Lukjanskis Egils

Trīs saujas mīlestības

Egils Lukjanskis

TRĪS SAUJAS MĪLESTĪBAS

.

AUTORS PAR ROMĀNU

Un taisna tiesa

visiem

Nenoliedzami tas skan ļoti skaisti. Un zināmā mērā arī patīkami. Taču patiesībā tas ir tikai sapnis, kas diemžēl nekad nepiepildīsies. Ne man, ne tev, ne sabiedrībai kopumā, nemaz nerunājot par visu cilvēci. Un nepiepildīsies vienkārša, bet vērā ņemama iemesla dēļ - gan katram cilvēkam, gan atsevišķām tautām un valstīm ir dažādi, pat pilnīgi pretēji uzskati, zināšanas, priekšstati un pārliecība par taisnīgumu un tā izpausmi sadzīvē, politikā un jurisprudencē.

Manuprāt, taisnīgums ir tikpat stiepjams un dažādi traktējams jēdziens kā košļājamā gumija, ko gan gudrs profesors vai pirmās klases skolnieciņš šīs nodarbes beigās kā gaisa burbuli izpūš no atsvaidzinātās mutes, lai vienaldzīgi izspļautu.

Pametot skatu atpakaļ tikai mūsu tautas divdesmitā gadsimta vēsturē, mēs, subjektīvi vērtējot (bet jebkuru notikumu un cilvēku rīcību mēs vienmēr vērtējam tikai subjektīvi - mūsu priekšstatu līmenī par labo un ļauno), redzam, ka sava taisnība ir bijusi visiem. Gan piektā gada revolucionāriem - baronu muižu svilinātājiem, gan soda ekspedīciju dalībniekiem, šaujot vai citādi sodot sadumpojušos ļaudis, gan septiņpadsmitā gada boļševikiem, gan astoņpadsmitā gada nacionālistiem, gan četrdesmitā gada padomju varas piekritējiem, gan tās pretiniekiem, gan leģionā, gan sarkanarmijā mobilizētajiem latviešu karavīriem, gan pēckara naida un atriebības kārajiem partizāniem, gan čekas saorganizēto izstrebiķeļu vadiem.

Nupat izlasīju Latgales kultūras centra izdevniecības aprūpē Rēzeknē klajā laisto Pētera Keiša dokumentālo aprakstu grāmatu "Kur ilgu dzērve brien…", veltītu Baltinavas pagasta nobendēto ļaužu piemiņai. Šo grāmatu lasot, kā saka, no šausmām asinis stingst dzīslās, jo pēckara laikā ar pārsteidzošu nežēlību civiliedzīvotājus vienādi bendēja gan mežinieki (tagad saukti par nacionālajiem partizāniem), gan čekisti un vietējie Baltinavas miliči. Un acīmredzot katram no viņiem tāpat bija sava izpratne par taisnīgumu un pareizu rīcību.

Iespējams, es nekļūdīšos, ja joprojām palikšu pie pārliecības, ka nekāds vispārināts un absolūts taisnīgums šajā pasaulē vispār nepastāv! Jo nav ne pilnīgi taisnīgu likumu, ne absolūti taisnīga soda. Viss balstās uz katrā valstī un attiecīgā sabiedrībā valdošā priekšstata, kā ir pareizi un taisnīgi sodīt visdažādākā veida likumpārkāpējus. Citur par vienu un to pašu pārkāpumu tiek cauri ar viegliem sodiem vai vispār bez tā, citur pēc mūsu priekšstatiem tiek piespriesti ārkārtīgi bargi sodi.

Un atkal un atkal uzrodas tas pats nolādētais jautājums - kur tad īsti slēpjas šī diezgan abstraktā taisnīguma būtība - pašā sodā vai tā bardzībā?

Manuprāt, īstā ļaunuma sakne tomēr reti kad slēpjas tieši nozieguma izdarīšanas faktā, bet gan cilvēka prātā, domāšanā un viņa psihes īpatnībās, kas bez sirdsapziņas pārmetumiem un jebkādas nožēlas ļauj citam cilvēkam nodarīt sāpes, materiālus zaudējumus vai pat atņemt dzīvību.

Cilvēce jau no laika gala vienmēr kaut kā ir mēģinājusi cīnīties pret to, ko uzskatījusi par nepārprotama ļaunuma izpausmi. Rakstījusi likumus, cēlusi cietumus un trako namus, noziedzniekiem cirtuši rokas, dūrusi acis, stiepusi uz moku ratiem, dedzinājusi sārtos, kārusi, šāvusi un sēdinājusi uz elektriskā krēsla.

Nekas nemainās un nekad nekas labāks arī nebūs! Vai valsts un sabiedrība ir bagāta vai nabaga, vienalga, lielāks vai mazāks valsts iedzīvotāju skaits vienmēr būs ļauni, agresīvi, garīgi atpalikuši un cietsirdīgi, kuri apzināti vai neapzināti neatzīs nekādas sabiedrības noteiktās likumu normas.

Pārējiem ar to jārēķinās un jebkurā dzīves situācijā jāatceras, ka tā tas ir un diemžēl arī būs.

Varbūt romāna "Trīs saujas mīlestības" galvenais varonis Roberts Viklands to uz brīdi bija aizmirsis un tāpēc arī negaidīti nokļuva tik dramatiskā dzīves situācijā - nevainīgs apsūdzēts tīšā slepkavībā un uz vairākiem gadiem ieslodzīts cietuma kamerā.

Neskatoties uz to, ka esmu šā romāna autors, es līdz ar daudziem šīs grāmatas lasītājiem patiesi priecājos, ka nevainīgi notiesātais cilvēks, visu to smagi pārdzīvojot, tomēr spēj sevī apslāpēt gan dziļo apvainojumu, gan naidu kā pret sabiedrību kopumā, tā arī pret jauko tiesnesi, kura viņam valsts vārdā netaisnīgi ir piespriedusi bargu sodu.

Varbūt šodien tas skan mazliet naivi un, iespējams, izklausās pēc fantastikas, taču es izjūtu pat zināmu lepnumu par to, ka mana romāna varonis Roberts Viklands pēc tik smagiem fiziskiem un garīgiem pārdzīvojumiem un kvēla naida sevī tomēr ir varējis saglabāt tik daudz cilvēcības un dvēseles siltuma, ka ar savu esamību vien spēj kaut vienā cilvēkā izraisīt ilgas pēc skaistā un mīlestības.

Jā, šī mīlestība ir nedaudz skarba un visai neparasta, jo reti gadās sastapt tādu dzīves situāciju, kad mīlestības pirmsākumā ir nevis maigums, ilgas pēc tuva cilvēka vai seksuāla iekāre, bet gan ārkārtīgi spēcīgs naids. Taču dažreiz tā tiešām notiek - mīlestība izrādās simtkārt spēcīgāka par visu to slikto, kas ir gan mūsos pašos, gan citos.

Saviem daudzajiem lasītājiem patiesi novēlu kaut vienreiz dzīvē satikt šādu cilvēku, gan tādu mīlestību. Un kāpēc ne? Varbūt paveicas.

Rīgā, 2003. gada 13. jūnijā Egils Lukjanskis

1. nodaļa

Līņāja sīks, taču silts pavasara lietus. Deviņpadsmitgadīgā Baiba Boka, ietērpta baltā vidusskolas absolventes kleitā, gaišpelēkajā zārkā izskatījās kā skaista, tikko uzplaukusi puķe. Tikai mazliet ilgāk pavērojot meitenes bālo seju, ikviens bēru dalībnieks spēja noticēt, ka šis brīnišķi uzplaukušais zieds ir jau nosalis.

Nekādas salnas gan netika manītas.

Toties bija manīti cilvēki. Viņu mīlestība, ļaunums, greizsirdība, atriebība un noziegums.

Baibas māte nepārtraukti raudāja, bija tuvu ģībonim un viņu no abām pusēm zem rokām turēja divas sievietes.

Mācītājs runāja ilgi, klusi un, kā man šķita, kaut ko pilnīgi nevajadzīgu un maz saprotamu.

Pavadītāju bija sanācis daudz. Viņus vērīgi noskatījis, nevienu nemanīju turam virs galvas lietussargu.

Es tāpat labprātīgi mirku Dieva asarās.

Skaidri apzinājos, sapratu un jutu, ka man šeit nevajadzētu atrasties, es pat nekādā ziņā nedrīkstēju uz šīm bērēm nākt, man no šo ļaužu vaimanām, asarām un atklātā naida vajadzētu atrasties tūkstoš jūdžu attālumā, bet…

Es Baibai kaut ko tomēr nozīmēju. Diemžēl nepaspēju - bet varbūt tieši labi! — ne īsti apjēgt, ne arī tieši uzzināt, cik lielu un svarīgu lomu viņas vēl tik jaunajā dzīvē un jūtu pasaulē spēlēju, taču visa viņas izturēšanās, vārdi un neveiklās maiguma izpausmes nepārprotami liecināja, ka meitene manī bija iemīlējusies. Varbūt pat ļoti - nu tā, kā jau parasti mīl padsmitgadīgas meitenes.

Pacēlu galvu un paskatījos uz blakus augošajiem kokiem. Tie bija veci, sūnām apauguši, bet joprojām stipri. Uz tuvākā koka zara sēdēja kāds man nepazīstams liels putns un domīgs skatījās uz milzīgo aizgājējas pavadītāju pūli. Iespējams, ka arī putns raudāja. Un raudāja koki, zāle, debesis un zeme.

Mācītājs apklusa, aizvēra Bībeli un pārmeta krustu.

Divi spēcīga izskata kaprači uz brīdi it kā sastinga, tad zārku, kas bija pārklāts ar tautiski izšūtu segu, lēnām nolaida kapā. Pēc tam viens no viņiem ar gaišbrūnām smiltīm pilnu lāpstu vispirms pagriezās pret mācītāju, pēc tam apstaigāja Baibas vecākus, radiniekus, draugus un paziņas, kuri bēdu nomāktām sejām drūzmējās ap apbedīšanas vietu.

- No zemes tu esi nākusi, par zemi tev jāpaliek! - mazliet aizsmakušā balsī teica melnā talārā ģērbies un miesās neparasti dūšīgs Dieva kalps. - Lūdzu, aizgājējas pavadītāji, kā jūsu pēdējo šīs pasaules sveicienu varmācīgi izdzēstajai Baibas jaunajai dzīvībai tās mūžības guļvietā iemetiet trīs smilšu saujas!

Es pat nepakustējos. Vienīgi skumji pasmaidīju.

Baibiņ, ja es varētu, samocīti domāju, ja es tikai varētu… Taču vairs nespēju neko. Esmu izmisis un mani kā smagi klints bluķi māc ne tikai sāpīgs žēlums par tavu nebūtību, bet arī spēcīgas bailes. Tavi vecāki, radi un draugi pašlaik uz mani skatās ar neslēptu nicinājumu un pat atklātu naidu. Pirms bēru ceremonijas pie manis pienāca tavs tēvs un draudīgā balsī pateica: "Robert, tūlīt taisies prom! Pazūdi! Tu nedrīksti šeit atrasties! Ja paliksi, es nezinu… Tu tikai vēlreiz Baibai nodarīsi sāpes, atklāti ņirgādamies par viņas nāvi! Sāc jau kaltēt sausiņus un aut kājas cietumam!"

Piedod, Baiba, es tomēr paliku. Varbūt tu vienīgā no klātesošajiem zini, kā viss bija noticis īstenībā, ka esmu absolūti nevainīgs, lai gan pār manu galvu patiešām ir savilkušies biezi un ļoti draudīgi aizdomu mākoņi. Par to, ka tieši es tevi esmu nogalinājis, iespējams, ir pārliecināti ne tikai tavi vecāki un draugi, bet tagad jau diemžēl arī prokuratūras izmeklētāji.

Taču par to pašlaik labāk nedomāt. Es, Baiba, uz tava jau kapā nolaistā zārka trīs smilšu saujas tomēr nemetīšu. Iesviedīšu deviņpadsmit sarkanas rozes un trīs saujas mīlestības. Tā nu sanāca, ka, vēl dzīvai esot, man tev savu mīlestību atklāt neizdevās.

"Es nesu ūdeni pats savās saujās,

Es zinu, uz ko man jāpaļaujas," kādā dzejolī ir teicis Imants Ziedonis.

Es nesu mīlestību savās plaukstās un tāpat kā mūsu lielais dzejnieks skaidri zinu, ka varu paļauties tikai pats uz sevi.

Kliedz vai lūdzies, vienalga, tev palīgā neviens nenāks! Vismaz ne tad, kad būs visvairāk nepieciešams.

Tev sava mīlestība un dzīve, laimes druskas un sāpju maisi jāieliek lielā mugursomā, jāuzveļ plecos un, zobus sakodušam, jādodas ceļā. Protams, mugursomu ar šiem dzīves smagumiem un vieglumiem, ar visu skaisto un pretīgo tu jebkurā brīdī vari noņemt un atvieglots iemest tuvākajā notekgrāvī! Bet ja atklāti - kas tā vairs būtu par dzīvi? Un, ja arī būtu - vai man pašam tāda patiktu - tīra, pareiza, tikumiska un salda?

Varbūt tas izklausās nedaudz vulgāri un ir nepatiesi, taču man arvien biežāk sāk šķist, ka, vienīgi izejot caur dažādiem pazemojumiem, pārdzīvojot vilšanos mīlestībā, redzot tuva cilvēka nodevību, pārciešot nežēlīgas gan fiziskās, gan garīgās sāpes, izjūtot atstumtību, ļaužu nici- nājdmu un nepelnītu sodu, cilvēks tā pa īstam spēj izjust dzīves garšu un beidzot pārstāt baidīties no nāves.

"Baibiņ, lai tev vieglas smiltis…" netālu čukstēja kāda melnā tērpusies sieviete.

Bet es savukārt skumji nodomāju - Baibiņ, lai tev viegla pēcnāves dzīve! Smilšu vietā, kā jau pirmīt nolēmu, es tev tumšajā bedrē kopā ar sarkanu rožu pušķi iesviežu ari kaut ko no mūsu nepiepildītās mīlestības. Tā mums tikai sāka plaukt, pa īstam nemaz vēl neuzziedēdama. Mēs atradāmies tikai ceļa sākumā. Dienas priekšpusdienā. Mēs vēl nebijām piedzīvojuši ne vakara krēslas noslēpumainību, ne nakts satraucošo baisumu, ne gaišo mīlestības neprātu, ne nevaldāmus kaislību uzliesmojumus, ne brīnišķīgo mīlestības maigumu.

Mēs to visu tikai gaidījām. Tas viss mums bija vēl priekšā.

Nu viss ir beidzies, nemaz tā īsti nesākoties.

Tu man, lūdzu, piedod vēlreiz, bet es neraudu. Es sevī jūtu asu naidu un tas vismaz šai brīdī ir daudz spēcīgāks par manām dvēseles sāpēm un žēlumu par tavu mokpilno nāvi.

Es zinu, kas tevi nogalināja. Tu man pati to vēl paspēji pateikt, lai gan pašlaik esmu vienīgais aizdomās turamais.

Mani māc nelāgas aizdomas, vai vispār spēšu no šīs negaidītās situācijas izkļūt sveiks un vesels. Intuitīvi nojaušu, ka ko līdzīgu vēlāk piedzīvošu vēlreiz un šī epizode manā mūžā - kaut ļoti traģiska! - ir tikai viegla uvertīra turpmākajiem dzīves notikumiem.

Uzmetot trīs saujas mīlestības uz tava zārka vāka, es, Baiba, pie tava kapa svinīgi zvēru, ka kaut kad, ja tavu slepkavu neķers tiesas taisnais sods, es viņam atriebšos pats. Un atriebšos tieši tāpat, kā viņš izdarījās ar tevi, neskatoties uz to, ka joprojām neesmu pavisam pārliecināts, vai tas ir labākais un taisnīgākais, ko divtūkstoš gadu garumā ir spējis izdomāt vēl ne sevišķi attīstītais cilvēka prāts. Dažreiz man šis jau Bībelē Dieva apdvestais un tik skaļi paustais augstākais morālās taisnības postulāts - zobs pret zobu! - tomēr šķitis vairāk nekā apšaubāms. Taču tad, kad šī izvēle skar tieši tevi… Kad šo pasauli un kāda ļauna cilvēka rīcību izjūti pats uz savas ādas un savā sirdī… Kad tā sāpīgi skar visus tavas ievainotās dvēseles kaktiņus… Visa tava iepriekšējā pārliecība par piedošanu, cilvēkmīlestību un dzīvības neaizskaramību pajūk kā uz grīdas nosviests putekļu maiss.

Kad toreiz jau biju izgājis no kapsētas, pie manis, ļauni smīnēdams, pienāca atlētiski noaugušais Viktors Zeļin- skis ar diviem saviem rokaspuišiem - Oļegu un Aleksandru - un mani strauji parāva aiz rokas.

-   Piebremzē! - viņš skaļi pavēlēja.

Es apstājos.

-   Ko tev vajag? - skarbi jautāju.

-   Neko, - Viktors atbildēja. - Es tev tikai gribēju atgādināt… Redz, kā iznāk, kad, nepaklausot brīdinājumam, sāc draudzēties ar jau citam piederošu meiteni! Baiba guļ kapā, bet tu…

-   Ko es?

-   Tu nokļūsi cietumā un par sevišķi nežēlīgi izdarītu slepkavību tur arī paliksi vismaz piecpadsmit, ja ne visus divdesmit gadus!

Cieši sakodu zobus un, naidā drebot, gribēju no visa spēka triekt dūri viņa platajā sejā. Taču savaldījos. Lai gan nebiju no vājajiem un tīri labi piepratu dažādus tuvcīņas paņēmienus, viņi trijatā mani tomēr būtu sasituši zili melnu.

-   Saki atklāti, Baibu taču nogalināji tu, vai ne?

Viktors drūmi iesmējās un nicīgi nospļāvās.

-   Ja tā arī būtu, izmeklētājiem pret mani nav nekādu pierādījumu, - viņš sacīja, - bet pret tevi to ir vesela kaudze! Turklāt vēl pārliecinoši! Neatspēkojami! Tā ka taisies vien uz būri, kur pusi no savas nākamās dzīves varēsi pavadīt dziļās pārdomās, cik veselībai kaitīgi ir mīlēt sievieti, kuru jau mīl cits!

-   Paklausies, tu pretīgais smerdeli! - es iesaucos. - Mani aiztikt tev bija bail, tāpēc ņēmi un bruki virsū meitenei, kura ne pie kā nebija vainīga?!

-  Gan jau es paspēšu tikt galā arī ar tevi! - Viktors draudīgā balsī pateica.

-   Kāpēc tev viņas nebija žēl? - es kā pēdējais stulbenis jautāju.

-  Tāpēc, ka neviena sieviete nav žēlsirdības vērta, - Viktors atbildēja. - Viņas visas ir…

- Nē, Viktor, - stipri drebošā balsi sacīju. - Tāds esi vienīgi tu - smirdoša mēslu čupa!

Pagriezos un nesteidzoties gāju prom.

Es jau pirms tam par šo pasauli un cilvēkiem nekādā lielā sajūsmā nebiju, bet pēc tam, kad tik traģiski bojā aizgāja Baiba un mani nevainīgu notiesāja, es pret cilvēkiem un vispār pret dzīvi sāku izjust lielu atsvešinātību, naidu, kuru bieži nomainīja pilnīga vienaldzība un arvien pieau- gošāka neticība cilvēkiem, sievietēm, taisnībai, labajam un galu galā arī dzīvei un šai pasaulei.

2. nodala

i

Kad mani, saslēgtu rokudzelžos, toreiz pastiprināta konvoja pavadībā veda pa Rīgas apgabaltiesas plato gaiteni uz lielāko tiesas zāli - 213. telpu - šai ēka, jutos tik riebīgi, it kā mani vestu uz nāves soda izpildes vietu.

Varbūt, ka, vismaz no morālā viedokļa, tā arī būs, es nodomāju. Viņi mani nogalinās ja ne fiziski, tad garīgi jau nu noteikti. Pirms tam jau agrāk bieži sastapdamies ar dzīves faktu, ko ir pieņemts dēvēt par cilvēka bioloģisko nāvi, es no medicīniskā viedokļa zināju, ko tas nozīmē, taču ar cilvēka garīgo nāvi jau bija daudz sarežģītāk.

Katrā ziņā ar šīm sajūtām tik tieši sastapos pirmo reizi mūžā. Ar zemu noliektu galvu, ejot pa ļaužu pilno tiesas nama gaiteni, nez kāpēc pēkšņi iedomājos - interesanti, ko, piemēram, dažas minūtes pirms nāves soda izpildes 1649. gada 30. janvārī domāja reformistiem nepakļāvīgais Anglijas karalis Kārlis I, kuram Olivers Kromvels pavēlēja nocirst galvu?

Nāvei nolemtais karalis vismaz ārēji esot bijis ļoti mierīgs. Pat lepns. Ieraudzījis, ka bluķis, apklāts ar melna samta audumu, ir novietots ļoti zemu, tādēļ arī viņam nāksies zemu noliekties, to aizrādīja bendem.

"Tā vajag, ser," bende paskaidroja.

Taču pagāja tikai nieka divpadsmit gadi, kad paša varenā Anglijas pārvaldītāja un karaļa sodītāja Olivera Kromvela mirstīgās atliekas satrakotais ļaužu pūlis izrāva no kapa un tās atdeva publiskai apgānīšanai…

Kad mani, saslēgtu rokudzelžos, veda pa Rīgas apgabaltiesas plato gaiteni uz lielāko tiesas zāli, jutos tik riebīgi, it kā mani vestu uz nāves soda izpildes vietu.

Ko, nokļuvusi tādā pašā situācijā, domāja Skotijas karaliene Marija Stjuarte? Ko, liekot galvu uz giļjotīnas asiņainā galda, domāja un juta visā visumā labestīgais Francijas karalis Ludviķis Sešpadsmitais un viņa skaistā sieva Marija Antuanete? Varbūt šādos brīžos cilvēks vispār nedomā neko? Kādas izjūtas mirkli pirms bojāejas pārņēma tos cilvēkus, kuri bez tiesas un jebkādiem vainas pierādījumiem tika nošauti gan Čekas, gan gestapo pagrabos; ebrejus, kas savas dzīves gaitas beidza gan Rumbulas mežā, gan Osvencimas koncentrācijas nometnē? Ko domāja un izjuta kādreiz šķietami visvarenākie pasaules cilvēki - Trešā reiha vadoņi kad pēc Nirnbergas starptautiskās tiesas lēmuma vienkāršs amerikāņu armijas seržants misters Vuds ap viņu kakliem apmeta karātavu cilpas?

Ko 1953. gada rudenī, kad pēc ātri noorganizētas tiesas sprieduma pret viņu tika pavērsts pistoles stobrs, vēl paspēja nodomāt un izjust lielās Padomju Savienības visbaismīgākais un varenākais cilvēks Lavrentijs Berija?

Varbūt šie bijušie valdnieki, dižie un vienkāršie ļaudis domāja vienu un to pašu - kāpēc tā notiek? Un kāpēc tas notiek tieši ar mani?!

Arī es tā toreiz domāju. Vēl jo sāpīgāk tas bija tāpēc, ka, piemēram, atšķirībā no Kromvela, Himlera vai Berijas, kuri nāvē bija aizraidījuši tūkstošiem, ja ne miljoniem cilvēku, es nevienu nogalinājis nebiju. Tieši otrādi! Būdams augstas klases ārsts - ķirurgs, es biju izglābis simtiem cilvēku dzīvības!

Par ko mani tagad ved pie tiesas?! Par ko mani ja ne gluži fiziski, tad vismaz morāli grib iznīcināt? Par ko?!

Atcerējos, ka satiktie esošie vai bijušie ieslodzītie visi vienā balsī apgalvoja, ka esot notiesāti nevainīgi. Tas, protams, bija pilnīgs absurds, notiesātā cilvēka ilgas pēc brīvības, taču tagad tomēr pavisam droši zinu, ka nevainīga cilvēka notiesāšana mūsu tiesu praksē tomēr ir iespējama.

Izmeklēšanas laikā es un mans advokāts Vilis Viklands, kurš bija arī mans pusbrālis, par manas nevainības pierādīšanu cīnījāmies ar visiem iespējamiem līdzekļiem, taču bez jebkādiem jūtamiem panākumiem. Apsūdzības raksts tika uzrakstīts, pierādījumi savākti - turklāt vēl visai pārliecinoši! - un tagad mans turpmākais liktenis atradās tiesas rokās. Tiesnese bija samērā jauna sieviete un tas, ka ari nogalinātā bija jauna sieviete, man varēja nākt tikai par sliktu.

Tiesas sēde kā jau parasti šādos gadījumos sākās ar tiesas sastāva un procesa dalībnieku vārdu un uzvārdu nosaukšanu, apsūdzētā un cietušo iepazīstināšanu ar viņu tiesībām un pienākumiem un apsūdzētā, tas ir, manas personības, identificēšanu.

-       Jūs vārds, uzvārds? - patīkamā balsī prasīja tiesnese, kuras amata atribūtiem - sarkanajai mantijai un zeltaini mirdzošajai ķēdei - labi piestāvēja viņas blondie mati un skaistās tumšzilās acis. Krūšu aprises zem kuplās tiesneša mantijas nevarēju saskatīt, taču nodomāju, ka tās droši vien tāpat ir nevainojamas.

-   Mani sauc Roberts Viklands, - atbildēju.

-   Kad esat dzimis?

-        1963. gada 21. jūnijā. Esmu trīsdesmit septiņus gadus vecs.

-   Kur dzīvojāt?

-   Rīgā, Čiekurkalnā, Augstrozes ielā 2.

-   Kāda ir jūsu izglītība?

-   Augstākā.

-   Jūsu profesija?

-   Esmu ārsts.

-   Specialitāte?

-   Ķirurgs.

-   Ģimenes stāvoklis?

-   Šķīries.

-   Vai jums ir nepilngadīgi apgādājami bērni? -Nē.

-        Vai pret jums celtajā apsūdzībā atzīstat sevi par vainīgu?

-   Sevi par vainīgu neatzīstu.

-   Lūdzu, sēdietfes!

Tad tiesnese ar prokuroru un manu advokātu pārrunāja turpmāko tiesas procesa gaitu un vienojās, ka pēc apsūdzības rakstā nolasīšanas tiesa vispirms uzklausīs manus paskaidrojumus un notikušā versiju, atbildēšu uz tiesas un prokurora jautājumiem, pēc tam tiks nopratināti liecinieki, nolasīti ekspertu slēdzieni, bet nākamajā dienā tiesa uzklausīs ieinteresēto pušu - apsūdzības (prokurora), aizstāvības (advokāta) - debates un manu (apsūdzētā) pēdējo vārdu. Spriedums, ja neradīsies nekādi juridiski šķēršļi, piemēram, jaunatklājušies fakti, tikšot pasludināts pēc četrām dienām.

Tūlīt pēc tam pusmūža prokurors apnicīgi monotonā balsī stundu un desmit minūtes lasīja apsūdzības rakstu, taču es, to jau zinādams gandrīz no galvas, neklausījos, bet ar grūtsirdīgu skatienu uzmanīgi vēroju tiesnesi.

Viņa jau tagad savā sarkanajā mantijā un bez jebkādas kosmētikas izskatās ļoti pievilcīga sieviete, bet ja man viņu gadītos sastapt kādā kokteiļu vakarā īsos minisvārci- ņos, augstpapēžu kurpēs, greznās zeķēs, dziļi dekoltētā blūzītē un gaumīgi izkrāsotu seju, viņa nenoliedzami izskatītos pat ļoti skaista.

Kāds viņai bija vārds un uzvārds? Jā! Ineta Kahovska. Tā nekas. Skan tīri jauki. Nenoliedzami, precējusies. Iespējams pat vairākkārt. Vismaz divi bērni. Apmēram tāpat kā es - trīsdesmit septiņus, trīsdesmit astoņus gadus veca. Dzīvo normālu ģimenes dzīvi. Mīļāko nav, jo šķiršanās vai skaļāka ģimenes skandāla dēļ varētu tikt traucēta turpmākā karjera. Taču diez vai. Apgabaltiesas tiesnešus taču ieceļ uz mūžu un nekādi skandāli, varbūt izņemot vienīgi juridiskus, vai šķiršanās viņu karjeru būtiski ietekmēt nespēj. Sēdi un tiesā! Tīrs darbs, tīra sirdsapziņa. Apzinīga kalpošana sabiedrības interesēm. Ērti darba kabineti, labas algas un minimāli ierobežota neatkarība. Kāda vaina dzīvot? It sevišķi, ja tev vēl ir lepna māja vai eleganti iekārtots dzīvoklis, jauna automašīna, gādīgs vīrs, veseli bērni un patīkamu pārmaiņu dēļ vēl arī kāds mīļākais. Tāpēc tiesnese Ineta Kahovska, tiesājot pat iespējamo slepkavu, dažreiz var arī pasmaidīt.

Tu to vari atļauties. Tev viss ir kārtībā. Atšķirībā no tiem, kas parasti sēž tev iepretim uz apsūdzēto sola, tu stāvi neaizsniedzamā augstumā. Nedaudz pārspīlējot, tu sevi varētu pat uzskatīt par tādu kā dievieti. Senās Romas imperators Nērons cilvēku dzīvības vai nāves jautājumu izšķīra, paceļot vai nolaižot labās rokas strupo īkšķi, bet tu to izdari, uzrakstot dažus juridiski precīzi noformulētus teikumus.

Ko es tev varu likt pretī?

Tikpat kā neko. Diez vai manas un advokāta runas un pretargumenti spēs apgāzt apsūdzības savāktos pierādījumus un kaut mazākā mērā ietekmēt, iespējams, tavu jau iepriekš pieņemto tiesas spriedumu.

Es patiesībā esmu jau nolemts notiesāšanai - kā spitālīgais savai lēnajai bojāejai. Tā ka man nekas cits neatliek kā vienīgi, tev nedaudz ieriebjot, iztēloties vismaz šādu nelielu atmaksas ainu…

Ir kluss, skaists vasaras vakars. Vientuļš jūras krasts. Cilvēku nav. Tikai kaut kur tālāk, ik pēc brīža iekliegdamās, lido baltas kaijas. Riet saule. Tās ieslīpi sarkanīgajos staros nez no kurienes - no jūras, meža, debesīm vai zemes? - pēkšņi parādies tu. Tērpusies baltā, caurspīdīgā kleitā, tu nesteidzoties pienāc man klāt, nostājies iepretim un es redzu, kā tavi brīnišķīgie, gari izlaistie blondie mati viegli šūpojas vējā un tu pati esi brīnišķīga, un redzu, kā viegli trīc tavas apaļās krūtis, kā kaislē vai bailēs dreb spilgti uzkrāsotās lūpas un tavs ideāli veidotais ķermenis; jūtu, kā tu nepacietīgi piekļaujies man klāt, kā ap kaklu maigi apvij rokas un tavās acīs parādās asaras, bet balsī vāji slēpta cerība.

' ^ - Svešiniek, nebaidies un nejūties pārsteigts! - viņa sa- ka. - Es neesmu vieglprātīga! Neesmu izlaidīga! Neesmu pat sajukusi! Esmu normāla sieviete, bet tā nu pēkšņi ir sanācis… Dzīvē taču ne viss iet kā iecerēts, vai ne? Sagriežas melns notikumu viesulis un mēs negaidīti atrodamies lielas nelaimes priekšā. Bet dažreiz tai tomēr izdodas pārlēkt pāri. It sevišķi, ja atrodas kāds līdzjūtīgais. Ja kāds tev pasniedz roku vai atdod sirdi. Ceru, ka arī tu esi viens no tiem, kuriem dvēsele nav auksta.

-   Ko tu no manis gribi?

-   Neko sliktu.

-   Un tomēr?

-   Es gribu, lai tu mani paņemtu. Gribu, lai tu mani mīlētu!

-   Šeit?! Tūlīt?! -Jā!

-   Kāpēc?

-   Es drīz miršu. Jā! Tā man tika pateikts! Esmu smagi slima, neārstējama, tāds ir dzīves spriedums, taču es tomēr varu izglābties, es to ļoti gribu, man vienīgi saulrieta laikā esot jāatdodas pirmajam jūras krastā sastaptajam vīrietim…

Es pat nepakustos.

Sieviete pārsteigta uz mani skatās.

-   Kāpēc tu klusē?!

-   Es domāju.

-   Ko te vēl ilgi domāt?

-   Tas ir ļoti svarīgi.

-   Tu mani negribi? Nevēlies?!

-Nē!

-        Vai esmu neglīta? Vai mani skūpsti un ķermenis tevi neiekvēlina?

-   Ne mazākā mērā.

-   Kāpēc?!

-        Tāpēc, ka tu tiesā cilvēkus. Tu īstenībā nemaz neesi sieviete.

-   Labi! Ja mani negribi tā… Glāb vismaz kā cilvēku!

-   Nē, cienītā kundze, nekad!

-   Es tevi lūdzu!

-   Apklusti! Tev uz mani nav ne mazāko cerību!

-        Tu man nedrīksti atteikt! Apdomājies! Tu taču esi ārsts un tavs vistiešākais pienākums…

-   Nerunāsim tagad par pienākumiem.

-        Nē, runāsim gan! Cilvēkiem ir jāpalīdz! Nelaimē nonākušie ir jāglābj! Bet ko tu? Tu mierīgs stāvēsi un skatīsies, kā es - jauna un skaista - te lēnām nomirstu?! Tu to spēsi? Tava sirds neiesāpēsies? Zēlumā nesarausies?

-        Nē, - es salti atbildu. - Nesarausies un nesāpēs. Tu man esi pilnīgi vienaldzīga.

-   Kādēļ?!

-        Tu mani tūlīt tiesāsi. Un droši vien arī notiesāsi. Kāpēc man tevi vajadzētu žēlot un mēģināt glābt? Vai tu mani izglābsi?

-        Ja izrādīsies vainīgs… nē. Tādā gadījumā tu nemaz nedrīksti būt ne laimīgs, ne brīvs.

-        Tad tā lai arī paliek! Arī es tevi neglābšu. Gandrīz vai varu saderēt, ka tavu dvēseli spiež vismaz desmit reižu vairāk grēku nekā man! Tāpēc…

Es šai sievietei gribu pateikt - mirsti! Ej bojā! Iznīksti! Bet nekādi nespēju. Es viņu vienkārši atgrūžu, pagriežos un eju prom. Pēc neilga laika apstājos, pavēršu skatienu atpakaļ un redzu, kā viņa, apsēdusies kāpas malā, skatoties sārtajā saules atblāzmā, klusi raud.

- Godājamā tiesa! - es sāku diezgan skafā balsī. - Tas, ko jums pateikšu, nav ne mana, ne kāda cita versija, bet gan visīstākā patiesība.

Un raudi, tiesnese! - es domās kliedzu. Raudi! Un atceries, cik daudz cilvēku ir raudājuši tavā priekšā!

Kad apsūdzības raksts beidzot tika nolasīts, tiesnese vārdu deva man.

- Apsūdzētais Vikland, lūdzu piecelieties un tiesai izstāstiet savu notikušā versiju!

-   Godājamā tiesa! - es sāku diezgan skaļā balsī. - Tas, ko jums pateikšu, nav ne mana, ne kāda cita versija, bet gan visīstākā patiesība. Nav ko noliegt, visi pret mani vērstie izmeklēšanas savāktie pierādījumi no formālā un faktiskā viedokļa nenoliedzami ir pareizi, vienīgi secinājumi izdarīti kļūdaini un īstenībai neatbilstoši. Viss, ko esmu teicis, liecinājis un apgalvojis pirmstiesas izmeklēšanas gaitā, pilnīgi atbilst patiesībai. Prokurors man netic un, spriežot pēc savāktajiem faktiem un liecinieku liecībām, viņam patiešām cits nekas arī neatliek kā man neticēt. Taču patiesība tomēr ir pavisam cita, vienīgi to nekādi nespēju pierādīt un visi lietas materiāli runā pret mani. Arī šeit jums neko droši vien pierādīt nespēšu, vienīgi pacentīšos godīgi izstāstīt, kas notika īstenībā, un tas jau būs jūsu ziņā - ticēt man vai neticēt.

Ar Baibu Boku iepazinos slimnīcā pirms nepilna gada, ko var apliecināt arī viņas vecāki un' viss mūsu nodaļas personāls. Viņa bija mana paciente. Kāds trakulīgs automašīnas vadītājs meiteni bija notriecis Rīgas centrā, kad viņa pie zaļās gaismas šķērsoja Merķeļa, Brīvības un Tēr- batas ielu lielo krustojumu. To pašu, ko mēs itin labi pašlaik varam redzēt arī pa šīs zāles logiem.

Meitene atradās diezgan smagā, pat dzīvībai bīstamā stāvoklī. Neiedziļināšos šā stāvokļa sīkā medicīniskā aprakstā, taču tad, kad viņu manas dežūras laikā ieveda uzņemšanas nodaļā, kad tika veikta pacientes pirmā apskate un izdarīti rentgenuzņēmumi, mēs sapratām, ka steidzami jāveic ķirurģiska operācija, jo bez smadzeņu satricinājuma un rokas lūzuma pacientei bija arī iekšējo orgānu plīsumi un spēcīga asiņošana.

Kad Baiba atlaba, viņa bija pārliecināta, acīnfredzot arī savas mātes iespaidota, ka viņas dzīvību esmu izglābis tieši es. Bet tā tas, protams, nebija. Slimnieces dzīvību glāba vesela ārstu, māsiņu un citu speciālistu brigāde. Mēs ļoti priecājāmies, kad Baiba atlaba, sāka izveseļoties un nekādi sarežģījumi pēc gūtajām traumām un operācijas nebija gaidāmi. Sarežģījumi negaidīti radās citā plāksnē.

-   Kādi tie bija? - tiesnese ātri jautāja.

-   Baiba manī iemīlējās, - es turpināju. - No sākuma, iespējams, vienīgi tāpēc, ka es, kā meitene uzskatīja, biju izglābis viņas dzīvību un arī pēc tam par viņu rūpējos, bet vēlāk… Nezinu. Vai šai pasaulē ir kaut viens cilvēks, kas spēj pārliecinoši izskaidrot mīlestības rašanos? Vismaz es to nespēju. Varbūt arī tāpēc, ka savas pacientes veselības stāvoklim patiešām veltīju vislielāko uzmanību un rūpes; varbūt tāpēc, ka viņa bija ļoti jauna un neparasti skaista… Es jau vairākus gadus dzīvoju viens. Tas ir, juridiski viens. Esmu šķīries un man nav bērnu. Bet tā… Pa laikam kāda draudzene uzradās… Vairāk miesas, nevis dvēseles vajadzībām. Taču dvēsele tomēr alka kaut ko vairāk. Kaut ko vērtīgāku. Paliekošāku. Daudz nozīmīgāku nekā īslaicīgus sakarus, kas nenoliedzami tāpat spilgti krāšņo mūsu dzīvi un ir vērtība pati par sevi.

Kad Baiba izrakstījās no slimnīcas, sākām satikties. Viņa bija Latvijas Universitātes Ekonomikas un vadības fakultātes studente. Skaidri nezinu, bet šķiet, ka Baibas vecākiem nekas nebija pretim, ka meita satiekas ar mani - jūtami vecāku vīrieti par viņu.

-   Cik liela bija jūsu gadu starpība?

-    Astoņpadsmit gadi. Nekas sevišķs. Viņai deviņpadsmit, man trīsdesmit septiņi. Mēs ātri kļuvām draugi. Gājām uz teātriem, dažādiem koncertiem, kafejnīcām… Tāpat pastaigājāmies pa Rīgas parkiem, dažreiz aizbraucām līdz jūrai.

-   Jums ir sava automašīna?

-   Protams.

-   Piedodiet, bet cik tālu jūs savās attiecībās aizgājāt? - tiesnese painteresējās.

-  Ja godājamā tiesa ar šo jautājumu domā seksuālās attiecības, tad tādu nebija.

-   Patiešām?

-   Patiešām.

-   Kāpēc?

