Lukjanskis Egils

Tas, ko tu negaidi

Egils Lukjanskis

TAS, KO TU NEGAIDI

.

1. nodala

Notikums, kas vēlāk stipri izmainīja manu dzīvi, sākās 1999. gada 1. marta rītā. Kad toreiz savā sudrabpelēkajā automašīnā Audi 80, braucot pa Miera ielu, tuvojos Brasas tiltam, nejauši paskatījos pulkstenī. Tas rādīja bez piecām minūtēm seši.

Pilsēta vēl tikai modās. Uz ielas varēja redzēt vienīgi dažus sētniekus, kuri ar lielām lāpstām mēģināja atbrīvot no milzīgiem sniega sanesumiem vismaz daļu ietves. Rādījās, ka tas viņiem arī izdosies, jo nepārtrauktie ciklona uzbrukumi pagājušajā naktī bija beigušies.

Taču melnās debesis tā arī palika melnas, tikai bez apnikušā baltā sniega pārslām tajās.

Drīz sāksies atkusnis un pavasaris, es nodomāju. Lai gan aizejošā ziema man nemaz nešķita gara. Kā, starp citu, viss pagājušais laiks un mans četrdesmit gadu ilgais mūžs.

Interesanti, kur īsti beidzas Miera iela, man nez kāpēc iešāvās prātā, taču jau nākamajā mirklī sapratu - tepat netālu arī beidzas. Pie Brasas tilta, kas ved uz Garnizona, Miķeļa, Raiņa, Brāļu un Meža kapiem.

Īstenībā tur agrāk vai vēlāk beigsies arī viss, kas šodien saistās ar katra cilvēka sapņiem, ilgām un dzīvi.

Kā to lai nosauc? Lielais Melnais klusums. Varbūt Lielais Baltais klusums? Bet visticamāk - nekāds. Krāsas izzudīs. Varbūt atmiņā paliks vienīgi daži vārdi, daži acu skatieni, daži pieskārieni kādam ķermenim, dažas izdzertas pudeles un joprojām sāpīgas ilgas pēc tā, ko mums tā arī neizdevās savā mūžā ne sasniegt, ne piepildīt.

Pēkšņi manas pārdomas iztraucēja ārkārtīgi skaļš sievietes baiļu pilns kliedziens. Šķita, tas nāca no debesīm un pirmajā mirklī nodomāju, ka man tas būs tikai izlicies. Taču kliedziens atkārtojās. Strauji apstādināju automašīnu un izkāpu ārā. Paskatījos augšup. No diviem piecstāvu nama augšējā stāva logiem plūda plāni dūmu mākoņi, bet aiz tiem varēja manīt trakojošas uguns liesmas.

Pie viena no degošā dzīvokļa atvērtajiem logiem stāvēja sieviete baltā naktskreklā un drausmīgā balsī kliedza:

-   Palīdziet! Cilvēki mīļie! Es jūs lūdzu! Palīdziet!

Pirmajā mirklī nekas neienāca prātā, kā un ar ko es

viņai varētu palīdzēt? Vienīgi apjēdzu, ka šīs sievietes dzīvoklī ir izcēlies ugunsgrēks, viņa ir nupat tikai kā pamodusies, izkļūt no dzīvokļa pa durvīm droši vien liedz uguns jūra, tāpēc arī stāv pie loga un šausmās kliedz. Acīmredzot viņa netiek klāt arī telefonam, ja tāds viņai vispār ir, jo tad ugunsdzēsējiem jau vajadzētu būt klāt.

Izņēmu no kabatas mobilo telefonu un ātri nospiedu divus cipariņus - 01. Gandrīz tai pašā mirklī atskanēja nedaudz sagurusi sievietes balss.

-   Ugunsdzēsības dienests klausās.

-   Miera ielas galā pie Brasas tilta kādas mājas piektajā stāvā ir izcēlies ugunsgrēks, acīmredzot cilvēku evakuācijai vajadzīga arī mašīna ar kāpnēm. Redzu kādu sievieti stāvam logā un lūdzam palīdzību. Skaidrs, ka viņa no dzīvokļa laukā netiek.

-   No kurienes jūs zvanāt? Esat kaimiņš?

-   Es zvanu no ielas. Braucu garām un…

-   Lūdzu, nosauciet savu telefona numuru!

Es pateicu.

-   Paldies!

Pa to laiku sieviete degošajā dzīvoklī jau bija apsēdusies uz palodzes, kājas izkārusi ārā un turpināja mežonīgi kliegt.

-   Pagaidi! - es viņai kliedzu pretī. - Vēl mazliet izturi! Tūlīt būs klāt ugunsdzēsēji!

Māja it kā vienā mirklī pēkšņi pamodās. Gandrīz vienlaicīgi daudzos logos iedegās gaisma un vairāki satraukti cilvēki jau stāvēja arī uz ielas mājas priekšā.

Iezvanījās telefons.

-   Klausos.

-   Vai jūs nupat ziņojāt par ugunsgrēku Miera ielas galā? - jautāja tā pati dispečeres balss.

-    Jā, - es atbildēju. - Jums vajadzētu pasteigties. Izskatās, ka sieviete no piektā stāva degošā dzīvokļa tūlīt lēks zemē.

Dispečere telefonu atslēdza.

Tieši tā arī notika. Sievietei acīmredzot neizturēja nervi vai arī liesmas viņai bija jau pienākušas tik tuvu, ka dzīvokļa saimniece labāk izvēlējās nāvi, nositoties uz ielas bruģa, nekā sadegt dzīvai.

Es daudz ko šai pasaulē biju redzējis, it sevišķi Afganistānas karā, taču pirmo reizi nācās skatīt mokošas nāves apdraudēta cilvēka izmisuma pilnu lēcienu no mājas piektā stāva…

Nāves veida izvēle cilvēkiem negadās bieži vai, pareizāk sakot, tāda gadās varbūt vienam cilvēkam no miljona. Piemēram, ASV, kur dažos štatos uz nāvi notiesātam noziedzniekam cietuma administrācija, prokurors un, iespējams, arī štata administrācija ļauj izvēlēties, kādā nāvē viņš vēlas no šīs pasaules aiziet - uz elektriskā krēsla, gāzes kamerā vai saņemot nāvējošu zāļu injekciju.

Nezinu, vai vairākkārtējam slepkavam šī izvēle ir mokoši grūta. Nav izslēgts, ka viņš tai brīdī jūtas pat laimīgs, viņam ir dota pēdējā izvēle dzīvē… Un mums atliek kopā ar viņa radiniekiem vienīgi nožēlot, ka kādreiz, nonācis citas izvēles priekšā - kā man dzīvot? - šis cilvēks izvēlējies iespējami sliktāko variantu…

Ko mirkli pirms liktenīgā lēciena domāja nelaimīgā sieviete, sēdēdama uz Miera ielas piektā stāva dzīvokļa aukstās palodzes?

Izvēle bija drausmīga, jo patiesībā tās nemaz nebija… Nāve bija atnākusi negaidīta un nežēlīga. Ļoti ticams, ka viņa bija pārliecināta - lecot zemē, nāve tomēr būs ātrāka un mazāk mokoša… Baigs bija pats kritiens lejup. Un, lai gan tas neturpinājās ilgāk par divām sekundēm, iespējams, tas šai sievietei šķita mūžības garumā…

Sieviete ar reti pretīgu troksni tieši manu acu priekšā iekrita lielā sniega kaudzē, kas viņu diemžēl tomēr nespēja pasargāt no bojāejas. Kad es piegāju klāt, sievietes acis bija plati ieplestas, pa mutes kaktiņu sīkā straumītē tecēja asinis, viņa bija vēl dzīva un, ieraudzīdama sev klāt pienākam cilvēku, izmisīgi centās kaut ko pateikt. Taču neko vairāk par dobjiem gārdzieniem es nespēju saklausīt. Bet sieviete tomēr man kaut ko ļoti gribēja pateikt! Acīmredzot kaut ko ārkārtīgi vajadzīgu, kaut ko ļoti nozīmīgu un viņai būtiski svarīgu! Taču neviens sakarīgs vārds pār viņas lūpām tā arī neatskanēja.

Pēc dažām minūtēm atbrauca ugunsdzēsēju un ātrās medicīniskās palīdzības mašīnas. Es atgāju nedaudz sāņus un, notikušā satriekts, vēl kādu laiku skatījos, kā ugunsdzēsēji, izstūmuši garas metāla kāpnes, ātri nokļūst līdz degošā dzīvokļa logiem. Tad nesteidzoties piegāju klāt mediķiem.

-   Atvainojiet. Vai viņa dzīvos? - klusi painteresējos.

-  Nē, - pusmūža daktere norūpējusies atbildēja. - Viņa ir jau mirusi. Vai esat kāds no viņas piederīgajiem?

Noraidoši pakratīju galvu.

-   Esmu vienkāršs garāmgājējs…

Mediķu brigāde aizbrauca.

Lēnām atgriezos pie savas automašīnas, apsēdos un jutos ļoti slikti.

Savā mūžā jau daudz ko biju pieredzējis, arī visdažā

Nesteidzoties piegāju klāt mediķiem. Atvainojiet. Vai viņa dzīvos? - klusi painteresējos.

dākās nāves izpausmes, mani pašu sešpadsmit reizes no varmācīgas nāves bija šķīrušas sekunžu simtdaļas vai neizskaidrojamas sagadīšanās, taču tas, ko nupat redzēju, mani tomēr stipri satrieca. Iespējams, mani garīgi mocīja ne tik daudz kā tikko bojā aizgājušā cilvēka nedabiskā nāve, bet gan sievietes dzīves pēdējie mirkļi, kad viņa tik ļoti gribēja, taču smago ievainojumu dēļ nekādi nespēja pateikt to, ko tik ļoti vēlējās!

- Kas tas bija? - es drudžaini domāju. Ko šī sieviete tik svarīgu gribēja man darīt zināmu? Vai to, ka degošajā dzīvoklī ir palicis viņas aizmigušais mazgadīgais bērns? Varbūt pat bērni?! Vai to, ka tur kopā ar mēbelēm sadeg arī nauda vai vecmāmiņas zelta krustiņi un briljanta gredzeni? Varbūt viņa savas dzīves pēdējos

mirkļos kādu nolādēja vai tieši otrādi - kādam beidzot atzinās mīlestībā?

Šīs domas mani nez kāpēc neatlaidīgi un ļoti nomācoši vajāja vairākas dienas. Es bieži sāku jautāt pats sev - ko es, ja mirstot atrastos pie samaņas (kas gan gadoties visai reti), gribētu pateikt tiem cilvēkiem, kuri būtu man blakus? Kādi būtu mani pēdējie vārdi, veltīti pasaulei, ģimenei un cilvēkam, kuru esmu mīlējis vai nīdis?

Man tas pēkšņi šķita tik interesanti, ka es no šīm domām vairs nekādi nespēju tikt vaļā. Vēl vairāk! Pēc kāda laika man tas jau šķita ne tikai interesanti, bet pat ārkārtīgi svarīgi! Vai nevar būt tā, ka tieši pēdējā savas dzīves stāstā, pēdējā čukstā vai kliedzienā negaidīti atklājas visa mirstošā cilvēka būtība, viss viņa raksturs, piepildītās vai nepiepildījušās vēlmes vai vienkārši tas, ko viņš pēkšņi atceras kā kaut ko skaistu, sliktu, smagi pāi'dzīvotu, liktenīgu vai tik nozīmīgu, ko no sava aizejošā mūža vispār ir vērts atcerēties?

Mani tas neparastā kārtā ieinteresēja un pēc dažām dienām, nopircis jau diezgan pasen krievu valodā iznākušo Aleksandra Lavrina grāmatas "Nāves enciklopēdija" biezo sējumu, sāku to rūpīgi studēt. Tā bija aizraujoša lasāmviela, ko izsaka kaut vai daži šīs grāmatas nodaļu virsraksti:

"Pirms un pēc nāves."

"Kas ir nāve?"

"Vai ir iespējama cilvēka fiziskā nemirstība?"

"Nāvessodu vēsture."

"Lielākie dažādu tautu un laiku slepkavas."

"Nāves kuriozi."

"Tiesības uz nāvi."

"Kā mirst cilvēki."

Es kļuvu pavisam drūms. Jā, patiešām - kā tad mēs īsti mirstam? Atbildot vienkārši - mēs šo pasauli atstājam ļoti dažādi. Tāpat kā katrs dzīvojam savu dzīvi. Vienreizēji un neatkārtojami.

Lūk, daži īsi piemēri par pēdējiem mirstošu cilvēku vārdiem.

Ernesto Če Gevara (1928-1967), Latīņamerikas revolucionārās kustības dalībnieks, nogalināts Bolīvijā. Viņa pēdējie vārdi bija šādi: "Pasakiet Fidelam, ka revolūcija drīz uzvarēs visā Amerikā. Un vēl dariet zināmu manai sievai, lai viņa apprecas otrreiz un ir laimīga."

Augusts (63. g. p. m. ē. - 14. g. m. ē.), Romas imperators (mirstot vieglā nāvē) pēdējo skatienu un vārdus veltīja sievai. "Atceries, Līvija, kā mēs kopā dzīvojām! Dzīvo un ardievu!"

Lavrentijs Berija (1899-1953), PSRS augstākās vadības pārstāvis. Kad ģenerālprokurors Rudenko nolasīja Sevišķās tiesas spriedumu, ar ko varenākais un baismīgākais milzīgās valsts cilvēks tika sodīts ar nāvi, Berija, bailēs drebēdams, čukstējis: "Atļaujiet man pateikt…" Bet Rudenko atcirtis: "Tu jau visu esi pateicis!" (Tad, pagriežoties pret virsniekiem.) "Aizbāziet viņam muti ar dvieli!"

Pēc dažām minūtēm atskanēja pistoles šāviens un lode iecirtās Berijas pierē.

Aleksandrs Bloks (1880-1921), krievu dzejnieks. Viņa pēdējie vārdi bija veltīti ārstam: "Piedodiet, Samuil Mironovič, bet es jūtos bezgala noguris…"

Buda (623. g. p. m. ē. - 544. g. p. m. ē.), budisma pamatlicējs. Viņa pēdējie vārdi, vēršoties pie saviem mācekļiem, bija šādi: "Nekad neaizmirstiet, ka tas, kas rada dzīvību, tajā pašā laikā ir arī iemesls mūsu nāvei…"

Var būt, ka tā arī ir. Bet es nez kāpēc tomēr gribēju zināt daudz vairāk. Es sapratu, ka uzzināt nāves noslēpumu man nekad neizdosies, lai gan vienkāršotā veidā tas jau ir uzzināts pirms desmit tūkstoš gadiem. Atkārtoju - es vienkārši gribēju dzirdēt, ko cilvēki pirms pazušanas nebūtībā vēlas pasacīt sev tuvumā esošajiem.

Jau iepriekš daru jums zināmu, ka stipri vīlos. Dzīvē patiesība vienmēr izrādās daudz savādāka, nekā mēs to esam iedomājušies. Tā arī šoreiz. Lielum lielākā daļa mirstošo cilvēku mūžībā aizgāja klusēdami…

2. nodala

*

Mēs sēdējām vienā no Vecrīgas jaunajiem krodziņiem. Es tā arī nesapratu - tas bija restorāns, kafejnīca, picērija, bārs vai tikai uzlabota varianta bistro? Spriežot pēc izsmalcināto ēdienu un dzērienu cenām, tam neapšaubāmi vajadzēja būt visaugstākās klases restorānam, bet dziļā pagraba simtgadīgie mūri tikpat nešaubīgi liecināja, ka atrodamies mūsu ēras otrās tūkstošgades sākumā.

-    Kā tev šeit patīk? - es, nedaudz pagriezies pret Sandru, prasīju.

-   Tīri jauki, - viņa, burvīgi smaidot, atbildēja. - Jūtu tālo gadsimtu elpu.

-    Toreiz ir bijuši labi mūrnieki un māla dedzinātāji, - sacīja Niklāvs. - Taču šaubos, vai ir bijuši arī labi galdnieki. Tik modernas mēbeles un telpu interjeru var izdomāt vienīgi mūsu vājprātīgie dizaineri.

-   Tev nepatīk? - Sandra jautāja.

-   Tu šai ainavā labi izskaties, - Niklāvs teica. - Man pret pagraba interjeru nav ne mazāko pretenziju.

Man pret to arī nebija nekādu iebildumu, taču ne visai patika Niklāva neslēptā un dažubrīd pat diezgan nekaunīgā uzmanības parādīšana Sandrai. Viņa bija mana sieviete, un nevienam to atdot vismaz pagaidām vēl netaisījos.

Sandra bija Nacionālā teātra aktrise un tika uzskatīta par vienu no skaistākajām Latvijā, kāda viņa neapšaubāmi arī bija, taču ar īpašu talantu tomēr neizcēlās. Bet Niklāvs bija mans draugs un abi astoņdesmito gadu sākumā karojām Afganistānā. Tagad viņš jau ilgus gadus strādāja kādā no Iekšlietu ministrijas nodaļām, kas ne ar kādu publicitāti neizcēlās. Ar ko viņš tur īsti nodarbojās, es nezināju, un Niklāvs par to nekad arī nestāstīja. Es to arī negribēju zināt. Man gan bija diezgan droša informācija, ka Niklāvs bija viens no tiem diviem cilvēkiem - bendēm -, kas līdz 1996. gada pavasarim Latvijā notiesātajiem noziedzniekiem ir izpildījis tiesas piespriestos nāvessodus, bet, ko viņš, kad valsts prezidents nāvessoda izpildei pasludināja moratoriju, savā noslēpumainajā ministrijas nodaļā dara pašlaik, man nebija skaidri zināms. Atklāti sakot, pēc tam, kad pirms gada es viņu iepazīstināju ar Sandru, šīs sievietes dēļ mūsu attiecībās pamazām iestājās viegls atsalums un vēlēšanās vienam otru satikt ne pārāk bieži.

Sandra bija mana un es cerēju, ka mūžīgi. Es pēc viņas izjutu asu nepieciešamību, viņu mīlēju un bieži uz viņu biju greizsirdīgs, nesavaldīgs, pazemīgs, maigs un dažreiz arī ļoti skarbs. Es Sandru gandrīz vai dievināju, un tieši tāpēc viņas atklāti vaļīgā izturēšanās, it sevišķi, kad bijām vienā kompānijā ar Niklāvu, man sāka ļoti nepatikt. Radās pat aizdomas, vai tikai debes- brīnišķīgā Sandra ar manu draugu jau nesāk slepenu romānu…

Bet tas tikai tā - īsos greizsirdības mirkļos. Parasti viss bija jauki. Savas aizdomas aizsviedu prom. Tas šķita absolūti neiespējami, lai gan šai pasaulē un starp cilvēkiem ir iespējams viss. Pat tas, ko tavs veselais saprāts uzskata par pilnīgi neiespējamu.

-   Kad tev ir nākamā izrāde? - es painteresējos.

-  Pirmdien, - Sandra atbildēja, - astotajā martā - "Mīlas svētki". Gribi atnākt?

-   Kādreiz astotais marts bija oficiāli valsts svētki, - Niklāvs atcerējās.

-   Tad visi varēja mīlēties.

-   Vai tad tagad vairs ne? - Sandra šķelmīgi vaicāja.

-   Tagad vēl jo vairāk, - Niklāvs iesmējās. - Turklāt bez jebkādiem svētkiem!

-  Ko mēs dzersim? - es, joprojām šķirstīdams viesmīļa atnesto dzērienu karti, jautāju. - Man personīgi gribas mūsu pašu degvīnu.

-   Vai tad tas šeit maz ir atrodams? - Niklāvs šaubījās. - Lapa pēc lapas tikai ar ārzemju nosaukumiem!

-   Iespējams, tie visi ir pat īsti, - Sandra sacīja.

-  Tas ir droši, - es teicu. - Šādā krogā viltojumu nevar būt! Taču es tomēr vēlos mūsu pašu šņabīti.

-   Tu kļūsti vecmodīgs, - Sandra secināja.

-   Kas tur slikts?

-        Nekas! - Sandra iesaucās. - Dzer, ko gribi! Uzvedies, kā gribi! Runā, ko gribi! Mēs taču esam brīvi cilvēki brīvā valstī!

-   Tev nepatīk, kā es ģērbjos? Kā runāju?

-        Edmund, viss ir brīnišķīgi! Tu esi lielisks! Un būsi vēl lieliskāks, ja man pasūtīsi franču šampanieti!

-   Vai mūsējais tev jau ir par prastu?

-        Nu ko tu viņai piesienies, - Niklāva balss ieskanējās dobjāk. - Tu pats kļūsti prasts! Ja dāma ko vēlas, tad tas tev viņai ir arī jāsagādā!

-   Patiešām? - tēloju izbrīnu.

-        Jā, Edmund, patiešām, - Niklāvs apliecināja. - Ja Sandra būtu mana mīļākā…

-        Ko, uzdāvinātu viņai Rīgas pili? - es ironiski vaicāju. - Vai nopirktu sešsimto mersedesu?

-        Rīgas pils diemžēl nepieder man, - Niks atbildēja. - Bet pudeli franču šampanieša es nežēlotu!

-   Ļoti jauki, - es teicu. - Šoreiz to vēl izdarīšu pats.

Atnāca viesmīlis, un es viņam pasūtīju dažas aukstās

uzkodas, ceptas mednieku desiņas, degvīnu un pudeli franču šampanieša. Ja neskaita ārzemju pudeli, viss pārējais bija vienkāršs un dabisks, un tieši tas man patika. Dažreiz sāka pat šķebināt no visa ārzemnieciskā, kas, protams, ļoti spilgti izpaudās gandrīz katrā lielākā vai mazākā Rīgas krogā.

Kad pēc piecpadsmit minūtēm viesmīlis bija uzklājis galdu un nemanāmi pazudis, Sandra, atkal pagriezusies pret mani, uzprasīja:

-        Edmund! Varbūt tagad tu beidzot pateiksi, kāpēc tu mani un Niku esi šeit uzaicinājis?

-        Vai vienkārši tāpat es to nevarētu darīt? Kā draugs draugus?

-   Nu, protams! Tas ir jauki. Taču tomēr…

-   Man šodien ir dzimšanas diena, - es pateicu.

-        Nemuldi! - Niks iesmējās. - Kāda tev šodien dzimšanas diena?! Tā taču tev ir ziemā - 6. janvārī! Pirms diviem mēnešiem mēs to jau atzīmējām! Vai tev pamazām nesākas skleroze?

- Kam tas ir vajadzīgs? - Niklāvs prasīja.

-   To es atceros, - sacīju. - Šodien ir mana otrā dzimšanas diena. Žēl, Nik, ka tu to esi piemirsis.

-   Vai tad mēs agrāk kaut reizi esam tev atzīmējuši divas dzimšanas dienas?

-   Nē, - pakratīju galvu, - bet šoreiz… Es nemaz īsti nezinu, kas man pēdējā laikā ir uznācis. Pirms četrām dienām nejauši redzēju, kā nomirst jauna sieviete. Es viņu nepazinu. Viņa vienkārši, glābjoties no uguns, manu acu priekšā izlēca no piektā stāva. Nenoliedzami, tas bija baigi, taču ne tik lielā mērā, lai spēji izmainītu manu psihi. Taču man pašam par lielu pārsteigumu kaut kas manā galvā tomēr ir izmainījies. Es visu laiku domāju par nāvi.

-   Par savu? - Niklāvs tūlīt painteresējās.

-   Arī par savu, - atbildēju, - bet daudz biežāk tā… Vispārīgi.

-   Labāk domā par seksu, - Sandra ieteica. - Tas tomēr ir patīkamāk.

-   Nenoliedzami, - piekritu, - taču… Ja pēc seksa rodas jauna dzīvība, tad tas tik un tā, patīk mums vai ne, tomēr ir saistīts arī ar nāvi - kā ar jebkuras dzīvības

formas galu. Citas iespējas vai varianti nepastāv. Tāpēc nav slikti dažreiz padomāt ne tikai par mllēšanos, bet arī par to, kā mums katram ar godu un cieņu no šis pasaules aiziet.

-   Kam tas ir vajadzīgs? - Niklāvs prasīja.

-   Nezinu, - paraustīju plecus. - Varbūt mums pašiem, varbūt mūsu vistuvākajiem cilvēkiem un sabiedrībai, bet nav izslēgts, ka mūsu godpilnā aiziešana nebūtībā ir ārkārtīgi svarīga tam noslēpumainajam spēkam, ko mēs parasti saucam par Dievu, bet kas īstenībā ir visa dzīvā un nedzīvā pirmpamats.

Mirkli klusējām. Aizsmēķēju cigareti. Pēc brīža to darīja arī Sandra un Niklāvs. Iztukšojām glāzes. Degvīns bija dzidrs un auksts. Kā Visuma nomales nakts, nez kādēļ nodomāju un paskatījos uz zāli. Tur sēdēja tikai viens pārītis un nopietnām sejām sūca krāsainu kokteili. Pēc tam ar rokas plaukstu uzmanīgi pieskāros blakus esošajam sešsimt gadus vecajam mūra velves izliekumam.

Kur pašlaik mājo to cilvēku dvēseles, kas šo pagrabu kādreiz ir mūrējuši? Un kur to cilvēku, kuriem šis pagrabs kādreiz piederējis? Kur mājos mana un tava dvēsele, ja tā patiešām izrādīsies nemirstīga?

-    Labi! - Niklāvs atmeta ar roku. - Pietiek! Kam mums šī prātošana par lietām, par kurām nevienam uz šīs pasaules nav ne mazākās jēgas? Par kādu otro dzimšanas dienu tu pirmīt runāji?

-   Par savu, - atkārtoju. - Pēc tam, kad redzēju nomirstam to jauno sievieti, es pēkšņi atcerējos, ka pats taču esmu miris jau simtām reižu! Toreiz - Afganistānā. Tiesa gan, tas vairāk bija teorētiski, taču tomēr katru dienu! Bet 1981. gada piektajā martā Salangas pārejā, kad mūs negaidīti ielenca milzīgs modžahedu pārspēks… Tev to, Nik, vēl vajadzētu atcerēties. Mūs tur gandrīz vai visus apšāva. Viena lode man trāpīja plecā, bet otra cauršāva labo plaušu. Es strauji noasiņoju gan iekšēji, gan ārēji. Tie, kuri vēl bija palikuši dzīvi, pametuši kritušos un ievainotos, atkāpās. Tā bija viena nolādēta vieta - šī slavenā Salangas kalnu pāreja! Taču tu, Nik, nebēgi. Tu mani nepameti. Tu mani no tās bedres izvilki laukā - no nāves plača dzīvības laukumā. Tāpēc nu jau astoņpadsmit gadus es varu spēli turpināt. Varu strādāt, mīlēt Sandru, dzert degvīnu un priecāties par dzīvi.

-   Nē, es to nebiju aizmirsis, - Niklāvs sacīja. - Man tikai par to vairs negribas domāt.

-   Šodien var, - es teicu. - Šī diena ir izņēmums. Ja nebūtu tevis, Nik… Taču nejau tas ir galvenais - tu tur varēji arī būt. Galvenais, ka tu nebēgi kopā ar pārējiem. Tu atcerējies, ka turpat netālu no tevis mirst tavs cīņu biedrs. Tu biji gatavs viņu glābt un beigu beigās arī izglābi.

-   Tevi izglāba ārsti, - Niklāvs iebilda.

-   Vai gadījumā neatceries, ko es toreiz mirstot teicu? - uztraucies prasīju un ar nepacietību gaidīju atbildi. Tas man pēkšņi šķita ne tikai interesanti, bet nez kāpēc arī ļoti svarīgi!

Niklāvs labu laiciņu klusēja un, nedaudz sasprindzis, dziļiem vilcieniem rāva sevī cigaretes dūmus.

-  Jā, - viņš beidzot sacīja. - Kad es toreiz noliecos pār tevi un prasīju, kur esi ievainots, tu ilgi neko neatbildēji, no tavas mutes tecēja asiņu straumītes, līdz tu klusi, bet skaidri pateici: "Paskaties! Kādas virs mums ir tīras un zilas debesis! Žēl, ka tās nav mūsu!" Pēc tam, atkal krietnu laiku klusējis, tu pateici dažus ļoti rupjus krievu lamuvārdus, ko dāmas klātbūtnē negribētu atkārtot.

Skumji pasmaidīju. Droši vien, ka tā arī bijis. Kā jau dzīvē. Viens klusi pateicas Dievam, cits savukārt skaļi izlamā visu pasauli.

Sandra, lēni izdzērusi kārtējo šampanieša glāzi, ilgi pētīja grezno pudeles etiķeti.

-   Tas noteikti ir īsts, - viņa domīgi sacīja. - Lai gan pašlaik droši vien var viltot visu. Pat mīlestību.

Es cieši paskatījos uz Sandru, bet neko neteicu. Uz mirkli gan iedomājos, ka viņa varbūt nez kāpēc ir sākusi šaubīties par manām jūtām, taču tūlīt šo iespēju atmetu. Mēs jau bijām samūrēti tik cieši kā šīs sienas - uz gadsimtiem.

-    Nav tiesa, - beidzot tomēr iebildu. - Mīlestība ir vienīgā, ko viltot nav iespējams. Ja ir īstā, tā redzama un jūtama bez vārdiem. Mīlestībai nekādas etiķetes nav vajadzīgas. Ne dārgas, ne lētas. Vienīgais un visīstākais pierādījums mīlestībai ir otra cilvēka skatiens. Viss! Pat aicinājums uz gultu var būt ļoti tālu no patiesām jūtām. Galvenais tomēr ir divu cilvēku vēlēšanās piederēt un palīdzēt viens otram. Bet palīdzot… Tā arī ir vispārliecinošākā mīlestības izpausme.

-   Stipri šaubos, - teica Niklāvs. - Man šķiet, tu nupat sarunāji kaudzi muļķību. Mīlestībai ir tikpat daudz izpausmju, cik debesīs zvaigžņu. Tāpēc izcelt tikai vienu no tām… Tas, Edmund, ir garām.

-   Kam garām?

-   Visam! - Niklāvs iesmējās. - Vispirms jau tavai mīlestībai.

-   Jūs abi runājat muļķības! - Sandra ātri iemetās starpā. - Es nekad neesmu pārstājusi brīnīties, kāpēc cilvēki vienmēr kļūst tik stulbi, kad sāk runāt par savām jūtām. Vai ne tāpēc, ka pati mīlestība ir visstulbākais, ko daba ir spējusi izdomāt?

-   Tev patiešām tā šķiet? - jutos stipri izbrīnījies.

-   Jā, Edmund, - Sandra apstiprināja. - Taču, paldies Dievam, pagaidām vēl patiešām tikai tā šķiet. Nav izslēgts, ka kādreiz šī atziņa kļūs par manu pārliecību.

-    Ļoti slikti, - klusi pateicu un jau kuro reizi cieši paskatījos uz blakus sēdošo sievieti. Sandra tik tiešām bija skaista. Varbūt pat mazliet par daudz. Trīsdesmit četrus gadus veca, ar nedaudz iegarenu seju, lielām, ļoti zilām acīm, biezām baudkārām lūpām un pāri pleciem brīvi izlaistiem gaišdzelteniem matiem. Viņas seju parasti rotāja šķelmīgs, nepārprotami pavedinošs smaids, kas diemžēl ne tikai man radīja varbūt maldinošu iespaidu, ka šī sieviete ir viegli iegūstama. Turklāt Sandrai bija garas kājas un slaids augums, kuru viņa vienmēr prata vēl vairāk izcelt ar gaumīgu un elegantu ģērbšanās stilu.

-   Paklau! - Niklāvs pievērsās Sandrai. - Vai tā izrāde "Mīlas svētki" ir laba?

-  Jā, - Sandra atbildēja. - No pēdējā laika iestudējumiem pati labākā.

-   Kas tur notiek?

-   Cilvēki svin mīlas svētkus.

-   Kāpēc?

-   Viņi tur visi cits citā ir iemīlējušies.

-   Kur tas notiek? Francijā? Spānijā?

-   Latvijā, - Sandra, burvīgi smaidot, atbildēja.

-   Tas nevar būt, - Niklāvs šaubījās. - Latvijā cilvēki cits citu ienīst, nevis mīl.

-   Droši vien ir arī izņēmumi, - Sandra sacīja. - Turklāt tā ir tikai izrāde. Māksla. īstā dzīve sākas aiz teātra durvīm.

Man nez kāpēc atkal kļuva skumji. Tā ar mani pēdējā laikā notika arvien biežāk. Kaut kas manā psihē tomēr laikam sāka nopietni izmainīties. Dzīve un cilvēki, varbūt vēl pagaidām izņemot vienīgi Sandru, man vairs nešķita ne skaisti, ne labi. Arvien biežāk un uzmācīgāk prātu aizņēma domas par mīlestību un nāvi, gan vispār par cilvēka esības jēgu šai jau sen prātā sajukušajā pasaulē. Es saprotu, ka par to, iespējams, domā cilvēces lielākā daļa, nereti atbildes uz visiem sarežģītajiem esības jautājumiem atrazdami Bībelē, Korānā vai vietējās cilts šamaņa skaidrojumos, taču mani tas ne tuvu neapmierināja. Tieši kāpēc neapmierināja, es nemācēju izskaidrot. Atlika tikai paskatīties uz zvaigžņotajām debesīm, uz niecīgu Visuma daļu, dzirdēt tikko piedzimuša bērna pirmo kliedzienu vai mirstoša cilvēka pēdējo nopūtu, tā uzreiz visa pasaule un mana esība ietinās bieza noslēpuma plīvurā. Man bija nojausma, ka viss droši vien ir daudz vienkāršāk nekā mēs to parasti iedomājamies, meklējot atbildes uz dzīvības, nāves un mīlestības jautājumiem, taču man tomēr vajadzēja vismaz pamēģināt pašam nonākt pie kādas fundamentālas pamatatziņas, tai pašā laikā saprotot, ka, šo atziņu vai atbildi beidzot atrodot, man nekas cits neatliks kā tikai secināt, ka tam visam taču nav ne mazākās jēgas…

-   Paldies, Edmund, - Niklāvs sacīja, - ka atcerējies tik senu notikumu Afganistānas kalnu pārejā un manu necilo lomu tavas dzīvības glābšanā. Tas ir brīnišķīgi atkal būt kopā, it sevišķi tādas sievietes sabiedrībā, kāda ir Sandra… Brīnišķīgi ir būt dzīviem, dzert labu alkoholu, strādāt vajadzīgu darbu, mīlēt un būt pārliecinātam, ka tu šai pasaulē kādam esi vajadzīgs.

-   Jā, - es piekritu. - Tas ir labākais, kas ar mums var notikt.

-   Ko tu pašlaik raksti?

-   Neko.

-   Guli uz lauriem?

-   Pamazām vācu materiālus jaunam romānam, lai kārtējo reizi pamatīgi nokaitinātu savus kritiķus.

-   Tātad atkal par mīlestību?

-   Par mīlestību un nāvi.

-   Pēdējo met prom! Kāda velna pēc tik skaista lieta kā mīlestība jāsien kopā ar tik pretīgu notikumu kā nāve?

-   Tāpēc, Nik, - es domīgs atbildēju, - ka tās diemžēl ir nedalāmas parādības. Vienmēr kāds mirst - vai nu cilvēks, vai mīlestība, bet nereti abi kopā.

-   Tu šodien esi pavisam drūms, - Sandra sacīja. - Ja jau mēs svinam tavu otro dzimšanas dienu, tu gan varēji būt nedaudz jautrāks. Izskatās, tu nemaz nepriecājies, ka toreiz Niks tevi ir izglābis.

-   Paklausies! - Niks, izdzēris kārtējo glāzīti, atkal vērsās pie manis. - Tu tēlo vai patiešām sāc kļūt par tādu kā nāves un mīlestības filozofu? Un, ja tas ir tā, kāpēc tas tev ir vajadzīgs? Man šķiet, ja mēs dzīvi un visu, kas ar to saistās, spētu uztvert daudz vieglāk un vienkāršāk…

-   Vai tad neviens vairs neraudātu? Nemirtu?

-    Nē, kāpēc? Droši vien raudātu un mirtu tāpat, tikai tad mums viss notiekošais varbūt nešķistu tik traģisks un sāpīgs.

-          Iespējams, - domīgs piekritu. - Bet sāpēs nenoliedzami slēpjas ari kāds ļoti būtisks mūsu esības noslēpums. Ja daba šo brīdinājuma aizsargmehānismu nebūtu izgudrojusi… Ja mēs nespētu sajust ne fiziskas, ne garīgas sāpes… Neviens cilvēks šai pasaulē nespētu izdzīvot. Vai tas nav savādi? Ja parokamies nedaudz dziļāk, iznāk, ka tieši spējā sajust sāpes stiprā mērā slēpjas cilvēka dzīvības noslēpums…

-   Izbeidz! - Sandra lūdzoši teica un ar roku pieskārās manam plecam. - Tad jau patiešām labāk runāsim par seksu!

-   Ideja nav slikta, bet par to nedaudz vēlāk! - Niklāvs sacīja. - Vai tu, Edmund, cilvēku sāpes un nāvi tagad gribi padarīt par savu darbu galveno tēmu?

-    Nē, - noraidoši pakratīju galvu. - Vienīgi tagad es par to sāku domāt daudz vairāk, nekā to darīju agrāk.

-    Labi, - Niklāvs teica. - Tu mums pirmīt pavēstīji, ka pamazām vācot materiālus jaunam romānam. Es tev palīdzēšu. Rīt pat aizej uz Centrālcietuma slimnīcu! Kā un kur dabūt atļauju, tu zini. Tur pašlaik guļ un tuvākajās dienās, iespējams, nomirs kāds ieslodzītais. Viņš ir bijušais tiesnesis. Tu saproti - tiesnesis! Pirms pusgada Augstākā tiesa par kukuļņemšanu un divu cilvēku nogalināšanu, tiem pildot dienesta pienākumus, viņam piesprieda mūža ieslodzījumu. Bet bijušajam tiesnesim atrasties cietumā… Pats saproti. Kaut kas ir noticis. Izskatās, ka viņam ir iedota inde… Pašlaik viņš lēni mirst, skaļi nolādot mīlestību, mantrausību, visas sievietes un savu vājumu. Aizej, uzklausi viņa stāstu, un varbūt tā būs spožākā epizode tavā jaunajā romānā, kur, kā es saprotu, mīlestība un nāve būs kā tuvākie radi.

-   Paldies, - piekrītoši pamāju. - Tā arī izdarīšu. Bet tagad, Sandra, izdzersim pēdējās glāzes un brauksim pie manis. Tur svētkus turpināsim, bet nu jau bez Niklāva. Lai viņš iet pie saviem cietumniekiem, bet mēs… pie mīlestības.

3. nodala

»

Centrālcietums man jau bija pazīstams. Un arī nokļūšana šajā ne visai patīkamajā vietiņā nesagādāja īpašas grūtības. Cietuma priekšnieka vietnieks ieslodzīto operatīvās uzraudzības darbā mani pavadīja līdz cietuma slimnīcas atsevišķai slēgtai palātai - kamerai, kur šaurā dzelzs gultā gulēja ar mūža ieslodzījumu notiesātais bijušais tiesnesis Edgars Čubars.

-   Viņš ir pēdējais nelietis, - cietuma administrācijas pārstāvis, vēl kāpjot pa kāpnēm uz trešo stāvu, man darīja zināmu. - Īstenībā viņu vajadzētu nošaut, taču atbilstoši Valsts prezidenta un mūsu deputātu humānisma izpratnei un politiskajai konjunktūrai… Bet, neskatoties uz to, taisnība un Dievs ir vēlējies, lai Edgars Cubars tik un tā no nāves neizbēgtu…

-   Tāpat kā mēs visi, - klusi atgādināju.

-   Nē, cienījamais, tas nav viens un tas pats! - virsnieks asi iebilda. - Ir parastas vai, tā sakot, normālas nāves, tāpat kā ir normālas dzīves, bet ir arī soda nāves - mokošas, nežēlīgas un ļoti taisnīgas.

Lēni pašūpoju galvu.

-   Stipri šaubos, - es sacīju. - Neviena cilvēka nāve nevar būt taisnīga.

-   Bet sods? - virsnieks ātri prasīja. - Vai sods var būt taisnīgs?

-   Protams, - es atbildēju.

-   Tad arī soda nāve ir taisnīga. Negribu lieku reizi citēt Bībeli, bet tie senie jūdu priesteri katrā ziņā nav bijuši dumji cilvēki un, uzkrājuši pēdējo tūkstošgadu cilvēces pieredzi, noteikti zināja, kas ir taisnīgi, kas netaisnīgi.

Cietuma slimnīcas palātas izskatījās samērā tīras un uzkoptas, taču maz atgādināja parastu slimnīcu telpas. Aizrestoti bija ne tikai logi, bet arī katras palātas durvis. Ejot pa gaiteni, viss bija skaidri pārredzams un katra īsta vai viltus slimnieka uzvedība viegli kontrolējama. Telpas un gaitenis diezgan asi smirdēja pēc laikam mūžu mūžos neizvēdināmā specifiskā rūgti asā cietu-

Taisnība un Dievs ir vēlējies, lai Edgars Čubars tik un tā

no nāves neizbēgtu… - Tāpat kā mēs visi, - klusi atgādināju.

ma smārda, kuram klāt bija piejaucies hlora, citu dezinfekcijas līdzekļu, zāļu, cigarešu dūmu un urīna smaržu komplekss.

-  Jūsu laiks ir ierobežots, - apstājies pie dzelzs durvīm, virsnieks man atgādināja. - Pusstunda, ne ilgāk.

Pirms dažām minūtēm mums bija pievienojies arī kāds slimnīcas ārsts. Viņš atslēdza durvis, un mēs iegājām šaurā vienvietīgā cietuma slimnīcas palātā.

Apmēram piecdesmit gadus vecajam tur gulošajam cilvēkam bija uzkrītoši dziļi iekritušas acis, sejā asi izdalījās vaigu kauli un stipri zilganas lūpas.

-   Kā jūties? - dakteris painteresējās, paņēma slimnieka roku un dažus mirkļus raudzīja pulsu.

-    Slikti, - slimnieks atbildēja. - Absolūts nespēks un drausmīgi dedzinošas sāpes kuņģī. Vai patiešām, dakter?

-   Nē, nē! - ārsts ātri pakratīja galvu. - Cerības vēl ir. Tūlīt atnāks māsiņa un atkal iešpricēs zāles.

Tā arī notika. Gāzelēdamās atnāca pusmūža ļoti resna medicīnas māsa, iešpricēja slimniekam kaut kādas zāles un atkal tikpat neveikli aizslampāja.

-    Kas tas tāds? - Edgars Čubars, mani cieši nopētījis, prasīja ārstam. - Kāds profesors?

-   Viņš ir rakstnieks, - virsnieks paskaidroja. - Edmunds Janovskis. Tu visu laiku lūdzies, lai kāds no preses atnāk uzklausīt tavu grēksūdzi. Te nu viens ir! Izkrati sirdi! Nožēlo izdarīto! Varbūt pēc tam patiešām kļūs vieglāk un tev vairs nebūs bail aiziet no šīs pasaules…

Ārsts ar virsnieku izgāja laukā, mani ar slimnieku ieslēdzot kamerā.

-   Apsēdies! - Čubars uzaicināja. - Kā redzi, krēsla te nav, tāpēc novietojies tepat gultas kājgalī!

Tā arī izdarīju un cieši uzlūkoju gulošo cilvēku.

-   Jūs patiešām mirstat? - es vaicāju un tikai mirkli vēlāk sapratu, cik šis jautājums ir nežēlīgs. Bet, tā kā acīmredzot ari viņš kādā no savas dzīves izšķirošiem brīžiem ir bijis nežēlīgs pret citiem, rezultāts izlīdzinājās. Es spēju iedomāties, kas cilvēkā notiek, kad viņš ne tikai jūt, bet arī skaidri zina, ka drīz jāmirst; viss izšķirsies tuvāko dienu laikā un tu nekur no šī mūsu dzīves Lielā Notikuma nespēsi aizbēgt. Šī sajūta ir stipri draņķīga, lai neteiktu vairāk, taču nav izslēgts, ka daudzi sava mūža pēdējo mirkli tomēr gaida arī ar izteiktu nepacietību un varbūt pat svētlaimi - beidzot sirdsapziņas mokas un fiziskās sāpes būs beigušās un tu ienirsi Mūžības siltajā klusumā…

-    Piedod, bet es tavu vārdu kaut kā neesmu dzirdējis, - Čubars sacīja.

-   Tas nekas, - teicu. - Es arī tavu vārdu līdz šodienai nebiju dzirdējis. Tas jau nav galvenais.

-   Nez vai. Kas tad rakstniekam var būt vēl svarīgāks par paša vārdu?!

Pasmaidīju.

-   Čubara kungs! Rakstniekam, vismaz īstam rakstniekam, daudz svarīgāks ir vārds, ko viņš uzraksta! Un tie vārdi, kurus viņš dzird no citiem. Tādā sakarā arī esmu pie jums atnācis. Mani pēdējā laikā ļoti interesē to cilvēku domāšana un izturēšanās, kuri, kā saka, jau atrodas uz nāves sliekšņa. Ceru, ka jūs no tā vēl atrodaties tālu, un tomēr… Ko cilvēki šādā situācijā grib pateikt, ja vispār kaut ko vēl spēj pateikt? Ko viņi atceras no savas tik strauji aizejošās dzīves? Vai kādus nenozīmīgus sīkumus vai tos notikumus, kas liktenīgi ietekmējuši viņu dzīvi? Ko gribat atcerēties un pateikt jūs?

Gultā gulošais slimnieks tikko manāmi pasmīnēja un man šķita, ka viņa lūpas kļūst vēl zilganākas un acis iekrīt vēl dziļāk. Viņa izskats cilvēkam ar vājāku nervu sistēmu varētu iedvest pat vieglas šausmas.

-   Es, Janovska kungs, labprāt visu aizmirstu un neatcerētos neko, - viņš nedaudz gārdzošā balsī atbildēja. - Bet tas diemžēl nav iespējams. Manās smadzenēs visu laiku kāds kurina ugunskuru. Un jādomā, jādomā, jādomā… Un zini, pie kāda secinājuma esmu nonācis? Nezini. Bet es nez kāpēc esmu pārliecināts, kā arī tu divas stundas, divas minūtes vai tikai divas sekundes pirms savas dabiskās vai vardarbīgās nāves pateiksi tieši tos pašu vārdus, kādus teikšu es.

-   Un kādi tie būtu? - nedaudz ieinteresēts, pavaicāju. - Vai tiešām - Dievs, piedod!

Čubars lēni pakratīja sirmo galvu.

-   Nē! Neviens nav tā vērts, lai viņa priekšā kristu uz ceļiem. Pat Dievs! Mani un, iespējams, ka arī tavi pēdējie vārdi būs šādi: lai nolādēta ir mīlestība!

Stipri pārsteigts paliku ar vaļēju muti.

-   Mīlestība?! - iesaucos. - Jūs to nolādat?

-   Jā! - Čubars sparīgi apliecināja. - Tas ir vissliktākais, kas ar mums var notikt.

-   Muļķības! - es asi iebildu. - Tā var runāt tikai vājie, kuri ir jau zaudējuši.

-   Ko zaudējuši?

-   To pašu mīlestību.

-   Nē, - Čubars nepiekrita. - Es mīlestību nezaudēju. Es mīlestības dēļ zaudēju prātu.

-    Tas jau tas pats vājums vien ir, - es sacīju. - Kas tad galu galā ar jums ir noticis?

-   Visbēdīgākais, kas ar cilvēku šai dzīvē var notikt, - viņš atbildēja. - Es neprātīgi iemīlējos…

-    Tas tomēr nav mūsu dzīves visbēdīgākais notikums, - es teicu. - Tieši otrādi! Daudziem tas ir skaistākais mūža piedzīvojums.

-   Tu esi laimīgs? - Čubars negaidīti prasīja.

-   Jā, - apliecināju. - Un nekādas bēdīgas beigas neparedzu.

Čubars ilgi klusēja, tad vēlreiz tikko jaušami pasmīnēja, kas viņa izkaltušo seju vērta vēl nepatīkamāku.

-   Kādreiz domāju tieši tāpat, - viņš sacīja. - Būšu laimīgs visu mūžu. Un tam bija pamats. Man bija četrdesmit septiņi gadi. Jutos pilnīgi vesels. Fiziski spēcīgs. Garīgi attīstīts. Man ir augstākā juridiskā izglītība. Esmu divreiz precējies. Savā mūžā ieguvis četrpadsmit sievietes. Lielākoties jaunas un skaistas. Tagad nožēloju, ka šo skaitu neesmu gribējis palielināt vismaz līdz simtam. Bet negribēju vai, pareizāk sakot, vairs nebija nekādas vajadzības to darīt. Līdzko man uzradās Velga, ar to bija cauri. Viņa viena atsvēra visas pārējās.

Mafijas aprindās viņu vadoņi (vismaz Sicīlijā), tā sauktie krusttēvi, tiek godbijīgi dēvēti par "kāda ļoti cienījama persona". Arī es savā ziņā biju ļoti cienījama persona. Rajona pilsētas tiesas priekšsēdētājs. Pirms Latvijas valsts neatkarības atgūšanas PSKP biedrs. Pilsētas partijas komitejas loceklis. Deputāts. Trīs reizes esmu bijis ārzemju ceļojumos. Vispirms uz Poliju un Vāciju. Pēc tam ar kuģi pa Vidusjūras zemēm. Sabiju septiņās valstīs. Tagad, jau divus gadus atrodoties cietumā, tam pat grūti noticēt. Viss šķiet kā tāls, nebijis sapnis. Stambula un Kipra, Atēnas un Kaira. Es toreiz skatījos milzīgajā, stipri apdrupušajā, baismīgajā, taču neticami cēlajā sfinksas sejā un tā man vistiešākajā veidā aizcirta elpu. Es sapratu, ka kaut ko tamlīdzīgu var radīt vienīgi dievi cilvēku izskatā. Bet radīja vergi. Filmas un fotogrāfijas melo. Ir jābūt tur blakus, jāpieskaras ar roku, lai saprastu, cik patiesībā cilvēks ir varens un spēcīgs, tajā pašā laikā būdams arī nožēlojami mazs un niecīgs.

Es bijīgi pieskāros dzeltenīgas krāsas akmens bluķim. Un manai rokai pielipa tūkstošgadīgi putekļi. Tas bija pie neaptverami milzīgās Heopsa piramīdas. Neviens īsti nezina, kur guļ pats godkārīgais faraons. Un vai vispār viņš tai piramīdā guļ. Tūkstošiem cilvēku, tūkstošiem vergu gadiem ilgi lika akmeni uz akmens. Neko citu. Tikai akmeni uz akmens. Bet kur gulēšu es? Kur būs mana, ar mūža ieslodzījumu notiesātā, kapa vieta? Nezinu. Prasi vējam mākoņos vai loga restēm. Zinu tikai, ka tur nekad neviens nenoliks ziedus. Nev'ens manu kapu neapkops. Neviens tur neraudās. Valsts ierēdņi to vienaldzīgi noklās ar akmeņiem un viss. Lai pat zaļa zālīte neuzdīgtu.

Galu galā varbūt tas nemaz nav tik svarīgi. Tagad vispār nekas vairs nav svarīgs. Spēlīte beigusies. Esmu cietis katastrofālu zaudējumu. Nulle pret miljonu. Visas iespējas izsmeltas. Nejaušības izslēgtas. Es nekad vairs nebūšu dzīvs. Teātra priekškars lēni nolaižas…

Finita la commedia, mirdams esot teicis lielais van Bēthovens. Bet es savas dzīves pēdējos mirkļos gribu izkliegt to, kas mani pēdējos divus gadus ir tik spēcīgi nospiedis, ka gandrīz vai jūku prātā!

-   Kas tas būtu? - klusi prasīju.

-   Es jau teicu! - smagi slimais cilvēks atbildēja. - Lai mīlestība top simtkārt nolādēta! Lai tā beidzot iznīkst no cilvēku dzīves! Lai pazūd! Lai nomirst!

-   Tas nav iespējams, - es teicu. - Mīlestība tāpat kā cilvēki mirst tikai individuāli. Cilvēce paliek. Un paliks tas, ko mēs ieraduma pēc jau vismaz desmit tūkstoš gadus apzīmējam ar vārdu "mīlestība".

-   Tur nu tev ir taisnība, - Čubars smagi nopūtās, brīdi klusēja, tad turpināja:

- Tā būtu cilvēku lielākā laime, ja mīlestība viņiem vienmēr paskrietu garām. Kā gripas vīrusi. Pat mēris, salīdzinot ar mīlestību, nav īpaši bīstama slimība. Šodien to ārstē. Bet kas mūs izārstēs no neprātīgas kaislības uz sievieti? Iespējams, ka šodien arī tas nav nekas sarežģīts. Bet kā tad paliktu ar mūsu vēl neprātīgāko kaislību uz naudu? Kā paliktu ar mūsu grūti apvaldāmajām tieksmēm pēc goda, cieņas un panākumiem? Kā paliktu ar mūsu melno egoismu un varaskāri? Kā paliktu ar mūsu dabisko, vismaz ļoti saprotamo vēlēšanos nebūt pēdējiem nabagiem daudzmaz cienījamu ļaužu sabiedrībā?

Aiziet! Es jau laikam citādi nemaz nespēju domāt. Daudzmaz cienījamu cilvēku sabiedrībā neviena nabaga vispār nav! Arī man bija viss, ko vien cilvēks var vēlēties. Turklāt tas tika iegūts ar godīgu darbu. Es uzsveru - ar godīgu! Sasniegts ar neatlaidību un centību. Ar apzinīgu savu pienākumu pildīšanu. Ar pašdisciplīnu. Ar stingrām prasībām pašam pret sevi un citiem.

Man bija labs dzīvoklis. Labs darbs. Labs atalgojums. Visi mani cienīja. Man bija absolūti nevainojama cilvēka reputācija. Es visur un vienmēr biju labs un taisnīgs…

Biju… Atklāti sakot, tas ir šausmīgi, kas ar mani noticis. Tagad man atlicis tik maz laika… Daži sīki mūžības puteklīši. Labi, ka atnāci. Paldies! Man kādam tas viss ir jāizstāsta - šis milzīgais kritiens lejup.

"Pliks tu šai pasaulē esi atnācis un pliks tu aiziesi…" Lai cik varens un bagāts būtu. Arī man vairs nekas nepieder, izņemot varbūt vēl vienu dzīves dienu, bet varbūt tikai dažas stundas vai pat minūtes. Gribas tīri vai raudāt. Viss mirstu drausmīgās sāpēs - gan garīgi, gan fiziski. Gribas gaudot no bailēm, izmisuma un nožēlas. Kā tas ar mani varēja notikt? Lai gan principā es saprotu. Es zinu. Savu lejupslīdi, savu nespēju noturēties augstā amata pienākumos, nespēju palikt godīgam cilvēkam līdz galam, vienmēr un visur, visdažādākajās situācijās, var izskaidrot pavisam vienkārši. Taču tai pašā laikā tas ir gandrīz vai neiespējami. Neviens mani nepazīst. Mēs vispār īsti nepazīstam nevienu cilvēku. Nepazīstam viņa psihi. Visu to smalko smadzeņu darbības mehānismu, kas vada un nosaka mūsu domāšanu un rīcību.

Kāpēc, piemēram, kukuļus ņem pat ļoti augstas amatpersonas, ja jau iepriekš, vismaz teorētiski, skaidri zina, ka var zaudēt nesalīdzināmi vairāk? Parasti jau zaudē visu. Arī es tā darīju. Ņēmu naudu. Arvien vairāk un vairāk, arvien biežāk un biežāk! Kritu pat tādā kā azartā, kā aizraujošā spēlē. Un pat tad, kad mani jau brīdināja, kad Arvīds gandrīz vai atklāti pateica, ka es jau tiekot novērots un izsekots, ka piedāvātā nauda ir iezīmēta, es nekādi nespēju atturēties un tos liktenīgos divus tūkstošus dolāru tomēr paņēmu. Es tos pakampu kā izsalcis suns pakampj apgrauztu kaulu!

Vai es biju badā? Man tos ļoti vajadzēja? Nē taču! Tagad ļoti reibst galva. Gribas ēst. Sāpes nedaudz pieri- mušas. Nebūtu slikti aizmigt. Aizmigt un ne par ko vairs nedomāt un tev neko vairs nestāstīt. Un tomēr. Gribu atcerēties māti. Viņu vienīgo. Pirmīt apgalvoju nepareizi. Ja mirstot pēdējā brīdī vēl kaut ko paspēšu pateikt, tad tikai šos vārdus: "Māt, piedod!" Neko vairāk. Uz sprieduma nolasīšanu viņa nebija atnākusi. Vai nu vienkārši kāda iemesla dēļ nespēja atnākt, vai arī viņai par mani bija liels kauns. Tas ticamāk. Es pats kaunējos. Sēdēju zemu noliektu galvu un vēlējos tikai vienu - kaut es tajā mirklī varētu nomirt. Māte zina vienīgi to, ko viņai ir pastāstījusi Velga vai citi cilvēki. Taču diez vai viņa Velgu daudz klausījās. Mātei Velga jau no pirmās dienas ļoti nepatika. Viņa negribēja, ka mēs saejam kopā.

"Apdomājies, Edgar!" māte mani brīdināja. "Nešķiries no Andras! Kāpēc tev viņu vajag sāpināt? Andra ir laba! Kāpēc tev vajadzīgas nepatikšanas? Pašam jau metas sirma galva! Jūs ar Andru taču esat kopā nodzīvojuši jau piecpadsmit gadus! Kam tev tagad vajadzīgs šis jaunais skuķis? Man, dēls, ir nelāga nojauta, ka tā izmālētā Velga tev atnesīs tikai nelaimi!"

Tā ari notika. Velga mani pierunāja. Tikai viņas dēļ es sāku ņemt to nolādēto naudu! Tikai viņai par prieku! Vienīgi viņas vajadzībām! Man pašam neko nevajadzēja. Itin neko! Man vajadzēja tikai šo sievieti. Šo neprātīgo, nevaldāmo, neticami skaisto un jauno Velgu!

Jā, mātei izrādījās pilnīga taisnība. Velga man patiešām atnesa baismīgu nelaimi. Bet objektivitātes labad man varbūt tomēr nevajadzētu aizmirst, ka tai pašā laikā Velga man trīs gadus ir nesusi arī lielu laimi. Viss ir savstarpēji saistīts. Nenoliedzu - Andra bija laba sieva. Viņa bija klusa, padevīga un prata labi gatavot ēst. Vispār prata saimniekot. Nekad ar mani nestrīdējās. Taču tas arī viss. Es nesaku, ka tas ir maz, taču Andrai nevarēja būt bērni un tuvība ar mani vairumā gadījumu viņai izraisīja vienīgi nepatiku. Andra bija radīta vai audzināta ķēķim, nevis mīlestībai.

Es ne mirkli nešaubos - ja Andra gultā būtu bijusi kaut drusciņ asāka, ja viņa mani alktu un atklāti gribētu, ja viņai būtu kaut simtā daļiņa no Velgas temperamenta, es nekad no viņas neatteiktos. Man tāda Velga nebūtu vajadzīga! Bet tā es kā apmāts, kā apburts, kā galīgi izsalcis metos šīs jaunās meitenes apkampienos. Es pilnīgi reibu no viņas miesas smaržām! Man nevajadzēja, lai viņa būtu gudra. Man nebija nepieciešamas intelektuālas vakara sarunas pie kafijas tases. Man viņa bija vajadzīga tikai kā sieviete. Varbūt tāpēc, ka Velgai nekā cita arī nebija ko dot, šai ziņā viņa patiešām bija nepārspējama!

Bet nu velns ar to trako Velgu! Lai viņa tagad pakaras vai dragā uz Čaka ielu! Es tev īsi pastāstīšu par savas karjeras beigām. Pareizāk - par savas dzīves beigām. Tiesai par to neko neteicu. Es vispār nepieskāros detaļām, jo uzskatīju, ka tām šai tiesas procesā nav nekādas nozīmes. Jo tas, ko es beigu beigās izdarīju, bija nesalīdzināmi smagāks par visām detaļām kopā! Bet mana krišana, mana morālā lejupslīde, mans baigais noziegums sākās nevis ar naudaskāri, kā visi teica vai domāja, nē! Šis noziegums sākās aiz vistīrākās līdzjūtības! Aiz žēluma pret nelaimē nokļuvuša cilvēka bēdām. Sākās ar visvienkāršāko, ar dabisku vēlēšanos palīdzēt savam tuvākajam. Es aizmirsu, kādam man jābūt, pildot savus amata pienākumus. Arī mājās. Jā, jā, cienītais, arī mājās! Jebkurā saskarsmē, jebkurās sarunās ar cilvēkiem. Es nedrīkstēju būt vājš! Bet tovakar Marija iedrāzās manā mājā tik bāla un satraukta, ka man jau uzreiz ietrīcējās sirds. Nedaudz vēlāk viņa manā priekšā burtiski nokrita uz ceļiem, plēsa sev matus, dauzīja

"Edgar, palīdzi! Tu viņu nedrīksti notiesāt! Nedrīksti! Valdis ir mans vīrs, viņš ir tēvs maniem četriem bērniem!

Tu saproti?!"

galvu pret grīdu un, krampjaini rīdama gaisu, visu laiku kliedza:

"Edgar, palīdzi! Tu viņu nedrīksti notiesāt! Nedrīksti! Valdis ir mans vīrs, viņš ir tēvs maniem četriem bērniem! Tu saproti?! Es esmu medicīnas māsa, man ir tikai četrdesmit astoņu latu maza alga! Kā es tos bērnus pabarošu? Ar ko?! Tev mani ir jāsaprot, tu dzirdi, tiesneša kungs? Jāsaprot! Tu viņu nedrīksti notiesāt! Tu nedrīksti atņemt četriem bērniem tēvu! Vai tad tas nebūs vēl lielāks noziegums par to, ko izdarījis mans dullais Valdis?"

Protams. Par to nebija ne mazāko šaubu. Valdis dzēruma trakumā bija ālējies veikala priekšā, piekāvis vairākus cilvēkus un nikni pretojies kādam zemessargam.

Es ar Mariju kopā mācījos vidusskolā. Viņa bija diezgan neglīta un ilgi nevarēja apprecēties. Bet tad, kad viņai tas beidzot izdevās, bērni dzima cits pēc cita. Taču diemžēl neviens no viņiem nebija īsti vesels. Visi staigāja bāli un vāji. Valdis strādāja vietējā būvniecības firmā par kravas automašīnas šoferi. Pelnīja labi un vispār bija kluss un diezgan mierīgs. Kas viņam toreiz bija uznācis?

Es iežēlojos par Mariju un viņas četriem bērniem. Valdis nenoliedzami bija izdarījis tādas krimināli sodāmas darbības, par kurām mūsu Kriminālkodekss paredz brīvības atņemšanu no diviem līdz pieciem gadiem. Muļķīgi, bet es no tiesneša kļuvu par advokātu. Es Marijai ieteicu aiziet pie cietušajiem, parunāt un mēģināt panākt, lai viņi oficiāli atsauc savas apsūdzības. Cietušais zemessargs pat apgalvoja, ka viņš pats ar savu pārlieku enerģisko un brutālo rīcību zināmā mērā izprovocējis Valda uzbrukumu, un es to Valdi Broku ar diezgan mierīgu sirdsapziņu varēju notiesāt ar brīvības atņemšanu uz diviem gadiem nosacīti.

Tāds, cienītais kungs, bija sākums. Marija man par to nesamaksāja ne santīmu! Vēlāk viņa gan pie manis atnāca un pateica vienīgi lielu paldies. Un Valdis atnāca pateikties. Dzert viņš vairs nedzēra, un bērni tagad jau krietni paaugušies. Izskatās tīri veselīgi - tādi kā tikko no dobes izrauti burkāni.

Bet pēc dažām dienām Velga man domīgi sacīja:

"Edgar, tu taču no tiem Brokiem varēji… Katrā ziņā šodien kaut ko darīt tikai par tīru "paldies" ir vismaz muļķīgi."

Es tam, protams, nepiekritu. Mēs ilgi strīdējāmies. Šķiet, pirmo reizi. Man tas bija nepatīkami. Salabām. Bet kaut kāds neliels šaubu grauds manā prātā tomēr tika iesēts. Un kad pēc neilga laika manās rokās nonāca Gunāra Pļaviņa lieta… Viņš bija līdz galējībai izlutināts astoņpadsmitgadīgs zeņķis, tāpat apsūdzēts ļaunprātīgā huligānismā.

Nākamās dienas vakarā pie manis mājās ieradās viņa māte - mūsu pilsētas lielākā tirdzniecības centra direktore, kaut kāda tur SIA prezidente. Mēs, protams, bijām pazīstami. Vilma atšķirībā no Marijas manā priekšā uz ceļiem nekrita, toties ārkārtīgi iespaidīgi raudāja un vaimanāja.

"Jums man ir jāpalīdz," viņa elsdama lūdza.

"Es to nevaru," atbildēju.

"Varat!"

"Nekādi! Ir vairāki liecinieki."

"Par to nu jūs neuztraucieties! Es ar viņiem parunāšu, un tiesā viņi savas iepriekš sniegtās liecības atsauks!"

"Kundze, nevajag!" es teicu. "Ejiet prom! Jūsu dēls ir izdarījis noziegumu un viņam jāsaņem sods."

