavas melnās kleitas, un mūsu melnā - atmiņu dedzinošā mīlestība…

Baltā…

Balts, saules apspīdēts sniega lauks. Un tu šajā baltajā sniega laukā. Balta cepurīte, balta šalle, balti cimdi, baltas smiltis; tu izskatījies pēc lidojošas sniega pārslas. Mēs pārskrējām baltu klajumu, mums blakus elsoja balts vējš, un egļu galotnes bija baltas, un, kad nonācām pie tavas baltās mājas, pagalmā uzcēlām baltu sniegavīru. Viņš izskatījās ļoti apmierināts un mums uzsmaidīja baltu smaidu. Arī mēs bijām lepni par paveikto un baltajam vīram galvā uzlikām baltu spaini. Apkārt viss bija balts, man šķita, pat gaiss ir balts. Tieši kā toreiz, kad blakus Spilves lidlaukam vienā no tur ierīkotajām padomju armijas munīcijas noliktavām nez kāda iemesla pēc notika sprādziens, un divas dienas un naktis liesmoja degbumbu krājumi, ko ugunsdzēsēji ne ar kādām baltām putām nespēja apdzēst; vēl šodien, ja jūs pa Dzirciema ielu dosieties uz Rātsupīti, to vietu varēsiet skaidri saredzēt. Tajā vietā zeme joprojām ir mirusi.

Un balts palags, ko bail pacelt, jo zem tā ar norautām kājām gulēja kāds gaišmatains zēns, un viņa sejā bija sastindzis milzīgs izbrīns, viņš nespēja aptvert, kas ar viņu notiek. Arī sāpju pārpilnais smaids bija sastindzis viņa baltajā sejā, un bija miris…

Bet nesen Iļģuciemā nomira pavisam, pavisam vecs cilvēks - simt divu gadu vecumā. Tas šķiet neticami, ka cilvēks var tik ilgi nodzīvot. Un tagad balta māmulīte guļ baltā zārkā, uz krūtīm sakrustojusi sastrādātās, tik ļoti nogurušās rokas, un atpūšas. Viņai visapkārt stāv pieci bērni, vecākajam dēlam ir astoņdesmit septiņi gadi, un varbūt viņai blakus neredzami stāv arī tie trīs dēli, kuri krituši Otrā pasaules kara dažādās frontes pusēs, un blakus stāv mazbērni un mazbērnu bērni, un neviens neraud, visi skatās uz balto māmuliņu; lai jau atpūšas, tik daudz kas dzīvē padarīts, pārciests un pārdzīvots, bet nu viss ir garām, mums no tevis vēl ilgi paliks tava baltā labsirdība, tavi siltie vārdi un cilvēki, kurus esi radījusi. Blakus tavai baltajai galvai es nolieku baltas lilijas, un pēc kāda laika Lāčupes kapos uzzied balts ziedu kalns. Bet es neticu! Man šķiet, starp šiem baltajiem ziediem atkal ieraudzīšu tavu balto galvu, tu paņemsi savu balto spieķīti, atgriezīsies savā baltajā istabā, ap pleciem apmetīsi baltu lakatu, sāksi adīt baltus dūraiņus un atkal man stāstīsi par nežēlīgo baronu Volfu, par kalpu grūto dzīvi un par Piektā gada revolūciju, un par Pirmo pasaules karu, un visdažādākos notikumus par mīlestību. Es atkal ielīdīšu tavā baltajā ābeļdārzā, un, skaļi bārdamās, tu man dzīsies pakaļ, un pēc tam ielavīšos tavā malkas šķūnītī un paņemšu sarūsējoša velosipēda riteni, un tu atkal uz mani bārsies, bet nevajag, māmulīt, es to riteni iemainīju pret vecu futbolbumbu, un tu taču zini, ko puikām tāda bumba nozīmē; es atkal ielavīšos tavā pagrabā un paņemšu dažas ievārījumu burciņas un marinētas sēnes, bet tu, lūdzu, nedusmo, mēs toreiz tik bieži bijām izsalkuši. Bet baltā māmiņa guļ, nodzīvojusi baltu mūžu, virs sevis turēdama baltu ziedu klēpi, un tad es sapratu, ka nāve var būt arī balta…

Un tu atkal biji balta. Bet vispirms bija balts kuģītis un Baltezers, un Gaujas krastā baltu ievu džungļi, un balts, balts vakars. Un Rātsupītes krasts un balti ziedoša Spilves pļava, un kāda balta lidmašīna, kas vairākas reizes zemu pārlidoja mums pāri; toreiz es pirmo reizi pieskāros tavam baltajam augumam. Pēc tam bija balts līgavas tērps, balts plīvurs, baltas kurpītes, tu visa biji tik balta kā tās ievas Gaujas krastā, kā tikko uzplaucis balts ceriņzars; un pēc tam mūsu baltā kāzu nakts. Tad es pirmo reizi sapratu, ka mīlestība var būt tik balta un tai ir jābūt baltai. Vēlāk mums piedzima balts cilvēciņš, maza, balta meitenīte, un mēs viņu nosaucām par Ievu.