-   Nezinu. Mums bija labi tāpat. Bez tam… Ja atklāti - mūsu gadu starpības dēļ es tomēr mazliet baidījos. Pats nekādu iniciatīvu neizrādīju, nojauzdams, ka arī Baibai tas vismaz tolaik nebija galvenais un pats nepieciešamākais, ko mums vajadzētu darīt. Kā jau teicu, mums bija labi tāpat. Taču loģiski vai, pareizāk sakot, dabiski, tas agrāk vai vēlāk droši vien būtu noticis. Bet drīz vien pēc mūsu attiecību sākšanās pēkšņi nez no kurienes uzradās Baibas iepriekšējais draugs Viktors Zeļinskis. Viņi savā laikā bija kopā mācījušies vidusskolā un reizē iestājušies arī universitātē. Taču Viktors sācis lietot narkotikas, sasaistījies ar sliktiem draugiem un daudz laika pavadījis Vecrīgas kafejnīcās un dažādos naktsklubos. Savā barā mēģināja ievilkt arī Baibu, bet viņa kategoriski atteicās un paziņoja, ka attiecības ar Viktoru pārtrauc. Tas šai vienmēr agresīvi noskaņotajā puisī izraisīja ārkārtīgi spēcīgu dusmu lēkmi un viņš pateica, ka Baiba tik lēti no viņa vaļā tomēr netiks. Meitene nepiekāpās, un Viktors viņai sāka draudēt. Nezinu, varbūt viņš Baibu patiešām mīlēja, bet ticamāk, ka Viktora darbību vadīja vienīgi aizvainots pašlepnums un spilgti izteikts egocentrisms.

Gandrīz vai katrs vīrietis jūtas sāpīgi aizskarts, kad no viņa aiziet mīļotā sieviete. Tas ir saprotams. To mēs parasti uztveram turpat vai kā personisku apvainojumu un daudziem rodas vēlēšanās vai nu sievietei, vai viņas jaunajam draugam kaut kādā veidā atriebties. Parasti gan šie nodomi paliek tikai vēlmju līmenī, taču nemaz ne tik reti šīs vēlmes diemžēl tiek arī piepildītas. Man savā darbā ir nācies diezgan bieži sastapties ar to, ka cilvēki savas patmīlības dēļ nespēj samierināties ar notikušo, zaudē normālas domāšanas spējas, sadzeras vai sazāļojas un visnežēlīgākajā veidā atriebjas tiem, kurus pirms tam ir ļoti mīlējuši.

Baiba man jau slimnīcā pateica, ka mirkli pirms tam, kad viņu notrieca automašīna, viņa redzējusi, ka pie tās stūres sēž Viktors Zeļinskis… Bet iespējams, tas viņai tikai tā šķita, tāpēc policijai par to neko neteica. Taču tagad es esmu pilnīgi pārliecināts, ka tas patiešām bija Ze- ļinska pirmais Baibas slepkavības mēģinājums…

Drīz pēc tam Viktors kaut kādā saistībā ar narkotiku tirdzniecību uz pusgadu bija nokļuvis apcietinājumā, taču, ja nemaldos, pierādījumu trūkuma vai cita iemesla dēļ tika atbrīvots un palika nesodīts.

Ļoti žēl. Ja būtu noticis pēc taisnības, Baiba pašlaik būtu dzīva un man te jūsu priekšā nevajadzētu attaisnoties par smagu noziegumu, kuru nekad neesmu izdarījis.

Man šķiet, ka pēc iznākšanas no cietuma Viktors vai kāds no viņa draugiem mūs pastāvīgi novēroja un izsekoja. Varbūt tāpēc, ka Baiba kaut ko zināja par Viktora noziedzīgajiem darījumiem un viņš baidījās, ka meitene tagad par tiem var izstāstīt man. Reiz viņš mūs sastapa kādā no Vecrīgas kafejnīcām, vienkārša sagadīšanās diez vai tā varēja būt, un mums abiem draudēja.

-  Apsūdzētais Robert Vikland! - tiesnese mani pārtrauca. - Kā Viktors Zeļinskis jums draudēja? Pastāstiet sīkāk! Kā šie draudi izpaudās?

-   Nekādi vai, pareizāk sakot, tie izpaudās vienīgi vārdos. Viņš mūs, ņirdzīgi smīnot, brīdināja, tas ir, jā, faktiski draudēja, ja mēs nepārtrauksim draudzēties… Ja es pats neatstāšos un Baiba neatgriezīsies pie viņa… Precīzi viņa sacītos vārdus vairs neatceros, bet Viktors teica, ka tādā gadījumā mums abiem to nākšoties ļoti nožēlot.

-   Vai liecinieki šai sarunai bija?

-   Nē. Mēs sēdējām pie atsevišķa galdiņa un tobrīd kafejnīca bija gandrīz tukša.

-   Kas notika tālāk?

-   Mēs ar Baibu turpinājām satikties un draudzēties. Vairs neatceros, cik ilgs laiks bija pagājis, varbūt divas trīs nedēļas, kad Baiba mani uzaicināja pie sevis. Viņas vecākiem Juglā pieder neliela savrupmāja. Es jau gan tur dažreiz biju bijis, taču nekad tikai divatā ar Baibu. Kad Baiba man izteica šo priekšlikumu, viņas vecāki bija devušies četru dienu ilgā ceļojumā uz Prāgu. Šoreiz mēs mājā būtu bijuši vieni un neizslēdzu iespēju, ka tieši tovakar pirmo reizi būtu baudījuši arī fizisku tuvību. Baiba pirms tam - mūsu saruna notika pa telefonu - man pateica, ka droši varēšu palikt arī pa nakti… Tagad domāju, lai gan tas šķiet diezgan neticami, ka šo mūsu telefona sarunu kāds noklausījās… Šodien pie visplašākajām tehniskajām iespējām… Tas ir ļoti iespējams.

Advokāts Vilis Viklands pacēla roku un paskatījās uz tiesnesi.

-   Godājamā tiesa, šajā sakarā varbūt atļausiet apsūdzētajam uzdot vienu jautājumu?

-   Lūdzu!

Advokāts pagriezās pret mani.

-   Runājot par iespējamo jūsu un Baibas Bokas telefona sarunas noklausīšanos… Protams, šodien to tehniski izdarīt ir diezgan viegli, par to nav ne mazāko šaubu, bet… Kas, jūsuprāt, būtu ieinteresēts šo sarunu noklausīties?

-   Šai gadījumā visieinteresētākā persona nenoliedzami bija Baibas iepriekšējais draugs Viktors Zeļinskis. Es jau to teicu izmeklētājam, bet arī cienījamais prokurors manas aizdomas viegli palaida gar ausīm. Manuprāt, pēc tam pastāvēja arī ne pārāk sarežģītas tehniskās iespējas to smalki pārbaudīt, bet nu jau viss ir palaists vējā.

Apklusu un nikni paskatījos uz prokuroru. Viņš ātri nolieca galvu un sāka šķirstīt sev priekšā stāvošos papīrus.

-   Apsūdzētais, lūdzu, turpiniet! - tiesnese aicināja.

-   Turpinājums bija visai bēdīgs, - stāstīju tālāk. - Tovakar, iegājis pa neaizslēgtajiem sētas vārtiņiem, piezvanīju pie Baibas mājas durvīm. Neviens atvērt nenāca. Tas man šķita savādi. Zvanīju vēl vairākas reizes. Tas pats. Tad spēcīgi pieklauvēju un tūlīt pamanīju, ka durvis nav aizslēgtas. Atvēru tās un iegāju mājā. Skaļi saucu Baibu. Neviens neatsaucās. Šķērsoju priekštelpu un, neko ļaunu nenojauzdams, iegāju Baibas istabā. Tas, ko tur ieraudzīju, bija tik šaušalīgs un neticams, ka krietnu laika brīdi pat nespēju pakustēties. Baiba gulēja istabas vidū uz grīdas, visapkārt varēja redzēt pretošanās pēdas, bet meitenes krūtīs, iedurts turpat vai līdz spalam, rēgojās spožs tērauda nazis, kādu šodien var nopirkt jebkurā saimniecības preču veikalā.

Satriekts notupos blakus Baibai un pataustīju pulsu. Viņa bija vēl dzīva. Pēc tam izrāvu viņas krūtīs ietriekto nazi un mēģināju apturēt asiņošanu, lai gān īstā asiņošana bija iekšējā un, kā mēs tagad zinām no tiesu medicīnas ekspertīzes slēdziena, naža dūriens bija skāris ne tikai meitenes plaušas, bet arī lielo sirds vainagartēriju. Kad biju noliecies pār Baibu, pēkšņi sadzirdēju viņu klusi čukstam: "Viktors… Tas bija Viktors…" Tie bija viņas pēdējie vārdi. No žaketes kabatas izņēmu mobilo telefonu un gribēju zvanīt gan ātrajai palīdzībai, gan policijai. Taču nepaspēju. Negaidīti atvērās durvis, un istabā ātri ieskrēja Viktors Zeļinskis un divi viņa draugi. Viņš uzreiz sāka kliegt - "slepkava, slepkava", man uzbruka, sāka sist un plēst drēbes. Esmu ļoti spēcīgs, pilnībā pārvaldu vairākus austrumu cīņas veidus, taču tobrīd par Baibas vardarbīgo nāvi, kā vispār par notikušo jutos tik ļoti satriekts, ka nekādu pretošanos izrādīt nespēju. Citos apstākļos Viktoru Zeļinski ar visiem viņa drauģeļiem būtu vienkārši samalis kotletēs. Viņi mani pamatīgi sasita, kas vispirms policijas izmeklētājiem, bet pēc tam arī prokuroram, pavirši pildot dienesta pienākumus, deva gluži nepamatotu iemeslu apgalvot, ka uz manas sejas un rokām redzamie zilumi, sasārtumi, zemādas asinsizplūdumi un skrāpējumi ir radušies tieši Baibas izmisīgās pretošanās rezultātā. Dažas minūtes vēlāk kāds no Viktora draugiem aizskrēja uz kaimiņu māju un pasauca dažus citus lieciniekus…

Tādā veidā četri vai pieci cilvēki, kas tagad šai tiesas procesā ir liecinieki, nepārprotami redzēja, ka es ar asiņainām rokām un asinīm notraipītu saplēstu kreklu un uzvalku stāvu blakus noslepkavotai meitenei… Turpat uz grīdas vēl mētājās asiņains nazis, uz kura izmeklētāji, protams, atrada vienīgi manus pirkstu nospiedumus…

Vēlāk, kad tiku jau arestēts, un arī pašlaik man gribas rūgti smieties un negribas ticēt, ka viss, kas toreiz notika un kas notiek pašlaik, ir īstenība.

Šādas gandrīz vai standartsituācijas jau biju neskaitāmas reizes redzējis gan filmās, gan lasījis par tādām grāmatās, nekad pat vismurgainākajā miegā nespēdams nosapņot, ka kaut kas tamlīdzīgs patiešām varētu notikt arī dzīvē, un nekādi nespēju iedomāties, ka tā var notikt tieši ar mani!

Arī pašlaik tam joprojām neticu. Tas ir kaut kāds pilnīgs absurds, kaut kāda fantastika, tāpēc, godājamā tiesa, ļoti ceru, ka jūs noticēsiet tam, ko stāstu es, nevis policijas un prokuratūras pavirši veiktajam darbam, kā arī Baibas Bokas īstā slepkavas Viktora Zeļinska un viņa bandas līdzdalībnieku melīgi sniegtajām liecībām. Nenoliedzami, tas bija šo ļauno cilvēku smalki un ļoti pārdomāti izplānots un, ja tā varētu teikt, diezgan spoži realizēts noziegums. Pareizāk sakot, divi smagi noziegumi - Baibas slepkavība un manis apsūdzēšana šīs slepkavības izdarīšanā. Tāpēc ceru, ka godājamā tiesa nozieguma izmeklēšanas gaitā būs objektīva, spēs atšķirt melus no patiesības, īstās liecības no melīgajām un vairāk ticēs man - ārstam ar pilnīgi nevainojamu reputāciju, cilvēkam, kas nekad nav nonācis konfliktā ar likumu, nekad nav bijis apsūdzēts - nevis tiem, kas jau vairākkārt ir bijuši tiesāti, ir narkomāni un pastāvīgi atrodas konfliktā ar likumu.

Apklusu un jau kuro reizi atklāti paskatījos uz tiesnesi. Viņa izskatījās nopietna, ieinteresēta šķirstīja abus manas krimināllietas pabiezos sējumus, kaut ko tur lasīja, tad atkal pavērsās pret mani.

-   Jūs esat šķīries… Kāds tam bija iemesls?

-   Tas absolūti neattiecas uz izskatāmo lietu, - diezgan asi iebildu, - bet, ja godājamā tiesa to vēlas zināt un tas šķiet svarīgi… Mēs ar sievu izšķīrāmies pirms diviem gadiem un šķiršanās iemesls bija viņas neuzticība, tas ir, viņa iemīlējās citā.

-  Vai jūs to ļoti pārdzīvojāt? Varbūt jums pret sievietēm radās pat naids?

-   Nē, nekāda naida man nebija, taču šķiršanos patiešām pārdzīvoju diezgan smagi.

-   Jūs jutāties apvainots, pievilts, pazemots?

-   Nē, jutos kā zaudētājs… ja dzīvi uztveram kā nepārtrauktu cīņu.

-   Kādi bija jūsu turpmākie nodomi attiecībā pret cietušo Baibu Boku? Jūsu rīcību un vēlmi ar viņu uzturēt attiecības vadīja mīlestība vai tikai seksuālās tieksmes un apziņa, ka jums - jau nobriedušam vīrietim - draudzene ir ļoti jauna meitene?

-   Es nezinu, kādi būtu bijuši mani turpmākie nodomi attiecībā pret šo jauno meiteni, taču nekādas īpaši pastiprinātas seksuālās tieksmes mani nevadīja. Ja tas tā būtu, tad šo vēlmi jau sen varēju piepildīt - tā nebija problēma. Mēs vienkārši draudzējāmies un mums tā bija labi.

-  Viktors Zeļinskis savās liecībās apgalvo, ka Baiba Bo- ka visu laiku turpinājusi satikties arī ar viņu. Jūs to esat zinājis, pastāvīgi rīkojis asas greizsirdības scēnas un draudējis viņai atriebties, ko galu galā arī izdarījis.

-   Tas ir absurds! - paceltā balsī sacīju. - Klajš apmelojums! Es, protams, nevaru apgalvot, ka Baiba patiešām mūsu draudzības laikā ne reizi nav satikusies ar savu bijušo draugu un, kā šķiet, arī mīļāko Viktoru Zeļinski, taču pavisam skaidri zinu, ka Baibu nogalinājis neesmu! Dzirdat?! Neesmu! Es vispār neesmu spējīgs…

-  Muļķības! - mani asi pārtrauca prokurors. - Katrs spēcīga psihiska uzbudinājuma laikā, dzērumā, greizsirdības lēkmē, dziļa apvainojuma brīdī vai citos sevišķos apstākļos spēj nogalināt. Manuprāt, visvieglāk to spēj izdarīt tieši ārsts ķirurgs, kurš katru dienu ir pieradis graizīt cilvēku ķermeņus, redzēt asinis un nepārdzīvot ne cilvēka sāpes, ne viņa nāvi!

Ar dziļu un atklātu nicinājumu paskatījos uz iesirmo prokuroru, kas man vismaz tobrīd šķita pretīgs un sevišķi nelietīgs ne tikai tāpēc, ka mani nepatiesi apsūdzēja vissmagākajā noziegumā, bet, apvainojot mani un manu profesiju, viņš apvainoja visus ārstus kopumā.

-  Jūs, prokuror, esat vienkārši nelietis! - dusmas nevaldīdams, pateicu. - Tāpēc turpmāk kategoriski atsakos atbildēt uz jebkuru jautājumu un oficiāli pieprasu prokurora Alda Vītola nomaiņu!

Protams, tiesa šo manu un advokāta Viļa Viklanda jau iepriekš uzrakstīto prasību pēc divu stundu apspriešanās noraidīja.

Turpmāk patiešām klusēju un tiesas procesā vairs tieši nepiedalījos. Ar dziļu naidu un izmisumam līdzīgu bezspēcības sajūtu klausījos Viktora Zeļinska un viņa draugu melīgās, taču ļoti ticamās liecības, kas it kā nepārprotami apstiprināja manu vainu notikušajā slepkavībā.

Kad tiesa kā lieciniekus izvaicāja Baibas vecākus, viņi par mani nepateica nevienu sliktu vārdu, taču diemžēl neko sliktu nepateica arī par Viktoru Zeļinski.

Tāpat man par labu neliecināja arī ekspertīžu slēdzieni. Uz slepkavības ieroča tika atrasti manu pirkstu nospiedumi, uz drēbēm un ķermeņa Baibas asinis… Viss! Es biju iemests dziļā un pretīgi smirdošā bedrē, no kurienes izrāpties tīrs un neaptraipīts vairs nespēšu nekad.

Es - pilnīgi nevainīgs cilvēks.

Es - ārsts - jaunas meitenes slepkava?!!

Es - norr ^ls cilvēks un pēkšņi - nenormāls? Necilvēks?!

Sapratu, ka tā sevi mocīt ir diezgan bezjēdzīgi, visu notiekošo vajadzētu uztvert daudz mierīgāk, savu dvēseli un apziņu neplosīt ar lāstiem par ļauno likteni, īstajiem slepkavām un tiesu. Ārēji man tas dažbrīd arī tīri labi izdevās, taču smadzeņu šūnas joprojām vārījās un nemaz vēl nespēja apjēgt, kā kaut kas tamlīdzīgs vispār ir iespējams.

Četri liecinieki - Viktors Zeļinskis, divi viņa draugi un kaimiņš - apliecināja, ka mani tad un tad, tikos un tikos redzējuši stāvam pie nogalinātās meitenes līķa, esmu bijis pagalam apjucis, piekusis un asinīm notraipīts.

Diemžēl tiesa kā nepierādāmu noraidīja arī manu apgalvojumu par Viktora jau agrāk izteiktajiem draudiem un Baibas pirmsnāves atzīšanos, ka īstais slepkava esot viņas iepriekšējais draugs Viktors Zeļinskis.

Jutos tik satriekts, ka gribēju atteikties pat no pēdējā vārda. Es vispār neko vairs negribēju teikt! Atklāti sakot - gribēju būt miris. Es nebiju ne fiziski, ne garīgi vājš cilvēks. Tieši otrādi! Visu līdzšinējo dzīvi man bija pamats sevi uzskatīt pat par ļoti stipru. Bet nu jutu, ka krakšķē- dams lūstu sīksīkos gabalos. Paldies Dievam, ka vēl nesa- juku prātā.

Kad man deva pēdējo vārdu, smagnēji piecēlos un ilgi klusēdams skatījos zālē. Tur viss bija tāpat kā pirmajā dienā. Baibas vecāki, vairāki mani bijušie kolēģi, daži žurnālisti, ziņkārīgie un Viktors Zeļinskis ar saviem draugiem. Viņi, vaļīgi atgāzušies solos, skatījās uz mani un uzvaroši smīnēja.

- Godājamā tiesa! - mēģinot sevī apvaldīt naidu, kaunu un zaudētāja rūgtumu, sacīju. - Principā visu jau esmu pateicis. Izdarītais noziegums pēc savas būtības ir ne tikai zemisks un ļoti cietsirdīgs, bet arī ārkārtīgi primitīvs. Diemžēl tikpat vienkāršota un primitīva Ir bijusi pirmstiesas izmeklēšana. Ceru, ka tiesa ņems vērā vismaz to apstākli, ka man nebija ne mazākā iemesla, tas ir, man nebija nekādas daudzmaz jēdzīgas motivācijas Baibu nogalināt! Prokurors savā runā gan apgalvoja, ka cilvēki cits citu pārāk bieži nogalinot arī bez jebkāda iemesla. Tas slēpjoties katra cilvēka psihes īpatnībās, raksturā, instinktos un slepenās vēlmēs. Iespējams, ka tas tā arī ir. Nestrīdos. Taču es nespēju… Es nekad nespētu nogalināt otru cilvēku. Pat karā! Taču tā domāju līdz šim. Līdz Baibas slepkavības dienai es vispār biju daudz augstākās domās par

Ilgi klusēdams skatījos zālē. Tur viss bija tāpat kā pirmajā dienā. Baibas vecāki, vairāki mani bijušie kolēģi, daži žurnālisti, ziņkārīgie un Viktors Zeļinskis ar saviem draugiem.

cilvēkiem. Tagad neizslēdzu iespēju, ka pie zināmu apstākļu sakritības vai spējā naida uzliesmojumā spētu kādu nelieti arī nosist! To būsiet panākuši jūs - mani nepatiesi apsūdzot smaga nozieguma izdarīšanā, ^s nekad vairs nespēšu būt tāds, kāds biju agrāk.

Un nobeidzot… Es nevēršos pie tiesas, bet gan pie jums, godājamie Baibas vecāki! Nav izslēgts, ka kādreiz taisnas atriebības dienā es jums parādīšu jūsu meitas īsto slepkavu! Un piespiedīšu viņu jūsu priekšā rāpot uz ceļiem un skaļi izlūgties piedošanu! Bet, kas attiecas uz mani… Ticiet - esmu absolūti nevainīgs! Diemžēl to nekādi nespēju pierādīt, tāpat man nav citu liecinieku kā vienīgi paša sirdsapziņa un Dievs!

Apsēdos un paskatījos uz Baibas vecākiem. Viņi, noliekuši galvas, raudāja. Tad mans skatiens apstājās pie Viktora Zeļinska nedaudz uzblīdušās sejas. Viņš turpināja smīkņāt, un tad nez kāpēc arī es nicīgi pasmīnēju.

Pēc četrām dienām tiesa nolasīja spriedumu, ar kuru tomēr tiku atzīts par vainīgu Baibas Bokas tīšā slepkavībā, kas acīmredzot notikusi pēc mūsu savstarpēja asa strīda, un man piesprieda brīvības atņemšanu uz astoņiem gadiem.

-  Apsūdzētais! Vai spriedums jums ir saprotams? - tiesnese kā pierasti ļoti patīkamā balsī jautāja.

Es uz viņu cieši paskatījos un tai mirklī šo ārēji skaisto sievieti dziļi ienīdu. Lai gan, pareizāk sakot, es viņu ienīdu kā amatpersonu, kas kā taisnīgu sabiedrības atmaksu valsts vārdā man nupat piespriedusi smagu sodu, ko ne mazākā mērā nebiju pelnījis.

-   Nē, godājamā tiesnese, es spriedumu nesapratu, - nikns atbildēju.

Ineta Kahovska nedaudz samulsa un lēni un pacietīgi atkārtoja.

-   Robert Vikland, Rīgas apgabaltiesa jūs ir atzinusi par vainīgu tīšā slepkavībā un, pamatojoties uz Latvijas Republikas Kriminālkodeksa 116. pantu, notiesājusi ar brīvības atņemšanu uz astoņiem gadiem bez mantas konfiskācijas, pēc soda izciešanas atņemot tiesības piecus gadus iegādāties, glabāt un nēsāt šaujamieročus, soda izciešanu sākot slēgta tipa cietumā. Vai tagad sapratāt?

-   Nē, - es stūrgalvīgi apgalvoju. - Nesapratu ne vārda.

-   Tiesas spriedumu desmit dienu laikā apelācijas kārtībā varat pārsūdzēt Augstākajā tiesā, - Ineta Kahovska vēsi pateica, un viss tiesas sastāvs steidzīgi izgāja no zāles.

Atvērās apsūdzēto sola dzelzs būra durvis un sardzes kareivis manas rokas saslēdza rokudzelžos. Jutos vairāk nekā draņķīgi.

3. nodaļa

-  Ko, Robert, darām? - advokāts Vilis Viklands mazliet nervozi jautāja. - Padodamies vai turpinām cīņu?

Es ilgi klusēju. Sadrūmis un galīgi nomākts vairākkārt pārlaidu skumju pilnu skatienu Centrālcietuma patiesības istabai, kur parasti ieslodzītie tikās ar saviem advokātiem un izmeklētājiem. Nekā ievērības cienīga šai telpā nebija. Kailas sienas, augstu pie griestiem metāla režģī iemontēta spuldze, neliels galdiņš un divi pie grīdas pieskrūvēti krēsli. Telpa bez logiem. Gluži kā pašreizējais Okupācijas muzejs, es rūgti nodomāju. Patiesībā tur ir vēl sliktāk. Milzīga ēka bez neviena loga! Ja tā būtu celta tieši kā Okupācijas muzejs, to simboliski vēl varētu saprast. Dzīve bez gaismas. Bet ēka taču sākotnēji bija celta mūsu latviešu strēlnieku spožajai slavai! Savu padarījuši, tagad jūs varat pazust vēstures tumsā! It sevišķi jau šodien.

-   Tu dzirdēji, ko tev prasīju? - Vilis, kā gribēdams mani atmodināt, ar roku pieskārās plecam. - Cīnāmies vai padodamies?

-  Vai tad ir vēl kādas izredzes? - nedaudz izbrīnījies paskatījos uz savu neveiksmīgo advokātu.

-   Ne pārāk lielas, - Vilis atklāti pateica, - taču Augstākā tiesa sodu var vismaz samazināt.

-   Kāda tam jēga?

-   Vai vēl neesi izjutis, ka ieslodzījumā pavadīta jebkura lieka diena… Bet mēs varam cīnīties pat par gadiem!

-  Vili, - es nogurušā balsī sacīju. - Kāpēc mēs vispār neuzvarējām jau pirmajā gājienā? Kā tas bija iespējams, ka es tiku notiesāts nevainīgs?

Viļa kalsnā seja savilkās mulsā grimasē.

-   Fantastiska apstākļu sakritība…

-   Ja atklāti, vecīt, es no tevis tomēr gaidīju daudz ko vairāk.

-   Ko?! - Vilis pēkšņi kļuva gandrīz vai nikns. - Es taču darīju visu iespējamo!

-   Tev tiesā vajadzēja panākt manu attaisnošanu! - es skarbi pateicu. - Tev vajadzēja mani no šejienes dabūt laukā! Cik īstu noziedznieku tu esi izpestījis? Bet mani - nevainīgu, turklāt vēl savu labāko draugu un brāli…

-   Robert, saproti…

-  Es neko nesaprotu! Tā ir kaut kāda mistika vai šodienas valsts tiesu sistēmas pierasti drūmā ikdiena! Kādi gan blēži, krāpnieki, pēdofili, reketieri un visīstākie bandīti pēdējā laikā ir tikuši cauri sveiki un veseli vai ar viegliem sodiem! Bet man - astoņi gadi! Tu apjēdz? Astoņi gadi starp īstiem noziedzniekiem!

-   Cik jūs tur esat kamerā? - Vilis painteresējās.

-   Mūsējā skaitās luksusnumurs. Esam tikai seši.

-   Zeķi ir normāli?

-   Nevaru sūdzēties. Visi slepkavas. Viens trakuma lēkmē nositis sievasmāti, cits izvarojis un pēc tam nožņau- dzis pazīstamu meiteni, trešais dzērumā nodūris savu pudeles brāli, vēl viens laupīšanas uzbrukuma laikā nošāvis veikala apsardzes darbinieku… Bet es… Es taču arī skaitos slepkavnieks.

-   Viņi tevi sita?

-  Nedaudz, pierakstīšanās laikā. Taču tas ir sīkums salīdzinājumā ar to, kas pašlaik notiek manā dvēselē.

-   Paklau, Robert! Es ticu, ka tu Baibu patiešām neesi nogalinājis, taču… Tu kaut reizi ar viņu vismaz pārgulēji?

-   Kāda tam tagad nozīme?

-   Nekāda. Prasu vienkārši intereses pēc.

-   Nē, ne reizi, - es atbildēju.

-   Kāpēc tu ar viņu vispār sapinies?

-   No sākuma man prātā noteikti bija kas cits, bet vēlāk… Zini, Vili, mani pēkšņi pārņēma spēcīgas ilgas pēc mīlestības. Jā, lai cik tas arī jocīgi skanētu. Ilgas pēc mīlestības… Tādas tīras, skaidras, vēl neaptraipītas. Bet tāda jau laikam nemaz vairs nepastāv. Vai, pareizāk sakot, ja gribi tādu sastapt, tad šāda mīlestība ir jāsāk meklēt jau starp piektās, sestās klases skolniecēm! Taču to darīt nedrīkst. Uz tik jaunām meitenēm tu nemaz nedrīksti paskatīties! Tad ko mums darīt? Mums atliek vienīgi maukas vai labākajā gadījumā dzīvē un vīriešos vīlušās šķirtenes.

Vilis domīgs pakratīja galvu.

-   Tā vis nesaki. Vēl ir arī gluži normālas precētas sievas…

-   Es gribēju tīru meiteni un tīras jūtas, - sacīju. - Bet ko dabūju pretī? Baibas iepriekšējo mīļāko Viktoru Zeļinski, apsūdzību slepkavībā, grūti pārdzīvojamu pazemojumu, nepelnītu sodu un cietuma kameru kopā ar pieciem slepkavām! Dzīve ir skaista, vai ne?

-   Jā, - Vilis piekrita. - Vismaz līdz tam brīdim, kamēr neiekrītam mēslu bedrē.

Taču agrāk vai vēlāk mēs tur iekrītam visi, es nodomāju. Vieni izrāpjas, nomazgājas un iet tālāk. Citi ari beigu beigās izlien laukā, taču smird visu turpmāko mūžu. Bet daudzi noslīkst un viņiem pēc tam jau ir pilnīgi vienalga, ko par tiem domā citi. Taču man tas tomēr ir svarīgļ! Nesaku, ka tas ir dzīvības vai nāves jautājums, taču mana goda jautājums gan! Es vēl gribu dzīvot! Gribu strādāt. Gribu būt kopā ar kādu sievieti. Mīlēt. Redzēt, kā noriet vai uzlec saule. Sajust savu seju starp mīļotās sievietes krūtīm. Ieelpot smaržas… Ziedošu ceriņu, ābeļu un tavu gaišo matu izstaroto aromātu! Un tīru, svaigiem palagiem klātu gultu. Ar mīkstiem spilveniem un dūnu segām. Degošas sveces, klusu mūziku un tavu kailo ķermeni. Vai es vēl kādreiz ko tamlīdzīgu piedzīvošu? Vai arī tās līdz mūža galam paliks vienīgi kā ilgas un kā atmiņas par manas dzīves visskaistākajām dienām? Kāpēc tieši tās laimīgās vienmēr ir tik īsas un ātri izgaistošas? Lai ilgāk paliktu atmiņā? Varbūt.

Bet man daudz spēcīgāk atmiņā ir palikusi tā diena, kad tu, Anda, mūsu platajā laulības gultā… Es jau tev teicu - tu varēsi, ja tā gribēsi un tas tev šķitīs nepieciešami, būt man neuzticīga vienalga kur - dārzā, kāda meža pļaviņā, lidmašīnā, mājas bēniņos, Borisa mājā vai viņa automašīnā, bet tu nedrīkstēji, tu nekādā ziņā nedrīkstēji ar viņu likties mūsu laulības gultā! Visur kur, tikai ne tur! Es tev būtu piedevis. Es tev varbūt neko pat nebūtu pārmetis, bet tas, ko tu toreiz izdarīji, bija vispretīgākā nodevība kāda vien starp laulātajiem ir iespējama! Bet es tev pat neiesitu! Es, apvainots un pazemots, mežonīgā dusmu lēkmē situ tavu mīļāko - Borisu. Un gandrīz vai nositu. Pēc tam aizvilku līdz tualetei un mērcēju viņa seju podā! Ilgi un ar patiesu baudu. Pēc tam viņu vienās apakšbiksēs iztriecu uz ielas. Pēc tam, Anda, patriecu arī tevi. Kur tu pašlaik dzīvo un ar ko guli, es nezinu. Tas mani arī vairs neinteresē. Varbūt guli ar to pašu Borisu, varbūt ar kādu citu, bet, iespējams, dzīvo viena, bieži raudi un notikušo nožēlo. Taču diez vai. Tādā gadījumā tu man vismaz kaut reizi būtu piezvanījusi. Vecgada vakarā, dzimšanas dienā vai mūsu kāzu jubilejā, ja tu vēl to atceries.

Kad pēc institūta beigšanas strādāju mazā rajona lauku slimnīcā, kāda veca slimniece pēc izveseļošanās pateica: "Tu, dakter, esi ļoti labs, bet tev nekādi neveiksies mīlestībā! Kāpēc tā, es nezinu. Varbūt tu kādā no savām iepriekšējām dzīvēm būsi gauži slikti izturējies pret sievietēm, un tagad viņas tev par to vēl gaužāk atriebsies…" Tas nav izslēgts. Es tam gribētu pat noticēt, ja vien… Es taču esmu bijis arī laimīgs! Kaut īslaicīgi, kaut arī ne pārāk bieži, taču tieši saskarsmē ar sievietēm - kā garīgi, tā fiziski - esmu izjutis to, ko mēs parasti saucam par jūtu pilnību, par dzīves jēgu un attaisnojumu savai eksistencei.

Bet kas notiek pašlaik? Cik ilgi man vēl nāksies elpot šo pretīgo cietuma smārdu? Astoņus gadus! Varbūt vajadzētu priecāties, kā cilvēki priecājās Staļina represiju laikos, ka nav nošauti, bet dabūjuši tikai desmit vai divdesmit piecus gadus? Man nāves sods nedraudēja, taču nebija izslēgti arī visi piecpadsmit. ASV par šo man piešūto noziegumu es būtu dabūjis mūža ieslodzījumu! Tā ka, Robert Vikland, priecājies! Dziedi jautras dziesmiņas un jūties laimīgs! Un vispār… Ik mirkli atceries, ka vienmēr varēja būt vēl sliktāk!

-   Paklau, Vili, - es klusi sacīju. - Tu to tiesnesi Inetu Kahovsku pazīsti?

-   Jā, - Vilis apliecināja. - Tik ilgus gadus strādādams par advokātu, es pazīstu gandrīz vai visus tiesnešus.

-   Kāda viņa ir?

-   Kādā nozīmē?

-   Nu… Kā sieviete, kā cilvēks, kā tiesnese.

-        Kā sieviete viņa ir ļoti jauka. Varētu pat teikt - taisni brīnišķīga! Atraitne. Vīrs nomiris jauns. Kas bija par vainu, nezinu. Viens bērns. Meita. Ir arī mīļākais - viens no Ģenerālprokuratūras prokuroriem. Bet kā tiesnese Ineta skaitās viena no labākajām, - Vilis stāstīja. - Strādā perfekti un ir pirmā kandidāte uz Augstākās tiesas tiesneša vietu… kad tāda atbrīvosies.

Man uznāca smacējošas dusmas.

-   Es būšu pirmais, kas kliegs uz katra ielas stūra…

-        Robert, nevajag! - Vilis lūdzošā balsī sacīja. - Mums viņas darbam nav kur piesieties. Nekādi procesuāli pārkāpumi nav izdarīti, bet lietā savāktie pierādījumi… Tu biji iedzīts stūrī.

-Tātad man patiešām ir jāpriecājas, ka godājamā tiesnese par neizdarītu noziegumu mani nav aizsūtījusi pie karātavām?!

-       Tā diemžēl iznāk, - Vilis drūmi sacīja. - Taču Augstākajā tiesā lieta tiks izskatīta pilnīgi no jauna un tur tiesu spriež Krimināllietu tiesas kolēģija, tas ir, trīs Augstākās tiesas tiesneši.

-       Kādus citus argumentus, kādus jaunus pierādījumus mēs vēl varam pievienot lietai?

-   Diemžēl nekādus, - Vilis izteiksmīgi noplātīja rokas.

-       Tad kāda jēga vēl Augstākajā tiesā sist dūres pie krūtīm un izmisīgi brēkt, ka esmu nevainīgs, ja šo nevainību arī tur nekādi nespēsim pierādīt?

Vilis domīgs paraustīja plecus.

-        Es vēl uzstājīgāk vm-ētu spiest uz tavu tā brīža afekta stāvokli, ierobežotu nepieskaitāmību…

-        Izbeidz! - spēji iekliedzos. - Tu par to nedrīksti bilst ne vārda! Nekāda afekta stāvokļa man nebija! Es viņu neesmu nogalinājis! Un ja mēs to nekādi nespējam pierādīt… Tad lai paliek! Raudulīgā balsī saukt Dievu par liecinieku un zvērēt pie savas nevainības? Tas ir muļķīgi. Tas ir vēl sliktāk nekā patiešām būt noziedzniekam.

-   Bet tu taču tāds neesi! - Vilis iesaucās.

-   Tagad esmu.

Vilis pārsteigts uz mani paskatījās.

-   Tu jau esi iejuties slepkavas lomā?

-   Gandrīz.

-   Es tomēr Augstākajai tiesai iesniegšu apelācijas sūdzību, - Vilis apņēmīgi pateica. - Tu parakstīsi?

-   Ar ko tu apelācijas prasību pamatosi? - es jautāju. - Kaili apgalvosi, ka perfekti strādājošā un simpātiskā tiesnese Ineta Kahovska ir smagi kļūdījusies? Ko tad viņa nav ņēmusi vērā?

-   Tiesneses lielākā kļūda ir tā, ka viņa tomēr nav pienācīgi izvērtējusi ne tavu, nekad iepriekš netiesāta cilvēka, ne Viktora Zeļinska, jau vairākkārt ar likuma pārkāpumiem saistīta cilvēka, personību. Tas pirmkārt un galvenokārt. Bet otrkārt…

-   Tas viss ir velti, - nogurušā balsī sacīju. - Tādā gadījumā iznāk, ka cilvēkam, kas reiz nonācis konfliktā ar likumu, jau a priori nevar ticēt, bet vēl netiesātam vajadzētu ticēt uz vārda! Nē, Vili! Tad labāk nākamreiz atnes man ampulu ar ciankāliju! Bēdpilnā luga, ko cilvēki sauc par dzīvi, būs beigusies.

Vilis nervozi aizsmēķēja cigareti, tad attapies piedāvāja arī man un tā mēs krietnu brītiņu pīpēdami klusējot skatījāmies viens uz otru. Viņš - brīvs, turīgs un sabiedrībā pazīstams cilvēks, es - tagad ieslodzīts, nabags, beztiesīgs un uz mūžu apzīmogots ar drausmīgo vārdu slepkava.

-  Tu gribi nomirt? - Vilis klusi un it kā nobijies jautāja.

-   Nē, ne visai, - es atbildēju. - Bet nav izslēgts… Zini, ko es šeit satiku? Borisu Ņevzgodu. Nu, to pašu Andas bijušo mīļāko! Kas to lai zina, varbūt viņš tagad ir Andas vīrs.

-   Viņš arī sēž?

-   Tur jau tā lieta, ka ne! Viņš, izrādās, tagad ir cietuma priekšnieka vietnieks ieslodzīto audzināšanas vai operatīvās uzraudzības jautājumos. Kad mēs satikāmies, man šķiet, viņš speciāli bija atnācis uz mūsu kameru, es sapratu, ka Boriss man katrā ziņā centīsies smagi jo smagi atriebties par toreizējo piekaušanu.

-   Ar ko viņš nodarbojās agrāk?

-   Boriss ir bijušais sportists. Bokseris. Bijis pat 1 .atvijas izlasē. Sporta meistars. Savā laikā beidzis Politehnisko institūtu un jau toreiz bijis pazīstams ar Andu Strādāja VEF laikam pat par kāda ceha priekšnieku, bet, kad viss tur paputēja, acīmredzot darbu atradis šeit.

-  Viņš tev neko nevar izdarīt, - Vilis sacīja. - Bet ja kas… Pēc kāda laika pats kā tiesājamais var atrasties vienā no šā cietuma kamerām…

-   Kaut nu tā būtu, - smagi nopūtos, - taču man šķiet, ka tev tomēr ir visai miglains priekšstats, kas īstenībā notiek vai var notikt cietumā… Tu jau parasti tālāk par šo istabu netiec.

Vilis kādu laiku atkal klusēja, iedeva man cigarešu paciņu, piecēlās un sniedza roku.

-   Es tomēr apelāciju iesniegšu, - viņš pateica. - Ja tu to pat neparakstīsi. Starp citu, tava piekrišana tam nemaz nav vajadzīga.

-   Dari, kā zini! - diezgan vienaldzīgi atmetu ar roku. - Mūsu varenā tiesu sistēma…

-   Es arī piederu pie šīs tiesu sistēmas, - Vilis atgādināja, - un tai nekādas būtiskas vainas neredzu.

Pārsteigts cieši ielūkojos brāļa acīs un atkal sajutu pēkšņi uznākušu dusmu vilni.

-   Tātad es nekad pat nevarēšu apgalvot, ka esmu notiesāts tiesas kļūdas dēļ? Man un sabiedrībai būs jātic, ka esmu notiesāts un sodīts pareizi?! Taisnīgi?! Vai tā iznāk?

Vilis neko neatbildēja, tikai vairākkārt domīgs pašūpoja galvu.

-   Kad tu savās tiesu darīšanās atkal satiksi debesbrī- nišķo tiesnesi Inetu Kahovsku, - es sacīju, - mīļi pasveicini no manis! Un pasaki, ka esmu pilnīgi aizgrābts no viņas sievišķības, ārējā spožuma un visaugstākā līmeņa profesionalitātes! Cepuri nost! Ja viņa mani nebūtu nevainīgu notiesājusi, es labprāt ar viņu pat pārgulētu. Bet tagad nekā! Lai neņem ļaunā! Tu tikai viņai uzprasi, varbūt viņa zina - kas vispār ir Patiesība? Kas Taisnība? Kas Ļauns? Kas Labs? Un ko galu galā īsti nozīmē kāda cilvēka Vainība vai Nevainība?