Vilma pārstāja raudāt, rūpīgi izslaucīja acis un ilgi ar neslēptām cerībām skatījās man sejā. Tad nolieca galvu un klusi vaicāja: "Cik jūs, Edgar, gribat? Es sava dēla labā neko nežēlošu."

Ilgi klusēju, tad nopietns atkārtoju: "Ejiet prom, Vilma! Es neko tur nevaru izdarīt."

Vilma piecēlās, pienāca klāt un ar roku pieskārās manam plecam. "Tas jums nebūs sarežģīti. Es jau jums nelūdzu viņu nesodīt vispār. Sodiet! Bet tikai, lūdzu, neatņemiet brīvību! Nelieciet viņu cietumā! Kāds viņš no turienes iznāks? Jūs esat pārliecināts, ka patiešām labojies?! Viņš taču mājās atgriezīsies desmit reizes samaitātāks! Vēl sliktāks un nevaldāmāks! Vai tad jūs to nesaprotat?!"

Es to sapratu gan. Taču es biju tiesnesis un man vajadzēja… Es nekādā ziņā nedrīkstēju klausīties šo sievu un mīlošo māmiņu gaudulīgās žēlabās! Ne pirmo, ne pēdējp reizi. Nekad! Jo tad vispār nevienu nevarētu notiesāt! Nekad neuzvarētu taisnība. Tiesa nekad nevarētu piemērot likumus. Cilvēks dzīvo tik ilgi, kamēr nav miris. Likums pastāv tik ilgi, kamēr tas nav atcelts. Šodien var nopirkt izmeklētāju vai pat tiesnesi, bet likums taču paliek! Tas nekur nepazūd, neizgaist! To nevar ne piekukuļot, ne iežēlināt. Es ar savu negodīgo rīcību esmu ne tikai apkaunojis sevi, bet galvenokārt iedragājis cilvēku ticību likuma spēkam, likuma un tiesas tais-nī- gu-mam! Vēl vairāk! Visi kukuļņēmēji, it sevišķi tādi kā es - augstas amatpersonas - ar savu noziedzīgo rīcību daudziem iedragā vai pat pilnīgi iznīcina ticību valsts kārtībai un godīgumam vispār.

Diemžēl tagad jau neko vairs nevar pagriezt atpakaļ. It sevišķi to vakaru. Tas manā atmiņā palicis kā dziļi smadzenēs ietriekta nagla. Un nekad vairs to neizvilkt laukā. Vilma atkal sāka raudāt. "Es jums tūkstoš dolārus varu iedot tūlīt," viņa ātri pateica un atvēra rokassomiņu.

"Nē!" es spalgi iekliedzos, it kā dabūjis stipru elektriskās strāvas triecienu. Gribēju mesties ārā no istabas, bet durvīs pēkšņi parādījās mana jaunā sieva Velga…

Vilma gāja prom, bet, ejot garām Velgai, klusi pateica: "Parunājiet ar viņu! Es piedāvāto summu varu trīs- kāršot…"

Velga uz dažiem mirkļiem kļuva gluži vai mēma. Bet vakarā, kad bijām paēduši vakariņas un iegājuši guļamistabā, Velga, apburoši smaidot, jautāja: "Ko tu domā darīt?"

"Iet gulēt," ātri atbildēju.

"Es domāju par to Pļaviņa lietu," Velga sacīja.

"Man par to nekas nav jādomā," paskaidroju. "Tur viss ir skaidrs. Huligānam jāsaņem sods."

"Bet ko par to saņemsi tu?" Velga patiesi izbrīnījusies prasīja.

"Neko," es atbildēju. "Tas ir mans amata pienākums."

Velga lēnām izģērbās. Palikusi tikai apakšveļā, viņa pēkšņi sāka nicīgi smieties. "Pienākums! Godīgums! Uzticīga kalpošana taisnības ideāliem! Vai tas tev vēl nav apnicis? Vai negriež ausīs? Tā runā ikviens, kas dzīvē ir zaudētājs vai cenšas kļūt par Saeimas vai pašvaldības deputātu! Bet kur tu dzīvē redzi to daudzināto godīgumu, kur ir taisnīgums, ja visi šie lielie runātāji un mūsu nacionālo interešu aizstāvji pa lielākajai daļai bija un vēl joprojām ir tie, kuri kāri tver pēc tautas kopējās mantas; kuri zaga, spekulēja, krāpa un lēti pirka, lai tikai pēc iespējas ātrāk varētu dzīvot "kā Eiropā…". Vai tu patiešām domā, ka mūsu pilsētā, nemaz nerunājot par Rīgu, ir kaut viens vienīgs cilvēks, kas tikai par savu ierēdņa algu īsā laika sprīdī spēj uzcelt divstāvu māju, nopirkt lepnu automašīnu, iegādāties akcijas un jauno mājokli piegāzt pilnu ar dārgām mēbelēm? Tādu nav! To var izdarīt vienīgi tie, kuri enerģiski nodarbojas ar biznesu vai kuriem vismaz ir kādi blakusienāku- mi! Vai tev tādi ir?"

"Nē."

"Un ļoti žēl."

"Kāpēc? Mums taču ir viss, kas dzīvei nepieciešams. Mēs varam tīri labi iztikt."

Velga atkal nicīgi iesmējās, un viņas skaistās acis negaidīti kļuva ļoti aukstas.

"Mums?!" viņa ledainā balsī iesaucās. "Nē, Edgar, tev varbūt vienam ar to arī pietiktu, bet mums?! Mums tas tomēr ir krietni par maz! Par maz, mīļais! Vai tev daudzmaz pieklājīga automašīna ir? Nav! Personīgā māja ir? Nav! Vasarnīca ir? Nav! Rēķins bankā ir? Nav! Kaut kādas dārglietas ir? Nav! Izcili mākslas priekšmeti ir? Nav! Mums nav pat satelīttelevīzijas, nemaz nerunājot par to, ka tu man dzimšanas dienā varētu uzdāvināt, piemēram, dabiskās ādas kažoku! Vai aizvest ceļojumā uz

Kipru! Bet ko nu tur runāt par dzimšanas dienu! Mēs pat savas kāzas nespējām nosvinēt kā pienākas! Varējām uzlūgt tikai divdesmit cilvēkus! Bet es esmu bijusi kāzās, kur līksmojuši divsimt viesu! Un vēl kur? Rundāles pilī! Kāpēc mēs to nevarējām atļauties? Ļoti vienkārši. Tāpēc, ka mums nebija naudas! Bet šovakar, kad pie tevis atnāk viena nobarojusies direktrise, acīmredzot tāda pati afēriste kā pārējie, tu ar grāfa Montekristo cienīgu žestu atsakies no tūkstoš dolāriem! Kāpēc? Uz kāda pamata? Tu tos būtu zadzis? Vai varbūt baidies no sirdsapziņas pārmetumiem? Nebaidies! Es ceru, tu taču neesi tik naivs, lai domātu, ka viņa to naudiņu ir sakrājusi, sūri grūti strādādama par noliktavas strādnieci? Cilvēks, kas savā rokassomiņā var nēsāt līdzi tūkstoš dolārus, ir vai nu liels blēdis, vai arī vājprātīgs."

Es ilgi klusēju. Velgas vārdos bija daudz patiesības. Lai nu kas, bet es zināju, kāds morālais un materiālais stāvoklis valdīja sabiedrībā. Liela cilvēku daļa domāja līdzīgi Velgai. Viss šai pasaulē balstās tikai uz naudu! Vienīgās vērtības ir tikai tās, kuras var aptaustīt! Tikai tās, kuras kaut ko maksā!

"Bet cienījamās kundzes un kungi!" man bieži gribējās kliegt. "Jūsu baltās rokas taču ir lipīgi netīras! Vai tad jūs paši to neredzat, nejūtat? Neskatoties uz to, ka jūsu daiļie pirkstiņi ir smalki kopti, ka uz tiem dažādās krāsās mirdz zelta gredzeni un briljanti, jūsu rokas tomēr nav tīras!"

Tāda bija mana pārliecība. Bet tā ātri sašķobījās. Man blakus stāvēja gandrīz kaila sieviete, viņa bija brīnišķīgākais radījums, kādu vien daba bija spējusi radīt, un es viņu mīlēju. Nezinu, vai tas var izskaidrot visu notikušo, bet es ilgi neizturēju. Es padevos…

Velga visu vakaru centās mani pierunāt, lai es piedāvāto naudu tomēr paņemtu. Tas taču ir tik vienkārši! Izstiep roku un paņem! Vai tad tu viņai prasi, vai tu to naudu izspied? Nē! Cilvēks pats atnāk pie tevis un labprātīgi bāž naudu tavā makā! Bet, ja tu arī turpmāk būsi tāds muļķis, ja arī joprojām būsi tik smieklīgi apzinīgs… es no tevis aiziešu! Zvēru, Edgar, aiziešu! Man pielūdzēju netrūkst. Man ir pazīstams cilvēks, kuram Rīgā pieder divi restorāni, vēl viens strādā bankā, Arnis stāv tuvu valdības aprindām, bet Oļģerts ir pieprasīts mākslinieks…

Nē, to es negribēju. Es šo sievieti nevēlējos zaudēt! Un arī tu to negribētu.

Velga raudāja, draudēja un lūdzās. "Es arī gribu dzīvot kā citas!"

Viņa te krita tēlotā vai patiesā izmisumā, te atkal uzplauka neprātīgā mīlestībā. Viņas kaislība brīžiem kļuva tik mežonīga, ka man sāka reibt galva. Bet es joprojām turējos. Es kategoriski atteicos ar tiem kukuļdevējiem ielaisties jebkādās darīšanās! Taču nākamajā dienā pie manis mājās atnāca Gunāra Pļaviņa tēvs. Viņš laikam bija īstais mūsu pilsētas lielā tirdzniecības nama īpašnieks, bet viņa enerģiskā sieva darbojās tikai kā pievilcīga izkārtne.

Viņš uz mana galda uzlika trīs tūkstošus dolāru un nospļāvās. "Protams, tas razbainieks tādu naudu nav vērts, bet viņš ir mans dēls un es viņa labā esmu gatavs darīt visu… Lūdzu, palīdziet! Gan jau jūs varēsiet lietu izkārtot tā, lai Gunāram cietumā nebūtu jāiet. Sodu nosakiet nosacītu vai kā citādi…"

Vīrietis aizgāja.

Nauda palika.

Tik daudz man nekad vēl nebija piederējis. Es uz to skatījos kā hipnotizēts. Man bija bail naudai pieskarties. Es skaidri apzinājos, ka stāvu pie ārkārtīgi bīstamas robežas. Vēl esmu tiesnesis. Vēl esmu godīgs un visādi cienījams cilvēks. Bet, līdzko šai naudas kaudzītei pieduršu kaut mazo pirkstiņu… Viss pazudīs. Viss sabruks. Viss beigsies. Vajag tikai sākt. Es agrāk vai vēlāk, taču neapšaubāmi, neapstādināmi ripošu pretī savam tad jau nožēlojamam liktenim…

Bet es to naudu nepaņēmu! Domā par mani, ko gribi, domājiet visi par mani, ko gribat, bet es tai naudai patiešām pat nepieskāros! Per-so-nis-ki! Fi-zis-ki! Tiesai tas bija vienalga. Juridiski tam arī nebija nekādas īpašas nozīmes, bet man… Lai gan, protams. Ko par to tagad runāt?

Istabā meža kaķenes soļiem ienāca Velga, ieraudzīja naudu, paņēma rokā dažas simtdolāru zīmes, kaut kā nedzirdēti gaiši iesmējās, iesēdās klēpī un pateicībā noklāja manu seju ar skūpstiem.

Viss aizmirsās. Pasaule kļuva skaista. Dzīve brīnišķīga. Par nākotni negribējās domāt. Un kāda velna pēc? Šodien man pieder sieviete, kuru es mīlu, un man ir labi. Mums abiem ir labi. Ko vēl vairāk?

Un tad es savas rīcības attaisnojumam, savas sirdsapziņas nomierināšanai tūlīt radīju šādu tīri pieņemamu "filozofiju" - Gunāra Pļaviņa tēvs sacīja: "Es sava dēla labā darīšu visu…" Tad kādēļ arī es savas jaunās sievas, sava vistuvākā cilvēka labā nevaru darīt… visu?

Kas man var to aizliegt, kas mani par to var nosodīt? Kas man apgalvos, kas pierādīs, ka apzinīgi izpildīts amata pienākums, kas turklāt daudziem cilvēkiem sagādā tikai ciešanas un nelaimi, ir daudz vajadzīgāks, vērtīgāks un nozīmīgāks nekā divu cilvēku personiskā laime? Ja kāds apgalvos pretējo, tad viņš nekad nav skatījies mīļotās sievietes acīs. Ja kāds stāv un krīt tikai par absolūti nesavtīgu kalpošanu sabiedrības interesēm, tad tas nekad nav izjutis bailes zaudēt mīlestību. Varbūt pat vispār nav mīlējis! Tā pa īstam. Līdz neprātam. Bet arī mīlestību uzskatījis tikai kā apzinīgu pienākuma pildīšanu sabiedrības labā…

Tā tas, kungs, sākās. Mēs materiālajā ziņā sākām dzīvot nesalīdzināmi labāk. Māju neuzcēlām, taču dzīvoklis kļuva ne tikai skaists, bet arī grezns. Tāds, kā bija citiem "eiropiešiem"… Velga kļuva par mūsu pilsētas pirmo dāmu. Mēs jutāmies laimīgi. Velgas acīs ari es kļuvu par pirmo vīrieti, jo pratu un varēju sagādāt viņai ērtus un patīkamus dzīves apstākļus. Par iespējamām sekām daudz nedomāju. Kļuvu drošs un pārliecināts, ka tā tas var turpināties visu mūžu.

Un tomēr. Šai krāšņajai dzīvei gals pienāca samērā ātri un diezgan negaidīti. Tiesā bija nonākusi jauna

Gunāra Pļaviņa lieta. Iepriekšējo reizi es viņu notiesāju nosacīti. Tagad viņam draudēja daudz smagāks sods. Bija izdarīts grupveida uzbrukums diviem cilvēkiem laupīšanas nolūkā. Pirmstiesas izmeklēšanas laikā Gunārs bija pastāstījis, ka iepriekšējo reizi viņu no cietumsoda izpestījusi vecāku nauda un tiesneša Edgara Čubara maksimālā labvēlība. Tūlīt pat pret mani tika ievadīta dienesta izmeklēšana. Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs nopratināja Vilmu un Zigurdu Pļaviņus un tie apstiprināja, ka toreiz man patiešām iedevuši kukuli. Izmeklētājs ar prokurora sankciju tūlīt ieteica Pļaviņiem šādā ceļā vēlreiz pamēģināt glābt dēlu no cietumsoda. Nauda tikšot iezīmēta un…

Arvīds mani brīdināja: "Tu esi uz grauda!"

Es tam neticēju. Jau biju kļuvis diezgan nekaunīgs un ļoti pašpārliecināts. Pieradis pie vieglas peļņas. Un, lai gan Gunāru Pļaviņu šoreiz glābt no ilgiem gadiem cietumā bija pilnīgi neiespējami, es viņa tēvam apsolīju, ka to tomēr panākšu. Pieci tūkstoši taču nebūs par daudz mīļotā dēla brīvībai, vai ne?

"Nē, nē, ko jūs! Rīt pat es jums to naudu atnesīšu!"

Un viņš atnesa. Tieši tik daudz man pietrūka jaunas Audi automašīnas iegādei. Taču, tikko vecais Pļaviņš izgāja no dzīvokļa, pie manis ieradās prokurors, izmeklētājs un policijas kriminālinspektors. Nauda vēl stāvēja uz galda. Es tūlīt sapratu, ka tās ir beigas.

Man tik smeldzīgi iesāpējās sirds… Nez kāpēc atcerējos māti. Viņa visu mūžu ir strādājusi par skolotāju. Dzīvojusi vienkārši un pieticīgi. Un ne viņa, ne arī tu nekad nespēsiet saprast, kā tas ir, kad turīgs cilvēks vienā mirklī kļūst par pēdējo nabagu. Jūs nekad nesapratīsiet, kā tas ir, kad pēkšņi apjēdz, asi, nejēdzīgi sāpīgi apjēdz, ka tās ir arī tavas dzīves beigas.

Mani negaidīti pārņēma tik nevaldāms, vārdos neizsakāms naids pret šiem atnākušajiem cilvēkiem… Varbūt pat īslaicīgs prāta aptumsums. Viņi bija atnākuši, lai man atņemtu visu. Pat nesen piedzimušo, tik ilgi gaidīto dēlu… Tā es toreiz domāju un nemaz nevarēju domāt citādi! Tikai tagad es, protams, skaidri saprotu, ka pie visa vainīgs biju vienīgi es. Tikai es, es personiski! Neviens cits. Ne Pļaviņi, ne citi nepelnītu žēlastību lūdzošie un pat ne Velga! Vienīgi es pats esmu atbildīgs par savu rīcību. Bet tobrīd… Man sāpēja šis negaidītais zaudējums. Manu prātu dedzināja nepanesams kauns. Manu domāšanu nomāca, riebīgi, pretīgi, neizturami nomāca apziņa, ka nekad vairs nebūs tā, kā bijis līdz šim. Un to tūlīt izdarīs, man visu atņems un iznīcinās, lūk, šie daži cilvēki, kuri stāv pretim rakstāmgaldam un gaida manus paskaidrojumus.

Es viss drebēju. Un tad negaidīti atcerējos, ka pirms Pļaviņa ierašanās gatavoju bisi rītdienas medībām…

"Tūlīt," klusi nomurmināju, iegāju blakusistabā, paķēru bisi, ātri pielādēju, atgriezos un, īpaši nemērķē- dams, divreiz izšāvu… Protams, tas bija vēl idiotiskāk nekā kukuļņemšana, taču mans psihiskais stāvoklis acīmredzot no šīs negaidītās situācijas spēja rast vienīgi šādu izeju, vienīgi šādu atrisinājumu. Nogalināts tika prokurors un izmeklētājs, turklāt vēl pildot savus dienesta pienākumus. Tagad viss jau ir aiz muguras. Gan tiesa, gan man pasludinātais spriedums, nāvessoda apmaiņa pret mūža ieslodzījumu, gan vairāki ieslodzīto uzbrukumi un, lūk, šī negaidīti uzradusies nesaprotamā slimība…

Es esmu šeit kliedzis. Esmu izmisumā belzis galvu pret sienu. Naktīs aiz nevaldāmas nožēlas un kauna par izdarīto esmu gaudojis kā līdz nāvei sasists suns. Vismaz miljons reižu esmu sev jautājis: kāpēc nevarēju dzīvot ar Andru? Ar savu kluso un pieticīgo sievu? Kādēļ man bija vajadzīga tā trakā Velga? Kādēļ man vajadzēja nodot pašam sevi? Dārglietas, izsmalcināti tērpi, automašīna, balles, modernas mēbeles, nauda… Kādēļ man tas viss bija vajadzīgs?! Kam? Kāpēc?! Tas nav pat smieklīgi. Tas ir vairāk nekā nožēlojami.

Ardievu, māt! Es tev te visu laiku lūdzu - piedod! Bet… nepiedod! Tā nebija cilvēka cienīga dzīve. Mūsu pasaule ir ļoti vienkārša - viss kādreiz atgriežas. Viss…

Man iepretim gulošais ar mūža ieslodzījumu notiesātais tiesnesis Edgars Čubars vairākas reizes dziļi ievil-

Viņi bija atnākuši, lai man atņemtu visu. Lūk, šie daži cilvēki, kuri stāv pretim rakstāmgaldam un gaida manus

paskaidroju mus.

ka elpu un pēkšņi apklusa. Es, dzirdētā satriekts, dažas minūtes gaidīju. Viņš klusēja. Nedaudz paliecos uz priekšu, ar roku pieskāros viņa plecam, pēc tam galvai un sapratu, ka Čubars ir miris.

Kļuva skumji. Viņš man bija pilnīgi svešs cilvēks, taču dzirdētais traģiskais dzīvesstāsts un tik tuvu redzētā nāve mani dziļi aizkustināja. Es piecēlos un zemu paklanījos. Nenoliedzami - viņš bija vājš cilvēks, taču šis vājums kādā dzīves posmā bija izpaudies tikai šīs pasaules neapšaubāmi varenākā spēka - mīlestības - priekšā. Un tajās drūma klusuma minūtēs man pat prātā nevarēja ienākt, ka arī es pats pēc neilga laika savas dzīves dramatiskākajos mirkļos skaļi nolādēšu gan sievieti, gan mīlestību…

Bet tas būs tikai tā - uz āru. Īstenībā es, gluži tāpat kā šis nupat nomirušais cilvēks, būdams fiziski ļoti stiprs, nolādēšu savu vājumu…

4. nodaļa

Es sēdēju savā automašīnā Nacionālā teātra priekšā un gaidīju izrādes beigas.

Lēni līņāja smalks pavasara lietus. Pilsētas dārzos un parkos pamazām plauka pirmās lapas, bet šeit neko tādu nevarēja manīt. Acu priekšā zibēja tikai ātri skrejošas automašīnas un slapjais ielu asfalts spokaini atspoguļoja spuldžu gaismu, reklāmu ugunis un no debesīm krītošās ūdens lāses.

Ieslēdzu magnetolu. Harijs Spanovskis krasā atšķirībā no mūsu popmūzikas gaudotājiem īsta vīrieša balsī dziedāja populāras Raimonda Paula melodijas - "Caka ielas dziesmas". Tās spēcīgi sapurināja manu dvēseli. Šo dziesmu vārdos un melodijās bija kaut kas no patiesas dzīves.

"Sirds uz trotuāra". Neko teikt, nodomāju. Vienkārši ģeniāli! To varēja vienīgi Aleksandrs Čaks.

Šodien uz Čaka ielas ietves stāv, tāpat kā, starp citu, arī pirms septiņdesmit pieciem gadiem, kāda lietū samirkusi meitene superīsos bruncīšos, spilgti izkrāsotām lūpām un vai nu uzbāzīgi, vai lūdzoši skatās uz katru garāmejošu vīrieti…

Izrāde bija beigusies. No teātra ēkas lielā straumē sāka plūst ārā cilvēki - visi tādi kā gaišāki vai pat nedaudz apgaroti. Un nebija jau par ko brīnīties. Arī viņi it kā bija piedalījušies "Mīlas svētkos" un, šīs skaistās ilūzijas pārņemti, tagad lēnām devās atpakaļ uz savām mājām, kur gandrīz vai visus atkal sagaidīs skarbā dzīves realitāte.

īstie svētki notiek tikai mūsu sapņos. Dzīve - šī cilvēku ilūziju pastāvīgā būtne - nekad neaizmirst pielikt uguni mūsu sakrāto cerību kaudzei…

Beidzot atvērās automašīnas durvis un man blakus apsēdās Sandra. Viņai mugurā bija neaizpogāts paplāns pavasara mētelis un tikpat īsi svārciņi kā meitenēm uz Caka ielas. Es viņai jau sen biju lūdzis (kad viņa būs kopā ar mani) nekad neģērbt kaut ko garāku pāri ceļgaliem. Varbūt tā bija sava veida izvirtība, taču man ārkārtīgi patika sieviešu augsti atsegtās kājas un es, dažādu emociju pildīts, uz tām varēju skatīties gan kā sievieti alkstošs vīrietis, gan kā smalks mākslas lietu pārzinātājs uz izcila mākslinieka gleznu.

-  Vai jūties nogurusi? - painteresējos un sāku braukt.

-   Mazliet, - Sandra atbildēja.

-   Mīlas svētki beigušies?

-     Ja mani aizvedīsi pie sevis, tie vēl varētu turpināties.

-   Jauki.

-   Vai mums kādreiz ir bijis slikti? - Sandra vaicāja.

-   Kaut kā neatceros.

-   Bet es atceros! - viņa negaidīti asi pateica.

-   Kad?!

-   Tad, kad tu dzer, - Sandra atbildēja.

-        Agrāk tas tev patika, - es atgādināju. - Mums tas patika abiem. Kas mainījies?

-       Daudz kas, - Sandra sacīja. - Es sāku domāt par ģimeni.

Stipri pārsteigts paskatījos uz blakus sēdošo sievieti, ar kuru man saistījās diezgan noteikti nākotnes plāni.

-        Es kaut ko nesaprotu, - klusi pateicu. - Vai tavos priekšstatos par ģimeni es vairs… neietilpstu? Tu mani tur vairs neredzi?

Sandra krietnu laiciņu klusēja, tad tikko manāmi pakratīja galvu.

-        Nē, Edmund, tā gluži nav, - viņa teica. - Tu joprojām esi tur, kur biji līdz šim. Taču… Nemaz neslēpšu, man dažreiz tomēr uznāk šaubas.

-   Kāpēc?

-        Es jau teicu. Man nepatīk, ka tu pēdējā laikā tik bieži dzer.

-   Es to tik bieži nemaz nedaru.

-   Un tomēr.

-       Tas nevar būt tas, kas tevī izraisītu šaubas par manu piemērotību tava vīra lomai, - es ar rūgtumu balsī sacīju. - Tavām šaubām noteikti ir cits iemesls.

-   Visu šo laiku, kamēr mēs draudzējamies…

-        Apstājies! - es skaļi iesaucos. - Mēs nedraudzējamies! Tas ir kaut kas vairāk! Šis ir mūsu mīlestības laiks.

-        Jā, Edmund, tā tas patiešām ir, - Sandra piekrita. - Mēs mīlam viens otru. Bet mēs vēl neesam ģimene. Mēs esam tikai mīļākie. Kas notiks, kad apprecēsimies? Tu domā, nekas nemainīsies?

-        Mainīsies viss, bet tajā pašā laikā būtiski nemainīsies nekas.

-   Tas ir neloģiski.

-        Mēs taču paliksim tie paši? - es jautāju. - Mainīsies kaut kas ārēji, bet iekšēji mēs paliksim tie paši, kādi esam pašlaik! Vai arī tu esi no tiem cilvēkiem, kuri ir pārliecināti, ka jebkuru mīlestību nokauj tieši laulība un tāpēc, lai nepiedzīvotu vilšanos, jāprecas vienīgi ar cilvēku, kuru nemīli?

Krietnu laiciņu klusējām. Mēs jau bijām pārbraukuši pāri Brasas tiltam un tuvojāmies Čiekurkalnam, kur man piederēja skaista divstāvu māja un liels dārzs.

-   Ja tu esi sākusi šaubīties par mani kā par savu iespējamo vīru, - es sacīju, - tādā gadījumā tev noteikti ir kāds cits! Vai tā nav?

Sandra uz mirkli tā kā samulsa, tad saņēmās un draiski iesmējās.

-   Nē, Edmund! Es tikai dažreiz par to iedomājos. Bet tas nav nekas slikts. Esmu pārliecināta, ka arī tu dažreiz iedomājies par citu sievieti!

-  Jā, Sandra, tik tiešām, - es nenoliedzu. - Bet šo sievieti es nekad neesmu iedomājies tavā vietā! Tu man esi vienīgā. Vismaz es gribu, lai tu man būtu vienīgā.

-   Tas ir skaisti, - Sandra domīgi pateica. - Paldies tev par to! Bet dzīvē diemžēl tā gandrīz nekad nenotiek.

-   Nenotiek tāpēc, ka viens ir vai nu pārāk vājš, vai pārāk stiprs. Bet galvenais - viens no abiem agrāk vai vēlāk izrādās nodevējs!

-   Nē, nē! - Sandra nepacietīgi iebilda. - Mīlestībā nodevēju nemaz nav! Tas viss ir izdomāts! Notiek vienīgi jūtu maiņa. Un bieži līdz ar izmaiņām jūtās tiek mainīti arī cilvēki.

-   Kā sīkumtirgū, vai ne? - es rūgti iesmējos. - Kā utenī! Es mainu šo partneri pret citu!

-   Edmund, esi mazliet vīrišķīgāks un gudrāks! - Sandra pārmetoši teica. - Mēs jau sen vairs neesam bērni. Mēs šai mīlestības tirgū jau esam bijuši. Un ne vienreiz vien! Es pēc sava vīra izvēlējos tevi. Tu pēc savas sievas izvēlējies mani. Bet kas ir bijis pirms tam? Tas ir nepārtraukts process. Mīlestības, gluži kā cilvēki, dzimst un mirst. Cilvēki kļūst tuvi un pilnīgi sveši. Svarīgi ir vienīgi tas, kā mēs šos procesus spējam uztvert. Stiprais to panes vieglāk, bet vājais salūst. Vai tāpēc vainīgs ir tas, kas savā dzīvē atrod jaunu mīlestību?

Aizsmēķēju cigareti un iebraucu mājas pagalmā. Nez kāpēc man tovakar Sandra nepatika. Un nepatika tāpēc, ka mana spēcīgi attīstītā intuīcija nemaldīgi lika nojaust, ka Sandra ir iemīlējusies citā. Jā, iespējams, viņa vēl mīl arī mani, taču savos sirds dziļumos un domās jau ir pie cita vīrieša. Vienīgi vēl nezināju - kopā tikai uz skatuves, uz ielas, kafejnīcā vai arī jau viņa gultā.

-   Zini, Sandra, - domīgs sacīju. - Tas šķiet netaisni, taču mīlestība vienmēr visus padara vājus. Kāpēc tas tā notiek, īsti nesaprotu, taču mīlestība nevienu vēl nav padarījusi stipru. Var pieņemt, ka tas notiek tāpēc, ka mīlestība ir tik reti sastopama dabas parādība, ka, reiz to ieguvis, neviens to labprātīgi negrib zaudēt. Mēs kļūstam skopi un sākam baidīties. Mūsos sāk vārīties niknums un naids, un tikai retais šo savu tik grūti atrasto mantu tā vienkārši spēj atdot citam. Parasti notiek cīņa, bet tad jau tā nav cīņa par zaudēto mīlestību, bet vienkārši atriebība par pazaudētām cerībām, sabrukušajiem nākotnes nodomiem un goda aizskārumu. Dažreiz šī atriebība var būt diezgan nežēlīga, jo ir grūti samierināties, ka kāds cits pēkšņi ir izrādījies labāks, patīkamāks vai noderīgāks par tevi.

Sandra neko neatbildēja. Mēs klusēdami iegājām mājā, noģērbām virsdrēbes un es viņu ievedu virtuvē.

-   Ēst gribi? - uzprasīju.

-   Un kā vēl! - Sandra iesaucās. - Pēc tik smagām izrādēm vienmēr esmu izsalkusi kā cietumniece!

Atvēru ledusskapi un pamāju ar roku.

-   Sameklē pati, ko vēlies! Es pa to laiku uzvārīšu kafiju.

Pats ēst negribēju. Sēdēju virtuvē pie loga un gandrīz vai ar baudu skatījos, kā to kāri dara Sandra. Piedāvātās vakariņas tāds sīkums vien bija, bet mani sildīja apziņa, ka sievietei, kuru es mīlēju, spēju sagādāt prieku un viņas labā izdarīt kaut ko patīkamu.

Kad pēc stundas mēs jau iekārtojāmies gultā, Sandra negaidīti sacīja:

Kad pēc stundas mēs jau iekārtojāmies gultā, Sandra

negaidīti sacīja:

- Man Niklāvs teica, ka tu pirms dažām dienām esot bijis Centrālcietumā. Ko tu tur darīji?

-   Man Niklāvs teica, ka tu pirms dažām dienām esot bijis Centrālcietumā. Ko tu tur darīji?

Nedaudz saspringu. Tātad tā ari ir. Sandra satiekas vai vismaz sazvanās ar manu draugu Niklāvu.

-  Vai gadījumā Niks tev nepastāstīja arī to, ar ko viņš pats īsti nodarbojās Centrālcietumā?

-  Viņš tur nestrādā, - Sandra atbildēja. - Ja esmu viņu pareizi sapratusi, tad Niks tur dažreiz izpildīja tikai kaut kādus specifiskus uzdevumus. Bet tev jau to vajadzētu zināt labāk par mani!

-   Es to nezinu. Un ari negribu zināt.

-   Vai viņš tev vairs nav draugs?

-        Nē, kāpēc? Ir. Taču mūsu draudzība jau sen nav vairs tāda kā Afganistānā un vēl kādu laiciņu pēc tam.

-   Kāpēc?

-        Nezinu. Varbūt tāpēc, ka mainījās laiks un izmainīja ari mūs.

-   Kā tu pats domā - uz labo vai slikto pusi?

-       Tik vienkārši tas nekad nenotiek, - es paskaidroju. - Krasi cilvēku var izmainīt vienīgi mīlestība. Ja tā ir veiksmīga, viņš kļūst labs, ja neveiksmīga - ļauns.

Sandra krietnu laiciņu klusēja, acīmredzot pārdomādama manis sacīto, tad atkal klusi prasīja:

-   Un tomēr. Ko tu cietumā darīji?

-       Ko šovakar teātrī darīja skatītāji? Skatījās un klausījās kādu mīlas stāstu, vai ne? Es arī uz cietumu aizgāju tikai tāpēc, lai dzirdētu kāda cilvēka ļoti traģisku dzīves un mīlestības stāstu.

-   Kāpēc tas bija traģisks?

-        Tāpēc, Sandra, - nedaudz dusmīgs atbildēju, - ka viņam dzīvē trāpījās slikta sieviete. Un pats izrādījās vājš. Viņš padevās šīs sievietes iegribām. Mīlestības dēļ izdarīja smagu noziegumu.

-       Tātad, tavuprāt, arī šā vīrieša dzīves neveiksmē kārtējo reizi vainojama vienīgi sieviete?

-        Nē, Sandra, tā es nedomāju. Tieši otrādi! Sieviete ir bez vainas. Vainīgs ir vīrietis - vienmēr un visur! Tāpēc, ka nav pratis izvēlēties īsto sievieti, tāpēc, ka, to sapratušam, pietrūcis spēka un uzņēmības šo sievieti savlaicīgi padzīt! Un dažreiz arī tāpēc, ka viņš šo sievieti mīl. Pēdējā laikā man arvien biežāk prātā ienāk kāda savāda doma - cik daudz cilvēku šai pasaulē būtu nesalīdzināmi laimīgāki, ja viņi spētu nekad neiemīlēties!

-        Muļķības! - Sandra strauji pakratīja galvu. - Vai, mani mīlot, tu esi nelaimīgs?

-       Nē, - es atbildēju. - Pagaidām nē. Bet varu tāds kļūt. Un tu vari kļūt tāda.

-   Ko tad mums darīt? - Sandra jautāja. - Lai droši būtu laimīgi, vienam otru nemīlēt? Un vispār nemīlēt nevienu?!

-    Varbūt tas patiešām būtu labākais cilvēku dzīves modelis, - es sacīju. - Taču nez kāpēc Dievam ir labpaticies mums šīs mokas tomēr uzkraut. Varbūt tur slēpjas kāda dziļa jēga.

-   Visdziļākā, - Sandra čukstēja un uzlika galvu uz manām krūtīm. - Nāc, Edmund, un mani pamoki! Jeb pamīlē, ja tas ir viens un tas pats! Vai mīlas svētki ir iespējami tikai uz teātra skatuves?

Iespējams, es nodomāju un sāku Sandru skūpstīt. Uz dzīves skatuves diemžēl daudz biežāk tomēr notiek traģēdijas. Tāpēc, kamēr nekas slikts vēl nav noticis… Bet kaut kas slikts ar mums var notikt jebkurā brīdī.

5. nodala

*

Četras dienas vēlāk tūlīt pēc darba dienas sākuma iegāju lielākās Rīgas daudzprofilu slimnīcas teritorijā, nesteidzoties šķērsoju tās krāšņi iekārtoto pagalmu ar puķu dobēm, zaļu mauriņu, baseinu un daudzām strūklakām. Pēc tam pa milzīgi platām kāpnēm uzkāpu otrajā stāvā un pēc diezgan ilgas meklēšanas beidzot atradu durvis, kuras krāšņoja gaumīgi noformēta plāksnīte ar man vajadzīgo uzrakstu - "Personāla daļa".

Diez vai vēl kaut kur ir palikušas kādreiz mums tik ļoti pierastās "Kadru daļas", nodomāju un vairākas reizes pieklauvēju. Neviens neatsaucās. Nospiedu rokturi. Durvis atvērās, un es iegāju nelielā kantora telpā, kur aiz moderna dizaina darba galda sēdēja diezgan simpātiska apmēram četrdesmitgadīga sieviete un aizrautīgi sarunājās pa telefonu. Viņa man uzmeta diezgan nevērīgu skatienu un sarunu turpināja, it kā manis te nemaz nebūtu.

Tā pagāja apmēram piecas, septiņas minūtes. Saruna norisa lietišķā manierē par dažādiem darba un finanšu jautājumiem. Beidzot viņi pie kaut kādas skaidrības tomēr tika, sieviete nolika klausuli un paskatījās tā, it kā tikai tagad būtu mani ieraudzījusi.

-        Ko jūs vēlaties? - viņa mazliet griezīgā balsī jautāja.

-   Labdien! - es sveicināju, nedaudz palokot galvu.

Sieviete sveicienu nez kāpēc neatņēma, bet gaidīja atbildi uz savu jautājumu.

-        Vai cilvēkus darbā pieņemat jūs? - painteresējos. - Tas notiek šeit?

Sieviete apstiprinoši pamāja.

-   Jūs meklējat darbu?

-       Jā, - es apliecināju. - Tas gan nav mans izdzīvošanas jautājums…

-       Ja jūs esat dakteris, jums vispirms jāiet aprunāties ar slimnīcas galveno ārstu, bet ja santehniķis… Jā, tad esat atnācis īstajā vietā. Taču diemžēl… - sieviete izteiksmīgi noplātīja rokas un tikko manāmi pasmaidīja.

-        Atvainojiet, bet es neesmu ne mediķis, ne atslēdznieks. Es gribētu jūsu slimnīcā strādāt par sanitāru. Vislabāk kādā no smagajām nodaļām - ķirurģijas, neiro- ķirurģijas vai reanimācijas… Vārdu sakot, tur, kur cilvēki mirst visbiežāk.

Sieviete patiesi pārsteigta mani cieši un ļoti aizdomīgi nopētīja.

-   Kāpēc tieši tur?

-   Droši vien, ka tieši tur sanitāru jums trūkst.

-        Bet, kā jūs pats pirmīt teicāt, ja darba meklējums nav saistīts ar jūsu eksistences jautājumu… Tātad ir kāds cits iemesls, kāpēc jūs gribat par sanitāru strādāt tieši tā sauktajās smagajās nodaļās.

-        Tā ir, kundze, - es apstiprināju. - Taču vai šai gadījumā nav daudz svarīgāk, ka es vispār vēlos strādāt, teiksim atklāti, šo ne visai patīkamo un smago sanitāra darbu?

-         Protams, - sieviete piekrita. - Taču diemžēl man jūs ir jāapbēdina. Mums neviena sanitāra štata vieta pat vissmagākajās nodaļās nav brīva. Ja nu tikai izņēmuma kārtā… Viens sanitārs vajadzīgs morgā.

Manā sejā nenodrebēja ne muskulītis.

-        Tur man ari nebūtu slikti, bet vispirms tomēr gribētu pastrādāt ar vēl dzīvajiem…

-        Diemžēl ne ar ko jums palīdzēt nespēju, - sieviete pateica un nepārprotami lika manīt, ka mūsu saruna ir beigusies.

-       Es vēlreiz atvainojos, kundze, bet vai jūs nebūtu tik laipna un nepiezvanītu galvenā ārsta vietniekam Ēvaldam Vīksnas kungam? Vakar viņš man apsolīja, ka jūs tiksiet brīdināta un jums būs mani jānoformē darbā par slimnīcas sanitāru bez piesaistes kādai konkrētai nodaļai.

-   Patiešām? - sieviete neticīgi jautāja.

-   Lūdzu, piezvaniet! - es diezgan asi pavēlēju.

Nedaudz apmulsusi, viņa to arī izdarīja. Kad saruna

beidzās, viņa jutās apmulsusi vēl vairāk.

-   Jūs esat Edmunds Janovskis?

Es viņai klusēdams pasniedzu pasi. To izpētījusi, personāla daļas vadītāja atkal neveikli pasmaidīja.

-   Nekad nespētu iedomāties… Kāpēc jūs to darāt?

-        Es pats to īsti nezinu, - paraustīju plecus. - Taču es gribu… Varbūt tas būs neiespējami, taču es gribu vēl tuvāk iepazīt gan nāvi, gan mīlestību. Es gribu uzzināt, ko cilvēki savas dzīves pēdējos brīžos atceras, - kaut ko ļoti nozīmīgu vai dažādus sīkumus? Vai atceras to, kas kaut kādā veidā izšķiroši ir ietekmējis viņu likteņus, kādu skaistu vai riebīgu dzīves mirkli, vai arī kaut ko pilnīgi nesakarīgu un nesaprotamu.

-        Kāpēc jums tas būtu jāzina? Ko jūs ar šīm zināšanām darīsiet?

-         Es gribu uzrakstīt romānu. Iespējamais nosaukums - "Mirstošu cilvēku stāsti".

Sieviete uz mani tā savādi paskatījās, tad nepatikā novērsās.

-   Jūs domājat, ka lasītājiem tas šķitīs interesanti?

-       Nezinu, - atbildēju. - Zinu tikai to, ka tas vispirms būs interesanti man pašam.

-       Kāpēc? - sieviete neatlaidās. - Vai jūs nekad neesat redzējis, kā cilvēki mirst? Vai jūs nezināt, kas ir mīles- tlba, kas sāpes, vientulība, slimības, bezcerība un nāve?

-   Kundze, es visu to zinu pat pārāk labi, - nopietns sacīju. - Taču es nezinu, ko cilvēki savas dzīves pēdējos brīžos nožēlo - vai kaut ko izdarītu vai neizdarītu? Spēku vai vājumu? Savu mīlestību vai naidu?

-   Ko tas jums dos? - sieviete joprojām neizpratnes pilna atkārtoja. - Jūs kļūsiet gudrāks, pieredzes bagātāks? Un, ja tā, kā jūs šo pieredzi varēsiet izmantot?

-   Visticamāk, ka nekā, - es atbildēju. - Katrs cilvēks dzīvo vienīgi viņam iespējamo dzīvi un nekāds atkārtojums nav iespējams. Taču es vienmēr atceros, ka arī es kādreiz no šīs pasaules aiziešu, un ļoti gribētu, lai tad man pēc iespējas mazāk būtu ko nožēlot…

Tai pašā dienā ar slimnīcas vadību noslēdzu tādu kā neoficiālu darba līgumu. Es, ģērbies baltā halātā, varēšu uzturēties jebkurā slimnīcas nodaļā, pat reanimācijā; ja ārstējošais ārsts atļaus, intervēt vai vienkārši sarunāties ar jebkuru slimnieku, bet pie vajadzības man nāksies patiešām pastrādāt arī kā sanitāram.

Tas mani apmierināja. Nešaubījos, ka pēc pieredzētā un šeit savāktā materiāla spēšu uzrakstīt varbūt vienu no savdabīgākajiem romāniem latviešu literatūras vēsturē… Un ne tikai. Iespējams, es savai dzīves pieredzei un pasaules izjūtai tomēr gūšu kādu fundamentālu vai vienkārši noderīgu atziņu, kas man palīdzēs ne tikai nodzīvot kārtējo dienu, bet varbūt ari vieglāk kādreiz no šīs pasaules aiziet…

Sākās grūtas dienas un vismaz pirmajā laikā jutos pat stipri vīlies, vienlaikus būdams arī priecīgs. Cilvēki tikpat kā nemira. Pēc statistikas datiem Latvijā 1998. gadā nomiruši 39 493 cilvēki. Tātad vidēji slimnīcās, uz ielām vai savās mājvietās katru dienu no dzīves šķiras 110 cilvēku. Taču pirmajā nedēļā, kuru pavadīju lielākajā Latvijas slimnīcā, nenomira neviens!

Tikai otrās nedēļas vidū es atkal pēc ilgāka laika aci pret aci ieraudzīju, cik pretīga izskatās nāve, it sevišķi, ja tā ir skārusi jaunu cilvēku…

-   Edmund! - uz manu mobilo telefonu no Valsts tiesu medicīniskās ekspertīzes centra morga, kas atradās netālu no slimnīcas patoloģiskās anatomijas izmeklēšanas nodaļas, piezvanīja kolēģis Ivars, ar kuru biju iepazinies jau sava "novērošanas darba" pirmajās dienās. - Ja neesi aizņemts, atnāc! Parādīšu smuku bildīti!

-   Labi, tūlīt būšu, - apsolīju, ar liftu nobraucu uz pirmo stāvu, tad pa plašo slimnīcas teritoriju aizgāju līdz tās galējai robežai. Te, skaista meža malā, atradās vieta, kur nokļūst dažādu traģisku nelaimes gadījumu vai varmācīgas nāves upuri, lai tiesu medicīnas eksperti varētu precīzi noteikt īstos viņu nāves iemeslus un izmeklēšanas orgāniem un tiesai sniegtu neapšaubāmus pierādījumus ne tikai par nāves cēloni, bet arī par aizdomās turamo vai apsūdzēto cilvēku vainu vai bezvainību.

Es jau tur vairākas reizes biju aizgājis, vienmēr atgriezdamies garīgi nospiests. Tā varbūt bija vienīgā vieta uz šīs zemes, kur es negribētu nokļūt pat miris.

Morga sanitārs Ivars mani ieveda lielā zālē, kur apmēram metra augstumā uz gaišiem, nedaudz ieliektiem betona plauktiem gulēja daudzi sakropļoti cilvēku līķi. Gaiss smirdēja tik specifiski, ka to aprakstīt nav iespējams.

Plaukta attālākajā galā pie pašas sienas mazliet nevērīgi nosviesta gulēja kāda apbrīnojami skaista divdesmitgadīga meitene. Izskatījās, ka viņa ir atvesta tieši no balles vai Operas pirmizrādes. Lūpas, uzacis un acu plakstiņi bija tik mākslinieciski izkrāsoti, ka viņa joprojām izskatījās kā dzīva lelle. Slaido augumu sedza dārga purpurkrāsas vakarkleita ar dziļu krūšu izgriezumu un vēl dziļāku sānu šķēlumu. Kājas greznoja miesaskrā- sas zeķbikses un melnas augstpapēžu kurpes.

-   Kas ar viņu noticis? - klusi painteresējos. - Aizgājusi bojā autoavārijā?

-   Vai tad tā izskatās? Paskaties uz tiem, kuri guļ viņai blakus! Ar simt piecdesmit kilometru lielu ātrumu ietriekušies dzelzsbetona stabā! Viņu galvas un ģīmji ir vienā putrā! Bet zini, Edmund, es par to pat priecājos. Jā! Nu kā tu citādi tiem stulbeņiem iestāstīsi, ka jābrauc pēc noteikumiem!? Ja man būtu teikšana, es visus, kas pārsnieguši atļauto ātrumu, kaut vienreiz atdzītu šurp, lai redz, kādi viņi izskatīsies, kā, iespējams, beigsies viņu dzīve! Tad varbūt viņu sakarsušajās smadzenēs beidzot kaut kas atdzisīs!

-   Bet kas noticis ar meiteni? - vēlreiz pārjautāju un nekādi nespēju novērst skatienu no viņas brīnumdaiļās sejas un auguma.

-   Šo sievieti vakarvakarā kādā prezentācijas ballē ar diviem šāvieniem krūtīs nošāvis viņas greizsirdīgais mīļākais, - Ivars stāstīja. - Pagriez galvu uz otru pusi un paskaties tur! Redzi to tipinu melnajā Kardēna uzvalkā ar sarkanas krāsas šlipsi? Tas ir viņš! Abi esot viens otru karsti mīlējuši, bet tai ballītē viņa it kā mazliet tomēr paflirtējusi ar kādu citu, un še tev, brālīt, grana- pipka! Vīrietis viņu pavedis sāņus un kā kovbojfilmā - bac, bac! Un gatavs! Pēc tam, droši vien atjēdzies, tūlīt arī pats sev iešāvis galvā un tagad acīmredzot abi ir laimīgi un apmierināti. Bet visi apgalvo, ka šodien jau vairs nekāda mīlestība nepastāv. Taču raugies, - lūk, kur tā ir! Skaisti, vai ne?

-   Jā, - es drūmi piekritu. - Un galvenais - ļoti aizkustinoši. Vienīgi no mīlestības tur nu gan nav ne smakas! Tā ir vistīrākā šizofrēnija.

-   Varbūt, - Ivars domīgs sacīja un, rokās uzvilcis plānus gumijas cimdus, piegāja pie nošautās sievietes. - Zinoši cilvēki apgalvo, ka mīlestība tās vistotālākajā izpausmē jau arī nekas cits neesot kā kāds mazāk izpētīts šizofrēnijas paveids…

Lai gan man šajā telpā vajadzēja klusējot stāvēt ar zemu noliektu galvu, es tomēr skaļi iesmējos.

-   Patiešām, - es teicu. - Man tas pašam kaut kā nebija ienācis prātā. "Mīlestība - šizofrēnijas paveids". Tā tas dažreiz tiešām arī varētu būt.

-  Varbūt palīdzēsi? - Ivars prasīja un no sievietes ķermeņa sāka vilkt nost eleganto vakarkleitu. - Man viņa ir jāizģērbj kaila un jānoliek uz galda, jāsagatavo visi darba instrumenti - skalpeļi, stangas, zāģi, urbjmašī-

- Šo sievieti vakarvakarā kādā prezentācijas ballē ar diviem šāvieniem krūtīs nošāvis viņas greizsirdīgais

mīļākais, - Ivars stāstīja.

na… Pēc divdesmit minūtēm nāks dakteris un mūsu neuzticīgo Džuljetu šķērdīs augšā…

-   Paldies, - es klusi pateicu. - Tas nav priekš manis - izģērbt mirušas sievietes. Ja gribi, lai es tev palīdzu, labāk ķeršos klāt tam vājprātīgajam Romeo…

Pēc dažām dienām, kad Neiroķirurģijas centrā sastapu mūsu slavenāko (un droši vien arī labāko) neiroķirurgu Jāni Ozoliņu, nedaudz parunājām par dzīvi, sportu un viņa darbu. Tad dakteris pateica, ka vakar veicis ārkārtīgi sarežģītu galvas smadzeņu operāciju kādai pusmūža lauku sievietei.

-   Vai esat apmierināts?

-  Nē, nepavisam, - Ozoliņš atteica. - Ļaundabīgā audzēja metastāzes vēl palika. Tās bija aizgājušas tik dziļi, ka es tām vairs netiku klāt.

-     Tātad jūsu vakardienas sešu stundu smagais darbs… vējā?

-   Ne gluži, - dakteris domīgs atbildēja. - Viņa šodien būtu jau mirusi, taču tagad… Kaut kādas cerības tomēr palikušas.

-   Kādas? Ka audzējs pēkšņi pārstās attīstīties?

-   Nav izslēgts. Viņu taču turpinās ārstēt.

-   Un tad būs cerība, ka viņa nomirs… pēc mēneša? Vai tam ir kāda jēga?

-   Jēga ir visam, kas ar mums notiek. Un varbūt vēl lielāka jēga ir tam, kad tas notiek, - ārsts atbildēja un ar roku apstādināja garāmejošu māsiņu.

Neziņā paraustīju plecus.

-   Šis īslaicīgi vinnētais laiks diez vai ir tas, kad mēs varam vēl kaut ko nozīmīgu dzīvē izdarīt.

Ārsts neko neatbildēja, bet ar roku māsiņai parādīja uz mani.

-  Anda, lūdzu, aizved šo kungu pie vakar operētās pacientes! Viņš nav dakteris, ne arī kāds viņas radinieks, bet gan privātā kārtā nodarbojas ar cilvēku raksturu un psihes pētīšanu. Varbūt sarunā ar slimnieci viņš pēkšņi sevi bagātina ar jaunām emocijām un atziņām par laika un mīlestības mijiedarbību.

-    Paldies, dakter, - es teicu un kopā ar māsiņu iegāju intensīvās terapijas nodaļā, kur palātas labajā pusē gulēja bāla pusmūža sieviete. Viņas galvu sedza biezs pārsējs, bet seja pauda svētsvinīgu mieru. Acis bija atvērtas un, mūs ieraudzījusi, slimniece vāri pasmaidīja.

Māsiņa viņu apčubināja, aprunājās un solīja atkal drīz atgriezties. Pēc tam viņa aizgāja, mūs atstājot divatā.

-   Māsiņa teica, ka jūs ar mani gribat parunāties, - sieviete patīkamā balsī sacīja. - Vai mēs esam kādreiz tikušies?

-   Nē, kundze, - klusi atbildēju. - Jūs man esat pilnīgi sveša. Taču man ir tāda profesija… Kā kādreiz Krišjānis Barons un citi vāca mūsu tautasdziesmas, es savukārt krāju visdažādāko cilvēku dzīvesstāstus. Man, protams, nav tik plašs vēriens kā sirmajam Barontēvam, taču visi šie dzīvesstāsti man kaut kādā veidā tomēr noder.

-   Ko jūs ar tiem darāt?

-   Stāstu tālāk citiem.

-   Kāpēc?

-   īsti nezinu, bet man tas šķiet interesanti, dažreiz ari pamācoši un pārdomas rosinoši.

-  Lai cilvēki mācītos no citu kļūdām un zaudējumiem?

-   Ne tikai, - es atbildēju. - Mēs taču kaut kādu pieredzi gūstam arī no citu uzvarām. Un varbūt visbiežāk tieši tie, kuriem dzīvē neveicas.

Sieviete ilgi klusēja, tad labsirdīga cilvēka acīm paskatījās uz mani.

-   Jūs gribat, lai es jums izstāstu savu dzīvesstāstu?

-   Tas droši vien būs neiespējami, bet, ja tas jūs pārāk neapgrūtinātu… Vakar operācijas laikā jūs neapšaubāmi atradāties uz dzīvības un nāves robežas. Ko jūs no savas dzīves atcerējāties mirkli pirms tam, kad jums vēnā ielaida narkozi, pēc kuras jūs varējāt arī vairs ne- pamosties?

Sieviete atkal krietnu laiku klusēja, tad mīļi pasmaidīja.

-   Jā, kungs, pareizi, - viņa klusi piekrita. - Es patiešām atcerējos. No visa sava garā mūža nez kāpēc atminējos vienīgi kādu jau krietni patālu savas jaunības sprīdi… Pašlaik par to domājot… Kāpēc tieši šis laika posms man palicis atmiņā? Bet nu es saprotu. Ceru, ka to sapratīsiet arī jūs.

6. nodala

»

Kad pametu meistares darbu tuvējās pilsētiņas vienīgajā rūpniecības uzņēmumā, kur strādāju pēc tehnikuma beigšanas, un pārnācu uz klusām lauku mājām, suns sēdēja blakus lievenim un mani neaprēja. Viņš lēni pienāca klāt, paskatījās tādām skumjām, ļoti nogurušām suņa acīm un nolaizīja roku.

Viņš bija pamests. Un es biju pamesta. Suns varbūt raudāja. Es tikai ciešāk sakodu zobus. Es nezinu - asaras uz brīdi varbūt var atvieglot sirdi, bet nevar atvieglot dzīvi, ne arī izdzēst notikušo, kas mūs tik ļoti apbēdinājis. Ir jāuzauj kājās gumijas zābaki. Baltās augstpapēžu kurpītes jāuznes augšā uz bēniņiem. Labākā kleita jānoslēpj skapja tālākajā stūrī. Tu jau vairs ilgi neiesi uz ballēm, uz viesībām, sarīkojumiem, varbūt pat uz teātri ne. Mugurā jāuzvelk prastākā drāna. Rokās jāpaņem spainis un dakšas un jāiet uz kūti. Tur tevi gaida četrdesmit jaunlopi. Kolhoza priekšsēdētājs man tūlīt piedāvāja šo darbu. Es to pieņēmu. Lopi bija jāpabaro. Un suns jāpabaro. Un plītī jāiekur uguns. Un arī sevi jāpabaro. Ja jau vairs nebija ne vīra, ne bērna, kurus aicināt pie galda.

Bet es aicināju! Es viņus saucu! Kārli, protams, retāk, dažreiz pavisam reti, pagāja mēneši, kad vispār nemaz nedomāju, bet viņu, manu bērnu, viņu, manu mazo Ieviņu, saucu katru dienu, katru rītu, katru vakaru, katru nakti! Nu labi, vēlāk nodomāju. Nav vairs ko dvēseli plosīt. Tā jau ir pietiekami saārdīta. Lupatās sagriezta, tomēr kopā kaut kā vēl turējās.

Tā es tur iekārtojos. Nekad nedomāju, vismaz pirmajā laikā, vai man ir labi vai slikti. Es vienkārši dzīvoju. Es gribēju dzīvot. Es tikai vairs negribēju dzīvot tajā mūsu pilsētas vienistabas dzīvoklī, kur mums abiem ar Kārli bija pagājušas laimīgākās un melnākās dienas. Tur es vairs nespēju. Tur istabas sienas, gulta, visas mēbeles un pat katrs grīdas dēlis man stāstīja un atgādināja…

Nē, es nebēgu. Es tikai attālinājos. Jo kur tad tu aizbēgsi no sevis, no savas pagātnes? Dienā dažreiz jau vēl nekas, bet vēlos vakaros šī pagātne jāuzģērbj mugurā kā naktskrekls. Šie nodzīvotie gadi. Šīs aizvadītās dienas.

Bet tai dienā lija spēcīgs lietus. Es to atceros skaidri. Tā diena bija nomākusies, visu debesi klāja kā ar darvu aplieti mākoņi un nepārtraukti lija lietus. Tai dienā mēs iepazināmies. Kārlis ar savu kravas automašīnu bija iebraucis mūsu rūpnīcas šaurajā pagalmā un man vajadzēja pieņemt atvestās izejvielas. Es saliju slapja. Kad krava bija izkrauta, Kārlis mani aizturēja.

"Neaizejiet!" viņš palūdza un saņēma mani aiz rokas. "Nedomājiet, ka esmu uzbāzīgs, bet jūs esat pamatīgi salijusi. Iekāpiet uz kādu minūti kabīnē! Sasildieties!"

Neviļus pasmaidīju.

"Man cehā ir desmit reizes siltāk."

"Iespējams," viņš piekrita un arī pasmaidīja. "Bet tur nebūšu es."

Uzmanīgi uz viņu paskatījos. Tai mirklī viņš man šķita neglīts. Seja tāda liela un raupja, klāta daudzām sīkām rētiņām, liels deguns un biezas lūpas, galvā netīra cepure, mugurā vēl netīrāks vatnieks un pats neparasti liela auguma, turpat vai divi metri. Viņš man atgādināja lielu lāci, bezgala neveiklu lamzaku, bet viņa smaidā un zilajās acīs bija tik neparasts maigums, tāds siltums, kāds piemīt tikai suņiem, maziem bērniem vai arī ļoti labiem cilvēkiem. Es noticēju, ka viņš spēj sasildīt vairāk nekā mūsu dzijas žāvēšanas milzīgie katli.

Es ierausos pie viņa mašīnas kabīnē. Vairs neatceros, par ko toreiz runājām, visticamāk, mēs nerunājām neko. Bet bija labi. Tur mēs sajūtām viens otru. Tur mēs pirmo reizi viens otram dziļi ieskatījāmies acīs un laikam jau kaut ko arī ieraudzījām, ja jau pēc tam vairs nespējām šķirties.

Viņš man kļuva par cilvēku, ar kuru dzīve vienkārši top nesalīdzināmi skaistāka, pilnvērtīgāka un laimīgāka, bet ar kuru ne retāk šī pati dzīve kļūst arī neizsakāmi grūta un nelaimīga…

Tālumā aizvijās balts ceļš. Starp zaļām pļavām kā aizmigusi nemanāmi tecēja upe. Automašīnas motors bija noslāpēts. Vakars kā kaķis klusi ierausās klēpi. Lēnām dzisa ugunskurs. Kvēloja ogles un tās nez kādēļ atgādināja nupat tik spilgti un spoži aizvadītās dzīves minūtes. Gadi aizmirsušies, bet šie mirkļi deg joprojām.

Tagad viņš man šķita skaists. Kārlim mugurā bija zils krekls ar augšā atpogātām pogām un parasts uzvalks, kas ne ar ko neizcēlās, bet man viņš tai vakarā šķita pats elegantākais vīrietis un es viņu iemīlēju. Turpat netālu auga divi vareni ozoli un es iedomājos, ka, iespējams, šai pašā vietā jau pirms daudziem gadu simtiem nākuši jauni cilvēki un cits citam sacījuši vārdus, kurus vēl nav izdomājis neviens dzejnieks, ne rakstnieks; kurus spēj pateikt vienīgi tie, kas atklājuši dziļo mīlestības noslēpumu. Un tad šie vārdi no sen aizgājušiem cilvēkiem iekrituši upē un upe tos aiznesusi uz jūru, bet jūra uz visiem pasaules okeāniem, un vēlāk šie vārdi lietus veidā atkal atgriezušies upē, iekrituši zaļajā zemē, ieauguši koka stumbrā un… Varbūt tieši tāpēc tie tik ilgi un stipri aug.

Un tad, kad mēs gulējām zem šiem vecajiem ozoliem un zem mums klusi runāja zāle, un blakus plūda tā mazā upīte, un virs galvas kā milzīga lāpa stāvēja vakara debess, arī man gribējās, lai viņš pasaka šos vārdus, šos dažus pazīstamos, skaistos un noslēpumainos vārdus… Bet Kārlis klusēdams ilgi glāstīja manu seju un matus un beidzot pateica visvienkāršāko.

"Mīļā."

Turpmākās dienas un naktis jau pavadījām manā mazajā dzīvoklī, ko man kā jaunajai speciālistei piešķīra pēc divu gadu nostrādāšanas rūpnīcā. Es viņam centos vienmēr būt laba un mīļa. Un viņš vienmēr centās būt mīļš pret mani. Tas bija skaists laiks.

Tad piedzima mūsu mazā Ieviņa. Varbūt tikai tad es viņu tā pa īstam iepazinu. Viņā pēkšņi atklājās tādas mīlestības, tādas uzmanības un gādības izpausmes, kādas vīriešiem parasti nepiemīt, vismaz lielākajai daļai ne. Kārlis par bērnu vien runāja. Viņš pirka visādas mantas un rotaļlietas, kādas viņai vēl nemaz nevajadzēja. Kārlis nesa mājās arī dažādus pārtikas produktus, kādus viņai nu nekādi vēl nevajadzēja. Es smējos. Viņš savā mīlestībā pret bērnu pats kļuva kā bērns. Un es viņu iemīlēju vēl stiprāk.

Kādu vakaru, kad bērns cieši gulēja un mēs paši arī bijām jau gultā, Kārlis ilgi skatījās man sejā, tad teica, ka esot ļoti laimīgs un es esot laimīga, un bērns esot laimīgs, un viņš man skūpstīja acis, lūpas un krūtis un beidzot mani paņēma ar tādu aizrautību, apmātību, ar tik nežēlīgu spēku, ka pazuda mūsu istaba, māja, pilsēta, pazuda pasaule, tā visa mirdzēja un ar skaļu troksni gruva, un starp visām šīm dārdošajām skaņām es kā no milzīga tāluma dzirdēju tikai viņa nepārtraukti teiktos vārdus - mīļā, mīļā, mīļā…

Pēc mēneša mūsu bērns pēkšņi nomira.

Viss.

Neko par to vairs negribu domāt, ne atcerēties. Visas asaras jau sen sasalušas un pārvērtušās Staburaga lāstekās. Nodzisa visas gaismas. Pie griestiem dega vienīgi maza spuldzīte. Tai laikā nokalta visi ziedi. Saule kļuva auksta. Melnās debesīs sastinga zibens. Ceļš vairs nekūpēja. Neviens vairs nerunāja. Iestājās bezgalīgs miers un dziļš klusums.

Dažas dienas pēc bērēm Kārlis visu vakaru tāds dīvaini sastindzis ar savādi ieplestām acīm nostāvēja kājās pie krāsns un viņa seja bija briesmīga, es redzēju, cik viņam ir bezgala grūti visu to pārdzīvot, kā tas viņu ir satriecis un paralizējis, bet es viņu nekādi nespēju nomierināt, jo man pašai bija bezgala smagi un grūti.

Nākamajā dienā, pārnākot no darba, ļoti pārsteigta uz virtuves galda atradu Kārļa rakstītu zīmīti un tur bija tikai daži vārdi.

"Es vairs nevaru."

Es viņu mēģināju saprast, vismaz centos to darīt, bet tad mums no tās vietas tomēr vajadzēja bēgt kopā! Tas būtu bijis godīgi. Bet Kārlis mani atstāja vienu. Es tā arī nesapratu. Kāpēc viņš to darīja tieši manas dzīves visgrūtākajā brīdī? Atklāti sakot, es savās domās neko daudz viņam nepārmetu. Bargi nenosodīju. Mēs, sievietes,vienmēr kaut kā tomēr esam bijušas daudz spēcīgākas par jums. Man tikai tas viss ārkārtīgi sāpēja un bija ļoti žēl…

Bet cik ilgi gaudosi?

Iesien savu bēdu pauniņā un arī dodies prom! Tā - taisni uz priekšu, kur acis rāda! Un nebaidies! Vienmēr tev priekšā būs cilvēki un atradīsies kāda māja.