Balts pieneņu lauks un balti mākoņi debesīs, baltas zvaigznes un baltas plīstošu viļņu galotnes, un balti kalni, un balta slimnīcas palāta, balti ārstu virsvalki, baltas māsiņas un tabletes, kuras bija jāry no rītiem un vakaros, un kāds balts krusts uz balta kapa, balts marmora piemineklis, balti bērzi un kāda balta māja, tavs baltais līgavas tērps un tava baltā laime, un mūsu baltā mīlestībā, baltas jūrmalas kāpas un baltas pludmales smiltis, kurās spēlējas mūsu baltais bērns, un baltas papīra lapas, uz kurām jāuzraksta vārdi, kādus neviens vēl nav rakstījis, un jāuzraksta viss, ko esmu redzējis, izjutis, dzirdējis un pārdzīvojis.

Baltā - tu skaistā un tīrā… kā balts, nekad neīstenots sapnis…

1972

Bibliogrāfija

Izvēle. Stāsti un noveles. Liesma, 1966.

Nekad nebeigsies. Stāsti un noveles. Liesma, 1968.

Pieskāriens. Stāsti un noveles. Liesma, 1971.

Bez žēlastības. Garstāsti. Liesma, 1973.

Bronzas sieviete. Stāsti un noveles. Liesma, 1975.

Neuzvarētais. Romāns. Liesma, 1977.

Memento mori. Romāns. Liesma, 1977.

Lāse karogā. Mākslinieciskie apraksti. Liesma, 1980.

Skrējiens bezgalībā. Stāsti un noveles. Liesma, 1981.

…un mana dzīvība arī. Dokumentāls apraksts. Liesma, 1984.

Atliktais laiks. Romāns. Liesma, 1985.

Ne jau katru dienu. Romāns. Liesma, 1987.

Atnāc un paņem. Romāns. Liesma, 1987.

Rēta akmeni. Romāns. Liesma, 1993.

Nakts tiesnesis. Romāns. Avots, 1993.

Sāpes un triumfs. Romāns. Sol Vita, 1994

Kliedziens no debesīm. Romāns. Liesma, 1994.

Sieviete visam mūžam. Romāns. Preses nams, 1996.

Asaras debesīs. Romāns. Liesma, 1997.

Palīgā sauciens. Romāns. Daugava, 1999.

Privāttiesnesis. Romāns. Preses nams, 1999.

Notiesātais. Romāns. Lauku Avīze, 2000.

Cilvēks naktī. Romāns. Lauku Avīze, 2000.

Tas, ko tu negaidi. Romāns. Lauku Avīze, 2001.

Naida nogurdinātie. Romāns. Lauku Avīze, 2002.

Krievu leitnanta mīļākā. Romāns. Lauku Avīze, 2002.

Sprieduma izpildītājs. Romāns. Lauku Avīze, 2002.

Trīs saujas mīlestības. Romāns. Lauku Avīze, 2003.

Cilvēks, kurš negribēja mirt. Romāns. Zvaigzne ABC, 2004.

Latviešu žigolo. Romāns. Lauku Avīze, 2005.

Dzīve pēc pasūtījuma. Romāns. Lauku Avīze, 2005.

Kam neskanēs zvans. Romāns. Zvaigzne ABC, 2006.

Ugunī nosalušie. Romāns. Lauku Avīze, 2006.

Content

Lukjanskis Egils Sarkanas rozes mazliet nogurušai lēdijai (stāsti un noveles - izlase)

Priekšvārds

Rindā pēc laimes

Pirms manis un pēc tevis

Nekas sevišķs

Par vēlu

Nekad nebeigsies

Pēdējā lappuse

Kareivis un meitene

Melnais krekls

Rūgtais dzēriens

Pēdējā cigarete

Tukšums

Jāuzraksta stāsts

Vistālākā zvaigzne

Viss, ko mes zinām

Bronzas sieviete

Puisis sarkana svīteri

Zaglis

Cena

Neliešu banda

Kliedziens tukšumā

Skumja melodija saksofonam

Trīskrāsainā  pasaule

Bibliogrāfija