4. nodaļa

Biezajās dzelzs durvīs jau pierasti asi nočīkstēja atslēgas pagrieziens un kamerā ienāca trīs cietuma darbinieki - divi kontrolieri un viens administrācijas pārstāvis. Tas bija Boriss Ņevzgoda. Viņš izlikās mani nepazīstam. Boriss deva pavēli un ienākušie tūlīt ķērās pie darba, tas ir, šmonajeb jau diezgan pierastās kameras un tajā ieslodzīto cilvēku pārmeklēšanas. Mani no galvas līdz kājām rūpīgi iztaustīja viens no mūsu stāva kontrolieriem un, kad jau šķita, ka šī procedūra ir beigusies, viņš, pagriezies pret cietuma priekšnieka vietnieku, uzvarošā priekā iesaucās:

-   Paskaties!

Boriss paskatījās, un arī es pēc brīža nepatīkami pārsteigts ieraudzīju, ka kontrolieris Saša rokā tur it kā no mana apģērba tikko izņemtu garu cigarešu iemuti, no kuras, nospiežot tikko saredzamu podziņu, negaidīti izlēca asi notrīts īlens. Tas bija diezgan parasts visos cietumos un lēģeros pazīstams pašaizsardzības vai uzbrukuma ierocis, ko ar lielu prasmi slepus gatavoja uz visu spējīgie ieslodzītie tautas daiļamata meistari.

-  Tā, tā, - Boriss apmierināts noklakšķināja mēli un ļauni pasmīnēja. - Kā jau slepkavniekam pienākas, bez duramā nevari iztikt pat šeit?

-   Tā ir tīša provokācija, - es diezgan mierīgs atbildēju.

-   Man nekad tāda mantiņa nav piederējusi. To Saša ar tavu ziņu ir izņēmis pats no savas kabatas.

-   Tu, mēslu vabole, vēl uzdrošinies mūs apvainot nelikumīgā rīcībā? - Boriss ierēcās un trieca pret manu galvu savu gumijas steku. Gar acīm dzirksteles vien nošķīda. - Par aizliegtu priekšmetu izgatavošanu un glabāšanu, par cietuma administrācijas un darbinieku rupju apvainošanu tu, notiesātais Robert Vikland, tiec sodīts ar desmit diennakšu ilgu ieslodzījumu karcerī! Saprati?

-  Tu pats, Boris, esi visīstākā mēslu vabole! - es, niknuma un spēja aizvainojuma pārņemts, skaļi atbildēju.

-   Apstākļu sagadīšanās dēļ tev ir radusies lieliska iespēja man atriebties! Nu atriebies ar! Ko citu no tevis var gaidīt? Taču šādi var rīkoties vienīgi bailīgais un gļēvais! īsti vīri savas attiecības nokārto citādi!

- Tu, mēslu vabole, vēl uzdrošinies mūs apvainot nelikumīgā rīcībā? - Boriss ierēcās un trieca pret manu galvu savu gumijas steku.

- Zēni, vediet viņu prom! - Boriss, joprojām ļauni smīnot, pavēlēja.

Kontrolieri mani sagrāba aiz rokām, izrāva no kameras un pa garu cietuma gaiteni aizveda līdz tā galam. Boriss, ritmiski, viegli sitot steku pret savas kreisās rokas

plaukstu, apmierināts sekoja. Kā jau biju paredzējis, viņi mani neveda vis tūlīt uz karceri, bet gan iegrūda vienā no saimniecības telpām, kur tūlīt saslēdza rokudzelžos un, no mugurpuses spēcīgi iebelžot pa kāju locītavām, nospieda uz ceļiem. Boriss nostājās iepretim un, turpinot rotaļāties ar smago gumijas steku, ilgi klusēdams skatījās man sejā. Tad skarbi sacīja:

- Redzi, Robert, Dievs šo pasauli tomēr ir iekārtojis taisnīgi. Un arī pareizi. Par katru ļaunu darbu cilvēks saņem sodu. Agrāk vai vēlāk, tas nav svarīgi, taču nevienam, ja viņš to ir pelnījis, no soda izbēgt neizdodas. Tu to zini tikpat labi kā es. Jā, man savā laikā bija un vēl tagad ir attiecības ar tavu sievu. Nu un tad? Vai tas ir kāds noziegums? Un vispār - kas pie tā bija vainīgs? Vai es? Anda? Bet varbūt visīstākais vaininieks biji tieši tu?! Caurām dienām dzīvodams pa slimnīcu, tu savu sievu biji pametis pilnīgi novārtā! Tu īstenībā par viņu nelikies ne zinis! Par jaunu un vitālu sievieti! Cik reižu mēnesī tu ar viņu mīlējies? Trīsdesmit reizes? Desmit? Piecas? Vienu? Bet varbūt ne reizi? Ko tad tu gribēji sagaidīt? Tikai to tu ari varēji dabūt pretī! Bet kļuvi mežonis! Piekāvi un pazemoji mani, visjēlākajiem vārdiem izlamāji un patrieci Andu, bet pēc tam, acīmredzot uzkrājis naidu pret sievietēm vispār, vēl ņēmi un nogalināji jaunu meiteni!

Tad pasaki, ko es un pasaule ar tādiem kā tu lai iesāk? Vienīgi samīcīt mēslos! Tāpēc tūlīt pateikšu, kas ar tevi notiks turpmāk. Augstākā tiesa tev trīs gadus nometa. Tātad tev ir jāsēž pieci. Taču stipri šaubos, vai tu tos nosēdēsi. Tu nosprāgsi kā suns, kā pēdējais maita! Pēc desmit dienām, kuras pie maizes un ūdens pavadīsi karcerī, es tevi pārvedīšu uz Valmieras speciālā režīma cietumu, kur sēž tikai visnevaldāmākie bandīti un slepkavas! Viņi zinās, ko ar tevi darīt! Bet nav izslēgts, ka līdz turienei tu nemaz nenonāksi. Ļoti ticams, ka sadomāsi bēgt, un es tevi pēc visiem mūsu likuma paragrāfiem - bac, bac! - un no tevis sūdi vien paliks! Kā tev patīk šāda perspektīva?

Cieši sakodu lūpas un klusēju. Mani spēji no galvas līdz kājām pārņēma spēcīga naida un pazemojoša kauna sajūta. Pirmo reizi mūžā asi sajutu cilvēka absolūto bezspēcību atsevišķa subjekta, ļaužu grupas vai vispār valsts varas priekšā. Šādu stāvokli pirms manis tūkstoš gadu laikā jau bija pieredzējuši miljoniem cilvēku visā pasaulē, taču nekad nebiju iedomājies, ka ar! pats varu nokļūt tādā pašā pilnīgā valsts varas vai tās pārstāvja atkarībā. Tu pārstāj būt cilvēks šā vārda normālā izpratnē. Tu pēkšņi vairs neesi nekas! Tu esi sīks puteklis. Mikrobs. Pa grīdu rāpojošs tārps. Un kā tādam tev vairs nav nekādu tiesību! Tu vairs pat fiziski nespēj pakustēties. Viņi tavu ķermeni ir piespieduši smirdošai cietuma grīdai, bet dvēseli iemetuši atejas bedrē! Tu vari kliegt, raudāt, lūgt žēlastību, kaut ko zvērēt vai solīt, vienalga, tas ir pilnīgi velti! Atsevišķam cilvēkam likumīgi piešķirtā vai paša uzurpētā vara tāpēc jau arī ir vara, ka tā nekādu žēlastību nepazīst. Tā ir absolūti nejūtīga, auksti bezdvēseliska un pavisam primitīva. Protams, ka savā domāšanā un bezjūtīgumā vēl primitīvāki kļūst tie cilvēki, kuri apzināti šo varu ļaunprātīgi izmanto savu vēlmju vai tieksmju piepildīšanai.

Boriss Ņevzgoda mani sita ilgi un pamatīgi. Izskatījās, ka viņam šī nodarbe sagādā īpašu baudu. Ja būtu citādi, diez vai Boriss tik ļoti pūlētos. Ir jābūt īpaši nežēlīgam, lai līdz pagurumam sistu cilvēku, kurš ir saslēgts roku- dzelžos un ne mazākā mērā nespēj pretoties.

Kad viņi mani aizvilka uz karceri, es joprojām atrados tādā kā pusnemaņā. Cik ilgi šādā stāvoklī paliku, nezinu. Karcerī valdīja pilnīga tumsa, laika ritējums sajuka un viss ķermenis smeldza mokošās sāpēs. Palika iespaids, ka pēkšņi atrodies kaut kur ārpus mūsu laika un telpas dimensijām.

5. nodaļa

Pamazām atguvos. Nekādu medicīnisku vai cita veida palīdzību nesaņēmu. Ar to samierinājos, saprazdams, ka arī turpmāk man būs jāpaļaujas tikai pašam uz sevi, no citiem īpašu pretimnākšanu negaidot.

Mēdz teikt - cilvēks cilvēkam vilks… Diez vai. Cilvēks cilvēkam ir cilvēks, un ar to arī viss ir pateikts.

Kad pēc desmit diennaktīm mani no karcera beidzot izlaida laukā, knapi turējos uz kājām. Manā apziņā jau kuro reizi smagi kā dzelzsbetona plāksne bija iegulies ass naids un neciešama pazemojuma sajūta.

Atkal biju sists, apvainots un sodīts nevainīgs. Dažreiz šķita, ka lēnām jūku prātā un nekad ne pie kādas skaidrības netikšu. Par gaismu nerunājot. Pašsaglabāšanās dēļ centos domāt tikai par kaut ko labu un patīkamu. Atcerējos aizkustinošus mīlestības mirkļus vai arī tikai tīru seksu, kas man atmiņā tomēr bija saglabājies kā skaistākais, kas piedzīvots.

Tas, protams, nedaudz nomierināja, taču dzeļošā dvēseles sāpe nerimās. Un diez vai pēc visiem šiem notikumiem tā varēja rimties. Taču, lai patiešām kādā jaukā Dieva dieniņā galīgi nenojūgtos, man kaut kādas zāles tomēr vajadzēja atrast!

Vai šī bieži tik ļoti prātu nomācošā smeldze varētu rimties tikai pēc tam, kad - kad?!! - kaut kādā veidā būšu atriebies gan Viktoram Zeļinskim, Borisam Ņevzgodam un galu galā arī tiesnesei Inetai Kahovskai?

Un tad beidzot viss būs kārtībā? Miers sirdī un pasaulē? Taču vai pēc tam manu dzīvi nesarežģīs vēl smagāki notikumi, daudz nepatīkamāki pārdzīvojumi un nesalīdzināmi bargāks, ja nejuridisks, tad vismaz morāls sods? Varbūt tad mana dvēsele ne tikai sāpēs, bet tiks pat pilnīgi saplosīta?

Kā es tāds dzīvošu - cilvēks bez dvēseles?

Bet kā dzīvo Zeļinskis, Ņevzgoda, zināmā mērā arī tiesnese Kahovska un miljoniem citu cilvēku?

Un nekas - dzīvo! Varbūt pat ir laimīgi.

Atgriežoties kamerā, redzēju jau pazīstamos ieslodzītos, izņemot vienu. Tas bija apmēram piecdesmitgadīgs vīrietis ar īsi apgrieztiem matiem, apaļu seju, ļoti vērīgu skatienu un spēcīgu miesas uzbūvi. Vakarā uzzināju, ka viņu sauc Harijs Sniegs, iesauka Barons, un viņš Rīgā esot turpat vai lielākā kriminālo aprindu autoritāte, vietējās noziedzīgās pasaules krusttēvs.

Harijs bija mierīgs, pieklājīgs un neapšaubāmi arī gudrs cilvēks. Nevienam, kas to nezinātu, nevarētu ienākt pat prātā, ka viņš no saviem piecdesmit gadiem divdesmit divus ir pavadījis soda izciešanas vietās.

Tikai vakarā, pirms tam ilgi vērojis, viņš mani pasauca pie sevis un sāka runāt.

-   Būri esi pirmo reizi?

-   Tā iznāk.

-   Kā jūties?

-   Kā tu pats jūties?

-        Diezgan labi, - Harijs atbildēja. - Esmu jau pieradis. Taču tev vajadzētu justies diezgan draņķīgi.

-   Tā arī ir. Justies vēl draņķīgāk nemaz nav iespējams.

Harijs pasmaidīja, atklādams veselu rindu zelta zobu.

-        Ir gan iespējams un neizslēdzu, ka tas viss tev vēl ir tikai priekšā.

-   Kāpēc tā?

-        Tāpēc, ka tu esi zeks. Un tāda ir mūsu sodu sistēma un ieslodzījumu vietu iekšējā kārtība. Par ko sēdi?

-   Par slepkavību.

-        Ko nogalēji? Māti, bērnu, mīļāko? Varbūt tas saistīts ar izvarošanu?

-   Nē, nē! Es vispār nevienu neesmu nogalinājis.

Harijs atkal pasmīnēja.

-       Šo pasaciņu tu varēji stāstīt prokuroram un tiesai, bet šeit… šeit nekas nav noslēpjams. Viss agrāk vai vēlāk kļūst zināms.

Es Harijam Sniegam, neko neslēpjot, sīki izstāstīju, kas ar mani bija noticis, vēl pastāstīdams arī par Borisu Ņevzgodu un viņa nelietīgo rīcību, mūsu kamerā veicot kratīšanu, mani nežēlīgi piekaujot un bez jebkādas vainas ieslogot karcerī.

-        Ja kāds uz tevi šeit tur zobu… Vienalga, no uzraugiem, administrācijas vai zekiem, dzīve tev būs ārkārtīgi grūta…

-        Boriss Ņevzgoda mani solīja sūtīt uz Valmieru, - es pateicu.

Harijs domīgs pašūpoja galvu.

-        Cietuma priekšnieks tur ir labs, bet brālīši… Daudz kas būs atkarīgs no tā, pie kādiem vīriem tu kamerā nokļūsi.

-        Varbūt nemaz nenokļūšu, - drūmā balsī sacīju. - Ja pareizi sapratu, tad pārvešanas laikā Boriss Ņevzgoda ir iecerējis inscenēt bēgšanas mēģinājumu un mani nošaut.

-   Vai viņam ir tik liela cemme uz tevi?

-   Pietiekama.

-   Kāpēc?

-   Mums ir personisks naids. Tas sākās jau diezgan pasen, pirms trim gadiem. Mans naids pret viņu jau bija gandrīz norimis. Nu atkal pamodies. Viņam vēl stiprāk.

-   Naudas dēļ?

-   Tur bija iejaukta sieviete.

-  Ā! Tad tas, protams, ir daudz sliktāk.

-   Un mana goda dēļ, - es piebildu.

-   Tad tas jau ir pavisam bēdīgi, - Harijs sacīja. - Ja viņš tev tagad grib atriebties, tad to arī izdarīs. Par to nemaz nešaubies. Viņiem te ir liela vara, bet ko mēs? Nemaz negribu noliegt - daudzi zeķi ir vispretīgākie tipi, taču mums pretī stāvošie musori arī nav neko daudz labāki.

-   Es neesmu nekāds pretīgs tips! - nikns sacīju. - Un neesmu arī mēsls!

-   Kas tad tu esi? - Harijs izsmējīgi jautāja.

-   Esmu normāls cilvēks, kas nokļuvis nenormālos apstākļos.

-   Aizmirsti! - Harijs sacīja un lēnām atlaidās savā guļas vietā. - Viņu acīs tu šeit neesi nekas! Dažreiz pat ne mēsls! Vienīgi inventarizācijas lieta. Uzskaites papīros tikai kaut kāda tur ciparu virkne! Un viss! Kur tas stāvēja rakstīts - Ienākot šeit, cerības atstāj ārpusē?

-   Virs Dantes Dievišķajā komēdijā attēlotās ieejas ellē, - es atcerējos. - Un šķiet, ka vēl uz kādas hitleriskās Vācijas koncentrācijas nometnes vārtiem.

Viss bija pareizi. Uz ko nevainīgi ieslodzītajam vēl cerēt? Uz Dieva žēlastību? Uz cilvēka saprātu un taisnīgumu? Jāsmejas! Bet gribējās raudāt. Raudāt par cilvēku muļķību, tieksmi mīlēt un spējām citam pret citu būt neiedomājami nežēlīgiem. Taču var arī daudz neskumt, ja filozofiskā mierā izdodas pašam sevi pārliecināt, ka nekas šai pasaulē nav izmaināms, viss jāpieņem tā, kā tas ir, jo tāda ir dzīve…

Apgūlos, aizvēru acis un centos ne par ko vairs nedomāt. Pēc neilga laika dzirdēju skaļus kunkstienus. Tie man bija vairāk nekā pazīstami. Tā lielās sāpēs parasti vaidēja slimnieki. Piecēlos sēdus un paskatījos apkārt. Harijs Sniegs, abas rokas pielicis pie vēdera, bija savilcies čokurā un caur cieši sakostiem zobiem ik pēc brīža izdvesa īdie- niem līdzīgas skaņas.

Piegāju viņam klāt, pieliecos un klusi uzprasīju:

-   Kas ar tevi notiek?

-   Liec mani mierā! - Harijs negribīgi atteica.

-   Tev sāp?

-   Pie tam vēl pamatīgi.

-   Kas par vainu?

-        Nezinu. Visticamāk, kārtējo reizi saasinājusies kuņģa čūla.

-   Kad manīji pirmās pazīmes?

-        Kādas pazīmes? To man oficiāli pirms šā aresta konstatēja Gaiļezera slimnīcā! Teica, ka jāoperējot, taču vai man bija laiks gulšņāt pa slimnīcām? Vajadzēja dzīvot, nevis ļaut sevi graizīt!

-   Atgulies uz muguras! - es pavēlēju.

Harija seja savilkās ātrās dusmās.

-   Tu mani komandēsi? Tu - vienkāršs mužiks…

-        Nē, - es atbildēju. - Tu, Baron, mani atvaino, bet es mēģināšu tev palīdzēt.

-Kā?!

-   Esmu ārsts, - atbildēju. - Turklāt ļoti labs ārsts.

Barons pārsteigts uz mani paskatījās un tūlīt paklausīja.

Es uzmanīgi iztaustīju viņa vēderu. Kuņģis bija ļoti jūtīgs un sāpīgs. Man neradās ne mazākās šaubas par kuņģa čūlas iekaisuma saasinājumu, varbūt pat iekšējo asiņošanu. Bet, ja tā, tad tūlīt vajadzēja izsaukt stāva dežurantu un Baronu nogādāt uz cietuma slimnīcu. Piecēlos, lai jau ietu pie kameras durvīm, kad Barons mani apturēja.

-        Neaizej! - viņš palūdza. - Pieliec atkal rokas… Kad tu pirmīt mani spaidīji, sāpes tikpat kā pārgāja. Tagad sākas no jauna.

-        Tās tev bez zālēm, diētas, varbūt pat operācijas vai vismaz ilgstošas ārstēšanās nekad nepāries, - es pateicu.

-        Robert, es nekad nevienam dzīvē neko neesmu lūdzis, - Barons sacīja. - Esmu tikai prasījis vai pavēlējis, bet pašlaik… Es jutu. Tavās rokās slēpjas milzīgs spēks…

Es zināju, ka manas rokas izstaroja neparasti spēcīgu bioenerģijas lauku. Būtu varējis palikt turpat vai stāvus bagāts, piepelnoties kā ekstrasenss, papildus ķirurga darbam slimniekus vēl ārstējot ar manuālo masāžu un terapiju. Taču laika trūkuma dēļ vienmēr to atliku. Vēl atcerējos, ka, mīlējoties un maigi glāstot sievietes, viņas vienmēr nonāca pārsteidzošā eiforijas stāvoklī, ko izskaidrot tikai ar normālu seksuālo apmierinājuma sajūtu bija diezgan grūti. Tur noteikti nāca klāt kaut kas daudz vairāk, jo visas - cik nu viņas man vispār bija! - neslēptā sajūsmā stāstīja, ko izjutušas tikai no manu roku pieskārieniem vien…

Es sāku Barona vēderu apļveidīgi, pulksteņrādītāju virzienā viegli glāstīt, tad masēt, pēc tam, miesai nemaz nepieskaroties, diezgan ilgi savas rokas apļveidīgi pludināju virs viņa krūtīm un galvas, pie tam vēl klusi, taču ļoti skaidri un pavēloši sacīdams:

-   Sāpes pāriet! Tās pakāpeniski kļūst arvien mazāk jūtamas, arvien mazāk, mazāk… Tā! Tu pašlaik vairs nejūti neko, izņemot patīkamu siltumu un vēlmi aizmigt. Guli! Sāpes ir rimušas! Guli! Nekas tev vairs nesāp, nekas… Tu esi jauns, stiprs un vesels. Aizmiedz!

Pārējiem ieslodzītajiem par milzīgu pārsteigumu, Harijs Sniegs patiešām tūlīt arī aizmiga, nepamostoties no- gulēdams līdz pašai rīta gaismiņai.

Arī pats Harijs, nekādas sāpes vairs nejuzdams, par notikušo bija ārkārtīgi pārsteigts. Viņš man cieši paspieda roku un, ēdot brokastis, tūlīt nosēdināja sev blakus. Tas nepārprotami nozīmēja, ka es vienā mirklī esmu kļuvis par otro cilvēku kamerā pēc viņa un pārējiem pret mani ir jāizturas ar tādu pašu cieņu kā pret Baronu.

Vēlāk viņš painteresējās:

-   Kā tu domā, tas ir uz ilgu laiku?

-   Nē, - noraidoši pakratīju galvu. - Es ar tevi vēl veikšu vairākus seansus, taču šādā veidā kuņģa čūlu izārstēt nav iespējams. Tev tomēr būs jāliekas slimnīcā un jādara viss, ko liks ārsti.

-   Ko viņi liks?

-   Ja varēs iztikt bez operācijas - rīt zāles, ieturēt diētu un nenervozēt. Nestresot. Vienmēr būt mierīgam un pret visu notiekošo izturēties ja ne gluži ar saprotošu smaidu, tad vismaz bez naida un dusmām.

Harijs domīgs pašūpoja galvu.

-   Vai tas vispār ir iespējams?

Es sāku Barona vēderu apļveidīgi, pulksteņrādītāju virzienā viegli glāstīt, tad masēt, pēc tam, miesai nemaz nepieskaroties, diezgan ilgi savas rokas apļveidīgi pludināju virs viņa

krūtīm un galvas.

-   Ir jāmēģina.

Harijs ilgi klusēja, tad pateica:

-       Mūs noteikti drīz izšķirs. Tevi etapēs uz kādu citu cietumu, bet man te būs jāpaliek līdz tiesai. Runā, ka tā notiks tikai pēc gada, ja ne diviem. Bet atceries, Robert! Lai

kur viņi tevi arī aizsūtītu, kaut uz to pašu Valmieru, vienalga, jau nākamajā dienā visi zeķi zinās, ka tu esi mans draugs un līdz ar to esi neaizskarams! Visi tevi uzrunās uz jūs un neviens neiedrošināsies tev piedurt pat mazo pirkstiņu! Es protu novērtēt to, ko cilvēki man dara, - vai ko ļaunu, vai ko labu. Dots pret dotu! Tu man atņēmi sāpes, tāpēc tagad, vismaz ieslodzījuma laikā, tu arī nekādas sāpes vairs nejutīsi.

Pēc divām nedēļām, kā Boriss Ņevzgoda bija apsolījis, man paziņoja, ka vakarā tikšu pārvests uz Valmieras cietumu. Pa šo laiku katru dienu no rīta un vakarā Baronam veicu dažāda veida manuālas masāžas vai, pareizāk sakot, uz viņa organismu spēcīgi iedarbojos ar savu bioenerģijas lauku, kas, iespējams, tik stiprs kļuva tikai pēc tam, kad smagos dvēseles pārdzīvojumos un fiziskās mokās desmit diennaktis pavadīju aukstajā ar biezu tumsu pielietajā karcerī.

Mani, saslēgtu rokudzelžos, cietuma pagalmā iesēdināja nevis ieslodzītajiem tik pierastajā Melnajā Bertā, bet gan parastā Mercedes Benz busiņā. Bez šofera un manis automašīnā vēl atradās tikai Boriss un viens no sardzes pulka konvojniekiem.

Braucām klusēdami. Ievēroju, ka Borisam pie sāniem ir pistole, bet konvojnieks, šķiet, bija bruņots tikai ar gumijas steku. Nez kāpēc uzreiz radās aizdomas, ka te kaut kas tomēr nav tā, kā vajadzētu. Likās savādi, ka tieku vests ar parastu busiņu, turklāt mani - vienkāršu notiesāto - pavada pats cietuma priekšnieka vietnieks. Kad jau atradāmies kaut kur pie Straupes, aizdomas pastiprinājās. Boriss, pagriezies pret mani, apmierināts pasmaidīja un, it kā rūpju nomākts, uzprasīja:

-   Kā jūties? Varbūt tev ir notirpušas rokas?

-   Nē, nekas, - es atbildēju. - Gan jau izturēšu.

-   Es tomēr tev rokudzelžus noņemšu, - Boriss sacīja. - Lai tev, draudziņ, šis brauciens kļūtu daudz patīkamāks. Kā nekā piecus gadus tev nekāda vizināšanās vairs neiznāks! Būs jāsēž būrī, jāgrauž sausiņi un rūpīgi jāpārdomā dzīve! Nebūtu slikti, ja tu vēlāk padomātu arī par to, ka nedrīkst tik slikti izturēties pret sievas draugu, kas neko sliktu ne tev, ne viņai nenodarīja. Tieši otrādi! Viņš pada- rija sievieti laimīgu. Taču tu apvainojies, ka cits ir izrādījies labāks par tevi, kļuvi mežonis! Bet ko ar trakajiem dara? Pareizi! Viņus sasit, izolē no sabiedrības un dažreiz pat iznīcina!

Boriss, ļauni smīnēdams, mani atbrīvoja no rokudzel- žiem un piedāvāja cigareti. Es neatteicos. Sparīgi vilku dūmu un saspringts domāju, ka varbūt patiešām Boriss ir nodomājis mani nošaut. Tas bija izdarāms vieglāk par vieglu. Viņi, it kā dabisku vajadzību spiesti, apstāsies, mani izgrūdīs no automašīnas un… Daudz pūļu nevajadzēs, lai mani tur nošautu un pēc tam viegli pierādītu, ka esmu viņus atgrūdis un meties bēgt! Visapkārt jau bijusi tumsa, tāpēc, lai es tajā ātri nepazustu, vajadzējis šaut tūlīt, bet kas attiecas uz rokudzelžiem… Nav izslēgts, ka tie tika noņemti tikai tāpēc, lai mana nošaušana būtu vieglāk attaisnojama! Bet kāpēc es vispār esmu bijis nesaslēgts? Kaut ko jau viņi izdomās! Kaut vai to, ka es pats kaut kādā veidā esmu spējis atbrīvoties, kas tikai vēl pārliecinošāk pierādīs manu nelietīgo nodomu bēgt.

Man pret Borisu atkal uznāca tik spēcīga naida lēkme, ka knapi nocietos, viņa ģīmī neietriecis savas dūres. Taču, ja tomēr gribēju palikt dzīvs, es nedrīkstēju ļaut sevi izprovocēt. Nekādā gadījumā nedrīkstēju izkāpt no automašīnas un vispār vajadzēja būt pēc iespējas mierīgākam.

Manas pārdomas pēkšņi iztraucēja spilgts gaismas stars, kas nāca no kādas pretimbraucošas kravas automašīnas spēcīgajiem lukturiem. Tas acīmredzot līdz īslaicīgam aklumam apžilbināja ne tikai mani - aizmugurējā sēdeklī sēdošu - bet ari busiņa vadītāju, jo pēc mirkļa sajutu drausmīgu triecienu, ausis uztvēra asi lūstoša metāla skaņas, mūsu busiņš kaut kur lidoja, meta vairākus kūleņus, līdz ar sevišķi pretīgu troksni atsitās pret kādu koku un palika guļam uz sāniem.

Es, vai nu tīri instinktīvi, vai arī kādreiz armijā gūtās pieredzes dēļ, ne mirkli nezaudēju pašsavaldīšanos un kontroli pār sevi. Kad trieciena spēks mašīnu bija nometis no ceļa un tā sāka ripot, cieši satvēru priekšā esošā sēdekļa atzveltni un centos noturēties. Tas man arī izdevās, tā ka es ne uz bridi nezaudēju samaņu un būtībā, neskaitot tikai pamatīgu apdauzīšanos, neguvu nekādus ievainojumus.

Neilgu laiku pagulējis, nedaudz atjēdzies un atžirdzis, mazliet parāpoju uz priekšu, pa vaļā atsistajām durvīm izlīdu no mašīnas un streipuļodams paskrēju nost no tās. Bet tas, ko domāju, nenotika. Automašīna neeksplodēja. Atgriezos notikuma vietā un, cik nu tumsa ļāva, secināju, ka visi automašīnā esošie cilvēki acīmredzot ir nositušies. Vismaz neviens no viņiem neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes. Mazliet tālāk, izsviests no automašīnas, ar seju pret zemi gulēja Boriss. Kad apgriezu viņu otrādi, Boriss skaļi ievaidējās un ar roku pārbrauca pār asinīm noplūdušo sēju.

Es nevarēju noteikt, kādus ievainojumus Boriss ir guvis, taču tas, ka viņš ir dzīvs, neradīja šaubas. Sēdēju viņam blakus un saspringts domāju - brīnumainā kārtā arī es esmu dzīvs. Ko man tagad darīt? Vel tikai pirms dažām minūtēm pret šo cilvēku izjutu asu naidu. Vai tagad, atriebjoties viņam gan par manas ģimenes izjaukšanu, gan netaisno sodīšanu, nežēlīgo piekaušanu, ņirgāšanos un par velnišķīgo nodomu mani nošaut, man šo tik dziļi ienīsto cilvēku nevajadzētu nogalināt pašu? No morālā viedokļa tas nekādā ziņā nebūtu nosodāmi. Tas būtu bijis tikai taisnīgi. Tas, ko tu ļaunu gribi izdarīt vai izdari otram, agrāk vai vēlāk ķer tevi pašu. Tas ir vēl stingrāks likums nekā Einšteina vispārējā relativitātes teorija vai Ņūtona vispasaules gravitācijas likums.

Ļaunums vienmēr tiek atmaksāts ar ļaunumu.

Šo, paša Dieva, dabas vai cilvēku pieņemto, varbūt vispareizāko ļaužu prātos pastāvošo pasaules taisnīguma postulātu nekad ne mazākā mērā nav spējusi ne iedragāt, kur nu vēl izskaust, arī divtūkstoš gadu ilgā kristietības sludinātā vispārējā cilvēkmīlestība un paradoksālā Bībeles dogma - mīli arī savu ienaidnieku.

Tas ir absurds! Es savu ienaidnieku nekad nevaru mīlēt! Tas ir neiespējami. Kaut vai tāpēc, ka viņš pirmais nav ievērojis šo Dievam tik ļoti vēlamo mīlestības likumu.

Taču tūlīt atcerējos, ka Boriss vispirms ir cilvēks, viņš ir ievainots, asiņo, bet es esmu ārsts. Kaut kā pavisam piemirsās, ka pašlaik esmu notiesātais, formāli esmu jaunas meitenes slepkava un, ja nebūtu notikusi šī avārija, cil-

Sēdēju Borisam blakus un saspringts domāju - brīnumainā kārtā arī es esmu dzīvs. Ko man tagad darīt ?

vēks, kas pašlaik guļ tepat blakus, mani ar milzīgu baudu būtu nošāvis! Tas viss manas sakarsētās apziņas labirintos kaut kur, protams, pazibēja, taču ne tik spēcīgi un ilgstoši, lai spētu nomākt otru, gadu gadiem trenētu un jau par dabisku kļuvušu mana rakstura un profesijas varbūt vislabāko īpašību - ja vari, palīdzi! Mēģini glābt! Mums visiem dzīvība ir dota tikai vienreiz kā šīs pasaules lielākais brīnums un mūsu pienākums ir to saudzēt - kā savu, tā citu.

Es ar diezgan lielām grūtībām pa stāvu nogāzi uzrāpos uz ceļa. Kravas automašīnu, kas mūs aizķēra, nekur nemanīju. Nostājos turpat vai ceļa vidū un mēģināju apturēt garāmbraucošās automašīnas. Divas, mani apbraucot un droši vien nolamājot, aizdrāzās tālāk. Trešā apstājās. Tas bija spīdošs Audi A6 limuzīns, kurā atradās trīs drūma izskata vīrieši. Runāja krieviski. Es viņiem izstāstīju par notikušo un palūdzu, vai viņi Borisu nevar aizvest uz Valmieras slimnīcu.

-       Nevaram gan, - viens no viņiem sacīja. - Taču mums ir mobiļņiks un mēs tūlīt izsauksim Valmieras ātros. Okei?

-  Okei! Un pie viena arī Valmieras policiju.

-       Kaut vai visu Latvijas armiju! - vīrietis teica un sāka spaidīt telefona pogas.

Atkal nogāju lejā pie Borisa, apsēdos viņam blakus un atpogāju formas tērpa augšējo pogu.

-        Elpo dziļi un mierīgi, - es sacīju. - Drīz dakteri būs klāt.

Boriss izbrīnīti paskatījās uz mani.

-   Kāpēc tu to dari? - viņš gārdzošā balsī jautāja.

-       Tāpēc, ka esmu ārsts, - atbildēju. - Vienīgi pašlaik man nav ne mazāko iespēju…

-        Tu neesi nekāds ārsts, - Boriss atgādināja. - Pašlaik tu esi tikai notiesāts slepkava.

-  Par to nav ko strīdēties, - es teicu. - Lai tā arī paliek.

-   Kaut kā stulbi sanāca, - Boriss sacīja.

-   Tu domā avāriju?

-   Es domāju visu.

-  Protams. Visa cilvēka dzīve ir viena stulba padarīšana.

-   Nez vai. Ja viss rit normāli…

-         Nevienam normāli nekas nenotiek, - es pateicu. - Vienmēr uzrodas kāds gadījums vai nelietis…

-   Tu joprojām man nevari piedot?

-        Nē, Boris, nevaru! Tu viņu nedrīkstēji aiztikt. Ja Anda vispirms būtu no manis aizgājusi… Tad jā. Kāpēc gan ne? To vien varēji darīt kā no rīta līdz rītam ņemties pa gultu! Bet viņa bija mana sieva, to tu spēj apjēgt? Un tāpēc tu nedrīkstēji…

-       Muļķības, Robert! Cilvēks drīkst visu, kas nav aizliegts ar likumu. Bet morāle? Ko gan mūsdienās, Robert, nozīmē morāle?

-        Neko, - es atbildēju. - Taču tā notiek, vienīgi pateicoties tādiem tipiem kā tu!

-        Nepārspīlē! - Boriss smagi nopūtās. - Ne jau es, slepus satiekoties ar tavu sievu, esmu sagrāvis mūsdienu sabiedrības šķīstību! To, tāpat kā pirms divtūkstoš gadiem, grauj mantkāre, varaskāre, slavaskāre, naudaskāre, nabadzība un cilvēku kaislības.

-   Tu pie Andas nāci tikai tāpēc? - painteresējos.

-   Nē, ne tikai. Es viņu mīlēju.

-   Ko viņa tagad dara? Zini?

-Jā.

-Ko?

-  Viņa ir mana sieva, - Boriss negaidīti pateica.

Mani atkal spēji sagrāba svelošs naids.

-        Tu nu gan esi nelietis! - es iesaucos un spēji atgrūdu sāņus viņa galvu. - Tev vajadzētu šeit nosprāgt! Kāpēc tu mani tik nežēlīgi siti? Kāpēc slodzīji karceri? Kāpēc gribēji nošaut? Kāpēc?! Ja jau biji dabūjis, ko gribēji? Tikai tāpēc, ka tev toreiz sadevu pģrpurnu? Ja tu būtu īsts vīrietis, tad saprastu, ka patiesībā biji pelnījis daudz ko vēl sliktāku! Kāpēc - to jau es tev paskaidroju.

Boriss vārgi pasmaidīja.

-       Robert, tagad tev taču ir lieliska izdevība, varbūt vienīgā tavā mūžā, kad tu man beidzot par to visu vari atriebties! Paņem manu pistoli un nošauj! Pirmīt tu biji manā varā. Viens mirklis un, kā dzīvē bieži gadās, lomas zibenīgi mainās. Tagad esmu tavā varā. Ko tu ar mani te ņemies? Ko žēlo?

-        Paklausies, Boris, - es rūgtuma pilns sacīju. - Tu patiešām biji sadomājis inscenēt bēgšanu un mani nošaut?

-  Jā, - Boriss atzinās. - Tāds bija mans nodoms.

Smagi pakratīju galvu.

-       Man tevi toreiz vajadzēja nosist, - caur sakostiem zobiem izgrūdu.

-        Nekas jau nav vēl zaudēts, - Boriss sacīja. - Es tev teicu. Paņem pistoli un nošauj mani!

-       Aizveries! - es iekliedzos. - Gribi, lai kļūstu tāds pats nelietis kā tu?

-  Es neesmu nelietis, - Boriss teica. - Es kā daudzmaz īormāls cilvēks vienkārši negribu, lai šai pasaulē būtu arī ādi kā tu! Saproti? Ne tikai tāpēc, ka tu mani toreiz piešāvi un pazemodams kailu izdzini uz ielas. Tevi neiere- Izu galvenokārt tāpēc, ka esi nogalinājis jaunu meiteni! Tu esi nežēlīgs slepkava un es jūs visus neieredzu! Organiski ienīstu! Jūs man visi riebjaties un jūs visus vajadzētu… Visus! Pakārt, nošaut vai kā viduslaikos uzstiept uz moku rata!

Boriss apklusa, sāka smagi elpot, jo šī kaismīgā noziedznieku nolādēšanas runa viņu bija pamatīgi nokausējusi.

Es pa to laiku pacēlu galvu un ieklausījos, vai kaut kur tuvumā jau nebrauc ātrās palīdzības mašīna. Bet nē. Pa šoseju ik pēc neilga brīža garām drāzās automašīnas, taču neviena neapstājās. Acīmredzot no ceļa mūsu avārijas vieta tomēr nebija saskatāma, lai gan tumsa nebija tik bieza, lai neredzētu gluži neko. Skaidrajās debesīs mirdzēja zvaigznes un augošs mēness, un vismaz cietumu pārvaldes sadauzīto busiņu un Borisa asiņojošo seju redzēju diezgan skaidri.

Tā tev arī vajag, es nodomāju. To tu esi pelnījis.

-   Robert, - Boriss čukstēja. - Ko tu te stāvi un gaidi? Kāpēc nebēdz? Tāda vienreizēja izdevība…

-   Ej ellē! - dusmīgs pateicu. - Ja es būtu vainīgs… Ja patiešām būtu tik zvērīgs slepkava, kas spējīgs nogalināt meiteni… Es jau sen tevi būtu nožmiedzis un aizbēdzis! Par to vari nešaubīties! Bet es neesmu slepkava! Es nevienu neesmu nogalinājis! Cik reižu jau to esmu sacījis! Bet neviens nedzird! Neviens neklausās! Neviens netic! Tagad to kliedzu debesīm un zvaigznēm - esmu nevainīgs! Un kliedzu tev, nelieti! Es neesmu vainīgs! Esmu notiesāts, apzīmogots, sists un pazemots bez mazākās vainas!

Pēc dažām minūtēm, izdzirdis ātrās palīdzības automašīnas sirēnu, atkal izstreipuļoju uz šosejas un māju ar roku.

Automašīna apstājās, un no tās ātri izlēca divi cilvēki baltos virsvalkos.

Aiz ātrās medicīniskās palīdzības automašīnas apstājās arī ceļu policijas patruļmašīna, no tās tāpat veikli izkāpa divi zili zaļās uniformās tērpti policisti.

Viss, es atviegloti nodomāju. Esmu bijis pietiekami stiprs, lai visu, kas manās smadzenēs un dvēselē dega, spētu ja ne gluži apdzēst, tad vismaz krietni atdzesēt. Bet tagad… Kaut kā jau droši vien izcietīšu tiesas netaisni piespriesto soda laiku, taču vai pēc pieciem gadiem vēl spēšu būt tāds, kāds biju agrāk un vēl esmu pašlaik?

Diez vai.