Tur es vēl atradu suni, pavarda uguni un lopus, kurus apņēmos kopt. Un, zināt, nemaz nebija slikti. Es tos lopiņus kopu ļoti rūpīgi. Es pie teliņiem gāju pat naktī. Un tā lēnām iestrādājos. Pakāpeniski iejutos un pamazām aizmirsos. Labi pelnīju. Iekārtoju māju. Iekopu dārzu. Un nekāds spēks mani vairs no turienes nespēs aizraut, ja nu vienīgi… Ak, lai jau paliek! Šodien par to nedomāšu! Sāku iet cilvēkos. Dažreiz kopā ar apkārtnes ļaudīm aizbraucu uz Rīgu, uz teātra izrādēm. Uzzināju, ka Kārlis palicis mūsu rajona pilsētiņā un dzīvo pie kādas sievietes. Nekad neinteresējos, kā viņš tur jūtas, vai pie viņas spējis visu aizmirst un ir laimīgs. Vairākas reizes viņu redzēju pabraucot garām manām mājām. Vienreiz viņš man pat pabrauca cieši garām, kad nācu mājās no veikala, bet nebija ne mazākās vēlēšanās viņam pamāt vai mēģināt apturēt. Es tikai rūgti nodomāju - brauc vien, Kārli…

Un tad beidzot atcerējos, ka esmu vēl jauna un skaista un pat izglītota! Man sāka pievērst uzmanību mūsu jaunais agronoms. Man viņš patika. Kādu vakaru viņš atnāca pie manis uz mājām.

Arvīds bija labi apģērbies un līdzi paņēmis labāko vīnu, kādu vien mūsu ciema veikalā varēja dabūt. Es jau tūlīt sapratu, kāpēc viņš ir atnācis… Viņš bija jauns un viens. Un es taču arī biju sieviete, kas ilgus gadus nodzīvojusi viena. Man dažreiz vientuļajos vakaros uznāca tik spēcīga vēlēšanās būt kopā ar kādu vīrieti un beigu beigās šim vīrietim arī piederēt, ka atkal nācās cieši sakost zobus vai arī smagi nopūsties.

Bet tad, kad vīns jau bija izdzerts un tam vajadzēja notikt, pavisam negaidot manā acu priekšā nostājās Kārļa lielais augums, viņa acis, viņa seja un rokas un tā upe, un dziestošais ugunskurs, un vecie koki, un spilgti sārtā vasaras debess, un viņa maigais "mīļā", ka es Arvīdam ar lielām grūtībām, ar lielu piepūli tomēr klusi atteicu.

"Nē, Arvīd, labāk ej! Ej prom, Arvīd! Šovakar es nevaru… Varbūt kādreiz…"

Vienreiz viņš man pat pabrauca cieši garām, bet nebija ne mazākās vēlēšanās viņam pamāt vai mēģināt apturēt.

Es tikai rūgti nodomāju - brauc vien, Kārli…

Arvīds aizgāja. Varbūt viņš mani saprata, bet nekad vairs neatnāca. Tā pagāja vēl daži gadi.

Tad kādu vakaru nācu no kūts, izkāsu izslaukto pienu, pēc tam kannu nolaidu akā, iegāju virtuvē, iekūru plīti, nosēdos uz maza ķeblīša un sāku mizot vakariņām kartupeļus. Pēc kāda laika izdzirdu smagus, it kā šļūcošus soļus, tie brīdi apstājās durvju priekšā, tad tās klusi atvērās, es lēni pacēlu galvu un ieraudzīju durvīs stāvam Kārli.

Biju ārkārtīgi pārsteigta. Kārlis tur stāvēja tikpat liels, kluss un neveikls kā agrāk, galvā netīra cepure un mugurā kā agrāk netīra jaka un tā arī viņš klusēdams ilgi skatījās uz mani ar savām zilajām, tik ļoti pazīstamajām acīm, ka es neviļus nodrebēju. Tikai tagad šīs acis mirdzēja aukstas. Acīmredzot no tām jau sen bija pazudis tas pierastais siltums, kas mani kādreiz tik ļoti sildīja.

"Ko tev vajag, Kārli?" es mazliet drebošā balsī prasīju un piecēlos kājās.

"Mīļā," viņš teica un samocīti pasmaidīja. "Es atgriežos. Man esi vajadzīga tu."

Manu ķermeni caurstrāvoja neparasts karstums. "Mīļā…" Es šo vārdu jau biju gandrīz vai aizmirsusi.

"Kāpēc?" es vaicāju.

"Grūti to uzreiz paskaidrot," Kārlis jutās ļoti neveikli un nervozi aizsmēķēja cigareti.

"Tā sieviete…" Arī es jutu, ka man dreb balss un esmu ļoti uztraukusies. "Viņa nomira?"

"Nē," Kārlis pakratīja lielo galvu un raudzījās kaut kur sāņus.

"Tu viņai apniki?"

"Nē."

"Kādēļ tad, Kārli?"

"Es visus šos gadus esmu nepārtraukti domājis par tevi, līdz beidzot sapratu. Man jāatgriežas. Tam visam nebija nekādas jēgas."

"Kaut kāda jēga laikam tomēr bija, ja jau reiz tā darīji."

"Nekāda," Kārlis domīgs atbildēja. "Es uz mirkli apmulsu. Es jutos par daudz satriekts. Pats īsti neapjēdzu, ko daru. Domāju, ka tas būs glābiņš. Muļķīgi. Man vienkārši sabojājās dzīves motors un es to nepratu īstajā laikā salabot. Kad beidzot savedu kārtībā un sāku atkal braukt, jau biju pazaudējis ceļa virzienu. Tagad atkal to atradu un vēlos… Būtu labi, ja atlikušo gabalu mēs varētu nobraukt kopā."

"Šaubos, Kārli," es teicu.

"Mēs vismaz varētu pamēģināt. Pamēģināt vēlreiz."

Es nodrebēju. Mani visu pildīja liela sāpe un apvainojums.

"Un tagad, Kārli, tu gribi, lai es tev atkal pagatavotu vakariņas, pēc tam uzklātu gultu un mēs atkal gulēsim blakus… Gulēsim blakus vienā gultā, it kā nebūtu astoņu gadu ilgas vientulības, it kā nebūtu astoņu pamestības gadu, it kā nekas nebūtu noticis…"

"Piedod," Kārlis nogurušā balsī teica un smagiem soļiem pienāca klāt, kā nosalušu putnu viņš mani paņēma savās varenajās plaukstās un mēģināja sasildīt. Es cieši pieglaudos pie viņa platajām krūtīm, atkal ieelpoju tik pazīstamās, sen jau aizmirstās benzīna un eļļas smaržas un sapratu, ka man blakus stāv vīrietis, kurš visus šos gadus varbūt bijis vēl vientuļāks nekā es un ka šim lielajam cilvēkam vajadzīgs tāds pats siltums kā man, jo viņa acis ir aukstas un balss nogurusi.

"Piedod," Kārlis atkārtoja un ar savu roku pirkstiem viegli saspieda manus plecus. Tas bija maigs, spēcīgs pieskāriens un tad mani visu no galvas līdz kāju pēdām, visu manu būtību piepildīja kaut kāda asa, nekad vēl neizjusta smeldze.

Vai tā viegli pie tālajiem, jau cieši noslēgtajiem bijušā pagrabiem dažreiz klusi pieklauvē atmiņas? Vai tā - viegli ar naža galu pieskardamās sirdij - atgriežas kādreizējā mīlestība?

Nezinu. Var jau būt. Es par to vairs nedomāju. Neprātoju ne par savām jūtām, ne iespējamo rīcību. Vai viss, ko izlemšu un darīšu, būs vērtējams kā mans stiprums vai vājums?

Lai paliek, es nodomāju. Kāpēc man atkal plosīt savu dvēseli un prātu? Es vienkārši sajutu, ka saule sāk spīdēt spožāk, diena kļūst siltāka, dārzā pēkšņi uzzied puķes un kaut kā daudz priecīgāk sāk riet pat suns.

* * *

Sieviete negaidīti apklusa, aizvēra acis un sāka ātri, ļoti saraustīti elpot. Pēc dažām minūtēm palātā ienāca māsiņa, mēģināja ar slimnieci runāt, bet viņa neko neatbildēja. Māsiņa uztraukusies izskrēja ārā un pēc īsa laika atgriezās ar ārstu. Abi sāka ņemties ap slimnieci, bet es, nedaudz apmulsis, izgāju gaitenī. Pēc tam izgāju vispār ārā no slimnīcas. Apsēdos pagalmā uz sola iepretim lielai strūklakai, aizsmēķēju cigareti un, vēl joprojām atrazdamies sievietes stāsta ietekmē, iegrimu nelielās pārdomās.

Interesanti, vai viņa tam Kārlim toreiz piedeva? Turpināja mīlēt? Bija laimīga? Un, ja tā, vai darīja pareizi? Acīmredzot laimīga bija, ja jau spēja mīlēt un dzīvot tālāk. Galu galā tā bija viņas dzīve, vienīgā un viņa ar to varēja darīt, ko gribēja un kā gribēja. Parasti tikai citi cilvēki ar mūsu dzīvēm un likteņiem rīkojas, neprasot mums nekādu atļauju, ne piekrišanu.

Un tomēr, pieceldamies es nodomāju un nesteidzoties devos atpakaļ uz nodaļu. Vai nodevību mīlestībā un nodevību vispār drīkst un var piedot? Un, ja kāds to tomēr var, tad acīmredzot viņš no morālā viedokļa stāv ļoti augstu, vai arī… ļoti zemu.

Vakarā uzzināju, ka pusstundu pēc mūsu sarunas slimniece ir nomirusi. Viņa pat nepateica, kā viņu sauc. Vienīgi "mīļā"…

Nav slikti no dzīves aiziet, ja cilvēku atmiņās tu paliec ar šādu vārdu, es domāju, nostājos nodaļas garā gaiteņa galā pie loga un domīgs vēroju, kā aiz meža galotnēm zemeslodes otrā pusē spīd saule.

Uz īsu brīdi šai pusē būs tumsa.

7. nodala

»

Skaļi iezvanījās telefons. Es vēl atrados gultā un klausījos rīta ziņas.

-   Edmund, tas esi tu? - Evita vaicāja.

-   Vai tev mana balss jau aizmirsusies?

-       Mazliet, - Evita atbildēja. - Tavs telefons pēdējā laikā nez kāpēc klusē. Vai ceļoji pa Eiropu?

-   Es vēl īsti neesmu izbraukājis Latviju.

-       Tātad tu jau pastāvīgi dzīvo pie viņas? - Evitas balss nedaudz iedrebējās. - Esi kopā ar Sandru?

-   Mēs kopā nedzīvojam.

-        Kā tad tā? - Evita tēloja vai arī patiesi jutās pārsteigta. - Bija tik traka mīlestība… Vai jau izkūpējusi?

-        Nē, tepat vien ir, - es atbildēju. - Ja mīl, vai vienmēr ir jābūt kopā?

Atkal labu brīdi domīgs raudzījos uz balto telefona

aparātu.

- Es viņu nošautu, - lēnīgi teicu. - Vai arī nošautu tevi.

-   Nezinu, kopā vai atsevišķi, bet tu taču nenoliegsi…

-        Nē, Evit, es neko nenoliegšu, - sacīju. - Kopā nedzīvojam. Mēs šad tad tikai kopā pārguļam.

-        Tas ir īsti tavā stilā, - Evita rūgti pateica. - Esi laimīgs?

-   Nu tā… Nosacīti.

-   Kas par vainu?

-   Nezinu.

-         Nav noliedzams - Sandra patiešām ir skaista sieviete, - Evita sacīja. - Varētu pat sajūsmināties par tavu lielisko gaumi, ja tikai…

-Kas?

-   Nekas.

-   Sandra ir laba aktrise, - nez kāpēc pateicu.

-        Gandrīz vai ģeniāla! - Evita ironiski sacīja. - Vienīgi kaut kā viņai nav trāpījusies vēl neviena galvenā loma.

-   Nākamsezon būšot.

-   Vai precēties netaisāties?

-        Tad mums, Evit, vispirms ir oficiāli jāizšķiras, - es atbildēju. - Un Sandrai jāizšķiras ar savu vīru.

-   Kāpēc viņa to nedara? - Evita prasīja.

-   Nav ne jausmas.

-   Kāpēc to nedari tu?

Mirkli domāju.

-   Vai tad tu to gribi? - jautāju.

-        Nē, - Evita atbildēja. - Tev joprojām vēl ir svarīgas manas domas?

-   Mazliet. Es labprāt vēl pagaidītu.

-   Vai nav savādi?

-        Iespējams, - es teicu. - Lai gan tā ir diezgan parasta lieta. Cilvēki juridiski šķiras tikai tad, kad tas viņiem ir izdevīgi, vai arī… Kad viņi jau zaudējuši visas cerības.

-        Edmund… - Evita smagi nopūtās. - Vai tu arī esi viens no tiem, kurš joprojām tic mīlestības nezūdamības likumam? Ceri, ja tev ar Sandru viss pajuks, es tevi tūlīt ņemšu atpakaļ?

Labu brīdi klusēju.

-        Vai tas būtu tik neiespējami? - es beidzot prasīju un ar zināmu interesi gaidīju atbildi. Šī atbilde vismaz manas dzīves pašreizējā situācijā neko nopietnu nespētu izmainīt, taču varbūt tikai zemapziņā es tomēr ticēju vai, pareizāk sakot, gribēju ticēt, ka mūsu starpā vēl nekas pilnībā nav zudis; ka kaut kas vēl ir palicis. Ja ne mikroskopiskas mīlestības jūtas, tad vismaz vēlēšanās nebūt atklātiem ienaidniekiem. Vismaz tik daudz. Vai tik maz.

-        Jā, Edmund, - Evita nedaudz pārvērstā balsī atbildēja. - Es tevi atpakaļ neņemtu.

-   Kāpēc?

-   Vai tad tu to nezini? Nesaproti?

-   Joprojām nespēj man piedot?

-   Tā ir. Tu mani tomēr nekrietni nodevi.

-        Nav tiesa, Evit. Es tikai pēkšņi ieraudzīju citu sievieti.

-         Mīļais draugs, nevajag! - Evita pārmetoši sacīja. - Es jau tavu filozofiju pazīstu. Ja vīrs sievu krāpj aprēķina vai izlaidības dēļ, jā, tad tā ir nodevība, bet, ja viņš sievu kaut vai ar mazu bērnu uz rokas pamet jaunas mīlestības vārdā, tad tas nav pilnīgi nekas, vai ne?

-        Ne gluži tā, Evit, - mazliet sapīcis iebildu. - Ja tu mani par aiziešanu pie citas sievietes joprojām nosodi, tad arī tev ir pēdējais laiks izstrādāt savu filozofisko dzīves platformu, kur galvenais postulāts varētu būt tāds, ka cilvēku savstarpējās attiecībās mīlestībai vispār nav absolūti nekādas nozīmes! Ka mīlestība var un drīkst pastāvēt tikai starp precētiem cilvēkiem! Vai tas tev nešķiet absurds?

-        Es nemaz nenoliedzu, - Evita sacīja, - ka jauna mīlestība var ķert ikvienu, arī precētos, taču vienmēr ir diezgan draņķīga sajūta, ka tavs vistuvākais cilvēks pēkšņi iemīlas citā. Interesanti, kā būtu juties tu, ja es tev negaidīti pateiktu, ka man ir mīļākais un es viņu ļoti mīlu?

-   Es gauži raudātu, - sacīju.

-   Neāksties!

Atkal labu brīdi domīgs raudzījos uz balto telefona aparātu.

-        Es viņu nošautu, - lēnīgi teicu. - Vai arī nošautu tevi.

-   Žēl nebūtu?

-   Būtu. Bet jūs abi to būtu pelnījuši.

-        Bet tu, Edmund? - Evita prasīja. - Tu šādu likteni neesi pelnījis?

-        Iespējams, - drūmā balsī sacīju. - Atbrauc šurp un mani nogalini!

Evita iesmējās. Viņai vienmēr bija patīkami, dzidri smiekli.

-  Nu nē! - Evita teica. - Dzīvo vien laimīgs tālāk! Turklāt es tevi joprojām vēl mazdrusciņ mīlu.

-  Tas nevar būt, - klusi nomurmināju. - Patiesībā tev mani vajadzētu ienīst.

-   Nu ko tu! - Evita atkal iesmējās. - Esmu mierīga, labi audzināta latviešu meitene un ne uz kādām šekspī- riskām kaislībām neesmu spējīga! Vienīgi gribu tevi palūgt… Ja drīkstu…

-   Protams!

-   Man ir radušās nopietnas problēmas. Nebūtu slikti, ja tu man varētu un gribētu palīdzēt.

-   Tev vajadzīga nauda?

-   Nē. Tu šodien esi aizņemts?

-   Vēlies satikties?

-   Ja tev nekas nebūtu pretim… Pulksten divpadsmitos Vērmanītī, labi?

-   Tieši kur?

-   Uz soliņa pie strūklakas. Šodien sola saulainu laiku.

-   Labi, Evit. Es būšu.

Radio klausīties vairs negribējās. Izslēdzu to un nodomāju, ka Evitai visticamāk būs radušās kaut kādas nepatikšanas darbā. Viņa bija žurnāliste un jau diezgan ilgus gadus strādāja laikraksta "Neatkarīgā" redakcijā, kur galvenokārt atspoguļoja prokuratūras un tiesu darbu. Bet nereti "uzšāva" arī asus publicistiskus rakstus par visādām nebūšanām un nelikumībām atsevišķu amatpersonu vai firmu rīcībā.

Evita bija pamaza auguma nedaudz apaļīga tumšmate, ļoti gaumīgi ģērbās, vienmēr bija mierīga, mīlīga un ļoti labsirdīga. Tas man patika, taču neteikšu, ka viņā būtu bijis, kā saka, "ieķēries līdz matu galiņiem". Un pat šķiet, ka es viņu nemaz nemīlēju. Taču nenoliedzu - viņa man ļoti patika. Evita^bija labs draugs un laba sieva, bet, gadiem ejot, mani arvien vairāk pārņēma atziņa, ka tas, vismaz man, ir stipri par maz.

Varbūt tāpēc, ka manī ritēja arī poļu asinis, varbūt tāpēc, ka biju pavadījis vētrainu jaunību un divus ārprātīgus gadus Afganistānas karā, mani tāda smuka un mierīga ģimenes dzīve neapmierināja. Dažreiz pat kaitināja. Mans raksturs, mana psihe un līdzšinējā dzīves pieredze gandrīz vai burtiski rāva laukā no mājām, prom no siltā dīvāna, televizora un patīkamām ēdienu smaržām pilnās virtuves. Un tad, kad Evita uzzināja, ka man ir uzradusies mīļākā…

Viss saplīsa galīgi. Ģimenes dzīve pajuka. Atlika par to vai nu tikai priecāties, vai bēdāties. Es Evitai palūdzu piedošanu, taču no Sandras nespēju atteikties. Tā mēs arī izšķīrāmies - neoficiāli. Norunājām, ka par desmitgadīgo meitu joprojām rūpēšos materiāli un piedalīšos arī viņas audzināšanā, lai gan abi sapratām, ka, dzīvojot atsevišķi, tas praktiski nebūs iespējams.

Evitas vecāki bija mūzikas profesori, ļoti smalki ļaudis, un Evita atgriezās viņu četristabu dzīvoklī Rīgas centrā, bet es paliku viens savā Čiekurkalna mājā kopā ar suni.

Mani vecāki dzīvoja laukos, bet suni sauca Lords.

Man ne īpaši patika bagātnieki, vēl mazāk patika aristokrāti, bet suni par Lordu savā laikā bija nosaukusi Evita un es pie tā pieradu. Katrā ziņā suns, neskatoties uz savu dižciltīgo vārdu, bija simtkārt labāks par visiem stīvajiem angļu augstmaņiem un daudziem latviešu intelektuāļiem, par politiķiem nemaz nerunājot. Viņš vienkārši bija labs un gudrs suns - bez pretenzijām uz "skaistu dzīvi".

Pulksten divpadsmitos sēdēju Vērmanes parkā uz soliņa tieši iepretim strūklakai, ap kuru jautri spēlējās vairāki bērni. Spīdēja spoža saule, bija silta pavasara diena, un es ar patiku vēroju šo draisko bērnu jaunās māmiņas, tad pievēru acis un ļāvu saules stariem glāstīt seju.

Pēc kāda laika jutu, ka kāds apsēžas blakus un pēc brīža viegli pieskaras plecam.

- Sveiks, Edmund! Skaties, ka neapdedzinies!

Atvēru acis, pagriezos un sev blakus ieraudzīju Evitu. Viņai mugurā bija gaišs putekļu mētelis, bet zem tā varēja redzēt smalki adītu baltu svīteri un melnus svārkus. Viņas seja joprojām bija svaiga, jauna un loti

pievilcīga. Vienīgi acis bija nedaudz skumjas, kas viņu darīja līdzīgu pasaku bārenītei.

-   Sveika! - es teicu. - Tu labi izskaties.

-        Es izskatos slikti, - Evita pakratīja galvu. - Labprāt tagad aizbrauktu uz Jūrmalu vai pasauļotos tepat blakus tev, bet…

-         Nav līdzi peldkostīma? - iesmējos. - Nekas! Lai svilst mūsu ģīmji! Dzīvi jau esam sadedzinājuši.

-        Dzīvi ne, - Evita nepiekrita. - Sadegusi ir tikai mūsu laulība.

-        Tu mani nomierināji, - es teicu. - Biju iedomājies, ka tu esi no tām sievietēm, kurām laulība un mīlestība nozīmē visu dzīvi.

-        Tas ar mani tā bija sākumā, - Evita sacīja. - Tagad es saprotu, ka viens cilvēks, lai cik labs un izcils viņš arī būtu, nekad nevar aizvietot visu dzīvi. Kādu daļiņu jā, bet tā… Paraudam un dzīvojam tālāk.

-        Pareizi, Evit! Ja pat vislielākajā mīlestības trakumā mēs savu dzīvi varētu identificēt tikai ar vienu cilvēku, tad pēc kāda laika mums visiem vajadzētu pakārties!

Krietnu laiku abi klusējām.

Priekšā draiskojās bērni. Jaunās māmiņas savā starpā jautri sarunājās. Garām pagāja kāds pagalam noplīsis "bomzis". Netālu sēdēja paveca sieviete un nesteidzoties kaut ko adīja. Pa Rrišjāņa Barona ielu dārdēdams aizbrauca tramvajs. Atjaunotā "Vernisāža" izskatījās skaista un lepna. Saulei pārslīdēja balts mākonis, un mūsu augumiem tūlīt pieskārās neliels vēsums.

-        Kas noticis? - nedaudz pagriezies pret Evitu, jautāju. - Tu par mani nebiji interesējusies veselu gadu.

-         Es to, protams, nedarītu arī šoreiz, taču… man draud briesmas.

-   Kādas? - tūlīt nedaudz saspringu.

-   Man tiek draudēts.

-   Draudētāju pazīsti?

-Jā.

-   Kas viņš ir?

-  Acīmredzot bandīts vai vienkārši ļauns cilvēks. Bet viņš ir tikai starpnieks. Aiz viņa, esmu pārliecināta, stāv arī tev labi pazīstamais Saeimas deputāts. Cik viņš krievu laikā kā žurnālists bija dedzīgs padomju ideoloģijas propagandētājs, tik šodien viņš ir nasks nacionālistisko uzskatu paudējs.

-   Tu par viņu esi kaut ko rakstījusi?

-   Jā. Tu "Neatkarīgo" vairs nelasi?

-   Kopš avīze tika pārdota Ventspils naftiniekiem, nē. Man šķiet, tā tagad ir visneinteresantākā avīze.

-   Tā vis nesaki. Avīze ir pietiekami laba un asa.

-   Tikai pret Šķēli. Man šķiet, tam, kas tika par viņu rakstīts jūsu avīzē priekšvēlēšanu laikā, nebija nekāda sakara ne ar žurnālistiku, ne beletristiku, bet gan ar vistīrāko šizofrēniju.

-  Iespējams. Taču tu nenoliegsi, ka rezultāts bija tieši tāds, kādu Ventspils kungi vēlējās.

-   Muļķības! Vai tad viņi vinnēja? Uzvarēja taču Šķēle! Starp citu, viņš vienmēr būs uzvarētājs. To der atcerēties. Pārējie Latvijas politiķi viņam var vienīgi no- pucēt kurpes - tik pārāks viņš ir par tiem!

-   Es gan tā nedomāju.

-   Nemaz nebrīnos. Mēs taču vienmēr esam domājuši krasi atšķirīgi. Bet pašlaik ne par to! Kas tev īsti draud un par ko?

-   Pirms mēneša publicēju rakstu "Kārumnieks" par minētā deputāta mēģinājumiem ar stipri apšaubāmiem radurakstu dokumentiem, vecām arhīvu izziņām un neapšaubāmi uzpirktiem lieciniekiem pierādīt, ka kāds piecstāvu nams Rīgas centrā Tērbatas ielā mantojuma kārtā pienākas tieši viņam!

-   Vai uz šo māju ir arī citi pretendenti?

-   Viena veca deviņdesmitgadīga tantiņa. Viņa ir īstā mantiniece. Taču pašlaik viņa ir vai nu uzpirkta, iebiedēta, vai vienkārši apmuļķota un no savām pretenzijām uz māju atsakās.

-   Kas tālāk?

-   Ir jau notikušas četras dažādu instanču tiesas sēdes. Divas tiesas ir lēmušas par labu deputātam, divas, iespējams, arī mana raksta iespaidā, viņa pretenzijas ir noraidījušas. Tagad gaidāma piektā tiesa, pēdējā - Augstākās tiesas senāts. Tas cilvēks, kurš pārstāv deputāta intereses, man un mūsu bērnam draud ar fizisku izrēķināšanos, ja es nedēļas laikā neuzrakstīšu un nepublicēšu jaunu rakstu, kur būtu uzrakstīta "patiesība". Tas ir, man jāuzraksta un jāpublicē raksts, kas nepārprotami aizstāvētu cienījamā deputāta vēlmi iegūt savā īpašumā vienu no lielākajiem namiem Rīgas centrā!

-Vai tev ir pierādījumi, ka deputāts rīkojas negodīgi?

-   Protams! Radniecības dokumenti ar kādreizējo nama īpašnieci ir viltoti vai vismaz stipri apšaubāmi! Lieta tāda, ka deputāts savā laikā divreiz mainījis uzvārdu. Pirms divdesmit gadiem sakarā ar krimināllietu, kas bija ierosināta pret viņu, bet atmodas sākumā, acīmredzot, lai kaut cik slēptu savu komunistisko pagātni, pieņēmis sievas uzvārdu.

-   Ko par to visu saka avīzes jaunie īpašnieki?

-   Viņi pastāv uz to, ka man šā deputāta necienīgā rīcība vairs nav jānosoda un viņiem nebūs iebildumu, ja tagad uzrakstīšu tādu rakstu, kur būtu izteiktas šaubas par tiesu kompetenci…

-   Ja pareizi saprotu, tad tieši to, ko vēlas pats deputāts un viņa rokaspuisis?

-   Bet kā tad citādi?

-   Ko esi nolēmusi darīt?

-   Es šādu rakstu nespēju uzrakstīt, - Evita atbildēja. - Tas būtu tas pats, kas nodot pašai sevi. Nodot savu profesiju un vispār javu attieksmi pret cilvēkiem un dzīvi. Bet tieši to viņi no manis prasa!

-   Policijai par draudiem esi ziņojusi?

-   Vispirms gribēju aprunāties ar tevi.

-   Ļoti labi. Kas tālāk?

-   Cilvēks, kas man draudēja un stādījās priekšā kā "sekretārs", lika rīt pulksten sešos ar jau gatavu rakstu atnākt uz kanālmalu pie Blaumaņa pieminekļa. Viņš rakstu izlasīšot, ja tas atbildīs viņu interesēm, akceptēs, un avīze to nodrukāšot. Ar redaktoru esot jau sarunāts un es varēšot mierīgi dzīvot tālāk.

-   Bet ja ne?

-         Es jau sacīju. Viņš draudēja izrēķināties gan ar mani, gan mūsu bērnu!

-   Tieši kā - neteica?

-   Nē.

-   Nu labi! Esi mierīga. Es to lietu nokārtošu.

-   Kā?

-        Lai tas paliek manā ziņā. Varbūt vienīgi rit, drošs paliek drošs, Māru uz skolu nelaid, labi? Lai padzīvo pa māju, bet tu piezvani skolotājai un pasaki, ka bērns ir saslimis.

Evita piekrītoši palocīja galvu.

Mani pārņēma gan žēlums pret Evitu, gan bailes par meitu. Spēcīgs naids pret pērkamiem cilvēkiem, pret daudziem augstākās varas pārstāvjiem, kuri sava labuma dēļ pie pirmās izdevības aizmirst gan savu sabiedrisko stāvokli, gan vienmēr tik skaļi deklarēto svēto "tautas kalpa" misiju…

Evita aizgāja. Es viņai ilgi noskatījos pakaļ, sirdī sajūtot nelielu smeldzi. Kā nekā viņa vēl joprojām bija mana oficiālā sieva, mana bērna māte un mūs joprojām saistīja atmiņas par dažām skaistām mūsu dzīves dienām.

Vēl sēžot Vērmanes dārzā, pa mobilo telefonu piezvanīju Niklāvam.

-        Nik! Vai tu rītvakar tā ap pulksten sešiem vari būt brīvs?

-   Kas par lietu?

-   Man būs vajadzīga tava palīdzība.

-   Nav problēmu!

-        Pulksten piecos atbrauc pie manis! - es teicu. - Paņem līdzi pistoli! Es arī paņemšu savu Berettu. Pēc tam izpildīsim nelielu kaujas uzdevumu.

-   Ceru, nekas krimināls?

-   Nu tā… Ir izteikti reāli draudi Evitai un Mārai.

-   Kāpēc?

-        Kāds cilvēks grib piespiest Evitu darīt to, kas runā pretī viņas sirdsapziņai. Pamēģināsim to tipu nobaidīt. Tu kā Iekšlietu ministrijas darbinieks…

-          Labi, Edmund, es būšu. Detaļas apspriedīsim vēlāk.

Nākamajā dienā tieši pulksten sešos es nesteidzoties nonācu pie Blaumaņa pieminekļa. Netālu no tā uz soliņa sēdēja padrukns vidēja auguma vīrietis ādas jakā, acis noslēpis aiz tumšām saulesbrillēm, un, galvu grozīdams, vēroja apkārtni.

-   Es atvainojos, - klusi sacīju. - Vai tas esat jūs, kas šeit gaida žurnālisti Evitu Janovsku?

Vīrietis ilgi mani nopētīja, tad lēnām pagrieza skatu sāņus.

-   Pieņemsim, - viņš dobjā balsī teica. - Viņa neatnāks?

-   Viņa ir jau atnākusi, - es atbildēju. - Evita jūs gaida automašīnā Bastejkalna autostāvvietā.

-   Vai rakstu uzrakstīja?

-   Protams, - es sacīju. - Bet ne jau jūsu draudu dēļ. Viņa ir sapratusi savu kļūdu.

-   Patīkami to dzirdēt, - vīrietis pasmīnēja. - Kāpēc viņa nenāk šurp?

-   Viņa baidās, - es paskaidroju. - Manuskriptu viņa jums iedos automašīnā.

-  Kas tu pats tāds esi? - vīrietis prasīja un vēlreiz mani cieši nopētīja. Skatiens bija nepatīkams, taču es uzreiz sapratu, ka nekāds dižais profesionālis viņš nav.

-   Šai gadījumā var teikt, ka esmu viņas miesassargs, - sacīju. - Ja nav grūti, varat man sekot.

Pagriezos un lēnām gāju pār kanāla tiltiņu. Nonākot līdz Basteja bulvārim, pie kioska tūlīt pamanīju stāvam Niklāvu. Kopā ar nepazīstamo vīrieti piegājām pie manas Audi 80 ar tumši tonētiem logu stikliem. īsu brītiņu pagaidījis, atvēru automašīnas aizmugurējās durvis. Tai pašā mirklī Niklāvs, pierfacis no mugurpuses, zibenīgi iegrūda svešo vīrieti automašīnas salonā, pats apsēdās blakus un iegrūda viņa sejā pistoles stobru.

-   Sēdi rāms un nekusties! - Niklāvs brīdināja. - Viena lieka kustība un tu esi līķis!

Vīrietis smagi nopūtās un padevās liktenim. Es apsēdos pie stūres un braucu uz Pārdaugavu, uz Kleistu mežu. Pēc pusstundas, pa smilšaino ceļu iebraucis mežā, apstājos.

- Tas par to, ka atļāvies draudēt sievietei! - es skaļi pateicu un negaidīti situ vēlreiz. Tagad jau spēcīgāk, notriekdams viņu zemē. - Un tas par taviem draudiem

mazam bērnam!

-   Kāp laukā! - Niks vīrietim skarbi pavēlēja.

-        Ko jūs esat nodomājuši darīt? - viņš ļoti nobijies prasīja.

-        Tevi nogalināt, - Niks atbildēja, izrāva vīrieti ārā no mašīnas un piespieda tuvākās priedes stumbram.

-   Par ko?! - vīrietis raudulīgā balsī iekliedzās.

Es piegāju klāt un ne sevišķi spēcīgi ietriecu dūri viņa apaļīgajā ģīmī. Ja būtu bliezis ar visu spēku, varēju viņu nosist vai uz galvošanu vismaz salauzt žokli.

-   Tas par to, ka atļāvies draudēt sievietei! - es skaļi pateicu un negaidīti situ vēlreiz. Tagad jau spēcīgāk, notriekdams viņu zemē. - Un tas par taviem draudiem mazam bērnam! Tu zini, ko mēs ar tevi tagad varam izdarīt? Tevi ne tikai sasist līdz šķidras putriņas stāvoklim, bet arī sašaut kā sietu! Šurp braucot, redzēji? Tepat puskilometra attālumā atrodas Lāčupes kapi! Taču tevi varam aprakt arī šeit! Bet šoreiz vēl būsim žēlsirdīgi. Neko vairāk tev nedarīsim. Vienīgi pasaki savam šefam, ja viņš vēl kaut vienreiz… Mēs esam augstākās klases profesionāļi un tevi un tavu draugu deputātu atradīsim kaut vai Amazones džungļos vai uz Marsa! Tā ka abi lieciet aiz auss - aizmirstiet vārdu Evita Janovska! Katram jādara savs darbs un ne visus var nopirkt vai iebaidīt! To jūs pamēģiniet atcerēties! Un vēl to, ka taisnību galu galā pateiks nevis kāds atsevišķs avīzes raksts, bet gan tiesas spriedums!

Pagriezos, kopā ar Niklāvu iekāpu automašīnā un, svešo vīrieti atstājot mežā, braucām prom. Garastāvoklis bija vairāk nekā riebīgs.

-   Tu noskandēji labu runu, - Niklāvs sacīja. - Nākamajās vēlēšanās pacenties pats kļūt par deputātu!

-   Lai viņi visi iet galīgi… - asi pateicu un strauji pagriezu galvu sāņus.

Pie kapsētas ielas malā stāvēja vairākas vecas tantiņas un tirgojās ar ziediem.

Gan uz kāzām un bērēm, rūgti nodomāju. Gan naidā un mīlestībā. Nāvē un dzīvībā…

8. nodala

ī

Pulkstenis rādīja jau pāri pusnaktij. Slimnīcas palātā dega blāva gaisma. Es sēdēju blakus gultai, kur klusi un mierīgi mira kāds vecs cilvēks. Viņu sauca Vilis Vilks. Viss viņa kādreiz atlētiskais un sportiskais ķermenis bija noklāts ar vecām gan operāciju, gan smagu ievainojumu atstātām rētām. Turklāt visur, kur vien apstājās mans skatiens, uz viņa miesas redzēju visdažādākos tetovējumus. Nebija ne mazāko šaubu, ka šis cilvēks ir nodzīvojis vairāk nekā vētrainu mūžu, bet tagad, būdams bezcerīgi slims, mierīgs un pacietīgs gaida savas piedzīvojumiem bagātās dzīves beigas.

Pēkšņi vīrietis atvēra acis, ilgi skatījās griestos, tad nedaudz pagriezās pret mani un izstiepa roku.

-   Viņa nāk, - slimais cilvēks skaidrā balsī pateica.

-   Nupat viņu redzēju.

Es sapratu, ko viņš ar to domā, un pirmajos mirkļos nespēju pateikt ne vārda.

-        Viņa pie manis nāk jau no agras jaunības, - vecais vīrs sacīja. - Bet šī nu laikam būs pēdējā reize… īstā. Man daudzreiz no tās ir izdevies aizbēgt, bet šoreiz… Šoreiz viņa mani pieveiks un es beidzot atradīšu mieru.

-  Ja tas jūs neapgrūtina, - nedaudz uztraucies teicu,

-   varbūt jūs varētu atcerēties kādu savas dzīves epizodi, kas toreiz tāpat šķita iespējami pēdējā…

-        Tādu ir bijis daudz, - vīrietis pēc ilga klusuma brīža sacīja. - Taču vienu notikumu es patiešām nekādi nespēju aizmirst. Tas notika kara laikā, un tie bija vienreizēji baigi mirkļi! Mana un citu cilvēku dzīvības nebija pat viena feniņa vērtas…

Slimnieks atkal apklusa, diezgan smagi elpoja, taču balss skanēja dobji un visai skaidri.

-        Tu pats jau kādreiz esi miris? - viņš negaidīti jautāja un cieši uz mani paskatījās. Es novērsos.

-       Jā, - atbildēju. - Un ne vienreiz vien. It sevišķi karā.

-       Nemuldi! - slimnieks nikni noteica. - Tad tu vēl nemaz nebiji dzimis!

-        Es piedzimu īstajā reizē, lai krievi mani 1981. gadā aiztriektu karot uz Afganistānu!

-       A! - vecais vīrs saprotoši novilka. - Ko tagad? Dzirdēju - raksti romānus?

-Jā.

-   Par ko?

-   Par visu ko.

-   Arī par karu?

-   Dažreiz. Bet galvenokārt par mīlestību, nodevību, atriebību, līdzcietību, nāvi… Vai, pareizāk sakot, par dzīvi.

-   Kā kritiķi tevi vērtē? Slavē?

-   Viņi mani nepārtraukti lamā.

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, ka krasi atšķiros no citiem. Es nerakstu tā, kā visu šo gadsimtu ir rakstījusi mēreni uzsildīto latviešu rakstnieku lielumlielākā daļa. Es nerakstu arī tā, kā šiem kritiķiem ir mācīts augstās skolās. Es rakstu un stāvu atsevišķi. Manas literārās saknes meklējamas kaut kur daudz tālāk - debesu vai elles pārvaldnieku slepenajās piezīmēs vai, kas daudz ticamāk, tās nav sameklējamas nekur. Esmu radījis pats savu pasauli un stilu - tikpat neatkārtojamu un vienreizēju, kāda ir mana paša dzīve un psihe.

Palāta atkal uz krietnu laiku iekrita smagā klusumā. Es par sevi un savu darbu neko vairāk negribēju stāstīt, bet kā parasti gaidīju kāda cita cilvēka dzīvesstāstu vai tikai mazu šīs dzīves epizodi. Un tad, jau stipri vēlāk, es kā vitrāžists šīs dzīves drumstalas, šīs daudzu ļaužu stāstītās epizodes salikšu lielā krāsainā mozaīkā, ko rakstniecībā parasti dēvē par romānu. Bet, kas tas ir patiesībā, es joprojām nezinu. Visticamāk, ka tas, ko es rakstu, patiesībā ir tikai vārdu veidā materializējusies mana un citu cilvēku psihiskā enerģija, kas nekādā ziņā un veidā pati par sevi nevar būt ne "laba", ne "slikta", ne "stipra", ne "vāja". Tā ir tieši tāda, kāda tā ir, - unikāla un nenovērtējama.

-   Paklausies, - slimnieks lēnām pagriezās ar seju pret mani un jau kuro reizi tik savādi uzlūkoja, ka kļuva pat mazliet baismi. Bet jau pēc īsa brīža es šo skatienu sapratu - iespējams, esmu pēdējais cilvēks, ko viņa acis šai pasaulē redz… - Es tev pastāstīšu… Tas patiešām bija baigs, bet savā ziņā arī ļoti interesants notikums un gan mana, gan daudzu citu cilvēku dzīvības toreiz karājās melna diega galiņā… Atklāti sakot, arī tad es nemaz tā īpaši nebaidījos mirt. Man bija interesanti un reizē pretīgi vērot, kā daži cilvēki izturas tuvās nāves priekšā…

-   Vai tad visiem ir jāizturas vienaldzīgi? - es prasīju. - Vai varonīgi?

-   Nē, - slimnieks dobjā balsī atbildēja. - Visiem ir jāizturas… cilvēciski. Vienkārši un ar cieņu. Tāpat kā es to daru pašlaik.

-   Jā, - es piekritu. - Jūs turaties braši.

-   Toreiz es turējos vēl labāk! - vecais vīrs ne bez lepnuma sacīja. - Man par sevi nevajadzēja kaunēties.

-   Kas tad toreiz notika? - es vaicāju.

-   Briesmu lietas, - Vilis Vilks atbildēja. - Tu neko nepierakstīsi?

-   Nē. Man atmiņa ir laba un es visu atcerēšos.

-   Nu tad aiziet! Klausies! - vecais vīrs sacīja un sāka stāstīt.

* * *

Vilciens, vēl nesasniedzis staciju, spēji nobremzēja un apstājās. Kad es kopā ar pārējiem pasažieriem piegāju pie loga, redzēju, ka dzelzceļa malā stāv vairāki vācu žandarmi un mūsu pašu šucmaņi. Visiem kaklā karājās mašīnpistoles, bet nostieptās saitēs rēja melni vilku suņi.

Tātad kaut kas ir noticis, es nodomāju, atgāju no loga un apsēdos. Varbūt sāks šaut. Noblicēs pa rūtīm, ka nemetas. Kas tad viņiem - nevienam par to rēķins nebūs jādod. Par to viņiem vispār nospļauties. Varbūt tāda pat ir pavēle.

Un tā arī patiešām bija. Tikai pagaidām neviens no pasažieriem to vēl nezināja. Viņi nemierīgi drūzmējās ap logiem, kaut ko uztraukti runāja, izteica dažādus spriedumus un minēja visādas varbūtības, bet es dzirdēju tikai vieglu rūkoņu - necentos ieklausīties vārdos. Kas gan bija vārdi pret lodēm? Kas ir vārdi, salīdzinot ar dzīvību un nāvi? Tukša skaņa. Gaisa vibrācija, nekas vairāk. Lai gan dažreiz tieši viens vienīgs vārds var izšķirt tavu likteni. Tieši šī skaņa, šī neredzamā, bet skaidri sadzirdamā gaisa vibrācija dažreiz izšķir - dzīvot vai ne. Mēs visi kādreiz esam sākušies ar vārdiem. Tad, kad divi cilvēki viens otram pateica: "Es tevi mīlu." Tagad tu šos runātājus vari slavēt vai nolādēt. Atkarībā no tā, kāda tev izdevusies dzīve. Bet diez kas nav. Kā jau lielākajai daļai. Dzīvot var, bet šī dzīvošana tomēr nekādu sevišķu prieku nesagādā. Grūts darbs, smagas slimības, pastāvīgi uztraukumi par bērniem, jumtu virs galvas un sievas uzticību. Bailes no nāves. Kāda velna pēc cilvēkam tas viss ir vajadzīgs?

Taču man, paldies liktenim, bērnu nebija, nevajadzēja uztraukties par sievas neuzticību, jo arī sievas man nebija, un biju vesels kā vērsis. Nekad ne ar ko nebiju slimojis un arī jumts virs galvas gandrīz vienmēr ir bijis.

Turklāt es biju pavisam brīvs. Nekas mani ne pie kā nesaistīja. Un nejutu nekādas bailes. Bet ko te visi tik skaļi tomēr vāvuļo? Par ko uztraucas? Patiešām, būs kaut kas ļoti nopietns atgadījies. Es pēkšņi sajutu briesmas. Es tās jau redzēju.

Vagona galā atvērās durvis un tajās parādījās kāds jauns SD virsnieks, kuru pavadīja divi lauku komandantūras žandarmi. Viņiem bija neglītas, drūmas sejas, un rokās viņi turēja šaušanai sagatavotas mašīnpistoles.

- Achtung! - virsnieks iesaucās un brīdinoši pacēla labo roku. Tikai nedaudz vēlāk es pamanīju, ka tajā ir neliels melns revolveris. - Uzmanību! Neilgi pēc izbraukšanas no Tukuma šā vilciena priekšpēdējā vagona tamburā ar diviem naža dūrieniem ir nogalināts SS šturmbanfīrers Ēriks fon Klauze. Atstāta zīmīte ar parakstu "Tautas atriebēji". Tā ir nelegāla boļševiku teroristu organizācija. Bet slepkava vilcienu tomēr nav paspējis atstāt. To apliecina vagonu pavadoņi, bez tam arī durvis bijušas noslēgtas. Mums ir pamats domāt, ka šturmbanfīrera Ērika fon Klauzes slepkava atrodas šā vilciena pēdējā vagonā. Tas ir - tieši starp jums. Tādēļ esmu spiests veikt jūsu dokumentu un mantu pārbaudi.

- Vilis Vilks, - virsnieks skaļi sacīja, rūpīgi pētīdams manu pasi. - Ko darījāt Tukumā?

No visu pasažieru mutēm atskanēja satraukta, dziļa nopūta.

-     Vilis Vilks, - virsnieks skaļi sacīja, rūpīgi pētīdams manu pasi. Pēc tam viens no žandarmiem mani ātri pārmeklēja.

-   Ko darījāt Tukumā?

-   Apmeklēju mirstošu māsu.

-   Nomira?

-     Pagaidām vēl ne. Man nebija laika gaidīt viņas pēdējo stundu.

-   Kurp tad tā jāsteidzas?

-      Brīvprātīgi iestāties latviešu SS leģionā, oberleit- nanta kungs! - es skaļi noskandināju un pasmaidīju. - Esmu saņēmis iesaukšanas pavēsti…

Virsnieks atzinīgi pamāja ar galvu un devās pie nākamā pasažiera.

-   Žanis Lejiņš! - viņš atkal skaļi nosauca vārdu. Bet es nodomāju - mana mīļā māsa! Ne tu mirsi, ne

dzīvosi. Tu vispār neesi. Taču tomēr varbūt mani

izglābi. Paldies tev, neesošā! Paldies! Bet ar iesaukšanas pavēsti es sev noslauclju dibenu! Sirsnīgi pateicos, mani kungi! Kaut es arī neieredzu boļševikus, man jūsu leģions ir pie vienas vietas! Esmu dzimis brīvībai un dzīvei, lai gan ne reizi vien nācies pasēdēt arī cietumā. Bet ko tu padarīsi? Tā jau gadās. Ne jau vienmēr viss iet kā smērēts. Nejau vienmēr veicas. Bet jūsu labā karot man nu gan nav ne mazākās vēlēšanās! Man jānodzīvo līdz astoņdesmit diviem gadiem, kā vienreiz Ziemassvētku vakarā izzīlēja kāda čigāniete. Un nomiršot es no čūskas kodiena.

"…jā, visu mūžu uz kuģiem. Braucu par čīfu. Jūs taču zināt, kas ir čīfs? Jā. Otrais valdnieks uz kuģa. Ma- šīntelpas ķeizars un pavēlnieks. Vai kā tagad varētu sacīt - mašīntelpas fīrers… Jā. Nevienu gan, oberleitnanta kungs, neesmu dūris! Ko jūs! Braucu pie dēla. Viņš guļ hospitālī, ievainots kājās… Jā. Kaut nu izdzīvotu. Vai jums, oberleitnanta kungs, nekad nav gadījies būt Spānijā? Tur, ziniet…"

-   Dāvids Sirmais.

"…nē, ieroča man nav. Gluži tāpat kā vēl neviena sirma mata! Braucu ciemos. No iesaukšanas armijā esmu atbrīvots. Plakanā pēda. Es tik ļoti gribētu mesties pretim tām barbariskajām aziātu ordām, bet nekā… Plakanā pēda. Man ļoti žēl, oberleitnanta kungs. Ne lāgā paskriet uz priekšu, ne atpakaļ."

-   Ivars Rīts.

"…tas ir šausmīgi, virsnieka kungs! Gaišā dienas laikā un turklāt vēl ar nazi… Jācer, ka viņš ilgi nemocījās. Es visu laiku lūgšu Dievu. Bet par maz, par maz mēs viņus esam iznīdējuši! Par maz!"

-   Emīls Kārkliņš.

"… jā. Un tā ir mana sieva Lidija. Minēto noziegumu neesam izdarījuši. Šeit ir mūsu čemodāns. Lūdzu! Tikai aizvakar apprecējāmies. Bet pēc nedēļas man jāiet armijā…"

-   Irma Ziemele.

"… braucu uz Rīgu. Pie Zumboltes kundzes. Esmu viņas mājkalpotāja. Mana saimniece…"

-   Jānis Balodis.

"Tieši tā! Pūres pagastā pavadīju atvaļinājumu. Tur man, ziniet, dzīvo tēvs. Esmu grāmatvedis Rīgas bankā. Un nupat saņēmu ziņu, ka sievai piedzimusi meitiņa. Viņa…"

-   Antons Kaplāns.

"Jā, virsnieka kungs! Tā mani sauc. Esmu žurnālists. Varētu pat teikt - rakstnieks. Strādāju laikrakstā "Tēvija" un nupat dažas dienas redakcijas uzdevumā pavadīju Sēmes pagastā, kur vietējie pašaizsardzības spēki apbrīnojami varonīgo vācu virsnieku virsvadībā vairākas stundas sekmīgi atsituši kādas boļševiku bandas uzbrukumu pagasta valdes un vietējās komandantūras ēkām. Vācu un latviešu kopības vārdā…"

-   Arnis Bērziņš.

Šis cilvēks neko neteica. Iespējams, viņš no bailēm bija zaudējis valodu.

-   Betija Blūma.

"Jau kopš dzimšanas, leitnanta kungs! Skaisti skan, vai ne? Betija Blūma! Ļoti aristokrātiski. Un pati taču arī esmu skaista, vai ne? Jūs būtu īsts džentlmenis, ja mani pacienātu ar cigareti. O! Pateicos! Jūs esat ļoti laipns. Jā, jā, tā ir paša Rīgas komandanta personiskā atļauja. Protams, tikai ar vācu virsniekiem… Tā sakot - viņu kaujas spēju celšanai. Atļaušos aizrādīt, ka tā no manas puse ir ļoti patriotiska rīcība. Jā, sakiet, lūdzu, vai tas Ēriks fon Klauze bija jauns? Smuks? Cik žēl! Ja jums kādreiz gadīsies būt Rīgā, savus pakalpojumus varu sniegt jebkurā diennakts laikā. Kopā ar mani strādā vēl četras meitenes. Atcerieties - BB privātsalons "Prieks". Dzirnavu ielā…"

-   Edgars Sils.

"Jā. Trīsdesmit divus gadus vecs. Neprecējies. Strādāju Rīgas kabeļu tīklā. Esmu elektriķis. Varat pārmeklēt. Ieroču man nav. Negribas ticēt, ka jūsu minētā šturmbanfīrera slepkava vēl atrastos šeit. Tad jau tam jābūt gatavam idiotam. Viņš noteikti jau sen ir izlēcis laukā…"

Brīdi vagonā valdīja klusums. Tad jaunais vācu drošības policijas virsnieks atkal brīdinoši pacēla labo roku.

-  Uzmanību! Atkārtoju. Man ir pamats domāt, ka slepkava tomēr ir kāds no jums. Nekur citur viņš nevarēja palikt. Priekšējā vagonā brauc tikai vācu virsnieki. Ēriks fon Klauze izgājis tamburā. Slepkavam gribot negribot vajadzēja iziet no šā vagona vai arī šeit palikt. Bet nekur viņš izgājis nav. Tāpēc pavēlu - vainīgajam tūlīt labprātīgi pieteikties!

Pasažieri nemierīgi un stipri satraukti paskatījās cits uz citu. Vienīgi es mierīgi turpināju skatīties ārā pa logu. Vilcienu joprojām bija ielenkuši žandarmi un šuc- maņi. Tieši iepretim nikni rēja kāds melns vilku suns.

Rej, rej, es nodomāju. Nav jau grūts darbs. Rej! Mans uzvārda brālis. Mans tālais sencis. Mans radinieks. Varbūt mūsu dzīslās tomēr plūst vienādas asinis…

-   Tātad vainīgā nav? - virsnieks uzkliedza.

-   Nav… - klusi atbildēja Antons Kaplāns.

-   Varbūt kāds no klātesošajiem redzēja, kurš pēc Tukuma stacijas ienāca vai izgāja no šā vagona? - virsnieks turpināja pratināt.

-   Nē, - arī šoreiz visu vietā atbildēja Antons Kaplāns. -Mēs visi iekāpām Tukumā, apsēdāmies… Neviens pēc tam vagonu nav atstājis. Lai gan… Kas to var tik droši zināt?

Un Antons Kaplāns paraustīja plecus, ilgi un cieši paskatījās uz Edgaru Silu, pēc tam apsēdās.

-   Piecelties! - virsnieks uzkliedza.

Visi strauji uztrūkās kājās. Vienīgi es to izdarīju negribīgi un uzkrītoši nesteidzīgi.

-   Esmu spiests jūs visus aizturēt, - virsnieks negaidīti paziņoja. - Es jūs paturu kā ķīlniekus un dodu jums stundu laika. Ceru, ka jūs to izmantosiet saprātīgi. Vainīgajam jāatzīstas vai arī kādam no jums viņš ir jāuzrāda. Ja stundas laikā tas netiks izdarīts, es jūs visus nostādīšu rindā un katru otro, piekto vai desmito likšu nošaut! Vēlreiz atgādinu - jūsu rīcībā ir tikai viena stunda! Viss!

Viss, viss, viss, es ātri nodomāju. Stunda - tas ir daudz vai maz? Kā nu kuram. Kā nu kuro reizi. Stundas laikā var noiet piecus sešus kilometrus. Stundas laikā varu atvērt jebkuru seifu. Varu aptīrīt jebkuru dzīvokli. Stundas laikā labs ķirurgs var izdarīt sarežģītu operāciju. Un stundas laikā pēc sirds patikas var izmīlēt jebkuru sievieti. Būtu tuvāk jāiepazīstas ar Betiju Blūmu. Vispār nekas. Vairāk par trīsdesmit nez vai viņai ir. Iz- krāsojusies kā akvarelis. Bet krūtis nu gan kā divas siena kaudzes! Tajās iegulties un… Eh! Tagad labāk jāpalauza galva, kā no visas šīs ķibeles izkulties sveikā. Tā tikai vēl trūka, lai uzpūtīgais fricis mani te nokniebtu!

-   Paklausieties! - Antons Kaplāns pieceldamies sacīja. - Ja patiešām mūsu vidū atrodas tas boļševiks, kurš priekšējā vagonā izdarīja nežēlīgo slepkavību…

-   Lai pieceļas! - viņu skaļi pārtrauca Ivars Rīts. - Lai nāk priekšā! Lai Dieva vārdā pats piesakās!

-   Jā, - Antons Kaplāns turpināja. - Viņam jāatzīstas! Viņa dēļ nedrīkst ciest nevainīgi cilvēki!

-   Kungi! Nekļūstiet tik skaļi! - es iesaucos un uzmetu ātru skatienu uztrauktajam žurnālistam.

Melna hūte, melnas acenes, melns uzvalks. Elegants vīrietis. Varētu pat nodomāt - angļu lords. Ja tikai tik skaļi nebļaustītos. Ja nebūtu tik uztraucies. Ja nezinātu, ka esi izbijis studentiņš un strādā "Tēvijā". Esmu lasījis tavus murgojumus. "Austrumu fronte nav vairs problēma! Ar žīdiem un komunistiem ir cauri!" Hā! Kur tad ir cauri? Desmit soļus tālāk atkal kādam fīreriņam pārgriezta rīkle. Interesanti, kāds tas zellis izskatās, kas to tik veikli nostrādājis?

-   Kas jūs tāds esat? - Antons noprasīja un panāca dažus soļus uz manu pusi.

-  Aizveries! - es mierīgā balsī devu padomu un pagriezu galvu pret logu, aiz kura bija redzami žandarmi, mašīnpistoļu stobri, rejoši suņi, ziedoša pļava, mežs, balti mākoņi, debesis, bet aiz tā visa nedaudz tālāk - bezgalības sākums. Un tai blakus sastingusi mūžība.

-   Vai tikai jūs neesat tas pats… - Antons klusi ieminējās un atgriezās savā vietā. Viņš pēkšņi nobijās. Bet es nosmīnēju un nodomāju, ka tagad nemaz nebūtu slikti, ja varētu atrasties tālu prom aiz šīs ziedošās pļavas smaržojošā mežā. Gulēt sūnās un ne par ko nedomāt. Tikai skatīties zilajās tālēs, sajust, kā krūtīs lēkā sirds un dzīslās lēni rit asinis. Jo cik tad vairs ilgi… Cik tad ilgi tā sirds pukstēs un tās asinis ritēs…

Neliela pirkstu kustība, neliels troksnis, neliels metāla gabals un tu vairs nebūsi. Der atcerēties - nekad vairs nebūsi. Tas viss ir tik smieklīgi vienkārši, ka dažreiz pat sametas skumji.

-    Paklausieties, jūs tur! - Ivars Rīts man uzsauca. - Kas jūs tāds esat? Kāpēc apvainojāt cilvēku? Es redzēju, kā jūs pirms pusstundas izgājāt no vagona un atgriezāties tikai pēc laba laika! Jūs esat tas slepkava! Jā, jā - jūs! Dieva vārdā…

Es lēni un smagnēji piecēlos. Toreiz biju turpat divus metrus garš un svēru simt divdesmit trīs kilogramus. Nesteidzīgi un mierīgi aizgāju līdz solam, uz kura sēdēja žurnālists un melnā uzvalkā ietērptais sludinātājs, nostājos viņa priekšā, dažus mirkļus klusēju, tad ar strauju kustību sagrābu Dieva mīļotāju aiz uzvalka melnajiem atlokiem, atrāvu no sola, pacēlu gaisā un lēni, ne pārāk skaļi teicu viņam tieši sejā:

-   Elles vārdā es lūdzu - apklusti! Citādi tu pats tūlīt varēsi nostāties Dieva priekšā un pastaigāties pa paradīzes saulainajiem dārziem! Saproti? Tu esi mani nepatiesi apvainojis, un pēc visiem rakstītajiem un nerakstītajiem likumiem man tevi tagad vajadzētu izlingot laukā pa logu! Bet, tā kā pašlaik atrodamies sevišķā situācijā, tad tikai maigi noglāstīšu tavu vaigu.

Es nolaidu sludinātāju atpakaļ uz sola un ar labās rokas plaukstu iecirtu viņam vieglu pļauku. Bet visiem pasažieriem droši vien šķita, ka šā sitiena spēks nabaga mācītājam noraus galvu.

-   Es biju atejā, - paskaidroju. - Atviegloju iekšas, un man šķiet, ka arī tu vienreiz uz turieni biji aizskrējis… Tā ka uzmanīgāk ar vārdiem, mister Mārtiņ Luter!

Atgriezos savā vietā, apsēdos pie loga un atkal paraudzījos laukā. Nekas nebija mainījies. Žandarmi stāvēja, un suņi joprojām rēja.

Bet vagonā uz ilgu laiku iestājās klusums. Betija Blūma turpināja smēķēt vācu virsnieka iedoto cigareti, bijušais jūrnieks kaut ko ātri meklēja sava izbalējušā mundiera kabatā, sludinātājs droši vien klusībā lūdza Dievu un nolādēja mani, bankas ierēdnis kaut ko saspringti domāja, viņa plānās lūpas tikko manāmi kustējās, bet skatiens ātri pārslīdēja visiem pasažieriem; jaunā Zum- boltes kundzes mājkalpotāja klusi raudāja, un mazliet vēlāk Betija Blūma centās viņu nomierināt; Dāvids Sirmais un Edgars Sils bija nostājušies vagona pretējā pusē un par kaut ko klusi apspriedās; Kārkliņu laulātais pāris acīmredzot šeit bija visprātīgākie cilvēki. Viņi piecēlās, aizgāja uz vagona tālāko stūri, apsēdās un sāka neprātīgi skūpstīties. Bet cilvēks pelēkajā putekļu mētelī joprojām vēl nebija pateicis ne vārda.

Žanis Lejiņš piecēlās, šķērsoja vagonu un apsēdās man blakus.

-   Drīkst?

-   Kāpēc tad ne? - vienaldzīgi paraustīju plecus.

-   Es dzirdēju, kā jūs pirmīt teicāt "mister", - Žanis sacīja. - Varbūt arī jūs esat braucis uz kuģiem?

-   Jā, - es atbildēju. - Tā gadījās. Kādreiz… Vecā galoša "Banga" mani divas reizes pāršūpoja pāri dīķim.

-   Vai ilgi tur bijāt?

-   Nē, ne visai.

-   Nepatika?

-   Nesanāca. Jeņķos jau ir forši, neko teikt. Bet tikai pašiem jeņķiem. Pārējiem jāšancē tāpat kā nēģeriem. Man kā parasti nepaveicās. Ja jūs gribat zināt - esmu liels neveiksminieks. Nekādi nevedās. Bet šo to no viņiem tomēr iemācījos. Un vēl man visādi patika, ka viņi nekad neļauj sev kāpt uz varžacīm. Nevienam.

Bijušais mašīntelpas ķeizars un pavēlnieks jeb, kā toreiz varēja sacīt, katlumājas mazais fīrers pievēra acis un droši vien iegrima patīkamās atmiņās.

Kāds balts kuģis viegli šūpojas Atlantijas zilajos ūdeņos un zaļās Kanāriju salas bija tikai vienas kabeļtau- vas attālumā…

Palmās smaržoja vējš.

Sarkanbrūni cilvēki tirgojās ar kokosriekstiem, banāniem un savu miesu.

Bet aiz noputējušajiem vagona logiem joprojām rēja melni vilku suņi.

-   Ļaudis, atmostieties! - Ivars Rīts atkal pielēca kājās, salika kopā plaukstas un pavērsa lūdzošu skatienu pret griestiem, kur rāpoja, dīca un kāvās simtiem melnu, riebīgu mušu. - Mīļā draudze! Latvieši! Padomājiet! Ir palikušas vairs tikai trīsdesmit septiņas minūtes! Vainīgais - piesakies, lai tevis dēļ neiznāk mirt nevainīgiem cilvēkiem! Atsaucies un tā tu vēl varbūt varēsi cerēt uz Visaugstākā žēlsirdību! Atzīsties, citādi tev uz mūžīgiem laikiem degt elles svelmainajā peklē! Un tapsi simtkārt nolādēts!

Mācītājs apklusa un nikni paskatījās uz mani, bet, manīdams, ka atkal grasos celties augšā, ātri turpināja:

-   Bet, ja nu patiešām tā arī ir un mēs visi esam nevainīgi, tad mums jāsanāk kopā un jāapspriežas, ko tad galu galā darīsim. Kā mums rīkoties? Lūgsim Dievu un…

-   Patiešām! - čīfs iesaucās. - Vai mums ir kāda izeja vai ne?

-  Nav, - bezcerīgi secināja Dāvids Sirmais. - Es to neredzu. Esam dziļā bedrē.

-   Tātad uz sēkļa…

-   Mieru, kungi, tikai mieru! - iesaucās Rīgas bankas grāmatvedis. Viņš piecēlās un nostājās vagona vidū.

-   Jūs atceraties, ko vācu virsnieks sacīja? "Es jūs visus nostādīšu rindā un katru otro, piekto vai desmito likšu nošaut!" Tā bija? Bija! Bet viņš to nemaz nevar izdarīt! Jo, redziet, mēs esam divpadsmit cilvēku un tātad viņš nevar nošaut ne katru desmito, ne astoto, ne septīto un nez vai arī katru sesto vai piekto! Loģiski spriežot, viņš pavēlēs nošaut tikai katru otro, trešo vai ceturto. Tātad mūsu rindā, ko, cerams, virsnieks ļaus izveidot mums pašiem, nāves numuri būs šādi: ja viņš izvēlēsies katru otro - tad otrais, ceturtais, sestais, astotais, desmitais un divpadsmitais. Ja viņš izvēlēsies nošaut katru trešo - tad trešais, sestais, devītais un div-

- Tātad mums atliek tikai vienoties, kādā kārtībā mēs tai rindā nostāsimies… - un bankas grāmatvedis noslaucīja nosvīdušo pieri un masīvo kaklu.

padsmitais. Ja izvēlēsies katru ceturto - tad ceturtais, astotais un divpadsmitais. Visos variantos absolūti drošs ir pirmais, piektais, septītais un vienpadsmitais kārtas numurs. Tātad mums atliek tikai vienoties, kādā kārtībā mēs tai rindā nostāsimies…

Bankas grāmatvedis noslaucīja nosvīdušo pieri un masīvo kaklu.

Visi ar neslēptu interesi uz viņu paskatījās. Padomā tik! Nevienam tas nebūtu ienācis prātā! Izrēķināts smalki. Tagad atliek vienīgi ieņemt pareizās vietās. Dzīvības skaitļus. Pirmo, piekto, septīto un vienpadsmito.

- Viss ir skaidrs! - Antons Kaplāns iesaucās un atkal uzlēca kājās. - Vispirms būs jāņem vērā katra nopelni Lielvācijas un brīvās Latvijas priekšā! Savā laikā esmu bijis aizsargu organizācijā, ar ieroci rokās esmu cīnījies četrdesmit pirmā gada vasarā. Tagad nežēloju ne laiku, ne pūles, lai "Tēvijas" slejās aicinātu latviešu tautu uz vēl ciešāku likteņsadarbību ar neuzvaramo vācu armiju un lai iedvestu ticību vācu ieroču spēkam! Nav ne mazāko šaubu, ka rindas sākumā jānostājas man! Bet piektajam noteikti jāstāv Ivaram Ritam! Neaizmirstiet - viņš ir mācītājs! Mēs nedrīkstam pieļaut, ka tiek nogalināts Dieva starpnieks!

-   Tas nu nebūs īsti godīgi, - ierunājās vecais čīfs Žanis Lejiņš. - Nopelni, nopelni… Vai tad tos kāds var izmērīt vai nosvērt, cik to nu katram ir? Nē! Nevar! Āre, vai jums kāds medālis ir? Par provi - Dzelzs krusts? Nav? Ko tad te runāt par nopelniem! Es domāju tā, ka vistaisnīgāk būtu, ja mēs nostātos pēc vecuma. Man jau ir sešdesmit astoņi gadi, lūk, te ir pase, un nez vai kāds vecāks šeit par mani būs. Tātad rindā pirmais būšu es, bet tālāk kādi nu katram tie dzimšanas dati ir.

Atkal iestājās smags, nepatīkams klusums. Varēja skaidri dzirdēt, kā pie vagona griestiem dīc mušas un laukā rej suņi.

-   Man noteikti jāpaliek dzīvam, - Edgars Sils klusi sacīja, bet to pavisam skaidri tomēr sadzirdēja ikviens. - Vienalga, pirmais, piektais, septītais vai vienpadsmitais, bet man noteikti jāpaliek dzīvam!

-   Man arī, - čukstēja Betija Blūma un gandrīz vai ar niknumu nometa izsmēķētās cigaretes galu uz smilšainās vagona grīdas.

-   Un man, - sacīja Dāvids Sirmais.

-  Un man, - tikko sadzirdami izdvesa Zumboltes kundzes astoņpadsmitgadlgā kalpone Irma. - Ļoti, ļoti.

-   Un man un tev, - kāda skūpsta starplaikā sacīja Emīls un Lidija Kārkliņi.

Vienīgi cilvēks pelēkajā putekļu mētelī joprojām klusēja. Viņš sēdēja, dziļi ierāvies vagona kaktā, nebilda ne vārda, un viņa seja atspoguļoja tādu mieru, kas jau robežojās ar absolūtu vienaldzību.

Viss dzirdētais man izraisīja tik pretīgu sajūtu, ka gribējās visiem kārtīgi sadot pa purnu!

-  Hā! - es skaļā balsī ierēcos. - Gribat paķert uz muš- papīra, ko? Bet šai dīķī bebri neaug! Varbūt nostāsimies pēc augumiem? Un tad rindā pirmais būšu es! Vai iet tā lieta, ko? Varbūt lai pirmais stājas tas, kurš nēsā lielākā izmēra zābakus? Ko? Man ir četrdesmit piektais numurs un pirmais rindā atkal es! Hā! Bet varbūt lai pirmais stājas tas, kam mugurā labākā drāna? Man ir angļu bostons! Tā, lūk, mīļie drebelīši! Jūs pat neesat padomājuši, ka mūsu starpā ir arī trīs dāmas! Sievietes! Tāpēc rindā pirmā stāvēs visjaunākā meitene Irma, piektā būs tā jaunlaulātā Lidija, bet septītā varēs stāvēt Betija Blūma! Vienpadsmito vietu atdosim Emīlam Kārkliņam. Viņam pēc nedēļas jābūt leģionā un lai jau viņš to atlikušo laiku papriecājas ar jauno sievu. Stipri šaubos, vai liktenis viņam paredzējis ilgu mūžu… Bet tu, varonīgo avīžniek, rindā stāvēsi pats pēdējais! Jā, jā, tieši tu! Ja es pareizi esmu sapratis, tad, lai kādi varianti arī būtu, divpadsmitais visos gadījumos tiek nošauts, jā?

-   Pilnīgi pareizi, - bankas grāmatvedis steidzīgi apstiprināja.

-   Nu taisni brīnišķīgi! - es iekarsis turpināju. - Divpadsmitais tātad būs Antons Kaplāns. Vācu un latviešu kopības vārdā mūsu pļāpāšanas lielmeistars tiks nošauts. Bravo! Es smiešos, vēderu turēdams!

Antons Kaplāns cieši sakoda zobus, nozibsnīja ar acīm un klusēdams atkrita uz sola.

Dziļā un saspringtā klusumā pagāja vēl dažas minūtes.

-   Paklausies! - Žanis Lejiņš viegli piebikstīja maniem sāniem. - Kāpēc tu nevarēji ielikt mani tajā vienpadsmitajā vietā? Ko? Mēs taču abi kā bijušie jūrnieki…

-   Tu, čīf, esi jau pietiekami ilgi dzīvojis, - es atbildēju. - Padomā tik - sešdesmit astoņus gadus!

-   Bet tas puisis varbūt kritīs jau pirmajā kaujā…

-   Tur jau ir tas joks, - es nopietni atbildēju.

-   Vai tāpēc nav vienalga?…

-   Redzi, čīf, pat tev ne tikai diena, bet katra minūte ir dārga. Un tādas tās ir arī tam puisim. Un man. Pat tam pretīgajam Antonam. Un, ja jau liktenis un Dievs negrib, ka mēs visi paliekam dzīvi, tad lai turpina dzīvot vismaz tie, kuri šai brīdī ir vislaimīgākie un visnelaimīgākie…

Vagonā atkal uz dažām minūtēm iestājās klusums.

Betija Blūma strauji piecēlās un vijīgā gaitā pienāca pie manis.

-   Vai drīkst? - viņa uzprasīja.

-   Sēdies tik nost!

-       Es tev ļoti pateicos, - Betija pateica un mīļi uzsmaidīja. - Tu esi labs.

-   Par ko tu runā? - pirmajā brīdī neko nesapratu.

-        Par to septīto vietu rindā, - sieviete nedaudz apmulsa. - Tā būtu laime…

-   Eh! - es atmetu ar roku. - Ko tu…

-        Un tomēr es tev pateicos. Ja tā būs, kā tas grāmatvedis izrēķinājis… Ja es palikšu dzīva…

-   Tad iestāsies klosterī? - es plati pasmīnēju.

-   Nē, - Betija domīgi pakratīja galvu.

-   Dari, kā zini, - es atteicu.

-   Paklausies! Bet tu pats negribi palikt dzīvs?

-   Kādēļ tad negribu?

-   Arī tev ir bail no nāves?

-   Starp mums runājot, mazdrusciņ jau ir.

-       Kas tu tāds esi? - Betija jautāja un uzlika savu karsto roku uz mana ceļgala.

-        To nemaz tik ātri nevaru izstāstīt, - es sacīju, pagriezos pret sievieti un pirmo reizi ilgi un dziļi ieskatījos viņas acīs. Tās bija gandrīz vai nedabiski lielas un neparasti dziļas. Tik dziļas, ka tajās tikpat kā neko nespēju saskatīt. Varbūt vienīgi skumjas un pateicību. - Bez tam, cienītā kundze, tas tev nebūt nav jāzina. Un galu galā vai tas nav gluži vienalga? It sevišķi pašlaik.

-   Es gribu tev pateikties, - Betija sacīja.

-        Liecies mierā! - es atkal atmetu ar roku. - Man šķiet, šī nelielā drāma mums tomēr beigsies pavisam citādi.

-       Un tomēr, - Betija neatlaidās. - Es gribu samaksāt. Tu mani saprati?

-        Jā, - es pasmīnēju. - Tieši par to es pirmīt iedomājos. Ne par samaksu, Betij. Par tevi.

Par tevi, es domās atkārtoju. Tieši par tevi. Par tavām krūtīm. Par tavu pakaļu. Iespējams, man patiešām palicis vairs dzīvot tikai kādu tur pusstundu… Trīsdesmit minūtes. Kliegt? Raudāt? Klusēt? Trakot? Lūgties? Varbūt tas, ko pašlaik abi vēlamies, arī ir visprātīgākais?

Mēs klusēdami piecēlāmies, aizgājām uz vagona galu un ieslēdzāmies tualetē. Un tur es viņu, ar muguru atspiedis pret sienu un vienu viņas kāju pacēlis un nolicis uz tualetes poda vāka, paņēmu ar tik mežonīgu spēku un niknumu, kāds acīmredzot piemīt vienīgi uz nāvi notiesātiem cilvēkiem. Un arī Betija, skaļi kliegdama, man atdevās ar tik izmisīgu baudu un vēlēšanos, uz kādu ir spējīga vienīgi sieviete, kura ar to mēģina vai nu iegūt, vai zaudēt visu…

Pēc desmit minūtēm, kā nekas nebūtu noticis, atkal apsēdāmies katrs savā vietā.

-   Nē! - Antons Kaplāns pēkšņi pārvērstā balsī sāka brēkt. - Nē! Visu ko, tikai ne pēdējais!

-   Tas ir drausmīgi, - grāmatvedis Jānis Balodis sacīja. -Viņš taču tā nedrīkst rīkoties! Tam virsniekam nav tādu tiesību! Pastāv taču kaut kādi likumi…

Klusējošā cilvēka sejā parādījās tikko saskatāms smīns.

-  Kara laikā kara likumi, - sacīja Dāvids Sirmais. - Tikai žēl, ka tieši mēs kaut kādas nelaimīgas sagadīšanās dēļ… Kāpēc tieši mēs?

-   Nezinu, - Edgars Sils atbildēja un ar labo roku pataustīja uz muguras aiz jostas noslēpto Walther sistēmas pistoli.

-   Liktenis, - jauniņā Irma iešņukstējās un jau kuro reizi pie acīm pielika baltu kabatas lakatiņu. - Tāds dīvains liktenis…

-   Mēs dzīvosim, - Lidija sacīja savam vīram un ar abām plaukstām noglāstīja viņa ar tumšiem bārdas rugājiem noaugušos vaigus. - Mēs dzīvosim! Es tam svēti ticu. Tas būtu pārāk drausmīgi, ja notiktu kaut kā savādāk. Tā būtu pārāk liela netaisnība. Tas viss būtu pārāk nežēlīgi. Un arī frontē ar tevi nekas, mīļo Emīl, nenotiks! Tu redzēsi! Nenotiks! Tevi pat neievainos! Tu pie manis atgriezīsies sveiks un vesels, dzīvs. Pavisam dzīvs, Emīl…

-   Viss Dieva rokās, - teica mācītājs Ivars Rīts. - Kā Visaugstākais lems un viņa prāts gribēs…

Atkal dzirdot mācītāja murmināšanu, es piegāju klāt un smagi uzliku roku uz viņa pleca.

-  Vecīt, beidzot atjēdzies! - es viņam skaļi teicu. - Liec Dievu mierā! Viņa vairs nav! Saproti? Nav vairs tava Dieva! Dievs ir nošauts! Arī viņu friči paņēma par ķīlnieku un noblicēja viens divi! Apjēdz? Tagad tavs Dievs ir tas melnais virsnieks! Lūdz viņu! Krīti ceļos un lūdz viņu! Jo tikai viņš tevi un mūs var izglābt! Vienīgi viņš! Tā, lūk, mācītāja kungs, šobrīd ir ar tiem dieviņiem! Tā, lūk!

Man šķiet, ka pēkšņi visi saprata, ka tagad patiešām nav vairs ne debesu, ne elles. Viņu visu turpmākais dzīves ceļš, viņu dzīvības un nāves pašreiz atrodas jauna, melnā formā tērpta virsnieka rokās. Un tikai. Ne Dievs, bet viņš lems. Ne zvaigžņu ceļos ierakstīts liktenis, bet gan viņa griba vai untums. Ne iepriekš paredzēta nolemtība, bet viņa pavēle.

-   Paklausieties! - atkal iesaucās tuklais grāmatvedis.

-   Man ir jauna ideja!

Visi ieinteresēti pagrieza galvas un saspringa dziļā uzmanībā.

-   Klausieties! Tā mēs nekur netiksim, - Jānis Balodis turpināja. - Mēs strīdēsimies, apvainosim cits citu… Nē, tas nekur neder! Grūti, ļoti grūti būs izlemt, kādā secībā mēs katrs tajā rindā stāvēsim. Tāpēc es ierosinu vietu kārtību noteikt ar lozēšanu! Tas būs godīgi un taisnīgi.

Brīdi visi klusēja. Apdomāja. Pārlika. Apsvēra. Izlēma.

-   Jā, - pirmais piekrita mācītājs. - Lai Dievs izlemj.

-   Jā, - teica vecais jūrnieks. - Tad jau nu redzēs, kāda katram tā kārte…

-   Jā, - sacīja Dāvids Sirmais. - Ja citu variantu nav, lai tie kauliņi ripo!

-   Jā, - šim priekšlikumam piekrita arī Edgars Sils.

-   Es zinu, man paveiksies.

-   Jā, - klusi noteica Zumboltes kundzes mājkalpotāja Irma. - Kāds nu katram būs tas liktenis.

-        Jā! - priecīgi izgrūda Antons Kaplāns. Viņam jau vairs nebija nekādas šanses rindā stāvēt pirmajam, bet tagad…

Kārkliņu pāris turpināja viens otru skūpstīt un laikam nemaz nebija dzirdējuši, par ko pašlaik ir runa.

Betija Blūma arī piekrita.

Vienīgi cilvēks pelēkajā putekļu mētelī kā parasti nekā neteica. Tā vien šķita, ka viņš jau vairs neatrodas šai pasaulē…

Bet es atkal sāku rēkt.

-        Tu saki, tas būs godīgi? Bet kas tad notiks ar mūsu sievietēm? Ko? Mēs taču norunājām…

Sacēlās skaļa protesta vētra, un Jānis Balodis uz baltām papīra lapiņām jau bija sarakstījis melnus cipariņus.

-        Eh, tu nāves grāmatvedi! - es nicīgi atmetu ar roku. - Labāk pasaki, kas pēc kara mums dzemdēs bērnus!

Antons Kaplāns noņēma platmali. Jānis Balodis tajā iebēra rūpīgi salocītus papīriņus, tad melno platmali, kur atradās triju, četru vai sešu cilvēku nāves spriedumi, pasniedza Ivaram Rītam.

-   Ejiet jūs, - viņš sacīja mācītājam.

-   Ar Dieva tā Kunga svētību un labvēlību…

Un mācītāja kunga tievie pirksti pirmie ieslīdēja dzīvības un nāves traukā, uztraukumā sataustīja pirmo pagadījušos papīriņu, mirkli pagaidīja, tad to ātri izrāva, bet uzreiz atvērt tomēr neuzdrošinājās…

Arī Antonam Kaplānam bija bail paskatīties uz savējo un tomēr…

-       Otrais, - viņš klusi paziņoja. Tā vēl nebija nāve, bet nebija arī droša dzīvība.

-        Man ir desmitais, - nedaudz nobālis, beidzot paziņoja Ivars Rīts. Arī tas bija tikai kaut kas pusceļā starp dzīvību un nāvi.

-        Pirmais, man ir pirmais! - sāka kliegt vecais jūrnieks Žanis Lejiņš. - Redziet! Skatieties! Man ir pirmais numurs!

Un lielākā daļa no klātesošajiem pret kādreizējo čīfu pēkšņi izjuta gan skaudību, gan naidu.

-   Man ir trešais, - teica Dāvids Sirmais, pēc tam papīriņu stingri saņurcīja un aizsvieda prom.

Cilvēks pelēkajā putekļu mētelī vienaldzīgi pastiepa roku, izvilka lozi, atvēra un parādīja to apmulsušajam mācītājam. Uz baltā papīra gabala bija uzrakstīts skaitlis 11.

-   Viņam ir vienpadsmitais numurs! - Ivars Rīts drebošā balsī paziņoja.

Cauri vagonam izskrēja skaudīga nopūta.

Vienpadsmitais - tā jau bija dzīvība. Pavisam konkrēta un tieša.

-   Devītais, - klusi sacīja jaunā meitene Irma un ilgi ar sastingušu skatienu raudzījās melnajā skaitlī. Kas tas bija? Dzīvība vai nāve?

-   Man ir sestais, - smagi vīlies, nomurmināja Jānis Balodis. Ja viņš izvēlēsies katru otro vai trešo, grāmatvedis sāka ātri rēķināt, tad ir beigas. Bet, ja katru ceturto… Tad mēs vēl dzīvosim.

Un cienīgais bankas ierēdnis atviegloti uzelpoja.

-   Mums ir piektais un septītais! - Lidija Kārkliņa skaļi sacīja, sāka smieties un apvija rokas ap vīra kaklu. - Es jau sacīju, Emīl…

Un atkal sekoja ilgstošs skūpsts.

Es pasmaidīju.

Betija Blūma sajuta sevī dedzinošu smeldzi un kaut kādas tālas, tikko sajūtamas sāpes.

Bet Zumboltes kundzes mājkalpotāja Irma nodomāja, ka tā arī laikam ir, ka tie, kuri viens otru mīl, vienmēr un visur ir laimīgi.

-   Man ir astotais, - Edgars Sils paziņoja un nervozi saburzīja nelielo papīra strēmelīti.

-   Ceturtais, - Betija Blūma teica un vēlreiz sajuta pakrūtē sāpes, tagad jau daudz stiprākas. Un viņa iedomājās, ka tā varbūt ir kāda daļa no viņas pagātnes vai varbūt tā ir viņas dzīvība, tās pirmie nevarīgie čuksti pēc palīdzības?

Tad pie melnās platmales piegāju es. īpašu uztraukumu nejutu, jo patiesībā viss jau bija skaidrs vai arī tieši otrādi - vēl nebija skaidrs nekas.

- Ceturtais, - Betija Blūma teica un vēlreiz sajuta pakrūtē

sāpes, tagad jau daudz stiprākas.

- Man ir divpadsmitais, - es pateicu, no platmales izņemdams pēdējo lozi un ieraudzīdams Antona Kaplāna apmierināto smīnu.

Divpadsmitais - tas bija visdrošākais numurs, gluži tāpat kā pirmais. Vienā gadījumā nāve, otrā - dzīvība. Uz šiem numuriem varēja spēlēt. Likt visaugstākās likmes. Nāvi nevajadzētu pielūgt, ne arī no tās baidīties, es nodomāju. Nāvi vajadzētu mēģināt varbūt vienīgi saprast, lai cik tā dažreiz nesaprotama un bezjēdzīga arī šķistu. Uz nāvi vienmēr vajadzētu skatīties kā uz mūsu visdrošāko kārti. Parasti uz tās gan neko vinnēt nevaram, bet mēs vismaz jau iepriekš skaidri zinām zaudējuma lielumu.

Katrs no šā nelaimīgā vagona pasažieriem klusi sēdēja savā vietā un mēģināja uzminēt, ko darīs, kā skaitīs vācu drošības dienesta virsnieks. Viņiem visiem, izņemot mani, vēl bija kaut kāda cerība, viņi paļāvās uz savu veiksmi, uz nejaušību, uz savu likteni un Dieva pirkstu… Un tomēr mūs visus pārņēma dīvaina, smagnēja un ļoti nomācoša sajūta, ka mēs esam tikai mazi bandi- nieki, putekļi, smilšu graudiņi kaut kāda ļauna spēka rokās. Visi sapratām, ka esam tikai statisti kādā skumjā komēdijā, lielā traģēdijā, kādā baigā joku lugā… Mums vairs nebija pat izvēles tiesību.

Mums pēkšņi jāspēlē, jārīkojas, jāpakļaujas un jāuzvedas tā, kā to grib un pavēl pilnīgi svešs, nepazīstams cilvēks, kuru mēs redzam pirmo un pēdējo reizi mūžā. Un tad mūs gandrīz vai visus sāka smagi nomākt pašu bezspēcība, nevarības apziņa, dusmas, ka neko nevaram ne mainīt, ne grozīt. Atliek vienīgi sēdēt un cerēt. Varbūt, varbūt…

Otrais, trešais, ceturtais…

Kādu skaitli viņš izvēlēsies?

Un kas pēc tam notiks ar mani?

Strauji atvērās vagona durvis un tajās negaidīti parādījās garš un tievs šucmanis. Melnā mašīnpistole vaļīgi karājās uz viņa šaurajām krūtīm, bet tās īpašnieks laiski grauza iesārtu ābolu.

Šis četrdesmit trešā gada rudens bija augļu gads un visos dārzos varēja gaidīt bagātu ražu.

-  Jums vēl palikušas divdesmit minūtes, - garais šucmanis atgādināja. - Kā ir?

-   Nekā, - Antons noplātīja rokas.

-  Vainīgais vēl nav atradies? - šucmanis nedaudz pārsteigts pārjautāja.

-   Mēs visi esam bez vainas, - Antons Kaplāns atbildēja un nolieca galvu.

-   Mēs esam nevainīgi! - Ivars Rīts iesaucās. - Dievs lai ir liecinieks!

-   Virsnieka kungs man lika jums pateikt, ka viņš ir pārdomājis, - šucmanis mierīgā balsī paziņoja.

-   Bravo! - Antons no priecīgā pārsteiguma pat sasita plaukstas. - Es vienmēr esmu ticējis vācu virsnieku cēlsirdībai un viņu bruņnieciskumam!

-   Es taču teicu, ka viņam nemaz tādu tiesību nav, - Jānis Balodis klusi teica vecajam jūrniekam.

-   Vācu virsnieks ir īsts džentlmenis, - sacīja Betija Blūma.

-   Patiešām kā Dievs! - Ivars Rīts pacēla savas baltās un tīrās rokas pret netīrajiem, mušu un zirnekļu apķēzītajiem vagona griestiem.

-   Lai viņš uz mūžīgiem laikiem kopā ar fīreru un viņa neuzvaramo armiju no šā brīža izjūt vēl lielāku Dieva tā Kunga žēlsirdību, aizgādību un visdziļāko pateicību!

-   Glābti, - Žanis Lejiņš teica un juta, ka kļuvis jaunāks vismaz par desmit gadiem.

-   Es ticēju, ka man paveiksies, - sacīja Edgars Sils.

-   Tāds laimīgs liktenis, - čukstēja mazā Irma.

-   Tu jau pirmīt sacīji, ka visa šī drāma mums laikam tomēr beigsies pavisam citādi, - Betija Blūma, nostājusies man blakus, klusi teica. - Es negribētu tevi pazaudēt. Tu vēl kādreiz pie manis noteikti atnāc! Tu jau neesi vīrietis, bet gan visīstākais zvērs. Nekad neko tamlīdzīgu vēl nebiju jutusi.

Es nevērīgi atmetu ar roku.

-   Tas tāpēc, ka mums turpat aiz muguras stāvēja nāve, - es teicu.

-   Lai dzīvo mūsu glābējs! - visiem par pārsteigumu skaļi iesaucās bankas grāmatvedis. - Lai dzīvo taisnīgais vācu virsnieks! Viņš zina, ka mēs esam nevainīgi! Lai dzīvo!

Visi atviegloti uzelpoja un saprata, ka pēdējā brīdī izrauti no dziļa atvara vai bezdibeņa.

Mēs patiešām jutāmies izglābti. Lielākajai daļai aiz bailēm pamirušajās dvēselēs lēnām atgriezās dzīvība. Atgriezās drošības sajūta.

Visi, izņemot mani un cilvēku pelēkajā putekļu mētelī, smaidīja un neslēpa savu prieku. Aiz vagona logiem bija apklusuši pat suņi.

Ari garais šucmanis pasmaidīja. Pēc tam viņš teica:

- Virsnieka kungs lika man sacīt - ja jūs atlikušajās nu jau astoņpadsmit minūtēs vainīgo neuzrādīsiet vai viņš nepieteiksies pats, tad virsnieka kungs pavēlēs nošaut jūs visus! Sapratāt? Visus! Nekādas rindas nebūs! Visus bariņā taisnā ceļā uz elli! Un es būšu viens no tiem šāvējiem, kuru jūs pirms nāves vēl varēsiet kārtīgi nolādēt! Ha, ha, hā! - šucmanis smējās, bet smaids no viņa ģīmja jau bija pazudis.

Un tas, tikpat negaidot kā parādījies, pazuda arī no pārējo pasažieru sejām.

Bet aiz vagona logiem atkal sāka riet suņi.

Es sapratu uzreiz - tās ir beigas. Neticēju, ka vainīgais patiešām atrastos starp mums. Kļuva skumji. Mirt vēl negribējās. Bet, ja nu tā sanāks, tad tomēr nekādā gadījumā kā teļam lopkautuvē! Nolēmu cīnīties.

Tāda pati doma acīmredzot ienāca prātā arī pārējiem vagona pasažieriem, taču viņi izvēlējās ļoti zemisku gājienu… Viņi sāka meklēt upuri, kuru kā vainīgo varētu pasniegt uzpūtīgajam vācu virsniekam. Es nezinu, kuram pirmajam ienāca prātā šī doma, bet tā bija varen pretīga un kā cilvēkiem tā viņiem nekādu godu nedarīja.

Vai atkal tam tuklajam, izmisuma pārņemtajam bankas grāmatvedim Jānim Balodim? Vai aprobežotajam Antonam Kaplānam? Vai noslēpumainajam Edgaram Silam, kurš ik pēc brīža aptaustīja aiz muguras noslēpto pistoli? Vai tobrīd Dieva atstātajam Ivaram Rītam? Vai vecajam jūrniekam Žanim Lejiņam, kuram tomēr vēl tik ļoti gribējās dzīvot? Vai plakanās pēdas īpašniekam Dāvidam Sirmajam? Vai beidzot aristokrātiskajai izvirtu- lei Betijai Blūmai? Kas tomēr bija pirmais? Lai tas līdz šai dienai paliek uz viņu sirdsapziņām, bet jau pēc dažām minūtēm astoņi acu pāri gandrīz vienlaicīgi paskatījās uz jauno, astoņpadsmitgadīgo Zumboltes kundzes mājkalpotāju Irmu…

Es novērsu skatienu, pieplaku logam, skatījos uz melniem, nikni rejošiem vilku suņiem; skatīju, kā pa putekļainu ceļu aizbrauc kāds pajūgs, redzēju zaļu pļavu, mežu, tālumā pelēku māju, dārzu, divas govis un stārķa ligzdu, bet vēl tālāk ieraudzīju baltus mākoņus un zilu debess apvārsni.

Gar manām acīm ātri nozibēja bērnība un jaunība, ugunsgrēka liesmas, aukstums un dubļi un izsalkums, un mūžīgā bēgšana, klejošana, slēpšanās un biežie sitieni, kaušanās, spožie nažu asmeņi un visdažādākie sitamie, un ielas staigules, krogu skaļais troksnis, un cilvēku bailēs izķēmotās sejas, un pārmācības nama drūmās sienas, un Centrālcietuma pelēkās kameras, un tad "Banga", brīvais jūras gaiss, kurtuvju ellīgais karstums, un Ņujorkas skaistie debesskrāpji, un vesela kaudze naudas, un vairāki briljanti, tas bija pamatīgs ķēriens, un sieviešu kailās miesas… Pēc tam manu acu priekšā nostājās kāda meitene un viņas gaišie mati, dziļdomīgās acis un viņas siltie glāsti, viņas vārdi un šīs jaukās, jau nebūtībā izgaisušās meitenes mīlestība…

Cieši sakodu zobus un gribēju kaukt kā vilks. Ja kaut nedaudz ticētu Dievam, nodomāju, varētu aiziet pie tā mācītāja un izsūdzēt grēkus. Izlūgties piedošanu. Bet kam? Nevienam! Varbūt vienīgi savai bijušajai meitenei Dacei, bet arī tas jau ir nokavēts. Man līdz Meža kapiem Rīgā nekad vairs netikt. Varētu viņai aiznest ziedus. Baltas dālijas. Varbūt sarkanas gladiolas. Piedod, Dacīt. Pēc piecpadsmit minūtēm arī es došos tur augšā un varbūt mums vēlreiz izdosies vienam otru atrast. Iespējams, mēs varam būt laimīgi vienīgi tad, kad jau vairs neesam…

Bet pa to laiku astoņi acu pāri joprojām nenovērsa savus satrauktos skatienus no astoņpadsmitgadīgās Zumboltes kundzes mājkalpotājas Irmas sejas. Viņu balsis bija lūdzošas kā ubagiem. Es pūlējos ieklausīties. Par ko viņi tur īsti runāja?

-   Irma…

-   Meitenīt…

-   Tikai jūs…

-   Vienīgi tu…

-   Vēl esi jauna…

-   Es tev visu izstāstīšu…

-   Un tu tam virsniekam…

-   Viņš tevi pažēlos…

-   Katrā ziņā.

-   Protams.

-   Jums ne no kā nav jābaidās…

-   Tas būs pilnīgi droši.

-   Mēs jums visi dziļi pateiksimies…

Es viss saspringu.

-        Tu tam virsniekam pateiksi, ka Ēriks fon Klauze tevi pirms dažiem mēnešiem paveda, - Betija Blūma Irmai teica. - Tu biji nevainīga… Un tagad viņu nejauši satiki šeit vilcienā. Tas būs tāds romantisks un traģisks mīlas stāsts. Tu atriebies par nolaupīto godu. Tas aizkustinās pat viscietāko dvēseli. Viņi tev piedos.

-       Jūs mūs visus izglābsiet, - teica grāmatvedis, ar degošām acīm ieurbdamies meitenes nobālušajā sejā.

-       Jūs izdarīsiet Dievam tīkamu darbu, - sacīja mācītājs un pārmeta Irmai krustu. - Dieva mīlestība ir neierobežota un viņa pateicība mūžīga…

-   Tāpat kā mūsu, - piebilda Dāvids Sirmais.

-   Jūs būsiet varone, - klusi sacīja vecais čīfs.

-        Nesdama šo upuri, jūs izglābsiet vienpadsmit cilvēku dzīvības, - Edgars Sils atgādināja.

-        Bet es? Kas notiks ar mani? - meitene čukstēja un ar šausmās sastingušām acīm skatījās apkārtējo ļaužu pūlī, uz visiem šie drebošajiem, uz visiem šiem lūdzošajiem cilvēkiem, kuri viņu raustīja aiz rokām un drēbēm un visu laiku tikai runāja, runāja…

-        Tu, bērns, esi vēl jauna, - mācītājs teica un atkal gaisā meta krustus. - Tu šai dzīvē vēl neko neesi paspējusi iegūt, tādēļ neko arī nevarēsi zaudēt. Bet man ir sieva un liela draudze…

-        Tu, bērniņ, esi viena, - Betija viegli apņēma Irmas plecus, - bet ko bez manis iesāks četras meitenes un tie neskaitāmie… Tu vēl, Irmiņ, nezini, cik dzīve ir salda, ko tā dod un ko atņem… Tev būs ļoti viegli.

-         Šim cilvēkam nupat piedzimis bērns, - Antons Kaplāns parādīja uz bankas grāmatvedi. - Un viņam bez šīs jaundzimušās ir vēl divas meitas un dēls. Ko viņi

- Bet esi Kas notiks ar mani? - Irma čukstēja un ar šausmās sastingušām acīm skatījās apkārtējo ļaužu pūlī.

iesāks bez tēva, bez vienīgā ģimenes apgādnieka? Jūs taču saprotiet pati…

-        Jums jājūt žēlastība pret apkārtējo pasauli un cilvēkiem, - mācītājs atgādināja, neaizmirsdams vēlreiz pārmest krustu.

-        Paskatieties uz to laimīgo pāri! - Edgars Sils ar galvu pamāja uz Kārkliņu pusi. - Jūs viņiem atņemsiet daudz laimes…

-       Jūs mūs visus nogalināsiet, - grāmatvedis sacīja un lūdzoši izstiepa rokas. - Lūdzu, nedariet tā!

-        Jūs mūs visus izglābsiet, - Antons vēlreiz atgādināja. - Un mēs vēl varēsim ļoti daudz ko dot gan savai Latvijai, gan mūsu ģimenēm.

-   Bet jūs esat viena…

-   Mēs visi ģimenes cilvēki…

-   Un nevainīgi…

Irma raudāja. Viņa aizvēra acis, lai neredzētu lūdzoši izstieptās rokas, un aizklāja ausis, lai nedzirdētu šīs svešās balsis, un asaras, kļūdamas arvien sāļākas, pāri nobālušajiem meitenes vaigiem strauji plūda uz kaklu un krūtīm…

Beidzot visu sapratu. Lēni piecēlos, vēlreiz paskatījos uz rejošo suni un mani visu no galvas līdz kāju pēdām piepildīja atklāts naids, ko es lielākā vai mazākā mērā pret cilvēkiem esmu izjutis visu mūžu, un kaut kāds žēlums, kaut kāda vēl nepazīta sāpe, un pēc tam es skaidri sadzirdēju savu karsto asiņu balsi. Varbūt tas bija tālo senču aicinājums…

-   Nelieši! - es ierēcos un metos uz priekšu. - Pēdējie riebekļi! Tukšās ubagu tarbas! Izrūnītais suņu bars! Vai jūs maz apjēdzat, ko gribat izdarīt?!

Šķita - vēl mirklis, vēl tikai viens vārds, vēl tikai viena kāju vai roku kustība un es tūlīt, kā smagi ievainots vilks, izmētāšu, saplosīšu un sašķaidīšu visus, kas bija apstājušies ap raudošo meiteni. Bet pēdējā brīdī es sevi tomēr spēju savaldīt. Ar muguru atspiedies pret vagona sienu, rokas noslēpu kabatās, taču acis dega neiedomājamā nicinājumā, ko izjutu pret šiem ļaudīm, pret visu pasauli un arī pats pret sevi. Jo kā nekā es taču tāpat tiku pieskaitīts pie cilvēku kārtas, turklāt ne jau kā labākais šīs sugas pārstāvis…

-   Nevainīgie… - es pārvērstā balsī sacīju un trekni nospļāvos. - Jāsmejas! Mēs esam vainīgākie no visvainīgākajiem! Jūs, mēs, visi! Tu, mācītāj, tāpēc, ka, pats droši vien Dievam ne sevišķi ticēdams, tā vārdā tomēr esi gatavs uz vislielāko nelietību! Gan jau Dievs piedos… Bet tev viņš nepiedos! Tu redzēsi! Nepiedos! Mēs abi cepsimies uz vienas plīts! Un vainīgs tas Antons, kas klanās vāciešu priekšā, kas gatavs viņu priekšā līst uz ceļiem! Kur ir tavs lepnums, kur ir tava latviešu cilvēka pašcieņa, kur tavs vīrieša spēks? Lupata! Un tas grāmatvedis, kurš ar vienādu veiklību gatavs skaitīt latus, rubļus, markas un cilvēku dzīvības! Un Betija Blūma, kurai vienalga, kas viņai kāpj virsū! Un vecais čīfs Žanis un tas klusējošais Arnis Bērziņš! Ko tu klusē? Ko nerunā? Vai tev nekas nesāp? Un pat tu, Irma! Kāpēc tu viņiem neiespļāvi sejās? Kāpēc jūs visi esat tik ļoti nobijušies? Kāpēc jūs negribat vai neprotat pat cilvēciski nomirt?! Kāpēc nevienam no jums nav ienācis prātā pretoties, pirms savas nāves vismaz nožmiegt to augstprātīgo virsnieku, to ņirdzošo šucmani? Bēgt! Bet kāpēc gan jums visiem ienāca prātā savā vietā upurēt šo patiešām nevainīgo meiteni? Vai tik tiešām ne uz ko citu jūs vairs neesat spējīgi?

Es apklusu, manas lūpas savilkās nicīgā smīnā un skatiens viegli pārslīdēja pāri cilvēku sejām un netīrajiem vagona griestiem.

-   Es virsniekam pateikšu, - visiem par lielu pārsteigumu sacīju, - ka Ēriku fon Klauzi nogalināju es! Jā! Vilis Vilks Jēkaba dēls! Un es to darīšu tādēļ… Atklāti sakot, jūsu dēļ nebūtu vērts pakustināt pat mazo pirkstiņu, kur nu vēl mirt. Bet…

Es viņiem vairāk neko neteicu un nepaskaidroju. Piegāju pie Irmas un maigi, kas šķita neticami, noglāstīju viņas dzeltenbrūnos matus un, kas likās vēl neticamāk, viņu noskūpstīju. Vēlāk neviens no pasažieriem tā arī nesaprata un nespēja izskaidrot manu negaidīto rīcību. Vieni bija gatavi derēt, ka es arī esmu tas īstais vainīgais, citi atkal domāja, ka to darīju tāpēc, lai izpirktu grēkus, lai vismaz kaut kā nomierinātu savu sirdsapziņu…

Bet nebija ne viens, ne otrs. Es vienkārši negribēju tikt nokauts kā nabaga lopiņš. Es gribēju nomirt kā cilvēks. Nez kāpēc man tas šķita ļoti svarīgi. Mirt cīņā… ar ļoti vājām cerībām varbūt tomēr izglābties.

Pēc dažiem mirkļiem piegāju pie loga un pamāju ar roku garajam šucmanim.

-   Ienāc! Mums vēl ir palikušas piecas minūtes, tāpēc gribam kaut ko pajautāt. Šis tas jāprecizē.

Šucmanis viens divi ielēca vagonā, mašīnpistole joprojām tikpat nevērīgi karājās uz krūtīm, bet viņa zobi kā pirmīt grauza iesārtu ābolu.

Tiklīdz viņš ienāca vagonā, es ar atvērtas plaukstas malu no visa spēka iešķīlu šucmanim pa kakla priekšpusi, nedaudz zem ādamābola, viņš spēji aizrijās, smagi nogārdzās un, neveikli turēdamies pie vagona durvīm, lēnām slīdēja lejup. Es ātri paķēru mašīnpistoli, vēlreiz iebelzu šucmanim pa galvu ar dūri, pēc tam pasažieriem pavēlēju:

- Zemē! Visi gulstieties zemē! Uz grīdas! Tūlīt sāksies neliels kariņš! Un celieties augšā tikai tad, kad viss šis jampadracis būs beidzies! Un jūs dzīvosiet! Visi! Bet tagad lai tie friči un šucmani man te nodanco tūdaliņ, tāgadiņ!

Skanēdama izbira loga rūts. Es, nedaudz saliecis savu lielo augumu, nobēru garu ložu kārtu pa žandarmu un šucmaņu bariņu, tas pajuka, vairāki apsardzes vīri tūlīt nokrita zemē, bet es turpināju šaut, atskanēja kliedzieni un vaidi, suņu rejas un daži atbildes šāvieni. Lodes caursita logus un vagona sienas. Tās svilpodamas lidoja gar manu galvu, bet es smējos, es lamājos visrupjākajiem vārdiem un jutos tik apmierināts kā Dievs savā pirmajā radīšanas dienā.

Pēc tam, izmantojot vispārējo apjukumu, izlēcu no vagona un, šaudams pa labi un kreisi, līkumodams, mezdams cilpas kā zaķis vai vilks, neiedomājamā ātrumā skrēju pāri pļavai uz tuvējo mežu.

Uz savu dzimto pusi.

Uz savām mājām…

* * *

Slimnieks pievēra acis un apklusa. Viņš smagi elpoja, acīmredzot bija piekusis, vairākas reizes nodrebēja, pēc tam kaut kā savādi un skaļi iegārdzās un pēkšņi nomira.

Es, pārdomādams dzirdēto, vēl vairākas minūtes sēdēju pie viņa gultas, tad lēnām piecēlos un gāju meklēt ārstu.

Kad pēc stundas man viņu vajadzēja vest uz morgu, es ar visiem ratiem apstājos slimnīcas pagalmā un paskatījos uz debesīm. Nakts bija skaidra un stipri vēsa. Izstiepu roku un no Viļa Vilka sastingušās sejas novilku nodriskāto līķu pārsegu.

Es nezinu, kā viņš bija dzīvojis pirms izstāstītā notikuma un kā dzīvoja pēc tam, taču nekas spožs tas nevarēja būt. Bet tas, ko viņš toreiz izdarīja… Es par to vēl padomāšu. Glābjot savu dzīvību, viņš izglāba vēl vienpadsmit citu cilvēku dzīvības. Iespējams, tas nav nekas, bet varbūt tas ir visaugstākais, uz ko cilvēks vispār ir spējīgs.

Varbūt augstākas ir tikai debesis, es nodomāju, tāpēc, veco zēn, vēl pēdējo reizi paskaties uz zvaigznēm… Kaut ko vairāk izdarīt tavā labā es nespēju…

9. nodala

»

Metās jau krēsla, un Rīgas centrs pēkšņi iedegās tūkstoš ugunīs. Ejot pa Brīvības bulvāri, es nokļuvu Vecrīgā un iegāju nelielā, bet ļoti mājīgā krodziņā, kas saucās "Sapnis". Nekas īpaši sapņains gan tur nelikās, taču krodziņa īpašniece Viviāna bija mana sena draudzene un man tur itin bieži patika pasēdēt.

-   Sveika, Viva! - es pamāju ar roku un apsēdos pie malējā galdiņa. Zālē atradās vēl tikai kāda pavecāka kundze, kura, klēpī turot mazu šuneli, nesteidzoties tukšoja kafijas tasīti.

Gluži kā kādreiz slavenā aktrise Anta Klints, es nodomāju un paskatījos uz Viviānu. Viņa stāvēja man blakus un apburoši smaidīja.

-    Sveiks, Edmund! Ilgi nebiji ienācis. Vai esi iemīlējies vai arī daudz jāstrādā?

-   Esmu iemīlējies un daudz strādāju, - atbildēju. - Kā pašai?

-    Tā nekas. Ja daudz nedomā, var iztikt. Kaut ko dzersi? Ēdīsi?

-   Atnes man, lūdzu, simt gramus skotu viskija. Ja ir, tad The Balvenie, vienu sviestmaizīti un paciņu cigarešu.

Viviāna aizgāja. Ari vecā kundze, šuneli joprojām turēdama rokās, cienīgi devās prom. Paskatījos uz pretējo pusi. Tur kāds mākslinieks spilgtām krāsām bija uzzīmējis galdu, uz kura stāvēja dažas maizes šķēles, trauks ar medu un nez kādēļ vēl Bībele.

-        Lūdzu! - Viviāna teica, man priekšā nolikdama pasūtījumu.

-   Apsēdies! - es uzaicināju. - Pati negribi iedzert?

Viviāna noraidoši pakratīja galvu un cieši paskatījās

uz mani.

-   Kāpēc esi tik drūms? Kaut kas noticis?

-   Nekas īpašs. Tā…

-   Tev sagājis dēlī ar Sandru?

-   Pagaidām viss vēl ir kārtībā. Kāpēc tā prasi?

-        Tāpēc, ka jebkuram pārītim pēkšņi viss var saiet sviestā… Arī jums.

-   Vai neesi mazliet greizsirdīga?

-       Tas, Edmund, ir jau garām! Kad tad mēs pēdējo reizi mīlējāmies?

-   Tas bija ļoti sen.

-        Bet pavisam nesen tieši pie šī paša galdiņa sēdēja Sandra ar tavu draugu Niklāvu.

-        Nu un tad? Kas tur slikts? Es viņus pats iepazīstināju, taču nedomāju, ka Sandra… Nē, nē! Tieši no šejienes es tūlīt iešu pie viņas. Šodien Sandrai ir vārdadiena.

-        Nē, Edmund, patiešām. Kas gan tur slikts? Vienīgi agrāk Sandra šeit bieži iegriezās arī ar citiem vīriešiem, bet tagad nāk kopā tikai ar Niklāvu.

Drūmi klusēju. No nupat dzirdētā jaunuma vēl nekādus traģiskus secinājumus neizdarīju, taču to dzirdēt man bija nepatīkami. Varbūt muļķīgi, bet es nez kāpēc biju stingri ieņēmis galvā, ka sieviete, kuru es mīlu, nekad nespēs būt man neuzticīga. Mēs gan tā nebijām norunājuši, mēs nebijām viens otram devuši nekādus mūžīgas mīlestības un uzticības zvērestus, taču tam tā visam loģiski vajadzēja izrietēt no mūsu jūtām un attiecībām. Vienīgi tai brīdī aizmirsu, ka divu iemīlējušos

cilvēku attiecībās tāpat kā jebkurās savstarpējās attiecībās nekādu dzelzs loģiku meklēt gan nevajadzētu…

-   Zini, Edmund, - Viviāna nedaudz skumji pasmaidīja, - es pēdējā laikā arvien stiprāk sāku ticēt daudzu gudru cilvēku izteiktai atziņai - ja gribi būt laimīgs, nekad neiemīlies!

-   Vai tikai tev pašai ar Viktoru viss nav sagājis dēlī? - es prasīju un ātri, gandrīz vai nikni izdzēru glāzi ar skotu viskiju.

-   Tā ir, - Viviāna noteica. - Pirms mēneša izšķīrāmies.

-   Vai viņam nepatika, ka tu te līdz vēlai naktij šive- rē pa krogu?

-   Arī tas.

-   Bet nauda?!

-  Viņam bija pašam sava nauda. Tā kā… Es atkal esmu dabūjama.

Pasmaidīju un cieši saspiedu Viviānas roku.

-   Es to pamēģināšu atcerēties…

Kad jau gribēju piecelties un iet prom, redzēju, ka krogā ienāk Haralds Vītols - mans kādreizējais Afganistānas karabiedrs. Viņam bija ilgi neskūta bārda, iekritušas acis, bet galvā dziļi uzmaukta žokejcepure. Viņš piegāja pie bāra letes, Viviānai pasūtīja kaut ko dzeramu, dažas pudeles līdznešanai un aizsmēķēja cigareti.

Šķiet, mani viņš nemanīja. Bet es viņu redzēju un zināju gan no ziņojumiem presē, gan pa radio un televīziju, ka Haralds Vītols tiek meklēts kā ļoti bīstams noziedznieks. Pirms desmit dienām, bruņojies ar pistoli, viņš bija uzbrucis kādas pazīstamas bankas valūtas maiņas punktam, aukstasinīgi nošāvis divus apsardzes darbiniekus, trešo smagi ievainojis un nolaupījis lielu summu ASV dolāros un citā valūtā. Banka par viņa uzrādīšanu vai notveršanu bija izsludinājusi vēl nedzirdētu atlīdzību divdesmit tūkstošu latu apmērā. Bet es tai brīdī par to nedomāju. Mani ļoti ieinteresēja, kāpēc, nolaupījis tik lielu naudu, viņš nekur nav aizbēdzis, bet klīst tepat pa Rīgas krogiem? Un kāpēc vispār laupīja? Viņš bija lāga zēns, tiesa, bieži iekarsa un ātri kļuva

agresīvs, it sevišķi, kad bija iedzēris, bet citādi es viņu atcerējos kā ļoti biedrisku, izpalīdzīgu un labu.

-   Harald! - es klusi uzsaucu.

Viņš lēnām pagriezās. Tūlīt pamanīju, ka Haralda labā roka jau ir ieslīdējusi lietusmēteļa kabatā. Viņš dažus mirkļus stāvēja, acīmredzot pārdomādams - tūlīt iet prom vai tomēr sākt sarunu ar mani. Beidzot viņš izšķīrās. Nesteidzoties pienāca klāt, apsēdās man iepretim un cieši noskatīja.

-        Sveiks, Edmund! - viņš nedaudz aizsmakušā balsī sacīja. - Ilgi neesam tikušies.

-   Daži gadi būs, - es teicu. - Kā dzīvo?

Haralds mani vēlreiz apdedzināja ar savu drūmo skatienu, tad lūpu kaktiņus savilka nicīgā smīnā.

-        Dzīvoju slikti, - viņš atbildēja. - Tu par mani neko nezini?

Paraustīju plecus.

-   Ko man vajadzētu zināt?

-   Vai avīzes nelasi? Televīziju neskaties?

-   Dažreiz. Neko interesantu tur neatrodu.

-   Tu nezini, ka tieku meklēts?

-        Zinu. Biju iedomājies, ka esi jau Krievijā vai kaut kur tālajā Argentīnā.

-       Nekas nesanāk, - Haralds teica. - Man vēl kādu laiku ir jāpaliek šeit. Starp citu, tu esi pirmais cilvēks, kurš mani atpazīst.

Es gribēju pateikt, ka, baidoties tikt atpazītam, viņam būtu ieteicams pēc iespējas retāk rādīties sabiedrībā, taču tieši tobrīd krogā ienāca vesels bars cilvēku. Laikam bija beigusies teātra izrāde un tūlīt arī Sandra būs mājās, tāpēc jāceļas un jāiet prom. Kāpēc man vajadzēja uzrunāt Haraldu? Pēc brīža krogā ienāca arī divi policisti, taču izskatījās, ka viņi nekādu kontroli negrasās veikt. Abi nostājās rindas galā pie bāra letes un par kaut ko sarunājās.

Haralds vēl ciešāk uzvilka žokejcepuri uz pieres un klusi pateica:

-   Tinamies prom! Ātri!

Iedzērām. Konjaka garšu tikpat ka nejutu. Uzkodu.

Aizsmēķēju. Un klusēju. Man Haralda kļuva žēl.

Piecēlāmies un izgājām laukā. Uz ielas mums pretim un garām pagāja vairāki cilvēki.

- Uznāc pie manis! - Haralds aicināja. - Es tepat netālu mitinos. Neciešami sagribējās iedzert…

Mēs iegājām blakus mājā. Tā bija veca, pirms divdesmit gadiem celta ēka, kur vēl no padomju laikiem otrajā stāvā bija saglabājušās dažas dzīvojamās telpas.

Haralds atslēdza durvis, un mēs iegājām mazā vienistabas dzīvoklītī, kas man par lielu pārsteigumu bija gaišs, tīrs un labi uzkopts. Es sapratu, ka šai situācijā Haraldam pēc iespējas mazāk ir kas jāvaicā un ne par ko daudz interesēties nevajadzētu, bet…

Istabā nemaz negājām. Palikām virtuvē. Haralds no mēteļa kabatas izvilka pistoli un iebāza to bikšu kabatā, bet no otras izņēma krogā nopirkto konjaka pudeli. Viņš nesteidzoties sameklēja dažus traukus, maizi un sieru, atkorķēja pudeli un patīkami smaržojošo šķidrumu ielēja divās nelielās glāzēs.

-    Par tiem, Edmund, kas palika Afganistānas kalnos! - viņš dobjā balsī sacīja. - Ķermeņus jau galu galā pārveda uz šejieni, taču viņu dvēseles palika tur! Un vēl… Par visu to skaisto, kas ar mums ir noticis! Tas, kas mani gaida nākotnē, būs manas dzīves melnākās dienas. Tāpēc pat tas, kas toreiz notika Afganistānā, man dažreiz šķitīs kā skaisti dārza svētki…

Iedzērām. Konjaka garšu tikpat kā nejutu. Uzkodu. Aizsmēķēju. Un klusēju. Man Haralda kļuva žēl. Es tobrīd nedomāju, ko viņš ir izdarījis un kādi apstākļi viņu to ir piespieduši darīt. Man viņa vienkārši kļuva žēl tāpēc, ka es atkal (jau kuro reizi!) redzēju sev priekšā stāvam cilvēku, kuru dzīve vai paša vājums bija salauzis un praktiski iznīcinājis jebkādas daudzmaz normālas nākotnes izredzes.

-   Kas ar tevi notika? - es, tomēr nenocieties, klusi uzprasīju. - Tu paliki bez darba?

Haralds ilgi klusēja, tad paņēma pudeli un tieši no kakliņa iedzēra dažus malkus. Tad, pacēlis galvu augšup un drūmi skatīdamies griestos, nedaudz saraustīti sāka stāstīt.

-   Pirms tā uzbrukuma… Nē, ar mani nenotika nekas. Viss bija normāli. Man bija darbs, sieva, meita, dzīvoklis… Nesen biju nopircis automašīnu, tā ka ar mani viss bija kārtībā. Nelaime notika ar meitu. Viņai ir divpadsmit gadu. Sanita. Ļoti jauks un mīļš bērns. Mācās Franču licejā. Nu, lūk, kādu dienu, nākot no skolas, trakā ātrumā joņojoša automašīna viņu sabrauca. Turklāt vēl uz ietves! Braucējs tieši tai brīdī apdzina kādu citu mašīnu. Vienvirziena iela tur ir diezgan šaura un, lai tiktu mašīnai garām, nelietis brauca pa trotuāru! Vēlāk traumatoloģijas slimnīcas ārsti meitu, kā saka, pa gabaliņiem atkal salīmēja kopā… Taču diemžēl neko vairāk arī nespēja. Sanita tagad paralizēta sēž ratiņos.

Dakteri saka, ka viss nemaz tik bezcerīgi neesot. Kādi pieci, desmit procenti izredžu uz veiksmi. Tu jau zini, kā pie mums bieži ir, - šeit neko nevar izdarīt, bet, lūk, ārzemēs… Tikai tur visu var! Esmu pārliecināts, ka pa lielākai daļai tās ir vistīrākās muļķības! Ja labi grib, visu var izdarīt arī pie mums. Bet sievai un man viņi beigu beigās tomēr ieborēja, ka meitu varot glābt vienīgi kaut kāda tur pasaulslavena spinālo slimnieku klīnika Stutgartē! Astoņdesmit tūkstoši marku. Mūsu naudā apmēram divdesmit pieci tūkstoši latu. "Ventspils naftas" prezidents tādu summu nopelna vienā mēnesī. Tās ari ir lielas muļķības. Viņš taču tos trīsdesmit tūkstošus ne-no-pel-na! Neviens cilvēks pasaulē ne ar savām rokām, ne galvu tādu naudu no-pel-nīt nespēj! Nekur un nekad! Tas ir absurds! Vai kāds, aplaupot banku vai inkasatoru, arī būs tādu naudu no-pel-nī-jis? Mūs te, vecīt, visus šos gadus varas vīri un kvēlie kapitālisma sludinātāji nepārtraukti čakarē gan ausīs, smadzenēs, gan pakaļā! Bet velns ar viņiem! Ja policija vai es to trako braucēju būtu noķēris… Es viņu būtu nogalinājis. Meitai, protams, no tā ne silts, ne auksts, bet es vismaz justos gandarīts. Kaut mazliet. Bet tā…

Nolēmu riskēt. Iegāju valūtas maiņas punktā, abas tur strādājošās meitenes noguldīju uz grīdas un ātri pievācu visu, kas kasē atradās. Man ar to pietiktu, lai Sanitu atkal dabūtu uz kājām. Taču viena no valūtas kantora meitenēm, gulstoties uz grīdas, tomēr bija paspējusi nospiest signalizācijas pogu… Pēc divām minūtēm apsardzes vīri bija klāt. Es sapratu, ka esmu zaudējis. Bet tu jau zini - kam tad gribas zaudēt? It sevišķi vēl tad, kad rokā ir jau piecdesmit tūkstoši! Vienā mirklī pārņēma gan drausmīgs naids, gan liels žēlums par tik spīdoši izstrādātās operācijas neveiksmi. Un tad es sāku šaut. Ja atceries, es mūsu rotā biju labākais… Tālāko tu jau zini. Mani meklē! Ķer! Kā kādreiz Mežonīgajos Rietumos! Izsludinājuši pat prēmiju! Arī tu to tagad vari nopelnīt! Bez jebkādas šaušanas! Aizej un paziņo! Neviens bez tevis par šo dzīvokli nezina. Pat ne sieva Amanda, ne meita Sanita. Esmu mierīgs. Pavisam mierīgs. Ja viņi mani notvers kaut šodien vai rīt… Vienalga! Nauda ir drošā vietā un vēlāk Sanita to noteikti dabūs. Man, protams, to nošauto puišu ir žēl, taču savas meitas man ir žēl simtreiz vairāk! Un vēl… sirdsapziņas nomierināšanai. Es nevienu nabagu neesmu

aplaupījis. Es naudu atņēmu cilvēkiem, kuri to nevis godīgā darbā nopelna, bet gan, mākslīgi spekulējot ar valūtu kursu maiņām, mūs vienkārši apzog! Samainot vienu papīrīti pret citu, nekādas lielās pūles nav taču jāpieliek, vai ne? Nekādi smaga darba sviedri nav jāsvīst. Bet tie veči, kuri tagad skaitās lieli baņķieri un sabiedrībā visādi cienījami cilvēki, viena gada laikā, šos papī- rīšus mainot, savā kabatā iebāza pirmo miljonu!

Vai tas ir godīgi? Tas ir cienījami? Vai tas ir nopelnīts ar darbu?! Protams, mūsu smirdošajā pasaulē un viņiem līdzīgu cilvēku sabiedrībā tas, bez šaubām, skaitās pat loti godīgi un cienījami, bet man par to visu gribas vienkārši izvemties!

Haralds apklusa. Arī es paņēmu pudeli un tieši no kakliņa iedzēru dažus malkus. Pēc tam piecēlos un uzliku roku uz Haralda pleca.

-        Jūtu līdzi, veco zēn, bet ne ar ko tev palīdzēt nespēju.

-   Paldies kaut vai par to. Kā pašam?

-   Tā nekas. Pagaidām dzīvoju.

-   Tagad iesi mājās?

-   Ieiešu pie Sandras. Tu viņu atceries?

-   Vai tā ir tā aktrise?

-        Šodien viņai ir vārdadiena. Teātra izrāde ir beigusies un ieskriešu viņu apsveikt.

-   Tev ar viņu ir nopietni?

-        Vispār jā. Īstenībā mēs jau esam tikpat kā vīrs ar sievu. Bet tagad… Še ķepa, Hari! Un turies, cik nu ilgi šādā veidā vispār ir iespējams noturēties!

Paspiedu viņam roku un gāju uz durvīm. Kad jau biju satvēris rokturi, mani negaidīti apstādināja Haralda dobji aizsmakusi balss.

-   Pagaidi!

Pagriezos un ieraudzīju, ka Haralda roka tur pistoli un ar to mērķē man tieši galvā.

-        Kā tev šķiet, Edmund, vai tas būs prātīgi darīts, ja es tevi no šejienes tagad palaidīšu dzīvu?

-        Nezinu, cik prātīgi… - es stipri samulsu. - Bet tas nebūtu arī muļķīgi.

-   Šodien diemžēl nevar uzticēties nevienam, - Haralds sacīja. - Pat labākajiem draugiem ne. Bet mēs ar tevi pat neesam labākie draugi.

-   Tas tiesa, Hari, - teicu es. - Bet mēs kopā karojām. Mēs tad katru dienu dzīvojām nāves ēnā un ne vienreiz vien cits citu izglābām.

-   Pareizi, Edmund! Bet tas bija toreiz. Tas bija cits laiks un citi cilvēki.

-   Vai tu iedomājies, ka es tagad tūlīt skriešu uz policiju tevi nodot?!

-   Jā. Tā es iedomājos.

-   Nebaidies! Es neesmu mainījies, lai gan mainījies ir laiks.

-   Piedod, bet kaut kā negribas ticēt, ka tu šai drausmīgajā naudas raušanas laikā spēsi atturēties no tik viegli iegūstamajiem divdesmit tūkstoš latiem!

-   Ļoti slikti, Harald, - es pateicu. - Naudas man pietiek. Un ja arī nepietiktu… Šādā ceļā es to tomēr negribu iegūt. Es saprotu, ka sabiedrības taisnīgam sodam nenodot vairāku cilvēku slepkavu ir amorāli, bet tikpat amorāli ir par to saņemt atlīdzību naudā.

Haralds rūgti iesmējās.

-   Vai tiešām vispār vēl pastāv tāds jēdziens kā morāle?

-   Man vēl pastāv, - es atbildēju. - Kā būs vēlāk, nezinu.

Haralds krietnu laiciņu klusēja.

-   Tas varbūt izklausīsies smieklīgi, - viņš beidzot dobjā balsī sacīja, - bet vai mūsu neiedomājami negodīgajā laikā… tu vari man dot savu goda vārdu?

-   Protams, - es apliecināju. - Es tev dodu savu goda vārdu, ka nevienam neteikšu, ka tu šeit uzturies. Man tas principā ir pilnīgi vienalga, kur tu slēpies. Pats esi mēslus sataisījis, pats no tiem arī tiec laukā! Bez tam, Harald… Man joprojām šķiet, ka mūsu kritušo biedru dvēseles tomēr nav palikušas Afganistānas kalnos! Tās ir tepat - starp tevi un mani. Visos laikos nodot otru cilvēku ir bijis ļoti viegli, bet mēs ar tevi esam bijuši kopā visgrūtākajos mūsu dzīves brīžos… Nē, Harald, tu

uz mani joprojām vari paļauties. Dzīve jau tas pats ka- riņš vien ir, tikai nedaudz citādā veidā.

Haralds lēnām nolaida roku ar pistoli un atkal labu brīdi drūmi klusēja.

-   Es tev ticu, - viņš tikko sadzirdami pateica.

-        Lai tev veicas! - es pateicu un nesteidzoties atvēru durvis. - Es tevi mazliet saprotu.

Šāviens neatskanēja.

Izgāju uz ielas un pēc sešām minūtēm jau biju pie Sandras. Durvis atvēra viņas māte.

-       O, Edmund! - viņa priecīga iesaucās. - Nāc vien iekšā! Tepat arī atģērbies! Vai tas tiesa, ka tu pašlaik slimnīcā strādājot par sanitāru?

-        Nē, kundze, - es pakratīju galvu. - Tas vairāk izskata pēc. Kā visur, arī tur es joprojām strādāju kā rakstnieks.

-   Vai citu vietu atrast nevarēji?

-        Nē, cienītā kundze, - es atbildēju. - Izņemot karus, slimnīcas šai pasaulē ir vienīgā vieta, kur cilvēki mirst, ja tā varētu teikt, publiski.

Sandras māte, kura bija ļoti izsmalcināta dāma, neslēpa pārsteigumu.

-   Tev patīk skatīties, kā mirst cilvēki?!

Es viņai gribēju atbildēt - jā, jo tai mirklī, varbūt vairāk gan neapzināti, izjutu savādu gandarījumu, ka tas, kurš mirst, pagaidām vēl neesmu es… Taču atbildēju citādi.

-       Sandrasmāt, - es teicu. - Cilvēka miršanas process, kā mūsu dzīve vispār, ir diezgan noslēpumains, lai gan it kā nekā vienkāršāka uz šīs pasaules nav. Bet ne tas mani interesē vai patīk. Es gribu uzzināt, vai cilvēki pirms savas nāves kaut ko nožēlo vai ne. Un, ja nožēlo, kāpēc?

-   Bet ja neko nenožēlo?

-   Tas pats - kāpēc?

-        Kāpēc tev to vajadzētu zināt? Tu daudz ko iegūsi? Daudz ko sapratīsi? Kaut ko atklāsi jaunu?

-        Jā, - es atbildēju. - Katra cilvēka dzīvība un dzīve ir unikāla. Varbūt iegūšu jaunas atziņas. Bet, iespējams, es vienkārši apmierinu savu profesionālo un cilvēcisko ziņkāri. Bet, ja padomā dziļāk… Jūsu jautājums ir nevietā. Kāpēc cilvēki skatās televīziju? Iet uz kino, uz izstādēm un koncertiem? Kāpēc apmeklē teātru izrādes un lasa grāmatas? Slimnīcu palātās, morgos un kapliču izvadīšanas zālēs notiek tik spēcīgi jūtu uzliesmojumi, pārdzīvojumi, sāpes, vilšanās un cerības, neiedomājami cilvēku emociju sprādzieni, ka nekāds Šekspīrs, bet vēl mazāk Blaumanis un Rainis ar savām lugām netiek pat tuvumā!

Rita Salaka skumji pasmaidīja un ieveda mani viesistabā, kur bija daudz cilvēku - pārsvarā gan Sandras teātra ļaudis. Jutos mazliet nepatīkami pārsteigts, raibajā viesu barā tūlīt ieraudzīdams arī Niklāvu Razu- movski. Piegāju pie Sandras, noskūpstīju viņu un pasniedzu skaistu sudraba rokassprādzi.

Sandra neslēpa prieku un rokassprādzi tūlīt pat aplika ap savu kreiso roku. Derēja un izskatījās labi. Arī es nedaudz nopriecājos.

Pēc tam visi turpināja dzert, ēst un sarunāties.

Vēlāk mēs ar Niklāvu kaut kā nejauši iegājām blakusistabā, kur tobrīd bez mums neviena cita nebija.

-   Kāda velna pēc tu te atrodies? - es bargi prasīju.

-   Vai tad nedrīkst?

-        Jā, Niklāv, nedrīkst! - gandrīz vai uzkliedzu. - Tu taču zināji, ka arī es šeit būšu!

-        Nu un tad? Vai tad mēs pirmo reizi visi trīs esam kopā?

-       Nē, simto reizi! Bet pie viņas mājās pirmo reizi! Un pēdējo! Sandra tevi uzlūdza?

Niklāvs iesmējās un izturējās visai pārliecinoši.

-       Nu ko tu! Uz vārdadienām var taču nākt arī nelūgts. Tu kļūsti greizsirdīgs?

-   Ej ellē! - atcirtu.

-        Nē, nē! - Niklāvs turpināja smieties. - Ja kaut kur iešu, tad tikai uz paradīzi!

-   Vai tas būtu, - es stipri apmulsu, - Sandras gultā?

-   Tu esi piedzēries, - Niklāvs sacīja.

-   Nekad vēl tik skaidrs neesmu bijis, - atteicu.

-        Tad liksim Sandru mierā, - Niklāvs sacīja. - Labāk parunāsim par kaut ko citu. Tu vēl atceries mūsu rotas seržantu Haraldu Vītolu?

Es saspringu.