6. nodaļa

Kā parasti pēc brokastīm nostājos pie kameras aizrestotā loga un piezīmju grāmatiņā atzīmēju - kopš aresta brīža ieslodzījumā sākās jau 1737. diena… To apzinoties, mani nekādas īpašas emocijas nepārņēma, ja nu vienīgi kārtējo reizi uznāca nepanesamas skumjas. Ilgstoši turpinoties, tās cilvēku dara grūtsirdīgu, nereti novedot līdz pat dziļai depresijai, bet mani tik bieži apmeklējušās skumjas bija pārvērtušas turpat vai naida pilnā subjektā, kas pasauli un cilvēkus vairs nespēj uztvert ar līdzjūtību, sapratni un mīlestību. To vietā manī pārāk bieži vārījās niknums un joprojām ārkārtīgi asi izjūtams personīgs apvainojums un apkaunojoša pazemojuma radīts dvēseles rūgtums.

To laiku, ko biju pavadījis ieslodzījumā, es neuzskatīju par dzīvi, to nevērtēju pat par savas dzīves sastāvdaļu - tas vienkārši bija sods. Bieži domāju - ja es patiešām būtu slepkava, šo sodu droši vien uztvertu savādāk - varbūt lēnprātīgāk, pazemīgāk, katru dienu mokoties sirdsapziņas pārmetumos un Dieva priekšā izlūdzoties piedošanu. Bet tagad nekā! Būdams ārsts un savā laikā apmeklēdams slavenā psihoterapeita Vladimira Levi lekcijas, es biju apguvis spēju ārēji savaldīties, gandrīz vai katrā - pat ļoti bīstamā - situācijā palikt mierīgs un adekvāti novērtēt notiekošo, taču dvēselē katra cietumā aizvadītā diena bija iegriezusi nelielu rētu un tagad, ja kāds manu dvēseli ķirurģiski izoperētu no manām krūtīm vai apziņas, viņš to ieraudzītu kā asiņojošu un pagalam saplosītu garīgās substances objektu.

Pa mūsu kameras logu, pat pakāpjoties augstāk, neko citu nevarēja redzēt kā vienīgi skaidras vai apmākušās iebesis un augstu, ar dzeloņdrātīm apjoztu cietuma mūra sētu. Šis vienveidīgais, līdz nāvei apnikušais skats bija ļoti nomācošs un psihei uzlika kārtīgu papildslodzi. Taču Dajā pašā laikā redzamās debesis un brīvi lidojošie putni bija daļa no tās pasaules, kas man bija liegta, un spieda atcerēties, ka bez šīs kameras, tās iemītniekiem, uzraugiem un cietuma administrācijas tomēr pastāv arī cita pasaule.

Pirmajā gadā, garīgo glābiņu meklēdams un it kā cenzdamies no šīs nežēlīgi skarbās un vēl nepierastās vides paslēpties, bieži domāju par sievietēm, atcerēdamies visas, kuras man bijušas, un tās, par kurām tikai sapņoju un vēlējos iegūt. Savādi, bet visretāk es domāju par savu bijušo sievu Andu, lai gan arī par viņu varētu daudz ko patīkamu atcerēties. Taču vienmēr, kad par Andu iedomājos, apziņā kaut kas sāpīgi iesmeldzās, strauji uznāca nomācoša grūtsirdība un bieži turpat vai tīri fizisks nelabums.

Tā vai cita iemesla dēļ pakāpeniski centos vispār par sievietēm vairs nedomāt un vēl retāk pēc viņām ilgoties, taču tas bija gandrīz vai neiespējami. Četri manas kameras iemītnieki, visi vairākkārtīgi slepkavas, no rīta līdz vakaram ne par ko citu nespēja runāt kā vienīgi par visdažādākajiem saviem un citu pastrādātajiem noziegumiem, kā arī, protams, par sievietēm. Taču, tā kā viņiem dzīvē tikpat kā nebija iznācis sastapties ar normālām skaistā dzimuma pārstāvēm, bet gan vienīgi ar dzērājām un maukām, šīs sarunas bija jēlām rupjībām pilnas un nekādi neveicināja sieviešu dzimumu uzskatīt par kaut ko īpaši pievilcīgu, tīru, apgarotu un man vitāli nepieciešamu.

Vienīgi atceroties un domājot par nevainīgi nogalināto Baibu, man joprojām žēlumā sažņaudzās sirds un dvēselē uz īsu brīdi negribot pazibēja kaut kas no tām jūtām, ko parasti dēvējam par maigumu un mīlestību.

Pirms nedēļas pārsteigts saņēmu vēstuli no kādas nepazīstamas meitenes. Viņa rakstīja:

"Labvakar, Robert!

Istabā sēdu viena. Deg trīs sarkanas sveces. Harijs Spa- novskis dzied Caka ielas dziesmas. Skumji. Domāju par saviem vecākiem, kurus nekad neesmu pazinusi. Kas viņi bija? Vai dzērāji un noziedznieki? Bet varbūt ļoti gudri, inteliģenti cilvēki, kuri kāda ārzemju komandējuma laikā aizgājuši bojā lidmašīnas katastrofā? Ne piederīgo, ne radinieku viņiem nav bijis - tā taču dažreiz gadās, vai ne? - un es… Atceros, istabā ilgi sēdēju viena un gaidīju… Dienu, divas, desmit? Pārdzīvoju šausmīgas bailes. Bija ļoti nepierasti, kad pēkšņi vakarā mājās nepārnāca neviens no vecākiem. Bet tu sēdi un tomēr gaidi. Vienu, divas, desmit dienas ? Tad beidzot atveras durvis, dzīvoklī ienāk svešas tantes un onkuļi, kaut ko runā un prasa, ēdina un mierina, līdz beidzot aizved prom.

Augu bērnunamā. Pabeidzu pamatskolu, pēc tam arī arodskolu un… pēkšņi atrados uz ielas. Bērnunamā tādus kā es patur tikai līdz astoņpadsmit gadiem. Es neteikšu, ka dzīve ir nežēlīga, lai gan tomēr ir, taču daudz nežēlīgāka ir mūsu valsts. Es īsti nezinu, par ko valstij vajadzētu izrādīt sevišķas rūpes - par militāristiem, par ekonomiku, par ārvalstu sakariem, par valsts attīstību vispār ? Bet kāpēc tā tik maz rūpējas par saviem iedzīvotājiem ? Kāda sīka pārkāpuma dēļ tiku atlaista no darba un izmesta no dzīvokļa. Kāpēc es - savas valsts pilsone! - nebiju tai vairs vajadzīga ? Piedodiet, es negribu žēloties, taču arī par to nedomāt nekādi nespēju.

Lūdzu, kaut varbūt nekad dzīvē nesatiksimies, par mani tomēr nedomājiet neko sliktu, lai gan es pati neko labu par sevi pateikt nevaru. Nē, tā gluži nav, ka esmu kļuvusi nelabojama narkomāne vai lēta Čaka ielas meitene. Man patīk Paula dziesmas un Aleksandrs Čaks. Bieži vakaros, kā šobrīd, kad pārņem dziļa grūtsirdība, aizdedzu sveces, lēnām dzeru vīnu un lasu Čaka dzeju. Šī dzeja, protams, ne tuvu nav tāda^ kas dvēselē spētu radīt lielu un pacilājošu gaišumu. Dzejnieka skumjas ir līdzīgas manējām, tāpēc viņu spēju uztvert kā savu brāli vai draugu. Viņa dzeja mani nomierina un iedrošina, it kā klusi sacīdama: "Meitenīt, nekas vēl nav zaudēts! Turies! Daudzi dzīvē zaudē nesalīdzināmi vairāk, taču tu patiesībā neko vēl neesi paspējusi pat iegūt! Tikai tad, kad tas notiks, šis ieguvums tev šķitīs vērtīgs un, kad to zaudēsi, tad arī varēsi kaukt!"

Tā arī cenšos dzīvot. Jūs, Robert, droši vien esat pārsteigts par šo vēstuli. Atklāti sakot, es tāpat. Mani Jums ■aut ko uzrakstīt palūdza cilvēks ar iesauku Barons, īsta- ā vārdā Harijs Sniegs. Viņš nesen ir iznācis brīvībā, ir >agāts un ļoti varens vīrs. Baronu nepaklausīt ir ļoti bīs- ami, lai gan viņš varbūt nemaz tik nežēlīgs nav, kā par >iņu runā. Barons teica, ka Jūs esot labs cilvēks, izcils ārsts m notiesāts nevainīgs. Ja es Jums uzrakstīšot vēstuli, tā, espējams, Jūs iepriecinās un Jūs jutīsieties kaut nedaudz abāk. Taču, kā redzat, neko labu vai skaistu Jums uzrakstīt nespēju. Nedusmojieties! Es neprotu nevienu mierināt. Pati gaidu, kad kāds mierinās un mīlēs mani. Taču varu Iedomāties - ja Jūs patiešām esat nevainīgs -, ka Jums tur ir ļoti grūti, smagi, varbūt pat nepanesami. Taču jāiztur! Man arī jāiztur. To Jums ļoti novēlu. Atcerieties, ka šai pasaulē un Rīgā, Dzirciema ielā 115-2, dzīvo kāda meitene vārdā Sintija Skuja. Kad vakarā liksieties gulēt, kad būs apklusuši Jūsu cietuma un šīs vājprātīgās pasaules trokšņi, kad Jūs, smagās dienas nogurdināts, ilgi nespēsiet aizmigt, iedomājieties Iļģuciema nomales divstāvu māju, diezgan palielu istabu un tajā uz dīvāna sēdošu deviņpadsmitgadīgu meiteni. Visi, it sevišķi vīrieši, vienā balsī apgalvo, ka meitene esot skaista un, protams (kā nu bez tā!), arī seksuāli pievilcīga. Man pašai arī tā šķiet un pareizi vien būs. Meitenei ir slaids augums kā mākslas vingrotājai, lielas, mazliet austrumnieciska izskata tumšas acis, stingras, apaļas krūtis un dabiski ogļu melni mati. Iespējams, mani vecāki bijuši čigāni, turkmēņi, spāņi vai itālieši. Manī rit karstas asinis, taču dienvidu vai austrumu tautu piederīgajiem pilnīgi netipiski bieži uznāk arī smeldzīgas skumjas. Tad es smēķēju cigaretes, dzeru vīnu, lasu dzeju, šad tad paraudu un cenšos aizmirst, kas katru dienu ar cilvēkiem notiek aiz manas mģjas sienām.

Robert, domājiet par mani, bet es šad tad padomāšu par Jums! Varbūt Jūs to jutīsiet un Jums kaut nedaudz kļūs vieglāk. Tas būtu labi, kad visapkārt tik daudz cilvēku jūtas slikti."

Sekoja glīti pārrakstīts Aleksandra Čaka dzejolis "Modernā meitene", kas beidzās ar rindiņām:

"Vienos naktī

mēs

sēdējām viņas istabā,

ēdām vīnogas un sākām skūpstīties. Divos es slavēju Dievu par to,

ka viņš bija radījis Ievu." Vēstulēs noslēgumā bija šāda piezīme: "Tas bija mazliet par mani. Čaks šo dzejoli uzrakstījis pirms 75 gadiem. Savādi, vai ne?

Sintija Skuja (ar iesauku Ieva)

PS.

…Un tu atkal šodien nevarēji Atnākt šurp, kā bija norunāts…

2000. gada 25. maija vakarā, izdegot svecēm un klausoties, kā pie loga rūtīm klusi pieklauvē nakts.

S."

Mani šī vēstule patiešām pārsteidza, taču ne īpaši saviļņoja. Ja viņai ir iesauka, tad meitene nekāda šķīstā jaunava vairs nav, viņa ir no tās pašas kompānijas, no kuras nāk Barons un viņa bandīti. Es vairāk nopriecājos par to, ka Barons mani nav aizmirsis, ir atcerējies un pat licis meitenei uzrakstīt vēstuli. Nevarēju noliegt, vēstule bija tīri jauka un, iespējams, pati meitene arī, taču viņa dzīvoja jau ar salauztu dvēseli. Bet kuram gan tā ir pilnīgi vesela un stipra? Mēs visi esam kā ievainoti karavīri.

Manas pārdomas iztraucēja skaļš kameras durvju slēdzenes pagrieziens, durvis atvērās un pie mums ienāca divi uzraugi. Kā parasti vērīgi pārlūkoja kameru, tad viens no viņiem cieši paskatījās uz mani.

- Notiesātais Robert Vikland! - uzraugs ierēcās. - Uz izeju!

Es izgāju no kameras, turpat pie durvīm, rokas aizlicis aiz muguras, nostājos ar seju pret sienu un gaidīju, kas notiks tālāk.

Aizslēguši durvis, uzraugi mani noveda lejā un pāri cietuma pagalmam ieveda administrācijas korpusā. Pēc īsa brīža atrados cietuma priekšnieka kabinetā. Mēs jau bijām diezgan lcfci pazīstami, jo trīs gadu laikā, kopš atrados šai cietumā, es bieži, gan priekšnieka, gan medicīniskā personāla lūgts, palīdzēju tikt galā ar visdažādākajām ieslodzīto traumām un ievainojumiem. Viņiem tur bija tikai divi ārsti - terapeits un zobārsts - un, salīdzinot ar Centrālcietuma slimnīcu, ļoti trūcīgs medpunkta iekārtojums. Ķirurga nebija, nebija arī daudzu ķirurģisko instrumentu, tā ka man tur itin bieži nācās strādāt gluži kā pie- frontes kara hospitālī - primitīvos apstākļos ar visai primitīviem līdzekļiem lāpīt zekiem kautiņos, darbā vai citur gūtos ievainojumus.

Līdz ar to es visu ieslodzīto acīs un arī cietuma administrācijas vērtējumā biju ieguvis tik lielu un neapstrīdamu autoritāti, ka arī bez Barona ieteikuma drīz vien kļuvu absolūti neaizskarama persona un pret mani ar dziļu cieņu izturējās pat visrūdītākie likumīgie zagļi - kriminālās pasaules vislielākās autoritātes un viņu neapšaubāmie vadoņi.

-   Lūdzu, sēdieties! - cietuma priekšnieks laipni uzaicināja.

Apsēdos.

-   Kā jūtaties?

-  Paldies, nekas. Vai kādam atkal nepieciešama palīdzība?

-  Nē, Robert! - cietuma priekšnieks viegli atmeta ar roku un arī pats apsēdās. - Es jūs izsaucu tāpēc, lai paziņotu… Jūs esat apžēlots un uz šā lēmuma pamata jūs, Vik- land, jau šodien, pusotru gadu pirms tiesas noteiktā soda termiņa beigām, no turpmākās soda izciešanas tiekat atbrīvots. Visi attiecīgie dokumenti ir jau sagatavoti, jūs vēl varat atgriezties kamerā, paņemt savas mantas un atvadīties no kameras biedriem, bet es… Es jums, Vikland, no savas un cietuma vadības puses gribu izteikt pateicību par priekšzīmīgu uzvedību un visu to, ko jūs kā mediķis šeit darījāt. Paldies!

Jutos stipri apmulsis un, atklāti sakot, arī pārsteigts. Skaidri zināju, ka Valsts prezidenta apžēlošanas dienests, kuram vienīgajam ir juridiskas tiesības Valsts prezidentam - šai gadījumā prezidentei - iesniegt ieteikumus apžēlot to vai citu notiesāto, par smagiem noziegumiem sodītos apžēlot nekad neiesaka. Slepkavām, izvarotājiem, bandītiem, laupītājiem un citiem tiesas piespriestais sods vienmēr ir jāizcieš no zvana līdz zvanam.

-   Kas mani ir apžēlojis? - klusi painteresējos.

- Priekšniek, - es klusi sacīju. - Vai jūs pat tagad man neticat?

-  Valsts prezidente pēc apžēlošanas dienesta ieteikuma.

-   Es apžēlošanu neesmu lūdzis, - sacīju.

-        To it kā ar jūsu piekrišanu ir darījis advokāts Vilis Viklands, - cietuma priekšnieks paskaidroja.

-       Es nekādu apžēlošanu nevēlos un to nepieņemu! - asā balsī pateicu. - Tas atkal ir tikai juridisks cirks un viltus

I humānisma izpausme! Viņiem vajadzēja būt humāniem tad, kad mani nevainīgu tiesāja! Un notiesāja! Tagad es ar to apžēlošanas papīru varu aiziet uz vienu vietiņu! Lai viņi visi iet ellē!

-  Jūs velti iekarstat, - cietuma priekšnieks sacīja. - Nevajag, Vikland! Labāk priecājieties! No milzīgi lielā notiesāto skaita gada laikā apžēloti tiek tikai daži. Jūs esat viens no tiem.

-   Nē! - es auksti pateicu. - Ja būtu vainīgs, tad jā! Protams. Pusotru gadu ātrāk tikt brīvībā… Kāpēc gan ne? Taču mani notiesāja nevainīgu, jūs saprotat? Pilnīgi nevainīgu! Tāpēc šo apžēlošanas aktu uztveru kā personisku apvainojumu! Man nav vajadzīga apžēlošana! Man ir vajadzīgs attaisnojums! Kad nokļūšu aiz sētas, tas būs pirmais, ko es tai stervai Inetai Kahovskai atgādināšu! Tiesnese! Viņai tiesas namā ir jāmazgā grīdas, nevis jāizšķir cilvēku likteņi! Bet prezidentei, protams, paldies! Viņa mani ir pat nedaudz aizkustinājusi.

Cietuma priekšnieks piedāvāja cigareti, mēs abi aizsmēķējām un krietnu laiciņu klusējām.

-   Kā es dzirdēju, - cietuma priekšnieks sacīja, - tad jūsu lietā ir noticis negaidīts pavērsiens. Pirms kāda laika ir arestēts Oļegs Murašovs. Viņš atzinies, ka pirms pieciem gadiem bijis spiests piedalīties kādas jaunas meitenes Baibas Bokas slepkavības izdarīšanā. Par šā nozieguma izdarīšanu esat notiesāts jūs. Tagad acīmredzot izmeklēšana sāksies no jauna un, ja šis puisis nemelo…

-   Priekšniek, - es klusi sacīju. - Vai jūs pat tagad man neticat?

-  Jūs, lūdzu, neapvainojieties, bet es savā trīsdesmit gadu ilgajā praksē esmu sastapies ar tik daudzu zeķu gluži vai fantastiskiem izdomājumiem, meliem, izlikšanos, ar tik ļoti pārliecinoši izstāstītiem dzīves notikumiem un svēti apzvērētu baltu patiesību… Es tāpat kā jebkurš tiesnesis ticu tikai neapgāžamiem faktiem. Ja tas, ko jūs man par savu lietu esat stāstījis, patiešām atbilst īstenībai, tad, protams, liktenis ar jums ir izspēlējis neparasti ļaunu joku. Bet nu droši vien viss noskaidrosies, lai gan par to var arī stipri šaubīties. Arestētais puisis, lai kādam varbūt iegrieztu, tagad var stāstīt visu ko! Izmeklētājs un tiesa tāpat atkal prasīs jaunus pārliecinošus pierādījumus, bet, ja tos pret citiem nevarēja sadabūt pirms pieciem gadiem, jāšaubās, vai tie tiks gūti pašlaik. Vārdi, vienalga, mīlestībā vai noziegumā, kamēr tie netiek pierādīti, tā arī paliek tikai vārdi…

7. nodaļa

Aiz cietuma vārtiem mani sagaidīja koši zils BMW limuzīns, kuram pie stūres, ģērbies spilgti zilā kreklā, sēdēja mans brālis Vilis.

-   Sveiks! - kad biju ierausies lepnajā automašīnā, viņš teica un man cieši paspieda roku. - Neko daudz neesi izmainījies. Vismaz ne uz slikto pusi. Priecājos, ka beidzot esi laukā.

-   Kā tev tas izdevās? - jautāju. - Es nelūdzu, lai tu panāc apžēlošanu!

-   Kur tu to ņēmi?

-   Cietuma priekšnieks teica.

-   Viņš kaut ko putro, - Vilis mierīgs sacīja. - Par godu Neatkarības deklarācijas pieņemšanas desmitajai gadskārtai valdība izsludināja slēgtu amnestiju. Tas arī viss. Tev līdz soda izciešanas beigām bija palikuši četrpadsmit mēneši. Tu esi labi uzvedies, nekādu pārkāpumu nav un cietuma administrācija pirmstermiņa atbrīvošanai tevi ieteica kā vienīgo no Valmieras cietuma.

-   Ļoti jauki, - es teicu.

-  Bez tam… - Vilis turpināja. - Policija par bruņotu laupīšanu ir noķērusi Oļegu Murašovu. Nu, to pašu, kas kopā ar Viktoru Zeļinski un Aleksandru Bitovu bija liecinieki Baibas Bokas slepkavības lietā. Viņš ir atzinies, ka šo noziegumu izdarījis kopā ar abiem pārējiem. Dūrējs esot bijis Zeļinskis.

-   Mēs jau to zinājām, taču ko tas mums dod pašlaik?

-  Tikpat kā neko, - Vilis sadrūmis teica. - Atzīšanās nav pierādījums. Taču šā nozieguma pārliecinošs pierādījums it kā tomēr pastāvot. Kad Oļegs Baibu turējis, bet Zeļinskis galinājis, Aleksandrs to visu ar videokameru esot

uzfilmējis. Ja mēs to filmu dabūtu… Tu tiktu pilnībā attaisnots.

-        Lai to filmu dabūtu, vai nav jāpacenšas nevis mums, bet gan policijai?

-       Protams. To viņi arī sola darīt. Oļegs esot stāstījis, ka Zeļinskis bieži narkotiku reibumā kaseti skatījies un atklāti kaifojis, jau kuro reizi vērojot, kā Baiba mirst.

-       Izdzimtenis, - cieši sakodis zobus, pateicu. - Ja Oļegs nemelo, bet policija neko neatradīs… To kaseti vajadzēs atrast mums. Un dabūt arī pašu Zeļinski.

Vilis man uzmeta ciešu skatienu.

-   Nebūtu slikti, - viņš piekrita.

Vērīgi paskatījos apkārt. Viss šķita brīnišķīgi. Skaidras debesis, saule, liegs vējiņš un brīvība! Četrus gadus ilgais murgs bija beidzies. Sapnis piepildījies. Cietuma sēta aiz muguras, blakus Vilis, bet priekšā īsāks vai garāks ceļš. Taisns? Bedrains? Dubļains? Vai spoži noasfaltēts un tīrs?

Vienu ceļa posmu esmu jau nogājis. Varbūt turpmākais būs vēl smagāks un sarežģītāks par iepriekšējo? Bet vispār nav ko uzdot muļķīgus jautājumus! Viss ļoti vienkārši. Kāds būs, pa tādu arī vajadzēs iet!

-       Mašīna ir tava? - painteresējos, vērīgi aplūkojot ar gaišu ādu apvilktos sēdekļus un grezno salona paneli.

-   Mana, - Vilis atbildēja un sāka braukt.

-   Pēkšņi kļuvi bagāts?

-        Gandrīz, - Vilis sacīja. - Beidzot izdevās vinnēt vairākus gadus ilgušu traki sarežģītu civillietu par divu miljonu latu parāda atgūšanu. Man par šo darbiņu oficiāli pienācās desmit procenti no piedzenamās summas. Nopirku mašīnu, bet atlikušo naudu noliku tai pašā bankā, no kuras šo naudu izplēsām. Es tev arī - jaunas dzīves sākšanai - kaut ko iedošu. Ar desmit tūkstošiem pietiks?

Nedaudz izbrīnījies paskatījos uz Vili.

-   Tu to nopietni?

-   Bet kā citādi?

-   Pietiks, - es atbildēju. - Procentus arī ņemsi?

-       Liecies mierā! - Vilis atmeta ar roku. - Salīdzinājumā ar to, ko saņēmu, tā tikai tāda sīknauda vien ir! Es tev to uzdāvināšu vai, pareizāk sakot, lai šī naudiņa ir arī kā kompensācija par manu nespēju tevi toreiz izvilkt no mēsliem.

-   Tagad es saprotu. Tu to nemaz nevarēji.

-   Tur jau ir tā lieta! Bet uz mani bļāvi!

-   Es toreiz bļāvu uz visu pasauli.

-   Kā tagad?

-       Nekas īpašs nav mainījies. Ja man būtu iespēja, es labprāt šo pasauli uzspridzinātu.

-   Cilvēkus ari?

-   Cilvēkus it sevišķi, - skarbi pateicu.

-        Kāpēc? - Vilis jautāja. - Dzīve nemaz nav tik slikta. Un būs vēl labāka. Arī tev! Tu redzēsi! Darbs, nauda, sievietes… Tikai vairs nesasienies ar jauniem skuķiem! Kā redzi, ar tiem klapatas vien iznāk. Vajag normālas, pieredzes bagātas lēdijas, ar kurām nekādas paslēpes nav jāspēlē. Jā - jā, nē - nē un: Arrivederci, Romai Varbūt atkal kādreiz satiksimies Gaujmalā!

-        Kā tur pašlaik ir? - es painteresējos. - Ievas jau noziedējušas?

-        Ceriņi arī! Un dārzi! Šogad viss ziedu laiks trāpījās trīs nedēļas agrāk. Runā, ka tas nekas labs neesot. Būšot ārprātīgi barga ziema.

-   Mani nekas vairs nebaida.

-   Kā vispār jūties?

-       Grūti pateikt. Es par savu pirmo brīvības mirkli sapņoju gandrīz vai katru dienu, bet pašlaik, kad tā beidzot pienākusi… Nezinu. Nekādu īpašu saviļņojumu nejūtu. Prieks, protams, ir, ko tur runāt, taču…

-Kas?

-   Nezinu. Kaut kāds pretīgs rūgtums.

-   Nekas, Robert! Tas drīz pāries.

-   Nē, Vili! Tas nepāries nekad. Es zinu.

-        Par to nedomā! Un nesāc dzert! Sāc tūlīt strādāt, dabū sievieti…

-        Ej ellē ar visām savām sievietēm! - es atkal nikni sacīju. - Tās man turpmākajā dzīvē būs vajadzīgas vismazāk!

-        Kas noticis? Esi kļuvis zilais vai arī no tik ilgas atturēšanās…

-        Nē. Viss vēl ir kārtībā, lai gan pirmajā laikā kaut kādi traucējumi ir iespējami. Bet tas mani neuztrauc. Varēšu, būs labi. Nevarēšu, būs vēl labāk. «

-   Esi kļuvis sieviešu nīdējs?

-   Diez vai. Es vienkārši esmu apjēdzis un pieņēmis kādu fundamentālu dzīves atziņu - ja gribi kaut ko savā mūžā vērtīgu iegūt, tad sieviete ir pēdējā, kas jāmeklē! Tieši viņas ir visu mūsu nelaimju tiešs vai netiešs cēlonis. Tieši viņas! Skaistās, pievilcīgās… mūsu dzīves ārdītājas. Jā! Smaidīgas un tik ļoti pavedinošas… Viņas vienmēr nez kāpēc grib, lai mēs būtu viņu mūžīgie parādnieki. Par ko? Tikai tāpēc, ka mums atļauj iegulties starp savām atplestajām kājām? Bet tas ir tas, bez kā var arī mierīgi iztikt! Katrā ziņā neviens tāpēc vēl nav nomiris, bet desmitiem, simtiem un tūkstošiem ir miruši - noslepkavoti, cietumos iespundēti un pašnāvības izdarījuši! - tikai tāpēc, ka nav spējuši atturēties un, baudā tvīkdami, sievietes mīlējuši, vienalga, fiziski vai garīgi! Un, jo lielāku baudu esam izjutuši, jo lielākas asaras pēc tam ir bijis jābirdina! Diemžēl tāds ir vēl viens dzīves likums. Varbūt pats nežēlīgākais.

-   Varen gudrs esi kļuvis,- Vilis ironiski novilka.

-   Es dumjš nebiju arī agrāk, - teicu, - bet trīs gadi drūmākajā Latvijas cietumā… Zini, tas ir apmēram tas pats, kas ar izcilību beigt Hārvarda universitāti. Iespējams, pat vēl praktiskāk.

Pēc nepilnām divām stundām Vilis mani aizveda līdz mājām Ciekurkalnā, iekšā nenāca un patiešām iedeva, pareizāk sakot, it kā uz nenoteiktu laiku aizdeva desmit tūkstošus latu. Pēc tam atvadījās un, sarunājis atkal mani sameklēt pēc dažām dienām, aizbrauca.

Mājās mani sagaidīja māte.

Viņa jau ilgus gadus bija direktore kādā Rīgas vidusskolā. Pirms manas piedzimšanas lielas mīlestības dēļ, it kā pat izjaukdama iepriekšējo ģimeni, kur palika sieviete ar mazu bērnu - manu pašreizējo pusbrāli Vili, apprecējās ar toreizējā Rīgas Politehniskā institūta profesoru Artūru Viklandu. Taču arī šī laulība pēc desmit gadiem nez kāda iemesla dēļ tāpat izjuka un turpmāk māte mani audzināja viena. Par tēvu neko sliktu nevaru teikt. Viņš līdz manu studiju beigšanai mums ar māti visādi palīdzēja, un arī tagad pie viņa jebkurā laikā varu aizbraukt izrunāties vai palikt. Saulkrastos viņam pieder vēl septiņdesmitajos

gados celta vasarnīca, kur parasti vasaras pavada viņa mazbērni - Viļa bērni.

Lieki teikt, ka māte, mani ieraugot, bija bezgala priecīga un spēcīgā saviļņojuma dēļ ilgi raudāja.

-   Robert, es ticēju, varbūt es vienīgā zināju un ticēju, ka tu esi nevainīgs, - viņa šņukstēja. - Tu vienkārši nespēji… Tu nevarēji to meiteni nogalināt!

-   Cilvēks spēj visu… - domīgs sacīju, ar prieku un pat zināmu satraukumu atkal vērojot mūsu veco, labo māju, lielo dārzu un savu istabu. - Vienīgi atsevišķi ļaudis ne uz kādu ļaunumu nav spējīgi. Kā to ir pierādījuši zinātniski eksperimenti - pat dziļā hipnozē ne. Tie tad arī ir mūsu pasaules taisnie, bet… vai vienmēr arī pareizie? Tagad par to šaubos. Vai nav tā, ka dažreiz ļaunums ir tikpat noderīgs kā labais?

Māte neko neatbildēja, tikai domīgi pašūpoja galvu.

Pagāja apmēram nedēļa.

Sēdēju skaisti iekoptā dārzā un, seju pagriezis pret sauli, ļāvos brīnišķīgajai brīvības sajūtai. Varbūt pirmo reizi mūžā līdz dvēseles sāpēm skaidri apjēdzu, ka brīvība patiesībā ir kaut kas nesalīdzināmi nozīmīgāks par vienkāršu iespēju katru dienu staigāt pa ielu, strādāt, mīlēt, aizbraukt uz jūrmalu vai laukiem, vai tāpat vien, neviena neuzraudzlts un sargāts, sēdēt šūpuļkrēslā un sajust, kā, noskrējuši simt piecdesmit miljonus kilometru garu ceļu, tavam ķermenim viegli pieskaras saules stari. Un māja nav tikai no ķieģeļiem vai koka uzbūvēta celtne, bet tā ir vieta, bez kuras neviens cilvēks normāli nemaz nevar - un nedrīkst! - justies; kur tu vari būt, vienalga, laimīgs vai nelaimīgs, šai vietai piederīgs un nepieciešams. Tā ir vienīgā vieta, kur, ja tev ir paveicies ar ģimeni, vari paslēpties no šīs pasaules ļaunuma.

Atskaņojot maigu melodiju, iezvanījās blakus noliktais mobilais telefons.

-   Es klausos.

-   Šeit Vilis. Ko dari?

-   Sauļojos un domāju par dzīvi.

-   Labu? i

-   Sliktu.

-   Kāpēc?

-  Jūtu, ka viss labais manā dzīvē jau ir paskrējis garām.

-   Nez vai, Robert. Varbūt viss tikai tagad sāksies.

-   Vili! Viss ir beidzies! Tagad var sākties vienīgi…

Aprāvos. Pēkšņi nobijos, turpinājumā gribēdams pateikt

"…tagad var sākties vienīgi lēna mana bojāeja". Tas droši vien neatbilda īstenībai, jo savu garīgo krīzi biju spējis pārvarēt jau cietumā, taču acīmredzot ne pilnībā, jo nepagāja gandrīz neviena diena, kad mani nenomāktu depresijas izraisītas dusmas, naids, izmisums, vienaldzība un vēlēšanās nomirt. Kāpēc tas viss man tik bieži nāca virsū tieši tagad, kad ieslodzījuma laiks jau bija garām un es ar pilnu ātrumu varēju joņot pa jaunās dzīves platajiem ceļiem? Droši vien visa nelaime slēpās pavisam vienkāršā iemeslā - nav iespējams sākt jaunu dzīvi, ja iepriekšējā gandrīz vai pilnībā ir sadragājusi tavu garīgo pasauli.

-   Kas var sākties? - Vilis jautāja.

-        Skaista dzīve, - es atbildēju. - Tik skaista, ka kādu dienu ņemšu un pakāršos!

-       Tas nebūtu slikts darbs, - Vilis sacīja, - taču ar to vienmēr var pagaidīt. Tu esi skaidrā?

-   Kā kristāls.

-   Nē, patiešām, tu nedzer?

-   Nē. Māte ir saslimusi.

-   Gripa?

-   Augsts asinsspiediens.

-        Tev vajag pieņemt slimnieces kopēju! - Vilis smiedamies ieteica. - Aizteci uz kādu no medmāsu skolām, izmeklē to smukāko un par lētu naudu… Viņa pie reizes varētu paārstēt arī tevi… Vai tu, ārsts būdams, to jau esi aizmirsis, ka tad, ja mums viss ir kārtībā ar gultu, tad vienmēr kārtībā ir arī galva?

-        Nē, es to aizmirsis neesmu, - atbildēju. - Viss ir pareizi. Vienīgi sievietes man vēl joprojām izraisa alerģiju.

-        Jā! - Vilis iesaucās. - Tu ar savām problēmām mani esi aizvedis pavisam sāņus! Es tev piezvanīju, lai pārliecinātos, vai esi mājās.

-   Nu, esmu. Kas tālāk? Vēlies atbraukt?

-   Pie tevis tūlīt atbrauks jauka dāma!

-   Kāpēc?

-   Viņa gribot ar tevi parunāties.

-   Par ko?

-   Nezinu! Droši vien par dzīvi, par ko tad citu? Vai par mīlestību. Par seksu. Vai par naudu. Par ko vispār sieviete var runāt ar vīrieti?

-  Viņas līdz apnikumam var spriedelēt par bērniem, apģērbiem, ēdieniem un kosmētiku. Vai arī vienkārši gvelzt visādas muļķības.

-   Tas tiesa. Ir lietas, ko sievietes nekad nespēj saprast.

-   Un paldies Dievam! Vai tā, kuru tu te taisies man uzsūtīt… Es viņu pazīstu?

-   Jā, Robert, tu viņu pazīsti labi. Pēc minūtēm divdesmit būs klāt!

Es pat netaisījos pārģērbties un centos palikt mierīgs. Un tomēr satraukumu jutu. Kā nekā pēc ļoti ilga pārtraukuma pie manis atkal ciemos atnāks sieviete… Un, lai tā arī būtu tikai kāda no manām bijušajām kolēģēm vai telegrammu piegādātāja, sirds sāka pulsēt nedaudz ātrāk un es nodomāju, ka tā laikam gluži nav, ka pēdējo gadu smagie pārdzīvojumi manī būtu pilnībā iznīcinājuši to, ko parasti saucam par pozitīvo jūtu pasauli. Man par labu vai sliktu, bet rādās, ka kaut kas no tās manī tomēr būs palicis.

Aizvēru acis un, neko vairs nedomādams, turpināju sauļoties. Pēc neilga laika dzirdēju, kā uz ielas diezgan skaļi nobremzē automašīna, pēc tam noklaudz sētas dzelzs vārtiņi un kāds man lēni tuvojas. Jutu, ka atnācējs apstājas un acīmredzot vērīgi uz mani skatās. Nez kāpēc acis joprojām turēju aizvērtas, vienīgi līdz ar nelielu vēja plūsmu sejā iesitās arī patīkams smaržu aromāts.

-   Sveiks, Robert! - izdzirdu klusu sievietes balsi, kas manī pēkšņi - vienā mirklī - atsauca atmiņā kaut ko gaišu un patīkamu, kaut ko tādu, kas jau bija it kā aizmirsies, par ko vairs nedomāju, taču zemapziņā acīmredzot joprojām biju saglabājis.

Atvēru acis un ieraudzīju savu bijušo sievu Andu. Neko daudz, vismaz ārēji, viņa nebija mainījusies. Vienīgi kļuvusi nedaudz korpulentāka, bet pārējais - viss kā senāk. Tie paši garie blondie mati, spilgti uzkrāsotās biezās lūpas, lielās krūtis, svārki ar šķēlumu turpat vai līdz nabai un apaļīgajā sejā nevainīgs maza bērna smaids.

-        Sveika, - es tikpat klusi atbildēju. - No kurienes tu te uzradies?

-  Vai tad Vilis tevi nebrīdināja?

-   Par ko? Par tuvojošos nelaimi?

-   Robert, kādu gan nelaimi es tev vairs varu atnest?

-   Ceru - nekādu.

-   Protams.

-  Apsēdies, ja neesi atskrējusi man uzmest tikai aci!

-   Nē, ne tikai.

Anda apsēdās. Tīši vai nejauši svārku šķēlums pavērās daudz platāks un es ieraudzīju dārgu mežģīņotu zeķu augšdaļu. Tas bija skaists un pietiekami satraucošs skats, lai pie tā pakavētos daudz ilgāk, nekā to prasīja sabiedrībā pieņemta pieklājība.

-   Tu labi izskaties, - es teicu.

-   Tu vēl atceries, kāda izskatījos agrāk?

-       Nē, Anda, tas ir kaut kur pazudis. Bet pašlaik tu tiešām izskaties labi.

-        Paldies, Robert. Es kā sieviete vienmēr esmu izskatījusies skaista.

Iesmējos.

-   Kāda tu izskaties, kad neesi sieviete?

-   Tad izskatos vēl labāk.

Klusēdams Andai pasniedzu cigareti un tūlīt ievēroju, ka abu roku pirkstus rotā vairāki zelta gredzeni, bet uz labās rokas vidējā pirksta atrodas plata, smalki apstrādāta laulības zīme.

-   Tu vēl šo dārzu pazīsti? - jautāju.

-        Tas ir tāds pats kā senāk, - Anda teica. - Koki mainās daudz lēnāk nekā cilvēki.

-   Tas ir labi vai slikti?

-        Tas, Robert, ir nekādi. Kokiem nav ne nervu, ne apziņas. Tos nesatrauc nekādas jūtas, ne miesu un garu plosošas kaislības. Ja nu vienīgi dažreiz saule, dažreiz lietus… Tāpēc tie arī dzīvo tik ilgi.

-        Koki nedzīvo, - es iebildu. - Tie vienkārši pastāv, kā pastāv šī pasaule.

-  Mēs arī tepat vieņ esam. Kā tev, Robert, tagad klājas?

-   Brīnišķīgi, - es atbildēju. - Nekas vairs nenomāc.

-   Esi iemīlējies?

Jutu, ka atnācējs apstājas un acīmredzot vērīgi uz mani skatās. Nez kāpēc acis joprojām turēju aizvērtas, vienīgi līdz ar nelielu vēja plūsmu sejā iesitās arī patīkams smaržu aromāts.

- Sveiks, Robert! - izdzirdu klusu sievietes balsi.

-        Mani vienkārši vairs nenomāc nekādas problēmas, - es teicu. - Zinu, ka tas ir tikai uz īsu brīdi, drīz atkal viss mainīsies un sabruks, bet šis mirklis ir skaists.

-   Kopā ar mani?

-   Nē, Anda, bez tevis. Tieši tāpēc tas ir tik labs.

-   Es tepat vien esmu. Neredzi?

-  Redzu, bet tu jau sen vairs nepastāvi manu sajūtu pasaulē. Un ja ari pastāvētu… Tev, Anda, nevajadzēja šurp braukt. Neko citu izdomāt nespēji?

-  Tas, Robert, nebija slikti izdomāts. Man vajadzēja pie tevis atbraukt.

-   Kāpēc? Lai paskatītos, ka tev par lielu apbēdinājumu vēl joprojām esmu dzīvs?

-  Beidz stulbi runāt! - Anda diezgan pikti pateica. - Vai tad tu manis dēļ nokļuvi cietumā? Manis?! Kaut kāda tur skuķa dēļ! Varēji ar viņu drāzties no vakara līdz rītam, bet kāpēc vajadzēja galināt? Starp citu, es jau to paredzēju.

-   Ko tu paredzēji?