-   Atceros…

-       Tu zini, ka viņš laupīšanas nolūkā pirms desmit dienām ir uzbrucis kādam valūtas maiņas punktam un tur nogalinājis divus apsardzes vīrus, bet trešo smagi ievainojis?

-   Jā. Kādā avīzē lasīju…

-        Viņš bija labs šāvējs, laupījums izdevās un tagad viņš slēpjas.

Es klusēju.

-        Par viņa notveršanu banka ir izsludinājusi prēmiju - divdesmit tūkstoš latu.

-        Arī par to esmu lasījis, - tikko sadzirdami nomurmināju.

-       Nu, lūk! - Niklāvs priecīgs paziņoja.- Viņš man jau ir tikpat kā rokā! Un nauda kabatā!

-   Kā - rokā? - pārsteigts prasīju.

-        Es zinu, kur viņš slēpjas, - Niklāvs atbildēja. - Tas ir viņa māsīcas dzīvoklis tepat Vecrīgā. Bet pati māsīca pašlaik uz pusgadu ir aizbraukusi mācīties uz Ameriku. Rīt Haraldu ņemšu ciet.

-   Viens?

-   Visticamāk. Ne ar vienu negribu dalīties.

-       Labāk jau neej, - es teicu. - Viņš tevi nokniebs viens divi! Vai aizmirsi, ka viņš bija mūsu labākais šāvējs?

-   Es nebiju sliktāks.

-   Neej! Viņš taču tomēr ir mūsu karabiedrs!

-   Tagad viņš ir noziedznieks. Slepkava!

-        Paklau, Nik, - es strauji pagriezos pret viņu. - Bet ja tas būtu es? Tad arī tu naudas dēļ nāktu mani arestēt?

-       Nē, - Niklāvs pakratīja galvu. - Tevi es arestētu pienākuma dēļ.

Rūgti iesmējos.

-        Pienākums! - ar dziļu izsmieklu sacīju. - Kas par ietilpīgu vārdu! Bet ja to būtu izdarījusi Sandra? Ja to

- Labāk jau neej, - es teicu Nikam. - Viņš tevi nokniebs

viens divi!

būtu izdarījusi tava māte?! Tad tu arī pienākuma dēļ ietu viņu arestēt?!

-        Liec Sandru mierā! - Niklāvs skarbi pateica. - Vēl vairāk liec mieru manai mātei! Es zinu, ko daru! Un zinu, kas ir mans pienākums.

-        Tad cilvēki šai pasaulē var dzīvot mierīgi, - es teicu un gāju prom. - Vienīgi pamēģini atcerēties… Ja es turpmāk kaut vienu reizi tevi redzēšu Sandras tuvumā… Tad nākamais, ko taviem brašajiem poličiem vajadzēs arestēt par slepkavību, būšu es!

Uz brīdi Niklāvs palika ar atvērtu muti.

-   Tu man draudi?

-   Nē, Nik! Es tevi esmu tikai brīdinājis.

Nokļuvis otrā istabā, tūlīt piegāju pie Sandras.

-   Piedod, bet man ir jāiet, - es paziņoju.

-        Tev kaut kas nepatīk? - Sandra izskatījās nedaudz apmulsusi.

-        Nē, viss ir kārtībā, - es atbildēju. - Man ir sarunāta nakts dežūra slimnīcā.

-   Atteikt nevari?

-   Es apsolīju.

-        Žēl, - Sandra teica un šķita, ka viņai patiešām arī ir žēl. - Es biju iedomājusies… Tieši šodien mēs varbūt varējām pavadīt visvētraināko mīlas nakti…

-       Citreiz, - es pateicu un Sandru noskūpstīju. - Mums vēl ir daudz laika, bet citam tā varbūt ir palicis pavisam maz…

Iznācis uz ielas, steidzīgi devos atpakaļ uz māju, kur tobrīd slēpās Haralds.

Ar vienu sava prāta daļu es sapratu, ka Haralds ir noziedznieks - slepkava un valsts meklēta persona. Bet ar sava prāta otru pusi tikpat skaidri apjēdzu, ka viņš šo noziegumu izdarījis ne jau kailas mantkārības dzīts, bet gan tāpēc, lai glābtu savu meitu! Valsts diemžēl to nevarēja vai negribēja darīt. Valsts vispār par tādiem invalīdiem nemaz nedomā! Bet izsludināt kādas personas meklēšanu, jā! To var vienmēr. Ķert, arestēt, tiesāt, sodīt - jebkurā laikā! Valsts uz to vienmēr ir gatava. Tikai nekad nav gatava palīdzēt nelaimē nokļuvušam cilvēkam.

Mani nemocīja nekādi morāles apsvērumi. Es zināju, ka Haraldu Vītolu agrāk vai vēlāk tik un tā noķers. Taču, vienkārši cilvēka un karabiedra jūtu vadīts, es pēkšņi vēlējos, lai tas notiktu pēc iespējas vēlāk. Galu galā viņam taču viss atlikušais mūžs būs jāpavada cietumā…

10. nodaļa

Kabatā iezvanījās mobilais telefons.

-   Es klausos.

-        Sveiks! - sacīja Valsts tiesu medicīniskās ekspertīzes centra morga sanitārs Ivars. - Ko tu dari?

-   Sēžu un lasu avīzi.

-   Mājās vai slimnīcā?

-   Esmu sestajā nodaļā, - atbildēju.

-   Neviens nemirst?

-   Pagaidām nē.

-   Nu ļoti jauki, - Ivars sacīja. - Negribi atnākt pie manis?

-   Vai vēlies atkal parādīt kādu nogalinātu meiteni?

-   Šoreiz tas ir kāds vecs vecis, - Ivars pateica. - Astoņdesmit četri gadi. Nupat dakteris izdarīja sekciju. Miris no infarkta, taču izmeklētājam ir stipras aizdomas, ka patiesībā tā tomēr esot fantastiski smalki izplānota un ideāli precīzi īstenota slepkavība, bet pierādīt to esot tikpat kā neiespējami.

-   Labi, - es teicu. - Pēc desmit minūtēm būšu klāt.

Tagad īsti nezinu, kāpēc toreiz gāju skatīties kaut kādu tur dabiski mirušu vai arī smalki nobendētu cilvēku. Taču to nenožēloju. Apskatīju līķi un, dažas dienas vēlāk izrunājies gan ar ārstu - tiesu medicīnas ekspertu, gan ar šā mīklainā nāves gadījuma izmeklētāju un aizdomās turamo personu, es uzzināju, ka patiešām ir izdarīta, iespējams, šā gadsimta pati atjautīgākā un vislabāk veiktā slepkavība Latvijas kriminālistikas vēsturē…

Tas sākās jau pavasarī. Datumu viņš neatcerējās. Varēja būt maija sākums. Diena bija apmākusies, auksta un ļoti vējaina. Pēc rīta ziņām radiodiktors drūmā balsī vēl pavēstīja ceturto laika prognozi. Pie virtuves sienas piestiprinātais veclaicīgais barometrs rādīja rekord- zemu atmosfēras spiedienu. Turpat vai visu dienu viņš sajuta nemitīgas sāpes sirdī. Ar viegli drebošām rokām vairākas reizes zem mēles palika mazās nitroglicerīna tabletītes, kas uz neilgu laiku sāpes gan remdināja, taču neaizdzina ne bailes, ne nomācošo trauksmes sajūtu.

Pašsajūtu pasliktināja vēl tas, ka kopš atmodas laikiem viņš nevienu dienu nespēja pārstāt nīst jauno Latviju. Tagad valsts priekšgalā bija nostājušies arī kādreiz represētie, no cietumiem izlaistie disidenti un dažādu nacionālo lozungu saucēji. Tiem dižās komunisma idejas bija pilnīgi svešas! Nesaprotamas! Nīstamas! Viņi visi alka atriebības. Viņi to pat pieprasīja! Kaut kādi līdz šim mazpazīstami žurnālisti, dzejnieciņi, zinātnieki un augstskolu pasniedzēji pēkšņi bija kļuvuši lieli vīri! Visi kā viens noliedza jebkurus tā laika sociālisma sasniegumus un lamāja krievus. Ar to viņš nekādi nespēja samierināties.

Ar pūlēm apvaldīdams kārtējo niknuma lēkmi, viņš domāja, kādēļ gan toreiz 1990. gada maijā un 1991. gada augustā mūsu drosmīgie čekisti, visa padomju valsts dzelzsbetona drošības sistēma pēkšņi kļuva tik nosodoši rāma, inerta un labsirdīga? Vai tad tas piestāvēja valsts varas un partijas visuzticamākajai iestādei? Vai tad tur neredzēja, ka visu varu Latvijā jau sagrābuši uz augšu pasisti inteliģenti, pastulbas namamātes un pretval- stiski noskaņoti partijas atkritēji? Vai tur nedzirdēja, kā bijušie buržuji un viņu jaunās atvases brēktin brēc pēc komunistu, it sevišķi bijušo drošības iestāžu darbinieku, tiesāšanas un sodīšanas?! Kāpēc jūs neaizstāvējāt savus kādreizējos cīņubiedrus, cilvēkus, kuri tik uzticīgi kalpoja valsts interesēm, tik pašaizliedzīgi cīnījās pret tautas ienaidniekiem!

Viņš smagnēji piecēlās no mīkstā atpūtas krēsla un izslēdza televizoru. Viss bija noriebies. Pēc tam neveikli aiz- tipināja uz virtuvi, izdzēra glāzi kefīra, uzklāja gultu un apgūlās. Ar blāvajām, jau mazliet ūdeņainajām acīm vēlreiz pārskatīja lielo istabu. Pie visām sienām karājās labu, pat izcilu mākslinieku gleznas. Viņš pats sev īsti neprata izskaidrot, kāpēc toreiz, arestējot tik daudzus pretpadomju elementus, viņu sevišķi neinteresēja šo cilvēku atstātā nauda, dārglietas, drēbes vai kāda cita manta. Viņu nesaprotamā kārtā vilināja dažādi mākslas priekšmeti - gleznas, svečturi, keramikas un sudraba izstrādājumi vai senlaicīgi pulksteņi. Pa aizgājušajiem gadiem dzīvoklis gluži nemanot bija pārvērties tādā kā nelielā muzejā. Viņam tur bija patīkami atrasties. Savāktie mākslas priekšmeti izstaroja ne tikai skaistumu un mieru, bet nepārtraukti atgādināja arī viņa trauksmaino jaunību, viņa varonīgo pagātni. Tikai tagad, guļot gultā un vērojot visu šo viņam piederošo un reizē tā īsti nepiederošo bagātību, viņš pirmo reizi pēkšņi sajuta spēcīgas bailes. Ja nu patiešām drīz atnāk tāda diena, kad kāds prasīs par to visu samaksāt? Kad bargi aicinās sodīt arī viņu - par netaisnību, nelikumībām, par cilvēkiem sagādātajām ciešanām, sāpēm, pazemojumiem, par brīvības un dažreiz arī dzīvības atņemšanu.

Vai tiešām tas notiks?!

Viņš noslaucīja aukstos baiļu sviedrus, norija dimed- rola tableti, pagriezās uz labajiem sāniem un mēģināja aizmigt. Pēkšņi neparasti spalgi iezvanījās telefons. Viņš spēji satrūkās, nolamājās, iededza gaismu un automātiski paskatījās pulkstenī. Tas rādīja tieši pusnakti. Divpadsmit. Viņš negribīgi izkāpa no gultas, piegāja pie galda, pacēla klausuli un gurdi nodomāja, ka zvanītājs droši vien ir kāds no viņa nedaudzajiem draugiem, kurš pašlaik tāpat mokās ar bezmiegu un bailēm…

-   Es klausos, - viņš sapīcis norūca.

Kādu brīdi klausulē valdīja klusums, tad atskanēja nedaudz bikla, šķiet, jauna cilvēka balss.

-  Atvainojos par traucējumu… Vai jūs esat Kārlis Ja- novičs Purgailis?

-   Nu, protams! - Purgailis nīgri apstiprināja. - Kas ir par lietu?

-   Man jums jāpasaka… - runātājs tā kā mazliet apmulsa. - Klausieties uzmanīgi!

-   Jā, jā! - Purgailis svešo dusmīgs nomierināja. - Es klausos!

-   Kārli Janovič! Man tev jāpaziņo… - runātājam vai nu no bailēm, vai naida jūtami drebēja balss. - Jāpaziņo, ka tu, nolādētais, ļaunuma un netaisnības iemiesojums, visprastākais zaglis un nodevējs, pēc pieciem mēnešiem divdesmit pirmā septembra naktī par saviem daudzajiem noziegumiem tieši pulksten divpadsmitos tiksi… nogalināts!

Kārlis Purgailis nobāla, atkal sirds apvidū sajuta spēcīgas sāpes un telefona klausule viņa izkaltušajā rokā sāka drebēt kā sīki upes vilnīši pret akmens krastu.

-   Ko, ko? - viņš pārskaities iekliedzās. - Ko tu tur teici?

-   Kārli Janovič, - runātāja balss tagad jau skanēja atklāti draudīgi un auksti. - Es teicu, ka tu divdesmit pirmā septembra naktī tieši pulksten divpadsmitos tiksi sodīts! Sodīts par visiem saviem grēkiem, visām ļaundarībām un pārestībām, ko kādreiz esi sagādājis nevainīgiem cilvēkiem!

Kārlis Purgailis gribēja nikni atbildēt kaut ko rupju, vismaz pajautāt, kāpēc tas notiks tieši divdesmit pirmā septembra pusnaktī, taču svešais traucētājs pēc pēdējiem vārdiem nolika klausuli un tagad Purgailis dzirdēja tikai spalgus, vienmērīgus pīkstienus.

Viņam šķita, ka kaut kas pīkst, vaid, plīst un sāp arī visā viņa vecīgajā ķermenī. Ikvienā miesas šūnā. Bailes paralizēja kustības, un Kārlis, tā arī nepakustēdamies, ar telefona klausuli rokā nostāvēja vairākas minūtes.

"Ko tas varēja nozīmēt?" viņš saspringti domāja. Vai tas bija parastais huligānisms, kāda puišeļa izlēciens, iedzērušas kompānijas ākstīšanās vai arī draudi patiešām bija izteikti visā nopietnībā?

Kā vecs kartupeļu maiss viņš iekrita gultā un viss drebēja no bailēm un sašutuma.

Kāpēc tieši divdesmit pirmais septembris? Kādēļ?! Ātri aizskrējušajā laikā katru dienu kaut kas bija noticis. It sevišķi četrdesmit pirmajā gadā, kara laikā un drūmajā pēckara posmā. Taču divdesmit pirmajā septembrī acīmredzot būs atgadījies kaut kas īpaši svarīgs un nozīmīgs. Viņš to pagaidām nespēja atcerēties. Visādi izdomājies, nomocījies gandrīz vai visu nakti, viņš uz rīta pusi iekrita smagā miegā, sevi mierinādams, ka pirmītējais zvans droši vien būs bijis tikai kāda ļauna cilvēka slikts joks.

Pagāja divas nedēļas. Kārlis Purgailis tās nakts notikumu bija jau paspējis nedaudz piemirst. Tovakar viņš vēl skatījās televizoru. Maskavas pirmā programma rādīja jau kādreiz redzētu detektīvu, kad atkal spalgi iezvanījās telefons.

Kārlis uzmeta acis pulkstenim - tas rādīja tieši pusnakti - un sapīcis pacēla klausuli.

-   Hallo!

-   Vai pie aparāta biedrs Kārlis Janovičs? - dobja cilvēka balss jautāja.

Kārlis Janovičs nodrebēja. Viņš šo balsi pazina.

-   Ko tev vajag? - Purgailis nikni uzbrēca.

-   Man nevajag neko, - svešais tūlīt atbildēja. - Es gribēju tev vienīgi atgādināt… Tu dzīvosi vēl tikai četrar- pus mēnešus! Tikai līdz 1999. gada 21. septembra pusnaktij! Tieši pulksten divpadsmitos tu mirsi, mērglis tāds! Atceries! Laika nav atlicis daudz. Vari jau rakstīt testamentu, iet baznīcā un nožēlot grēkus vai kā citādi atvieglot dvēseli! Protams, ja tev dvēsele vispār ir. Tāpat kā sirdsapziņa.

Kārlis nepaguva neko atbildēt. Runātājs kā iepriekš ātri nometa klausuli un Kārlis varēja sarunāties tikai ar skaļajiem telefona pīkstieniem.

Tā tas turpinājās visu vasaru. Draudētājs regulāri zvanīja ik pēc divām nedēļām. Bet no pirmā septembra nepazīstamais sāka zvanīt katru nakti. Kā parasti ar apbrīnojamu precizitāti tieši divpadsmitos. Tas Kārli Pur- gaili noveda līdz pilnīgam izmisumam. Vairākas reizes viņš gribēja vienkārši necelt klausuli, taču sev par nepatīkamu pārsteigumu saprata, ka šie regulārie zvani jau tik dziļi skāruši viņa satraukto psihi, ka viņš pats tos gandrīz vai ar nepacietību gaida un, lai kur arī atrastos, par to vien domā un uztraucas.

Deviņpadsmitā septembra naktī, līdzko atkal atskanēja gaidītais zvans un Kārlis Purgailis sadzirdēja līdz riebumam pazīstamo vīrieša balsi, viņš spalgi iebrēcās:

-   Pagaidi! Vēl nenoliec klausuli!

-   Labi, - draudētājs negribīgi piekrita. - Vai vēlies kaut ko pateikt?

-  Jā, jā! Es gribu… Nē! Es gribu, lai tu pats man kaut ko pasaki! Kas tu tāds esi?

Draudētājs nicīgi iesmējās.

-   Vecais, nemeklē muļķi! Lai tu kā agrākos laikos tūlīt varētu atkal ziņot policijai vai mūsdienu drošības orgāniem?

-   Es tomēr gribētu zināt… - Purgaiļa balss no niknuma trīcēja. - Nu labi! Tad vismaz pasaki, kāpēc esi izvēlējies tieši divdesmit pirmo septembri?

-    Vai pats neko vairs neatceries? - vīrietis drūmi prasīja.

-   Nē…

-   Vai tik daudz to slikto darbu?

-   Paklausies, tu! - Kārlis nošņācās. - Es nezinu, kas tu tāds esi, cik tev gadu un ko esi īsti nodomājis… Taču varu pateikt, jo tas skar manu pagātni… Es esmu tikai apzinīgi pildījis savus dienesta pienākumus! Un tikai! Par ko tu mani vaino?

Labu brīdi klausulē valdīja smags klusums.

-   Redzi, - zvanītājs domīgi ierunājās, - ja tu patiešām būtu apzinīgi pildījis tikai savus dienesta pienākumus, es tev noteikti liktu pilnīgu mieru! Kāda velna pēc tu man tāds būtu vajadzīgs? Katrai varai ir nepieciešami savi sargātāji un stukači. Un, lai gan pie mums šī vara pa lielākai daļai pastāvēja gauži aplama un galvenokārt tikai noziedzīgu mērķu sasniegšanai, to es vēl kaut kā varu saprast. Vēl vairāk! Es tevi varētu zināmā mērā pat cienīt, ja tu patiesi būtu godīgi cīnījies pret padomju varas ienaidniekiem.

Bet… Es visā pilnībā nezinu, ko tu darīji pirmajos padomju varas gados Latvijā. Nezinu, ko tu darīji kara laikā, ko pēc tam. Man par to ir tikai vispārējs priekšstats. Taču zinu, ko tu darīji četrdesmit devītajā un ko tu izdarīji piecdesmit pirmajā gadā! Tas tev pašam būtu godīgi jāatzīst, ka šis darbiņš nu nekādi nesaistījās ar cīņu pret pastāvošās varas ienaidniekiem! Tu jau arī pats tam neticēji, pats visu saprati. Tu biji kļuvis atklāti nelietīgs cilvēks. Prasts zaglis. Savtīgu motīvu vadīts nevainīgu cilvēku denuncētājs. Vienkārši noziedznieks. Es nezinu, cik cilvēku tavas ļaunprātīgās rīcības rezultātā ir aizgājuši bojā. Bet es skaidri zinu, ka tieši tevis dēļ piecdesmit pirmajā gadā traģiski aprāvās mūžs kādai labai, draudzīgai un attiecībā pret pastāvošo varas sistēmu pat pilnīgi lojālai latviešu ģimenei!

Kārlis Purgailis nolika klausuli un sašļucis apsēdās

krēslā.

Tu, Kārli Purgaili, esi slepkava! Varbūt tu visus šos gadus domāji, cerēji… Viss aizies, aizmirsīsies un tu varēsi izsprukt sveikā. Bet nekā nebija, vecais nelieti! Par jebkuru noziegumu agrāk vai vēlāk ir jāsaņem sods. Un, vai nu tas ir taisnīgi vai ne, bet ikvienam no mums kādreiz ir jāsamaksā savs dzīves rēķins. Tev šis rēķins ir milzīgi liels. Melns, netīrs. Tu to vari samaksāt tikai ar savas nevienam jau vairs nevajadzīgās dzīvības cenu. Tā ka atceries vēlreiz! Divdesmit pirmajā tieši

divpadsmitos! Man tāpat kā tev ir palicis ļoti maz laika… Man ir jāpaspēj atriebt mirušie.

Kārlis Purgailis nolika klausuli un sašļucis apsēdās krēslā. Pēc tam viņu sāka kratīt drebuļi. Viņš iedzēra zāles, uzmeta uz pleciem segu un ilgi, galīgi sadrūmis, blenza uz pretējo sienu, kur no kādas gleznas, skumji smaidīdama, uz viņu noraudzījās apbrīnojami skaista, zem ziedošas ābeles stāvoša jauna sieviete.

Kas tu tāda esi bijusi? Viņš domās rūgti prasīja. Droši vien kāda bagāta jaunkundze. Droši vien. Smuki apģērbusies, tāda tīra un balta. Rokas slaidas, maigas. Āda kā rozā zīdpapīrs. Tās uz galvošanu nekad nav strādājušas smagu fizisku darbu. Ne tā, kā to vajadzēja darīt manām māsām, mātei un man pašam. Jau no divpadsmit gadiem pa vasarām pie saimnieka. No sešpadsmit Leit- nera velosipēdu fabrikā. Vai es varēju apmeklēt ģimnāziju, komercskolu, universitāti? Tēva man nebija. Māte pie kungiem strādāja par kalponi un valsts viņai, protams, par katru bērnu labi piemaksāja, bet kas tas bija salīdzinājumā ar to, kā dzīvoja turīgie pilsoņi?!

Nieks! Apsmiekls! Nožēlojamas ubagu dāvanas! Es mātei bieži gāju palīgā uzkopt lielo namu kāpņu telpas un milzīgajos piecistabu un astoņistabu dzīvokļos mazgāt grīdas. Tieši tad, tieši toreiz es katrā savā ķermeņa šūnā uzsūcu neciešamu naidu pret šiem bagātniekiem, pret visiem tiem smalkajiem buržujiem un lepnajiem aristokrātiem! Es viņus nicināju gluži tāpat, kā viņi nicināja mūs. Jā, lielākā daļa no viņiem nebija nekādi dīkdieņi. Kungi strādāja no rīta līdz vakaram, dažiem strādāja arī sievas. Bet vai mana māte nestrādāja?! Es nestrādāju? Manas māsas nestrādāja? Lai Dievs nedod katram tā vergot! Taču mēs četratā mitinājāmies vienistabas pagraba dzīvoklī! Mums nebija vannas istabas. Guļamistabas. Viesistabas. Ēdamistabas. Darba kabineta, klavieru un kamīnzāles! Mums dzīvoklī nebija pat atejas! Tad kāpēc jūs brīnāties, ka es jūs neieredzēju? Ka es šo jūsu pasauli gribēju sagraut un iznīcināt? Iznīcināt arī jūs pašus. Jo uzskatīju, ka tas būtu pareizi un taisnīgi. Dzīvot tā, kā dzīvojām mēs un tūkstošiem citu strādnieku, bija ļoti netaisnīgi! Vieni būdās, bet citi pilīs? Nekā nebija! Visiem ir jābūt vienlīdzīgiem. Vai nu bagātiem, vai nabagiem.

Četrdesmitā gada rudenī es kā apzinīgs un cīņas spara pilns komjaunietis aktīvi piedalījos uz ātru roku izveidotajās operatīvajās grupās, kuras Rīgā veica pirmos privātīpašuma nacionalizācijas aktus. Tie bija skaisti un gandarījuma pilni dzīves brīži. Pat tagad, to visu atceroties, sirdī ielīst saldas atriebības trīsas. Es, nabags no nabadzīgajiem, kungu nīstais un pazemotais, varēju visiem šiem tuklajiem aptieķniekiem un bodniekiem, namturiem un fabrikantiem atņemt viņu nepelnītos īpašumus! Lai tie pieder tautai! Man patika redzēt viņu acīs bailes. Man sagādāja milzīgu baudu apziņa, ka es piedalos ārkārtīgi svarīgā vēsturiskā notikumā. Es piepildu mūžseno cilvēces sapni - visi cilvēki Dieva priekšā ir vienlīdzīgi! Un jūsu maks tagad ir tikpat plāns kā manējais…

Taču vislielāko gandarījumu izjutu četrdesmit pirmā gada 13. jūnija naktī un nākamās dienas rītā. Tas bija ne tikai mans personīgais triumfs, tā bija visas mūsu līdz šim beztiesīgās šķiras uzvara! Kārtis tika taisnīgi pārdalītas un jūs saņēmāt vienīgi to, ko paši ar savu grezno un izsmalcināto dzīvesveidu bijāt pelnījuši! Es nekaunos atzīties, ka izjutu saldkaislei līdzīgu baudu, vērojot, kā visi tie bijušie departamentu direktori, akciju sabiedrību, lielo vasarnīcu un piecstāvu namu īpašnieki, redaktori, veikalnieki, ārsti, virsnieki, tiesneši un advokāti, visi tie bagātie un uzpūtīgie kun- dziņi no saviem greznajiem apartamentiem kā pēdējie maišelnieki tiek iedzīti netīrajos lopu vāģos!

Un ar kādu neaprakstāmu tīksmi es noskatījos uz viņu izsmalcinātajām kundzītēm, uz visām tām smalkajām dāmiņām un izlutinātajām mamzelēm, kurām tagad grezno vannasistabu un tualešu vietā savu un svešu vīriešu acu priekšā dabisko vajadzību nokārtošanai vajadzēja tupties virs vagona stūrī izzāģēta cauruma!

Kara laikā pret vāciešiem Latgales mežos cīnījos partizānos. Pēdējā kara gadā mūsu pulkā nodibināja sešu cilvēku specgrupu, kas meklēja un bez mazākās žēlastības sodīja mūsu pašu karavīrus - dezertierus, gļēvuļus un tos, kuri atklāti sadarbojās ar vācu okupācijas iestādēm. Es biju šīs grupas komandieris. Personīgi šāvu šos atkritējus un nodevējus. Un visus tos pagasta vecākos, šucmaņus, iestāžu vadītājus, pienotavu īpašniekus un turīgos zemniekus. Bez žēlastības!

Tad gāja vaļā cīņa pret bandītiem. Tos es tāpat šāvu ar sevišķu niknumu un baudu. Es viņus ienīdu, ienīdu līdz pēdējam nervu mezgliņam, jo viņi ar ne mazāku naidu iznīcināja padomju varas pārstāvjus. Un tad nāca 1949. gada 25. marts. Un tad nāca…

Jā.

Piecdesmit pirmā gada septembris. Vai tas patiešām notika divdesmit pirmajā datumā? Neatceros. Bet izslēgts tas nav. Kokiem jau sāka dzeltēt lapas un es pirms dažiem mēnešiem diemžēl pilnīgi negaidīti tiku atvaļināts no dienesta valsts drošības iestādēs. Tā, protams, bija liela netaisnība, taču… Atnāca jauna priekšniecība un sāka piesieties par dažām rekvizētām mantām, par pārāk lielu centību un sasteigtību dažu lietu izmeklēšanā…

Bet tas nu tā. Lai paliek! Biju jau arī noguris un pašam gribējās kādu mierīgāku darbu. Dzīvoju Rīgas centrā komunālā dzīvoklī. Šai pašā, kur dzīvoju tagad. Kādreiz šis lielais, ļoti ērtais un skaistais četristabu dzīvoklis piederēja Timotiņiem vieniem, taču četrdesmit sestajā gadā pēc NKVD vadības lūguma pilsētas izpildkomiteja man šai dzīvoklī piešķīra abas lielākās istabas. Es vēl tagad nezinu, kas tas Timotiņš tāds bija. Šķiet, filozofs. Skaidri atceros tikai to, ka strādāja universitātē par pasniedzēju. Sieva bija skolotāja. Bet puika un skuķis mācījās skolā.

Abi bērni katru pēcpusdienu spēlēja klavieres. Nemitīgi plūstošās mūzikas skaņas, visi tie Rietumu Bēthoveni, Šūberti un Listi mūs garīgi traumēja un tracināja. Viņi neatskaņoja nevienu padomju dziesmu! Mēs ar sievu un meitu bijām pārliecināti, ka visa šī atklātā buržuāziskās dzīves demonstrēšana ir tiešs izaicinājums gan mums personiski, gan visai trūcīgajai pēckara padomju dzīves īstenībai kopumā. Bet ārēji mēs satikām tīri labi. Nekādi lielie skandāli sākumā nenotika, jo acīmredzot viņi no manis baidījās, taču itin bieži viņu acīs pamanīju pret mums vērstu dziļu nicinājumu un naidu. Es tikai smīnēju, jo skaidri apzinājos savu lielo varu un to, ka viņu liktenis pilnā mērā ir atkarīgs tikai no manas labās gribas. Lai jau šie ļautiņi pagaidām dzīvo, es sevi mierināju. Lai vēl priecājas! Lai plinkšķi- na tās nolādētās klavieres! Es taču viņus varu jebkuru dienu… kā blaktis. Kā padomju varas ienaidniekus. Vienīgi tādu īsti piemērotu iemeslu vēl neredzēju. Bet drīz šāds iemesls atradās un atnāca arī tā diena…

Vai tiešām tas bija divdesmit pirmais septembris? Iespējams. Sirdī vēl dega rūgtums par atlaišanu no darba, par izslēgšanu no priviliģēto bruņinieku rindām. Es nesaku, ka mani ar negodu padzina, nē. Taču arī nekāds lielais gods man netika parādīts. Viss oficiāli, auksti. Tas mani ļoti apbēdināja. Pēkšņi jutos un īstenībā arī biju kļuvis gluži tāds pats parasts, neaizsargāts pilsonis kā visi pārējie mūsu valsts iedzīvotāji! Tas mani satracināja līdz dvēseles dziļumiem. Sāku dzert, bieži iekaustīju sievu un virtuvē pastāvīgi tramdīju savus gudros un muzikāli izglītotos kaimiņus!

"Te jums nav nekāda konservatorija!" es kliedzu. "Te jums blakus dzīvo vienkārši padomju cilvēki un pavēlu pret mums izturēties arī mīlestību un cieņu!"

Bet viņu acīs nicinājums ar katru dienu tikai pieauga un kļuva vēl neslēptāks.

Kādu vakaru, ejot no virtuves uz savām istabām, diezgan pierasti apstājos pie aizvērtajām Timotiņu durvīm. Pie viņiem bija atnākuši vairāki viesi, un es pēkšņi sadzirdēju, ka tur sarunājas angļu valodā! Pirmajā mirklī pat apstulbu. Ko tas varēja nozīmēt? Latvieši runājas angļu valodā?! Kāpēc? Kādā nolūkā?

Nākamajā dienā es par to pajautāju un Timotiņš man nobijies paskaidroja, ka angļu valodu esot apguvis jau buržuju laikā, to protot ari viņa sieva, bet bērni vēl tikai mācoties. Pie viņiem šad tad ierodoties daži draugi, kuriem tāpat esot tuva un saprotama angļu mēle, šo aizjūras imperiālistu literatūra, mūzika un vispār viņu augstā kultūra… Tieši tai brīdī es apjēdzu, ka manās rokās iekrituši lieli trumpji…

Plāns bija gatavs uzreiz. Biju ievērojis, ka tie inteliģentie angļu literatūras un kultūras cienītāji pie Timo- tiņiem parasti sapulcējās katru otro svētdienu. Par lieciniekiem pasaucu dažus savus bijušos darbabiedrus, vairākas reizes pastāvējām pie viņu aizslēgtajām durvīm, paklausījāmies un pārliecinājāmies, ka tur patiešām lielākoties sarunājas mums svešā valodā, tātad viņiem kaut kas noteikti ir slēpjams, varbūt ir pat angļu spiegi!

Protams, es pats tam ne sevišķi ticēju. Protams. Tik liels muļķis es tomēr nebiju, taču vēlēšanās Timotiņiem iezāģēt, vēlēšanās pie reizes varbūt tikt pat pie viņu atlikušajām divām istabām mani mudināja pēc iespējas ātrāk ķerties pie spalvas un rakstīt pamatīgi izvērstu ziņojumu Iekšlietu ministrijai… Jau pēc nedēļas… Jā. Tātad tas laikam tomēr būs bijis divdesmit pirmajā datumā. Apmēram četros no rīta. Bija vēl tumšs. Pie ārējām durvīm piezvanīja, es atvēru un gaitenī ienāca četri bruņoti vīri. Vienu no tiem es pazinu. Viņš man paspieda roku, un mēs vairākas reizes spēcīgi piedauzījām pie Timotiņu istabas durvīm. Pēc neilga laika atskanēja samiegojusies Timotiņa balss: "Kas tur ir?"

Es tūlīt asi atbildēju: "Ver tik veicīgi vaļā! Te pārjums interesējas valsts drošības dienests!"

Bērni raudāja. Pats Timotiņš bāls un satraukts visu laiku kaut ko nesaprotamu murmināja, bet sieva bija tuvu ģībonim. Viņa neko nesaprata. Kad abiem paskaidroja, ka viņi ir arestēti un tūlīt notiks dzīvokļa kratīšana, troksnis un izmisums kļuva vēl lielāks un viņi pinkšķēdami jautāja, par ko tad tiekot apsūdzēti?

"Par pretpadomju propagandu un acīmredzot arī par spiegošanu kādas mums naidīgas ārvalsts labā. Bet to

Kādu vakaru, ejot no virtuves uz savām istabām, diezgan pierasti apstājos pie aizvērtajām Timotiņu durvīm.

vēlāk izlems izmeklēšana un Kara tribunāls. Tagad jums jāsaģērbjas un jādodas lejā uz mašīnu!"

"Bet bērni?!" Timotiņš šausmās iebrēcās. "Viņi arī ir arestēti?!"

"Nē," virsnieks atbildēja. "Bērni nav arestēti, taču… Ja jums viņus ir pie kā atstāt, tad atstājiet, ja ne… Varat ņemt līdzi. Kā jums tīk."

"Kā jūs domājat…" Timotiņš drebošā balsī vaicāja. "Vai mūs… notiesās?"

"Par to nav ne mazāko šaubu," virsnieks atbildēja. "Mēs gan vēl neesam sākuši kratīšanu, taču es skatos… Tik daudz grāmatu svešās valodās… Pie sienām nepazīstamu vīriešu portreti… Kas tie tādi ir? Droši vien ne jau padomju cilvēki, bet visticamāk ārzemnieki… Domāju, sods jums būs bargs, bet taisnīgs."

Un tad notika kaut kas pilnīgi negaidīts. Nezinu kādēļ, varbūt pēkšņi uznākušo baiļu, paredzamo ciešanu vai vienkārši prāta aptumšošanās dēļ Timotiņš atvēra logu, man šķita, viņš gribēja tikai ieelpot svaigu gaisu, taču smalkais valodas pratējs pēkšņi uzvēlās uz palodzes, mirkli it kā sastinga, tad nedabiski iekliedzās un metās ar galvu lejā…

Mēs dzīvojām piektajā stāvā… Riebjas pat atcerēties, kas notika pēc tam. Esmu pareizi darījis, nicinādams šos drebelīgos inteliģentiņus. Kad kundze šausmās bija noģībusi, virsnieks desmitgadīgo puiku… Pag, pag, kā tad viņu sauca? Tāds savāds, ārzemniecisks vārds bija. Jā! Arčibalds! Pareizi! Arčibalds Timotiņš. Virsnieks viņu aizdzina uz virtuvi un pateica, ka varot šeit dažas dienas palikt, bet pēc tam, ja viņu nepievākšot kāds no radiniekiem, parūpēšoties par puikas nosūtīšanu uz bērnunamu un tāds pats liktenis sagaidāms arī māsai, taču māsa tik izmisīgi bija pieķērusies mātei, ka tā viņas abas brēcošas arī noveda lejā…

Pēc četriem mēnešiem Ausmu Timotiņu par aktīvu kontrrevolucionāru darbību notiesāja uz desmit gadiem lēģerī, bet, kas notika ar meitu, es nezinu. Tāpat neko nezinu par puiku… Jau nākamajā dienā pēc viņa atbrauca tēvocis, droši vien tāds pats buržuāziskais nacionālists kā visi pārējie Timotiņi. Gribēja līst istabā, laikam kaut ko paņemt no drēbēm un mantām, bet es pateicu, ka dzīvoklis ir aizzīmogots un tur iekšā tikt nav iespējams.

Tā bija patiesība. Taču aizzīmogotas tika Timotiņu pirmās istabas durvis, bet lielajā steigā aizmirsās aizlīmēt otrās, kurām ieeja bija garā gaiteņa viņējā galā. Tās pašas dienas vakarā, kad paziņoja tiesas spriedumu un visas mantas konfiskāciju, es ar sievu un dažiem draugiem vispirms no Timotiņu istabas savējā pārstūmu baltās klavieres, paņēmu vēl tepiķi, dažādus traukus, šādus tādus nieciņus un divus senlaicīgus galda pulksteņus. Tas arī viss. Aizņemtības vai paviršības dēļ Timotiņu manta līdz tam vēl nebija aprakstīta un nekādus sirdsapziņas pārmetumus vai nožēlu nejutu. Timotiņi nebija padomju cilvēki. Varbūt nebija arī ienaidnieki, nestrīdos, taču padomju varu viņi nepieņēma, neatzina to, tas nu bija pilnīgi skaidrs! Priecājās par visu nacionālo, rietumniecisko…

Un tagad šie draudi atriebties. Nogalināt! Pēc četrdesmit astoņiem gadiem! Tātad bijušais nekur nav pazudis. Nav izgaisis, nav aizmirsts. Kāds to visu ir pierakstījis un atcerējies. Bet tās taču ir vislielākās muļķības! Tukši draudi! Kā viņš mani varēs nogalināt, es domāju, pie tam vēl tieši divpadsmitos naktī?! Kā? Dzīvoklī metīs bumbu?

Es nevienu iekšā nelaidīšu. Durvis no abām pusēm ir apkaltas ar pamatīgu dzelzi. Aizslēgtas ar trim vissarežģītākajām atslēgām. Vēlreiz muļķības! Bez tam vai tad tas draudētājs patiešām ir tik naivs un neiedomājas, ka es taču par šiem draudiem jau sen esmu paziņojis policijai! Ka varu nolīgt arī miesassargus…

Divdesmitā septembra rītā Kārlis Purgailis tomēr stipri satraukts izgāja no mājas, aizstaigāja līdz veikalam un tirgum, kārtīgi sapirkās, jo rīt un varbūt arī parīt, aizparīt no dzīvokļa iziet netaisījās. Ar liftu uzbraucis uz piekto stāvu, viņš pie sava dzīvokļa durvīm tūlīt pamanīja stāvam kādu atlētiska izskata apmēram piecdesmitgadīgu vīrieti. Kārlis Purgailis pamatīgi nobijās, viņam viegli noreiba galva, sirds salēcās, kļuva gurda un no spēji uznākušā nespēka gandrīz no rokām izšļuka viss nesamais… Vīrietis tūlīt piesteidzās klāt, paņēma somu un apjautājās, vai nevajag izsaukt ārstu.

-   Nē, nē! - Purgailis smagi nopūtās. - Gan jau pāries. Vai jās pie Drozdoviem?

-  Atklāti sakot, es laikam būšu nācis tieši pie jums, - svešais sacīja. - Jūs taču esat Kārlis Purgailis, vai ne?

-   Jā… - Kārlis bailēs izdvesa. - Bet jūs?…

-   Es jums tūlīt paskaidrošu, - vīrietis ātri sacīja. - Mani sauc Nikolajs Jefremovs, pēc tautības krievs, bet, jau no pēckara gadiem dzīvodams Rīgā, pilnībā esmu apguvis latviešu valodu. Bet tagad pie lietas! Pirms gada ir nodibinājies jauns, vismodernākais privātdetektīvu birojs "Sargs", kas citu uzdevumu starpā uzņēmies arī līdzpilsoņu apsardzību. Saprotamāk - ikviens, kas to vēlas, mūsu birojā var salīgt miesassargu. Par saviem pakalpojumiem no kāda biznesmeņa mēs, protams, noplēšam pamatīgu žūksni, bet no nabaga pensionāriem… Nu, gandrīz vai simbolisku samaksu. Desmit vai pat tikai piecus latus dienā.

Purgailis nedaudz nomierinājās. Vīrieša balss bija klusa, ar patīkamu samtainu tembru un arī viņa izskats iedvesa paļāvību. Taču vislielāko uzticību Kārlim Pur- gailim neapšaubāmi izraisīja iespējamā miesassarga tautība. Krievi šeit nu gan (vismaz atklāti) nealka nevienu par pagātnes nodarījumiem saukt pie tiesas un atbildības! Un tomēr šaubas vēl palika.

-   Kā jūs zināt, - Kārlis, joprojām manāmi apmulsis, stāvēja, ar muguru atspiedies pret sienu, - ka man vajadzīga palīdzība? Tas ir, ka man nepieciešama apsardzība?

-   Policija pašlaik ir ārkārtīgi noslogota, cilvēku tur trūkst, un mēs jau pagājšgad sākām veidot nelielu kartotēku, kur ierakstījām mūsu nākamos potenciālos klientus… Datus saņēmām Iekšlietu ministrijā. Mums ir ciešs kontakts. Jūs jau zināt, cik saspringta pašlaik mūsu valstī ir politiskā situācija. Izplatās visdažādākās baumas, cilvēki ir satraukti un neziņā, prokuratūra pret daudziem bijušajiem sarkanajiem partizāniem un VDK darbiniekiem ir jau ierosinājusi krimināllietas, bet dažiem nacionālradikāļi, kā, piemēram, pērkonieši, draud pat ar fizisku izrēķināšanos! Taču lielākā daļa apdraudēto nemaz nezina, ka bez policijas viņiem var palīdzēt arī mūsu "Sargs". Tāpēc pamazām sākām apzināt vecos pagrīdniekus, padomju partizānus un bijušos valsts drošības orgānu darbiniekus. Lai viņi varētu dzīvot mierā un bez bailēm.

Kārli Purgaili šis paskaidrojums pilnīgi apmierināja. Vēl vairāk! Viņš jutās pat pagodināts, jo, raugi, bijušie kolēģi viņu nav aizmirsuši, par viņu vēl rūpējas un uztraucas… Purgailis ar steigu atnācējam pavēstīja, ka viņam patiešām visu laiku draudot, solās pat nogalināt un tas notikšot jau rīt pat, divdesmit pirmā septembra naktī tieši pulksten divpadsmitos un viņam esot bail, lai gan grūti iedomāties, kā to visu tik precīzi varēšot izdarīt, tas šķiet pilnīgi neiespējami, taču nebūtu slikti, ja rīt un varbūt arī parīt kāds miesassargs tomēr atrastos viņa tuvumā…

Tā arī sarunāja. Privātdetektīvu birojs "Sargs" apņēmās Kārli Purgaili divas diennaktis apsargāt par astoņiem latiem diennaktī, un Nikolajs Jefremovs savus dienesta pienākumus pildīt ieradīsies rīt, divdesmit pirmajā septembrī pulksten septiņos vakarā.

Naktī atkal atskanēja tik ļoti pierastais telefona zvans.

- Dievam žēl, taču tieši šajā brīdī, Kārli Janovič, sākas tavas dzīves pēdējās divdesmit četras stundas… Gatavojies!

Purgailis kā parasti iedzēra nervu zāles, nakti pavadīja saraustītā miegā, bet no rīta, drošs paliek drošs, tomēr atkal piezvanīja policijai, jau kuro reizi izstāstīja par šo jau pusgadu ilgo telefona teroru un lūdza oficiālu valsts aizsardzību. Policija palīdzību neatteica. Solīja atbraukt jau ap deviņiem vakarā. Purgailis vēl pajautāja, vai patiešām pastāv tāds privātdetektīvu birojs "Sargs", un policija apliecināja - tā tas patiešām arī esot. Privātdetektīvi un būdīgi miesassargi tagad raujoties melnās miesās.

Kā bija norunāts, tieši pulksten septiņos ieradās Nikolajs Jefremovs. Tūlīt ienāca arī kaimiņu dēls Ivans Drozdovs - sportists kultūrists, kuru Purgailis tāpat bija palūdzis šo vakaru un nakti pavadīt viņa dzīvoklī.

Pulksten deviņos atbrauca policija. Leitnants un seržants bija jauni spēcīgi puiši, bruņojušies ar pistolēm un smagiem gumijas stekiem. Kārlis visiem uzvārīja kafiju, pasniedza klāt cepumus un centās izturēties braši. Pret gaidāmo notikumu zināmā mērā pat nevērīgi, lai gan iekšēji bija pagalam uztraucies, sirds dauzījās ar sāpīgiem pārsitieniem, viegli reiba galva, jo laikam arī asinsspiediens bija sacēlies vēl nebijušā augstumā…

Pulkstenis rādīja desmit.

Nikolajs Jefremovs rūpīgi apskatīja gleznas, citus mākslas priekšmetus un kādus septiņus vai astoņus dažādu marku pulksteņus.

-  Jūs esat kolekcionārs? - viņš jautāja dzīvokļa saimniekam.

-   Nē, nē, ko jūs! - Kārlis steidzīgi atmeta ar roku. - Tas viss no jaunības laikiem, tad jau varēju un bija arī visādas iespējas, bet ko tad tagad, kad esi nabaga pensionārs?

Nikolaju Jefremovu ļoti ieinteresēja liels, izcili skaists un sens galda pulkstenis. Virs baltā marmorā ievietotās ciparnīcas sudraba paplašinājumā gulēja tāpat sudrabā atlieta kailas sievietes figūra, kura kā Olimpa dieviete vai Uzvarētāja rokā turēja mazu, no zelta veidotu lauru vainadziņu…

Nikolajs Jefremovs pulksteni paņēma rokā, to rūpīgi apskatīja, apgrieza otrādi un ieraudzīja pagaru sudraba plāksnīti ar iegravētu veltījuma tekstu "Mīlestību. Godīgumu. Pienākumu. Ausmai un Jānim Timotiņiem viņu kāzu dienā 1937. gada 23. jūnijā. Vecāki."

Nikolajs vēl ilgi kā sastindzis turēja smago pulksteni rokā, tad to lēni atlika atpakaļ sekcijas plauktā un cieši paskatījās uz Kārli Purgaili.

Viņš gluži bāls sēdēja senlaicīgā atpūtas krēslā un nervozi raudzījās uz saviem četriem apsargātājiem.

Vaktē gluži kā Gunti Ulmani vai Amerikas prezidentu, Kārlis neviļus nodomāja, taču īsti drošs nez kāpēc tomēr nejutās. Pulkstenis jau rādīja vienpadsmit, un viņš arvien biežāk un satrauktāk skatījās te uz melno telefona aparātu, te uz logiem un ieejas durvīm.

-   Esiet mierīgs, - policijas leitnants sacīja. - Jūs atrodaties absolūtā drošībā. Mēs šeit esam četri vīri, bet

Esiet mierīgs, - policijas leitnants sacīja. - Jūs atrodaties absolūtā drošībā.

lejā uz ielas stāv mūsu patruļas automašīna, kur atrodas vēl divi bruņoti operatīvie darbinieki. Tā ka jūs varat būt pilnīgi mierīgs. Nekāds uzbrukums jums nedraud. Tas ir simtprocentīgi izslēgts.

Pa to laiku nepielūdzamie pulksteņa rādītāji jau bija nonākuši līdz pusdivpadsmitiem.

Nikolajs Jefremovs negaidīti paņēma krēslu, apsēdās pie baltajām klavierēm, jau kuro reizi maigi noglāstīja to virsmu, pacēla vāku un pēkšņi sāka spēlēt Emīla Dārziņa "Melanholisko valsi"…

Kārlis Purgailis satrūkās un pārsteigts paskatījās uz lielo, jau nosirmojošo vīrieti, no kura spēcīgo pirkstu galiem tik viegli un neapturami plūda šīs nežēlīgi maigās mūzikas skaņas…

Kārlis Purgailis gandrīz vai ar šausmām atcerējās, ka šī taču ir tā pati melodija, kas toreiz biežāk par citām skanēja no Timotiņu istabām…

"Vai patiešām pagātne nekad nebeigsies?" viņš, sirdij spēcīgi dauzoties, rūgti nodomāja. "Es biju cerējis uz mierīgākām vecumdienām, bet… Neticami, ka pat pēc četrdesmit astoņiem gadiem cilvēku var panākt sods par kādreiz izdarīto noziegumu! Un, ja tas tā notiks, tad laikam patiesi pastāv Dievs un kaut kāda vispasaules un varbūt arī pārpasaules visaugstākā taisnība un patiesība…"

Pulkstenis jau rādīja bez piecām minūtēm divpadsmit.

Kārlis Purgailis kā hipnotizēts nenovērsa acis no melnā telefona aparāta. Viņš tik ļoti bija pieradis pie pastāvīgā pusnakts zvana, ka jutās pilnīgi pārliecināts, ka briesmas kaut kādā noslēpumainā veidā draud tieši no šī skaļā telefona zvana.

-   Es baidos, - Purgailis ar sausu muti tikko sadzirdami čukstēja un pamāja uz melnā aparāta pusi. - Baidos no zvana…

-   Tūlīt viss būs kārtībā, - Nikolajs Jefremovs pateica, piegāja pie telefona, nocēla klausuli un nolika to uz galda blakus aparātam. Tad, drošs paliek drošs, izrāva vadu no kontaktligzdas.

-   Kā redzat, vismaz šonakt viņš jums nezvanīs. Iesaku tā rīkoties arī turpmāk.

Pulkstenis rādīja bez vienas minūtes divpadsmit.

Istabā iestājās smags, draudošs klusums. Policijas leitnants nostājās pie loga un, neskatoties uz zināmu iekšēju sasprindzinājumu, gandrīz vai ar atklātu smaidu nodomāja, ka vecais vīrs velti uztraucas. Viņu neviens šeit nogalināt nevar. Ja nu vienīgi kāds ārprātīgais caur logu ielaiž prettanku raķeti…

Seržants kaujas gatavībā nostājās pie durvīm. Kul- tūrists Ivans Drozdovs kā klints stāvēja blakus Kārlim Purgailim. Bet privātdetektīvs, kuram acīmredzot bija visstiprākie nervi, atkal apsēdās pie klavierēm.

Sasprindzinājums sasniedza savu augstāko pakāpi.

Kārlim Purgailim uz pieres un kakla izspiedās salti sviedri, viņš smagi elpoja, joprojām kā noburts skatījās uz telefonu un juta, kā visi aizgājušie gadi, viss nodzīvotais mūžs sāpīgi atgriežas atpakaļ, uzgulstas dvēselei un sirdij un nemitīgi dauza kā ar akmeni vai cirvi.

Atceries! Atceries!! Atceries!!!

Pienāca pusnakts. Visiem pulksteņi rādīja vienādi - tieši divpadsmit. Un tad šai neiedomājami satrauktajā, baiļu un gaidu pilnajā klusumā pēkšņi atskanēja neparasti spalgs, ass un ļoti garš telefona zvans…

Pat mierīgais un aukstasinīgais policijas leitnants spēji satrūkās un ārkārtīgi izbrīnījies paskatījās uz atslēgto aparātu. Ko tas varēja nozīmēt? Mistiku? Arī Drozdovs, seržants un Nikolajs Jefremovs pārsteigti skatījās uz telefonu, kas turpināja zvanīt bez pārtraukuma, līdz viņi beidzot saprata, ka tas nemaz nav telefons, kas tik auksti un metāliski ir pārsteidzis visus klātesošos. Zvanīja kāds modinātājpulkstenis, kas stāvēja blakus senlaicīgajai Timotiņu ģimenes kāzu dāvanai…

"Mīlestība. Godīgums. Pienākums."

Taču kāpēc tas iezvanījās tieši divpadsmitos? Vai pulksteni kāds bija uzvilcis vai arī tam lika skanēt pats Liktenis?

Pēc tam visi paskatījās uz Kārli Purgaili. Vecais vīrs joprojām sēdēja savā dziļajā atpūtas krēslā, acīs vīdēja atklātas šausmas, galva bija mazliet nošķiebta sāņus, mute plati atplesta, un viņš bija miris.

Pēc piecpadsmit minūtēm atbraukušais ātrās palīdzības ārsts konstatēja nāvi no infarkta. Jau pirms pusgada izteiktais drauds un paredzējums bija simtprocentīgi piepildījies. Kārlis Purgailis patiešām bija miris 1999. gada 21. septembra naktī tieši pulksten divpadsmitos nulle nulle…

Arčibalds Timotiņš visu bija izdomājis līdz pēdējam sīkumam, lai gan par labvēlīgu iznākumu nebija pārliecināts līdz pat pēdējam brīdim.

Viss jau sen iecerētais plāns balstījās galvenokārt uz nedrošo pieņēmumu, ka jebkura noziedznieka vai vienkārši ļauna cilvēka psihe zināmā mērā ir deformēta un psiholoģiski viņš visu laiku tomēr baidās no atmaksas.

Uzaudzis tēvoča ģimenē un atmiņā vēl ļoti spilgti saglabājis bērnības iespaidus un tās liktenīgās nakts notikumus, Arčibalds Timotiņš, vēlāk uzzinājis savas mātes un mazās māšeles traģisko likteni (māti lēģerī nositušas kriminālnoziedznieces, bet māsa nomirusi ar plaušu karsoni Omskas bērnunamā), nozvērējās taisnas tiesas ceļā panākt Kārļa Purgaiļa notiesāšanu. Lietu varēja ierosināt tikai LPSR prokuratūra, taču visi viņa iesniegumi pazuda šīs varenās iestādes dokumentu blāķos. Neko nemainīja arī ne "glasnostj", ne jau neatkarīgās Latvijas periods ("nav tāda likuma panta!"), un tad viņš nolēma rīkoties pats uz savu roku. Smagi bija apzināties, ka tāds nelietis varētu nomirt nesodīts.

No sākuma Arčibalds bija nodomājis viņu terorizēt tikai ar telefona zvaniem vien. Bet tad, sīkāk uzzinājis Kārļa Purgaiļa dzīvesveidu, ģimenes stāvokli (dzīvoja viens) un viņa vājo veselības stāvokli, plānu mainīja un nosprieda, ka sodu varēs īstenot daudz efektīvāk un arī drošāk. Un galvenais - pats savām acīm redzēt, kā nomirst Nelietis. Ļaundaris. Zaglis. Nevainīgu cilvēku de- nuncētājs. Tēva, mātes un māsas netiešais Slepkava.

Pats vājākais un nedrošākais posms šajā plānā bija viņa iecerētā privātdetektīva loma. Taču, labi pazīstot šādu purgaiļu psiholoģiju, viņam iekrita prātā veiksmīga doma uzdoties par krievu tautības cilvēku. It sevišķi vēl tāpēc, ka privātdetektīvu kantorī "Sargs" tāds Nikolajs Jefremovs patiešām arī strādāja un bija viņa draugs.

Tālākais jau bija vienīgi tehnikas un veiksmes jautājums. Utenī viņš nopirka vecu modinātājpulksteni ar reti riebīgu un skaļu zvanu… Jau mājās to nostādīja uz pulksten divpadsmitiem… Pulksteni nolikt sekcijas plauktā starp daudzajiem citiem nekādas grūtības nesagādāja.

Doma par telefona atslēgšanu viņam ienāca prātā tikai tās dienas vakarā, taču tas izrādījās visefektīvākais visā šai notikumā.

Pēc dažām dienām Arčibalds Timotiņš pratināšanā starp citiem jautājumiem rakstiski arī paskaidroja, ka uz vecā modinātājpulksteņa atrastie viņa pirkstu nospiedumi vēl neko nenozīmē, jo tai vakarā, laiku kavēdams, viņš bija apskatījis visus tur esošos pulksteņus.

Prokuratūra izmeklēšanu turpina, taču, kā man apgalvoja pats izmeklētājs, tiešu pierādījumu trūkuma dēļ šī lieta esot pilnīgi bezcerīga…

11. nodala

♦

Jutos neparasti slikti. Tieši kāpēc - nespēju izskaidrot. Varbūt tas bija vesels pagātnes un šodienas notikumu, atmiņu un pārdomu komplekts, kas mani nomāca un darīja grūtsirdīgu.

Ar mani ārēji viss it kā bija kārtībā. Bija panākumi, zināma turība, brīvība un pat mīlestība, taču gandrīz vai ar katru dienu cilvēki un dzīve manī izraisīja arvien lielāku nepatiku.

Es negribēju atcerēties cilvēces vēsturi ne no Mozus, Senās Romas, Oktobra revolūcijas vai Kārļa Ulmaņa laikiem. Vienalga - cilvēku lielākā daļa, ierauta vēsturiskos notikumos, bija spējusi sevi atklāt galvenokārt tikai kā plēsīgus zvērus un atriebības kārus egoistus.

Reiz televīzijas "Panorāmā" jauns žurnālists jautāja kādam vecam leģionāram: "Vai jūs tomēr beidzot kaut kā nevarētu salīgt mieru ar bijušajiem sarkanās armijas karavīriem? Ko tur tik ilgu laiku citam pret citu turēt naidu?"

"Nē, nekad!" bijušais leģionārs nikni atbildēja. "Viņi gāja kaujās ar saucieniem "Par Staļinu!", bet mēs cīnījāmies par Latvijas brīvību!"

Kārtējo reizi dzirdot šos drausmīgos melus, man atkal kļuva nelaba dūša. Par kādu Latvijas brīvību?! Tie atkal bija salti meli, kārtējais mēģinājums (kā boļševiku laikos) falsificēt mūsu vēsturi. Viss notika tieši otrādi! Jūs taču patiesībā cīnījāties, lai Latvija kā valsts vispār nekad vairs nepastāvētu un paliktu okupēta vēl vismaz tūkstoš gadu! Bet, ja runājam par latviešiem, kuri cīnījās ar Staļina vārdu uz lūpām, kāpēc šodien tik daudzi negrib vai vienkārši kaunas atcerēties, ka savukārt leģionāri taču zvērēja cīnīties un atdot savas dzīvības par pasaules lielāko noziedznieku Ādolfu Hitleru?! Vai jūs jau esat aizmirsuši šā apkaunojošā un katram latviešu karavīram ārkārtīgi pazemojošā zvēresta vārdus, kurus turklāt jūs pirmo reizi teicāt, stāvot Doma laukuma vidū tieši iepretim Māras baznīcai…

Lūk, ko 1941. gada 12. septembrī Gorohovecas nometnē solīja latviešu karavīri, kuri vēlāk cīnījās Sarkanās Armijas rindās.

"Es, Padomju Sociālistisko Republiku Savienības pilsonis, iestādamies strādnieku un zemnieku Sarkanās Armijas rindās, zvēru un svinīgi solos būt godīgs, drošs, disciplinēts, modrs cīnītājs, stingri sargāt valsts un kara noslēpumus, bez pretrunas izpildīt visus kara likumus un komandieru, komisāru un priekšnieku pavēles.

Esmu vienmēr gatavs pēc Strādnieku-Zemnieku valdības pavēles sargāt savu dzimteni - Padomju Sociālistisko Republiku Savienību un kā Strādnieku-Zemnie- ku Sarkanās Armijas karavīrs zvēru to sargāt varonīgi, saprātīgi, ar cieņu un godu, savas asinis un pašu dzīvību netaupīdams, lai panāktu pilnīgu uzvaru pār ienaidnieku.

Un, ja es ļaunā nolūkā lauztu šo savu svinīgo zvērestu, tad lai pret mani vēršas bargais padomju likuma sods, visu darbaļaužu ienaids un nicināšana."

Staļina vārds nav pieminēts. Bet kam savas dzīvības tomēr solīja atdot tie latvieši, kuriem brīvprātīgi vai piespiedu kārtā nācās karot Vācijas armijas rindās?

Lūk, viņu svinīgā solījuma pilns teksts!

"Dieva vārdā apsolu cīņā pret boļševismu vācu bruņoto spēku virspavēlniekam Ādolfam Hitleram neierobežotu paklausību un kā drošsirdīgs kareivis būšu vienmēr gatavs par šo zvērestu atdot savu dzīvību."

Kā jums tas patīk? Kur te ir Latvija?! Kur ir mūsu brīvība?!! Pie velna! Kā agrāk, tā šodien visur ir tikai izlikšanās un meli!

Mēs līdz šai dienai nespējam pasauli uztvert objektīvi, kopumā un saistībā ar citiem notikumiem. Katrs pasauli un Latviju redz ar savām skaidras mīlestības vai aizmiglotām naida acīm un to izjūt tikai ar viņam piemītošajām prāta spējām. Un gan sevi, gan citus vērtē vienīgi no sev pieņemamām pozīcijām. Soli tālāk - un tu jau esi pretējā ierakumā! Tu jau esi ienaidnieks!

Šajā gadsimtā Latvijā sešas reizes ir mainījusies politiski sabiedriskā iekārta un ko šajās reizēs ir darījis latvietis? Pareizi! Vienmēr vispirms meklējis ienaidniekus un nodevējus! Un vienmēr ļoti alcis tos iznīcināt! Sodīt! Apkaunot! Un nekad nepiedot!

Es tikai nesaprotu, kā šie mūžīgi pareizie cilvēki, sataisījuši dievbijīgus ģīmjus, svētdienas rītos spēj ieiet baznīcā?

Tā kā es daudzu šodienas ļaužu acīs skaitos "nepareizs", pat ļoti "nepareizs" cilvēks, jo mēģinu objektīvi paskatīties uz mūsu pagātni, baznīcā eju reti, toties bieži iegriežos krogā.

Tur viss ir patiesi. Bez izlikšanās, uzspēlēta patriotisma un meliem.

-   Sveika, Viviāna! - es pasveicināju savas ierastās kafejnīcas "Sapnis" daiļo īpašnieci. - Kā parasti - glāzi skotu viskija!

Apsēdos telpas attālākajā stūrī un gaidīju atnesam pasūtījumu.

Kad Viviāna to izdarīja, es viņu palūdzu uz mirkli apsēsties blakus.

-   Kā iet? - pierasti jautāju, lai gan man bija pilnīgi vienalga, kā viņai šai dzīvē iet.

-   Tu jau zini, - Viviāna atbildēja. - Gaidu tevi.

-   Ļoti jauki, - sacīju. - Ja cilvēki būtu gudrāki, viņi šo brīnišķīgo otra cilvēka gaidīšanas laiku izstieptu mūža garumā. Bet nē! Bieži vajadzīgi tikai daži vārdi, dažas dienas un - blāc! - gultā iekšā un pēc tam arī sākas visas mūsu tik grūti atrisināmās dzīves problēmas un nelaimes.

-   Bet laime? - Viviāna jautāja. - Tu par to esi aizmirsis?

-   Nē, - sacīju. - Tieši to es šad tad atceros. Un varbūt vienīgi tāpēc…

-        Tu ar Sandru neprecies? - Viviāna, nedaudz izbrīnījusies, pārtrauca mani.

-        Jā, - es apliecināju. - Pašlaik viss ir brīnišķīgi tāpat.

Viviāna cieši uz mani paskatījās, tad tikko manāmi pasmaidīja.

-       Man šķiet, ka tev tās lietas nemaz tik brīnišķīgi neiet.

Kļuvu uzmanīgs.

-   Ko tu ar to gribi teikt?

-        To, ko pateicu, - Viviāna atbildēja. - Tava Sandra atkal divas reizes pēc teātra izrādēm šeit bija ienākusi ar Niklāvu. Kur viņa brauca pēc tam - pie tevis vai Nikr lāva - , es nezinu.

-        Vai neatceries, kad tas bija? - es prasīju. - Vismaz pēdējo reizi?

Viviāna nedaudz padomāja.

-        Tas bija aizvakar, - viņa pateica. - Jā. Ap pulksten desmitiem.

-        Aizvakar es atkal dežurēju slimnīcā, - grūtsirdīgi sacīju.

-       Vai tu to nevari darīt pa dienu? - Viviāna painteresējās.

-       Varu, - es atbildēju, - bet zini, cilvēki visbiežāk nez kāpēc mirst tieši naktīs un tā tuvāk rīta gaismai…

Viviāna vēlreiz man uzmeta nopietnu skatienu un piecēlās.

-        Atklāti sakot, Edmund, tu esi ļoti savāds cilvēks, - viņa pateica un gāja prom. - Atvaino, bet man ir jāstrādā'.

Bet man šodien ir jāpiedzeras, nodomāju. "Savāds cilvēks…" Protams! Mēs visi esam savādi. Dabas saštan- cēti pilnīgi atšķirīgi un neatkārtojami. Bet rītvakar Sandra ir brīva un solījās vakarā pie manis atbraukt. Tad arī aprunāsimies. Bet pašlaik…

Es Viviānai pasūtīju vēl divas glāzes skotu viskija, pēc tam lielu pudeli spāņu vīna Granada. Dzēru un domāju. Domāju un dzēru. Līdz man kļuva arvien sliktāk.

Acu priekšā pazibēja dažādi nesen iepazītu cilvēku tēli - tiesnesis, kas ņēma kukuļus un nošāva prokuroru

Dzēru un domāju. Domāju un dzēru. Līdz man kļuva

arvien sliktāk.

un izmeklētāju; sieviete, kura vientulības un mīlestības vārdā piedeva vīrietim, kas viņu bija atstājis dzīves visgrūtākajā brīdī; vecs vīrs, kuru taisnīguma atmaksa bija ķērusi četrdesmit astoņus gadus pēc izdarītā nozieguma; un Vilis Vilks un Niklāvs, un Sandra, un Evita, un vēl daudzas jo daudzas citas sievietes… Pēc kāda laika, acīmredzot izdzertā alkohola iespaidā, pēkšņi uznāca tik smagas skumjas un dzīve šķita tik tukša un bezjēdzīga, ka gribējās gandrīz vai pakārties. Patiešām. Dzēru savādi rūgtu spāņu vīnu un sāku domāt par nāvi.

Interesanti, ko izjūt un pārdzīvo vērsis, kad karstās Spānijas saules apspīdētajā arēnā cilvēkiem par prieku pikadori, matadori un toreadori viņa sānos un skaustā ietriec desmitiem pīķu un viņam ir jāmirst, lai tā pretinieks kļūtu slavens un skatītāji no dzīvnieka mokpilnās nāves gūtu baudījumu un prieku? Vai vērsis mūs nolād vai arī saprot, ka cilvēks bez citu asinīm nespēj dzīvot?

Pie blakus galdiņa jau krietnu laiciņu sēdēja skaista, tumšmataina meitene un nez kāpēc izskatījās tikpat skumja kā es.

Savādi, klusi nomurmināju. Viņa taču nedomā par cietumiem, lopkautuvēm un izpriecām, kuru pamatā jau no gladiatoru laikiem vienmēr ir kāda cilvēka nāve. Viņa par to nedrīkst domāt! Šai meitenei ir jāsapņo par mīlestību un ar neslēptu prieku jāgaida brīnums no tā, ko saucam par dzīvi.

-   Tu mani atvaino, - es pieceldamies sacīju un apsēdos viņai blakus. - Man nepatīk tavas skumjās acis. Kaut kas ir noticis?

-   Jā, - meitene atbildēja. - Noticis ir kaut kas ļoti slikts. Vai tad tu to neatceries?

Brīdi apmulsis domāju.

-   Ko man vajadzētu atcerēties?

-  Mani, - meitene sacīja un mēģināja pasmaidīt. - Žēl, ka tu visu esi aizmirsis.

Joprojām apmulsis atkal labu brīdi klusēju.

-   Es nupat biju Spānijā, - beidzot teicu. - Viņi tur joprojām publiski nogalina vēršus.

-   Toties viņi tur tikpat kā nenogalina cilvēkus, - meitene sacīja. - Un, ja to dažreiz arī dara, tad vienīgi aizstāvot sevi, savu godu vai sievieti. Bet ko darām mēs?

Mēs priecājamies un lepojamies par cilvēku kaušanu, es rūgti nodomāju. Attaisnojam un klaji lepojamies ar savu brāļu kaušanu karā un pēckara laikā; attaisnojam un lepojamies par jebkura cilvēka nogalināšanu, ja tā izdarīta it kā valsts, brīvības, taisnības vai kāda cita abstrakta jēdziena vai idejas vārdā! Bet šausmināmies un nosodām, ja kāds tiek nokauts tāpat vien - kā vērsis arēnā. Taču vai tas izmaina nāves un cilvēka būtību?

-   Kāpēc apklusi? - meitene prasīja. - Kaut kas nepatika?

-   Nē, viss kārtībā, - es atbildēju. - Es vienkārši atcerējos… Labi, lai paliek! Bet tev vajag domāt par mīlestību! Un aizmirst visu slikto, kas notiek šai pasaulē!

-   Es to nevaru, - meitene teica. - Es nevaru tā kā tu vai citi - aizmirst pašu svarīgāko dzīvē.

-   Kas ir pats svarīgākais dzīvē? - es ātri jautāju. - Tikai nesaki, ka tā ir mīlestība!

-   Tā nav mīlestība, - meitene apstiprināja un ieskatījās man tieši acīs. - Pats svarīgākais dzīvē ir nekam neticēt! It sevišķi svarīgi ir neticēt vīriešiem.

-   Tu esi smagi pievilta?

-   Jā, - meitene atzinās. - Tev to vajadzētu atcerēties.

-   Bet es neatceros! - gandrīz vai izmisis čukstēju. - Būtu labi… Paklausies! Varbūt mēs ar tevi šeit atkal varam satikties rit dienas vidū? Tā ap vieniem? Pēcpusdiena man būs aizņemta. Arī tagad man vairs nav laika.

Meitene piekrītoši pamāja, un viņas tumšajās acīs vēlreiz ielija melnas skumjas.

Nākamajā dienā atkal sēdēju pie tā paša galdiņa un lēni sūcu rūgtu spāņu vīnu. Šķita - laiks uz divdesmit četrām stundām ir bijis apstājies un viss turpinās kā vakar. Bet nē! Viss izrādījās pavisam citādi, un es līdz šim brīdim nespēju noticēt, ka tā bija īstenība. Bet vai vispār bija? Varbūt es šo neparasto dzīves mirkli vienkārši izdomāju, nosapņoju vai arī biju tik piedzēries? Nezinu.

Pēc neilga laika pie mana galdiņa nesteidzoties pienāca sirma, agri novecojusi, diezgan nabadzīgi ģērbusies sieviete un apsēdās galdiņa pretējā pusē.

-   Sveiks! - viņa pazīstamā balsī sacīja. - Neticēju, ka tu atnāksi. Tāpat, kā tu neatnāci toreiz.

Ļoti izbrīnījies skatījos uz sievieti un pirmajā mirklī nespēju pateikt ne vārda.

-  Vai tad… - apmulsis paskatījos sāņus, ar acīm meklēdams vakardienas meiteni. - Vai tad man vajadzēja satikties ar jums?

-   Tu kā vienmēr visu ātri aizmirsti, - sieviete sacīja. - Vai tad vakar tā netika sarunāts?

-   Neāksties! - es asi pateicu. - Vakar es šeit runāju ar jaunu meiteni! Viņa ir tava meita?

Sieviete pasmaidīja.

-   Tā biju es pati, - viņa negaidīti atzinās. - Meitene, kuru tu kādreiz jaunībā sacījies mīlam un nekad neatstāt. Meitene, kurai tu solīji turpat vai visus pasaules labumus un kurai tu tagad neatceries pat vārdu! Taču vakar tevi māca skumjas, tu sāki domāt par nāvi, analizēji pagājušo, ne visai veiksmīgo dzīvi un zemapziņa tev pēkšņi atgādināja arī par mani. Un es atnācu pie tevis no mūsu tālās jaunības, no mūsu pirmajiem sapņiem, cerībām un mīlestības. Bet šodien es pie tevis esmu atnākusi tāda, kāda esmu pašlaik. Veca, nogurusi un dzīves uzvarēta.

-   Tas nekādi nevar būt, - stipri apmulsis teicu. - Tātad tu juti… Tu dzirdēji, ka es domāju par tevi?!

-   Jā, - sieviete apliecināja. - Tu beidzot mani sauci, un es atnācu. Mans vārds ir Rita. Tava kādreizējā meitene no Iļģuciema.

Drūmi klusēju. Tas šķita tik savādi un neticami, ka kļuva pat bail. It sevišķi pēc tam, kad patiešām atcerējos viņu kā vienu no savām pirmajām mīlestībām, kā vienu no tā laika skaistākajām Iļģuciema meitenēm. Melno matu un draiskā rakstura dēļ es Ritu toreiz saucu par "spānieti". Bet kā viņa mani pēkšņi spējusi sadzirdēt un atrast tieši šai vietā? Un kas tā bija par meiteni, ar kuru runāju vakar? Vai tas bija tikai dzēruma murgs vai arī patiešām kaut kas tāds, ko man nekad ne saprast, ne uzzināt?

Es pielēju arī viņas glāzi, un mēs abi lēnām dzērām tumši sarkanu spāņu vīnu, kas bija vēl rūgtāks par pašu dzīvi.

Bet vakarā dzīve jau kļuva jūtami saldāka. Mēs ar Sandru sēdējām manas mājas lielajā dārzā, skatījāmies, kā lēnām sāk jau dzeltēt koku lapas, kā stārķi un dzērves dodas pārziemot kaut kur uz Francijas dienvidiem vai Āfrikas ziemeļiem, bet mums ir jāpaliek šeit - salt vienatnē vai divatā. Bet es gribēju, lai man būtu silti, īstu dvēseles siltumu (kaut īslaicīgu!) var dot vienīgi sieviete. Es par savas dzīves draugu biju izvēlējies Sandru. Kāpēc tieši viņu - nezinu. Ja uz to skatos vienkāršoti, tad acīmredzot tāpēc, ka Sandra man patika. Ja skatos nedaudz sarežģītāk, tad laikam tāpēc, ka viņu mīlēju. Sandra, ja arī ne pilnībā, tomēr stiprā mērā atbilda tās sievietes tēlam, kādu jau sen biju iedomājies sev piemērotu un derīgu.

Protams, es zināju, ka viņai pirms manis ir bijis daudz vīriešu, ka ir precējusies, neoficiāli šķīrusies un civillaulībā dzīvojusi ar vairākiem pazīstamiem aktieriem, taču tas mani īpaši neuztrauca. Man bija svarīgi, kā viņa izturas pret mani šodien. Bet līdz šim viņa bija izturējusies labi un es biju pārliecināts, ka Sandrai pret mani ir tikpat spēcīgas jūtas kā man pret viņu.

Mēs sēdējām pie neliela galdiņa zem lielas ābeles, kuras zari bija smagi noliekušies virs mūsu galvām pilni sarkanīgiem āboliem, un no lielas četrkantīgas pudeles lēni dzērām vieglu franču vīnu.

-   Skaisti, vai ne? - Sandra jutās apmierināta. - Tu vienmēr proti jauki noformēt mūsu satikšanās reizes. Varētu pat teikt, ka tu, Edmund, esi liels dzīves mākslinieks.

-   Nez vai, - domīgs pašūpoju galvu. - Es vienkārši vēlos tev izpatikt.

-  Tas tev vienmēr arī izdodas, - Sandra uzslavēja. - Tā arī turpini!

-   Pacentīšos. Varbūt izdosies.

-   Un es pacentīšos izpatikt tev. Varbūt arī man tas izdosies.

-   Vai šai sezonā tev būs daudz darba?

-   Rādās, ka ne. Vismaz pirmajās trīs pirmizrādēs man ir iedalīta tikai viena neliela loma.

-   Ko par to saka sāncenses? Priecājas?

-   Droši vien. Bet prese pret mani ir laba.

-   Patiešām. Tevi uzslavē. Pat tas latviešu teātru nīdējs Naumanis.

-   Ko diemžēl, mīļais, nevar teikt par tevi, - Sandra sacīja. - Tevi savukārt visi lamā!

-  Patiesībā mani lamā tikai viens kritiķis. Turklāt tā indīgi nicinoši. Ja viņš būtu kaut mazdrusciņ spēcīgāks, es viņam vienkārši sadotu pa purnu! Tā pamatīgi, kā es visu mūžu esmu darījis ar tiem, kuri negodīgi sava ļaunā prāta dēļ mani ir apvainojuši. Bet lai! Fiziskus un garīgus vārguļus es neaiztieku. Ja es viņa acīs diez kas neesmu, tad manās acīs viņa garīgā vērtība vispār līdzinās divām apaļām nullēm! Zini, tām, kuras tiek uzliktas uz dažu ateju durvīm. Un ne tāpēc, ka viņš kaut ko sliktu ir pateicis par mani. Sliktu vai kaut nepatīkamu par mani ir teikuši daudzi, bet es viņiem par to tikai cieši paspiežu roku un pasaku sirsnīgu paldies!

Turpretī šis kritiķis savā literārajā domāšanā ir tik primitīvs un supersubjektīvs, ka patiesībā līdzinās literāram ļaundarim. Man nekādi neiziet no prāta viņa sajūsma par kāda mūsu kriminālromānu rakstītāja publisku "iznīcināšanu", kā viņš pats teica - "izsmērēšanu pa sienu". Neviens kaut cik godīgs literatūras kritiķis nevienu rakstnieku nevēlas "iznīcināt", turklāt vēl par šo "iznīcināšanu" publiski priecāties! Tas ir tikpat zemiski kā nejauši pakritušam cilvēkam nevis pasniegt roku un palīdzēt piecelties, bet gan vēl spēcīgi sākt spārdīt ar kājām! Manī tas izraisa dziļu pretīgumu, tāpēc lai tas "tips", nīstot literatūru, kas neatbilst viņa gaumei, kaut vai pakaras!

Bet mēs, Sandra, priecāsimies un dzersim vīnu! Kad izdzersim šo pudeli, iesim uz guļamistabu, tur dzersim atkal un pēc tam mīlēsimies. Tev vispār patīk ar mani mīlēties?

-   Vai tad citādi es jau veselu gadu būtu pie tevis kā pielipusi?

-   Vai tikai tāpēc?

-   Nē, ne tikai tāpēc! Es tevi mīlu, Edmund.

Labu brīdi klusēju. Nav ko noliegt, to bija patīkami dzirdēt, taču mani joprojām neatstāja aizdomas, ka tā, iespējams, ir tikai izlikšanās. Ka Sandra teātri turpina spēlēt, nokāpdama arī no skatuves.

-   Paklausies! - es teicu. - Kā jūs uz skatuves skūpstāties? Tēlojat vai tā pa īstam?

-   Kā kuro reizi, - Sandra atbildēja. - Dažreiz tikai izliekamies, citreiz atkal pa īstam. Viss atkarīgs no partnera un tā, kā es tobrīd jūtos.

-   Man šķiet, tu vienmēr jūties labi.

-   Ko tu ar to gribi teikt?

-        To, ko pateicu. Tu uz skatuves, gluži kā ar mani, vienmēr ar visiem skūpsties uzkrītoši kaislīgi!

-   Man tā jādara. Tas ir mans darbs.

-        Tas tev pa īstam ir jādara tikai ar mani! - diezgan skarbi pateicu. - To tu pamēģini atcerēties!

Sandra ilgi uz mani nopietni skatījās, tad lūpas savilka tikko jaušamā smīniņā.

-   Tu jau sāc diktēt noteikumus?

-        Jā, Sandra, - atbildēju. - Tas patiešām ir stingrs noteikums.

-   Bet varbūt tikai lūgums? Vēlēšanās?

-        Nē! Tas ir mans noteikums! - atkārtoju. - Kamēr mēs esam kopā… Tev ir jāskūpstās un jāmīlējas tikai un vienīgi ar mani!

-   Vai tad es tā nedaru?

-   Nezinu.

-        Bet tev tas ir jāzina! - Sandra nedaudz aizvainota iesaucās. - Tev man ir jātic! Taču, ja tu domā savādāk… Tad tam, kas ar mums notiek, nav nekādas jēgas.

-   Kāpēc ne? Vai tad šis mirklis ir bezjēdzīgs?

-        Šis mirklis varbūt ne, bet turpmākā dzīve… Atkārtoju - tev man ir jātic! Jo ticība, Edmund, ir jebkuras draudzības un mīlestības vienīgais pamats.

-        Tā ir, - nešaubīgi piekritu. - Tieši tāpēc tu ne mazākā mērā šo ticību manī nedrīksti iedragāt! Es gribu dzīvot tā, lai vienmēr varētu būt pārliecināts… Lai es varētu justies drošs. Protams, es saprotu, ka jūtas, ko kāds cilvēks izraisa otrā, nav pats drošākais, pie kā mēs dzīvē varam pieķerties, un tomēr… Es gribu, lai tu piederētu tikai man!

-   Cik daudz piederēt? - Sandra čukstus jautāja.

-   Pilnīgi, - es atbildēju.

-        Tas ir neiespējami, - Sandra sacīja. - Kaut kam ir jāpaliek arī man pašai.

-        Protams, - tūlīt piekritu. - Kāpēc gan ne! Es vienīgi negribu, lai tu savas jūtas vai, pareizāk sakot, savu mīlestību un seksuālās vēlmes dalītu vēl ar kādu citu.

-   Nomierinies! - Sandra pateica un mīļi pasmaidīja. - Man bez tevis neviena cita nav.

Brīdi padomājis, cieši ieskatījos Sandras acīs. Šķita, ka tās nemelo.

-   Bet Niklāvs? - negaidīti uzprasīju.

Sandras acu skatiens strauji izmainījās. Es tajā uzreiz saskatīju nelielu pārsteigumu un pat bailes.

-   Niklāvs? - viņa lēni pārjautāja.

-     Niklāvs Razumovskis, - es atkārtoju. - Mans draugs, ar kuru tu pēdējā laikā arvien biežāk satiecies.

-   Kā tu to zini?

-   Man ir savi informācijas avoti.

-   Tie ir meli, - Sandra teica.

-   Nevajag! - teicu es un drūmi sarāvu pieri. - Tā ir patiesība, un tu to zini labāk par mani!

Sandra krietnu laiciņu klusēja. Ko viņa tai brīdī domāja, nezinu. Taču joprojām izskatījās stipri apmulsusi un neveikla. Nebija ne mazāko šaubu, ka ziņa par viņas sakariem (kaut pagaidām varbūt tik tiešām pavisam nevainīgiem!) Sandru tomēr ir stipri pārsteigusi un viņa īsti nezina ne ko teikt, ne kā izturēties.

-   Nekā mūsu starpā nav, - Sandra beidzot klusi atzinās. - Es katru dienu ar kādu satiekos. Nu un tad?

-    Nē, nekas, - atbildēju. - Viss ir normāli. Vienīgi… Tu jau vēl neesi aizmirsusi manu noteikumu, vai ne? Ja es tev vairs nepatīku… Ja tu mani vairs nemīli… Lūdzu! Kāpēc ne? Satiecies un guli ar katru, kas tev nāk pretī! Bet kamēr tu nāc pie manis… Tev pie manis arī jāpaliek! Vai arī tūlīt pat jātinas prom!

Sandra nesteidzoties izdzēra savu glāzi un domīgi skatījās, kā dārza galā nozied pēdējās rudens puķes.

-   Kāpēc tev, Edmund, vajadzēja sabojāt tik skaistu vakaru? - viņa pārmetoši jautāja. - Vai tu ar savu greizsirdību nevarēji pagaidīt vismaz līdz rītam?

-   Tā, Sandra, nav greizsirdība, - paskaidroju. - Es vienkārši savā dzīvē vairs negribu piedzīvot nodevību. Bet, ja mīļotā sieviete tevi krāpj, tad vīrietis to vienmēr uzņem kā vislielāko personisko apvainojumu un pazemojumu!

- Es gribu, lai tu piederētu tikai man!

- Cik daudz piederēt i - Sandra čukstus jautāja.

-  Ja es tevi arī krāptu, - Sandra lēnīgi sacīja, - tā nekāda nodevība tomēr nebūtu. Vienīgi dzīves situācijas maiņa.

Rūgti iesmējos un aizsmēķēju cigareti.

-   Paldies par paskaidrojumu! Tev uz teātra skatuves kuru katru mirkli var mainīties situācijas, bet dzīvē…

-   Vai visam vienmēr jānotiek pēc iepriekš apstiprināta saraksta? - Sandra neapmierināta prasīja. - Kā vilciena kustības grafikam?

-   Nē, ne gluži tā, - es atbildēju. - Visam jānotiek pēc godīgiem spēles noteikumiem. Un to, kas šos noteikumus pārkāpj, gaida diskvalifikācija un sods.

Sandra iesmējās, iesēdās klēpī un cieši apvija ap manu kaklu rokas.

Ka žņaudzējčūska, es neviļus nodomāju, pavisam piemirstot, ka tā parasti rīkojas sieviete, kura mīl un tevi grib.

-        Edmund… - Sandra čukstēja. - Vai tu patiešām mani varētu sodīt?

Es klusēju.

-         Bet, ja vari, mīļais, - Sandra koķeti turpināja, - tad sodi mani vienīgi ar savu mīlestību…

Es, neizlaizdams Sandru no rokām, tā arī klusēdams piecēlos, šķērsoju dārzu, ienesu viņu guļamistabā un saudzīgi iesviedu gultā - parastajā mīlestības svēto moku vietā…

12. nodala

♦

Kabatā ar jauku melodisku tarkšķi kārtējo reizi ieskanējās mobilais telefons.

-        Sveiks, Edmund! - tūlīt sadzirdēju Niklāva balsi. - Kur tu biji svētdien? Nekādi tevi nespēju sazvanīt!

-        Biju aizbraucis uz Vecpiebalgas kapiem, - paskaidroju.

-         Ko tu tur darīji? Neviens no tavējiem tur taču neguļ!

-   Tu tik labi pārzini manu dzimtu?

-   Neatceros, ka tu man kaut ko būtu stāstījis.

-        Es tev daudz ko neesmu stāstījis. Bet tas nu tā. Patiešām, Nik. Neviens no maniem radiem tur neguļ. Evita palūdza, lai aizvedu viņu.

-        Ja pareizi atceros, viņas vecāki taču vēl ir dzīvi, - Niklāvs teica.

-        Tas tiesa, - es piekritu. - Tur ir apglabāti Evitas vecvecāki un māsa ar brāli.

-        Viņai ir bijusi māsa un brālis? - Niklāvs jutās pārsteigts.

-   Jā. Būdami vēl maziņi, noslīkuši ezerā.

-   Vai tad Evita ir dzimusi Vecpiebalgā?

-        Viņa ar vecākiem uz Rīgu pārcēlās pēc notikušās traģēdijas.

Sveiks, Edmund! - tūlīt sadzirdēju Niklāva balsi. - Kur tu biii svētdien? Nekādi tevi nespēju sazvanīt!

Niklāvs labu brīdi klusēja.

-        Vai tu atkal esi sācis satikties ar savu bijušo sievu? - viņš painteresējās.

-        Oficiāli viņa vēl joprojām ir mana sieva, - es atbildēju. - Un, ja palūdz, kāpēc neizpalīdzēt?

-        Mēs jau nesen viņai palīdzējām. Nezini, kā tagad tie veči jūtas? Evitu liek mierā vai joprojām draud?

-        Nē, Nik. Viss ir kārtībā. Draudi beigušies un nedomāju, ka tie varētu atkārtoties.

-   Kā citādi?

-   Tā nekas. Dzīvoju.

-   Varbūt esi no jauna iemīlējies Evitā?

-        Tu domā - tas ir iespējams? Divreiz iemīlēties vienā un tai pašā sievietē?

-        Nezinu, kā ar to mīlestību, taču atkārtoti apprecas daudzi pāri, - Niklāvs sacīja. - Kaut vai tā pati skandalozā amerikāņu aktrise Elizabete Teilore un Čārlzs Bār- tons.

-        Paldies Dievam, Evita nav Teilore un es neesmu Bārtons. Turklāt es jau krietnu laiciņu mīlu citu sievieti.

Niklāvs klusēja, tad nedaudz pārvērstā balsī vaicāja:

-   Tu viņu patiešām mīli?

-   Par ko tu runā?

-   Par Sandru, - Niklāvs atbildēja.

-   Un kāda tev tur daļa - mīlu vai ne?

-        Protams, nekāda, - Niklāvs diezgan mierīgi sacīja. - Bet, ja tu atkal samestos kopā ar Evitu… Sandru es pievāktu sev. Pavisam nopietni. Man viņa tāpat ļoti patīk.

-        Sandra patīk daudziem, - es teicu. - Taču nedomāju… Tu esi pārliecināts, ka Sandra ļautos? Viņa būtu ar mieru būt kopā ar tevi?

-        Nezinu, - Niklāvs atbildēja. - Dažreiz man šķiet, ka jā.

-   Kā tu to zini? Tu ar viņu satiecies?

-        Dažreiz, - Niklāvs atzinās. - Bet tev pagaidām nav ne mazākā iemesla būt greizsirdīgam. Mums viss vēl ir normas robežās.

-   Pagaidām? - jautāju un jutu, ka esmu manāmi uztraucies. - Ko tas nozīmē - pagaidām?

-   To arī nozīmē, - Niklāvs sacīja. - Ne vairāk un ne mazāk. Bez tam… Vai viss, kas ar mums šai dzīvē notiek, nav apzīmējams ar "pagaidām"?

-   Nefilozofē! - nikni uzkliedzu. - Ja tu vēl gribi būt mans draugs… Lūdzu, Sandru liec mierā! Viņa ir mana, un tev no viņas jāturas simt kilometru attālumā!

Niklāvs iesmējās.

-   Tas tā kā būtu nedaudz par tālu. Tuvāk nedrīkst?

-   Neņirdz! - es asi pateicu. - Tas viss ir ļoti nopietni!

-    Bet ja viņa nāk pati? - Niklāvs negaidīti vaicāja. - Vai man ir jābēg?

Ilgi klusēju - vienkārši nezināju, ko atbildēt. Nojautu, ka viss, ko nupat esmu pateicis, patiesībā ir muļķības. Nevajadzīgi, tukši vārdi. Šai pasaulē nepastāv nekāds spēks (un šai gadījumā vārds ir visvājākais iedarbības līdzeklis), kas spētu cilvēkam, kurš ir iemīlējies, aizliegt satikties ar savas mīlas objektu. Vēlamo rezultātu varētu dot vienīgi paša cilvēka iznīcināšana, taču tādā gadījumā šis rezultāts kļūs tik traģisks, ka ne notikušajam, ne arī turpmākajai dzīvei vairs nebūs nekādas lielās jēgas.

-   Nik… Kāpēc tu man piezvanīji? - es vaicāju. - Vai tikai tāpēc, lai man darītu zināmu, ka es, iespējams, Sandru varētu zaudēt?

-   Tu viņu nekad nezaudēsi, - Niks iesmējās. - Varu atkārtot tevis paša kādreiz sacīto prātulu - cilvēks, kuru tu kādreiz esi mīlējis, atmiņā un sirdī paliek uz mūžu.

-   Ja pats varētu būt mūžīgs… - klusi piebildu. - Tu kaut ko no manis gribēji?

-   Vispār jā, - Niklāvs sacīja. - Atcerējos, ka tu esi tāds savāds rakstnieks. Vai varbūt precīzāk - savdabīgs cilvēks. Uz Operu tu neej, uz teātriem arī ne, izņemot tās izrādes, kurās spēlē Sandra; labā sabiedrībā neapgrozies, nedraudzējies ne ar māksliniekiem, ne ar kādu no saviem kolēģiem. Tev vispār nepatīk smalki ļaudis. Tu daudz labāk uzturies vienatnē vai krogā un, lai uzrakstītu kārtējo romānu, cītīgi rakņājies dzīves padibenēs.

Niklāvs apklusa, bet es nedaudz pārsteigts nodomāju, ka tas, ko viņš nupat pateica, gandrīz simtprocentīgi atbilst patiesībai.

-   Šovakar es ar divām policijas inspektorēm un dažiem operatīvās aizturēšanas grupas dalībniekiem dodos pārbaudīt kādu intīmklubu vai, pareizāk sakot, mauku māju. Mums ir ziņas, ka viņi tur nelegāli uzņem porno- filmas un viens no šā kluba īpašniekiem ir kāds jau sen meklēts noziedznieks. Varbūt vēlies atbraukt līdzi? Tas, ko tu tur redzēsi, iespējams, tev kā rakstniekam noderēs.

Brīdi saspringts domāju.

-   Paldies, Nik, ka tu tā pūlies dažādot manu daiļradi, bet par intīmklubu dzīvi es netaisos rakstīt.

-   Bet par prostitūtām? - Niks prasīja. - Tā taču pašlaik ir visejošākā tēma! Zelta ādere! Turklāt, ja pareizi atceros, tu man kādreiz pat visai pārliecinoši centies iestāstīt, ka visas sievietes ir vai nu maukas, vai svētās.

Nedaudz padomājis, piekritu.

-   Labi, Nik, - es sacīju. - Varbūt kādreiz arī noderēs. Kur un kā satiekamies?

-   Pulksten deviņos Aspazijas bulvārī pie galvenās policijas pārvaldes.

Vakarā nelielā busiņā braucām uz Pārdaugavu, kur pēc divdesmit minūtēm Tēriņu ielā apstājāmies netālu no diezgan izskatīgas divstāvu savrupmājas. Visi logi, aizklāti ar aizkariem, bija gaiši. Niklāvs piezvanīja pie ārdurvīm, un jau pēc dažām sekundēm no sienā iemontētā skaļruņa atskanēja vīrieša balss.

-   Ko jūs vēlaties?

Niklāvs atbildei pateica dažus vārdus, acīmredzot paroli, jo tūlīt atskanēja kluss klakšķis un durvis atvērās.

Priekšnamā Niklāvs zibenīgi liela auguma durvju sarga sejā iegrūda pistoles stobru un skarbi pateica:

-   Stāvi rāms un nekusties! Ierocis ir?

Sargs no pārsteiguma nespēja pateikt ne vārda.

Kāds policists no viņa kabatas izvilka pistoli, bet pašam lika nogulties zemē ar seju pret grīdu un uzlika roku dzelžus.

Pēc tam Niklāvs ar policistiem bez lieka trokšņa sāka apskatīt pirmā stāva istabas. Divās neviena nebija, bet trešajā, kas iekārtojuma ziņā līdzinājās teātra aktieru grimētavai, spoguļu priekšā sēdēja divas jaunas puskailas sievietes, bet trešā viņām taisīja make-up. Ieraudzījušas policistus, visas trīs pārsteigumā sastinga.

-   Klusu! - Niklāvs sacīja un brīdinoši pielika pirkstu pie lūpām. - Kur ir Viktors Orlovs?

Meitenes klusēja.

-   Vai augšā? - Niklāvs prasīja.

Meitenes piekrītoši pamāja.

-   Vai notiek filmēšana?

-   Jā, - grimētāja apstiprināja.

Policijas inspektores palika pie viņām, bet mēs klusi pa sarkanu tepiķi noklātām kāpnēm tikpat kā bez trokšņa uzkāpām otrajā stāvā.

Pirmajā mirklī mani tur nekas īpaši nepārsteidza. Lielas istabas vidū stāvēja plata, ar sarkanu samtu pārklāta gulta, kurā pie režģiem piesietām rokām gulēja kaila sieviete ar aizsietām acīm. Pie gultas bija uzstādīti divi prožektori, turpat atradās arī operators ar videokameru un kāds iesirms kungs, kurš acīmredzot pildīja režisora pienākumus. Blakus gultai stāvēja vēl viens vīrietis. Viņš bija pilnīgi kails un vai nu taisījās veikt, vai arī tikko bija beidzis kaut kādas seksuālas darbības ar gulošo sievieti.

Niklāvam un policistiem bija vajadzīgas tikai dažas sekundes, lai arī iesirmo kungu saslēgtu roku dzelžos. Kamēr viņi noņēmās ar arestēto Viktoru Orlovu, kailais vīrietis ātri kājās uzrāva bikses, bet es vienkāršas ziņkāres pēc piegāju pie gultas. Tur gulošās sievietes ķermenis kā vispār šāda aroda sievietēm bija proporcionāli veidots, ideāli slaids un neparasti kārdinošs. Taču jau nākamajā mirklī šīs sievietes augums man pēkšņi šķita pazīstams. Es, vēl neko ļaunu nenojauzdams, vienīgi mēģinot pēc iespējas ātrāk sievieti atbrīvot no gultas spraišļiem, atsēju viņas rokas.

-   Kas te notiek? - acīmredzot, ieklausījusies aresta troksnī, viņa satraukti jautāja un ātri atraisīja ap acīm aplikto melnas krāsas apsēju.

Tagad savukārt pārsteigumā sastingu es, nedaudz vēlāk droši vien arī Niklāvs, bet sieviete, ieraudzīdama gan mani, Niklāvu, gan policistus, patiesā pārsteigumā un varbūt pat šausmās skaļi iekliedzās.

Sieviete, kura tik ārkārtīgi spēcīgi pārdzīvoja notikušo un turpināja skaļi kliegt, iespējams, arī aiz kauna, bija mana draudzene, mīļākā un nākamā sieva… aktrise Sandra Salaka.

Viņa bija tik apmulsusi un satriekta, ka krietnu laiku nespēja pateikt ne vārda, vienīgi, ar abu roku plaukstām aizklājusi seju, spiedza un raudāja.

-   Nomierinies! - es viņai skarbi pateicu. - Un ātri saģērbies!

Sandra izmisumā paskatījās apkārt.

-   Kur ir tava veļa un virsdrēbes? - es noprasīju.

-   Lejā, - Sandra aizlauztā balsī atbildēja. - Grimēta- vā.

-   Tad dragā uz turieni, apģērbies un gaidi mani! Iespējams, ar tevi tur runās arī policijas inspektores.

-   Ko viņas no manis gribēs? - Sandra trīcošā balsī vaicāja.

-   Nezinu! - es skaļi uzkliedzu. - Droši vien sastādīs administratīvo protokolu par nelegālu uzņēmējdarbību! Bet tagad ej!

Sandra piecēlās un gandrīz skriešus metās ārā no telpas, bet es, galēji sadrūmis, piegāju pie loga un paskatījos laukā. Redzēt neko nevarēja. Ap māju droši vien pletās labi iekopts dārzs, bet pašlaik tas bija iegrimis tik dziļā tumsā, ka kaut ko no tā saskatīt neļāva pat debesīs mirgojošās zvaigznes.

Gluži kā cilvēkam, rūgti nodomāju. Visā pilnībā ieraudzīt viņa dvēseli, viņa instinktus, slēptākās vēlēšanās, zemapziņas strāvas un apziņas baltos un melnos laukumus ir tikpat kā neiespējami. Varbūt daba to ir gudri izdomājusi, liedzot cilvēka prātam ieskatīties cita cilvēka visapslēptākajos dvēseles stūros. Ja mēs to spētu, mūsu dzīve nenoliedzami kļūtu vieglāka un mums nebūtu liegts izvairīties no liktenīgām kļūdām, pārsteidzīgiem lēmumiem un daudzām traģēdijām. Taču tagad man nekas cits neatlika kā kārtējo reizi piekrist jau sen zināmai atziņai, ka dzīve nav nekas cits kā milzīga mēslu bedre, bet mēs paši tikai diezgan primitīvi seksuāli zvēriņi šai lielajā zvēru pasaulē.

Tagad nospļauties? Lamāties? Izvemties?

Varbūt uzsvilpot? Uzdziedāt? Dzīve taču ir tik skaista! Un sieviete - visbrīnišķīgākais, ko daba šai pasaulē ir radījusi! It sevišķi, kad kaila guļ ar izplestām kājām un, iztopot savām vai citu cilvēku sadomazohistiskām tieksmēm, ļauj sevi pieķēdēt pie gultas režģiem!

Un kur tad vēl mīlestība! Visu tautu valodās visbiežāk izrunātais vārds! Slavēts un nolādēts! Cilvēka dzīves un jūtu visaugstākā virsotne un visdziļākā bedre! Dieva mums piešķirtais viscildenākais apbalvojums un mūsu dzīves visnežēlīgākais sods!

Kāpēc mēs tik ļoti alkstam būt pazemoti un bieži arī morāli iznīcināti?!

Ak, visi svētie debesīs! Viss taču ir vienkāršāks par vienkāršu! Tāpēc, ka mēs gribam būt laimīgi!

Es lēnām atgāju no loga un drūmi paskatījos apkārt. Policisti pašlaik veda prom arestēto Viktoru Orlovu. Vīrietis, kas pornofilmas uzņemšanas laikā bija Sandras partneris, neviena netraucēts, aizgāja. Niklāvs izskatījās drūmi apmierināts.

-  Operācija bija veiksmīga, vai ne? - es prasīju. - Meklēto veci dabūji ciet?

-   Jā, tas bija viņš, - Niklāvs dobjā balsī apstiprināja. - Viņš ir iejaukts narkotiku tirdzniecībā un kādas slepkavības lietā. Pornofilmu uzņemšana… Tas tikai tā. Gandrīz vai vaļasprieks.

-   Saki atklāti, Nik, - man stipri iedrebējās balss. - Tu jau iepriekš zināji, ko es šeit ieraudzīšu?

Niklāvs nedaudz samulsa, tad strauji pakratīja galvu.

-   Esmu tikpat pārsteigts kā tu.

-   Es neesmu pārsteigts, - sacīju. - Esmu pilnīgā šokā! Man tas nevarēja ienākt prātā pat visbaismīgākajās vīzijās!

-   Jānoskaidro, - Niklāvs teica. - Varbūt viņa ir piespiesta ar varu. Tas visticamāk.

Arī man tam ļoti gribējās ticēt, lai gan tai pašā mirklī jau sapratu, ka tā atkal ir tikai kārtējā ilūzija…

Kad nokāpām lejā uz pirmo stāvu, Niklāvs, ar Sandru nepārmijis ne vārda, ar arestēto cilvēku un savu komandu tūlīt iesēdās autobusiņā un aizbrauca. Mēs ar Sandru palikām vieni. Taču pēc brīža nez no kurienes parādījās pirmīt redzētais vīrietis, kurš aizslēdza grimē- tavas durvis.

-   Tu esi šīs mājas īpašnieks? - es jautāju un piegāju viņam cieši klāt.

-   Nē, - vīrietis atbildēja. - Esmu tikai šīs mājas pārvaldnieks.

-   Vai tas, ko tu darīji tur augšā, arī ietilpst pārvaldnieka pienākumos?

-   Nē, tas ir cits darbs. Ar to mēs pelnām naudu. Un lielu naudu.

Es viņam gribēju iesist, es viņu gribēju piekaut, es viņu vēlējos saplosīt sīksīkos gabalos, taču laikā apdomājos un tikai rūgti pasmaidīju. Viņa darbs nebija no vieglajiem un, ja viņš pirms pusstundas citu cilvēku klātbūtnē nebūtu drāzis manu sievieti, es pret viņa nodarbošanos varbūt spētu izjust pat zināmu cieņu, taču tagad viņš man tomēr šķita visai derdzīgs tips. Tik pretīgs, ka galu galā nenocietos un triecu dūri viņa sejā.

Vīrietis nenokrita. Viņš tikai aizstreipuļoja dažus soļus atpakaļ un ar muguru atsitās pret sienu.

-   Piedod! - es viņam teicu. - Tu, protams, esi bez vainas, bet… Es neesmu policists. Esmu vīrietis, kurš, pirmīt tur augšā tevi redzot kailu blakus šai sievietei, izjuta drausmīgu pazemojumu.

Pēc tam, Sandru cieši satvēris aiz rokas, rāvu viņu laukā no mājas. Kad izgājām uz ielas, tur viss bija neparasti kluss. Neviena cilvēka, nevienas mašīnas.

-   Ko tu tagad domā darīt? - Sandra trīcošā balsī prasīja. - Sitīsi arī mani?

-        Jā, - es drūmā balsī pateicu. - Pie tam vēl pamatīgi. Tik pamatīgi, ka varbūt pat nositīšu.

Sandras seja un lielās acis atkal sastinga šausmās.

-        Edmund… - viņa vēlreiz sāka raudāt. - Es tevi lūdzu… Es tev visu paskaidrošu.

-        Apklusti! - es viņai uzkliedzu. - Runāt varēsi vēlāk! Bet tagad raudi! Raudi ilgi un skaļi! Varbūt tā tu savās asarās nomazgāsi savu aptraipīto dvēseli un miesu!

Pa mobilo telefonu izsaucu taksometru. Pēc divpadsmit minūtēm tas bija klāt un mēs braucām pie manis uz Čiekurkalnu.

Visu ceļu klusējām. Sandra sēdēja blakus, un es jutu, kā viņa nepārtraukti trīs. Viņa, iespējams, patiešām bija iedomājusies, ka es viņu sitīšu vai pat galināšu nost. Taču dīvainā kārtā man viņas kļuva gandrīz vai žēl un es atkal jau kuro reizi biju gatavs nolādēt mīlestību, kas mūs visus vienmēr dara tik nožēlojami vājus.

Aizbraucām līdz mājai, es viņu ievedu viesistabā, apsēdināju atpūtas krēslā un no bāra izņēmu aizsāktu brendija pudeli. Piepildīju divas glāzes un vienu no tām pasniedzu Sandrai.

-   Iedzer! - es pavēlēju. - Varbūt kļūs labāk.

Sandra ātri iztukšoja glāzi un strauji pakratīja

galvu.

-   Diez vai, - viņa sacīja, - ja nu varbūt vienīgi tu…

-   Ko es?

-   Mēģināsi mani saprast.

-        Pacentīšos. Varbūt pastāstīsi, kāpēc to darīji? Vai tikai naudas vai tīrā seksa dēļ? Vai abu iemeslu dēļ? Citus variantus neredzu. Lai publiski "drāztos" un to vēl ļautu filmēt… Tur tomēr ir jābūt pamatīgam iemeslam.

Sandra piekrītoši pamāja.

-        Tā ir, - viņa teica. - Orlovs mani iekārdināja ar naudu.

-        Vai tu mirsti badā? - es uzkliedzu. - Dzīvo šaušalīgā nabadzībā?

-        Nē, badā es nemirstu, - Sandra atbildēja, bet … Viņš par katru filmu, tas ir, divu trīH dienu «Inrlni.

ieu

apsolīja sešsimt latu. Tā ir gandrīz vai visa mana gada alga teātrī. Es to atcerējos. Un vēl atcerējos, ka esmu taču aktrise.

Nepatikā saviebos.

-   Žēl, ka tu neatcerējies, ka esi arī mana līgava.

Sandra, nodūrusi galvu, klusēja. Bet manī joprojām

valdīja divējādas izjūtas. Jutu spēcīgu naidu, kaut kādu savādu, ļoti nepatīkamu rūgtumu, vilšanos un sāpes, taču tai pašā laikā acīmredzot joprojām mīlestības dēļ manī šad tad uzplaiksnīja kaut kas līdzīgs žēlumam un vēlmei piedot.

-   Vai šodien tu to darīji pirmo reizi? - painteresējos.

-   Jā! - Sandra tūlīt centās sparīgi apliecināt. - Mēs vispār neko vēl nebijām sākuši darīt!

Tobrīd es tam noticēju. Acīmredzot tikai tāpēc, ka ļoti gribējās tam ticēt. Tikai daudz vēlāk (pēc Viktora Or- lova liecībām tiesā) es uzzināju, ka Sandra pornofilmās bija piedalījusies jau labu laiku, - šī nodarbošanās bija kļuvusi turpat vai par viņas otro profesiju.

-   Tu man piedosi? - Sandra žēlabainā balsī jautāja un sērīgi skatījās uz mani. - Es tev apsolu…

-   Nē, Sandra, neko apsolīt nevajag! - es viņu pārtraucu. - Tā ir tava miesa un dvēsele un tu ar tām vari darīt, ko gribi! Bet, ja tu to vēlēsies turpināt, es gribu, lai tu no manis stāvētu pēc iespējas tālāk! Tu zini, es pats arī neesmu bijis nekāds svētais, taču atkārtota mēģinājuma gadījumā es ar tevi jau vairs nekad nespēšu ne kopā dzīvot, ne kopā gulēt. Es ar tevi pat visprastākajā krogā nespēšu sēdēt pie viena galda! Tu man uz mūžīgiem laikiem kļūsi sveša un nepatīkama! Es tevi ienī- dīšu! Nolādēšu! Jo tās sievietes, kas to dara… Lai jau paliek! Ko es te daudz moralizēšu. Taču tāda sieviete man nekad nespēs būt tuva. Mīļa. Viņa nekad nespēs kļūt par manu sievu. Bet varbūt tu to nemaz vairs nevēlies?

-   Nē! - Sandra iekliedzās, piecēlās un strauji apkrita man ap kaklu. - Es gribu! Un gribu, lai tu mani saprastu un piedotu! Lūdzu, lūdzu! Tas bija tikai viens mirklis! Tici! Es tevi nekad, nekad… Es tev visu mūžu

- Nē! - Sandra iekliedzās, piecēlās un strauji apkrita man ap kaklu. - Es gribu! Un gribu, lai tu mani saprastu un

piedotu! Lūdzu, lūdzu!

būšu uzticīga! Un aizmirsti, Edmund! Aizmirsti Niklāvu un to, ko tu šodien redzēji! Tā nav mūsu dzīve. Tās nav mūsu attiecības! Tas no mums abiem stāv ļoti tālu.

Nav tiesa, es nodomāju. Tev varbūt. Bet man tomēr pavisam tuvu. Manās jūtās un manā apziņā. Manā dzīves uztverē. Manā mīlestībā pret tevi. Māte toreiz teica: "Dēls, nekad nopietni nesaej kopā ne ar vienu aktrisi! Viņas visas ir ļoti palaidnīgas, vieglprātīgas sievietes."

Bet kāpēc Sandra nevar būt izņēmums, es toreiz domāju. Sandra ir tik brīnišķīga! Jauka, skaista, mīlīga! Un man nav nekādas daļas, ko viņa ir darījusi pirms manis! Man būs svarīgi vienīgi tas, ko viņa darīs, kad būs kopā ar mani. Bet līdz šim viss ir bijis labi. Varbūt pat pārāk labi. Tagad es saprotu - man tāpat kā gandrīz vai katram, kam kāda sieviete kļūst tuva un nepieciešama, mīlestība strauji noslāpē visus aktīvos smadzeņu centrus un mēs vairs nespējam pilnībā izprast

radušos dzīves situāciju. Mēs redzam tikai šīs sievietes acis, tērpus, veļu un viņas ķermeni. Desmitreiz svarīgāka par izvēlētās sievietes prātu un dvēseli mums šķiet viņas miesa, kuru mēs tā alkstam.

Tas mūs visus dara neticami dumjus un arī nožēlojamus. Gulta mums kļūst par pasaules centru un šodienas sekss daudz svarīgāks par tālāko dzīves norisi.

Es lēnām atcēlu Sandras rokas no sava kakla un viegli atgrūdu viņu no sevis. Manī joprojām vārījās dusmas un naids. Kaut kas tāds, ko ar vārdiem izteikt nav iespējams, un tomēr neticami - arī vēlēšanās šo sievieti joprojām paturēt sev. Ne tikai tāpēc, ka pie viņas jau biju pieradis. Un varbūt pat ne tāpēc, ka viņu mīlēju. Tai mirklī man šķita, ka, no viņas atsakoties, es atteikšos arī no savas turpmākās dzīves.

Pārāk daudz par to bija domāts. Es aizmirsu, ka jau ielas otrā pusē es varu atrast citu sievieti. Labāku vai sliktāku, bet citu. Katrā ziņā vismaz tādu, kura tik viegli un ātri nespētu atdoties citam ne mīlestības, ne naudas dēļ. It sevišķi jau nu ne naudas dēļ. Pat mirstot badā, to spēj ne katra. Tagad diemžēl es sliecos domāt, ka to spēj izdarīt gandrīz vai jebkura sieviete, pat krietni paēdusi…

-   Tu mani paturi? - Sandra klusi jautāja un atkal cerīgi ieskatījās man acīs.

Es neko neatbildēju. Nesteidzoties pielēju glāzi un to tikpat nesteigdamies izdzēru. Tad pagriezos pret Sandru.

-   Ja tu nespēj aiziet pati…

-   Nē, Edmund. Es to nespēju. Es gribu palikt kopā ar tevi.

-   Tādā gadījumā, Sandra, tev man ir jāzvēr… Tev man ir jāapsola…

-   Es tev zvēru un apsolu, - Sandra atbildēja. - Turpmāk… Līdz kapa malai neviens cits vīrietis man vairs nepieskarsies.

-   Labi, - klusi sacīju. - Es pamēģināšu šo dienu izdzēst no savas atmiņas, taču, ja tu kaut vienreiz… Es tevi izdzēsīšu no savas dzīves.

13. nodala

»

Skaļi iezvanījās telefons.

-   Es klausos.

-   Tētis?

-   Jā, Māra. No kurienes tu zvani?

-   No mājām.

-   Kā iet?

-        Labi. Nupat skolas vadība nolēma mani ar Andu sūtīt uz starptautisko pianistu konkursu Briselē.

-   Ļoti jauki. Kādas tev tur ir cerības?

-         Nezinu. Bet nav izslēgts, ka iekļūstu laureātu skaitā.

-         Māra! Kad piedalies vietējos vai starptautiskos konkursos, tev vienmēr ir jādomā tikai par uzvaru! Tas nekas, ja tā nebūs. Taču vienmēr, jebkurā dzīves situācijā tev sevī ir jārada pārliecība, ka esi labākā! Ka tieši tu būsi uzvarētāja!

-   Labi, tēti. Tā arī darīšu.

-   Es par tevi priecājos.

-   Dažreiz es pati arī.

-   Kā citādi?

-         Nekādu nopietnu problēmu nav. Vienīgi mammai…

-   Kas ir ar mammu?

-   Viņa ir slima.

-   Gripa?

-   Kaut kas cits.

-   Guļ mājās?

-       Jau nedēļu ir slimnīcā. Pirms divām dienām viņai bija operācija.

-   Smaga?

-   Nezinu.

-   Kādā slimnīcā viņa atrodas?

-   Tai lielajā, kas atrodas pie ezera.

-   Kas tā bija par operāciju?

-        īsti nezinu. Mamma teica - kaut kas pa sieviešu līniju. It kā audzējs, vai.

-   Kāpēc tu man nepiezvanīji agrāk?

-   Mamma aizliedza.

-   Kāpēc?!

-   Mamma teica - "kas viņam vairs par manām sāpēm?".

-   Tieši tā viņa teica?

-Jā.

-   Kādā nodaļā, kādā palātā viņa guļ?

-   Piecpadsmitā nodaļa, sestā palāta. Viņas tur ir četras. Bet tu tikai lūdzu, nesaki, ka tev to pateicu es! Labi?

-   Labi, Māra. Es pie viņas aiziešu jau šovakar pat.

Tā arī izdarīju. Man tieši tovakar bija jādežurē. Divu pēdējo nedēļu laikā parasti strādāju vai nu kardio- loģijas, vai reanimācijas nodaļā. Tur gandrīz vai katru otro dienu kāds mira, vienmēr kāds kaut ko pastāstīja un es to vai nu pierakstīju, vai atcerējos tāpat. Diemžēl tie nebija tik plaši stāstījumi, lai vēlāk kļūtu par pamatu kādam romānam vai lugai. īsam stāstam - jā. Nešaubījos, ka agrāk vai vēlāk kaut ko no tā es noteikti izmantošu.

Zīmīgi bija tas, ka gandrīz neviens no mirstošajiem cilvēkiem savas dzīves pēdējos brīžos neatcerējās neko skaistu. Patīkamu. Neviens neatcerējās kaut īsu laimes brīdi! Tas mani ļoti pārsteidza. Viņi atcerējās tikai nodevību, vienaldzību, vardarbību, melus, neuzticību un kādreiz jau agrāk pārdzīvotus nāves mirkļus. Neviens (patiešām neviens!) man neizstāstīja nevienu laimīgas mīlestības stāstu!

Kāpēc tā, es nezinu. Domāt var visādi. Vai nu neviens no viņiem skaistu un piepildītu mīlestību nebija piedzīvojis (par ko gan vajadzētu stipri šaubīties), vai arī (kaut savas dzīves pēdējā brīdī!) tomēr negribēja to darīt zināmu svešam cilvēkam. Pastāvēja vēl trešā iespēja, kas man šķita vistuvāk patiesībai, un proti: mīlestība kā tāda vai vismaz abpusēji laimīga un piepildīta nemaz nepastāv! Tas viss ir izdomājums! Mīlestību ir radījušas vienīgi cilvēku ilgas pēc tās. Tas, kas mūs ar tik neatvairāmu spēku dažreiz velk un dzen pie pretējā dzimuma, ir tikai mūsu organismā notiekošo ķīmisko procesu rezultāts. Un viss! Protams, tas izklausās vienkārši, pat prasti, taču… Tāpēc jau mums, stipri iemīloties, tik bieži arī "zūd prāts", jo ķīmiskās reakcijas kļūst nevadāmas un aktīvi darbojas nevis mūsu skaidrā prāta centros, bet gan stipri zemāk…

Evita gulēja palātā blakus logam. Uz galdiņa stāvēja liela vāze ar baltām neļķēm, bet tai blakus vēl viena vāze. Evita bija krīta baltumā. Viņa izskatījās novājējusi un ļoti nogurusi.

Kad iegāju palātā un pasniedzu vienpadsmit sarkanas rozes, Evita jutās patiesi pārsteigta.

-        Edmund… - viņa labu brīdi nespēja neko pateikt, tikai skatīties uz mani, it kā neticēdama, vai tas patiešām esmu es. - Paldies!

-   Par to paldies nav jāsaka.

-   Kā tu uzzināji, ka es…

-        Es šai slimnīcā gandrīz jau veselu mēnesi katru otro vakaru un nakti dažādās nodaļās nāku piestrādāt par sanitāru.

-   Kāpēc? Naudas dēļ?

-   Kāda viņiem te alga!

-   Kāpēc tad?

-   Vienkāršas intereses pēc.

-   Jocīgais! Kas tev šeit šķiet interesants?

-        Viss, - es atbildēju. - Bet galvenokārt cilvēki. Es gribu redzēt, kā cilvēki aiziet no šīs pasaules.

-   Un kā tad aiziet?

-   Ļoti dažādi. Cits ar smaidu, cits ar šausmām.

-   Kāpēc tas tev vajadzīgs?

-       Vienu brīdi iešāvās prātā, ka varētu uzrakstīt grāmatu ar diezgan šokējošu nosaukumu - "Mirstošu cilvēku stāsti".

-   Tagad esi pārdomājis?

-   Esmu ieinteresējies vēl vairāk.

-   Un tāpēc tu tagad esi atnācis arī pie manis?!

Es iesmējos un apsēdos gultas kājgalī. Palātā bez Evitas atradās vēl trīs slimnieces, bet, kad sākām runāties, divas piecēlās un izgāja laukā, bet trešā aizmigusi palika guļam.

-        Nē, Evit, - klusi un patiesi pateicu. - Es atnācu tāpēc, ka tu esi mana sieva.

Evita samocīti pasmaidīja.

-        Tas jau tagad tikai tā… Formāli. Varēji arī netērēties.

Neilgi klusēju.

-   Tev mana klātbūtne ir nepatīkama?

-        Nu ko tu, Edmund! Pat ļoti patīkama! Necerēju, ka tu mani šādā veidā vēl kādreiz atcerēsies.

-   Kas tev kaiš?

-   Ak, radās tāda neliela ķibelīte!

-   Kāda?

-   Nu jau viss būs labi.

-   Es tev prasu - kāda ķibele tev gadījās?

-   Tev par to nav jāuztraucas.

-   Kaut kas nopietns?

-   Nekas.

-   Tev bija operācija?

-Jā.

-   Kāda?

Evita neko neatbildēja, tikai vēlreiz skumji pasmaidīja.

-   Vai bija aizdomas uz audzēju? - es prasīju.

-        Jā, Edmund, bija. Bet izrādījās… Tas bija pavisam kas cits.

-Kas?

-   Kāpēc tas tev būtu jāzina?

-   Tu taču tomēr vēl esi mana sieva! Tāpēc, Evit.

-        Nē, Edmund, - viņa strauji pakratīja galvu. - Tev jau sen ir cita sieva. Tā, kuru tu mīli. Tas būtu brīnums, ja kāds vīrietis mīlētu arī savu oficiālo sievu.

-   Vai tad mēs viens otru nemīlējām?

-   Kad tas bija? Tu vēl to atceries?

-   Dažreiz, - es atbildēju. - Tas bija skaists laiks.

-        Patiešām, - Evita piekrita. - Bet tad tu negaidīti ieraudzīji citu sievieti… Vai tu vari pateikt godīgi - ar ko viņa ir pārāka par mani?

Paraustīju plecus.

-   Sandra nav pārāka par tevi. Viņa vienkārši ir cita.

-   Tik tiešām, - Evita pateica. - Cita. Tūkstoš reižu sliktāka par mani!

-   Iespējams. Piedod par atklātību, bet es viņu mīlu. Ar to arī viss ir pateikts.

-   Nē, - Evita strauji papurināja galvu. - Ar to ir pateikts tikai tas, ka tu kā vīriešu lielākā daļa esi totāls muļķis!

-   Iemīlēties vienmēr ir muļķīgi! Un ļoti kaitīgi.

-   Lai nu ko, bet to es nekad neesmu spējusi saprast! Kāpēc jūs visi parasti iemīlaties… maukās! Un jo lielāka, jo stiprāk!

-   Tevī, Evit, pašlaik runā aizvainotais pašlepnums. Sandra nav mauka.

-   Kas tad viņa ir? Tikumības paraugiemiesojums?

-   Viņa vienkārši ir sieviete. Tāda pati kā visas citas.

-  Ja viņa ir tāda pati kā visas citas, vai tad bija vērts mainīt?

Es klusēju.

-  Ar kaut ko viņa taču atšķiras no manis, vai ne? Edmund! Pasaki kaut vai intereses pēc! Vai viņa ir kaislīgāka par mani? Viņa labāk gatavo ēst? Labāk par tevi rūpējas? Viņa ir interesantāka? Skaistāka, gudrāka par mani? Varbūt viņa ir kāda tava bērna māte? Bet, ja tu ne uz vienu no šiem jautājumiem nespēj atbildēt apstiprinoši, tad, kā es tev ne vienreiz vien jau esmu teikusi, tu pats esi slikts un izlaidīgs cilvēks. Tā parasti rīkojas izvirtuļi, nevis kārtīgi vīri, kuriem rūp sava ģimene un tās gods.

-  Tu, Evit, kārtējo reizi esi netaisna. Latvijā izjūk katra otrā laulība. Tātad visi ir izvirtuļi un nelieši?

Evita neko neatbildēja, pagriezās un ielika rozes tukšajā vāzē.

-   Bet varbūt patiesība tomēr ir daudz vienkāršāka? - es teicu. - Cilvēki dažādu iemeslu dēļ pārstāj viens otram patikt un tad viņi iemīlas kādā citā.

-   Es jau to, Edmund, zinu, - Evita rūgtuma pilnā balsī sacīja. - Mīlestība, protams, pēc mantkāres, vienmēr ir bijusi visbiežāk sastopamais attaisnojums jebkurai nodevībai un vissmagākajiem noziegumiem. Tas ir tik nesaprotami un baigi - es viņu ļoti mīlu! - un greizsirdības lēkmē - blāc! - ar cirvi pa galvu, un pēc tam pašam desmit gadi cietumā! Kāpēc cilvēki tik stulbi rīkojas?

-   Tāpat kā pārējie dzīvnieki, cilvēks tikpat kā nav tendēts uz cēlu rīcību, - es paskaidroju. - Uz nelietību - jā. Lai gan jebkura cilvēka rīcību vienmēr var vērtēt divējādi - gan kā labu, gan kā ļaunu. Vai tu, Evit, joprojām uzskati, ka es attiecībā pret tevi un Māru esmu nelietis?

-   Nē, - Evita sacīja un atkal skumji pasmaidīja. - Tu joprojām pret mums esi labs. Paldies tev par to! Vienīgi… Man, protams, ir žēl. Pat tas, ka pašlaik atrodos slimnīcā… Daktere teica, ka man tur sarežģījumi radušies galvenokārt tāpēc, ka jau vairākus gadus man trūkst normālas vai, pareizāk sakot, regulāras dzimumdzīves.

-   Vai tas patiešām ir tik nopietni?

-   Parunā ar ārstiem! Viņi to apstiprinās.

-   Tev neviena mīļākā nav bijis?

-   Kur lai es to būtu ņēmusi? Turklāt es nevaru tā kā tu. Kas iepatīkas, tā tūlīt gultā iekšā!

-   Kāpēc tu tā nevari?

Es sapratu, ka šis jautājums ir ne tikai muļķīgs, bet arī nepieklājīgs. Tas bija atklāts un pārāk tiešs mēģinājums ielauzties varbūt visdziļākajā sievietes dvēseles un miesas noslēpumā. Taču es to tomēr uzdevu. Vienkārši tāpat - ziņkāres pēc.

-   Tāpēc, mīļais, ka es esmu Evita Janovska, dzimusi Liepiņa. Bez labas audzināšanas un izglītības mani tādu ir radījusi arī pati daba. Bet tā pati daba ir radījusi arī Sandru Salaku - viduvēju aktrisīti ar skaistu purniņu, slaidām kājām, lielām krūtīm, pastiprinātu seksualitāti un gandrīz vai visām aktrisēm piemītošo izlaidīgo dzīvesveidu. Bet neattīstīto vīriešu sugai neko vairāk jau arī nevajag! To šāda tipa sievietes jau sen ir ielāgojušas! Vajag tikai nedaudz paraut uz augšu svārkus, vaļīgi pagorīties un pavedinoši uzsmaidīt, un jūs visi jau esat gatavi! Jūs esat sakauti un uzvarēti! Un to tu sauc par mīlestību?!

- Piedod, Evit, - es klusi palūdzu. - Nestrīdos, varbūt mīlestība dažreiz var būt arī trula, nezinu, bet tas, kas mani dzina no tevis pie Sandras, bija kaut kas daudz stiprāks par manu saprātu un gribu.

-     Jā, - piekrītoši pamāju. - To, ko es izjūtu pret Sandru, es saucu par mīlestību. Ja tas tā nebūtu, es nekad no tevis nebūtu aizgājis.

-     Vai esi jau aizmirsis? - Evita jautāja un mani vērīgi noskatīja. - Es aizgāju no tevis.

-   Tas tev šķiet tik nozīmīgi - kurš no kura aiziet?

-     Jā, Edmund, vismaz man tas ir pat ļoti svarīgi! Es tevi mīlēju, un tavs trulais sakars ar Sandru… Tas mani pazemoja.

-      Piedod, Evit, - es klusi palūdzu. - Nestrīdos, varbūt mīlestība dažreiz var būt arī trula, nezinu, bet tas, kas mani dzina no tevis pie Sandras, bija kaut kas daudz stiprāks par manu saprātu un gribu.

Evita piedodoši iesmējās.

-     Mīlestība pati par sevi slikta nekad nevar būt, - viņa sacīja. - Truls var būt vienīgi cilvēka prāts.

-      Tu mani par tādu uzskati? - vaicāju. - Idiota līmenī?

-   Es tevi uzskatu par ļoti labu cilvēku, - Evita atbildēja. - Un arī rakstnieks tu esi pietiekami labs. Tas nekas, ka daži kritiķi tevi nesaprot un nepieņem. Kā visi ģēniji atzīšanu un īsto slavu tu iegūsi tikai pēc nāves. Tā ka viss kārtībā. Vienīgi kā vīrs tu izrādījies ļoti, ļoti slikts.

Piekrītoši pamāju. Tā arī bija.

-   Nesen kaut kur dzirdēju vai lasīju… Mīlestības noslēpums esot tikpat sarežģīts un praktiski neatrisināms kā nāves noslēpums.

-   Muļķības! - Evita viegli atmeta ar roku. - Pajautā jebkuram psihologam, psihiatram vai pat ierindas ārstam, un viņi visi tev pateiks, ka tur nekādu noslēpumu nav!

-Žēl.

-   Žēl man ir tevis, Edmund. Kāpēc tu uz dzīvi… Nu labi, ne uz dzīvi! Paskaties vismaz ar skaidrām acīm uz savām attiecībām ar Sandru! Tu domā, es velti pirmīt ieminējos, ka Sandra patiesībā ir baigā mauka? Viņa tāda tiešām arī ir!

-   Evit! - es satrauktā balsī ierunājos. - Kā tu to vari zināt?

-   Edmund… - Evita smagi nopūtās. - Es taču esmu žurnāliste! Profesionāle! Man ir pazīstami gandrīz vai visi ar mūsu teātriem saistītie ļaudis…

-   Un tātad viņi visi apgalvo?…

-   To, ko viņi saka par Sandru, es jau tev esmu pateikusi. Viss! Pietiek! Labāk parunāsim… Tu zini, ka mūsu Māra brauc uz starptautisko pianistu konkursu Briselē?

-   Jā, - es apstiprināju. - Māra man piezvanīja.

-   Pasniedzēja teica, ka Māra tur varot pat uzvarēt.

-   Viņa arī uzvarēs, - stingrā balsī sacīju. - Gribu, lai arī tu uzvari. Un ātrāk izveseļojies.

-   Bet es gribu, lai tu, Edmund, zaudētu, - Evita atklāti pateica. - Es izveseļošos. Vismaz vēl šoreiz. Bet tev, mīļais, būs jāzaudē.

-   Ko? - nedaudz dusmīgs prasīju. - Tevi?

-          Tu zaudēsi arī Sandru, - Evita atbildēja. - Nevienam mīlestība nevar būt laimīga un ilgstoša, ja tā ir būvēta uz citu cilvēku sāpēm un asarām. Tā vai citādi mēs par to vienmēr maksājam. Un agrāk vai vēlāk vienmēr par to saņemam sodu.

Es piecēlos. Neko vairāk runāt negribējās. It sevišķi jau par iespējamo sodu. Es jau tāpat zināju, ka mani tas kādreiz noteikti ķers.

-   Es priecājos, Evit, ka ar tevi nekas slikts nav noticis, - sacīju. - Patiešām novēlu ātrāk izveseļoties un beidzot pārstāj par mani tik slikti domāt! Es, piemēram, par tevi vienmēr domāju tikai labu.