-   Ka esi spējīgs nogalināt. Atceries, kā tu mani padzini no šis mājas, jā, arī no šā dārza… Ar kādu drausmīgu niknumu un naidu! Nemaz daudz nevajadzēja, ka tu toreiz vispirms būtu mani…

-   Pareizi, Anda, tik tiešām no tā daudz netrūka. Es tev nespēju piedot, toties spēju pēdējā brīdī savaldīties. Tas tad tevi ari izglāba. Bet tu maldies, domādama, ka es tevi padzinu no šīs mājas un skaistā dārza. Nē, Anda! Es vispirms tevi padzinu no savas dzīves un tā ir milzīga starpība! Māju var mainīt", māju, ja tā nodeg, var pat uzcelt no jauna. Dārzu, ja tas ziemā izsalst, arī var atjaunot, taču dzīvi… Anda, kā mēs lai vēlreiz nodzīvojam savu mūžu?

Anda ilgi klusēja. Viņa nervozi nospieda cigaretes galu un nopietna raudzījās uz ķiršiem un ābelēm, kur jau bija pamanāmi pirmie augļu aizmetņi.

-   Tu tagad gribi dzīvot krasi savādāk? - Andra prasīja.

-   Es būšu spiests to darīt. Nezinu, vai kādreiz par to esi iedomājusies, taču tu, tieši tu - sieviete, kas nespēji būt uzticīga, - esi sākums manas dzīves sabrukumam!

-   Jā, Robert, es par to dažreiz esmu domājusi, - Anda atzinās.

-   Un kas? Nožēlojusi?

-Nē.

-   Vai tas tev toreiz bija tik ārkārtīgi svarīgi - bez manis gulēt vēl ar kādu?

-   īpaši svarīgi tas, protams, nebija, - Anda atbildēja. - Bet toreiz tā vienkārši gadījās.

-        Nemuldi! - asi pateicu. - Pat Čaka ielas meitenei tas ne vienmēr ir vienkārši un viegli, bet precētai sievietei… Tad ir jābūt vai nu lielai mīlestībai, seksuālam trakumam, vai ari kaut kāda iemesla dēļ stipram naidam pret vīru. Kas bija tev?

-       Viss kopā, - Anda pateica. - Gan mīlestība, gan vēlēšanās pagrēkot, gan…

-   Tu pret mani izjuti naidu? - jutos patiesi pārsteigts.

-        Nē, naids tas gluži nebija. Tad jau drīzāk vienaldzība.

-   Kāpēc es tev kļuvu vienaldzīgs?

-   Nezinu. Kāpēc tu tagad esi vienaldzīgs pret mani?

-       Netēlo muļķīti! - es iesaucos. - Tu mani toreiz nekrietni nodevi, piekrāpi un pazemoji, bet ko sliktu tev biju nodarījis es?

Anda klusēja. Pēc brīža atkal paņēma cigareti, smēķēja un domīga raudzījās uz debesīm, kur viegls dienvidu vējš pamazām auda baltu mākoņu segu.

-        Kā tu tagad vispār dzīvo? - painteresējos. - Tu strādā?

-       Jā, - Anda atbildēja. - Man vēl ar diviem partneriem Pļavniekos pieder divas kafejnīcas un neliels veikals.

-   Lietas iet labi?

-   Nevaru sūdzēties.

-   Reketieri netraucē?

-   Nu jau vairs ne.

-   Kāpēc?

-   Tagad viņiem pašiem pieder daļa no šīm kafejnīcām.

-   Labi viņiem un labi jums?

-        Tie laiki, kad prasīja nodevas, ir pagājuši. Pašlaik ir vienkāršāk - ņem daļā vai arī lido gaisā!

Es iesmējos.

-   Dzīve bez problēmām, tā?

-       Nē, Robert, problēmu ir atliku likām, taču dzīve… Jā, diezgan interesanta.

-   Kā mīlestībā? Viss kārtībā?

-        Tieši tāpēc es pie tevis ari atbraucu, - Anda negaidīti atzinās.

-   Vai tiešām nožēlot grēkus?

-   Nē, ne tāpēc.

-   Gribi pasūdzēties par neveiksmi?

-   Nē, Robert, tieši otrādi! Es atbraucu tev pateikt lielu paldies.

-   Par ko?!

-   Tu pirms trim gadiem esot izglābis mana vīra dzīvību…

Nedaudz izbrīnījies paskatījos uz Andu.

-   Tu joprojām esi kopā ar Borisu Ņevzgodu?

-   Jā, joprojām, - Anda apliecināja. - Viņš man pastāstīja, ka toreiz, kad tevi vedis uz Valmieru, notikusi avārija un… Ja ne tu un tava pašaizliedzīgā rīcība, Boriss tur būtu noasiņojis. Pēc tam viņš vēl mēnesi nogulēja slimnīcā.

Es lēnām šūpuļkrēslā apsēdos taisni, aizsmēķēju cigareti, ātri vilku saldos dūmus un cieši paskatījos uz blakus sēdošo sievieti. Es viņu kādreiz biju ļoti mīlējis, viņa patika arī manai mātei un mums vairākus gadus bija ļoti labi. Varbūt bijām pat laimīgi. Arī seksuālā dzīve bija pilnīgi normāla un man pat prātā nevarēja ienākt, ka Andai šai ziņā ir radušās problēmas. Acīmredzot viņai tomēr kaut ko vajadzēja bez tā, ko darīju es. Precētas sievietes reti kad kļūst neuzticīgas vienkārši tāpat. Parasti tas notiek kāda ļoti nopietna iemesla dēļ - kad sieviete pret vīru izjūt naidu, apnikumu, vienaldzību, atriebības tieksmi vai arī mīlestību pret citu. Taču nekādi nespēju uzminēt, kāda iemesla dēļ Andai būtu vajadzējis man atriebties. Sadzīviski dzīvojām draudzīgi. Vienīgais izskaidrojums viņas grēkā krišanai varēja būt… mīlestība. Turklāt vēl ļoti stipra. Un, ja tā, tad vispār par to vairs nav vērts lauzīt galvu. Viss kļūst saprotams un atliek vienīgi nožēlot, ka sievietes lielā mīlestība nav apstājusies pie tevis.

-   Tu patiešām Borisu mīli?

-   Jā, Robert, mīlu.

-   Kāpēc?

-   Nezinu.

-   Ar ko viņš bija labāks par mani?

-   Mīlestība nekad šādus jautājumus neuzdod, - Anda pateica.

-   Bet tu šādu jautājumu varēji uzdot pati sev, - es teicu. - Kaut kādu vērtēšanas un izšķiršanās mirkli taču laikam pārdzīvoji?

-   Droši vien. Atceros vienīgi to, ka Boriss man ļoti patika, viņš bija pilnīgs pretstats tev, un viņš man patīk joprojām.

-   Tu pirmīt runāji kaut ko par mīlestību.

-   Jā, tā ir. Es viņu mīlu.

-   Nekas skaistāks vairs nevar būt, vai ne?

-   Nekas labāks, Robert. Esmu laimīga.

-   Vai par mani arī kādreiz iedomājies?

-   Atzīstos - tikpat kā nekad. Ja tu būtu spējis mūsu šķiršanos padarīt daudzmaz pieklājīgāku un cilvēciskāku… Es pret tevi izjutu vienīgi naidu. Nevienu cilvēku, it sevišķi jau nu sievieti, nedrīkst nosodīt par to, ka viņa mīl! Jā, ne tevi, bet citu. Nu un tad?

-   Tik vienkārši tas tomēr nav, - es sacīju. - Tieši uz šīs izvēles pamata arī turas visas cilvēciskās attiecības un varbūt pat pasaule.

-   Labi, par to vairs nerunāsim! - Anda nervozi atmeta ar roku. - Tā jau ir diezgan tāla pagātne. Es tikai vēlreiz gribu tev pateikt paldies un…

-   Velti pūlies! - viņu pārtraucu. - Man nekāda pateicība nav vajadzīga! Es vienīgi darīju to, kas būtu bijis jādara katram normālam cilvēkam, ja kāds ir nokļuvis nelaimē un viņa dzīvībai draud briesmas… Es toreiz, protams, formāli nebiju parasts cilvēks. Es biju pataisīts par noziedznieku un slepkavu! Tā domāja tiesnese Kahovska, tā domāja daudzi un par to biji pārliecināta ari tu! Bet tas tā nebija! Es biju nevainīgs! Ja mēs parasti ļoti smagi pārdzīvojam dzīvesdrauga neuzticību, tad šīs garīgās mokas salīdzinājumā ar to, kas cilvēka dvēselē notiek, kad viņš tiek nežēlīgi sodīts bez mazākās vainas, nav pilnīgi nekas! Ja tev kādreiz gadīsies izjust visstiprākās, vismokošākās un savā ziņā arī vispretīgākās garīgās sāpes, tad tas notiks tieši tad, kad tevi nevainīgu iemetīs smirdošā cfetu- ma kamerā! Un pateiks - tev šeit būs jāpaliek līdz mūža galam! Un tad, ņirdzīgi smīnot, tāds uz laiku ar varu apveltīts Boriss Ņevzgoda ar gumijas rungu sitīs, līdz zaudēsi samaņu! Un tad ņems un tev vēl uzmīzīs virsū! Un tad ieslodzīs ledus aukstā karceri! Beidzot izdomās etapēšanas laikā inscenēt tavu bēgšanu un tevi nošaus! Tu saproti, Anda! Vai par to viņš nestāstīja? Viņš tev nepateica, ka bija nodomājis mani nogalināt? Un tas, ka es pēc tās drausmīgās avārijas nevis bēgu, bet tavu Borisu glābu, drīzāk bija mana cilvēciskā vājuma izpausme, nevis garīgais stiprums! Tādi cilvēki kā Boriss, kā Baibas īstais slepkava Zeļinskis, kā visi pārējie bandīti un noziedznieki… Jā, un tu, Anda, un pat tā mana skaistā tiesnese Kahovska… Es jūs visus ienīstu! Neieredzu! Domājiet, ko gribat, bet mans naids pret cilvēkiem un šo pasauli ir attaisnojams!

Anda smagi pašūpoja galvu un līdzjūtīgi uz mani paskatījās.

-  Tu, Robert, ārsts un humānists… Es tevi vairs nepazīstu.

-   Un labi vien ir, - es teicu. - Mēs taču jau sen esam sveši. Vai tad tu atkal ar mani gribētu būt tuvāka?

-  Vai tas būtu tik neiespējami? - Anda prasīja, un viņas lūpu kaktiņos pazibēja šķelmīgs smaids.

-   Ko tu ar to domā?

-   Visu, kas starp sievieti un vīrieti var notikt.

Pārsteigts paskatījos uz Andu. Varbūt man tikai tā šķita, taču izskatījās, ka svārku šķēlums paveras vēl platāks, viņa pārlika vienu kāju otrai un atklāti demonstrēja savas greznās zeķes un spilgti sarkanas biksītes. Nenoliedzami, skats bija vairāk nekā satraucošs, un es, stipri pārsteigts, ātri nodomāju, vai patiešām viņa grib man atdoties? Bet kāpēc? Parastā ikdienā šis jautājums, protams, izklausītos ļoti muļķīgs, taču man tūlīt iešāvās prātā, ka te varētu slēpties arī kāda provokācija vai pat smalki izlikti slazdi.

-   Tu mājās esi viens? - Anda painteresējās.

-   Pašlaik jā, - es atbildēju. - Māte aizbrauca uz poliklīniku.

-  Varbūt uziesim augšā? - Anda lika priekšā. - Tu mēbeles neesi nomainījis? Joprojām guli mūsu vecajā laulības gultā?

-   Tu gribi ar mani pamīlēties? - ļoti satraukts prasīju.

-   Vai tev kaut kas būtu pretī? - Anda iesmējās. - Kāpēc neatcerēties mūsu labākos gadus?

-   Es tos atceros tāpat, - sacīju. - Un atceros, ka tu toreiz mūsu it kā citu nekad neaizskaramajā laulības gultā ielikies ar to pretīgo Borisu! Nē, Anda, tās gultas jau sen vairs nav! Es to tepat mājas pagalmā sadedzināju, spilgti iztēlodamies, ka jūs ar Borisu tur joprojām mīlaties… Zini, tā senāk uz sārta dedzināja raganas. Bet tagad citi laiki, cita morāle. Atklāti sakot, ja uz brīdi spētu aizmirst pagātni, es ar tevi labprāt pamīlētos tepat dārza maliņā, bet… Aizmirst neko nespēju. Un piedot neko nespēju. Tā ka, Anda, paldies, ka atbrauci… Pēc neilga laika atkal sev tik tuvu sajutu sievieti… ka gandrīz vai noreiba galva un vēlreiz gar acīm pazibēja kāds tāls sapnis…

Anda piecēlās, pienāca cieši klāt, negaidīti noliecās un mani noskūpstīja. Vajadzēja krietni saņemties, lai nepaliktu rokas zem viņas svārkiem un gar slaidajām kājām nevirzītu augstāk…

- Paldies, - Anda klusi pateica, pagriezās un gāja prom.

Es atkal pievēru acis un pēc neilga laika dzirdēju, kā ierūcas automašīna un Anda aizbrauc.

Nekas neiesāpējās. Vienīgi kārtējo reizi kļuva neizturami skumji.

8. nodaļa

Kad iegāju plašajā slimnīcas pagalmā, mani pārņēma savāda atkalredzēšanās sajūta. Šeit divdesmit gadus, būdams vēl students, katru dienu biju agri nācis uz darbu un vēlu gājis prom. Šeit bija manas otrās mājas, mana īstā vieta, lai sevi sajustu kādam ļoti vajadzīgu.

Bija pagājuši vairāk nekā pieci gadi. Strūklaka nedarbojās. Atpūtas solu pelēkā krāsa noplukuši. Mauriņi nekopti. Visa apkārtne atgādināja kaut ko līdzīgu mūsu šodienas dzīves vispārējai ainavai - blakus ļoti greznām celtnēm un līdz zibens spožumam tīrai teritorijai turpat netālu jau gadiem ilgi pierastā posta aina - neslaucīti pagalmi, visdažādākie atkritumi, putekļi un nožēlojama izskata grausti. Taču pati slimnīca kā gigantisks balts putns pacēlās virs tuvākā meža un, dižciltīgi atslējusies pret debesīm, joprojām izskatījās kā iekārojama sieviete - skaista, tīra un mazliet noslēpumaina.

Izgājis cauri neliela futbola laukuma izmēra vestibilam un pa pārspīlēti platām kāpnēm uzkāpis uz otro stāvu, pēc mirkļa apstājos pie galvenā ārsta - direktora - kabineta durvīm. Jutu, ka esmu ļoti uztraucies. Pieklauvēju, atvēru durvis un tūlīt nonācu pieņemamajā istabā. Aiz moderna sekretāres galda sēdēja diezgan simpātiska vidēja vecuma dāma, kas man tūlīt uzmeta neslēpti ziņkāru skatu.

-   Labdien! - es viņu sveicināju un rūpīgi apskatīju telpu. - Agrāk jūsu vietā sēdēja jauns skuķis.

-   Ko jūs vēlaties? - sekretāre jautāja.

-   Es gribētu satikt Marģeru Miglu.

-   Vai jūs savu vizīti esat pieteicis?

-   Nē. Vakar visu dienu gan mēģināju sazvanīt, bet…

-  Ā, tas bijāt jūs! - sekretāre saprotoši pamāja. - Vakar pie mums notika zinātniska konference, bez tam vēl daži ārzemju viesi…

-  Vai Miglas kungs mani pašlaik varētu pieņemt?

-   Es pajautāšu. Kā jūs pieteikt?

-  Mani sauc Roberts Viklands. Es šeit kādreiz strādāju un Miglas kungam mani vēl vajadzētu atcerēties.

-   Mazliet uzgaidiet, - sekretāre laipni teica un, no galda paņēmusi kaut kādus papīrus, bet klauvēšanas atvēra slimnīcas direktora kabineta durvis un iegāja iekšā.

Neskatoties uz to, ka Marģers jau ilgus gadus bija šīs valsts lielākās slimnīcas galvenais ārsts, bet es parasts ierindas ķirurgs, mūsu personīgās attiecības bija pat vairāk nekā labas. Mēs pirms apmēram desmit gadiem kļuvām mazliet vairāk nekā tikai kolēģi, kad kopā sākām apmeklēt Tehniskās universitātes peldbaseinu un viņa sievasmātei veicu steidzamu kuņģa čūlas plīsuma operāciju, kur labvēlīgu iznākumu izšķīra ne tikai mana amata prasme, bet arī laiks - dažas minūtes.

-  Lūdzu! - sekretāre, iznākot no priekšnieka kabineta, mīļi smaidīdama, teica. - Miglas kungs jūs gaida.

Mēs sirsnīgi sasveicinājāmies un man šķita, ka Marģers par manu ierašanos ir neviltoti priecīgs.

-   Tu neko daudz neesi izmainījies, - viņš uzreiz konstatēja. - Akmeņus kalt tur jau laikam nevajadzēja, vai ne?

-   Tāds darbs tur visiem nāktu tikai par labu, - es sacīju. - Tieši bezdarbība gan garīgi, gan fiziski nomāc visvairāk.

Kad iegāju plašajā slimnīcas pagalmā, mani pārņēma savāda atkalredzēšanās sajūta. Šeit bija manas otrās mājas, mana īstā vieta, lai sevi sajustu kādam ļoti vajadzīgu.

-  Man grūti iedomāties, ko darītu un kā justos es, ja ga- dītos…

-   Bet gadīties, Marģer, var. Jebkurā brīdī. Tur daudz nevajag. Es arī pirms tam nekad sevi nespēju iedomāties kā notiesātu cilvēku. Taču izrādījās, tas ir pat diezgan vienkārši.

-       Man vairāki cilvēki stāstīja… Tu patiešām iesēdies nevainīgs?

-  Absolūti! Bet es neiesēdos. Mani tur iesēdināja!

-Kas?

-   Tā sagadījās.

-  Tiesas kļūda?

-       Arī tā, protams, bet īstie slepkavas, cepuri nost, visu bija izrēķinājuši ļoti smalki!

-   Kāpēc?

-       Marģer, kādi ir mūsu dzīves lielāko nelaimju un traģēdiju galvenie cēloņi? Tu jau tos pats zini, bet varu arī atgādināt. Pirmais - noteikti alkohols vai plašākā nozīmē tieksme apreibināties. Otrais - nauda, cilvēku mantkāre. Bet trešais - sieviete vai nedaudz vispārinātā izpratnē - mūsu nepārvaramā tieksme mīlēt un būt mīlētiem.

-       Vai tagad tev mīlestība saistās tikai ar nelaimi? - Marģers, nedaudz izbrīnījies, prasīja.

-       Personīgi man jā! Taču daudziem tas noteikti ir savādāk. Droši vien arī tev. Kā jūtas kundze? Ko bērni?

-  Viss kārtībā, Robert! Grēks žēloties.

-   Kā pa slimnīcu?

-        Pirms dažiem gadiem bijām iekrituši milzīgos parādos un gandrīz vai bankrotējām, bet pašlaik stāvoklis vairs nav tik traģisks. Dzīvojam.

-       Marģer… Es atnācu parunāties… Tu mani pieņemsi atpakaļ darbā?

0 Marģers ilgi domīgs klusēja, un es uzreiz sapratu, ka mana vēlēšanās viņam var izrādīties liela problēma. Tā arī bija.

-        Pašlaik man visas ārstu štata vietas ir aizņemtas, - viņš mazliet apmulsis un, neērti juzdamies, klusi sacīja. - Varbūt nedaudz vēlāk…

-        Saki, Marģer, atklāti! - es skarbi aicināju. - Tu mani negribi pieņemt tāpēc, ka tagad esmu cilvēks ar kriminālu pagātni? Notiesāts kā slepkava un tādu - Dievs pasargi - pie slimnieku gultām nevar laist pat tuvumā?! Tā, Marģer?

-       Arī tas, protams, - Marģers, joprojām stipri apmulsis, sacīja. - Bet ja man patiešām kāda vieta būtu brīva, mēs kaut kā šo jautājumu varbūt varētu arī atrisināt. Nedomāju, ka tā būtu milzīga problēma. Katrā ziņā neviens likums tādus cilvēkus kā tu darbā pieņemt neaizliedz. Tas, kā tu jau pats droši vien saprati, vairāk ir morāles un ārsta ētikas jautājums.

-   Es par morāli neko vairs negribu dzirdēt! - skaļi pateicu. - Nekāda vispārīga morāle nemaz nepastāv! Ir tikai katra atsevišķa cilvēka individuālās intereses un, ja tās nenonāk asā konfliktā ar viņa sirdsapziņu… Es gribu strādāt, Marģer! Negribu lielīties, bet esmu viens no labākajiem… Tev to vēl vajadzētu atcerēties.

-   Jā, Robert, es to atceros, - Marģers teica. - Bet kad tas bija?! Tev piecus gadus nav bijusi nekāda ķirurģiskā prakse! Ja atmiņa mani neviļ, tev jau tad drīz vajadzēja iet uz kārtējo pārbaudi, lai saņemtu praktizējoša ārsta - ķirurga - sertifikātu. Vai esi aizmirsis, ka bez šā Ārstu biedrības izsniegtā sertifikāta man nav tiesību pieņemt darbā nevienu - pat ja viņš būtu visģeniālākais ārsts pasaulē!

Es to visu zināju, tāpēc klusēdams pamāju ar galvu. Biju cerējis, ka Marģers, būdams it kā mans draugs, šoreiz izņēmuma kārtā tomēr varētu… Un varbūt, ka arī varētu, ja ļoti gribētu. Taču viņš nevēlējās riskēt un es viņu labi sapratu. Patiesībā runa nebija par risku. Slimnīcas galvenajam administratoram vienkārši vajadzēja ievērot likumu.

-   Ko man tagad darīt? - es vaicāju.

-  Tev noteikti jāmēģina atjaunot savu sertifikātu, - Marģers atbildēja.

-   Man cietumā bija prakse, - es sacīju. - Protams, neoficiāla.

-   Tas nav slikti, - Marģers teica. - Vēl nedaudz teorijas…

-  Vai pa šo laiku ķirurģijā kaut kas būtiski ir mainījies?

-   Ne īpaši, - Marģers sacīja. - Strauji mainās farmakoloģija, tehnika, mainās cilvēki, mainās pasaule, mainās mūsu uzskati, bet cilvēku ievainojumi, traumas, slimības un sāpes… Tās, Robert, paliek mūžīgas.

Abi krietnu laiciņu klusējām. Sapratu, ka man jāiet, tā arī neko nepanākušam. Nešaubījos - citā slimnīcā rezultāts būtu tieši tāds pats.

-   Labi, priekšniek, - es pieceldamies sacīju. - Paldies, ka ar mani vismaz aprunājies.

-   Tu dusmojies?

-   Nē, Marģer, viss kārtībā. Neslēpšu, ka biju tomēr cerējis, bet… Gan jau kaut kā izkulšos.

-   Tev ir materiālas grūtības?

-   Kam tās nav, bet es varu iztikt. Man ir lielas psiholoģiskas grūtības. Joprojām nespēju adaptēties. Es neieredzu cilvēkus un pasauli. Acīmredzot tas turpināsies tik ilgi… Tu saproti, Marģer, man beidzot no sevis jānomet šis slogs. Šis nepelnītais slepkavas apzīmējums. Tas ir diezgan muļķīgi veciem draugiem, kolēģiem, visiem pazīstamiem un jebkuram pretimnācējam kliegt ausī par savu nevainību un tiesas kļūdu! Man sava nevainība ir jāpierāda! Bet to pierādīt varu tikai ar īstā slepkavas noķeršanu, viņa atzīšanos, ar jaunu izmeklēšanu un tiesu! Un tad man jau vairs nebūs tik svarīgi, vai kādas slimnīcas galvenais ārsts mani pieņems darbā vai ne! Es būšu tīrs. Es būšu pierādījis savu nevainību un varbūt pēc tam atkal spēšu normāli domāt un šo pasauli uztvert bez naida un nepatiesa apvainojuma sajūtas.

Atvadījos un gāju prom. Atkal nonācis plašajā slimnīcas pagalmā, uz mirkli apstājos un vēlreiz paskatījos uz majestātisko slimnīcas ēku.

Iespējams, kā ārsts es šeit vairs nekad neatgriezīšos, nodomāju. Varbūt es vispār par ārstu nekad vairs nestrādāšu. Viss ir iespējams. Taču vienu gan zinu skaidri - turpmāk gribu dzīvot nevis kā slepkava, bet gan kā cilvēks. Vienalga - labs vai slikts, bet kā cilvēks, uz kura dvēseles vairs neguļ citu cilvēku lāsti, asaras un nāves grēks.

9. nodaļa

-   Ko kungi vēlas? - gara auguma izstīdzējis viesmīlis, kas man atgādināja izkaltušu slieku, jautāja.

Vēlos, lai pasaulē valdītu miers, viegli smaidot, nodomāju. Šāda vēlme padomju laikos bija tradicionāla. Lai nebūtu kara. Lai padomju valdība un.dižā boļševiku partija mūs arī turpmāk vestu pretim jaunām darba uzvarām! Bet

tagad neviens tevi nekur neved. Tu pats ej pretim savām uzvarām vai sakāvēm. Tu pats izvēlies - būt sabiedrības augšā vai apakšā. Dzīvot trīsstāvu villā jūras krastā un braukt ar mersedesu vai stāvēt Stacijas tunelī ar cepuri rokā. Un tomēr. Varbūt tas ir tikai tāds šķitums, ka mēs visu darām paši - mūsu zināšanas vai neizglītotība, uzņēmība vai slinkums, griba vai gļēvums. Bet īstenībā varbūt viss ir nedaudz savādāk. Mūs visus dzīves kalnā dažreiz uznes vai - tieši otrādi - iegāž mēslu bedrē muļķīga nejaušība, neparedzēts gadījums, kļūda vai kāds liktenīgs pārpratums. Un tad tavai augstajai izglītībai, plašajām zināšanām, diplomiem un sertifikātiem, uzņēmībai un gribai nekādas lielās vērtības vairs nav. Nozīme ir vienīgi tavai vēlmei nepadoties… ja vēl neesi padevies. Ja vēl nejūties sakauts. Ja vēl gribi…

-   Nu, tātad? - viesmīlis, sasprindzinājis uzmanību, joprojām gaidīja pasūtījumu.

-   Ceptu lasi ar olu, sieru, sarkanos ikrus un viskiju, - Vilis sacīja. - Ja ir, tad, protams, The Balvenie vai sliktākajā gadījumā Glenfidich.

-   Mums ir viss, - garā slieka augstprātīgi paziņoja un savu glūnošo skatu pavērsa pret mani. - Jūs, kungs?

-   Steiku, ceptas baravikas sviestā un pussauso marti- ni, - es sacīju. - Visu pudeli.

Viesmīlis aizgāja.

Mēs sēdējām restorānā Nostalģija un caur augsto stikla sienu vērojām pa Kaļķu ielu garām plūstošo ļaužu straumi. Metās jau krēsla, iedegās ielas apgaismojums un ātri ejošie cilvēki atgādināja kādas sen redzētas mēmās kinofilmas mazliet padzisušos kadrus - ļaudis ir beiguši darbu, h) kantori un veikali kļūst tukši, bet tur tālāk aiz stūra stāv kāda skumju mākta meitene un tirgojas ar puķēm. Pēc mirkļa pie viņas pienāk maza auguma jocīgs vīriņš - Cār- lijs Caplins - un no meitenes nopērk nelielu puķu pušķi. Viņa pateicīgi pasmaida. Jocīgais vīriņš, labu brīdi mulsi šaubījies, nopirkto puķu pušķi pasniedz meitenei. Arī viņa apmulst un turpina neveikli smaidīt. Tā viņi tur stāv, viens otram veltīdami siltus acu skatienus, dažus neveiklus vārdus, līdz beidzot mazais vīriņš, meiteni paņēmis zem rokas, lēnām iet prom. Vismaz šajā brīdī viņi ir laimīgi. Vēl vairāk! Varbūt tieši šai mirklī pasaulē rodas jauna, vēl nebijusi mīlestība…

-        Man tas viesmīlis nepatika, - Vilis nopietni sacīja. - Tik dārgā restorānā par viesmīlēm vajadzētu strādāt tikai jaunām sievietēm superīsos minibruncīšos.

-        Tad nākamreiz mums jāiet uz kādu naktsklubu, - es teicu. - Tur dāmas viesus apkalpojot vispār bez svārkiem.

-   Pilnīgi kailas?

-   Kaut kas jau viņām tur ir.

-        Būs jāaiziet, - Vilis teica. - Man arvien biežāk sagri- bas aizšaut pa kreisi.

-   Kam tad to negribas?

-   Vai tiešām arī tev?

-       Dažreiz. Taču atšķirībā no tevis un miljoniem citu precētu stulbeņu man nekādi kreisie gājieni nav jātaisa. Esmu brīvs un daru, ko gribu. Pavisam atklāti.

-   Silvija mani vēl ne reizi nav pieķērusi, - Vilis sacīja.

-   Tev ar viņu pamazām iet grīstē?

-        Nē, - Vilis strauji pakratīja galvu. - Viss kārtībā. Nu, tā nosacīti. Kā jau visiem.

-        Es nezinu, kā ir visiem, - teicu. - Es no tā esmu atradis.

-   Gan jau atkal iemīlēsies un varbūt pat apprecēsies.

-   Stipri šaubos. Vismaz pagaidām neko tādu nevēlos.

-   Slikti.

-        Nez vai. Varbūt tas ir pats labākais dzīves variants - vienam bez pastāvīgas sievietes. Kas tādā gadījumā ar tevi slikts var notikt? Nekas! Bet, līdzko tu nonāc morālās vai, kas vēl bēdīgāk, juridiskās attiecībās ar kādu sievieti, tev tūlīt dzīvē noteikti jārēķinās ar daudzām ļoti sarežģītām problēmām, smagiem pārdzīvojumiem, skandāliem, velnišķīgām greizsirdības izpausmēm, ar personīgās brīvības ierobežošanu, visdažādākajiem pārmetumiem un materiālām grūtībām. Vai tas atsver to, ko tu no sievietes vari dabūt gultā? Domāju, ka ne. Katrā ziņā tā nav līdzvērtīga kompensācija.

-        Par to var strīdēties, - Vilis nepiekrita. - Bez seksa mēs no sievietes, ja paveicas, saņemam vēl daudz ko citu.

-        Ja paveicas… - domīgs sacīju. - Protams. Taču tos, kuriem būtu paveicies, tu bieži esi sastapis?

-   Man pašam ir paveicies, - Vilis sacīja. - Tas vēl neko nenozīmēja man dažreiz sagribas pārgulēt ar citu. Tas ir tikai dabiski.

Es neko neatbildēju. Pēdējā laikā mani arvien biežāk pārņēma sajūta, ka vairs nespētu nešaubīgi pateikt, kas ir dabiski, kas ne visai; kas ir raksturīgs tikai cilvēkiem, kas dzīvniekiem; kā atšķirt to, kas patiešām pastāv cilvēka dabā, no tā, ko laikmetu gaitā mūsu domāšanai, sapratnei par notiekošo, labo un ļauno, publisko uzvedību, pienākumiem, laulību, seksu, patriotismu, noziegumiem, sodu un cilvēka vainas apziņu vai tās neapzināšanos ir uzspiedusi reliģija, valsts izdotie likumi, visdažādākie aizspriedumi, morāle un mūsu visu tik ļoti atšķirīgā domāšana, psihe un priekšstati par notikumiem un lietām, kuru patieso būtību cilvēka prātam izzināt ir neiespējami.

Viesmīlis ar pagājušā gadsimta angļu lorda sulaiņa cienīgu nopietnību mums uzklāja galdu, glāzēs ielēja dzeramo un tikpat cēli aizgāja. Pēc vairāku gadu ilgās maltītes ieturēšanas cietumu smirdošās kamerās atrasties dārgā restorānā un redzēt tik smalku apkalpošanu, nenoliedzami, bija ļoti patīkami, lai gan tai pašā laikā tas manī izraisīja arī riebumu. Iespējams, tā bija tieši šī uzkrītoši smalkā un pazemīgā apkalpošana un vēl izsmalcinātākā publika, pie kuras es it kā vairs nepiederēju, un man tagad piederētos sēdēt kādā lētā šeņķī vai stacijas bufetē, ēst iekaltušas kotletes, sūkt alu un ap sevi redzēt nožēlojamus dzērājus un bomžus.

Bet šeit sēž nopietni kungi. Šeit, sakrustojušas slaidās kājas un gaisā pūšot smaržīgus cigarešu dūmus, sēž lepnas dāmas. Visi tādi pašapzinīgi, labi ģērbušies un ar dzīvi apmierināti. Viņi apzinās savas personības svarīgumu un lomu sabiedrībā. Un ja ne sabiedrībā, tad vismaz savā ģimenē vai starp sev līdzīgiem.

Es viņus dziļi nicināju - lai kas un kādi viņi arī būtu. Iespējams, tikai tāpēc, ka arī viņu acīs es tagad biju kļuvis nicināms.

-   Vili, ko tu kā advokāts tagad dari? - painteresējos. - Esi pārgājis tikai uz civillietām?

-   Nē, lai gan tās, protams, ir izdevīgākas, taču daudz sarežģītākas par krimināllietām. Pēc divām dienām man tiesā būs jāaizstāv divi bandīti, pirmklasīgi nelieši, otmo- rozki, kā saka krievi. Latviski tādus dēvē par cilvēkiem ar galīgi atsaldētām smadzenēm.

-  Aizstāvību uzņēmies pats? Viņi labi maksā?

-   Viņi nemaksā neko! Varbūt dažs labs šeit zālē sēdošais ir tāds pats bandīts kā tie, taču šitiem acīmredzot ir nauda, bet manējie ir pliki kā baznīcas žurkas!

-   Ko tad tu tādus ņemies aizstāvēt?

-   To man liek darīt valsts! Tie smerdeļi advokātu noalgot nespēj, tāpēc to viņu vietā dara valsts vai, pareizāk sakot, to kā nodokļu maksātāji darām mēs paši! Jauki, vai ne?

-   Ko viņi ir pastrādājuši? Kādam pārgriezuši rīkli?

-   Turklāt vēl trim gabaliem!

-   Laupīšana?

-   Bruņots uzbrukums kādas firmas kantorim, kura seifā glabājušies astoņdesmit tūkstoši ASV dolāru. Kāds no apsardzes večiem ir bijis pazīstams ar vienu no uzbrucējiem un, kā jau tas ne vienreiz vien ir gadījies, pārkāpjot instrukciju, zēnus ielaidis apsargājamajā objektā. Ar to tad arī pieticis. Divi nošauti, viens sadurts. Taču tas sadurtais pēdējā brīdī vēl tomēr paspējis iedarbināt signalizāciju un jau pēc dažām minūtēm valsts policijas apsardzes dienesta vīri bijuši klāt.

Ko dara bandīti? Bēg? Padodas? Nē! Viņi uzsāk šaudīšanos, bet viens no viņiem rokasgranātai izrauj drošinātāja gredzenu un granātu nomet pie četru policistu kājām! Granātai pēc drošinātāja izraušanas jāsprāgst pēc četrām sekundēm un tās darbības rādiuss ir apmēram divsimt metru. No četriem policistiem nekas nebūtu palicis pāri, ja…Man to visu vajadzētu izstāstīt kādam rakstniekam, kas spētu smalki aprakstīt tā policista psihisko stāvokli un dvēseles vibrācijas, kad viņš… Zini, ko viņš izdarīja? Tas vispār veselam prātam nav aptverams! Sekundi pirms sprādziena viens no policistiem spēji uzkrita granātai virsū, tā ar sava ķermeņa svaru ne tikai aizsargājot pārējos, bet it kā granātai atkal uzliekot drošinātāju. Taču mazākā kustība vai viegls atslābums un visi iet gaisā! Sprādziens ir neizbēgams! Pēc neilga laika sabrauc visādi speciālisti, Omegas sapieri, inženieri un gudro, kā no šīs ārkārtīgi bīstamās situācijas izkļūt bez upuriem.

Pēc vairāku gadu ilgās maltītes ieturēšanas cietumu smirdošās kamerās atrasties dārgā restorānā un redzēt tik smalku apkalpošanu nenoliedzami bija ļoti patīkami.

Bet iztikt vismaz bez viena līķa nav iespējams! Pārējie var noslēpties, jā, taču uz granātas gulošā policista dzīvība nav glābjama! Lai kāds, kaut visprofesionālākais sapieris tiktu pie granātas un to mēģinātu neitralizēt, kaut kā no tās jādabū nost policists! Taču, tikko policists pakustēsies, atskanēs graujošs sprādziens! Ko darīt? Kur ir izeja?

Domīgs pašūpoju galvu un sapratu, ka nupat atkal dzirdu kārtējo dzīves radītu sižetu, kur kāds cilvēks savas vai cita vainas dēļ ir nokļuvis absolūtā bezizejas situācijā, kad neviens viņam palīdzēt nespēj. Taču pat šādā, šķiet, pilnīgi bezcerīgā stāvoklī mums dažreiz tomēr spēj palīdzēt… gadījums. Vienkāršs gadījums, kuru, ja gribam, varam uzskatīt par Dieva gribas izpausmi, bet ja negribam… Nezinu. Liktenīga veiksme, vai?

-   Kā tad tur viss galu galā beidzās? - ieinteresēts jautāju.

-   Neticami, bet beidzās laimīgi, - Vilis atbildēja. - Policistam, kurš gulēja uz granātas, laikam uzdeva nervi. Sapratis, ka tā nekustīgi tik un tā gulēt ilgi nespēs, viņš pateica, lai visi ātri atstāj telpu un, kad tas tika izdarīts, cēlās augšā. Taču sprādziens visiem par brīnumu neatskanēja. Izrādījās, ka laupītāju rokās bija nokļuvusi pagalam veca, turklāt vēl nepiemērotos apstākļos glabāta granāta un kaut kas tur ar detonatoru bija sagājis grīstē. Tā, lūk, vecīt! Policists, jauns puisis, uz granātas bija gulējis apmēram stundu un pa šo laiku pilnīgi nosirmojis. Bet, kā jau teicu, par trīs apsardzes vīru slepkavību un policistu slepkavības mēģinājumu sabiedrībai bīstamos apstākļos bandīti stāsies tiesas priekšā. Es to visu tev varēju arī nestāstīt, bet granātas metējs ir mums labi zināmais Viktora Zeļinska draugs Oļegs Murašovs, kas pirmajā pratināšanas reizē, acīir redzot galīgi satriekts par neizdevušos laupīšanu un arestu, atzinās, ka viņš kopā ar Zeļinski toreiz piedalījies arī Baibas Bokas slepkavībā. Vēlāk, protams, viņš šo atzīšanos noliedza un noliegs.

Es labu brīdi domāju.

-   Šai sakarā nekāda papildiz meklēšana Baibas slepkavības lietā nav uzsākta?

-   Diemžēl. Taču tagad beidzot varu tev pateikt, ka tieši uz Oļega atzīšanās pamata es tomēr panācu vismaz tavu pirmstermiņa atbrīvošanu.

-   Paldies, Vili, tas bija jauki. Kas tālāk?

-  Varam vēlreiz mēģināt vērsties prokuratūrā, lai viņi sāk jaunu izmeklēšanu.

-  Ja jau tā vairākkārt atteikta… Kādas ir cerības?

-        Tikpat kā nekādas. Prokuratūrā atbild, ka šī krimināllieta ir jau izmeklēta, vainīgais sodīts, bet ko tur saka kārtējais noziedznieks… Robert! Ir vajadzīgi pierādījumi!

-       Kad mēs braucām no Valmieras… Tu teici, Oļegs Murašovs esot vēl stāstījis par kādu tur videofilmu. Tas arī ir samuldēts?

-   Kas to lai zina? Pašlaik viņš noliedz visu.

-       Labi, Vili! - es sacīju, viegli atmezdams ar roku. - Gan to visu noskaidrošu pats.

Mēs vēl kādu pusstundu sēdējām, izdzērām visu pasūtīto alkoholu un taisījāmies iet prom. Vilis no kabatas izņēma mobilo telefonu.

-       Es piezvanīšu Kitijai. Ja viņai šovakar nav jābūt aerobikas nodarbībās… Varbūt palūgt, lai viņa uzaicina arī kādu draudzeni, un tad pie Kitijas aizbraucam abi?

-   Kitija ir tava mīļākā?

-Jau pusgadu. Baigi sevi kopj. Iet uz solārijiem, masāžām, peldēšanu un aerobiku. Vispār, superforša dāma!

-   Precējusies?

-       Šķīrusies. Kaut kādas tur franču kosmētikas izplatītāju firmas izpilddirektore. Mums nav jābaidās, ka greizsirdīgais vīrs viņai vai man uzsūtīs killeru.

-        Neesi tik pašpārliecināts, - es brīdināju. - Ja jaukā Kitija ir tik superforša, tad bez tevis viņai var būt vēl kāds. Neviens cilvēks nekad un nekur nevar justies absolūti drošs. Ja nu vienīgi… jau atrodoties zārkā.

Vilis iesmējās.

-        Nē, pat kapā ne! Arī tur tevi kāds Sarkandaugavas bomzis var izrakt laukā un izčamdīt kabatas! Tā ka, kad nomirsim, krāsnī iekšā! Tas ir visdrošākais variants.

-       Jācer, mums ir atlicis pietiekami daudz laika, lai par to vēl padomātu. Bet tagad es iešu.

-   Kur? Vai tev bez mājām ir vēl citur kur iet?

-   Pilsēta ir liela…

-        Pagaidi! Es zvanu Kitijai. Viņa pasauks kādu draudzeni, un aizbrauksim abi! Varbūt tas tev izrādīsies liktenīgi - beidzot satiksi savu mūža sievieti!

-        Nekādu mūža sievieti es nevēlos, - atbildēju. - Taču vienai naktij… Jā, tas nebūtu slikti, taču citreiz, Vili! Tagad uz redzi! Saskriesimies pēc dažām dienām.

Izgāju laukā. Kaļķu iela bija kļuvusi tumšāka. Taču Filharmonijas skvēriņš, tagad saukts par Līvu laukumu, bija pilns ar jauniešiem. Viņi skaļi sarunājās, bļaustījās, smējās un dziedāja.

Pa Kaļķu ielu devos uz Daugavas pusi. Pie Krievu drāmas teātra sienas varēja redzēt izrāžu afišas - Anarhista nejaušā nāve, Ar mīlestību nejoko, Es vēlos dzīvot Parīzē.

Bet es vēlos dzīvot Rīgā, nodomāju. Kāda velna pēc tik daudz cilvēku grib dzīvot un nomirt Parīzē? Vai tur cilvēka nāve ir vieglāka? Patīkamāka?

Nesteidzoties gāju tālāk. Lielo restorānu, kazino un veikalu logi bija spoži apgaismoti un tajos kārdinoši mirdzēja dārgas preces, kuras reti kāds pirka.

Melngalvju nams mirdzēja visā savā krāšņumā un tas patiesi izskatījās skaists. Taču, apstājies baltās Rolanda statujas priekšā, sevī sajutu asu nepatiku, varbūt pat dziļu riebumu. Tev, Roland, vajadzēja būt melnākam par melnu, rūgti domāju. Un tavam zobenam asiņainākam par asiņainu! Uzstādot šo pieminekli pašā Rīgas centrā, mēs, latvieši, kārtējo reizi esam sevi parādījuši kā tautu bez vajadzīgās pašcieņas un goda.

Nesen bija dedzīgas diskusijas, vai kaut kur Rīgā uzstādīt vai neuzstādīt atjaunoto pieminekli Pēterim Pirmajam. Visi kliedza - nē! Nekādā gadījumā! Un varbūt patiešām - nē! Bet kāpēc jūs, gaiša prāta noskaustie, klusējāt, kad tika uzstādīts šis vācu bruņinieka - mūsu tautas izkāvēja un apspiedēja simbols? Tātad šis mums der? Šim mēs piedodam un viņu cildinām?! Par ko?! Tagad jādomā, vai kāda protesta balss maz ieskanēsies arī pret mūsu pašu varonīgo, vēsturiski tik ārkārtīgi nozīmīgo latviešu zēnu - strēlnieku pieminekļa novākšanu? Droši vien, ka ne. Ar klusējošā vairākuma atbalstu to mierīgi ar buldozeru iestums Daugavā un neviens nekliegs - dullie, ko jūs darāt ar mūsu vēsturi?!

Kaut kas ar latviešu prātiņiem tomēr nav kārtībā. Es nospļāvos un gāju tālāk. Tāpēc nekad nekas kārtībā nebūs arī ar mūsu valsti. Varbūt pēc simts gadiem, kad visi dedzīgie vācu un krievu, nacistu un komunistu piekritēji savā stulbajā naidā būs sagūluši vietējās kapsētās, kad būs izaugušas vairākas jaunas latviešu paaudzes, kurām būs pilnīgi vienalga, ka kādreiz kāds ir bijis sarkanais, pelēkais vai baltais… Jā, tad varbūt. Tad Latvija patiešām varētu būt ziedoša valsts ar pilnīgi normāli domājošiem iedzīvotājiem.

Pašlaik īsti nespēju izskaidrot, kāpēc tovakar, vēl kādu laiciņu pastāvējis strēlnieku priekšā, nepagriežos un negāju atpakaļ pilsētas centra virzienā, bet gan turpināju iet uz priekšu, līdz nonācu pie Daugavas granītā un dzelžos iekaltā krasta. Atspiedos pret margām un, joprojām drūmu domu nomākts, raudzījos uz pretējo pusi, kur tūkstoš uguņos mirdzēja baltais Radisson SAS pieczvaigžņu hotelis.

Nakts pieturvieta miljonāriem, es domāju. Bet nedaudz tālāk dažas nožēlojamas naktspatversmes bezpajumtniekiem. Paēdušie un izsalkušie. Cilvēki bez mājām un dzimtenes un cilvēki, kuri par dzimteni un savām mājām gatavi atdot pat dzīvību. Kāpēc mūsu vērtību un sabiedrisko stāvokli tik bieži nosaka galvenokārt tikai kaut kādu tur papīru gabaliņu daudzums, ko pasaulē pieņemts dēvēt par naudu?

Šī pasaule noteikti nav tāda, kādu Radītājs to vēlējies redzēt. Viņš to radīja no haosa, bet haoss turpinās gan uz zemes, gan cilvēku prātos. Radītājs kā galveno cilvēku rīcības stimulu pasludināja Mīlestību. Bet kā cilvēks, sākot jau ar šumeru valdnieku laikiem, Ēģiptes faraoniem, Romas imperatoriem, Eiropas valstu karaļiem, Krievijas cariem, Padomju Savienības un Vācijas vadoņiem, ir rīkojies? Tikai naidā kāvis.

Pēc kāda brīža pēkšņi netālu pa labi no sevis ieraudzīju stāvam kādu sievieti. Viņa bija ģērbusies viegli rozā, ķermenim cieši piegulošā kostīmā, kas īpaši izcēla viņas ideāli veidotā auguma aprises un atgādināja ģeniāla skulptora sārtā marmorā izkaltu figūru. Kājās baltas augstpapēžu kurpītes, gaišas zeķes, bet ap kaklu spilgti sarkana šallī- te. Neko teikt, viņas ārējais iepakojums bija nevainojams.

Ar vējā viegli plīvojošiem gariem blondiem matiem un noskumušu skatienu viņa ļoti atgādināja poļu aktrisi Barbaru Briļsku no populārās filmas Likteņa ironija. Sieviete raudzījās tumšajos Daugavas ūdeņos, un man tūlīt radās pamatotas aizdomas, vai tikai šī skaistā lēdija netaisās

dzīvi beigt pašnāvībā. Kaut pilnīgi sveša, man viņas tomēr kļuva žēl. Spriežot pēc dārgā un elegantā apģērba, sievieti uz šādu soli nespiež izmisumu izraisoša nabadzība, bet acīmredzot, kā jau tas bieži ar mums atgadās, nelaimīga mīlestība.

Piegāju viņai klāt, apstājos blakus un klusi pateicu:

-   Atvainojiet par traucējumu… Vai jūs māc kāda bēda?

Sieviete ātri uz mani paskatījās, tad novērsās un neko

neatbildēja.

Taču tai mirklī, kad viņa pret mani pagrieza savu patiesi skaisto seju, es viņu uzreiz pazinu. Pirmajā mirklī tas šķita ļoti pārsteidzoši. Vientuļi stāvošā sieviete izrādījās mana tiesnese Ineta Kahovska, kuras vaigs un balss, šķiet, manā atmiņā bija iegūluši uz mūžīgiem laikiem! Jutos pat neveikli un krietnu laiciņu nezināju ne ko domāt, ne ko darīt.

-        Varbūt es jums varu kaut kā palīdzēt? - beidzot jautāju.

-        Nē, paldies, - sieviete atbildēja. - Man nekāda palīdzība nav vajadzīga. Bet tas bija patīkami. Jūs vienmēr izpalīdzat nelaimē nokļuvušiem cilvēkiem vai tas bija tikai tāds neveikls iepazīšanās mēģinājums?

Es saraucu pieri.

-   Kāpēc neveikls?

-   Nu tā… Varējāt izdomāt kaut ko oriģinālāku.

-        Droši vien, - piekritu. - Taču man nebija nodoma ar jums iepazīties.

-   Patiešām?

-   Vai tas jūs pārsteidz?

-   Mazliet.

-        Skaistai sievietei vēlā vakara stundā atrasties vientuļā vietā… Vai jūs ar to nerēķinājāties, ka kāds jums var piesieties?

-        Nē, - viņa atbildēja. - Šeit pat dienā ir maz cilvēku, kur nu vēl vakarā!

-   Jūs gribējāt būt viena? -Jā.

-   Mīlat vientulību?

-   Dažreiz.

-   Ja nav noslēpums… Jūs pašlaik esat nelaimīga?

Piegāju sievietei klāt, apstājos blakus un klusi pateicu: - Atvainojiet par traucējumu… Vai jūs māc kāda bēda?

Jutu, ka sievietei nav nekādas lielās vēlēšanās runāties ar mani, taču, ja neesmu kļūdījies un tā patiešām bija tiesnese Ineta Kahovska, es no viņas tik vienkārši atkāpties vairs negribēju. Kāpēc, to vēl īsti jēdzīgi izskaidrot nespēju, taču par šādu tikšanos - gandrīz vai fantastisku! - ne reizi vien jau biju domājis un tās nekādas labās domas vis nebija. Taču tobrīd viņa izskatījās tik vientuļa un nelaimīga - nebija izslēgts, ka tik tiešām domāja par pašnāvību.

Es pret viņu nekādu naidu vairs nejutu. Vismaz ne tik spēcīgu, lai sāktu runāt rupjības, izteiktu draudus vai, nicīgi nospļaujoties, lepni ietu prom. Kaut kāds spēcīgs neredzams spēks man pavēlēja palikt uz vietas un mēģināt šo sievieti saņemt gūstā. Kas man ar viņu būtu jādara pēc tam, es vēl nezināju, bet tas jau vairs nebija tik svarīgi. Svarīgi bija viņai neļaut ielēkt Daugavā vai tā vienkārši atkal pazust.

-   Lūdzu, neuzskatiet mani par nekaunīgu un nebaidieties, - teicu. - Es neesmu vientuļu sieviešu mednieks. Es tāpat kā acīmredzot arī jūs šovakar vienkārši vēlējos aizbēgt no cilvēkiem. Bet, kā redzat, tas nav izdevies. Taču pašlaik to nenožēloju.

Sieviete atkal neko neatbildēja, tad negaidīti palūdza cigareti. Abi smēķējām un ilgi klusējām.

-   Vai sastrīdējāties ar vīru? - es painteresējos.

Sieviete klusējot noraidoši pakratīja galvu.

-  Nē, nē, - viņa klusi teica. - Tas būtu pārāk ikdienišķi.

-   Vai ar jums šodien ir noticis kas neparasts?

-  Nē, nekas īpašs, - viņa atbildēja. - Varbūt es tieši vēlējos, lai beidzot kaut kas neparasts ar mani notiktu.

-   Ja jūs bijāt iecerējusi jaunu iepazīšanos… Tādā gadījumā jums vajadzēja sēdēt Svarca restorānā vai kādā citā glaunā vietā. Kaut vai doties uz Daugavas pretējo krastu, kur ugunīs mirdz Radisson SAS viesnīca.

-   Vai mani tur vienu laistu iekšā? - sieviete painteresējās.

-   Nezinu, - paraustīju plecus.

-  Tāpat nelaistu pie Otto Svarca, - viņa turpināja. - Jūs slikti pārzināt Rīgas dārgāko viesnīcu iekšējos noteikumus. Bet vispār… Paldies par padomu! Vai izskatos pēc tādas, kura vīriešus varētu meklēt tik primitīvā veidā?

-   Tas nemaz nav tik primitīvi, - es teicu. - Tieši otrādi! Man šķiet, tā ir diezgan liela māksla - prast iepazīties. Ja jūs vada tikai seksuālas intereses, tad to, protams, izdarīt ir daudz vieglāk, lai gan tas tik un tā nekādā gadījumā nav primitīvi. Cilvēku seksualitāte ir tik ellīgi sarežģīta lieta, ka pat Einšteina relativitātes teorija vai Planka kvantu mehānikas pamatprincipi dažreiz šķiet tik vienkārši kā pirmklasnieku patiesības.

-        Jūs esat fiziķis? - sieviete, nedaudz ieinteresēta, uzprasīja.

-   Nē, - atbildēju. - Esmu cilvēks bez profesijas.

Sieviete uz mani izbrīnījusies skatījās, beidza smēķēt

un cigaretes galu iesvieda Daugavā.

-   Kā tad tā? Jūsu gados…

-        Tā kļūmīgi ir sanācis, - sacīju. - Bet tas ir tikai pagaidām. Gan drīz atkal saņemšu licenci.

-        Strādājat par taksometra šoferi vai esat daiļamat- nieks?

-        Nē, lai gan tas varbūt būtu bijis daudz labāk. Esmu ārsts.

Sieviete vēlreiz mani cieši noskatīja un šķita, ka viņa no manis vairs tik ļoti nebaidās.

-       Jūs mani mazliet nomierinājāt, - viņa pēc krietna brīža sacīja. - Iedomājos, ka varbūt esat bandīts vai seksuāls maniaks.

-   Jūs uzskatāt, ka maniaks… tā ir profesija?

-        Nē, tā ir slimība, - sieviete atbildēja. - Piedodiet! Bet bandīts, zaglis, krāpnieks, algots slepkava… Šodien daudziem cilvēkiem tā diemžēl jau ir kļuvusi par pamatno- darbošanos.

-   Skumji, vai ne?

-   Ne tikai. Patiesībā tas ir traģiski.

-        Vai jums ar šiem profesionāļiem ir iznākusi kāda ciešāka saskare? - es jautāju.

-   Pie tam vēl ļoti bieži, - sieviete atbildēja.

Tātad skaidrs, nodomāju. Es neesmu kļūdījies. Viņa tik tiešām ir tiesnese Ineta Kahovska.

-       Ja tas tā ir, kāpēc neesat ņēmusi vērā savu rūgto dzīves pieredzi un, labi ģērbusies, vēlā vakara stundā tomēr uzturaties tik vientuļā vietā?

-        Jūs spriežat diezgan prātīgi, - sieviete teica, - taču tieši šovakar es beidzot pārvarēju savas bailes. Varbūt tas bija pat sava veida izaicinājums.

-   Kam - izaicinājums?

-   Pašai sev. Savai dzīvei.

-   Jūs to gribat kardināli izmainīt?

-   Nē. Vispirms es gribētu mainīties pati.

-   Kļūt labākai, sliktākai?

-   Es gribu kļūt citādāka. Nav svarīgi - labāka vai sliktāka.

-   Vai tas vispār var nebūt svarīgi? - es vaicāju.

-  Katram personīgi tas gandrīz nekad nav svarīgi, - sieviete atbildēja. - Tam kāda nozīme dažreiz var būt vienīgi citu acīs.

-  Kas ar jums ir noticis? - es prasīju. - Kāpēc jums pēkšņi ir uznākusi vēlēšanās kļūt citādai?

-   Diez vai tas kādreiz notiek pēkšņi, - sieviete domīgi sacīja.

-  Vai nelaimīgi iemīlējāties?

-   Kāpēc nelaimīgi? Varbūt tieši otrādi - esmu iemīlējusies laimīgi un tieši tāpēc vēlos būt citādāka nekā esmu bijusi līdz šim.

-   Jūs, cienītā, velti pūlaties! - es teicu. - Stipri šaubos, vai cilvēks vispār spēj būtiski mainīties. Nenoliedzu, ka tieši laimīga vai nelaimīga mīlestība cilvēka domāšanu un pasaules uztveri var ietekmēt neparasti stipri, un tomēr… Manuprāt, cilvēks daudz biežāk izmainās nevis mīlestības, bet gan spēcīga naida iespaidā. Vai arī lielu personisku traģēdiju un zaudējumu brīžos. Atvainojiet, kundze, bet vai jūs savā dzīvē esat kaut ko būtisku zaudējusi? Vai esat pārdzīvojusi kādu personīgās dzīves traģēdiju?

Sieviete jau kuro reizi ilgi klusēja, tad cieši uz mani paskatījās.

-   Par to es ar jums nevēlos runāt, - viņa sacīja. - Vismaz ne pašlaik un ne šai vietā. Man vēl grūti spriest, kas jūs esat par cilvēku… Par profesiju jūs man droši vien samelojāt. Taču pēc bandīta vai laupītāja arī neizskatāties. Vismaz bailes jūs manī vairs neizraisāt un šodien tas ir jau ļoti daudz. Ja turpinu spriest daudzmaz sakarīgi, tad arī jūs, ja patiešām esat godīgs cilvēks, tāpat nekāds laimīgais neesat. Kādas bēdas jūs šovakar ir izdzinušas no mājām pie melnajiem Daugavas ūdeņiem?

-   Tās nav bēdas, - klusi teicu. - Drīzāk jau skumjas. Grūtsirdība. Varbūt vienkārši dzīves apnikums vai šad tad uznākusi nomācošā netaisnības sajūta.

-   Jums pasaule šķiet netaisnīga?

-  Man netaisnīgi šķiet cilvēki. Katrā ziņā jaunībā es par viņiem biju daudz labākās domās.

-   Piedodiet… Jūs esat dziļi vīlies kādā sievietē?

-   Vai vispār kādā sievietē ir iespējams nevilties? - rūgti iesmējos. - Ja spējam daudzmaz normāli domāt un mums ir stipra nervu sistēma, tā nekāda lielā traģēdija nav. Daudz sliktāk, kad viļamies nevis sievietē kā tādā, tas ir, viņas raksturā un domāšanā, bet mūs pārsteidz viņas stulbums vai apzināts ļaunums.

Sieviete ilgi klusēja un saspringta skatījās Daugavas otrajā pusē mirgojošajās gaismas strēlēs.

-   No vīriešu viedokļa skatoties, laikam vislielākais ļaunums, ko sieviete var izdarīt, ir būt neuzticīgai, - viņa nedaudz klusinātā balsī sacīja. - Taču tas nekāds ļaunums nav. Tāda vienkārši ir dzīve. Tādi esam visi.

-   Pilnīgi pareizi, - es piekritu. - Neuzticība laulībā vai draudzībā, protams, nav pats lielākais ļaunums, ko mēs varam nodarīt, lai gan daudziem tas bieži tomēr pārvēršas lielā personīgā traģēdijā. Daudz sliktāk, kad tiec publiski apvainots apkaunojošā uzvedībā, melos vai kādā smagā noziegumā. Tas nekad nav vienkārši un tur ar dažām asarām nepietiek. Tiek apkaunots tavs un tavas dzimtas vārds, tiek aizskarts tavs gods un tava pašcieņa, uz visu mūžu tavā pierē un dvēselē tiek iespiests melns apvainojuma zīmogs - tu esi ļaundaris, tu esi nelietis, tu esi noziedznieks! Tas, protams, ir sāpīgi, taču sāpes var paciest. Tā mēs esam iekārtoti. Daudz grūtāk, dažreiz pat neiespējami ir cilvēkiem pierādīt, ka nē! Tu nekad neesi bijis nelietis, nekad neko ļaunu neesi darījis un neesi noziedznieks!

Sieviete mazliet neveikli paspēra pussolīti uz manu pusi un atkal vērīgi paskatījās.

-   Jūs kāds ir ļoti apvainojis?

-   Jā, tā ir gadījies, - es atbildēju.

-   Šodien?

-   Tas notika jau pasen.

-   Un tomēr… joprojām sāp?

-  Jā, cienītā kundze, - es auksti pateicu. - Sāp nežēlīgi.

-   Vai tāpēc tagad meklējat vientulību?

Piekrītoši pamāju un grūtsirdīgi pasmaidīju.

-   Taču Rīga ir kā komunālais dzīvoklis. Vajadzētu iegādāties klusas lauku mājas un pārējai pasaulei vienkārši uzspļaut.

-   Uzspļaujot pasaulei, jūs neizbēgami spļausiet arī uz cilvēkiem, - sieviete teica.

-   Nu un tad? - rūgti iesmējos. - Liela nelaime? Jūs domājat, ka man pret cilvēkiem vajadzētu izturēties ar lielu mīlestību?

-   Vai tas būtu slikti? - sieviete jautāja.

-   Nē, tas būtu pat ļoti skaisti, - es atbildēju, - ja vien cilvēki to būtu pelnījuši.

Sieviete nedaudz pagriezās sāņus un atkal skatījās rāmi plūstošajā Daugavā, kuras ūdeņos atspoguļojās un draiskas rotaļas spēlēja gan no Akmens tilta senlaicīgajām laternām nākošā gaisma, gan pretējā krastā mirguļojošās reklāmas ugunis.

-   Pirms dažām dienām es šeit biju atnācis daudz vēlāk, - sacīju. - Tā ap divpadsmitiem naktī. Tepat Daugavas vidū uz jūras pusi lēnām slīdēja kāda balta jahta. Cilvēkus neredzēju. Jahtas mastā un tās aizmugurē spīdēja vienīgi sarkanas signālugunis un tā lēnām un klusi peldēja pa upi arvien tālāk un tālāk… Pirmajā mirklī šķita, ka tas ir kāds spoku kuģis, klīstošais holandietis, bet tad iedomājos, ka tur droši vien brauc kāds iemīlējies pārītis, kas tāpat kā mēs šovakar, mēģina no šīs pasaules paglābties savā divvientulībā. Jācer, ka viņiem tas izdevās. Kur lai aizbēgam mēs?

Sieviete lēnām pagriezās pret mani un domīga skatījās.

-   Mēs? - viņa klusi pārjautāja.

-   Kāpēc gan ne?

-   Divi sveši cilvēki…

-  Kas mums liedz iepazīties? Lūdzu! Mani sauc Roberts. Ārsts bez atļaujas ārstēt.

-   Bet mani sauc Ineta, - sieviete pateica. - Esmu juriste. Vienu brīdi man šķita, ka mēs kaut kad jau agrāk esam tikušies. Tā garāmejot, uz īsu brīdi.

-   Nē, - strauji pakratīju galvu. - Tādā gadījumā es jūsu seju noteikti atcerētos. Tā ir neaizmirstama…

-   Kompliments?

-   Nē, balta patiesība. Jūsu seja patiešām ir skaista un atmiņā paliekoša…

-   Paldies, - Ineta, nedaudz samulsusi, sacīja. - Bija patīkami iepazīties.

-   Man tāpat. Varbūt tagad ejam prom? Neskatoties pat uz jūsu gaišo tēlu, melnie Daugavas ūdeņi uzdzen drūmas domas. Ja jums nekas nebūtu pretim… Varbūt ieiesim uz bridi pasēdēt kādā kafejnīcā? Man šķiet, ka tieši tagad mums nekādā ziņā nenāktu par sliktu iedzert ne tikai karstu kafijas tasīti, bet arī kādu konjaku.

-   Tas patiešām nebūtu slikti, - Ineta piekrita, - taču šovakar nē.

-   Kāpēc? Tieši šovakar… Tas būtu labs un diezgan loģisks mūsu nejaušās iepazīšanās turpinājums.

-   Bet kas notiks pēc tam? - Ineta jautāja. - Pēc kafejnīcas jūs droši vien sacīsiet, ka tagad labs un vēl loģiskāks turpinājums būtu aizbraukt pie jums vai pie manis uz mājām. Bet pēc tam, protams, tikpat loģiski un labi būtu abiem iekrist gultā…

-   Pilnīgi pareizi, - es teicu. - Vai tas būtu kas slikts?

-  Nē, nekas, - Ineta atbildēja. - Ko mēs darītu pēc tam?

-   Nezinu, - paraustīju plecus. - Jums tas šķiet svarīgi?

-   Ne īpaši, - Ineta atklāti pateica. - Un tomēr. Es pēc tam negribētu justies kā ielasmeita.

-   Jūs esat tik aizspriedumaina? Nedomāju, ka sieviete, vienreiz nejauši pārgulēdama ar vīrieti… Tam nav nekāda sakara ar ielasmeitām.

-   Iespējams, - Ineta piekrita. - Taču es neko negribu darīt nejauši.

-   Jūs, Ineta, esat pārāk racionāla, - es sacīju. - Pārāk pragmatiska. Taču viss dzīves skaistums vienmēr slēpjas tieši negaidītajā.

Ineta klusēja, tad pēkšņi pagriezās un sāka iet Vecrīgas virzienā.

-   Pagaidiet! - es uzsaucu. - Varbūt jūs man atļausiet vismaz sevi pavadīt?

-   Jā, labprāt, - Ineta piekrita. - Jau sen neviens vīrietis man nav izteicis šādu vēlēšanos.

-   Tas ir savādi, - es teicu. - Vai jūs patiešām tāda esat vai arī tikai mēdzat sevi pasniegt kā ļoti nepieejamu sievieti?

-   Nezinu, - Ineta atbildēja. - Bet es neko netēloju. Tas ir droši. Vienīgi… Jā, pēdējo gadu… Es patiešām ne ar vienu neesmu vēlējusies satikties.

-   Kāpēc?

Ineta atkal neko neatbildēja un mēs tā arī gandrīz vai visu ceļu līdz Hotel de Rome nostaigājām klusēdami. Kad tur apstājāmies pie kāda taksometra, Ineta pasmaidīja un sniedza roku.

-    Paldies, Robert, - viņa teica. - Varbūt tas ir uz labu, ka mēs šovakar esam satikušies. Un labi, ka esat izrādījies… Nu, ne tāds, kādu es jūs pirmajā mirklī iedomājos. Jūs patiešām esat ārsts?

-   Pavisam nopietni.

-   Kāds? Psihiatrs? Varbūt ginekologs?

-   Kāpēc tieši šīs specialitātes jums ienāk prātā?

-    Tāpēc, ka parasti tieši viņi ir tik atklāti un mazliet rupji.

-   Jums šķiet, ka es kādā brīdī būtu pateicis ko nepieklājīgu?

-   Nē, nē! Un ja arī tā būtu. Es nedusmotos. Es nebūt neesmu tik pārliecināti smalka, lai…

-    Es patiešām esmu ārsts, - sacīju. - Ķirurgs. Šobrīd tam gan nav nekādas nozīmes, turklāt es nemaz nevēlos, lai jūs tam par katru cenu arī noticētu. Ja apgalvotu, ka esmu kāds no valdības vīriem, deputāts vai man pieder vairākas lielu naudu ienesošas firmas… Tad jā. Ķirurgs? Kas šodien vispār ir ārsts?

Ineta pasmaidīja, tad atkal kļuva nopietna.

-   Ārsts… - viņa domīgi teica. - Tas noteikti ir daudzkārt nozīmīgāk par jebkuru mūsu valdības pārstāvi vai politiķi.

-   Ineta… - es klusi sacīju. - Ja jau jūs esat tik augstās domās par ārstiem un, ceru, sevišķi slikti nedomājat arī par mani… Varbūt mēs varam satikties vēlreiz?

-   Jā, labprāt, - Ineta ātri atbildēja, atvēra rokassomiņu, tur ilgi rakņājās, līdz beidzot pasniedza man vizītkarti.

-   Lūdzu, piezvaniet! - viņa sacīja un iesēdās taksometrā. - Es gaidīšu!

Taksometrs aizbrauca. Es lēnām pagriezos un turpināju iet uz priekšu, kur, spoži apgaismots, kā milzīgs pie melnajām debess klintīm piekalts putns parādījās Brīvības piemineklis.

10. nodaļa

Mani pārņēma baiga sajūta. Priekšā pēkšņi atradās biezas melnas durvis bez roktura. Bridi stāvēju, tad, pārvarējis bailes, durvis asi pagrūdu. Tās viegli atvērās, un es iegāju spilgti apgaismotā gaiteni. Tur gar sienām, it kā notiesāti uz nāvi vai pilnīgu bezcerību, stāvēja ļoti skaistu un drausmīgi kroplu cilvēku augumi. Vieni uz mani nez kāpēc skatījās ar dziļu nožēlu, citi ar atklātu nicinājumu, bet dažu sejās pamanīju kā skaudību, tā apbrīnu.

Turpināju iet.

Istabu nomainīja istaba. Ja viena bija spilgtas gaismas pielieta, tad nākamā noteikti tinās biezā tumsā. Vienmēr, kad atrados tumsā, mani pārņēma spēcīga trauksmes sajūta, bet, nonākot gaismā, tūlīt nomierinājos un jutos labi.

Gāju ilgi.

Visu laiku it kā tieši līdzās skanēja te skaļāka, te klusāka mūzika, kas tikai pastiprināja bailes un neziņu par ceļa galu.

Beidzot nonācu milzīgā zālē bez mēbelēm un sienu dekorējumiem, vienīgi pašā telpas vidū stāvēja liels dīvainas formas akmens, kuram viena puse bija balta, otra melna. Lēnām piegājis klāt, uz tā ieraudzīju dziļiem burtiem iekaltus vārdus -

Es esmu.

Apmulsis stāvēju, tā arī nesaprazdams, ko šie vārdi varētu nozīmēt?

Dievu? Cilvēku? Dzīvību? Nāvi? Naidu? Mīlestību?

Varbūt šais divos vārdos bija iekodēta mūsu eksistences - pasaules lielākā noslēpuma - atšifrējuma atslēga?

Es esmu. Vai arī pēc tam…?

Iespējams. Mūžīgi.

Kad noliecos, mēģinādams ar pirkstu galiem pieskarties melnbaltajam akmenim, pēkšņi atskanēja skaļš trauksmes zvans. Spēji satrūkos un atkāpos soli atpakaļ.

Zvans turpināja skaļi zvanīt, un es pamodos. Samiegojies iededzu gaismu un paskatījos pulkstenī. Tas rādīja pusčetri naktī. Lēnām izstiepu roku un nocēlu telefona klausuli.

-Jā?

-   Roberts Viklands? - prasīja dobja vīrieša balss.

-   Tas pats.

-   Ceru, ka vēl nebūsi mani aizmirsis, - vīrietis teica.

-   Šeit Barons. Atceries?

-   Protams, - es atbildēju. - Bieži par tevi domāju.

-        Es par tevi vēl biežāk, - Barons sacīja. - Tu mājās esi viens?

-   Ne gluži. Mājas otrā galā guļ māte.

-        Dakter… - Barona balss kļuva klusāka. - Es tevi gribētu palūgt…

-        Lūgt neko nevajag! - es teicu. - Tev nepieciešama palīdzība?

-       Jā, bet tā vispārīgi, - Barons sacīja. - Pašlaik neatliekama medicīniskā palīdzība ir vajadzīga kādam manam puisim.

-   Kāda vaina?

-   Viņš ir sašauts. -Kur?

-         Kreisajā plecā. Iespējams, ievainojums nemaz tik smags nav, taču zēns strauji noasiņo. Droši vien ir pārrauts kāds lielāks asinsvads.

-   Tad viņš tūlīt jāved uz slimnīcu! - es pateicu.

-   Uz slimnīcu mēs viņu vest nevaram, - Barons sacīja.

-   Tur tūlīt būs klāt menti un Zoržu arestēs. Es viņu gribu aizvest pie tevis. Drīkst?

-   Kur un kā tu uzzināji manu telefona numuru?

-    Dakter… - Barona balss kļuva nedaudz skarbāka.

-   Neuzdod muļķīgus jautājumus! Ja es gribu, tad uzzinu visu! Mans informācijas birojs nestrādā sliktāk par SAB! Tātad?

Es mirkli domāju.

-        Tu man, Baron, piedod, taču tas man ir jāzina. Vai ievainotais puisis ir sašauts kāda nozieguma izdarīšanas laikā?

Barons brīdi klusēja.

-        Jā, - viņš beidzot atklāja. - Vai tas tev rada problēmas?

-        Protams, - es atbildēju. - Tāpat kā tev un tavam puisim.

Samiegojies iededzu gaismu un paskatījos pulkstenī.

Tas rādīja pusčetri nakti. Lēnām izstiepu roku un nocēlu

telefona klausuli.

-   Problēmas rastos, ja mēs Žoržu aizvestu uz slimnīcu, - Barons teica. - Tāpēc jau arī vēršos pēc palīdzības pie tevis. Tev taču atšķirībā no slimnīcas daktera policijai par šāda veida ievainojumu nekas nebūs jāziņo, vai ne?

-   Būtu jau jāziņo tāpat, - es teicu. - Taču, ja vēlāk kas atgadītos, es varētu attaisnoties ar ārsta noslēpuma neizpaušanu. Šajā gadījumā tas gan laikam nederēs, jo es vairs par ārstu nestrādāju. Man vēl nav atjaunots sertifikāts! Tā kā, ja tu to ievainoto atvedīsi pie manis, es pacentīšos viņam palīdzēt vienkārši kā cilvēks, kas kaut ko sajēdz no medicīnas.

-   Labi, - Barons sacīja. - Mēs jau tā par ilgu pļāpājam. Zoržam kļūst arvien sliktāk.

-   Kad jūs pie manis varētu būt? - painteresējos. - Kā tu pats saproti, es vēl atrodos gultā.

-   Būsim klāt tūlīt, - Barons atbildēja. - Mūsu automašīna jau stāv pie tavas mājas vārtiem.

Noliku klausuli, piecēlos un gāju uz virtuvi novārīt dažus ķirurģiskos instrumentus, sameklēt zāles, šprices, ķirurģiskos diegus, spailes asinsvadu satveršanai un pārsienamos materiālus.

Pēc divām minūtēm pie durvīm pieklauvēja. Kad tās atvēru, manā priekšā divi atlētiska izskata puiši zem padusēm turēja trešo - ievainoto Zoržu. Viņš izskatījās ļoti bāls un tikko turējās uz kājām.

-   Kur? - Barons jautāja.

-   Nesiet viņu istabā, - es teicu. - Tūlīt parādīšu.

Ātri mājas pirmā stāva viesistabā uz dīvāna uzklāju baltu palagu, kur puiši saudzīgi noguldīja ievainoto cilvēku.

Apskatījis brūci, tūlīt konstatēju, ka acīmredzot šauts no diezgan liela attāluma, jo lode, caursitusi pleca muskuli, bija atsitusies pret kaulu un tur arī palikusi.

-   Kāda tā bilde rādās? - Barons vaicāja.

-   Tā nekas, - es atbildēju. - Nekas šaušalīgs. Lodi es izņemšu. Asiņošanu apturēšu. Taču vislielākās briesmas viņam draudēs pēc tam. Nav izslēgts, ka radīsies infekcija, ja jau tā nav sākusies.

-   Pacenties, dakter, - Barons teica. -Šis puisis ir mans dēls un ja tu viņam neļausi nomirt… Es tev visu mūžu būšu pateicīgs. Turklāt vēl labi samaksāšu.

Es vairs neko neteicu. Pēc savas rūgtās cietumu pieredzes zināju, ka sarunās ar tādiem vīriem kā Barons labāk neko lieku nejautāt un ne par ko daudz neinteresēties.

Tūlīt ievainotajam iešpricēju zāles pret stinguma krampjiem, bet pēc tam, kad biju dezinficējis skalpeli, spailes un ievainojuma brūci, nedaudz noliecos tuvāk viņa sejai un klusi pateicu:

-   Tagad turies! Cieši sakod zobus un mēģini nekliegt. Man nekādu pretsāpju līdzekļu nav, tā ka lodi ņemšu laukā tāpat.

Apbrīnojami, bet ievainotais patiešām nekliedza. Viņš gandrīz vai klusējot pārcieta, jāsaka atklāti, diezgan mežonīgas sāpes, kad ar pinceti viņa dzīvajā miesā meklēju lodi un, to sameklējis, vilku laukā. Pēc tam brūci attiecīgi apstrādāju, bet nešuvu. Ievainojums nebija tik plašs, turklāt bez jebkādas anestēzijas ar adatu šūt dzīvu miesu… Biju pārliecināts, ja neradīsies infekcija, brūce ātri sadzīs tāpat.

Pēc tam apsēdos, aizsmēķēju cigareti un sajutu patīkamu atvieglojumu. Pēc ilga pārtraukuma atkal biju veicis kaut ne sevišķi sarežģītu, taču tomēr ķirurģisku operāciju. No profesionālā viedokļa tā neapšaubāmi bija neliela uzvara un manu ķirurģisko spēju apliecinājums, bet no morālā viedokļa… Es par to negribēju domāt. Ne tikai tāpēc, ka šodienas cilvēkos un sabiedrībā kopumā morāle kā jēdziens par pareizo, skaisto, cēlo un godīgo bija gandrīz vai izzudis vai vismaz krietni deformējies par labu cilvēku materiālajām un varas interesēm, es tomēr rīkojos pēc jau sen nostiprināta ārsta ētikas principa un neapšaubāmas pārliecības, ka cilvēks, kam nepieciešama medicīniskā palīdzība, nekad nav vērtējams pēc viņa profesijas vai ieņemamā amata. Man vienmēr ir bijis vienalga, vai manā priekšā uz operācijas galda gulošais slimnieks ir valstsvīrs vai bandīts. Manā saprašanā viņš vienmēr bija tikai cilvēks, kuram nepieciešams glābt dzīvību vai vismaz mazināt ciešanas.

Viens no Barona puišiem izvilka no kabatas konjaka pudeli, palūdza glāzes un piepildīja tās ar tumšbrūnu šķidrumu. Pirmo glāzi tūlīt aiznesu Zoržam un pagaidīju, kamēr viņš to izdzer. Ievainotais izskatījās slikti. Bija ļoti bāls, galīgi saguris un bez spēka.

-   Kā tu domā, dakter, viņam viss beigsies labi? - Barons norūpējies prasīja.

Nesteidzoties izdzēru arī savu glāzi, noliku uz galda un nopietni paskatījos uz savu kādreizējo kameras biedru.

-  Neko droši vēl nevar zināt, - es atklāti pateicu. - Teikšu, kā ir. Iespēja, ka sāksies sepse, tas ir, infekcija vai vispārējā asins saindēšanās, ir visai liela. Tas var būt ļoti bīstami. Ja viņam pēc dažām dienām kļūs sliktāk, tev viņš tik un tā būs jāved uz slimnīcu.

-   Vai tu neizdarīji visu, lai to nevajadzētu darīt?

-   Izdarīju, - es pateicu. - Bet ja jau ar pašu lodi no apģērba vai gaisa brūcē ir iekļuvuši mikrobi… Es, protams, brūci kārtīgi iztīrīju, taču tas tomēr var izrādīties par maz. Ar to tev ir jārēķinās. Slimnīcā viņam to atkal iztīrītu, sašūtu, pašu pieslēgtu sistēmai…

Barons brīdi drūmi klusēja.

-  Jācer, ka nekas tamlīdzīgs nenotiks, - viņš teica. - Es ticu tavām spējām.

-   Paldies, Baron. Mums abiem vēl vajadzētu ticēt arī Dievam. Tad viss būs kārtībā. Kā pašam?

-   Tu domā manu čūlu?

-   Jā. Vēl moka?

-   Ne visai. Ja es spētu ieturēt ieteikto diētu… Ja varētu dzīvot mierīgi un bez liekiem uztraukumiem… Bet cik ilgi tad vispār ir palicis dzīvot? Kam man sevi taupīt?

-   Tev ģimenes nav?

-   Redzi, ir dēls. Bet acīmredzot arī viņu nekāda spožā nākotne negaida.

-   Kāpēc, Baron? Vai citādi nevarēja?

-   Var būt, ka varēja, - Barons sacīja. - Tikai stipri šaubos, vai šī citādā dzīve būtu arī labāka. Tagad, pārdzīvojot dažus riska mirkļus un paļaujoties uz veiksmi, mums vismaz vienmēr ir nauda, zināma ietekme un raibi piedzīvojumi. Vai kādam lielam priekšniekam vai ierēdnim dzīve ir interesantāka? Man tāda būtu tikpat kā cietums. Bet galvenais ne tas. Galvenais, ka esmu brīvs cilvēks un pats vienmēr izvēlos, ko darīt, ko ne. Un pats to arī vērtēju neatkarīgi no tā, ka dažreiz to nākas vērtēt arī tiesai. Mans vērtējums vienmēr būs objektīvāks, tātad arī taisnīgāks. Likumus vienmēr ir rakstījuši un pieņēmuši cilvēki, kuri sava prāta aprobežotībā ir uzskatījuši, ka tikai viņi zina, kas ir pareizi, kas nepareizi, kas labi, kas slikti, ko citi drīkst darīt, ko ne. Tas ir galvenais iemesls, kāpēc jau agrā jaunībā, ja tā varētu sacīt, sacēlos pret visu, ko dara valsts!