-    Paldies! - Evita jau kuro reizi grūtsirdīgi pasmaidīja. - Taču es tevi nekad neesmu nodevusi. Bet vispār jauki, ka atnāci! Tas man bija patīkams pārsteigums. Un rozes ir tik burvīgas! Kādreiz tu man tās nesi turpat vai katru dienu.

-   Kad tu izraksties? - es painteresējos. - Varbūt rīt atnākt atkal? Kaut ko atnest?

-   Nē, Edmund, nevajag! Pie manis katru dienu nāk Māra un vecāki.

-   Viņiem viss kārtībā?

-   Jā. Nekādu problēmu.

-   Deputāta rokaspuisis tevi vairs nešantažē?

-   Nē. Viss ir norimis. Tiesa deputātam tiesības uz namīpašumu Tērbatas ielā ir atteikusi.

-   Labi, - es Evitai viegli pamāju ar roku. - Turies! Ja kas… jebkurā brīdī es būšu tavā rīcībā.

-    Paldies! - Evita arī man pamāja un mīļi uzsmaidīja. - Lai tev veicas!

Izgāju no palātas un jutos vienreizēji slikti. Uz brīdi prātā pazibēja doma, ka es, atsacīdamies no Evitas, iespējams, esmu izdarījis savas dzīves lielāko kļūdu. Taču tūlīt pēc tam, atkal iedomājoties par Sandru, dzīve kļuva gaišāka un gribējās domāt, ka tas bijis labākais, ko savā dzīvē līdz šim vispār esmu izvēlējies.

Veiksmīga izvēle? Liktenīga kļūda? Laime? Nelaime? Kas ar mani notiks nākotnē? Vai patiešām mani - precējušos vīrieti - par uzdrīkstēšanos mīlēt citu sievieti sagaida smags sods?

Un ja tā, vai šis sods var būt taisnīgs?! Dievs, es rūgti nodomāju, vai tu neredzi, kādas gan drausmīgas muļķības cilvēki te, apakšā, dara?!

14. nodala

Pēc sarežģītas galvas smadzeņu operācijas neiroķirur- ģiskās nodaļas intensīvās terapijas palātā gulēja kāds vecs slimnieks. Dakteris teica, ja viņš tuvāko diennakšu laikā spēs pārvarēt pēcoperācijas krīzi, viņam esot izredzes vēl kādu laiciņu nodzīvot. Taču slimnieks nemaz īpaši dzīvot vairs nevēlējās. Un tomēr nopriecājās, kad es vēlu vakarā atnācu pie viņa pasēdēt un, ja vajadzēs, iedot padzerties vai pasniegt "pīli".

Viņu sauca Jānis Klucis, un tāpat kā daudzi šeit nokļuvušie gados vecie slimnieki viņš bija piedalījies Otrajā pasaules karā. Sasniedzis Padomju armijas majora pakāpi, apbalvots ar visdažādākajiem ordeņiem un medaļām. Taču nez kāpēc visu dzīvi bijis nelaimīgs.

-   Kāpēc? - es jautāju.

-    Laimīgs es biju tikai vienreiz, - viņš tikko sadzirdami pateica. - Tas notika pirms desmit gadiem - 1990. gada 7. maijā, kad man palika septiņdesmit gadi. Un ne tāpēc, ka tā iznāca it kā nozīmīga manas dzīves jubileja. Nē! Ne tāpēc! Tieši otrādi! Tā bija visbēdīgākā, visskumjākā, visvientulīgākā dzimšanas diena manā mūžā un tikai pašā vakarā… Jā, tikai vēlu vakarā es pēkšņi jutos laimīgs. Pat ļoti laimīgs.

-   Kas vakarā notika? - ieinteresēts vaicāju. - Varat man pastāstīt?

-   Labprāt, - vecais vīrs klusi atbildēja. - Tu būsi vienīgais, kas to uzzinās. Stāsts patiesībā ir diezgan vienkāršs, īss un parasts, vienīgi tas, ko es piedzīvoju beigās… Tas man vēl šodien šķiet pilnīgi neticami, taču tici, tā ir tīra patiesība… lai cik neiespējama tā tev arī liktos.

-    Es uzmanīgi klausos, - sacīju un, drošs paliek drošs, ieslēdzu līdzpaņemto diktofonu.

Jušana bija vairāk nekā riebīga.

Lēnām noplēsu kalendāra lapiņu un nevērīgi iesviedu to tualetes podā. Tā bija vakardiena. Es to biju spējis kaut kā nodzīvot un šī pagājusī diena man jau vairs nekad nebūs vajadzīga. Bet nākamā lapiņa vēstīja, ka atnācis septītais maijs. Man palika septiņdesmit gadi.

No sava ceturtā stāva dzīvokļa logiem ar mazliet skābu smaidu sejā paskatījos lejup. Pazīstamā iela klusēja tikpat vientuļa un tukša kā es. Nekāds orķestris tur lejā nestāvēja un neviens pat nedomāja spēlēt apsveikuma maršu.

Kas tu tāds esi? Ko esi izdarījis? Ko sasniedzis? Kādus varoņdarbus veicis?

Man vajadzēja klusēt. Man nebija ko atbildēt, jo es patiešām neko ievērības cienīgu savā mūžā nebiju izdarījis.

Tik vien kā dzīvojis? Jaunībā karojis? Pēc tam strādājis rūpnīcā vienkāršo galdnieka darbu? Bijis godīgs, kārtīgs, apzinīgs?

Atvaino, kāds noteikti sacītu, bet ar to parasti nelielās. Godīgiem un centīgiem ir jābūt visiem.

Piekrītoši pamāju un atgāju no loga. Tad man negaidīti kļuva slikti. Sirds krūtīs salēcās un sāka dauzīties ar lieliem pārtraukumiem. Sāpes te atlaidās, te atkal pieņēmās spēkā. Visu apziņu pēkšņi nomāca doma, ka, iespējams, tūlīt nomiršu. Nez kādēļ atcerējos kādu nesenu televīzijas pārraidi, kur ievērojama māksliniece starp citu izteicās, ka cilvēkiem būtu pēdējais laiks iemācīties smieties arī par nāvi.

"Kāpēc?" žurnālists jautāja.

"Tāpēc, lai mēs no tās tik ļoti nebaidītos."

Nekad no tās neesmu baidījies, taču arī smieties negribas. Tāpat kā toreiz, kad 1945. gada 7. maija vakarā, būdams Padomju armijas snaiperis, nošāvu savu deviņdesmit trešo ienaidnieka karavīru. Personīgi iznīcināto. Šādā veidā es toreiz atzīmēju savu divdesmit piekto dzimšanas dienu.

No kabatas izņēmu nazi un snaipera šautenes laidē iegriezu deviņdesmit trešo svītriņu. Biju lepns un gandarīts. Es darbojos profesionāli. Man nekad nedrebēja ne roka, ne acs. Vēl retāk drebēja sirds. Tikai tagad tā streiko. Iet, iet un apstājas. Iet, iet un apstājas. Un biezas brilles uz acīm. Un bleķa krūzītē simt gramu degvīna. Dzer, karavīri Tu to esi godam nopelnījis. Tu esi uzvarējis ienaidnieku. Vēl vairāk! Tu viņu esi iznīcinājis un tas nekad vairs nepacels zobenu… Nekad vairs nenāks šurp. Tu savā zemītē varēsi dzīvot mierīgs. Un tava ģimene varēs. Un tava latviešu tauta. Bet miera nez kādēļ nav. Jo tas kareivis nebija nācis nez no kurienes. Viņš tāpat kā es šeit bija dzimis, audzis un dzīvojis. Manas ģimenes sen jau vairs nav. Bet tauta ir. Tikai tā nekādi šodien nevar atnākt pie manis ciemos. Nevar ne nomierināt, ne palīdzēt. Es ar savu slimību, vientulību, bailēm, pagātni un dzīvi esmu atstāts pilnīgi viens. Varu kliegt. Varu raudāt un lūgties. Vienalga! Es šai pasaulē esmu palicis viens.

Ja es tagad kaut ko varētu paņemt no savas raibās pagātnes, tad ņemtu tikai dažus mīlestības mirkļus. Ne toreizējos ordeņu pasniegšanas svinīgos ceremoniālus, ne uzvaras salūtu, ne veterānu godināšanas reizes. Es gribētu paņemt tikai dažas naktis, kuras kādreiz pavadīju kopā ar mīļoto sievieti. Tās dienas, kad mēs viens otru mīlējām. To laiku, kad mēs bijām patiesi, kad radījām mūsu bērnus un kad viens otram pateicām vārdus, kādus pēc tam nekad vairs neesam spējuši pasacīt.

Arī no bērniem man patiesībā nekāda lielā laime neiznāca. Tik vien kā apziņa, ka savā mūžā esmu ne tikai iznīcinājis, bet arī radījis dzīvību. Divas pret deviņdesmit trim. Visu laiku, protams, cenšos sev iegalvot, ka to tā nemaz nevar un arī nedrīkst salīdzināt. Viņi toreiz bija mūsu ienaidnieki. Un tomēr… Tagad mani bieži māc dažādi rēgi. Nomoka murgi un bezmiegs.

Tas sākās tad, kad paliku viens. Un turpinās līdz šai dienai. Taču visspilgtāk izpaudās tieši tai dienā, kad man palika septiņdesmit gadi. Varbūt arī tāpēc, ka nekad agrāk es tā vēl nebiju izjutis savu vientulību - tik mokoši, gari un sāpīgi.

Tovakar sēdēju pie loga un skumji raudzījos vieglajā istabas krēslā. Tad paskatījos uz ielu un tuvējo parku.

No turienes atlidoja daži klusi trokšņi un tikko uzplaukušu lapu smaržas.

Tad asi un vētraini visa šā vakara noskaņa, mans veselības stāvoklis, smagā vientulības sajūta un neatvairāmās kara atmiņas mani atkal jau kuro reizi aizrāva tālā pagātnē.

Es atkal kā toreiz - 1945. gada 7. maijā - gulēju slēpnī. To biju iekārtojis netālu no mūsu pirmās līnijas mazas upītes krastā, bet tieši iepretim apmēram trīssimt metru attālumā no manis atradās kāda vācu armijas 19. latviešu leģionāru divīzijas dala. Es slēpnī biju pavadījis visu dienu un gandrīz jau taisījos doties prom. Pirms dažām stundām pretējā pusē viss bija apklusis. Tikpat kā nemanīju kādu kustību. Tas mani stipri pārsteidza, jo visu pavasari un arī pēdējās dienas tieši šeit notika ārkārtīgi smagas, bezjēdzīgi asiņainas kaujas. Deviņpadsmitās divīzijas leģionāri bieži nāca uzbrukumā, bet mēs vienmēr šos uzbrukumus atsitām. Vēl biežāk uzbrukumā gājām mēs, taču arī tie vienmēr tika atvairīti… Tā mēs jau gandrīz veselu gadu ne viens, ne otrs nebijām pavirzījušies uz priekšu ne soli. Mazliet pa labi pretējā pusē atradās kādas nodegušas lauku mājas, sagruvusi kūts un citas nopostītas saimniecības ēkas. Tieši iepretim vijās vācu ierakumi un bija redzamas dažas blindāžas un dzoti. No tās puses klusajā vakara gaisā tikko sadzirdami atskanēja pazīstamā dziesma: "Es karā'i aiziedams, atstāj māsu šūpulī…" Arī mēs šo dziesmu bieži dziedājām.

Gulēju slēpnī un ar milzīgu baudu ieelpoju pamodušās zemes smaržu. Vēl joprojām nebeidzu brīnīties, ka esmu dzīvs. Visapkārt atradās lieli ievkoki un atcerējos, ka man taču šodien paliek divdesmit pieci gadi, tūlīt uzziedēs ievas un, iespējams, pavisam drīz beigsies arī karš. Un tad nākamajā pavasarī uz šejieni atbraukšu ar savu meiteni - atvedīšu tieši šeit, uz šo labi nomaskēto slēpni un pastāstīšu, kā visu dienu viņu snaiperi medīja arī mani. Taču viņiem neizdevās mani izprovocēt, neizdevās atklāt, jo es biju viens no aukstasinīgākajiem, pieredzējušākajiem un meistarīgākajiem

snaiperiem mūsu divīzijā. Un vēl tādēļ spēju palikt ne- pieveikts, ka man taču noteikti vajadzēja sastapt savu meiteni, vajadzēja vēl izbaudīt mīlestību un atgriezties pie mātes…

Manas pārdomas un sapņus iztraucēja spējš troksnis. Es sasprindzināju skatienu un mazliet pārsteigts ieraudzīju, ka pa pretējās puses ierakumu pilnā augumā iet kāds karavīrs. Pirmajā mirklī iedomājos, ka tas ir tikai makets, izbāzta lelle, māneklis, lai izsauktu uguni un tādējādi, kamēr vēl nav iestājusies pilnīga tumsa, atklātu manu atrašanās vietu. Bet pēc brīža pārliecinājos, ka ejošais stāvs tomēr ir dzīvs cilvēks. Viņš pagāja nedaudz sāņus, apsēdās pie sagruvušās kūts mūriem, mazliet bailīgi un negribīgi uz pelēka laukakmens uzlika zaļo karavīra katliņu, no maisa izņēma gabalu maizes, šķiņķi un kaut kā neveikli, sasteigti sāka ēst. Izskatījās, it kā kareivis zinātu, ka viņš tūlīt tiks nošauts. Vismaz viņam to noteikti vajadzēja zināt! Bet, ja nezināja, tad viņš bija vājprātīgs. Taču, ja tomēr atradās pie vesela saprāta, tad viņš uz turieni tika aizdzīts. Citādi tas nevarēja būt. Viņam bija pavēlēts iet. Viņš acīmredzot par kaut ko bija notiesāts. Varbūt par to, ka mēģinājis dezertēt, lai arī viņš nākamajā pavasarī ievziedu laikā varētu šeit atnākt ar savu meiteni?

Par to es sāku domāt tikai vēlāk, pēc daudziem gadiem, kad no manis aizgāja Lilija ar bērniem un es pa-

Būdams ļoti mierīgs, es piespiedu smago šauteni pie pleca un optiskajā tēmēklī pavisam tuvu ieraudzīju vācu armijas formā tērpta latviešu leģionāra seju. Tā bija ļoti jauna, vēl jaunāka par manējo.

liku viens; kad, bezmiega mocīts, bieži pie mazākā troksnīša trūkos augšā un, līdz pēdējam sasprindzis, uzmanīgi raudzījos biezajā tumsā. Bet toreiz, būdams ļoti mierīgs, es piespiedu smago šauteni pie pleca un optiskajā tēmēklī pavisam tuvu ieraudzīju vācu armijas formā tērpta latviešu leģionāra seju. Tā bija ļoti jauna, vēl jaunāka par manējo. Viņš vairākas reizes bažīgi pavērsa galvu uz mūsu pusi, bet šķita, ka viņš skatās man tieši acīs.

Šāviena troksni es pat nedzirdēju. Es tikai jutu šautenes laides atsitienu pret plecu un redzēju, kā jaunā kareivja galva strauji pasitas atpakaļ, bet viņš pats pēc dažiem mirkļiem gar sarkanpelēko kūts mūri smagi noslīd zemē…

Tas arī viss. Tajā pusē nekas nenotika. Es vēl kādu pusstundu nogaidīju, tad uzmanīgi izlīdu no slēpņa un devos atpakaļ pie savējiem. Tur viņiem izstāstīju par notikušo un, lepns un apmierināts par kaujas uzdevuma izpildi, laidē iegriezu savu deviņdesmit trešo svītriņu.

Pārējos es jau esmu aizmirsis vai, pareizāk sakot, viņi mani nekad nav traucējuši. Tikai tas deviņdesmit trešais… Tikai tas pēdējais. Es visu saprotu. Līdz kara beigām bija palikusi tikai viena diena…

Es vēl ilgi tovakar turpināju sēdēt pie loga, ieklausīdamies klusajos ielas trokšņos, jautrajās mūzikas

skaņās, kas nāca no blakusdzīvokļa, un mani arvien nepatīkamāk, arvien pretīgāk nospieda smagā pamestības sajūta.

Tagad vairs nevienam neesmu vajadzīgs, rūgti nodomāju un gribēju jau piecelties, lai ietu uz virtuvi, kad pēkšņi dzirdēju klusi noklaudzam ārdurvis un nesteidzīgus soļus, kas tuvojās istabas slieksnim. Man no uztraukuma salēcās sirds. Varbūt tur tomēr atgriežas Lilija? Kā nekā mēs taču kopā bijām pavadījuši mūsu dzīves labākos gadus. Bet varbūt tur nāk mana meita Eva? Varbūt dēls Andris? Varbūt kāds sens draugs?

Sataisījos jau doties pretim ciemiņam, kad mani negaidīti apstādināja savādi auksta, stindzinoša gaisa plūsma. Es pēkšņi ieraudzīju istabā ienākam… "deviņdesmit trešo". Savu pēdējo. Nekas viņa sejā, augumā, ne acīs nebija izmainījies. Viņš lēni apsēdās pie galda, tikpat steidzīgi kā toreiz sev priekšā nolika zaļo kareivja katliņu ar kūpošu zupu, avīzē ietītu speķi un pusklai- pu maizes. Pēc tam paskatījās uz mani un stipri aizsmakušā balsī pateica:

"Tu mani, lūdzu, atvaino, karavīr. Tev pie cepures ir sarkana zvaigzne, bet man pelēks ērglis. Tā mūs, latviešus, sašķiroja laiks. Taču tā nu ir sanācis, ka arī man šodien ir dzimšanas diena un es labprāt gribētu paēst toreiz nepabeigtās vakariņas. Šoreiz tu taču man to atļausi, vai ne?"

Protams. Es viņam to atļāvu. Apsēdos viņam iepretim, rokā paņēmu gabalu maizes un jutos laimīgs. Ne tāpēc, ka pie manis beidzot bija atnācis kāds viesis. Laimīgs jutos tādēļ, ka man vairs nevienu nevajadzēja nogalināt…

15. nodala

i

Mēs ar Sandru gulējām Vecāku pludmalē un, laiski izlaidušies, ļāvāmies varbūt šīs atvasaras pēdējiem tik ļoti karstajiem saules stariem.

- Ja nebūtu Saules, nebūtu arī Zemes? - Sandra, nedaudz piemiegusi acis, jautāja.

Mēs ar Sandru gulējām Vecāku pludmalē un, laiski izlaidušies, ļāvāmies varbūt šīs atvasaras pēdējiem tik ļoti

karstajiem saules stariem.

-   Zeme būtu, - es atbildēju. - Nebūtu mēs.

-        Tātad senie ēģiptieši nav bijuši muļķi. Viņi zināja, ko darīja.

-   Ko tad viņi darīja?

-   Nezini? Pielūdza Sauli kā dievu!

-   Nav slikti.

-   Bet ko šodien pielūdz mūsdienu cilvēks?

-        Katrā ziņā ne debess spīdekļus. Šodienas cilvēks dievina uzlabotas konstrukcijas prezervatīvus! - es atbildēju. - Un mikroviļņu krāsnis! Un televīzijas seriālus! Un dārgas automašīnas! Un skaistas sievietes! Un naudu! To, protams, visvairāk. Un ieročus! Un higiēniskās paketes ar spārniņiem! Un mobilos telefonus! Datorus! Internetu! Un labu alkoholu. Un savus bagātos ārzemju radiniekus! Un, iespējams, daži vēl kādu viņam tuvu rakstnieku, aktieri vai mākslinieku.

-   Tas viss? - Sandra nedaudz pārsteigta prasīja.

-   Vēl daži sīkumi.

-        Bet dzīve?! - viņa iesaucās. - Un mīlestība? Tu domā, cilvēki šodien to vairs nepielūdz? Par to pat nepriecājas?

-   Priecājas! Kāpēc gan ne? Ko dari tu?

-   Es arī priecājos. Dzīve ir skaista, vai ne?

-        Skaista esi tu, - es pateicu. - It sevišķi ietērpta tik niecīgā peldkostīmā.

-   To sauc par bikini.

-        Ja tie arī turpmāk savus izmērus samazinās tik strauji, - es turpināju, - tad pēc dažiem gadiem te visi sauļosies pliki.

-   Vai tas būtu kas slikts? Nepatīkami?

-   Par to varētu strīdēties.

-   Edmund! Tas būtu tikai dabiski.

-        Par to dabiskumu man dažreiz gribas smieties pilnā balsī, - es teicu. - Un ne tikai par to. Te visi patiešām staigā un guļ gandrīz vai kaili, bet kas notiek simt metrus tālāk? Kilometru tālāk? Pamēģini šādā izskatā pastaigāties pa Brīvības ielu! Tev draud arests un sods! Tāpēc man tā saucamā sabiedrības morāle vienmēr ir likusies liekulīga.

-   Kāpēc?

-       Vai tad nesaproti? Tāpēc, ka uz šīs pasaules nav nekā stulbāka par tā saucamo uzvedības kultūru.

-        Taču tā tomēr mūs visus satur kaut kādos nosacītos rāmjos, - Sandra paskaidroja. - Vai tev patiktu, ja pludmalē esošie cilvēki pēkšņi sāktu tepat atklāti "drāzties"?

-       Nepatiktu, - es atbildēju. - Taču vēl vairāk man nepatīk, ka nez kādu apsvērumu dēļ kādreiz ir pasludināts, ka mēs to varam darīt tikai savās guļamistabās!

-        Tas bija mūsu vecmāmiņu laikos! - Sandra iesmējās. - Tagad daudzi to diezgan atklāti dara uz automašīnu sēdekļiem, parkos uz soliņiem, kāpņu telpās uz palodzēm, diskotēku tualetēs vai vārtrūmēs.

-   Un kas? - es prasīju.

-   Nekas! Tu nekad neesi mīlējies ārpus guļamistabas?

-   Esmu.

-   Un kur vislabāk paticis?

-   Visur, - es atbildēju. - Tāpēc, ka vienmēr to esmu darījis ar sievietēm, kuras mīlēju. Bet tu?

-   Es tāpat, - Sandra apliecināja. - Es citādi nemaz nespēju.

-   Nemuldi! - asi pateicu. - Vai viņu, ar kuru nesen filmējies Pārdaugavas privātmājā, tu arī mīlēji?

-    Edmund, nomierinies beidzot! - Sandra mīlīgi palūdza. - Es to atkārtoju jau simto reizi! Mēs vēl nebijām sākuši!

-   Tu melo.

-   Tā ir vistīrākā patiesība! Gribi vai negribi, Edmund, tev man jātic! - Sandra stingrā balsī pateica. - Tu saproti? Bez šīs ticības mums nekas nopietns nevar sanākt. Bet, ja tu tam noticēsi… Tu noticēsi arī tam, ka tas bija tikai mans darbs! Apjēdz? Tas bija tikai mans aktrises darbs! Jā, pie mums Latvijā vēl diezgan maz pazīstams, taču Eiropā… Vai tu zini, ka katru gadu Berlīnē notiek plaši reklamēti un miljoniem cilvēku apmeklēti pornogrāfisko un erotisko filmu festivāli, kur attiecīgās aktrises tiek celtas godā un apbrīnotas ne mazāk kā Kannās vai Venēcijā? Un zini, neviens tur viņām neko nepārmet, vīri nost nešauj un sabiedrība nekaunina! Tieši otrādi! Viņām maksā milzīgus honorārus un nepārtraukti rāda televīzijā! Viņas apbrīno un ciena! Bet kas notiktu pie mums? To jau var redzēt no tavas reakcijas. Tu dusmojies, ka tikai mēģināju strādāt tādu darbu, pie kāda mūsu sabiedrība nav vēl pieradusi!

-   Nu jau droši vien būs pieradusi, - es teicu. - Samaksā dažus latus un "Baltcom" televīzijas kanālos por- nofilmas vari skatīties vai katru nakti!

-   Tu skaties?

-   Dažreiz.

-   Patīk?

-   Kā kura un kā kuro reizi.

-   Tas atkarīgs no garastāvokļa?

-   No garastāvokļa atkarīgs ne tikai tas.

-   Protams, - Sandra piekrita. - Tas ir neliels dzīves paradokss - jo lielāka mīlestība, jo lielāka pornogrāfija notiek katra laulātā pāra guļamistabā! Vai mēs, Edmund, arī neesam jau izmēģinājuši visu, ko vien seksā cilvēks var izdomāt?

-       Jā, Sandra, mēs jau esam izsmēluši visas mūsu fantāzijas robežas.

-   Tev ar mani vienmēr ir bijis labi?

-       Vienmēr. Tu esi dzimusi Skorpiona zīmē. Bet Skorpiona sievietes esot visseksuālākās būtnes.

-        Ja tas tev ir svarīgi… - Sandra šķelmīgi smaidīja. - Tad es tevi ar to vien piesaistīšu vismaz tuvākos simt gadus.

-        Nebūtu slikti, - es teicu. - Taču, ja runa ir par kopā būšanas simt gadiem, ar to vien ir par maz. Tev būs jāpiemet klāt vēl kaut kas.

-Kas?

-       Mīlestība, - es nopietnā balsī pateicu. - Turklāt vēl tīra un skaidra.

Sandra dzidri iesmējās.

-       Vai tad tu to vēl neesi jutis? Mīlestība taču vienmēr atnāk pirms seksa… ja vispār atnāk.

-       Tu par savām jūtām esi pārliecināta? - prasīju. - Tā pa īstam? Uz tiem pašiem simt gadiem?

-        Uz īsāku laiku nemaz nav vērts! - Sandra turpināja smieties. - Ja būtu citādi, tad es taču te baltajās pludmales smiltiņās vāļātos ar kādu citu!

-   Piemēram, ar Niklāvu, ja?

-        Edmund! Liec Niklāvu mierā! Starp mums nekas nav bijis, nav un nekad arī nebūs! Es mīlējos un mīlēšos tikai ar tevi! Un tāpēc gribu… Vai mēs, Edmund, savu mīlestību un jau diezgan ieilgušo sakaru beidzot nevarētu noformēt kā oficiālu laulību?

-   Tu to gribi?

-        Jā, - Sandra sparīgā balsī apstiprināja. - Pat ļoti! Tas tomēr ne tikai mūsu attiecībām, bet arī mūsu dzīvei kopumā piešķirtu stabilitāti un drošuma sajūtu.

-   Vai pašlaik jūties nestabili?

-        Jā, - Sandra sacīja. - Teātrī intrigas, lomas nedod, tāpēc mazāk nodarbinātos kuru katru brīdi var atlaist no darba.

-   Daudzi ir jau atlaisti?

-        Puse no kādreizējās trupas! - Sandra nikni iesaucās. - Bez tam man pēdējā laikā ir pasliktinājušās arī attiecības ar māti un patēvu. Viņi mani gandrīz vai dzen ārā no mājas!

-   Kāpēc?

-        Tāpēc… Eh, Edmund! Pie velna ar viņiem! Es gribu dzīvot kopā ar tevi!

-   Nāc un dzīvo kaut šodien! Kas traucē?

-   Es pie tevis gribu dzīvot tikai kā tava sieva!

-        Mīļā Sandra! - es teicu un sāku viegli glāstīt viņas vēderu un kājas. - Kāds tam sakars ar mīlestību? Vai tā vienmēr ir jāapliecina zagsā vai baznīcā?

-        Nē, ne vienmēr, - Sandra atbildēja. - Bet šoreiz es gribu, lai būtu tieši tā!

-   Tu savu laulību jau esi izšķīrusi?

-        Pēc nedēļas būs tiesa. Nekādu sarežģījumu! Trīs gadus kopā nedzīvojam, viņam jau ir cita ģimene, bērns… Divdesmit minūtes ilga formalitāte un es jau tūlīt varu kļūt tava sieva!

-   Būt brīvai negribas?

-        Vai nedzirdēji? Es gribu būt tava sieva! - Sandra uzsvērti stingrā balsī sacīja. - Gribu būt tava dzīves gūstekne! Verdzene! Mājkalpotāja! Tavu trauku, kreklu un grīdas mazgātāja! Gribu būt tava draudzene un mīļākā! Un, protams, arī tavas dzīves karaliene!

-        Bravo! - es iesaucos un piecēlos sēdus. - No kādas izrādes tas bija?

-   No tavas un manas dzīves.

-   Es šos vārdus kaut kur jau esmu dzirdējis.

-       Un dzirdēsi vēl tūkstoš reižu! Bet tādā gadījumā arī tev tūlīt tiesai jāiesniedz visi papīri par savas laulības šķiršanu! Tev tā procedūra būs vēl vienkāršāka nekā man! Cik gadus jūs jau nedzīvojat kopā?

-   No tās dienas, kad Evita uzzināja par tevi.

Es diezgan ilgi mazliet sadrūmis skatījos uz zilo jūru, lielu kuģi tālumā un uz tuvumā esošajām meitenēm ārkārtīgi trūcīgos, taču ļoti gaumīgos peldkostīmos.

-        Vai tu, Sandra, esi simtprocentīgi pārliecināta, ka pēc kāda laika arī mūsu laulībā neielauzīsies trešā

persona? Un vai neatkārtosies viss, kas jau kādreiz ar mums noticis? Ka viss izkusis kā saldējums tā mazā puišeļa mutē! Redzi?

Sandra uz puišeļa pusi pat nepaskatījās.

-   Par to, ka tev vai man var uzrasties kāds cits iemīļots cilvēks, protams, simtprocentīgas garantijas nav, taču ceru, ka ar mums tas nekad vairs nenotiks. Seksuālāku sievieti par mani tu diez vai atradīsi, bet es savukārt nez vai kādreiz sastapšu kādu tik turīgu un slavenu kā tu.

-    To tev nevajadzēja teikt, - klusi nomurmināju. - Tas izklausījās pēc tāda kā tirgus līguma.

-   Nē, Edmund! Tas izklausījās pēc skaidra un ļoti reāla mūsu nākotnes redzējuma.

-   Tas ir labi, ja tu uz dzīvi spēj skatīties reāli, - sacīju. - Es negribētu tevī vilties. Man vispār vairs negribētos neko zaudēt. Ne mīlestību, ne sievieti, ne ticību.

-   Tā arī būs, - Sandra pateica, arī piecēlās sēdus un mani mīļi uzlūkoja. - Ģērbjamies un ātri braucam prom! Es gribu tev atdoties - tavā mājā, tavā gultā. Es nezinu citu veidu, kā sieviete vīrietim var apliecināt savu mīlestību…

Tā arī notika. Mēs visu vakaru un gandrīz vai arī visu nakti dzērām šampanieti un nodarbojāmies ar seksu. Mēs bijām kā jukuši. Mēs vai nu patiešām šādā veidā kārtējo reizi gribējām viens otram apliecināt savu kaislību vai stiprās jūtas, vai arī zemapziņā jau nojautām, ka šī ir mūsu mīlestības pēdējā nakts…

Nākamajā rītā, kad Sandra jau bija devusies uz mēģinājumu teātrī, man piezvanīja Niklāvs.

-   Ko tu dari? - viņš painteresējās.

-   Atpūšos.

-   Tu vēl ej uz darbu slimnīcā?

-   Šonakt iešu pēdējo reizi.

-   Apnika?

-   Zināmā mērā. Bet galvenais - savu mērķi esmu sasniedzis. Esmu dzirdējis tik daudzas interesantas, gluži vai neticamas dzīves epizodes… Kad tās varbūt kādreiz uzrakstīšu, viena baigi iedomīga latviešu rakstniece, mani vērtējot, atkal varēs šausmās iesaukties: "Bet tā taču nav dzīve!" Bet ko tā "špidrilka" zina? Neviens mākslas žanrs, arī literatūra, pilnībā dzīvi nekad neatspoguļo! Un to nemaz nedrīkst! Mākslai un literatūrai ir pavisam citi mērķi un citi uzdevumi, ja tās pastāvēšanu vispār var vērtēt kā kaut kādu "uzdevumu"! Māksla un literatūra rada jaunu realitāti, kur pārsvarā jābūt attēlotām vienīgi ļaužu ciešanām un cilvēku domām. Bet mūsu pārgudrie…

-        Edmund, stop! - Niklāvs asi pārtrauca. - Paldies par lekciju, taču tas viss mani maz interesē. Mani pašlaik daudz vairāk interesē Sandra Salaka.

Es nedaudz saspringu.

-        Kādā ziņā? Viņa ir izdarījusi kaut ko labu vai sliktu?

-       Varēsi novērtēt pats! Protams, vienmēr var strīdēties, kas vispār šai pasaulē un cilvēku rīcībā vērtējams kā labs vai kā slikts, taču… Tu būsi mājās?

-   Līdz vakaram.

-        Man ir baigi jāstrādā, bet apmēram pēc stundas es pie tevis piebraukšu un kaut ko parādīšu. Tev videomagnetofons ir?

-   Ir gan.

-   Darbojas?

-   Protams.

-   Tad gaidi mani! Drīz būšu klāt.

Niks ieradās pēc nepilnas stundas un pasniedza man divas videokasetes.

-       Iedzer spēcīgas nervu zāles un paskaties! - viņš teica. - Tur ir šis tas, kas tevi var interesēt.

-        Vai tie ir policijas preses centra materiāli, kur tu piedalies slepkavu un bandītu arestēšanā?

-       Mēs šīs videokasetes atradām pie Viktora Orlova, - Niklāvs paskaidroja. - Vai atceries to veci, kuru saņēmām ciet lepnajā Pārdaugavas savrupmājā?

-       Atceros gan, - nelabu aizdomu pārņemts, klusi pateicu. - Kāpēc tu tās man atvedi?

-        Tāpēc, Edmund… - Niklāvs savādi pasmaidīja un gāja uz durvīm, - lai tu jau no rītdienas vārdu "mīlestība" izrunātu ar visdziļāko riebumu…

Kad Niklāvs aizgāja, es lēnām, gandrīz vai ar trīcošām rokām vienu no kasetēm ieliku videomagnetofonā, apsēdos iepretim televizoram un ilgi baidījos to ieslēgt.

Es zināju, ko tur ieraudzīšu, un, to redzēdams, jutīšos ārkārtīgi pazemots un apsmiets. Pēc tam dabiski kļūšu naida pilns, atriebības kārs vai arī vienkārši sajuk- šu prātā.

Beidzot ieslēdzu televizoru. Taču divas stundas skatīdamies, kā mana mīļotā sieviete un nākamā sieva Sandra Salaka kārtējā pornofilmā visdažādākajās pozās un veidos mīlējās ar vienu, diviem vai vienlaikus pat ar četriem vīriešiem, es diemžēl prātā tomēr nesajuku. Patiešām - diemžēl.

Es sajutu vienīgi drausmīgu naidu un dziļu pretīgumu. Ja to visu darītu man pilnīgi sveša sieviete, es šīs filmas (kā jau ne reizi vien bija gadījies) būtu noskatījies pat ar zināmu patiku, bet tagad jutos satriekts līdz fiziskam nelabumam.

Bet ne tikai tāpēc.

Atcerējos, ka tikai vēl vakar Sandra tik skaisti bija runājusi par mīlestību un tik dedzīgi izteikusi vēlēšanos kļūt par manu sievu un kopā nodzīvot vismaz simt gadus…

Manī mīlestība pret šo sievieti izzuda vienā mirklī un būtu bijis labi, ja tās vietā manā dvēselē paliktu vienīgi tukšums.

Taču nekādu tukšumu nejutu.

Viss vārījās naidā un atriebības kārē.

Un sapratu, ka mīlestība cilvēcisko vērtību skalā varbūt patiešām ir liekama pašā pēdējā vietā…

16. nodala

»

Tā bija mana pēdējā nakts dežūra slimnīcā. Kā parasti sēdēju blakus kādam smagi slimam un ļoti vecam cilvēkam, vēlēdamies uzzināt kaut ko arī no viņa notikumiem bagātās dzīves. Bet vecais vīrs bija iemidzis un arī mani arvien uzmācīgāk pārņēma snaudiens. Un jo dziļāk es tajā grimu, jo spilgtāk miega apslāpētajā apziņā kā spilgti un spēcīgi sprādzieni īsos apgaismības mirkļos pazibēja vairāki tēli, notikumi, vārdi un dažādas domas.

Degošas sveces.

Bēres.

Cilvēki raud.

Krusts.

Zārkā guļ mans tēvs.

Kas vispār ir nāve?

Vai kaut kur pastāv Visuma galējā fiziskā robeža?

Nupat amerikāņu astronomi atklājuši tālāko no mums esošo galaktiku - mūs no tās šķirot vienpadsmit miljardi gaismas gadu. Uz otru pusi droši vien arī tikpat daudz. Kas atrodas tālāk?

Vai cilvēka prāts spēj radīt priekšstatu par telpas bezgalību? Vai tas vispār ir iespējams? Un, ja ir iespējams, vai ir vajadzīgs?

Mēs nespējam ne aptvert, ne saprast pat savas eksistences jēgu un nozīmi.

Vēl mazāk spējam saprast, kāda jēga cilvēka dzīvē ir mīlestībai.

Visticamāk, lai mūsu dzīve kļūtu vēl mazāk saprotama. Lai mēs beidzot sāktu apjēgt, ka cilvēks šai skaistajā pasaulē ar savu nepārvaramo tieksmi uz vardarbību un ļaunumu ir pilnīgi lieks un nevajadzīgs; ka mēs visi esam radušies dabas kļūdas rezultātā un Dievs, beidzot to sapratis, agrāk vai vēlāk mūs visus no šejienes aizvāks. Praktiski viņš šo aizvākšanas procesu ir sācis jau tūlīt pēc pirmā cilvēka radīšanas. Mums tikai tā šķiet, ka no tā brīža ir pagājuši apmēram divi miljoni gadu. Visuma mērogā, iespējams, ir pagājušas tikai divas sekundes… Tā ka nekas nav pat īsti sācies.

Kails puisēns skrien gar jūras krastu.

Balti viļņi.

Meitene baltā peldkostīmā.

Vāzē septiņas baltas rozes.

Balti mākoņi debesīs.

Baltas vecmāmiņas asaras.

Balti vārdi.

Balti palagi.

Balta gaisma.

Balta miesa.

Divi vīrieši skūpsta tavas krūtis.

Trešais iespiedis seju tavā kājstarpē, bet ceturtais savu failu liek tavā mutē.

Skaisti? Pretīgi?

Baudkāri?

Droši vien.

Visi izskatās apmierināti un patiesas kaisles pārņemti. Bez kādas tēlošanas.

Kāpēc tas būtu slikti un nosodāmi?

Nē!

Tas ir pat kolosāli! Cilvēki taču ir laimīgi!

Žēl tikai, ka jūs ar savu laimi un baudkāri esat padarījuši nelaimīgu mani.

Bet tas jau nekas.

Tas pieder pie lietas. Un tas, ka es tādu "sīkumu" dēļ kā mīļotās sievietes neuzticība jūtos nelaimīgs, protams, ir tikai mana problēma.

Un tomēr.

Iespējams, neuzticību es arī piedotu, bet tam, ko es redzēju videofilmās, ar neuzticību nav nekāda sakara. Tā vienkārši ir totāla izvirtība - morāls noziegums ne tikai pret mani, bet arī pašai pret sevi.

Katrā ziņā neviena normāla sieviete kaut ko tādu darīt nespēj, lai cik superseksuāla viņa arī nebūtu.

Varbūt es kļūdos. Varbūt publiski "drāzties" ar vairākiem vīriešiem vienlaikus dažreiz varētu arī pilnīgi normāla sieviete - ja viņai par to samaksā lielu naudu… kad pati mirst badā. Kad viņas bērni ir slimi un izsalkuši.

Bet tev, Sandra, viss ir kārtībā.

Tu vienmēr esi paēdusi. Vienmēr bijusi apkopta, vesela un mīlēta. To varēja darīt vienīgi sieviete, kura uzspļauj mīlestībai un normālām seksuālām attiecībām.

Vēl vairāk!

Tu ar savu rīcību vienkārši ņēmi un mani apvēmi.

Es to nebiju pelnījis.

Pieļauju, ka, atstājot savu sievu Evitu, es vairs neesmu pelnījis nekādu dižo mīlestību, taču to, Sandra, ko tu izdarīji attiecībā pret mani, es biju pelnījis vēl mazāk.

Kāpēc man vēl jādzīvo?

Kāpēc vēl jādzīvo tev?

Es šajā absurdu pilnajā pasaulē vairs negribu būt.

Vēlos aizlidot uz to vienpadsmit miljardu gaismas gadu attālumā esošo galaktiku un no turienes rūgti pasmieties par visu to drausmīgo bezjēdzību, ko cilvēki mūsu pasaulē dara.

Un to, ka cilvēki šajā pasaulē pamatā dzīvo un dara gandrīz tikai kaut ko pilnīgi bezjēdzīgu, pēc pusstundas pamodies, ar savu spilgto stāstu apstiprināja arī vecais vīrs, pie kura gultas es tā arī nosēdēju visu savas pēdējās dežūras laiku.

Tas šķita savādi. Debesis bija vēl krietni tumšas, kad pie tām pēkšņi parādījās nedabiski sarkana saule. Mirkli šķita, ka tā negaidīti sastingst - it kā šaubīdamās, vai ir vērts turpināt reiz iesākto ceļu? Varbūt daudz prātīgāk būtu pagriezties un ripot atpakaļ, lai taču beidzot šī pasaule tā arī paliek mūžīgā tumsā… Kam, cilvēk, tev ir vajadzīga gaisma?!

Tikko atvēris acis, es, tolaik "Vālīšu" māju saimnieks, diezgan skaidri apjautu, ka šodien ar mani atgadīsies kaut kas ļoti slikts. Varbūt notiks pat liela nelaime. Uzreiz nespēju izskaidrot šīs priekšnojautas cēloni, taču sapratu, ka dažāda veida briesmas manās mājās varēja atnākt jebkurā laikā. Jo pats laiks toreiz jau bija kļuvis par vienu vienīgu lielu nelaimi…

Pie akas līdz pusei nomazgājies aukstā ūdenī, torīt izgāju uz mājas lieveņa un paskatījos apkārt.

Pāri tīrumam tikko manāmi kāpa blāva migla. Kā brīdinot, no tuvējā meža atskanēja daži spalgi putnu kliedzieni. Pļavā tramīgi sprauslāja zirgs, žēli māva govs un neparasti skumji vairākas reizes iegaudojās suns. Kaut kur netālu atskanēja daži spalgi šāvieni, bet pa tuvējo lielceļu nogurusi un noplīsusi nesteidzīgi atkāpās kāda Sarkanās armijas daļa.

Bija sākusies svelmaini karsta 1941. gada 1. jūlija diena.

Vēl brītiņu pavērojis apkārtni, pagriezos un, drūmu nojausmu mākts, nesteidzīgi atgriezos mājās.

-   Zini, Edgar, - nākdama no guļamistabas, mani satraukti uzrunāja sieva. - Nupat radio ziņoja, ka Rīgā ienākuši vācieši.

-   To jau arī varēja gaidīt, - teicu, tomēr nesajuzdams ne mazāko prieku par šo vēsti. - Paskaties, kādi tie mūsu "atbrīvotāji" tagad izskatās. Vai tā ir armija?

Lūcija pienāca pie loga un brīdi raudzījās uz atkāpjošos karaspēku.

-   Man viņu ir žēl, - Lūcija smagi nopūtās. - Tādi jauni puikiņas vien. Netīri, noputējuši… Droši vien arī badā un slāpēs.

Es pametu ar galvu uz tuvākās istabas pusi.

-   Mazie vēl guļ?

-   Droši vien. Vēl jau ir agrs.

-  Varbūt mums tomēr uz dažām dienām vajadzētu no šejienes pazust? - klusi vaicāju. - Te mums ies garām gan krievi, gan vācieši. Labi, ja bez lielas šaudīšanās, bet ja iznāk kāda kauja…

-   Kur mēs uzreiz tā varētu iet? - Lūcija nobažījusies painteresējās. - Mežā? Pie kaimiņiem? Bet ko darīt ar lopiem?

Smagi apsēdos pie galda un gurdi noliecu galvu. Man pēkšņi kļuva ļoti bail par tepat aiz sienas gulošajiem mazbērniem, par meitu un dēlu, kuri bija palikuši tagad jau otrreiz okupētajā Rīgā, bail par sievu, māju un pašam par sevi.

-   Kas pašlaik notiek ar pasauli, mūsu valsti un cilvēkiem? - es drudžaini domāju. Kādēļ ne saukti, ne lūgti vienmēr uzrodas kaut kādi vājprātīgie? Kādēļ cilvēki labprātīgi ļauj nožēlojamam tautas mazākumam tik viegli rīkoties ar viņu dzīvēm un likteņiem? Ar kādām izdomātām tiesībām jūs, bargie valdnieki un vadoņi, un jūs, viņu nožēlojamie pakalpiņi, savas nevaldāmās varaskāres, neprātīgo ideju vai vienkārši truluma dēļ neļaujat pārējiem cilvēkiem mierīgi nodzīvot pat to nieka

Kaut kur netālu atskanēja daži spalgi šāvieni, bet pa tuvējo lielceļu nogurusi un noplīsusi nesteidzīgi atkāpās kāda Sarkanās armijas daļa. Bija sākusies svelmaini karsta 1941. gada 1. jūlija diena.

dzīves garumiņu, ko Dievs savā žēlastībā katram ir atvēlējis? Un ko ar mums savā bojāejas nolemtībā vēl sadomās izdarīt tie, kas tagad atnāks viņu vietā? Tie savās uzvarētāju dzīrēs pret mums būs labāki, cēlāki, cilvēcīgāki?…

Pēc neilga laiciņa mēs ieraudzījām, kā no lielceļa virsnieka pavadībā strauji nogriežas neliela sarkanarmiešu grupa un steidzīgi nāk šurp.

- Ej ātri uz virtuvi! - es sacīju nobālušajai sievai. - Nebaidies un dod visu, ko viņi prasa!

Pēc dažiem mirkļiem durvis ar asu kājas spērienu tika atsistas vaļā un istabā ienāca pieci sarkanarmieši. Viņi patiešām bija vēl jauni zēni, laikam no karaskolas, visi pagalam noputējuši, pusnoskranduši un ļoti novārguši. Katrs rokā turēja garu šauteni un ziņkāri skatījās uz mūsu gaišo, turīgi iekārtoto telpu.

Toties virsnieks bija krietni pavecāks vīrs un viņam pie krūtīm pat mirdzēja Sarkanā Karoga ordenis. Es to uzreiz pazinu. Man pašam tāds kādreiz tika piešķirts un tagad tas gulēja nolikts kaut kur kumodes apakšējā atvilktnē.

-   Vai tie šāvēji nupat paslēpās pie jums? - virsnieks bargi prasīja, ar savu vērojošo skatienu pārbraukdams pāri istabai.

-    Neviens pie mums nav slēpies, - es atbildēju gandrīz vai skaidrā krievu valodā. - Mēs šeit esam tikai ar sievu vien.

-    Tādā gadījumā varbūt tu pats šāvi? - virsnieks dzelzs balsī turpināja taujāt un draudīgi panāca soli tuvāk. - Pats?!

-   Nē, - lēni pakratīju galvu. - Vai tad vispār šeit kāds šāva?

-   Netēlo kurlo! - virsnieks spēji uzkliedza. - Šauj no katra stūra! No ikvienas mājas un meža! Fašisti nolādētie!

Virsnieks kā akmens iekrita krēslā, rupji nolamājās, trekni nospļāvās turpat uz grīdas, tad ar roku pamāja sarkanarmiešiem.

-   Pārmeklējiet māju un saimniecības ēkas! Ātri!

Trīs karavīri, viens no tiem seržants, izgāja ārā, bet

palikušais sarkanarmietis iegāja virtuvē, ēdamistabā, iz- rakņājās pa guļamistabu, tad nāca atpakaļ un gribēja ieiet blakustelpā.

Es ātri nostājos durvju priekšā.

-   Tur nevajag iet, - es klusi sacīju. - Ticiet, tur patiešām neviena sveša nav!

Virsnieks smagnēji piecēlās, ar acīm mezdams melnus zibeņus.

-   Ko? - Viņš bija pat stipri izbrīnījies. - Tu mums pretojies?!

-    Tur guļ mazi bērni, - es, ar galvu pamādams uz durvju pusi, paskaidroju. - Kādēļ viņus baidīt un traucēt no miega? Es jums dodu savu goda vārdu, ka tai istabā tik tiešām atrodas vienīgi bērni!

Virsnieks nesteidzīgi pienāca pie mums, mazliet nervozi no kabatas izņēma netīru papirosu paciņu, aizsmēķēja un pārsteidzoši rūgti iesmējās.

-   Visa pasaule ir uzsprāgusi gaisā, - viņš domīgs sacīja. - Sācies drausmīgs karš. Mūsu dzimtenē laužas iekšā ienaidnieks. Katru minūti iet bojā tūkstošiem cilvēku. Nupat jūsu aizsargi un nacionālisti atkal mūs apšaudīja, nogalinot divus kareivjus un medmāsiņu, bet tu te stāvi kā tāds miera vecis un sargā bērnu miegu! Vai tas tev nešķiet savādi?

-  Nē, - es ar sausu muti atbildēju. - Viņi ir manu bērnu bērni. Viņi ir manējie.

Virsnieks mirkli domāja, sevī dziļi raudams kodīgos papirosa dūmus.

-   To es saprotu, - viņš mazliet drebošā balsī pateica. - Bet es gribu, lai arī manus bērnus neviens netraucētu. Lai neviens nelietis mani nevarētu nošaut kā suni grāvmalā. Un vispār… Kas šobrīd ir tavs goda vārds pret manu naidu, karavīra pienākumu un vēlēšanos atriebties?

Es tikko manāmi piekrītoši pamāju ar galvu.

-   Tā jau tas ir, - tikko sadzirdami nomurmināju. - Kas stiprāks, tam arī taisnība, tikai… Mēs te Latvijā pēdējo divdesmit gadu laikā jau sākām pierast pie mazliet citādas morāles…

Virsnieks kaut ko gribēja iebilst, bet tai brīdī ar lielu troksni atsprāga durvis un istabā, sarkanarmiešu grūsts, iestreipuļoja kāds jauneklis aizsarga formas tērpā. Puisis jau bija pamatīgi sasists un izskatījās ļoti nobijies. Es viņu redzēju pirmo reizi.

-   Tas ir viens no šāvējiem, - seržants ziņoja virsniekam. - Bija noslēpies stallī pie zirgiem! Izrādās, šīs mājas saimnieks ir visīstākais "kulaks"! Viņam tur barojas divi zirgi! Cits vēl pļavā! Milzīga kūts divdesmit govīm! Sešas cūkas! Vesels bars aitu! Mums dažos kolhozos nav tādas bagātības! Bet šitas… - seržants pamāja uz arestētā pusi. - Viņam rokās bija ierocis. Vēl pavisam silts…

-   Tas ir tavs dēls? - virsnieks uzreiz pagriezās pret mani.

-   Nē, - noraidoši pakratīju galvu. - Es viņu nepazīstu.

Virsnieks negaidīti ar strauju kustību atsvieda mani

sāņus un apņēmīgi iegāja istabā, kur gulēja bērni. Viņi jau bija pamodušies, savās gultiņās piecēlušies sēdus, taču neraudāja, tikai nobijušies skatījās uz svešo onkuli.

Virsnieks atgriezās lielajā istabā. Uzmeta skatu pulkstenim. Tas rādīja tieši septiņi no rīta. Pēc tam paskatījās laukā pa logu. Sarkanās armijas daļas, turpinādamas savu drūmo atkāpšanos, bija aizpildījušas visu lielceļu, virs tā saceļot pamatīgu putekļu mākoni.

Virsnieku pēkšņi sagrāba tik liela nožēla un naids, ka viņam kļuva pilnīgi vienalga, vai noķertais puisis ir mans dēls vai ne, vai viņš tur stallī ir slēpies ar manu ziņu vai bez tās. Tam jau vairs nebija lielas nozīmes. Saimnieks paliks te, bet mums ir jāaiziet, aiz sevis atstājot šīs tautas lāstus…

-   Par bruņotu pretošanos padomju varai un Sarkanajai armijai… - virsniekam nedaudz aizķērās balss, taču viņš tūlīt atkal saņēmās un ātri nogrieza kā ar aukstu nazi. - Jums abiem es piespriežu nāvessodu nošaujot! Ejam!

Sarkanarmieši mani tūlīt sagrāba aiz abām rokām un kopā ar nepazīstamo puisi grūda laukā pa durvīm.

No virtuves nobālusi istabā ieskrēja Lūcija un tūlīt ieraudzīja, ka ar varu tieku vests prom.

-    Edgar!!! - viņa pārbijusies iekliedzās. - Kāpēc?! Kur?!

Es atskatījos un manas acis pielija pilnas ar asarām.

-   Paliec sveika, Lūcij! - neveikli pamāju ar roku. - Viņi ved mani nošaut! Bez jebkāda iemesla! Pasaki visiem… Sargā mazos un māju! Līdzi nenāc! Es tevi lūdzu! Viņi nošaus arī tevi! Ardievu, Lūcij, ar-die-vu!!!

Lūcija šausmās sastinga un palika stāvam uz mājas sliekšņa kā krustā piesista.

Pa to laiku sarkanarmieši mūs jau bija pārveduši pāri ceļam, aiz kura tūlīt sākās mežs. Turpat grāvmalē ar pelnu pelēkām sejām gulēja divi nošauti Sarkanās armijas kareivji un pavisam jauniņa meitene, kurai ap roku bija lente ar sarkanu krustu.

-   Vai tas ir tavs darbs? - es pagriezos pret savu nelaimes biedru. Viņš piekrītoši pamāja.

-    Kāda tam bija jēga? - neizpratnes pilns paskatījos te uz puisi, te uz nošautajiem. - Redzi, krievi jau tāpat jož prom! Bet tagad viņi paņems vēl arī mūsu dzīvības…

Un nebūs ne uzvarētāju, ne zaudētāju. Mežmalā paliks vienīgi neliela līķu kaudzīte kā atbaidošs piemineklis cilvēku muļķībai un cietsirdībai…

Puisis bija tā nobijies, ka neko neatbildēja, laikam pirmo un pēdējo reizi apjēgdams, ka no slēpņa šaut citus tomēr nav gluži tas pats kas pašam stobra galā stāvēt pie sienas vai koka…

Aiz pirmajām priedēm sarkanarmieši mūs apstādināja.

-    Tālāk nav vērts, - virsnieks pateica un no ādas maksts izvilka pistoli. - Jāsteidzas…

Debesīs atskanēja spalga dūkoņa un pēc dažiem mirkļiem no mākoņiem iznira četras vācu lidmašīnas.

-   Varbūt tomēr mani apžēlosi? - trīcošā balsī vērsos pie virsnieka. - Man patiešām ar šo uzbrukumu jūsu kareivjiem nav nekāda sakara! Ticiet! Bet māja un zeme paliks bez saimnieka un bērni… Jums briesmīgi vajadzīga mana dzīvība? Nu paņemsiet… Kas tālāk?

Virsnieks klusēdams lēni pacēla roku un pistoles stobru pagrieza pret manām krūtīm.

Es asi nodrebēju, tad pēkšņi kļuvu mierīgs un apskaidrots. Bailes pazuda. Es savam slepkavam skatījos taisni sejā un pret viņu vairs neizjutu ne naidu, ne nicinājumu. Es negaidīti izjutu pat zināmu atvieglojumu, jo vai tad, aizejot no šīs drausmīgās pasaules, kur cilvēki jau no laika gala to vien darījuši kā cits citu apkāvuši, ir jāraud un jānožēlo? Gan dažādu valdnieku gribas dēļ, gan aizstāvoties un uzbrūkot, gan mīlestības un naida dēļ, gan taisnības un netaisnības, gan pārspīlēta patriotisma, atriebības, pienākuma vai kaut kādas tur idejas vārdā… Bet nekas, dzirdiet, jūs, cilvēki ar ieročiem rokās, absolūti nekas - ne dzimtene, ne sieviete, ne zeme, ne gods, ne taisnība nav nekā vērtas, ja par to jāmaksā kaut vai ar viena cilvēka dzīvību… Jo līdz ar šo dzīvību tiek arī iznīcināta gan taisnība, gan zeme, gan mīlestība, gan dzimtene, gan tava dvēsele.

Virsnieks vēl joprojām mērķēja, laikam jau gribēdams šai īsajā iznīcības aktā gūt pēc iespējas lielāku baudu.

Pēkšņi pavisam tuvu mežonīgi iekaucās krītoša bumba un tūlīt arī atskanēja apdullinošs sprādziens.

Sprādziena vilnis mani aizmeta metrus desmit dziļāk mežā, taču es tomēr ne uz mirkli nezaudēju samaņu. Galvā skanēja visādi trokšņi, šķita, tā tūlīt pārplīsīs no svina smaguma, mute bija pilna ar smiltīm un nāsis drudžaini ieelpoja gruzdošu dūmu un sēra smaku. Bet uzreiz sapratu, ka esmu palicis dzīvs.

Dažas minūtes pagulējis un pārliecinājies, ka brīnumainā kārtā neesmu pat ievainots, smagnēji uztrausos kājās un streipuļodams nācu atpakaļ līdz vietai, kur pirmīt biju stāvējis un gaidījis savu nāvi. Netālu no tās vietas tagad rēgojās ne sevišķi dziļa piltuvveidīga bedre, kurai visapkārt vēl kūpēja stipri apdegusi smilts.

Sarkanarmiešu nebija. Tikai pēc laba laiciņa nedaudz tālāk nejauši uzgāju dažas cilvēka ķermeņa skrandas un šauteni ar salocītu stobru. Arī jauno puisi nekur nemanīju. Vai nu, dzīvs palicis, bija jau paspējis aizbēgt, vai arī… Pagājis nelielu gabaliņu sānis, pēkšņi izdzirdu diezgan paskaļus vaidus un rupjas lamas. Lēnām gāju tuvāk, līdz savā priekšā negaidīti ieraudzīju virsnieku… Viņš gulēja uz muguras un diezgan izmisīgi mēģināja novelt priedes stumbru, kas bija uzgāzies uz viņa kājām, tās cieši piespiežot pie zemes. Turpat līdzās atradās arī pistole. Es to pacēlu un, smagi elpodams, apsēdos virsniekam blakus. Jutu, ka beidzot lēnām sāku atgūties. Sirds vairs tā nelēkāja, galva kļuva nedaudz skaidrāka un elpa vienmērīgāka. Cieši paskatījos uz virsnieku. Un virsnieks, galēji sasprindzis, raudzījās uz mani. Un abi klusējām. Ilgi, ilgi.

-   Kā tad tu tagad jūties, biedri virsniek? - es beidzot uzprasīju, no mutes izspļaudams tur vēl palikušās smiltis. - Esi dzīvs?

-    Laikam… - virsnieks nočukstēja un nenovērsa acis no manas rokas ar uzvilkto pistoli.

-   Bet pēc taisnības… Ne tiem zaldātiņiem, bet tev vajadzēja būt beigtam. Tu piekriti?

-  Nē, - virsnieks atkal strauji sakustējās, mēģinādams izrauties no ciešā koka gūsta, taču veltīgi. Priede bija liela un smaga. - Pēc taisnības, saimniek, mums visiem vajadzēja būt dzīviem, - virsnieks negaidīti pateica.

- Visiem. Taču ir karš. Ir dotas pavēles. Pastāv karavīra pienākums.

-   Es neesmu karavīrs, - gandrīz jau pavisam atguvies, pateicu. - Es esmu zemnieks. Saimnieks, kā tu saki. Cilvēks bez ieroča. Kāpēc tev vajadzēja mani ievilkt šai karā?

Virsnieks dažus mirkļus klusēja, tad tikko dzirdami pateica: - Piedod, saimniek, bet tu pats redzi, kas notiek visapkārt! Ko tu te vari saprast, kurš savējais, kurš ne? Tu pats redzēji - kāds taču bija nošāvis mūsējos. Un tie bija tavējie, latvieši…

Es brīdi padomāju, tad painteresējos:

-   Kā tevi sauc?

-   Aleksandrs Kuzmičs Pivovarovs.

-   No kuras puses nāc?

-   No Arhangeļskas. No Malo Belajas sādžas.

Strauji noliecos gandrīz līdz pašai ar putekļiem un

asinīm pārklātajai virsnieka sejai un gandarīts redzēju, ka plati ieplestajās acīs trīc stipras bailes.

-   Tad tagad pasaki, Aleksandr Kuzmič, kāpēc tu no savas Malo Belajas sādžas, no savas tālās ziemeļpilsē- tas Arhangeļskas esi atkūlies šeit un, veselu gadu te dzīvodams, sev līdzi nesdams tikai slikto un ļauno, tagad brīnies, ka daudzi jūs neieredz un no krūmiem šauj nost? Kādēļ tu nepaliki dzimtajā sādžā un nekopi zemi? Vai vismaz būtu darījis alu, kā to acīmredzot no paaudzes paaudzē ir darījuši tavi senči!

Virsnieks it kā piekrītoši pamāja ar galvu un viņa zilajās acīs blakus bailēm negaidīti ietrīcējās arī dziļas skumjas.

-   Mums nevienam vairs nav zemes, - viņš klusi pateica. - Nav zirgu. Nav lopu. Un arī alu neviens vairs nedara. Nav miežu. Nav rauga.

-   Kas tad jums ir? - es prasīju.

-   Mums ir daudz ieroču, - virsnieks ne bez lepnuma atbildēja. - Liela, neuzvarama armija. Varenas, cilvēci glābjošas idejas! Bezgalīgs naids pret zemnieku un strādnieku šķiras ienaidniekiem! Un dižākais pasaules vadonis!

Es iesmējos.

-   Kam jums tas vadonis, kam šķiru naids, sociālisma idejas, armija un ieroči, kam jums viss šis drausmīgais karš un citu tautu pakļaušana, ja jums pašiem nav pat gabaliņa savas zemes, nav zirga, nav mājlopu un sestdienas vakaros pēc kārtīgas pirts jūs nevarat iedzert pat vienu kausiņu pašbrūvēta alus?! Kāpēc tad vispār ir jādzīvo? Vai tiešām tikai tāpēc, lai, staigājot pa šo brīnišķīgo zemi, vispasaules revolūcijas vārdā slepkavotu iedomātos šķiras ienaidniekus? Vai tev pašam nešķiet, ka tas viss ir stulbi un bezjēdzīgi? Niecīgi un cilvēka necienīgi?

Es sapratu, ka manis teiktais varbūt izklausījās diezgan dumji un naivi, taču man to vajadzēja pateikt, jo šīs domas mani mocīja un nelika mierā jau kopš Pilsoņu kara laikiem…

Virsnieka seja sastinga nezināmā gaidās.

-   Ko tu tagad esi nodomājis darīt? - viņš jautāja, lai gan, iespējams, ne mirkli nešaubījās, ka es viņu tūlīt nošaušu.

Manā noputējušajā sejā pavīdēja kaut kas līdzīgs apmierinātam smaidam.

-   Redzi, kā tai Dieva pasaulītē dažkārt notiek, - domīgs sacīju un ar labo roku, kura turēja pistoli, no pieres noslaucīju karstus sviedrus. - Latvijas valsts likumīgo valdnieku arestē un met cietumā, bet jūsu bijušais katordznieks kļūst par diktatoru. Neviens vien bagātnieks savu dzīvi beidz ar ubaga spieķi pie rokas, nabags nereti kļūst turīgs, bet upuris par bendi… Tāpat es nezinu, nekad vēl neesmu dzirdējis, kad jel kāds slepkav- nieks būtu izbēdzis savam sodam. Ļaunais vienmēr tiek atmaksāts ar ļauno.

Labu brīdi klusēju, tad domīgs turpināju.

-   Tu jau varbūt ievēroji - es labi runāju krieviski. Tas tādēļ, ka savā laikā brīvprātīgi pieteicos latviešu strēlniekos, izkarojos tepat Latvijā, kāvos Tīreļpurvā un Nā- vessalā, biju revolucionāri noskaņots, izjutu naidu pret buržujiem un bagātniekiem, jo pats biju pliks un nabags, un kopā ar Jukumu Vācieti un tūkstošiem citu strēlnie-

Strauji noliecos gandrīz līdz pašai ar putekļiem un asinīm pārklātajai virsnieka sejai un gandarīts redzēju, ka plati ieplestajās acīs trīc stipras bailes.

ku devos aizstāvēt Oktobra revolūciju, aizstāvēt Petro- gradu, Maskavu, Orlu un Kazaņu. Man ļoti patika viens no revolūcijas galvenajiem lozungiem vai, pareizāk sakot, pati revolūcijas ideja: "Vienlīdzība, brālība, taisnība!" Es karoju labi. Biju teicams šāvējs. Dienēju latviešu strēlnieku divīzijas pirmajā kavalērijas pulkā, ko komandēja Jānis Krišjānis. Jūsu Capajevs viņam var tikai noslaucīt zābakus… Un tad, kad deviņpadsmitajā gadā Ukrainā pie Saburovkas sādžas mēs ielencām divus ģenerāļa Drozdovska vārdā nosauktās divīzijas izlases kājnieku pulkus un tos burtiski sakapājām ar zobeniem… Kad mūsu priekšā gulēja vairāki tūkstoši jaunu, skaistu, veselu un… drausmīgi sakropļotu, tagad jau nokautu vīriešu ķermeņi… Kad roka jau bija tā nogurusi, ka vairs nejaudāja pacelt zobenu… Kad es sapratu, ka vienlīdzības, brālības un taisnības vietā mēs

esam palīdzējuši radīt visbaismīgāko, visnetaisnīgāko un asiņaināko valsts iekārtu pasaules vēsturē… Es sev stingri pateicu: "Viss, Edgar! Pietiek! Šai pasaulē neko nevar panākt ar ieroci. Ar vardarbību. Ar karu. Ar otra cilvēka iznīcināšanu. Jo mēs, kā saka arī Kristus, tomēr visi esam brāļi… Un vienīgais, ko patiešām ir vērts darīt šai grēcīgajā pasaulē, ir kopt, apstrādāt un saudzēt zemi… Tas ir vienīgais darbs, kas mums visiem nes patiesus augļus un visus pasargā no bojā ejas."