Vai tev, Robert, nekad nav ienācis prātā, ka cilvēka lielākais ienaidnieks ir nevis otrs cilvēks, bet gan valsts, vienalga, totalitāra vai demokrātiska? Vislielākie noziegumi pret cilvēci un atsevišķiem cilvēkiem vienmēr un visur ir taču pastrādāti tieši valsts vārdā! Cik cilvēku dzīvi tu spēj ietekmēt? Cik es? Bet valsts?! Miljoniem! Un labi, ja vēl tikai dzīvi. Kā agrāk, tā tagad un arī turpmāk valstis ir izšķīrušas un vēl izšķirs miljoniem cilvēku dzīvības un nāves jautājumu! Par ciešanām, sāpēm, pazemojumiem, sodiem un galīgi salauztiem likteņiem nemaz nerunājot! Tāpēc, atklāti sakot, man bieži uznāk pat nelabums, dzirdot, kā mūsu militāristi vai kvēlie nacionālpatrioti sajūsmā kliedz, cik ārkārtīgi skaisti, vērtīgi un nepieciešami ir katram valsts pilsonim pie vajadzības tūlīt grābt rokā ieroci un bez žēlastības nogalināt citus un pašam, laimes pārņemtam par svēta pienākuma izpildīšanu, nolikt galvu uz ežiņas… Tas ir nejēdzīgi un pat amorāli, tāpēc, Robert, tas, ko savā dzīvē esam izdarījuši mēs, nav nekas ārkārtējs. Mēs esam rīkojušies vienīgi tā, kā tajā brīdī to licis darīt mūsu saprāts un apstākļu sakritība. Mēs paši, nevis valsts, un tieši šī apziņa, ka varu rīkoties nevis pēc šādu tādu činavnieku pavēlēm, bet gan tikai pēc saviem ieskatiem un pasaules redzējuma, mani dara brīvu un dažreiz pat laimīgu.

Es, Baronam principā piekrizdams, krietnu laiciņu klusēju, tad piecēlos un aizgāju pie ievainotā puiša. Viņš bija aizmidzis.

-   Tu viņu gribi atstāt šeit? - es, pagriezies pret Baronu, vaicāju.

-   Vai tev būtu kas iebilstams?

-   Nē, - sacīju. - Viņš var palikt.

-   Mēs viņu ņemsim līdzi, - Barons teica. - Varbūt pie tevis viņš arī justos drošāk, taču… Paldies, Robert! Es zināju, ka uz tevi varu paļauties. Ja Zoržam kļūs sliktāk, tu viņu vismaz vēl vienreiz apskatīsi?

-   Protams.

-   Labi, Robert! Mēs tinamies prom. Taču es par tavu darbu tomēr negribu samaksāt tikai ar pliku paldies. Ņem naudu! Te ir piecsimt dolāru un gan jau tie tev noderēs.

Mirkli domāju, tad noraidoši pakratīju galvu. Es sapratu, ja naudu paņemšu, tad varbūt atkal kāds izmeklētājs vai tiesnese pret mani mierīgi varēs izvirzīt apsūdzību par līdzdalību kāda nozieguma izdarīšanā.

-   Nē, Baron, - es teicu. - Labāk lai paliek.

-   Nebaidies! - Barons sacīja. - Šī nauda ir tīra.

-   Un tomēr, - atkal pakratīju galvu. - Man pilnīgi pietiek ar tavu paldies. Bez tam… Varbūt drīzumā man būs nepieciešama tava palīdzība. Tad arī būsim kviti.

Barons dažus brīžus domīgs klusēja, tad pateica:

-   Labi, Robert! Ja es tev būšu vajadzīgs… Tu mani jebkurā laikā vari dabūt rokā caur naktskluba Lotosa zieds bārmeni Rembo. Varu pateikt arī sava mobilā numuru, taču ar vienu noteikumu - to pierakstīt nedrīksti! Tas tev jāpatur prātā.

Barons lēnām divreiz nosauca septiņus ciparus, un es tos tūlīt iegaumēju. Jau atrazdamies pie durvīm un uzmanīgi vērodams, kā abi puiši ievainoto Zoržu iznes laukā, viņš vēlreiz pagriezās pret mani un pasmaidīja.

-   Skatos, tu dzīvo viens, - Barons teica. - Varbūt tā arī ir labāk un mierīgāk, taču nedaudz garlaicīgi. Tāpēc… Ne sievu, ne līgavu tev neapsolu, bet labu mīļāko gan. Tev viņu vajadzētu atcerēties. Tā ir meitene, kas tev uzrakstīja vēstuli - Sintija Skuja. Es viņu atsūtīšu pie tevis. Sintija strādā Lotosa ziedā, un šis naktsklubs pieder man. Tātad arī viņa ir mans privātīpašums. Tu viņu varēsi izmantot un paturēt, cik ilgi gribēsi. Pēc tam tu viņu man atkal atdosi. Ladī?

Iestājies durvis, es vēl noskatījos, kā Barons ar saviem bandītiem aizbrauc, tad paraudzījos uz debesīm, kur tobrīd nemirdzēja neviena zvaigzne. Kļuva nedaudz skumji. Virs galvas, stipra vēja dzīti, skrēja melni mākoņi.

11. nodaļa

Māte jau bija uzcēlusies un virtuvē gatavoja brokastis.

Nesteidzoties nomazgājos, nodzinu bārdu, uzģērbu tīru kreklu un gurdi apsēdos pie galda. Māte jau ilgus gadus mocījās ar sirds išēmisko slimību un paaugstinātu asinsspiedienu.

-   Kā šodien jūties? - tūlīt painteresējos.

-   Tā nekas, - māte atbildēja. - Tās jaunās zāles, ko tu man iedevi, Physiotens, ja? Tās gan ir labas. Man palīdz.

-       Tas ir pēdējais, kas šai jomā izgudrots, - es sacīju. - Pagaidām tik tiešām visefektīvākās zāles pret hipertensiju.

-   Tās ir dārgas?

-   Pat ļoti.

-   Tad varbūt nevajag?

-   Vajag! Tikai noteikti ievēro lietošanas režīmu!

Māte man skaistā porcelāna krūzītē ielēja smaržojošu

Jacobs kafiju un uz balta šķīvīša ar apzeltītu malu salika tosterī sagrauzdētas siermaizītes. Es tūlīt jau kuro reizi atkal atcerējos cietuma kameru, savu nedaudz iedauzīto bleķa krūzi, alumīnija bļodiņu un rīta suslu, ko neviens nevarēja nosaukt ne par kafiju, ne tēju.

-        Es savu sirdi sabeidzu skolā, - māte kārtējo reizi atgādināja, apsēdās iepretim galda otrajā pusē un sev ielēja apelsīnu sulu. - It sevišķi padomju laikā.

-        Vai tā ir, ka tas ārprāts un stulbums, kas izglītības sistēmā valdīja toreiz, ar labām sekmēm turpinās arī šodien? - es jautāju.

-        Ne gluži, - māte iebilda. - Šoreiz tas stulbums tomēr izpaužas savādāk. Ja tā varētu teikt - nedaudz smalkāk.

-       Vai tev toreiz nevajadzēja atteikties no direktores vietas un strādāt par skolotāju?

-        Tā, protams, būtu bijis labāk, - māte piekrita, - taču es biju partijas biedre un man šo amatu uzlika par pienākumu… Bez tam, kad mūs pameta tēvs… Mums uzreiz sarežģījās materiālie apstākļi. Direktorei tomēr bija daudz lielāka alga.

-   Kāpēc tēvs no mums aizgāja?

-   Viņš neaizgāja no mums. Viņš aizgāja no manis.

-   Mīlestības dēļ?

-   Tā viņš teica.

-   Kāpēc viņš vairs nemīlēja tevi?

-        Viņš arī agrāk mani nemīlēja. Tā biju es, kas izjauca viņa iepriekšējo ģimeni.

-   Kas tēvā tāds bija, ka tu tik traki viņā ieķēries?

-         Nezinu, - māte paraustīja plecus. - Kas tāds īpašs bija Andā, kad tu viņā neprātīgi iemīlējies?

-   Kaut kas jau bija, - es pateicu.

-        Es tevi toreiz brīdināju, - māte atgādināja. - Es jutu, ka šī sieviete nespēj būt uzticīga!

-   Vai arī tevi neviens toreiz nebrīdināja, ka tēvs tāpat neizskatījās pēc tāda, kas varētu būt draugs līdz mūža galam?

-   Tad jau ne par vienu nevar būt drošs.

-   Bet kā citādi? Tu to sāc apjēgt tikai tagad?

-   Es vispār vēl daudz ko neesmu spējusi saprast.

-    Es tāpat, - domīgs sacīju. - Kāpēc jūs abi tik ļoti vēlējāties, lai es studēju medicīnu?

-   Vai tad tu to neatceries? Tu pats to ļoti gribēji! Mēs tikai tavu nodomu atbalstījām. Tagad nožēlo?

-  Ne gluži, - atbildēju. - Nupat tikai ienāca prātā… Varbūt man vajadzēja beigt Bulduru tehnikumu un strādāt par dārznieku?

-   Tu domā, tā būtu bijis labāk?

-   Iespējams, ka tad nebūtu saticis Baibu, nebūtu sācis ar šo meiteni draudzēties un līdz ar to nekad arī nebūtu iekūlies tādos mēslos, no kuriem tā pa īstam vēl joprojām nespēju tikt laukā.

-   Pie visa vainīga bija tiesnese! - māte stingrā balsī pateica. - Man viņa uzreiz nepatika!

-  Vainīgi bija daudzi, - es teicu. - Gan policijas izmeklētājs, prokurors, tiesnese, gan es pats un Vilis!

-   Ko tad viņš tādu izdarīja? - māte jutās pārsteigta.

-   Viņš neizdarīja to, ko labam advokātam vajadzēja izdarīt! - nedaudz saērcināts pateicu. - Un tas jauniņais izziņas inspektors. Un vecais kraķis prokurors! Un burvīgā tiesnese Kahovska! Un galu galā arī es pats! Neviens no mums nevarēja pierādīt pretējo! Nespējām apliecināt visvienkāršāko lietu šai pasaulē - cilvēks ir vainīgs vai nevainīgs?

-   Tu ļoti maldies, - māte klusi teica. - Tā nebūt nav šīs pasaules visvieglāk atminamā mīkla! Tieši otrādi! Tas ir vissarežģītākais, ko mūsu prātiem tik bieži nākas risināt: kā neapšaubāmi pateikt, ka, lūk, tieši šā cilvēka rīcību var kvalificēt kā vainu, bet cita ne? Šai gadījumā es, protams, nerunāju par tevi. Ticu, ka biji nevainīgs un visi tie, kas tevi apsūdzēja, smagi kļūdījās. Nenoliedzami, visnetaisnī- gāk pret tevi izturējās tiesnese. Ja arī visi pierādījumi bija pret tevi, viņai vismaz ar skaidru prātu vajadzēja ap-

- Tā bija kaut kāda dievu sazvērestība! - māte iesaucās.

- Cilvēku, māt, cilvēku…

jēgt, ka tāds cilvēks kā tu nemaz nav spējīgs nogalināt citu! Turklāt vēl jaunu meiteni, kuru mīlēji! Tu viņu mīlēji?

-   Tagad jau grūti pateikt. Bet iespējams.

-   Tā bija kaut kāda dievu sazvērestība! - māte iesaucās.

-   Cilvēku, māt, cilvēku…

-   Kāpēc viņi par upuri bija izvēlējušies tieši tevi?

-     Nezinu, - paraustīju plecus. - Varbūt es tomēr kaut kad esmu izdarījis ko ļoti sliktu? Varbūt man savulaik nevajadzēja tik smagi piekaut Andas toreizējo mīļāko

Borisu un arī pašu Andu nevajadzēja padzīt? Varbūt vajadzēja piedot? Varbūt man, nobriedušam vīrietim, nevajadzēja sākt draudzēties ar jaunu meiteni? Bet, muterīt, vai mēs vispār kādreiz varam paredzēt - tā pilnīgi skaidri un tieši, ar ko var beigties ikviens mūsu nodoms? Ikviena rīcība? Nē! Mēs vienkārši darām, ko dotajā dzīves mirklī mums liek darīt mūsu veselais vai slimais prāts un radušies apstākļi! Tikai pēc tam laiks savērpj nelielu apskaidrības brīdi un mēs redzam, kas mūsu rīcībā ir bijis pareizs, kas nepareizs. Pa lielākai daļai jau nepareizs.

-   Ko tu tagad domā darīt? - māte painteresējās. - Par ārstu strādāt vairs negribi?

-   Gribu, - es atbildēju. - Taču jāatjauno sertifikāts.

-   Būs grūti?

-   Domāju, ka jā. Komisijā sēž divi veci profesori, ar kuriem man jau pirms apcietināšanas šad tad radās domstarpības un sanāca pat neliels skandāls. Viņi to nebūs aizmirsuši. Bez tam… Man jau pateica. Izredzes tikpat kā nekādas. Abi profesori esot kategoriski pret manu ārsta tiesību atjaunošanu, jo ko gan sabiedrība un Eiropa par mums domāšot, ja mēs slimnieku veselību un dzīvības uzticēsim cilvēkam, kas ir bijis notiesāts par slepkavību?!

-   Dēls… - māte izskatījās gan stipri apmulsusi, gan ļoti satraukta. - Ko tagad darīt?

Rūgti iesmējos.

-   Vai nu man tie abi profesori jānošauj, vai arī… jāatrod īstais slepkava! Un ne tikai jāatrod, bet arī jāpierāda viņa vaina! Ja man tas izdosies, viņu notiesās, bet mani tiesa būs spiesta attaisnot un reabilitēt. Un tad jau nekādas problēmas vairs neradīsies ne sertifikāta atgūšanā, ne vispār… Mans vārds, mans gods… Tev par mani nevajadzēs kaunēties.

-   Ko tu! - māte iesaucās. - Vai tad es par tevi kaunos?

-   Tad ir labi, - es teicu un viegli apskāvu mātes plecus.

-   Bet, Robert… Ja ne policija, ne prokuratūra, ne tiesa… neko nespēja. Kā tas var izdoties tev… noķert īsto slepkavu?

-   Nebaidies, muterīt, man tas izdosies! Vienīgi jālūdz Dievs, lai man pietiktu savaldības savā naidā viņu nenosisti Un arī turpmāk spēt būt savaldīgam pret tiesnesi Inetu Kahovsku.

un sāka spēlēt sešdesmitajos gados ļoti populāru melodiju Sarkanais ziediņš.

Stāvēju, klausījos un pēkšņi caur biezo atmiņu slāni kā spēcīgi elektriskie lādiņi ātri pazibēja dažādas ne visai sakarīgas atmiņu drumslas. Sarkani ziedi, sarkanas drēbes, sarkans dīvāns…

Tavi spilgti nolakotie pirkstu gali toreiz lēnām pārslīdēja pāri manām krūtīm, vēderam un apstājās zem tā.

"Tu esi brīnišķīga," es Andai teicu. "Man būtu ļoti žēl, ja tu nebūtu paklausījusi manam aicinājumam un devusies tālāk ar draudzeni."

"Tev vajadzēja zināt, ka parasti godīgas sievietes uz ielas ar vīriešiem neiepazīstas," Anda atgādināja.

"Kāpēc tad tu tomēr apstājies?"

"Tev bija patīkama balss."

"Anda… Ko nozīmē godīga sieviete?"

"Tā ir tāda, kāda esmu es."

"Tu tomēr apstājies un sāki ar mani runāt," es sacīju. "Tu tai brīdī pārstāji būt godīga?"

"Tai brīdī es tevī iemīlējos," Anda atbildēja.

"Un es iemīlējos tevī," sacīju es. "Uzreiz - vienā mirklī."

"Vai mums viss nenotiek nedaudz par ātru?" Anda šķelmīgi jautāja.

"Iespējams," es piekritu. "Vai nu tas mums ilgs visu mūžu, vai arī tikai dažas naktis."

"Tas tāpat nebūtu slikti," Anda teica. "Mums taču pašlaik ir labi, vai ne?"

"Mums, Anda, pašlaik ir pat vairāk nekā labi. Mēs esam debesīs."

Es toreiz sapratu - pašlaik notiek mūsu negaidītās mīlestības pirmās lielās dzīres. Grandioza svētku svinēšana, ko vainago salūts ar spilgti degošām sarkanām raķetēm un baltiem cerību stariem.

Un tam vēl klāt nāca tavas kaislē trīcošās, sarkanās lūpas.

Un sarkans vīns - mānīgi salds.

Un uz galda sarkanas rozes, kas jau sen bija pārstājušas smaržot.

Kā nokaitēta dzelzs, sarkana un kvēla mīlestība. Un nav daudz ko raudāt, ja tā patiešām ilga tikai īsu brīdi. Tāpēc jau tā neko no sava skaistuma nezaudēja.

Vienīgi beigas iznāca pretīgas. Un tikai tāpēc, ka tu ar savu kaut kur negaidīti atrasto Borisu jaunam kaisles uzliesmojumam nespēji atrast citu vietu kā mūsu laulības gultu! Nezinu, varbūt daudziem šodienas cilvēkiem tas tikšu tāds sīkums vien šķistu, taču mani šis neparedzētais notikums toreiz uzspridzināja kā spēcīgs bumbas sprādziens, tikai trotila vietā bija milzīgi liels auksta naida lādiņš.

Tas visu saārdīja. Sašķaidīja. Tas tomēr izrādījās daudz spēcīgāks par manu it kā ārēji vienmēr mierīgo, varbūt pat vēso izturēšanos attiecībās ar citiem cilvēkiem, ar manu domāšanu un raksturu.

Pēc tam bija sarkanas kamīna liesmas, kurās sadedzināju dažas tavas mīlestības vēstules un mūsu abu iemīļotākos mūzikas ierakstus. Un to jau sakaltušo sarkano rožu pušķi, ko tev biju pasniedzis mūsu kāzu dienā.

Un tad slimnīcas uzņemšanas nodaļā tika ievesta Baiba - automašīnas notriekta, dubļiem un asinīm aptašķītu seju. Viņai mugurā bija īsi sarkani svārki un sarkana apakšveļa.

Taču nepagāja ne pusgads, kad man atkal^ dvēselei sāpot, vajadzēja šķirties no sarkana rožu pušķa. Šoreiz puķes nebija ne novītušas, ne sakaltušas. Tās bija pilnīgi svaigas - tādas pašas, kāda vēl biji tu, Baiba.

Mana vēl īsti neiepazītā meitene.

Mana vēl īsti neiemīlētā sieviete.

Tovakar, mani gaidot, tu apzināti vai neapzināti atkal biji uzvilkusi koši sarkanus svārkus un melnu, tavam jaunajam ķermenim cieši piegulošu svīteri.

Vai sarkanā krāsa tev un man vienmēr nes nelaimi?

Tu pat mirusi izskatījies skaista.

Un tavas bēres bija skaistas, lai gan tieši tas sāpināja visvairāk.

Pēc tam sarkanu un baltu rožu kalns, zem kura…

Kur tu pazudi, Baiba?

Un kas tur notiek… pēc tam?

Pēc tam nāca tiesnese Ineta Kahovska. Skaista un auksta kā viņas zelta ķēde uz sarkanā tiesneša talāra.

"Tiesa jūs, Robert Vikland, atzīst par vainīgu un…"

Taču tas tā bija tikai uz papīra. Ne jau tiesa mani atzina par vainīgu nekad neizdarītā noziegumā! Par vainīgu mani atzini tieši tu, Ineta! Vienīgi tu!

Sirds sāka pulsēt daudz ātrāk, nervi saspringa, iesāpējās galva un es tūlīt sāku domāt par ko citu. Kļuvu dusmīgs pats uz sevi. Nu, ko tu atkal, vājprātīgais, sevi plosi? Jau sen bija laiks nomierināties, mēģināt visu aizmirst un vienkārši priecāties par jebkuru dienu, kuru tev ir izdevies daudzmaz normāli nodzīvot!

Melodija apklusa. Es piegāju pie sirmā ielas muzikanta un viņa mūzikas instrumentu kastē ieliku piecus latus.

-   Paldies, - klusi pateicu.

-   Paldies jums, - muzikants, mazliet pārsteigts, sacīja. - Jūs, kungs, esat pārlieku izšķērdīgs. Vai nupat atskaņotā mūzika jūsos izraisīja sevišķi patīkamas emocijas?

-   Diemžēl…

-   Varbūt jaukas atmiņas?

-   Ne tuvu, - noraidoši pakratīju galvu. - Tieši otrādi. Jūsu atskaņotā melodija manī izraisīja sevišķi riebīgas atmiņas.

-   Tad jau jums piecu latu vietā man te pie kājām vajadzēja nosviest tikai piecus santīmus! - muzikants bija patiesi izbrīnījies.

-   Ko jūs! - pasmaidīju. - Es taču samaksāju ne jau par savām atmiņām, bet gan par jūsu darbu! Turklāt… Jūs man ar savu spēli atgādinājāt vēl vienu nedaudz savādu notikumu, kuru kā daudz ko citu nekādi nespēju saprast. Nesen Čiekurkalnā, kur es dzīvoju, asfaltēja 1. garo līniju. Kad darbi gāja pilnā sparā, kāda meitene ar ziedu klēpi skrēja pāri ielai uz skolu. Steidzoties pāri vēl kūpošajam asfaltam, viņai nokrita spilgti sarkana roze. Meitene, to nepamanīdama, ātri pazuda skolas pagalmā, bet asfal- tētājs, vadīdams desmitiem tonnu smago veltni, turpināja savu darbu.

"Apstājies!" es viņam skaļi uzkliedzu. "Neredzi, ka priekšā guļ puķe?! Tā vēl ir dzīva!"

"Un kas par to?!" viņš, atkliedzis man pretī, mierīgi pārbrauca pāri uz ielas nokritušajam ziedam. "Ja es skatīšos uz katru gruzi vai puķi… Man ir jāstrādā!"

-   Ko jūs tur nesapratāt? - muzikants jautāja.

-   Es nesaprotu, kāpēc ļaudis ir tik cietsirdīgi, - atbildēju. - Man tai brīdī šķita, ka viņš spēj pārbraukt pāri arī cilvēkam.

-  Bet vai tad nebrauc? - muzikants rūgti iesmējās. - Neesiet tik sentimentāls! Dzīves lielais rullis mūs visus agrāk vai vēlāk saspiedīs plānus kā pankūkas! Varbūt labi vien būs! Vai tad šitā ir dzīve?!

-   Es neesmu sentimentāls, - klusi pateicu. - Esmu cilvēks, kas četrus gadus pavadījis cietumā un kļuvis dusmīgs uz visu pasauli. Varbūt pat cietsirdīgs.

-   Diez vai, - muzikants šaubījās. - Jūs droši vien pārspīlējat. Ļauni cilvēki ar naudu nemētājas. Bez tam… Lai cilvēks nokļūtu cietumā, viņam jau pirms tam kaut kādā veidā ir jāizpauž sava ļaunā daba.

-   Es cietumā nokļuvu nevainīgs.

-   Vai tad arī pašlaik tā mēdz notikt?

-   Dažreiz gadās.

-   Tādā gadījumā jūtu jums līdzi.

-   Paldies! Jūs esat labs sava amata meistars.

-   Ceru, ka tāds esat arī jūs, - muzikants sacīja. - Kādu citu dienu, nākdams šeit garām, apstājieties un es jums ar vislielāko prieku vēlreiz nospēlēšu Sarkano ziediņu vai Mazo Parīzi. Tās ir skaistas melodijas un būt mazliet sentimentālam nemaz nav ne slikti, ne apkaunojoši. Vismaz tādos mirkļos cilvēks diez vai domā ko melnu.

Piekrītoši pamāju un pagriezos, lai jau ietu tālāk, kad pēkšņi veikala iekšienē nogranda ārkārtīgi spēcīgs sprādziens. Ar neparasti skaļu blīkšķi uz Vaļņu ielas tieši mums blakus izgāzās lielie veikala skatlogi. Spēji satrūkos, instinktīvi ierāvu galvu plecos un atlēcu dažus soļus tālāk līdz ielas vidum. Arī muzikants, sargājot savu dārgo instrumentu, steidzīgi atgāja sāņus, bet pēc brīža pa veikala durvīm sāka velties ārā putekļiem piesātināti biezi dūmu mākoņi un drausmīgās balsīs kliedzoši cilvēki. Lielākajai daļai asiņoja galva, seja vai rokas. Dažiem bija saplēsts apģērbs, bet daudzi bija acīmredzamā šoka stāvoklī.

Atšķirībā no sešdesmito gadu smeldzīgi skaistajām mūzikas melodijām šodien, lūk, tieši šādi skaļi un nežēlīgi bumbu sprādzieni ir mūsu laikmeta raksturīgākā skaņa, ļoti satraukts nodomāju. Pazīstamākā baiļu, posta un nāves dziesma.

Tas ir kārtējais iznākums dažu ļaunu, bezdvēselisku ciF- vēku centieniem, lai arī šajā jomā pie mums būtu tāpat kā

Eiropā - kā Spānijā, Ziemeļīrijā, kā Bosnijā, Kosovā, kā Maskavā, Sanktpēterburgā vai vienkārši kā pie prastiem bandītiem.

Labi vēl, ka bumbas izraisītais sprādziena vilnis nesabojāja universālveikala ieejas durvju automātiku un tās palika atvērtas. Tās taču varēja arī aizklapēties ciet un kas tad tur notiktu ar ievainotajiem, baiļu pārņemtajiem un panikā esošajiem cilvēkiem, grūti pat iedomāties.

Šķiet, es vairāk instinktīvi, nevis apzināti pēkšņi metos pretim skrejošo cilvēku pūlim. Visticamāk, ka mana zemapziņa asi signalizēja apziņai, ka es taču galu galā tomēr esmu ārsts un veikala iekšienē droši vien atrodas ievainoti cilvēki, kuri pašu spēkiem laukā izkļūt vairs nespēj.

Tā arī bija. Gandrīz viss pirmais stāvs bija izārdīts un sagrauts. Caur biezo putekļu un dūmu miglu varēju saskatīt vairākus uz grīdas gulošus cilvēkus, kuri, skaļi kliegdami, mēģināja piecelties un tikt laukā. Daži gulēja nekustīgi. Pagājis vēl dažus soļus uz priekšu, pie puķu veikaliņa un dāvanu iesaiņošanas galda pēkšņi ieraudzīju zemē blakus citiem uz grīdas gulošajiem ari Inetu Ka- hovsku.

Viņa, sprādziena viļņa triekta, acīmredzot bija atsitusies ar galvu pret turpat blakus esošā eskalatora metāla stieni un zaudējusi samaņu. Pierē bija redzama centimetrus trīs plata brūce. No tās pāri sejai plūda diezgan spēcīga asins straume.

Ātri noliecos, notupos viņai blakus, piecēlu sēdus, no kabatas izrāvu mutautu un ar to mēģināju apturēt asiņošanu. Taču kabatas lakats ātri piesūcās asinīm, tas pilnīgi mirka sarkanajā dzīvības sulā, un es, paskatījies apkārt, ieraudzīju, ka uz grīdas mētājās tualetes papīra ruļļi. Vienu no tiem atplēsis, asins izplūdumu centos apturēt ar šo tīri labo higiēnisko preci.

-   Kas notika? - Ineta, pamazām sākusi atžirgt, jautāja.

-   Kaut kas ir sprādzis, - es teicu. - Jūs bijāt zaudējusi samaņu?

-  Droši vien, - Ineta ar grūtībām atbildēja un lēnām ar rokām sāka taustīt sava apģērba un ķermeņa priekšu, pēc tam, mani joprojām vēl nepazīdama, mulsi skatījās gan uz visapkārt redzamo postažu, gan savām rokām. - Tās ir asinis?

-   Diemžēl, - es apstiprināju. - Vel dažas minūtes palieciet šādā stāvoklī!

-   Kur esmu ievainota?

-   Galvā. Bet tas nav nekas bīstams. Ķirurgs uzliks dažas šuves un viss būs kārtībā.

-   Jūs esat ārsts? - Ineta vaicāja un daudz vērīgāk ieskatījās manā sejā.

-   Esmu ārsts - amatieris, - atbildēju. - Tūlīt būs klāt profesionāļi, jūs aizvedīs uz slimnīcu un tur savedīs kārtībā.

-   Kur es jūs jau esmu redzējusi? - Ineta prasīja. - Mēs esam pazīstami?

-   Mazliet.

-   Ā, nupat atcerējos! - Ineta iesaucās un mēģināja pasmaidīt. - Mēs taču pirms nedēļas Daugavmalā… Vientuļš vīrietis un sieviete. Jūs mani pavadījāt…

-  Jā, Ineta, - es teicu. - Ar atmiņu jums viss ir kārtībā. Tātad arī ar galvu, izņemot, protams, pārsisto pieri. Tagad pamēģiniet piecelties un pacentīsimies izkļūt uz ielas. Kas zina, varbūt vēl te viss sāk degt.

Es saņēmu Inetu aiz padusēm un saudzīgi piecēlu stāvus. Joprojām visapkārt kliegdami, skrienot no augšējiem stāviem, mums garām drāzās cilvēki, taču dūmi pamazām sāka izklīst un visapkārt pavērās diezgan šausminošs skats.

Kāds idiots uz to visu pašlaik noskatās un priecājas. Kāpēc? Par ko? Nav svarīgi, vai to izdarījis psihiski slims cilvēks vai ar skaidru prātu apveltīts nelietis. Svarīgi, ka mūsu vidū vienmēr atradīsies kāds, kuram prieku sagādās daudzu cilvēku ciešanas.

Kā daudzās kinofilmās redzētie terora skati, es nodomāju.

Mēģināju Inetu noturēt kājās, viņai stipri reiba galva, brūce joprojām asiņoja, un es viņu lēnām vedu uz izeju.

Tikko sākuši iet, pamanījām, ka viņa sprādziena brīdī ir pazaudējusi kurpi, dāvanu paciņu un arī rokassomiņu.

-   Ai! - Ineta skaļi iesaucās un apstājās. - Tas ir kaut kāds ārprāts… Es tā nevaru. Vismaz somu…

-  Pagaidiet! - es teicu un turpināju viņu vest laukā. - Iziesim uz ielas un tad… Kāda jūsu somiņa izskatījās?

Pēkšņi ieraudzīju zemē blakus citiem uz grīdas gulošajiem

ari Inetu Kahovsku.

-        Balta… Ar lielu dzeltenu sprādzi. Mans Dievs! Kas tagad notiks?

-       Viss jau ir noticis, - es atbildēju. - Nav vairs ko baidīties. Tūlīt no šīs elles būsim laukā.

Izgājuši uz ielas, redzējām, kā pie universālveikala durvīm, spalgi gaudodamas, viena pēc otras apstājās policijas, ugunsdzēsēju un ātrās medicīniskās palīdzības mašīnas.

Es Inetu aizvedu līdz dakteriem, kuri jau sniedza palīdzību kādam ar logu stikliem stipri savainotam vīrietim, un, atbalstījis Inetu pret ātrās palīdzības automašīnas sāniem, tur arī atstāju.

-  Pagaidiet! - es viņai teicu. - Tas būs tikai mirklis. Ārsti jūs tūlīt pārsies un…

Pagriezos pret tuvāk stāvošo dakteri.

-   Šai dāmai ir nepieciešama ķirurģiska palīdzība stacionārā! Redzat? Pieres daļā plata brūce un smadzeņu satricinājums! Uz kuru slimnīcu jūs ievainotos vedīsiet?

-   Nezinu, kā citiem. Mūsu brigādei tie jāved uz septīto, - dakteris atbildēja, atlieca Inetas roku, ar kuru viņa pie brūces turēja manis pielikto papīra vīkšķi, un pirms pārsiešanas injicēja viņai zāles un sāka apstrādāt ievainojumu ar kādu dezinficējošu šķidrumu.

-  Es tūlīt atgriezīšos, - Inetai pateicu. - Pamēģināšu atrast jūsu rokassomiņu. Kāda izskatās jūsu kurpe? Melna - augstpapēžu?

Ineta neko neatbildēja. Aizvērusi acis, viņa diezgan skaļi vaimanāja, ļaudamās ārsta darbībām.

Ātriem soļiem iegāju atpakaļ veikalā un apstājos vietā, kur pirmīt bija atradies dāvanu iesaiņošanas galds. Uz grīdas mētājās visdažādākās puķes, saplīsušas vāzes, kafijas un tējas paciņas, kaut kādi koka un metāla gabali, krāsainas lentes un konfekšu kārbas. Vērīgi paraudzījies apkārt, ieraudzīju uz grīdas mētājamies mobilā telefona aparātu, baltu kurpi, lērumu cigarešu paciņu, diezgan palielu naudas maku, zaļu dokumentu mapīti, izbārstītus kosmētikas piederumus, vairākus, iespējams, ļoti dārgus Šveices pulksteņus, atslēgas, videokasetes un divas sieviešu rokassomiņas. Viena bija tumši brūna un maza, otra balta un liela ar mirdzošu dzeltena metāla sprādzi.

Es to pacēlu, taču vaļā nevēru. Turpat netālu skraidīja gan veikala apsardzes darbinieki, gan policisti, un diezgan loģiski nospriedu, ka viņi šai mirklī mani var noturēt par marodieri vai labākajā gadījumā par parastu zagli!

Turklāt… Tikai tagad ieraudzīju, ka manas rokas un, protams, arī apģērbs atkal viss ir notraipīts ar kādas sievietes asinīm… Un atkal tu vari būt vainīgs! Vēlreiz vari tikt apvainots slepkavībā, laupīšanā vai svešas mantas piesavināšanā!

Kāpēc tu nevari mierīgi noskatīties, kā cilvēki noasiņo, sauc pēc palīdzības, kliedz, lūdzas un raud? Kur tev atkal vajadzēja līst? Tu taču solījies. Vairs nevienam… Palīdzi tikai pats sev! Godā, cieni un augsti vērtē tikai pats sevi! Bet tu kā pēdējais idiots sniedzi palīdzību tiesnesei, kura tevi bez mazākās žēlastības…

Nē, nē, gribējās kliegt. Ne kā tiesnesei! Ne kā Inetai Ka- hovskai! Un varbūt pat ne kā sievietei! Vienkārši kā cilvēkam.

Apjēdz, Robert?

Slimnīcā es taču ari nekad nešķiroju - tas ir tāds vai šitāds! Visi bija slimnieki. Visi vienādi. Visi cilvēki, kuriem bija nepieciešama palīdzība. Manas zināšanas un amata prasme. Un es joprojām varētu būt laimīgs, ja vienīgi nebūtu gadījies glābt kādu mirstošu meiteni, nebūtu tiesas un četru cietumā pavadīto gadu.

Bridi pēc šim sūrajām atmiņām man pēkšņi kļuva kaut kā gaiši un patīkami. Tas bija pārsteidzoši. Dvēselei kļuva vieglāk. Iespējams, uz mirkli kļuvu pat laimīgs. Izrādījās, ne tiesa, ne netaisnīgais tiesas spriedums, ne cietums mani tomēr nav spējis galīgi salauzt. Visi šie notikumi nebija varējuši iznīcināt varbūt pašu svarīgāko manas būtības daļu - spēju būt līdzjūtīgam. Spēju jebkuros apstākļos iet palīgā nelaimē nokļuvušam cilvēkam. Joprojām būt ārstam.

Vēlreiz paskatījos uz savām asiņainajām rokām un nodomāju, ka nav vērts šausmināties. Tādas taču šis rokas ir izskatījušās vienmēr, kad slimnīcā pēc operācijas izgāju no zāles. Un tomēr. Nomazgāt mēslus no rokām vienmēr ir daudz vieglāk nekā citu cilvēku asinis…

Pagriezos un ātri devos uz izeju. Gaiss smirdēja pēc sēra un bija biezu putekļu pilns.

Vēl nebiju paspējis sasniegt lielās izejas durvis, kad pēkšņi aiz muguras nogranda vēl viens spēcīgs sprādziens. Dīvainā kārtā šoreiz es pat īsti nesatrūkos. Pagriezu galvu un ar interesi paskatījos atpakaļ. Pa gaisu lidoja dažādi viegli priekšmeti un papīru strēmeles, kuras atkal iekļāva putekļu un pretīgi smirdošu dūmu mākonis.

Patiešām - kaut kāds ārprāts, es nodomāju. Nupat iet vaļā kā Belfāstā.

Izgājis uz ielas, paskatījos apkārt. Veikala priekšā drūzmējās satraukts un baiļu pārņemts ļaužu pūlis. Bija atbraukušas vēl dažas policijas un ātrās medicīniskās palīdzības mašīnas, taču pirmītējo, pie kuras biju atstājis Inetu, nekur vairs neredzēju. Sapratu, ka viņa kopā ar citiem ievainotajiem jau aizvesta uz slimnīcu. Dažas minūtes vēl pavērojis cilvēkus un apkārtni, nesteidzoties devos uz 11. maršruta tramvaju, lai brauktu uz mājām, iepriekš gan atrasto rokassomu ielikdams polietilēna maisā, kas man vienmēr nelielu iepirkumu vajadzībām atradās bikšu kabatā.

Mājās jau virtuvē gaidīja māte. Viņa bija ļoti uztraukusies un bāla.

-   Robert! Tu vēl neko nezini? - viņa stipri trīcošā balsī vaicāja. - Nupat pa radio ziņoja, ka esot uzspridzināts lielais Centra universālveikals! Desmitiem bojā gājušo un ievainoto! Vai tas var būt?

-   Iespējams.

-   Kas notiek, Robert? Vai cilvēki sajukuši prātā vai arī Dievs uz mums par kaut ko ir tik ļoti noskaities?

-   Muterīt! - es klusi sacīju un viņu rūpīgi apsēdināju krēslā. - Neuztraucies! Iedzer savus Zeļeņina pilienus vai es tev iedošu tazepamu un nedomā par lietām, kas tevi neskar! Neviens bojā nav aizgājis, taču ievainoto patiešām ir daudz. Bet kas mums par to? Mēs taču esam veseli! Mēs esam dzīvi, un vai mums vajadzētu pārdzīvot par to, kas notiek šai patiešām vājprāta pārņemtajā pasaulē? Labāk iziesim dārzā un pavērosim, kā ābelēs nobriest augļi, kā zied tavas krāšņās rudens puķes un kaut kur tālu uz dienvidiem, vienmēr nemaldīgi atrazdamas ceļu, aizlido dzērves. Ja cilvēki tā spētu… Taču mēs nemitīgi maldāmies un izdarām vienu nelietību pēc otras… Taču tas, muterīt, vismaz pagaidām uz mums neattiecas. Mēs esam spējuši noturēties… tīri un bez sevišķi lieliem grēku darbiem.

-   Nē, Robert, - māte nogurusi sacīja. - Man tomēr visu mūžu ir kremtis… Man toreiz jaunībā nevajadzēja iekārot jau precētu vīrieti. Izjaukt ģimeni… Iespējams, viņi būtu bijuši laimīgi un beigu beigās varbūt arī es pati… Bet kas ir tagad, dēls?

Nopietni paskatījos uz māti un cieši sakodu zobus.

-   Tu nožēlo, ka tev ir piedzimis tāds dēls kā es? - dobjā balsī jautāju. - Varbūt tu vispār nožēlo, ka esmu dzīvs?

-  Ko tu! - māte satrūkās un nobijusies paskatījās uz mani. - Kā tev kaut kas tāds vispār varēja ienākt prātā? Es biju domājusi pavisam ko citu!

-Ko?

-   Ne man, ne tev tomēr blakus nav cilvēka, kas…

-   Tev vai man varētu sagādāt… nelaimi? - rūgti iesmējos. - Nav jau slikti, ja blakus ir vīrs vai sieva, uz kuru pleca dažreiz var izraudāties un beigu beigās, protams, justies arī droši. Bet kur ir tie laimīgie? Viņu ir daudz? Pasaule galvenokārt sastāv no lielākiem vai mazākiem neliešiem un mums parasti jākliedz, jāsalst un jāraud vienatnē.

Uzkāpis mājas otrajā stāvā, tūlīt smagi iekritu atpūtas krēslā, no polietilēna maisiņa izņēmu universālveikalā uz grīdas atrasto sieviešu rokassomu, uzliku to uz ceļiem un ilgi skatījos.

Vert vaļā vai ne? Ja droši zinātu, ka tā patiešām ir Inetas soma, tad varētu arī neatvērt. Bet ja nu soma pieder citai?