Virsnieks izbrīnījies skatījās uz mani, vēl kaut kā īsti neticēdams, ka viņš tiks apžēlots…

-   Tu esi ticīgais? - virsnieks painteresējās.

-   Ja es tāds nebūtu, tu jau sen vairs nerunātu, - es pateicu un piecēlos stāvus. - Vai arī es tevi te atstātu, lai nobeidz vācieši. Bet tagad…

Es nometu pistoli turpat zemē un mēģināju priedes stumbru novelt no virsnieka kājām, taču tas nekādi neizdevās. Vairāki zari bija tik dziļi iespiedušies zemē, ka koks tikpat kā nepakustējās.

-   Tu mazliet pagaidi! - pateicu virsniekam, - es aiziešu uz mājām pēc zāģa.

Lūcija, paņēmusi abus mazbērnus klēpī, sēdēja lielajā istabā pie galda un raudāja. Ieraudzījusi pa durvīm ienākam mani, viņa no pārsteiguma pat klusi iekliedzās.

-   Edgar?! Dzīvs?!

-  Viss kārtībā, - mierinoši pasmaidīju un ātri noskūpstīju Lūciju un abus sīkos. - Es paņemšu zāģi un drīz atkal būšu atpakaļ. Bet tu slēdz durvis ciet un nevienu iekšā nelaid! Ne krievu, ne vācieti! Visi šie pasaules iekarotāji ir metami pār vienu kārti!

-   Edgar… vai tiešām tev atkal kaut kur jāskrien? - Lūcija lūdzoši uz mani paskatījās. Šai skatienā bija gan prieks par negaidīto atkalredzēšanos, gan bailes par iespēju, ka vēlreiz sevi nejauši pakļaušu dzīvības briesmām…

-   Man ir jāiet, - es apņēmīgi pateicu. - Jāiet, Lūcij! Tas ir mana goda un cilvēcības jautājums.

Paņēmu zāģi un pēc dažām minūtēm jau atgriezos pie virsnieka. Es patiešām negribēju vai varbūt ari vairs nespēju nevienu nogalināt. Es ticēju, biju pat nesatricināmi pārliecināts, ka ikviena cilvēka vissvētākais un tiešākais pienākums ir glābt otra cilvēka dzīvību. Pat sava ienaidnieka, sava iespējamā slepkavas dzīvību… Jo dzīvība ir dzīvība. Vienreizēja un nekad vairs neatkārtojama Dieva gribas izpausme.

Veikli apzāģēju stumbra zarus un pēc tam, nedaudz piepalīdzot arī pašam cietušajam, diezgan viegli novēlu koku no viņa kājām.

Virsnieks stīvi piecēlās, paspēra dažus soļus turp un atpakaļ - izskatījās, ka nekas lauzts viņam tomēr nav.

-   Mums abiem šodien ir krietni paveicies, - apmierināts sacīju, - un es tev novēlu… Dzīvo bez naida, Aleksandr Kuzmič! Un dažreiz nopietni padomā par dzīvi, par tās īsteno jēgu un to, kas uz šīs pasaules mēs tādi esam - cilvēki…

Virsnieks pieliecās un no zemes pacēla pistoli.

-   Tagad ej! - es viņu uzmundrināju. - Tev ir tāls ceļš ejams, bet mana māja, redz, tepat pāri ceļam…

Es pagriezos un gāju prom. Jutos gandrīz vai laimīgs. Es biju spējis nenogalināt. Biju spējis atteikties no atriebības. Es biju palicis cilvēks.

Bet virsnieks droši vien ar naidu raudzījās man mugurā, arvien ciešāk sažņaudza plaukstā atgūto ieroci un domāja - tur viņš, lūk, aiziet pie savas mājas, dārza, iekoptajiem laukiem, saviem mazbērniem, aiziet pie darba un lopiem, pie savas sievas un zemes… Bet man nav nekā! Ne zemes, ne mājas, ne darba. Es nepazīstu cēl- sirdību, nepazīstu žēlsirdību, es nezinu, kas ir mīlestība, un neticu Dievam. Es tikai zinu sava karavīra pienākumu, zinu, ka obligāti un bez ierunām jāizpilda visas komandieru pavēles un partijas norādījums - "Nekādu žēlastību šķiras ienaidniekiem!". Bet šis aizejošais cilvēks ir "kulaks"! Budzis! Kādreiz dienējis Sarkanajā armijā, bet vēlāk pārnācis dzīvot buržuāziskajā Latvijā! Tātad nodevējs! Un, lai šis zemnieks arī domā, ka pasauli var padarīt labāku, arot zemi, mīlot cilvēkus un pat apžēlojot savu ienaidnieku, es savukārt esmu tūkstoškārt pārliecināts, ka šī pasaule var Uļut labāku.

skaistāka un taisnīgāka, ja mēs pēc iespējas ātrāk izkausim un uzvarēsim visus savus ienaidniekus!

Pēc mirkļa virsnieks apņēmīgi nospieda pistoles gaili un meža klusumā atskanēja sauss, ne pārāk skaļš šāviens.

Negaidīti labajā plecā sajuzdams karstu sitienu, lēnām nokritu zemē. Iedomājies, ka mirstu, vēl paspēju skumji nožēlot, ka viss tomēr ir bijis velti… Godīgums un cilvēcība neiederas šai necilvēcīgajā pasaulē. Un, ja tas tā turpināsies, tad drīz pasaule aizies bojā gluži tāpat kā es pašlaik. Tikpat pretīgi, muļķīgi un bezjēdzīgi…

Redzēju, kā virsnieks klibodams uzgāja uz ceļa. Tālu priekšā un aiz muguras joprojām bija redzamas atkāpjošās Sarkanās armijas daļas. Virsnieks droši vien jutās apmierināts kā jau karavīrs, kurš apzinīgi izpildījis pavēli un savu svēto valsts pilsoņa pienākumu. Bet jau pēc brīža debesīs atkal negaidīti parādījās vairāki piķējošie vācu bumbvedēji, kuros tāpat sēdēja paklausīgi karavīri un apzinīgi savas valsts pilsoņi…

Jau viena no pirmajām bumbām nokrita tieši blakus virsniekam.

Kad dūmi un putekļi izklīda, nekā vairs nebija.

Tikai zilas debesis un melna zeme.

Viss.

17. nodaļa

Ar mani notika kaut kas ļoti neparasts un es to nespēju izskaidrot ne no medicīniskā, ne psiholoģiskā viedokļa.

Varbūt es, kas visai ticams, sajuku prātā?

Uzskata, ka, būdams pie vesela saprāta, neviens cilvēks otru nekad nespēj nogalināt pat kara laikā. To spēdami, viņi visi šādā vai tādā veidā ir kļuvuši par ļaudīm ar spēcīgi traumētu psihi.

Uzzinādams, ka Sandra mani tik neciešami pretīgā veidā ir krāpusi un, ja ari ne krāpusi, vienkārši par labu atalgojumu "strādājusi" pornofilmu uzņemšanā, no-

Paņēmu savu oficiāli reģistrēto pistoli Beretta, to pārbaudīju, ieliku pilnu aptveri ar patronām, iekāpu automašīnā un, neko daudz nedomādams, braucu uz pilsētas centru, kur Tērbatas ielā dzīvoja Sandra.

nācu gandrīz vai līdz garīgam sabrukumam. Jutos absolūti iztukšots, izsmērēts smirdošos mēslos un pazemots.

Pats īsti nesapratu, ko daru. Taču nākamajā dienā (tā bija svētdiena), iespējams, arī iepriekšējā vakarā dzirdētā stāsta ietekmē, paņēmu savu oficiāli reģistrēto pistoli Beretta, to pārbaudīju, ieliku pilnu aptveri ar patronām, iekāpu automašīnā un, neko daudz nedomādams, braucu uz pilsētas centru, kur Tērbatas ielā dzīvoja Sandra.

Līdz šim brīdim nespēju izskaidrot, kāpēc līdzi paņēmu pistoli. Iespējams, to darīju, kaut kādu zemapziņas impulsu vadīts, taču veselais saprāts (ja kaut viens cilvēks šai pasaulē ar tādu vispār var lepoties!) man teica, ka ar Sandru vienkārši ir jāizrunājas. Jāpasaka, ka es ar tādu sievieti vairs nevēlos būt kopā, tagad viņa man gan fiziski, gan garīgi ir kļuvusi pretīga, un ka

ļoti nožēloju, ka tieši viņa - Sandra Salaka, tieši mana sieviete - ir spējusi būt tāda, spējusi darīt to, ko viņa darīja. Protams, tu piederi pati sev un varēji to arī darīt vai nu baudā kliegdama, vai klusēdama skaitot naudu, bet tikai ar vienu noteikumu - ja tu būtu viena! Ja tev nebūtu es! Ja starp mums nekas nebūtu noticis! Ja mēs nebūtu mīlējuši viens otra miesu un teikuši vārdus, kādus (vismaz es līdz tam biju pārliecināts!) spēj pateikt vienīgi tie cilvēki, kuri viens otru ciena, atbalsta, saudzē un mīl.

Lēnām smagiem soļiem uzkāpu trešajā stāvā un piezvanīju pie sestā dzīvokļa durvīm. Pēc dažiem mirkļiem tās atvēra Sandras māte.

-   Sveicināti! - viegli palocīju galvu. - Vai es varētu satikt Sandru?

-   Kāpēc tu nepiezvanīji? - Rita Salaka pārmetoši jautāja. - Sandra pirms kāda laika aizbrauca. Es domāju, jūs visi esat kopā.

-   Kur Sandra aizbrauca? - pavaicāju.

-   Jau no paša rīta pie viņas atnāca Niklāvs, - kundze pavēstīja. - Es sapratu, ka it kā arī tu… Ka jūs visi pie Niklāva šodien atzīmēsiet viņa dzimšanas dienu.

-   Jā, - domīgs noteicu. - Tā ir. Es par to kaut kā biju pavisam piemirsis…

Atvadījos un nesteidzoties gāju prom. Pašsajūta kļuva vēl šķērmāka. Braucu uz Juglu, kur ezera krastā atradās Niklāva privātmāja. Apstājos ielas malā un mirkli domāju. Stipri šaubījos, vai viņi tur būs. Visticamāk Niklāvs Sandru būs aizvedis uz Jūrmalu vai ari pie saviem draugiem - varbūt patiešām kādam no viņiem šodien ir dzimšanas diena. Skaidri zināju, ka Niklāvs bija dzimis ziemā.

Sētas vārtiņi nebija aizslēgti.

Šķērsojis nelielu pagalmu, piezvanīju pie durvīm. Neviens atvērt nenāca. Piezvanīju vēl vairākas reizes. Tas pats. Mājās neviena nebija.

Pēkšņi prātā ienāca doma - saimniecības ēkā, kā to ne vienreiz vien biju jau darījis, paņemt laivas motoru, pēc tam ezera krastā stāvošo laivu un, lai kaut nedaudz

Istabas vidū uz muguras kails gulēja Niklāvs Razumovskis, bet viņam virsū jāteniski tāpat pilnīgi kaila sēdēja Sandra un ar pilnu jaudu "strādāja". Acis aizvēruši, abi ne dzirdēja, ne arī redzēja telpā ienākam

mani.

izvēdinātu galvu un daudzmaz nomierinātos, izlaist kādu līkumu pa ezeru.

Piegājis pie saimniecības ēkas durvīm, dzirdēju tur skanam skaļu mūziku. Nedaudz pastāvējis, viegli satvēru durvju rokturi un tās lēnām atvērās.

Vienā no telpām, kas bija iekārtota kā dzīvojamā istaba, uz neliela galdiņa stāvēja pusizdzerta Rasputin degvīna pudele, dažas uzkodas un ieslēgta magnetola.

Bet istabas vidū uz muguras kails gulēja Niklāvs Razumovskis, bet viņam virsū jāteniski tāpat pilnīgi kaila sēdēja Sandra un ar pilnu jaudu "strādāja". Acis aizvēruši, abi baudā skaļi stenēja, viens otru kaislīgi glāstīja un ne dzirdēja, ne arī redzēja telpā ienākam mani.

- Un tā vienmēr, vai ne? - Niklāvs jautāja.

Sandra laimīgi smējās.

-   Jā, Nik! Vienmer!

-   Līdz mūža beigām?

-   Vēl ilgāk!

-        Kāpēc tu pie manis neatnāci agrāk? - Niklāvs vaicāja.

-        Visam savs laiks, - Sandra atbildēja. - Gan laimei, gan sāpēm.

-   Tev ar Edmundu bija labi?

-   Bija visādi.

-   Bet pašlaik? Sandra! Pašlaik tev ar mani ir labi?

-        Tagad ir brīnišķīgi! - Sandra skali sacīja. - Es tevi pilnīgi dievinu!

-       Tas esmu es, kas tevi dievina! - Niklāvs teica. - Tev mani vienkārši ir jāmīl.

-        Es jau arī mīlu, - Sandra apgalvoja. - Tu, Nik, man esi devis iespēju šo dzīvi ieraudzīt mazliet labāku un skaistāku. Paldies tev par to!

-   Un tev paldies!

-   Par ko tad man?

-        Vienkārši tāpēc, ka tu tāda esi. Mums abiem ir jāsaka paldies arī Edmundam. Nez vai citādi mēs būtu satikušies.

-        Gan jau būtu! - Sandra turpināja draiski smieties. - Bet tagad par Edmundu vairs ne vārda! Viņš mums vairs neeksistē! Šobrīd šai pasaulē mēs esam tikai divi vien! Un mīli mani, Nik! Ilgi, ilgi! Tā, lai es aiz baudas varētu nomirt!

Tagad grūti pateikt, bet, iespējams, tieši šie Sandras pēdējie vārdi galīgi izšķīra gan viņas, gan manu turpmāko likteni.

Kamēr viņi, joprojām smagi elsdami un šad tad pat iekliegdamies, pilnībā nodevās seksuālai baudai, es ātri no kabatas izņēmu pistoli, nolaidu drošinātāju un nostājos Sandrai aiz muguras. Viņas slaidais un tik ļoti kārdinošais kailais ķermenis manu acu priekšā ritmiski cēlās te augšup, te atkal krita lejup, elsas un kustības kļuva arvien ātrākas, arvien kaislīgākas, līdz baudas kulminācijas brīdī atskanēja Sandras apmierinātais kliedziens…

Es neko citu vairs neatceros, izņemot dedzinošu, prātu apdullinošu naidu, neizsakāmu pretīguma sajūtu un to, ka, paceļot roku ar pistoli un tā stobru pieliekot pie Sandras pakauša, nodomāju - lai tad tā arī notiek! Mirsti baudā!

Un izšāvu.

Lodes trieciens Sandru vispirms nedaudz pameta uz priekšu, bet pēc tam viņa kaut kā savādi sasvērās uz sāniem un lēnām nokrita blakus Niklāvam, viņu vēl pamatīgi apšļācot ar asinīm.

Niklāvs spējā pārsteigumā, bailēs un varbūt pat šausmās skaļi iebļāvās un mēģināja ātri uzrausties sēdus.

Es asi pagriezu pistoles stobru pret viņu un skarbi pavēlēju:

-   Mierā! Paliec tur, kur esi! Viena neuzmanīga kustība un es nošaušu arī tevi!

Dažus mirkļus pats stāvēju kā sastindzis, un Niklāvs droši vien izbrīnījies nodomāja, kāpēc es to vēl neesmu izdarījis. Tad aizgāju līdz telpas attālākajam stūrim, smagi iekritu dziļā atpūtas krēslā un tūlīt atkal pistoli pavērsu pret Niklāvu.

-   Kāpēc tev to vajadzēja darīt? - viņš klusi prasīja.

-   Ko tu esi panācis? Tik skaistu sievieti…

-   Viņa nebija sieviete, - es tikpat klusi atbildēju.

-   Normālas sievietes tā nekad nedara.

-   Ko nedara?! - Niklāvs iekliedzās. - Ne ar vienu nemīlējās?

-   Mīlējās, - es sacīju. - Tieši tas viņas arī dara gan skaistākas, gan labākas. Bet normālas sievietes vienlaikus nekad nemīlējās ar daudziem vīriešiem! Parasti normālas sievietes mīlējās tikai ar vienu!

-   Kas tev par daļu, ko katra ar sevi dara? - Niklāvs pārskaities turpināja kliegt. - Gribi apšaut visas, kas neguļ ar tevi?

-   Nē, Nik, es to negribu, - gurdi pateicu. - Tu jau zini, ko es pamatā domāju par sievietēm, un tās nekādas labās domas nav. Taču, pēkšņi atkal iemīlējies, es Sandrai noticēju. Es savus uzskatus krasi mainīju, atkal kā jaunībā sākdams ticēt, ka sieviete ir vienīgais un visīstākais šīs pasaules gaišums; ka viņa ir vienīgais un vispareizākais mūsu ceļa rādītājs, kad mēs pa dzīvi traucamies ar stipri palielinātu ātrumu, tā bieži nepamanīdami kādu mazu taciņu ar mīļu norādi - "Mājas". Es, Nik, ļoti gribēju beidzot atrast šīs mājas. Ar Evitu nekas nesanāca. Manas vainas dēļ mūsu mājas sabruka. Es tās gribēju atjaunot kopā ar Sandru. Un atkal nekas nesanāca. Taču šoreiz ne manis dēļ. Dievs ir liecinieks - šoreiz patiešām ne manas vainas dēļ! Viss izjuka viņas dēļ! Un tevis dēļ!

-  Sandra pie manis atnāca pati, - Niklāvs stingrā balsī pateica.

-   Kad jūs to darījāt pirmo reizi? - es painteresējos.

-   Drīz pēc tam, kad tu mūs iepazīstināji.

Skumji un ļoti rūgti pasmaidīju.

-   Ātri gan…

-   Tev vajadzēja ātrāk atjēgties! - Niklāvs sacīja. - Viņa tevi nemīlēja! Vai tu to nejuti? Neredzēji?

-   Viņa tik pārliecinoši prata runāt…

-   Tāda bija viņas profesija - prast skaisti runāt! Bet mīlestība nekad nav vārdi! Vai tikai vārdi! Vai tikai sekss! Tu - baigais psihologs un cilvēku dvēseļu pazinējs! Neko tu nepazīsti! Tu vienkārši esi idiots! Tu pazīsti tikai naudu, skaudību un personisku apvainojumu, bet ne mazākā mērā nepazīsti to, ko cilvēki sauc par mīlestību! Un nekad neesi pazinis! Šīs jūtas tev ir svešas! Ja tu Sandru kaut kripatiņu būtu mīlējis… Vai tu spētu viņu nogalināt?!

-   Nik, apklusti! - es skarbi pavēlēju. - Vai tavuprāt man vajadzēja ar mīlestībā starojošām acīm skatīties tās pornofilmas, kur Sandra simt variantos publiski mīlējās ar vienu, diviem, trim un pat četriem vīriešiem vienlaikus?! Un pēc tam viņai par izcili labi nospēlētu "lomu" pasniegt milzīgu rožu klēpi?! Un ko man vajadzēja darīt tagad? Mierīgi stāvēt un skatīties, kā jūs abi te drātējaties, un pēc tam sajūsmā aplaudēt? To jau arī varētu, ja viss patiešām būtu tikai teātris.

Bet, Nik! Tas tomēr nav teātris! Tā ir mūsu dzīve - īsā un vienīgā! Un tad, kad cilvēks, kuru tu esi mīlējis, cienījis, saudzējis; kad viņš jau tev ir kļuvis tik tuvs un nepieciešams kā jebkura paša organisma daļa; kad tu ar šo cilvēku esi saistījis savu nākotni, cerības un dzīvi… Zini, baigi sāp. Tu nevari pat iedomāties, kā tas sāp! Tu pēkšņi jūties pretīgi nodots un kaujas laukā atstāts viens. Visapkārt svilpj lodes, sprāgst granātas un bumbas un tev nav kur paslēpties. Un nav neviena, kas pārsietu tavu ievainojumu. Neviena, kas tevi, redzi zaudējušu, uzmanīgi pārvestu pāri mīnu laukam. Pasaule pēkšņi ir kļuvusi tukša un auksta. Kas tagad iekurs ugunskuru? Kas uzvārīs ūdeni un nogriezīs maizes šķēli? Protams, bez tā visa var arī iztikt. Tas, kas ir stiprs. Bet mani mīlestība diemžēl padarīja vāju.

-   Un galīgi stulbu! - Niklāvs atkal iekliedzās. - Kas tev par daļu, ar ko viņa drātējas? Viņa bija brīva, ar tevi vēl neprecējusies sieviete! Ko tu tagad esi panācis?

-   Ko panāk tiesnesis, noziedzniekam pasludinot nāvessodu?

-   Ej ellē! - Niklāvs turpināja kliegt.

-   Tiesnesis panāk taisnīguma uzvaru pār netaisnīgumu, - es turpināju. - Labā uzvaru pār ļauno. Tiesnesis, pasludinot kādam nelietim nāvessodu, un bende, to izpildot, panāk, ka šī pasaule kaut uz mirkli kļūst nedaudz gaišāka un tīrāka.

-  Aizveries! - Niklāvs joprojām nespēja rimties. - Labāk domā par sevi, nevis pasaules tīrību! Paskaties, ko tu esi izdarījis! Vai tev patiešām šķiet, ka tagad pasaule ir kļuvusi tīrāka? Gaišāka? Taisnīgāka? Ka labais ir uzvarējis ļauno? Ar nevainīgi noslepkavotu cilvēku?! Ar asins peļķi?!

Labu brīdi klusējis, domīgs pateicu:

-    Netīra ir tikai šī telpa. Pasaulei kā tādai nav ne vainas. Viss ļaunums un vaina slēpjas vienīgi mūsos pašos.

-   Paskaties! - Niklāvs pavēloši sacīja un ar roku rādīja uz viņam blakus gulošās sievietes līķi. - Paskaties, Edmund! Kāpēc tu neraudi? Kāpēc nenožēlo izdarīto noziegumu? Kāpēc tu nekrīti ceļos un Dievam un Sandrai nelūdz piedošanu?

Es paskatījos un stipri pārsteigts sapratu, ka pret mirušo Sandru nejūtu ne mazāko žēlumu. Es biju absolūti tukšs no jebkādas līdzjūtības, žēluma vai bēdām. Tas bija savādi. Es taču šo sievieti biju mīlējis! Skūpstījis, glāstījis un ieguvis viņas apbrīnojami skaisto ķermeni. Es viņas dēļ biju atteicies no saskanīgas un mīlestības pilnas ģimenes. Atteicies no sievas Evitas - varbūt visbrīnišķīgākās sievietes uz šīs pasaules. Apmainījis pret Sandru - kā latu pret dolāru. Un te nu ir iznākums. Lugas beigas. Nekādi aplausi neatskan. Pēc kāda laika atskanēs bargs tiesneša spriedums. Bet kas pašlaik esmu es? Noziedznieks? Slepkava? Bet varbūt arī es esmu tiesnesis? Varbūt arī man ir tiesības izlemt kāda cilvēka likteni? Kāpēc šādas tiesības ir tikai oficiālai valsts amatpersonai, bet ne man - apvainotam, pazemotam un nodotam?

-   Atvaino, Nik, - klusi teicu, - bet es nespēju lūgt piedošanu ne Dievam, ne Sandrai. Kad mani uz ilgiem gadiem iesēdinās cietumā, varbūt es piedošanu palūgšu vienīgi savai mātei. Bet ko tu pats domā darīt? Vai tev vēl nav ienācis prātā, ka pašlaik tieši tev vajadzētu lūgt piedošanu?

-   Kam?! - Niklāvs, stipri pārsteigts, iesaucās.

-   Man! - es atkliedzu pretī. - Un Sandrai! Mani nodeva ne tikai viņa, bet arī tu! Un varbūt galvenokārt tieši tu! Vai pats to neapjēdz? Kāpēc tu mani toreiz ņēmi līdzi uz to Pārdaugavas privātmāju? Tāpēc, ka tu jau iepriekš zināji, ka es tur ieraudzīšu Sandru! Un kāpēc devi skatīties tās pornofilmas? Domāji, to visu redzēdams, es tūlīt no Sandras atteikšos?

-   Apmēram, - Niklāvs atzinās.

-   Tas tev arī izdevās, - es pateicu. - Taču diez vai tikai tāpēc vien es viņu būtu nogalinājis. Diez vai. Taču ieraudzīdams… Paklausies, Nik! Pēc tam, kad tu jau pirms krietna laiciņa zināji, kādā veidā Sandra piepelnās… Tev nebija pretīgi ar viņu gulēt?

-   Bet vai tad tu to nedarīji?

-   Es neko vēl nezināju.

-   Bet es zināju! Jā! Taču manī tas nekādas negatīvas emocijas neizraisīja, par pretīgumu nemaz nerunājot!

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, ka es viņu nemīlēju, - Niklāvs atklāti atbildēja. - Man viņa bija vajadzīga vienīgi seksam! Starp citu, neviens, izvēlēdamies sev jaunu mīļāko vai sievu, nekad nevar droši zināt, cik vīriešu gultās viņa ir jau sabijusi!

Es piecēlos un atkal pavērsu pistoles stobru pret Niklāvu.

-   Nik, veco zēn, - es skumīgi sacīju. - Ja tas viss varēja notikt… Ja viss ir tik vienkārši… Ja mīlestības vietā ir tikai izvirtība… Ja tev, līdz šim manam labākajam draugam, sirdsapziņa atļāva gulēt ar sievieti, kuru es patiesi mīlēju… Kāpēc tev, Nik, toreiz Afganistānā mani vispār vajadzēja izglābt? Vai tiešām man vajadzēja palikt dzīvam tikai tāpēc, lai es vēlreiz ieraudzītu, cik bieži šī pasaule ir pretīga? Un pārliecināties, ka lielākā daļa cilvēku ir nelieši un ļaunuma pilni? Es saprotu - ja sabrūk mana personīgā dzīve, tāpēc man uzreiz nevajadzētu iznīcināt kāda cita cilvēka dzīvi. Jā. Tā tas ir. Taču bieži mīlestībā un arī

Es iekāpu laivā, un pilnā jaudā šķērsojis Juglas ezeru, nokļuvu Ķīšezerā un tur ilgi braukāju.

naidā ir kaut kas tāds, kas tomēr ir daudz spēcīgāks par mūsu prātu. Bet pašlaik mans prāts ir jau nedaudz nomierinājies, tāpēc, Nik, es tev atļauju dzīvot… ja tu pēc visa, kas tagad noticis, vispār spēsi dzīvot.

Izgāju no saimniecības ēkas un nokāpu lejā pie ezera. Tur stāvēja Niklāva motorlaiva. Es iekāpu laivā, to atāķēju, iedarbināju motoru un, pilnā jaudā šķērsojis Juglas ezeru, nokļuvu Ķīšezerā un tur ilgi braukāju. Kaut kur ezera vidū iemetu savu Berettu un apsūdzībā pret mani galvenais lietiskais pierādījums - slepkavības ierocis - tā arī netika atrasts.

Pēc mirkļa arī es pats gribēju mesties pāri laivas malai, lai uz mūžīgiem laikiem pazustu ezera dzelmē. Taču pēdējā brīdi kaut kas mani atturēja. Kas tas bija, nezinu vēl šodien.

18. nodala

»

-   Arestētais Edmund Janovski! - atslēdzot 437. kameras masīvās durvis, skaļā balsī norēcās viens no Centrālcietuma uzraugiem. - Uz izeju!

Aizlicis rokas aiz muguras, divu bruņotu sargu pavadībā pa dobji skanošām dzelzs kāpnēm nokāpu divus stāvus zemāk, kur atradās tā saucamā patiesības istaba - telpa, kur apcietinājumā esošie cilvēki varēja satikties ar savu krimināllietu izmeklētājiem un advokātiem. Kad uzraugi aizgāja, es apsēdos un skumji paraudzījos uz advokātu Juri Alksni. Mēs jau sen bijām labi pazīstami.

-   Sveiks, Edmund! - viņš klusi teica. - Kādos mēslos esi iekūlies?

-   Smagos, - es atbildēju. - Vai esi ar mieru mani aizstāvēt?

-   Protams, - Juris tūlīt piekrita. - Tikko man paziņoja, ka par savu advokātu esi izvēlējies mani… Redzi, esmu jau klāt.

-   Tas ir labi, - es sacīju. - Lai gan… Kāds aizstāvēs vai neaizstāvēs, tik un tā man no soda neizsprukt.

-        Tā vis nesaki… Turklāt vai tev ir vienalga, vai tu dabū divdesmit, desmit vai tikai piecus vai pat trīs gadus?

-   Vai tas vispār ir iespējams?

-        Jā, - Juris apstiprināja. - Nav pat izslēgts nosacīts sods. Tas ir - brīvība.

Es vārgi pasmaidīju.

-         Brīvība… Visu lietu īsto vērtību mēs diemžēl spējam tā pa īstam novērtēt vienīgi tad, kad tās zaudējam. Gan brīvību, gan mīlestību, gan veselību.

-   Tu jūties slikti?

-   Tikai garīgi, - es atbildēju. - Fiziski viss ir kārtībā.

-        Lai mūsu lietas jau pašā sākumā nesaietu grīstē, man, Edmund, ir jāzina visa patiesība. Gribu, lai tu pret mani būtu maksimāli atklāts.

-   Lūdzu! Es būšu atklāts.

-   Ko tu jau esi liecinājis?

-        Neko! Esmu pratināts četras reizes, taču visas četras reizes klusēju un nekādus pratināšanas protokolus neesmu parakstījis.

-   Tas ir labi. Tevi sita?

-   Nē.

-        Brīnums gan, - Juris smagi pašūpoja galvu. - Bet galu galā tas, protams, arī ir labi. Bet tagad pie lietas! Pašlaik tavu krimināllietu jau izmeklē prokuratūra. Izmeklētāju sauc Vitolds Plūksna. Es viņu pazīstu. Tīri lāga vecis. Ar apsūdzību arī esmu iepazinies. Nekā spoža tur nav, bet nav arī nekā bezcerīga. Tu to sievieti - Sandru Salaku - patiešām nogalināji?

-Jā.

-   Viņa bija tava mīļākā?

-   Kaut kas vairāk. Es ar viņu gribēju precēties.

-        Kā īstenībā bija? Tu viņu nogalināji ar vai bez iepriekšēja nodoma?

-        Bez. Man tas pašam bija negaidīti. Impulsīvi. Lai gan es skaidri apjēdzu, ko daru.

-        Braucot pie Niklāva Razumovska, tev līdzi bija pistole. Tātad tev tomēr bija iepriekšējs nodoms nogalināt vai nu viņu, vai Sandru.

-   Pistoles klātesamība nevar kalpot par pierādījumu slepkavībai ar iepriekšēju nodomu, - es teicu. - Tas bija oficiāli policijā reģistrēts ierocis un man ir policijas izdota ieroča nēsāšanas atļauja.

-   Loģiski, - Juris apmierināts palocīja galvu. - Vai pistole ir atrasta?

-    Nē. Un viņi to nekad arī neatradīs! Tad izmeklētājam metru pa metram ir jāpārbauda viss Juglas ezers un Ķīšezers. Un ari tad tas droši vien būtu pilnīgi velti.

-   Tas ir ļoti labi, - Juris atkal nopriecājās. - Bet tagad man ir jādzird atbilde uz vēl vienu ārkārtīgi svarīgu jautājumu! Ko tu domā darīt pats? Kā uzvedīsies? Visu noliegsi, vai arī noziegumā atzīsies un izdarīto patiesi nožēlosi?

-   Es nezinu, - paraustīju plecus. - Tas jāizdomā tev, kādu aizstāvības taktiku mums vajadzētu izvēlēties! Vai noliegt ir kāda jēga?

-    Ir gan, - Juris apliecināja. - Ieroča, ar kuru izdarīts noziegums, izmeklētāju rīcībā pagaidām nav un diez vai arī būs. Tas, ka tev piederošā ieroča nav arī vairs pašam, vēl neko izšķirošu nenozīmē! Tu to varēji pazaudēt, tev to varēja nozagt… Tu atbrauci pie Niklāva, viņš mājās bija viens. Tu palūdzi laivu, viņš tev to iedeva un tu vairākas stundas vizinājies pa ezeru. Pa to laiku pie Niklāva ir atnācis īstais slepkava un mums vēl nezināmu iemeslu dēļ Sandru nošāvis. Visai ticams, ka to varēja izdarīt arī pats Niklāvs! Viņš ir vienīgais liecinieks, taču viņa liecības var būt vairāk nekā apšaubāmas! Jūs bijāt sāncenši! Jums bija viena sieviete! Un jums abiem bija arī vienāds motīvs Sandru nogalināt! Jūs abi zinājāt, ka Sandra šad tad piepelnās pornofilmu uzņemšanā. Tātad, ja savu vainu noliegsi, tiesai varēsim izraisīt pamatotas šaubas, ka šo noziegumu esi izdarījis tu, tai pašā laikā milzīgu aizdomu blāķi par Sandras slepkavību uzvelt uz Niklāva galvas!

Ilgi domīgs šūpoju galvu.

-   Jāpadomā, - klusi sacīju. - Tev taču mana atbilde nav jādzird tūlīt?

-   Tūlīt nē, - Juris piekrita, - taču pēc iespejas ātrāk gan!

-   Bet ja es nozieguma izdarīšanā atzīstos?

-   Tad būs "jāspiež" uz tavu afekta stāvokli un tai brīdī redzētā iespaida dēļ absolūti nekontrolējamu rīcību. Kāda tad bija situācija? Tu pēkšņi ieraugi, ka tava karsti mīļotā sieviete tavu acu priekšā drātējas ar citu vīrieti… To diez vai spētu mierīgi izturēt cilvēks pat ar dzelzs nerviem! Bet tavi nervi jau sen ir galīgi čupā! Afganistānas karš, ģimenes izjukšana un tā tālāk un tā joprojām! Starp citu, tu to sievieti patiešām tik stipri mīlēji?

-   Kad es uz Sandru izšāvu, es viņu stipri ienīdu!

-   Tātad mīlēji, - Juris lietpratīgi rezumēja. - Tik spēcīgu naidu spēj izraisīt vienīgi tikpat spēcīga mīlestība. Vai tad tu nezināji, ka iemīlēties ir ļoti bīstami?

-   Tagad zinu, - es atbildēju. - Līdz tam domāju, ka mīlestība tomēr ir labākais, kas dzīves laikā ar mums var notikt.

-  Tā arī ir, - Juris pateica un piecēlās. - Vienīgi mums vajag trāpīt uz īsto cilvēku. Ja tu būtu tikpat precīzi ar savām jūtām notēmējis uz citu sievieti… tev nekad ar ieroci nevajadzētu mērķēt Sandras galvā…

Tā arī bija. Man nekas cits neatlika kā vienīgi piekrist.

Pēc astoņiem mēnešiem vienā no Rīgas apgabaltiesas zālēm notika tiesas sēde. Vai tas bija darīts pareizi vai nepareizi, bet es tiesai tomēr izstāstīju visu, kā bija īstenībā.

Es negribēju ne liegties, ne melot.

Es pilnībā atzinu savu vainu.

Es atzinos izdarītajā noziegumā, lai gan apsūdzība, kā arī vēlāk tiesas spriedums lielā mērā balstījās galvenokārt tikai uz manu atzīšanos, Niklāva liecību un netiešiem pierādījumiem.

-   Vai jūs savu rīcību nožēlojat? - tiesnesis vaicāja.

Paskatījos zālē. Tur redzēju gan Sandras vecākus,

daudzus viņas teātra aktierus, dažus žurnālistus, gan

Niklāvu… Viņi visi uz mani skatījās ar atklātu naidu, taču ari es ne tikai pret viņiem, bet pret cilvēkiem vispār vairs nekādas simpātijas nejutu. Es jau sen biju sajutis šīs pasaules un cilvēku aukstumu; sapratis, ka tikai ļoti retos gadījumos cilvēki spēj būt godīgi un patiesi un citiem izdarīt kaut ko labu un vajadzīgu. Mēs visi vai gandrīz visi dzīvojam tikai sev un es joprojām nespēju saprast, vai tas ir labi vai slikti, pareizi vai nepareizi.

- Nē, - stingrā balsī atbildēju. - Izdarīto noziegumu, ja to vispār var kvalificēt kā noziegumu, es ne mazākā mērā tomēr nenožēloju. Es neko sliktu neizdarīju. Es tikai sodīju cilvēku, kā jūs tūlīt sodīsiet arī mani, par viņa radīto ļaunumu. Jā, šis ļaunums nebija vērsts pret valsti, sabiedrību vai visu pasauli. Tas bija vērsts tikai personiski pret mani, taču tāpēc šis ļaunums nekļūst mazāks. Atcerieties, pirms vairākiem gadiem kāds mūsu sabiedrībā pazīstams cilvēks atklāti gaišā dienas laikā uz ielas nošāva jaunu puisi - automašīnas zagli. Tātad izdarīja tīšu slepkavību, bet šai gadījumā nenotika pat tiesa! Šo cilvēku izmeklēšanas iestādes tūlīt atzina par nevainīgu un nekādu krimināllietu neierosināja! Ko esmu izdarījis es? Esmu izdarījis tieši to pašu! Nošāvu cilvēku, kas nezaga vis lielu dzelzs gabalu, bet visai pretīgā veidā nozaga manu nākotni! Dziļi aizskāra manu godu. Pazemoja kā vīrieti. Apspļāva manas jūtas. Meloja un liekuļoja! Un beidzot nodeva mīlestību un mani pašu.

Es saprotu - tas, ko nupat pateicu, ir tikai vārdi. Tiem diemžēl nav nekāda juridiska seguma. Mūsu likumdošana un morāle pieļauj, ka viens cilvēks bez mazākajām bailēm no jebkāda soda var nodot citu cilvēku, melot viņam, ņirgāties par viņu, pazemot, liekuļot, neturēt vārdu un būt neuzticīgs! Tas nav nekas! Tā, jūsuprāt, ir katra cilvēka brīvas gribas izpausme! Tas ir tikai konkrēta cilvēka sliktas audzināšanas rezultāts vai arī vienīgi viņa sirdsapziņas lieta! Iespējams, es nevaru lepoties ar sevišķi gaišu prātu, taču man šķiet, ka katra cilvēka gods un pašlepnums tomēr ir kaut nedaudz vērtīgāks par jebkuru mantu.

- Vai jūs savu rīcību nožēlojat t - tiesnesis vaicāja.

- Nē, - stingrā balsī atbildēju.

Un vēl. Es bieži esmu domājis un ari rakstījis, kā cilvēks vispār nonāk līdz vardarbībai? Kas ir tās stimuli? Kas ir tas, kas atsevišķos dzīves brīžos mums liek nogalināt otru cilvēku? Visbiežāk tā ir valsts - jebkuras nācijas augstākais sabiedriskais veidojums! -, kas karavīram uzliek pat par "svētu" un obligāti izpildāmu pienākumu nogalināt pēc iespējas vairāk tās ienaidnieku! Tā ir valsts, kas atļauj un atkal uzliek pat par pienākumu policistiem, zemessargiem vai citu bruņoto formējumu dalībniekiem ar likumu noteiktos gadījumos šaut uz cilvēkiem un tos nereti arī nošaut!

Ja, piemēram, es Sandru Salaku būtu nošāvis tāpēc, ka viņa būtu iecerējusi gāzt valdību un mainīt mūsu valsts iekārtu, tad pašlaik tiesas zālē ienāktu mūsu Valsts prezidente un par tik varonīgu rīcību pasniegtu man Triju Zvaigžņu ordeni! Un, ja tā, vai jums nešķiet, ka daudzi mūsu likumi, mūsu morāle un priekšstati par to, kas ir labs, kas ļauns, kas ir taisnīgi, kas netaisnīgi, nekad nevar būt izšķirošs kritērijs, lai nešaubīgi uzskatītu kāda cilvēka rīcību par nosodāmu vai apsveicamu. Viss sajūk vienā biezā likumu un morāles interpretācijas putrā!

No morāles un pat juridiskā viedokļa jēdziens un apzīmējums "cilvēka vaina" ir vairāk nekā diskutabls. Vēl nopietnāk! Tas vispār ir totāls absurds! Nekad pasaulē nav pastāvējusi un nepastāv nekāda "cilvēka vaina"! Tādu apzīmējumu sabiedrība un tiesa lieto, ja kāds cilvēks ir pārkāpis tobrīd valstī pastāvošās likuma normas. Bet laiks taču nepārtraukti mainās! Ja mēs arī šodien stingri sekotu principam, ka cilvēka vaina vienmēr ir attiecināma tikai uz valsts varas iestāžu pieņemto likumu pārkāpumiem, tad ir jāatzīst, piemēram, ka visi, kas pretojušies nacistiskās Vācijas un komunistiskās Padomju Savienības diktatūrām, ir sodīti pareizi! Jo viņi visi toreiz tā vai citādi pārkāpa šajās valstīs pastāvošos likumus!

Šodien vēsturnieki, juristi un sabiedrība atzīst, ka šie likumi ir bijuši slikti, nepareizi un ļoti netaisnīgi. Bet vai mēs simtprocentīgi varam būt pārliecināti, ka arī šodien mūsu valstī pastāvošie likumi ir labi, pareizi un taisnīgi? Nē! Pasaulē nepastāv neviens mūžīgs un absolūti neapstrīdams likums! Tāda vienkārši nav! Tāpēc, godājamā tiesa, ne mazākā mērā necerot, ka šī mana runa kaut cik jūtami spēs jūs pārliecināt, ka bieži "vaina" neslēpjas vis cilvēka rīcībā, bet gan nepareizos un ļoti netaisnīgos likumos, es tomēr palieku pie savas pārliecības - cilvēkam dažreiz tomēr ir tiesības pašam, bez valsts starpniecības, individuāli sodīt cilvēku, kas viņam un sabiedrībai ir nodarījis lielu fizisku vai morālu kaitējumu.

Un beidzot.

Sirds dziļumos man, protams, ir žēl nogalinātās. Viņa tomēr bija sieviete, kuru es mīlēju, un tieši šī mīlestība bija tā, kas manī izraisīja tik impulsīvu, iepriekš neparedzētu un ar skaidru prātu nekontrolējamu rīcību. Tagad es domāju gluži tāpat kā daudzi, kuru dzīves ir izpostījusi cerība, ilgas un uzticēšanās otram cilvēkam: laimīgi ir tie, kas nepazīst mīlestību!

Vēl gribu lūgt piedošanu Sandras mātei, Sandras kolēģiem un draugiem. Varbūt tas, ko viņa darīja un izdarīja attiecībā pret mani, nekādu lielu nosodījumu nemaz nav pelnījis. Varbūt šodien tas viss ir pat normāli un pieņemami - cilvēks pelna naudu, kā prot, un mīl to, ko grib! Jā! Es nestrīdos. Lai ko es te arī teiktu, tik un tā neviens nezinās un nesapratīs, kādu kaunu, apvainojumu un sāpes es tajā brīdī izjutu.

Godājamā tiesa!

Atzīstos un nožēloju, ka nespēju būt bezjūtīgs kā akmens. Lai gan arī akmeņi nereti nogalina kalnā kāpējus… Bet es tik ļoti gribēju… Nē! Tagad es jau vairs negribu neko! Varbūt vienīgi nomirt tāpat, kā katru dienu daudzi cilvēki nomirst slimnīcā - mierīgi un klusi, rūgti pasmaidot.

Šī pasaule nav mūsu mājas. Mūsu īstās mājas ir debesīs.

Pēc četrām dienām tiesa pasludināja spriedumu - es tiku atzīts par vainīgu slepkavībā vainu mīkstinošos apstākļos un sodīts ar brīvības atņemšanu uz pieciem gadiem.

Arī šajā brīdī es neko daudz nejutu. Man viss bija kļuvis vienaldzīgs.

19. nodala

»

Mani jau otro nedēļu māca smaga grūtsirdība. Tieši tad, kad biju iedomājies esam sasniedzis savas dzīves laimes un mīlestības virsotni, es pēkšņi paklupu un iegāzos visdziļākajā bezdibenī.

Tagad vienīgais, pie kā es dzīvē varu pieķerties, ir biezās cietuma loga restes.

Jāatzīstas, tas ir diezgan nožēlojami.

Divreiz mēģināju izdarīt pašnāvību. Arī par to vēl saņēmu sodu.

Šaj ās savas dzīves melnākajās dienās pēkšņi atcerējos tā bijušā tiesneša vārdus, kurš par kukuļņemšanu un divām slepkavībām bija notiesāts uz ilgiem gadiem cietumā un kas pirmais pirms aiziešanas mūžībā cietuma slimnīcā darīja zināmu man savu dzīvesstāstu. To sācis, viņš man negaidīti pateica: "Mani un, iespējams, ka arī tavi pēdējie vārdi būs šādi: lai nolādēta ir mīlestība!"

Kā viņš to varēja zināt?

Vai tas tā notiek ar visiem?

Droši vien, ka ne. Droši vien ir arī laimīgie, taču mani šī atziņa nespēja nomierināt. Es skaidri zināju, ka man vairs nav nekādu cerību un mīļotā sieviete tā arī paliks kā nekad nepiepildāms sapnis.

Var dzīvot arī bez šā sapņa. Protams. Bez mīlestības, tuvas sievietes un pat bez brīvības galu galā var dzīvot vēl ilgāk. Taču dzīve, ja to vispār varēja nosaukt par dzīvi, tomēr šķita bezjēdzīga un absolūti tukša. Jo… Laimīgi vai nelaimīgi, bet mūsu dzīvi galvenokārt tomēr piepilda tieši šī nolādētā mīlestība un mīļotā sieviete…

Dienu pirms manas pārvešanas uz Jelgavas cietumu stāva uzraugs, atvēris mūsu kameras durvis, kā parasti dobjā balsī norēcās: - Notiesātais Edmund Janovski! Uz izeju!

Kā to prasīja cietuma iekšējās kārtības noteikumi, rokas aizlicis aiz muguras, gaitenī tūlīt nostājos ar seju pret sienu. Kamēr uzraugs atkal aizslēdza kameras durvis, es, noteikumus pārkāpdams, uzprasīju: - Kur tu mani vedīsi?

- Turi muti! - uzraugs uzliedza, mani viegli pagrūda un mēs nokāpām uz pirmo stāvu, kur jau notiesātie cilvēki, pirms viņi no Centrālcietuma tika pārsūtīti uz citām soda izciešanas vietām, drīkstēja satikties ar saviem vecākiem, sievām, bērniem vai draugiem. Kad mani ieveda vienā no šīm telpām, es uzreiz nodomāju, ka pie manis noteikti ir atnācis Niklāvs. Un diez vai pateiks kaut ko labu. Tā kā arī man viņam nekas labs nebūtu sakāms, es apstājos un tālāk nemaz negribēju iet.

-        Stūrē tik uz priekšu! - uzraugs mani atkal pagrūda un ieveda nelielā blakustelpā, kur atradās garš koka sols, diezgan paliels dēļu galds un daži krēsli.

Pārsteigumā sastingu. Tieši man pretī uz sola sēdēja sieviete, par kuras esamību es jau biju gandrīz vai aizmirsis. Tā bija mana vēl joprojām oficiālā sieva Evita. Viņu ieraugot, mani pārņēma ne tikai liels pārsteigums, bet arī kaut kas tāds, ko jau sen nebiju izjutis, - gaišs prieks, pacilātība un silta cerība, ka varbūt šai pasaulē tomēr vēl neesmu palicis gluži viens…

-        Sveiks, Edmund! - Evita pieceldamās sacīja un mīļi pasmaidīja. - Piedod, bet ātrāk man ar tevi neļāva tikties.

Es viņu cieši apskāvu, pēc tam apsēdāmies un es, galvu nodūris, ilgi klusēju.

-        Grūti? - Evita līdzjūtīgi jautāja un viegli pieskārās manam plecam. - Es tev atnesu paciņu - dažādus pārtikas produktus, cigaretes un dažus žurnālus. īsti nezināju, ko drīkst, ko ne. Vēlāk… Man teica, ka rīt tevi pārvedīšot uz citu vietu. Tas tiesa?

-   Jā, uz Jelgavas cietumu, - es atbildēju.

-   Vai tur būs labāk nekā šeit?

-   Jācer. Vismaz tā runā.

-   Es baidījos, ka pārējie tevi šeit var nosist.

Lēnām pagriezu galvu pret Evitu. Viņa joprojām bija nepārspējami skaista un tas, ka viņa atrodas man blakus šeit - Centrālcietumā - joprojām šķita kā kaut kas absolūti neiespējams.

-        Tā vispār esi tu, Evit? - es klusi vaicāju. - Vai varbūt es tikai sapņoju?

-   Nē, Edmund. Tā esmu es - Evita Janovska.

-   Kāpēc tu šeit atrodies?

-        Tāpēc, Edmund, ka tev pašlaik ir grūti un es esmu tava sieva.

-   Joprojām?

-       Tā iznāk. Kad biju smagi saslimusi, tu taču pie manis uz slimnīcu atnāci, vai ne?

-        Tas ir pavisam kas cits, - es teicu. - Tās nav salīdzināmas lietas.

-       Nu ko tu, mīļais! Kad mēs pirms divpadsmit gadiem precējāmies, mēs taču viens otram toreiz solījāmies - gan priekos, gan bēdās, gan laimē, gan sāpēs… Līdz nāve mūs šķirs.

-   Tev to nevajadzēja atgādināt, - es drūmi sacīju.

-       Kāpēc gan ne? Šajā solījumā ir ietverta ikvienas laulības visdziļākā jēga. Tās pamatbūtība.

-   Man šķita, ka tie ir tikai skaisti vārdi.

-        Tā diemžēl pa lielākajai daļai arī ir. Bet kā visur un vienmēr pastāv arī izņēmumi.

Es lielā sasprindzinājumā un joprojām patīkamā pārsteigumā nespēju novērst skatienu no Evitas sejas, viņas lielajām acīm, viņas matu sakārtojuma, maigajām lūpām, gaumīgā apģērba un visa ķermeņa, kuru kādreiz gandrīz vai katru dienu un nakti biju glāstījis, skūpstījis un mīlējis. Ko man vēl vajadzēja? Kā trūka?

-   Evit… - es klusi teicu. - Tu gribi būt izņēmums?

-        Mēs jau tādi arī esam, - Evita atbildēja. - Tu vienkārši kļūdījies. Tu iebrauci pretējā braukšanas joslā. Taču nekas līdz galam nav vēl sadauzīts. Mašīnīte joprojām lēni ripo.

-        Ko tas, Evit, nozīmē? - es nedaudz trīcošā balsī jautāju.

Evita krietnu laiku klusēja, tad paņēma manu roku savējā un atkal jauki pasmaidīja.

-       Tas nozīmē… Es tevi gaidīšu atgriežamies. Pieci gadi paies ātri. Turklāt varbūt tie visi nemaz cietumā nebūs jāpavada. Tu, ja nesataisīsi lielus mēslus, mājās varēsi atgriezties jau pēc gadiem trim.

-   Un tu esi ar mieru mani gaidīt?

-   Es jau teicu.

-        Evit… - joprojām nespēju tikt vaļā no pārsteiguma. - Tu spēj man piedot?!

-       Jā, - Evita apliecināja un viņas sejā pamirdzēja neparasts gaišums.

-   Kāpēc?!

Evita pasmaidīja.

-        Tāpēc, ka es tevi mīlu, - viņa pateica. - Dažreiz iedomājos, ka tā, iespējams, ir tikpat neprātīga un neizskaidrojama mīlestība, kādu tu izjuti pret Sandru… Bet tā, mīļais, ir mīlestība un, vai mums tas patīk vai ne, tā parasti komandē mūs, nevis to vadām mēs.

-        Evit… - es atkal jutos ārkārtīgi satraukts. - Ja tas viss, ko tu man nupat teici, ir taisnība…

-   Tu man netici?

-        Ir ļoti grūti noticēt, ka tik skaistai un vēl jaunai sievietei… Tev pa šo laiku neviena cita nav bijis?

Evita iesmējās.

Viss šai dzīvē notiek tikai tāpēc, ka mēs kādu nīstam vai

arī Ļoti mīlam…

-       Ja ari būtu bijis vai ir pašlaik, es taču tev tik un tā to neteiktu! Tev, Edmund, ir jāzina tikai viens - es esmu tava sieva un tu esi mans virs. Un ne tikai! Tu vēl esi mūsu bērna tēvs. Un es tevi patiešām mīlu.

Lēnām paliecos uz priekšu un viņu noskūpstīju.

-        Paldies, Evit! - es čukstus sacīju. - Nekad nespēju iedomāties, ka tu vari būt tik laba.

Kad mani atkal veda atpakaļ uz kameru, es vēl pagriezos, pasmaidīju un Evitai viegli pamāju ar roku. Un nodomāju - viss šai dzīvē notiek tikai tāpēc, ka mēs kādu nīstam vai arī ļoti mīlam…

Rīga, 1999. g. 1. aprīlis - 14. oktobris

AuTORS PAR ROMĀNU

Nepadoties gribošajiem

Savā laikā izcilais vācu rakstnieks Tomass Manns uzrakstīja biezu romānu par to vien, kā ir tapis viņa ilgus gadus radītais un vēlāk pasaules slavu ieguvušais romāns 'Jāzeps un viņa brāļi". Diemžēl neesmu un nekad arī nebūšu tik dižens rakstnieks kā minētais vācu kolēģis, taču jūs nupat esat izlasījuši manu, gan ar ne tik plašu vēsturisku un filozofisku ieceri sarakstīto romānu "Tas, ko tu negaidi".

Gribu ticēt, ka tas tomēr ir bijis pietiekami interesants, lai jūs šo romānu būtu ne tikai pāršķirstījuši un apskatījušies tur ievietotos zīmējumus, bet gan patiešām izlasījuši, un tas jums ir sniedzis dažu nopietnāku pārdomu brīdi.

Tā vai citādi, bet šajā grāmatā runa tomēr ir par diezgan sarežģītiem mūsu dzīves jautājumiem, kas lielākā vai mazākā mērā ietekmē ikvienu no mums, un proti, - par mīlestību, godīgumu, uzticibu, atriebību, dzīvību un nāvi. Tie, kuri ir mani pastāvīgie lasītāji jau kopš sešdesmitajiem gadiem, zina, ka šīs tēmas es risinu gandrīz vai katrā savā darbā. Iespējams, šur tur es sāku jau atkārtoties - ne sižetiski, bet savās pārdomās par minētajām tēmām! -, taču tās patiešām ir tik nopietnas un vitāli svarīgas ne tikai man pašam, bet arī ļoti daudziem lasītājiem, tā ka es vienkārši nevaru par to visu nedomāt un nerakstīt.

Mūsu domāšana ir tik dīvaini iekārtota, ka mēs varam strīdēties un diskutēt par jebkuru lietu uz šīs pasaules, par jebkuru notikumu un cilvēku rīcību, taču pietiekami bieži sastopamies arī ar tādām parādībām, strīdēties par kuru esamību vai tās apšaubīt ir mu|ķīgi vai arī pilnīgi neiespējami, piemēram, zvaigžņotas debesis, klusi šalcoša jūra, negaisa brāzmas ar zibeņiem un pērkonu dārdiem, mīlestība, dzīvības rašanās, nāve visā tās daudzveidībā un pati dzīve - traģiska vai viegla, kā nu katram no mums ir paveicies.

Romānā "Tas, ko tu negaidi" daudzas lappuses veltītas notikumiem, kas tiek uzklausīti slimnīcas palātās, kurās guļ neglābjami slimi cilvēki. Romāna sižetiskajā darbībā nekas daudz nav izdomāts. Es ar šādiem dažādu traumu vai slimību pieveiktiem cilvēkiem esmu sastapies bieži.

Pirmo reizi tas notika ar mani pašu 1943. gada beigās, kad sešu gadu vecumā kopā ar savām māsām saslimu ar difteriju, un mēs nokļuvām Rīgas 2. pilsētas slimnīcā - tagadējos Stradiņos. Stāvoklis bija vairāk nekā smags. Tolaik ne penicilīns, ne citas antibiotikas, lai gan jau izgudrotas, tomēr slimnīcās vēl netika izmantotas. Saslimt ar difteriju smagā formā praktiski nozīmēja turpat vai simtprocentīgu nāvi. Turpmākais liktenis bija atkarīgs, kā saka, tikai no Dieva gribas vai paša organisma spējām pretoties šai briesmīgajai slimībai. Izrādījās, ka tobrīd Dievs, neskatoties uz visapkārt valdošajām kara šausmām, pret mani un māsām bija labā garastāvoklī, arī mūsu organismi izrādījās pietiekami stipri, un mēs palikām dzīvi. Tādā bērna vecumā ne par kādām iespējamām dzīvības briesmām jau parasti nedomā, nemaz nerunājot par to, ka šī var izrādīties tavas dzīves pēdējā diena…

Nākamā sastapšanās ar vēl līdz tam neapgūto cilvēku aiziešanas pieredzi man bija pēc dažiem gadiem, kad pie mums uz Rīgu no Liepājas atbrauca kāds attāls mātes radinieks un pēkšņi nomira.

Bija barga ziema un mūsu lielajā piecistabu dzīvokli malkas trūkuma dēļ tika apkurināta tikai virtuve un divas istabas. Nomirušais cilvēks bija novietots verandā, lielie logu stikli bija pārklājušies ar sarmu, viņš gulēja zārkā, apģērbts tikai melnas krāsas uzvalkā, un viņa seja un kailās rokas bija baltas kā sniegs.

Man šā cilvēka kļuva žēl.

"Mammu!" es klusi teicu. "Vai viņu nevajadzētu apģērbt siltāk? Viņam droši vien ļoti salst."

Krietni vēlāk, kad piecdesmito gadu beigās jaunības dullumā aizdrāzos strādāt un meklēt piedzīvojumus tālajā Kazahstānā, vienā no ļoti biežajiem kopmītņu kautiņiem mani diezgan pamatīgi sadūra, un es nokļuvu slimnīcā. Daudzo māsiņu vidū tur bija arī viena ķīniete - neparasti skaista meitene, un es, vēlēdamies iegūt viņas simpātijas, jau nedaudz atlabis, sanitāru trūkuma dēļ visādi centos māsiņām palīdzēt. It sevišķi jau, protams, žilbinoši skaistajai ķīnietei. Palīdzēju izvadāt ēdienu, savācu netīro veļu un vedu to uz mazgātavu; reizēm bija jānogādā uz morgu mirušie. Laboju arī sabojājušos gludekļus un citas saimniecībā nepieciešamās lietas, braucamos krēslus un slimnieku pārvadājamos ratus.

Galu galā manas pūles tika pienācīgi atalgotas, es kļuvu vislabākais slimnieks un, kad biju iznācis no slimnīcas, krāšņai un ļoti trauslai ķīniešu porcelāna vāzei līdzīgā med- māsiņa visu ziemu man neliedza savu austrumnieces draudzību…

Un tā visu turpmāko dzīvi. Vienmēr, kad nokļuvu slimnīcā (un tas ir noticis visai bieži), garlaicības, savas nevaldāmās enerģijas un skaisto māsiņu dēļ esmu piestrādājis par sanitāru. Bet klausīties dažādu cilvēku dzīvesstāstus un viņu neparastos likteņus (protams, ne tikai slimnīcās!) - tā jau ir manas rakstnieka profesijas būtiska un neatņemama sastāvdaļa.

Starp citu, mana biezā literāro piezīmju klade ir pierakstīta pilna ar visdažādākajiem, galvenokārt tomēr dramatiskiem un ļoti traģiskiem cilvēku dzīvesstāstiem, tā ka literārā un dzīves materiāla pietiktu vēl daudziem jo daudziem romāniem…

Tas ir banāls, taču gandrīz vai neapstrīdams fakts - ar mums bieži notiek kaut kas tāds, ko mēs negaidām un negribam, taču tas, ko gribam un gaidām, piepildās reti vai nekad.

Kāpēc par dažiem cilvēkiem mēs bieži ar zināmu lepnumu vai nelielu skaudību sakām: "Viņš ir stiprs cilvēks!"

Acīmredzot tāpēc, ka šis cilvēks ir spējis vai spēj cienīgi - ne sevi, ne citus nepazemojot, un vismaz ārēji nevienam neatklājot savas dvēseles sāpes, - pārvarēt visus negaidītos likteņa triecienus.

Man nenāk ne prātā kaut ko pārmest tiem, kas to nespēj, taču zināmā mērā apskaužu, ļoti cienu un pat apbrīnoju cilvēkus, kurus dzīve tik viegli nesalauž.

Mēs jau tā pārāk bieži zaudējam. Pārāk bieži savas nevaldāmās mantkāres, varaskāres un miesaskāres dēļ paši sevi ieslogām šo tieksmju un instinktu drūmajā cietumā. Un, ja ne vienmēr to izdarām mēs paši, tad mūs gūstā saņem citi.

Tās ir diezgan lielas muļķības, ka dzīves grūtības pārvar un izdzīvot spēj tikai fiziski stiprākie. Nē! Tieši otrādi! Visām nelaimēm un negaidītajiem likteņa triecieniem daudz ātrāk pāri tiek un par dzīves uzvarētājiem kļūst spēcīgas gribas un gaiša prāta apveltītie!

Bet mēs taču tādi esam, vai ne?

BIBLIOGRĀFIJA

Nepadoties griboši.

Egils Lukjanskis Rīga, 1. augusts, 2001. gads.

Izvēle. Stāsti un noveles. Liesma, 1966.

Nekad nebeigsies. Stāsti un noveles. Liesma, 1968.

Pieskāriens. Stāsti un noveles. Liesma, 1971.

Bez žēlastības. Garstāsti. Liesma, 1973.

Bronzas sieviete. Stāsti un noveles, 1975.

Neuzvarētais. Romāns. Liesma, 1977.

Memento mori. Romāns. Liesma, 1977.

Lāse karogā. Mākslinieciskie apraksti. Liesma, 1980.

Skrējiens bezgalībā. Stāsti un noveles. Liesma, 1981.

…un mana dzīvība arī. Dokumentāls apraksts.

Liesma, 1984. Atliktais laiks. Romāns. Liesma, 1985. Ne jau katru dienu. Romāns. Liesma, 1987. Atnāc un paņem. Romāns. Liesma, 1987. Rēta akmenī. Romāns. Liesma, 1993. Nakts tiesnesis. Romāns. Avots, 1993. Sāpes un triumfs. Romāns. Sol Vita, 1994. Kliedziens no debesīm. Romāns. Liesma, 1994. Sieviete visam mūžam. Romāns. Preses nams, 1996. Asaras debesīs. Romāns. Liesma, 1997. Palīgā sauciens. Romāns. Daugava, 1999. Privāttiesnesis. Romāns. Preses nams, 1999. Notiesātais. Romāns. Lauku Avīze, 2000. Cilvēks naktī. Romāns. Lauku Avīze, 2000.

ŠAJĀ SĒRIJĀ

V  Kaijaks Enijas bize

A. Skailis Septiņas bīstamas jaunavas M. Zīle Lilija M. Geidāne Puisiķciems

V  Kaijaks Zem Marsa debesīm A. Pūriņš Mīla un naids Livonijā L. Bridaka Aizvējš piejūras

E. Lukjanskis Notiesātais

E. Lukjanskis Cilvēks naktī

R. Plucis Mazā ciema ledainais pavasaris

A.  Sedlenieks Gladiators

V  Kaltiņa Mīlestības ārprāts jeb lielie kāposti M. Zīle Lilija-2

M. Geidāne Bāka pār mežiem

I. Bērziņa Dālderkalnā

D. Avotiņa Kapteiņa Jēka mīlestība

V  Kaijaks Nārbuļu dēli

V  Gune Atpakaļceļš • Nāruguns

B.  Eglīte "Ābeļu" ragana M. Geidāne Vēju dziesma

0. Mauriņš Hameleonu rotaļas latviešu gaumē

A. Pūriņš Lāčplēša klejojumi

M. Zīle Smukas meitas maksā smuku naudu

A.  Pūriņš Lielā bērza noslēpums

S. Gailīte Taureņa lidojums akmenī

B.  Eglīte Meža noburtie

SAGATAVOŠANĀ:

Māra Svīre Slazdu krogs un divi nami Rīgā

Egils Lukjanskis TAS, KO TU NEGAIDI

Redaktors Valdis Veilands Aleksandra Stankeviča zīmējumi Alda Jermaka foto Viļņa Didrihsona vāka noformējums Silvijas Kokinas makets Mudītes Arājas korektūra

Parakstīta iespiešanai 15.08.2001. Izdevniecība "1.auku Avīze" Dzirnavu ielā 21, Rīga LV-1010. Iespiesta SIA "Latgales druka" tipogrāfijā Baznīcas ielā 28, Rēzekne LV-4600.

Content

Lukjanskis Egils Tas, ko tu negaidi

1. nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodaļa

5. nodala

6. nodala

7. nodala

8. nodala

9. nodala

10. nodaļa

11. nodala

12. nodala

13. nodala

14. nodala

15. nodala

16. nodala

17. nodaļa

18. nodala

19. nodala

AuTORS PAR ROMĀNU

BIBLIOGRĀFIJA

ŠAJĀ SĒRIJĀ