Somu atvēru. Sapratu, ka sevišķi pieklājīgi tas nav, un tomēr. Kā saka, apstākļu spiests…

Tā tik tiešām bija Inetas soma. Izbēris tās saturu uz grīdas, ieraudzīju dzīvokļa atslēgas, neskaitāmus kosmētikas piederumus, naudas maku, kura iekšpusē bija ielīmēta kādas apmēram astoņgadīgas meitenītes fotogrāfija, vizītkartes, uz kurām latviešu un angļu valodā bija rakstīts: Ineta Kahovska, Rīgas apgabaltiesas tiesnese, doti darba un mājas telefona numuri. Starp mantām atradās arī kāda acīmredzot tikai todien saņemta un atplēsta vēstule.

Brīdi padomājis, nekādi tomēr nespēdams pārvarēt ziņkāri, izņēmu no aploksnes aprakstīto papīra lapu.

Debesbriniškā Ineta!

Neizplūdišu liekvārdībā, tikai pateikšu vienu - es Tevi ļoti, ļoti, ļoti, ļoti, ļoti, ļoti, ļoti mīlu! Vārdi nobāl to jūtu priekšā, ko es izjūtu pret tevi. Pietiek! Mums jau sen bija laiks būt kopā ne tikai īsajās satikšanās reizēs, bet gan… Jā, varbūt pat mūža ilgumā! Pavisam nopietni. Es būtu laimīgs. Gaidu tevi šovakar pīkst. 18.00. Būsim vieni. Lai gan man šodien ir jubileja, vēlos, lai Tu būtu mans vienīgais viesis. Ceru, ka spēsi apzināties, cik augstu es tevi vērtēju. Gaidu! Ar nedziestošu mīlestību

Tavs Ēriks.

Mirkli saspringu. Ko man pirms tiesas par Inetu stāstīja Vilis?

"Kā sieviete viņa ir ļoti jauka, varētu pat teikt, taisni brīnišķīga! Atraitne! Vīrs nomiris jauns. Kas bija par vainu, nezinu. Viens bērns. Meita. Ir mīļākais - viens no Ģenerālprokuratūras prokuroriem."

Mazliet nicīgi pasmīnēju. Diez vai šis Ēriks ir tas pats vai cits? Taču ieķēries ir pamatīgi. Pašlaik sēd mājās, gatavo bagātīgi servētu galdu un jau tīksminās par gaidāmo mīlas nakti. Ja sieviete grib un pie vīrieša atnāk kā viņa vienīgā viešņa, tad cits vakara nobeigums nemaz nav iespējams.

Nekādas īpaši spēcīgas emocijas tas viss manī neizraisīja un tomēr pašam par lielu pārsteigumu pēkšņi sajutu tādu kā vieglu greizsirdību, tādu kā nelielu skaudību, tādu kā skaistu sapnīti par…

Ko?! Atkal par mīlestību?! - gribējās kliegt. Atkal par laimi un harmonisku ģimenes dzīvi, kas ir droša un reāla vienīgi mūsu naivajās ilūzijās un ilgās pēc nesasniedzamā?

Pēc stundas, nokāpis lejā, paēdu mātes pagatavotās vakariņas, mazliet vēl ar viņu papļāpāju, tad atkal devos uz savu istabu, kur, krietnu brīsniņu domājis, tomēr piezvanīju uz Gaiļezera slimnīcas ķirurģijas nodaļu.

-   Vai dakteris Alberts Sārts? - es jautāju.

-   Nē, - atbildēja nogurusi vīrieša balss. - Vai jums vajadzīgs tieši Sārts?

-   Ja viņš nav pārāk aizņemts… Jā.

-   Mirkli pagaidiet!

Alberts bija mans kursa biedrs un vienīgais no kolēģiem, kas katru dienu toreiz nāca uz manas tiesas sēdēm, vai- rakas reizes bija atbraucis arī uz satikšanos cietumā un varbūt bija vienīgais, kurš nešaubīgi ticēja manai nevainībai.

-  Jā? - pēc dažām minūtēm izdzirdu Alberta balsi. - Es klausos.

Brīdi padomājis, nekādi tomēr nespēdams pārvarēt ziņkāri, izņēmu no aploksnes aprakstīto papīra lapu.

-   Sveiks, Albert! - es teicu. - Šeit Roberts.

-       Ja nav nekas daudz stāstāms, tad ātri. Esmu ļoti aizņemts.

-   Vai sakarā ar sprādzienu universālveikalā?

-   Tieši tā. Ir daudz ievainoto.

-        Šādā sakarā tev arī zvanu. Vai atceries tādu Inetu Kahovsku? Skaista sieviete spilgti sarkanā bikšu kostīmā. Viņa ir pie jums?

-        Par vārdu jāprasa uzņemšanas nodaļas reģistratūrā vai mūsu nodaļas māsiņai, - Alberts atbildēja. - Bet tāda sieviete pie mums ir. Es pats viņai sašuvu diezgan plašu brūci pieres daivas daļā. Viņu sauc Ineta Kahovska? Kur es šo vārdu jau esmu dzirdējis?

-   Viņa ir tā tiesnese, kura mani toreiz tiesāja!

-   Nemaz neatcerējos. Tu gribi, lai es viņu bendēju nost?

-   Viņa vēl ir pie tevis?

-Jā. Vismaz nedēļu vajadzētu pagulēt. Bez pārsistās pieres viņai vēl ir smadzeņu satricinājums. Divreiz vēma.

-   Jūtas slikti?

-   Diezgan.

-   Kurā palātā esi ielicis?

-   Ceturtajā.

-   Labi! Kā citādi?

-        Baigi daudz darba! Ja svētdien būsi mājās, es pie tevis aizbraukšu. Bet tagad man jāskrien! Jā! Kāpēc tu par to tiesnesi interesējies? Un kā vispār uzzināji…?

-   Tā sagadījās. Es viņai sniedzu pirmo palīdzību.

-   Kur? Tur veikalā?

-   Jā. Un uz ielas.

-        Ko tagad? Gribi atnākt papriecāties, ka tagad arī viņa dabū ciest?

-   Albert! Tu par mani slikti domā!

-       Bet kā lai es domāju, ja tu visus šos gadus par to vien esi runājis, kā tai tiesnesei atriebties!

-        Nē, nē, Albert! - strauji iebildu. - Es neko tādu negribu! Es ļoti vēlos atriebties īstajam Baibas slepkavam, bet tiesnesei… Tās ciešanas, ko nācās pārdzīvot man un ko pašlaik pārdzīvo viņa, nav salīdzināmas! Tās ir kā nakts pret dienu! Un tomēr man viņas kļuva ļoti žēl.

-       Nav jau ko brīnīties, - Alberts sacīja. - Ja tu spēj aizmirst, ka viņa ir tas cilvēks, kas tevi kādreiz ir nevainīgu notiesājusi, tad šo sievieti var pat mīlēt. Simt punkti! Viņa tik tiešām ir skaista.

-        Es par to padomāšu, - sacīju. - Bet tagad atkal skrej čakli strādāt! Līdz svētdienai!

Noliku klausuli, aizsmēķēju cigareti, pēc tam piegāju pie sekcijas, no tās izņēmu franču konjaka Camus pudeli, ielēju pilnu glāzi, to ar baudu izdzēru un tad rūgti nodomāju - velns lai parauj tādu dzīvi! Kāpēc man tik ilgus gadus ir bijis jādomā par sievieti, kuru esmu dziļi ienīdis, taču tagad… Kas manī notiek pašlaik?

13. nodaļa

Nākamās dienas rītā, paņēmis līdzi Inetas rokassomu, aizbraucu uz slimnīcu. Lēnām uzkāpu sestajā stāvā, pa garu gaiteni aizgāju līdz ceturtajai palātai un brīdi paliku stāvot. Jutos neparasti satraukts. Kā nekā šai nodaļā biju pavadījis piecpadsmit darba gadus. Atnācis bez lielas pieredzes - gandrīz vai jauns puika, bet aizgājis…

Asi nodrebēju. Jā, aizgājis kā ārsts, kurš tika turēts aizdomās par slepkavību. Un par to notiesāts. Bet pašlaik aiz šīm palātas durvīm guļ tiesnese, kura mani atzina par vainīgu un pasludināja notiesājošu spriedumu! Tas manai dzīvei pārvilka pāri biezu, melnu svītru. Tagad pamazām mēģinu to nokasīt. Un, iespējams, ka pirmajā mirklī šis maz ticamais fakts, ka pašlaik stāvu slimnīcas gaitenī pie durvīm, aiz kurām atrodas viena no manas dzīves vistiešākajām sagrāvējām, ir vēl viens, kaut varbūt neveikls un ne pārāk apzināts, mēģinājums no savas dzīves smagā krusta izraut pirmo naglu.

Pieklauvēju un lēnām atvēru palātas durvis. Es vēl nebiju aizmirsis, ka sieviešu palātās, ja nav steidzamas nepieciešamības, pa galvu un kaklu drāzties iekšā nedrīkst.

Palātā bija četras gultas. Viena tai brīdī stāvēja tukša, divās atradās pavecas sievietes, bet labajā pusē pie loga gulēja Ineta ar apsaitētu galvu. Viņai blakus uz krēsla sēdēja apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs labi ģērbies vīrietis ar mazām melnām pagājušā gadsimta angļu džentlmeņa ūsiņām, stipri atgādinādams slaveno Holivudas aktieri Robertu Teiloru no ne mazāk slavenās kinofilmas Vaterlo tilts. Blakus gultai uz galdiņa, vēl neieliktas vāzē, stāvēja baltas rozes.

- Sveicināti, - es klusi teicu un viegli palocīju galvu. - Ja jūs, Ineta, pašlaik esat aizņemta…

Vīrietis strauji pagrieza galvu un mani vērīgi noskatīja. Pēc tam ar jūtamu pārākuma apziņu pasmaidīja.

/

-       Nāciet vien iekšā! - viņš patīkamā balsī aicināja. - Es tūlīt eju prom.

Ineta, mani ieraudzījusi, tāpat pasmaidīja un viegli pameta ar roku.

-        Droši! - viņa teica, pēc tam, pagriezusies pret vīrieti, ar galvu pamāja uz manu pusi. - Viņš ir tas cilvēks, kas mani izglāba!

Vīrietis paliecās uz priekšu, Inetu noskūpstīja, tad piecēlās un gāja prom.

-        Turies, mazā! - viņš Inetai pateica. - Viss būs labi! Rīt atnākšu atkal.

Pēc tam pagriezās pret mani.

-   Bet jūs… Jūs esat ārsts?

-   Nē, - es atbildēju. - Tā, parasts garāmgājējs.

-        Nu vienalga! - vīrietis teica. - Paldies! Ja jūs Inetai būtu paskrējis garām, diez kā vēl viss sanāktu. Bet tagad… Droši vien būs labi.

Vīrietis aizgāja. Tūlīt pēc viņa no palātas izgāja arī abas sievietes. Es lēnām apsēdos uz krēsla gultas kājgalī un nopietns paskatījos uz Inetu.

-   Kā jūtaties?

-        Vai- iztikt, - Ineta, joprojām jauki smaidot, atbildēja. Es jutu, ka mans apmeklējums viņu iepriecina. - Varēja būt arī sliktāk.

-       Bez šaubām, - piekrītoši pamāju. - Dzīvē vispār ar to ir jārēķinās katru dienu - vienmēr var būt daudz sliktāk.

-       Vai par to, ka varēja būt arī labāk, nav jādomā? - Ineta, kā man šķita, mazliet šķelmīgi prasīja.

-        Nē, kāpēc? Var. Taču tas mums pārāk bieži sagādātu vilšanos, jo labāk nav gandrīz nekad.

Ineta atkal pasmaidīja. Tas bija laba cilvēka patīkams smaids, lai gan viņa pati tobrīd izskatījās ne sevišķi pievilcīga. Ne miņas no šodien tik pierastā vai ikvienas sievietes rūpīgi veidotā make up. Seja bāla, lūpas neuzkrā- sotas, acis nedaudz iekritušas, bet galvas augšdaļa un piere nosaitēta ar baltu pārsēju.

-        Jūs pašlaik izskatāties kā ievainots karavīrs pēc ne sevišķi veiksmīga uzbrukuma, - es teicu.

-   Slikti, ja?

-   Nav tik traki. Galu galā slimnīca nav frizētava, restorāns vai jūsu darba vieta, - sacīju. - Labāk vai sliktāk, bet šeit tādiem ir jāizskatās visiem.

Tad pēkšņi galīgi apstulbu. Atcerējos, ka tieši šai palātā un tieši šai gultā pirms pieciem gadiem taču bija gulējusi arī Baiba un es gluži kā šodien tāpat bieži biju apsēdies šīs gultas kājgalī un ilgi ar meiteni runājis. Baiba ne mirkli neslēpa, ka jūtas laimīga, kad es pie viņas atnāku, apsēžos un mēs, it sevišķi nakts dežūru laikā, stundām ilgi varējām pļāpāt par visu, kas mūs interesēja.

Taču ko šobrīd pret mani izjūt šī sieviete, saspringts domāju. Un ko galu galā es pats izjūtu pret viņu? Tas man joprojām vēl ne tuvu nebija skaidrs, gluži tāpat, par ko man ar viņu vispār vajadzētu runāt. Painteresēties par personīgo dzīvi? Parunāt par dažādām tiesas prāvām, par taisnīgiem un netaisnīgiem tiesas spriedumiem vai vispār neko daudz nerunāt, atdot somu un ātri pazust? Taču varbūt tieši šī ir vienreizēji laba iespēja beidzot viņai pateikt visu, ko par viņu domāju, un atzīties, kas es esmu un cik viņa pret mani ir bijusi netaisna?

-   Vai baltas rozes ir jūsu mīļākie ziedi? - neko labāku neatradis, beidzot pajautāju.

-   Nē, - Ineta pakratīja galvu. - Manas mīļākās puķes ir orhidejas. Un vēl mūsu pašu ceriņi.

-   Līdz tiem vēl jāgaida ilgi. Gandrīz vai gads.

-   Nekas, pagaidīsim, - Ineta sacīja. - Es pašlaik jūtos kā no jauna piedzimusi.

-   Tā varētu būt. Jums patiešām ir paveicies.

-   Es taču varēju aiziet bojā, vai ne?

-   Protams. Bet par to pašlaik nedomājiet. Mēs bojā varam aiziet jebkurā dienā, kaut vai šķērsojot tuvākās ielas krustojumu.

-   Vai ir labi sevi pieradināt pie šādas varbūtības? - Ineta jautāja un nopietni ieskatījās manās acīs.

-   Vismaz tas ir daudz labāk nekā iedomāties, ka varam būt nemirstīgi, - es atbildēju.

-   Jūs to negribētu?

-   Nē, - diezgan skarbi pateicu. - Tādā gadījumā mums būtu jāpārdzīvo pārāk daudz sāpju, ciešanu un zaudējumu. Mēs to vienkārši neizturētu.

-       Vai jums, Robert, dzīve saistās vienīgi ar ciešanām un zaudējumiem? - Ineta nopietni vaicāja.

-        Nē, - es atbildēju. - Ne tikai. Un tomēr. Ko mēs īsti šai dzīvē spējam iegūt? Tikpat kā neko. Un, ja arī ko iegūstam, neko nespējam paturēt. Beigu beigās.

-   Jūs esat liels pesimists?

-   Es pat teiktu - galējs.

-   Kāpēc?

Klusēdams viegli paraustīju plecus un nodomāju, ka tas taču stiprā mērā ir noticis tieši viņas dēļ!

Paņēmu sev blakus nolikto polietilēna maisu, no tā izņēmu Inetas rokassomu un pasniedzu viņai. Ineta neslēpa priecīgu pārsteigumu.

-   Jūs to atradāt?!

-   Kā redzat.

Ineta paņēma somu, to it kā pat mīļi noglāstīja, tad atvēra, nedaudz tajā parakņājās, pārcilāja naudas maku, piezīmju grāmatiņu un vēstuli, tad somu atkal aizvēra un nolika uz galda blakus kuplajam rožu pušķim.

-       Paldies, - viņa klusi teica un vēlreiz mani cieši noskatīja. - Jūs manis dēļ esat krietni riskējis. Drīz pēc tam taču atskanēja vēl viens sprādziens! Jūs paspējāt atgriezties uz ielas?

-   Es vēl atrados iekšā.

-   Jūs necietāt? Ievainots netikāt?

-   Es jau biju netālu no durvīm.

-       Jūs manis dēļ tomēr esat ļoti riskējis. Kāpēc jūs tā darījāt? - Ineta vaicāja, un viņas lielajās acīs iemirdzējās siltas pateicības dzirkstelītes.

-       Nezinu, - lēni pašūpoju galvu. - Varbūt es jums vienkārši gribēju izdarīt ko labu.

-   Kāds tam varētu būt iemesls?

-        Nav izslēgts, ka jūs man ļoti iepatikāties. Jūs esat skaista sieviete.

-        Vakar es taču izskatījos šausmīga! - Ineta iesaucās. - Kā es jums tāda varēju iepatikties?

-       Mēs taču iepazināmies jau nedaudz agrāk, - es atgādināju. - Toreiz Daugavmalā jums nebija ne vainas. Turklāt. .. Es jūs pazīstu jau no daudz agrākiem laikiem.

Ineta atkal izskatījās pārsteigta un to nemaz neslēpa.

-   Kādā sakarā? - viņa tūlīt painteresējās.

-   Pirms pieciem gadiem jūs tiesājāt manu draugu, - es nopietni sacīju. - Sēdēju zālē un vairākas dienas jūs uzmanīgi vēroju.

-   Ko jūsu draugs bija izdarījis?

-   Jūs viņu tiesājāt par slepkavību.

Ineta kļuva nopietna, nolaida skatu un kaut kā neveikli sāka burzīt plānās slimnīcas segas malu. Es tūlīt iedomājos, ka viņa pēc mirkļa pacels galvu, kārtējo reizi dziļi ieskatīsies man acīs un nicinoši pajautās: "Vai jums ir tādi draugi?" Bet ne. Ineta ilgi klusēja, tad lēni atlaidās pusguļus, galvu atspieda pret spilvenu un pievēra acis. Pēc tam klusi uzprasīja:

-   Vai arī jau tad es jums patiku?

-   Jā, - es apliecināju, - taču tikai kā sieviete. Kā cilvēku un amatpersonu es jūs dziļi ienīdu.

Inetu tas acīmredzot nepārsteidza. Viņa atkal ilgi neko nesacīja, skatoties griestos, kaut ko saspringti domāja, tad beidzot pievērsās man.

-   Vai viņš bija jūsu labākais draugs?

-  Jā, - es apstiprināju. - Pats labākais un vienīgais.

-   Kāpēc jūs mani ienīdāt? - Ineta vaicāja. - Ja arī viņš bija jūsu labākais un vienīgais draugs… Ja godīgi, vai taisnīgāk tomēr nebūtu ienīst viņu… ja jau viņš bija nogalinājis cilvēku?

Es drūmi klusēju, tad rūgti pasmaidīju.

-   Viņš nevienu nebija nogalinājis, - es pateicu. - Viņš bija absolūti nevainīgs. Bez tam… Jūs esat tiesnese un droši vien nešaubīgi ticat - ja jau sabiedrība pašaizsardzības nolūkā ir izveidojusi un pieņēmusi labāku vai sliktāku sodu sistēmu, tad galarezultāts - kāda apsūdzēta cilvēka notiesāšana - vienmēr ir arī pareiza un taisnīga?

-   Protams, - Ineta piekrita, - ja nu vienīgi ar nelielu piebildi: ja apsūdzība ir bijusi precīza un atbildusi izdarītā nozieguma juridiskajai patiesībai.

-   Un ja tiesas spriedums tāpat ir pareizs un taisnīgs, - es teicu. - Vai jūs esat nešaubīgi pārliecināta, ka arī jūsu spriedumi vienmēr ir pareizi un taisnīgi?

-   Nē, - Ineta atbildēja. - Ne vienmēr. Es, protams, kā jebkurš cits, varu kļūdīties. Tāpēc jau mums pastāv trīspakāpju tiesu sistēma, lai jebkura iespējamā tiesneša kļūda tiktu praktiski izslēgta.

-   Un ja nu tomēr?

-    Nepastāv nekāds tomēr! - Ineta manāmi nervozi iesaucās. - Gandrīz ikviens apsūdzētais sevi uzskata par nevainīgu!

-   Bet ja nu viņš patiešām arī ir nevainīgs? - es neatlai- dos.

-   Tad viņš tāds arī paliek, - Ineta stingrā balsī pateica. - Viņš notiesāts netiek. Viņu tiesa attaisno.

Man atlika tikai ironiski pasmīnēt.

-   Vai jūs personiski esat kādu attaisnojusi?

-   Jā, dažreiz ir gadījies, - Ineta atbildēja. - Vai tas jūsu draugs… Viņš joprojām izcieš sodu?

-   Diemžēl, - klusi sacīju. - Tikai tagad viņš šo nepelnīto sodu turpina izciest nevis cietumā, bet gan…

Strauji aprāvos. Gribēju teikt - "turpina izciest arī pašlaik, sēžot tev blakus un ļoti vēloties tev iespļaut sejā, tai pašā laikā to arī noskūpstīt; ļoti vēloties vismaz kaut kādā veidā tev nodarīt sāpes, tai pašā laikā tevi tomēr pažēlot un just līdzi; vēlētos tev pateikt visrupjākos krievu lamu vārdus, tai pašā laikā pateikt arī kaut ko skaistu un patīkamu; vēloties tev iesist un noglāstīt; vēloties par tevi vien domāt, tai pašā laikā aizmirst un nekad vairs tevi neatcerēties."

Bet neko tādu nepateicu. Es pats nesapratu, kas ar mani notiek. Tādu jūtu un sajūtu haosu es vēl nekad nebiju piedzīvojis. Tāpēc ātri mēģināju sarunu griezt uz citu pusi.

-  Vakar, atgriezies veikalā, es jūsu somiņu atradu diezgan ātri, - teicu, - taču tikai vakarā atcerējos, ka jūs taču tur pazaudējāt arī dāvanu. Tā bija dārga?

-   Diezgan, - Ineta pateica. - Šveices rokaspulkstenis. Trīssimt astoņdesmit četri lati.

Atkal nenoturējos, rūgti nepasmīnējis.

-  Tādu dāvanu sieviete var pasniegt tikai ļoti dārgam cilvēkam, - es sacīju. - Bet jums vēl nevajadzētu krist izmisumā. Policija jūs gan kā cietušo, gan kā liecinieci drīz nopratinās, čeks jūsu somiņā droši vien ir saglabājies, jūs veikalam to uzrādīsiet, pulksteni atgūsiet un jūsu vīrietis bez prieka nepaliks. Ne viņš, ne jūs neko nebūsiet zaudējuši.

Bet neko tādu nepateicu. Es pats nesapratu, kas ar mani notiek. Tādu jūtu un sajūtu haosu es vēl nekad nebiju piedzīvojis.

Ineta uz mani cieši paskatījās, un es uzreiz nespēju saprast, vai šis skatiens izstaro siltumu, aukstumu vai pilnīgu vienaldzību. Taču pēc mirkļa tomēr šķita, ka skatiens un viss, kas šai skatienā slēpjas, man ir labvēlīgs.

-    Vai jūs savu sievieti nemēdzat iepriecināt ar dārgām dāvanām? - Ineta negaidīti jautāja.

-   Nē, - es atbildēju. - Nemēdzu.

-   Esat skops?

-        Man nav tādas sievietes, kurai es varētu uzdāvināt pat kaut ko lētu, - diezgan asi pateicu.

Ineta neticīgi pašūpoja galvu.

-       Nu nē! Jūs noteikti melojat, - viņa sacīja. - Tā nevar būt!

-   Kas nevar būt?

-   Ka jums nav nevienas sievietes.

-  Vai tas ir kāds retums?

-        Man šķiet, ka jā. Un ja tā tas patiešām arī būtu, tad varētu painteresēties, kāpēc jūs dzīvojat viens?

-   Painteresēties jūs, protams, varat, - es lēnīgi teicu,

-   lai gan patiesībā, kāda jums tur būtu daļa? Taču arī es varētu painteresēties, kas ir tas vīrietis, kuram pērkat dārgas dāvanas, bet viņš savukārt neskopojas ar lieliem ziedu pušķiem? Vīrs? Mīļākais? Varbūt vienkārši labs draugs?

Ineta pagrieza galvu sāņus, paskatījās uz rozēm, tad atkal pievērsās man.

-       Viņš ir mans draugs, - Ineta pateica. - Satiksmes ministrijas augsta ranga ierēdnis. Iepazināmies pirms mēneša, lai gan es… Būšu atklāta, Robert. Iespējams, es nekad nebūtu šo iepazīšanos turpinājusi, ja vien…

Ineta nedaudz apmulsa un novērsa skatienu.

-   Lūdzu, turpiniet! - klusi palūdzu.

-       Ja vien jūs, Robert… Es ļoti gaidīju jūsu zvanu. Nezinu, kas pēc tam ar mani īsti notika, kad tovakar Dau- gavmalā iepazinos ar jums. Es jūs nekādi nespēju aizmirst un gandrīz vai katru dienu pārjums vien domāju.

-        Kāpēc? - stipri izbrīnījies jautāju. - Vai tad tas bija kas sevišķs?

-   Ja tas jūs interesē, es pastāstīšu, - Ineta ātri sacīja.

-  Esmu atraitne. Man bija labs, gādīgs un mīlošs vīrs, bet… Viņš bija nedaudz iedzēris, izraisīja autoavāriju un aizgāja bojā. Tas notika Rīgā, uz Salu tilta. Es to ļoti pārdzīvoju un pēdējos sešus gadus dzīvoju viena. Tikai darbs, mājas un rūpes par meitu. Bet šovasar… Pļaviņās dzīvo mana māte un tur arī parasti pavadu atvaļinājumu. Mūsu māja atrodas Daugavas krastā, vieta ir ļoti skaista, tikai dažreiz pavasaros plūdu laikā… Bet tas nu tā. Šovasar mana Ilze Daugavā noslīka. Ar kaimiņu bērniem spēlējās upes krastā, bet krasts tur ir ļoti stāvs, kāds viņu nejauši pagrūda un… viss. Mana dzīve bija sasista vēlreiz. Nav nekādas jēgas jums stāstīt, kas ar mani toreiz notika. Dažas nedēļas pēc bērēm, atgriezusies Rīgā, vēlu vakarā aizgāju uz Daugavmalu un vēlējos izdarīt pašnāvību. Gribēju nomirt tais pašos ūdeņos, kur mana meita. Tai pašā upē. Tādā pašā veidā. Bet tad pēkšņi parādījāties jūs. Jūs tik negaidīti iznirāt no tumsas… Tur parasti vakaros neviens nepastaigājas. Bet jūs tur nez kādēļ atradāties. Nezinu, vai jūs mani noturējāt par vieglas uzvedības sievieti, taču sākāt ar mani runāt… Jūs tāpat kaut kas nomāca. Es to manīju uzreiz. Mēs abi atradāmies vienādi nospiestā garastāvoklī. Mēs bijām līdzīgi. Sākām runāties, pamazām atraisīties un jūs, to ne apzinādamies, ne arī nojauzdams, man pēkšņi kā visvajadzīgāko dāvanu pasniedzāt tikko jaušamu cerību, manas dvēseles tumsā iededzāt nelielu gaismiņu, tādā veidā mani paglābjot no tā, kas jau šķita tik tuvs un neizbēgams. Es jums iedevu savu vizītkarti un, katru dienu par jums vien domājot, gaidīju telefona zvanu. Bet jūs klusējāt. Tikpat pēkšņi kā parādījāties jūs atkal pazudāt. Pārjums es neko nezināju. Vienīgi to, ka esat ārsts un jūs sauc Roberts, kas galu galā varēja arī neatbilst patiesībai. Un tad dažas kolēģes kādā nelielā ģimenes ballītē mani iepazīstināja ar Ēriku. Es no šīs pazīšanās neatteicos. Kāpēc gan? Jūs mani sapratīsiet. Mums taču dzīvē pie kaut kā tomēr kādreiz ir jāpieķeras, vai ne? Un jāmēģina turēties.

Ineta apklusa. Bet es kārtējo reizi nodomāju, cik tomēr bieži dzīvē nākas sastapt kaut ko neparastu, lai gan patiesībā tas viss ir ļoti pazīstams. Es neteiktu, ka nupat dzirdētais Inetas traģiskais dzīves stāsts mani būtu ļoti aizkustinājis, taču neatstāja arī gluži vienaldzīgu. Es zināju, ka sievietei dzīvot bez ģimenes ir diezgan nepanesami, bet varbūt visi šie traģiskie notikumi viņai ir nākuši kā pašas pelnīts sods? Nekautrēdamies es viņai tūlīt to arī pajautāju.

Ineta jutās nepatīkami pārsteigta.

-   Kā jūs kaut ko tādu vispār spējat iedomāties? - viņa nedaudz trīcošā balsī vaicāja. - Man sods? Par ko?!

-  Piedodiet, ja jūs kaut kādā veidā esmu aizskāris, - klusi teicu. - Es to nekādā ziņā negribēju. Ticiet! Vienīgi es jau tūkstošo reizi iedomājos, vai tiesāt un līdz ar to arī sodīt citus cilvēkus ir pats labākais un pareizākais, ko mēs šai dzīvē varam darīt. Negribu daudz filozofēt ne par soda neizbēgamību, ne tā absolūto nepieciešamību gan taisnības un patiesības, gan arī labā uzvarai pār ļauno. Tas ir saprotams.

Cilvēkam sods par viņa izdarīto ļaunumu ir vajadzīgs. Taču, ja mēs pametam vieglu skatienu tikai pagājušajā gadsimtā, tad tomēr ieraugām diezgan šaušalīgu ainu. Cik cilvēku ir tiesāti un sodīti nevainīgi? Miljoni! Es atkārtoju - miljoniem cilvēku ir sodīti un iznīcināti gan fiziski, gan garīgi pilnīgi nevainīgi! Tāpēc arī ļoti atturīgi un aizdomīgi izturos pret vispār pieņemto morālo un juridisko postulātu, ka visi, kuri kaut kādā veidā ir pārkāpuši pašu cilvēku sagudrotos un it kā pareizos un vajadzīgos likumus, būtu sodāmi. Sods nekad nevar būt taisnīgs, jo vienmēr pastāv iespēja, ka nepareizs un netaisnīgs ir pats likums.

-   Jā, protams, - Ineta piekrita. - Tā tas var būt un tā tas bieži arī ir. Vai jūs pēc savas politiskās pārliecības esat anarhists? Gribat dzīvot bez jebkādām valsts institūcijām - bez valdības, tiesām, likumdevējiem un cietumiem?

-   Principā tas nebūtu slikti, - es sacīju. - Cilvēku un sabiedrības lielākais ienaidnieks vienmēr un visur ir bijusi valsts. Un valsts ar savu valdību, sliktajiem likumiem, izsekošanas un izmeklēšanas iestādēm, tiesām un cietumiem ir arī mana personīgā ienaidniece. Man par labu vai sliktu, taču ne šo valsti, ne pasauli es vairs nepieņemu.

Apklusu. Ineta ilgi un cieši uz mani skatījās un šķita, ka pirmītējais bargums viņas sejā tagad ir zudis un tur parādās iepriekšējais gaišums.

-   Sakiet atklāti, Robert, - viņa klusi sacīja. - Kas jūs tik smagi nospiež? Šaubos, vai jūsu nepatiku pret valsti un sabiedrību būtu spējis izraisīt vienīgi kāds nepelnīts aizvainojums.

-   Nē, Ineta, - es teicu. - Protams, ne tikai tas. Klāt nācāt vēl arī jūs!

Ineta spēji satrūkās un patiesi pārsteigta paskatījās uz mani.

-   Es? - viņa iesaucās. - Kādā veidā? Kādā sakarā?!

-       Atcerieties, es pirmīt teicu, ka pirms pieciem gadiem, atrodoties tiesas zālē un vērojot jūsu darbu, es jūs dziļi jo dziļi ienīdu.

-  Tikai tāpēc, ka man toreiz nācās tiesāt jūsu draugu?!

-        Ne tikai tāpēc, Ineta, - diezgan skarbi sacīju. - Nekāda drauga nebija. Jūs tiesājāt mani! Jā, par slepkavību! Taču es šo slepkavību nebiju izdarījis un jūs mani notiesājāt nevainīgu! Atzīšos, Ineta, es pa šiem gadiem jūs simtām reižu savās domās esmu izvarojis, sitis, visādi ņirgājies, pazemojis un ne vienreiz vien pat nogalinājis! Tik liels ir bijis mans naids pret jums!

Ineta joprojām bija ārkārtīgi pārsteigta un no manis nenovērsa ciešu skatienu.

-   Kā jūs sauc? - viņa tikko sadzirdami jautāja.

-   Roberts, - es atbildēju. - Roberts Viklands.

-       Ā! - Ineta lēni novilka un saprotoši pamāja ar galvu. - Tāpēc jau es domāju, ka esmu jūs sastapusi agrāk. Tas bija sakarā ar jaunais meitenes Baibas Bokas…

-  Jā, Ineta, tieši tā.

-   Jūs patiešām bijāt nevainīgs?

-   Absolūti.

-        Ja pareizi atceros, jūsu lietu caurskatīja arī Augstākā tiesa un mūsu tiesas spriedumu atstāja spēkā.

-       Daļēji. Tos astoņus cietumā pavadāmos gadus, ko man piespriedāt jūs, viņi samazināja uz pieciem.

-   Taču par vainīgu tomēr atzina?

-   Diemžēl.

-   Vai pret tiem tiesnešiem jums naids neradās?

-   Nē, - es atbildēju.

-   Kāpēc tas radās tikai pret mani?

-       Augstākās tiesas tiesneši bija vīrieši. Jūs esat sieviete un mani nevainīgu notiesājāt pirmā.

Ineta domīgi pašūpoja galvu.

-       Es atsakos ticēt, ka varētu notikt tik drausmīga tiesas kļūda, - viņa teica. - Visi pierādījumi taču bija pret jums!

-  Tur jau ir tas joks! īstie slepkavas nostrādāja smalki.

-        Kur jūs, Robert, saskatāt manu vainu? - Ineta saspringti jautāja, it kā gaidot, ka es nekādu viņas vainu ne- atzīšu. Un tā jau arī bija.

-        Varbūt nekur, - es pateicu. - Vienīgi ļoti vēlētos, lai jūs man noticētu.

-   Kā jūs zināt, tiesa tikpat kā nekad neņem vērā apsūdzētā apgalvojumus par viņa nevainīgumu. Tikai fakti, neapstrīdami fakti! Neapgāžami pierādījumi!

-   Jā, es to saprotu, taču… mana dzīve tomēr ir izpostīta. Neskatoties uz to, ka tagad mans vārds ir aptraipīts un, iespējams, tāds arī paliks līdz mūža galam, man vēl būs jāpieliek milzīgas pūles, lai atgūtu ārsta sertifikātu un es varētu atgriezties savā profesijā. Taču tas varēs notikt tikai pēc tam, kad tiks notverts un notiesāts Baibas īstais slepkava. Prokuratūra, protams, tagad viņu pat nemeklē, jo - viņuprāt, vainīgais ir atrasts, notiesāts un sodu jau izcietis. Tātad tas būs jādara man pašam. Pašam jānotver noziedznieks, jāpiespiež viņš atzīties un jānodod tiesāšanai jūsu rokās. Ceru, ka šoreiz godājamā tiesa nekļūdīsies un es beidzot tikšu reabilitēts.

Ineta atkal ilgi klusēja, ik pēc brīža joprojām nervozi raustīdama segas malu un skatīdamās te uz mani, te uz palātas durvīm, it kā tur pēkšņi varētu parādīties vai nu laime, vai nelaime.

-   Es pašlaik neesmu tiesnese, - beidzot viņa klusi pateica.

-   Atvainojos, - tikpat klusi sacīju. - Kas tad jūs esat?

-   Esmu vienkārši nelaimīga sieviete, - Ineta atbildēja.

Ironiski pasmīnēju.

-   Neliekuļojiet! - es teicu. - Jūs esat laimīga sieviete! Jums ir jūsu darbs. Jums ir vīrietis, kuram, kā domājat, ir vērts pirkt dārgas dāvanas. Un beigu beigās jūs esat izglābusies no diezgan drošas nāves. Par ko jums skumt?

Inetas seja kļuva nedaudz gaišāka un viņa, izstiepusi roku, negaidīti pieskārās manai plaukstai. Par lielu pārsteigumu, man tas bija patīkami.

-   Robert Vikland, - Ineta, vāji smaidot, sacīja. - Dzīvē notiek daudzas lietas, kuras es saprotu, un ir arī tādas, kuras man saprast ir ļoti grūti. Tāpat ar cilvēkiem. Viņus es dažreiz nesaprotu nemaz. Teikšu atklāti - es nesaprotu arī jūs. Jūs nupat vairākkārt pateicāt, ka mani ienīstat un savās iedomās man esat vēlējis vissliktāko…

-  Ineta, es neteicu, ka jūs ienīstu. Es teicu, ka jūs ienīdu.

-   Un tomēr, - Ineta turpināja. - Kāpēc tādā gadījumā jūs mani toreiz, nakts vidū nejauši saticis Daugavmalā, ne- iemetāt upē? Kāpēc nesitāt vai vismaz neiespļāvāt sejā? Kāpēc sākāt ar mani runāt, piedāvāt kafejnīcu, pavadījāt līdz taksometram un neatklājāt, kas jūs īstenībā esat? Kāpēc, mani pazinis, jūs pēc sprādziena universālveikalā tomēr metāties mani glābt? Kāpēc, atradis manu rokassomu ar visu, kas tajā atrodas, starp citu, arī ar diezgan lielu naudu, jūs tomēr atnācāt pie manis, to atdevāt un sēžat man te blakus? Robert, vai tiešām tikai tāpēc, lai atzītos savā naidā pret mani? Man tik ļoti gribas domāt, ka parasti vīrietis pie sievietes nāk, lai atzītos mīlestībā.

Jau kuro reizi ilgi klusēju, jo nezināju, ko atbildēt. Vienīgi nojautu, pat diezgan droši zināju, ka neatnācu tikai tāpēc, lai pateiktu, cik dziļi viņu esmu nīdis. Taču diez vai arī tāpēc, lai jau runātu par mīlestību.

-   Es, Ineta, nezinu, - mazliet samulsis sacīju. - Varbūt ne īpaši apzināti, taču var pieņemt, ka tā esmu rīkojies tikai tāpēc, ka pēc savas būtības un pārliecības esmu ārsts un, ko tur slēpt, arī godīgs cilvēks. Varbūt tieši to jums arī gribēju pierādīt? Nezinu. Lai gan kā par visu arī par godīgumu var strīdēties. Piemēram, jūsu naudas maku es neatvēru, taču jums rakstīto vēstuli izlasīju. Tā ka…

Ineta iesmējās.

-   Gauži sentimentāla, vai ne?

-   Neapšaubāmi. Vīrieši tā nedrīkst rakstīt. Taču, kad mēs iemīlamies… Notiek visādi brīnumi. Un vēstule jums noteikti patika.

Ineta vēlreiz pieskārās manai rokai un mīļi pasmaidīja.

-   Man ļoti patīk, Robert, ka jūs esat atnācis un atrodaties man tik tuvu blakus…

-   Pirmīt jums blakus bija kāds cits, - es atgādināju, tajā pašā mirklī sapratis, ka to man nez vai viņai vajadzēja teikt. Galu galā kas man par daļu gar šīs sievietes vīriešiem?

-   Pamēģiniet to aizmirst, - Ineta sacīja. - Mums ar viņu nekā nopietna vēl nav. Es ļoti gribētu, Robert…

Ineta strauji apklusa. Es uz viņu cieši paskatījos.

-   Ko jūs, Ineta, gribētu?

Viņa nedaudz samulsa.

-   Es ļoti gribētu, Robert, lai jūs vēl kādu reizi, lūk, tā atrastos man blakus un tad mēs varētu parunāt par daudz patīkamākām lietām.

-   Šeit, slimnīcā?

-   Diez vai. Ilgi jau mani te neturēs.

-   Droši vien.

-   Jūs, Robert, man piezvanīsiet? Atnāksiet?

-   Nezinu, - paraustīju plecus. - Jums tas šķiet svarīgi?

-        Jā! - Ineta spēji iesaucās. - Arī agrāk, bet īpaši tagad, kad esmu uzzinājusi par jūsu nepelnītajām ciešanām… Es jums kaut kādā veidā gribu atlīdzināt savu vainu.

-        Cienītā kundze! - pēkšņi diezgan asi pateicu. - Jūsu vaina, ja tāda patiešām pastāv, ne ar ko nav atlīdzināma! Tas ir velti. Labāk domājiet par ko citu! Bet es attiecībā pret jums nekādu atriebību nealkstu. Es tagad gribu vienīgi notvert Baibas īsto slepkavu, kolēģu un sabiedrības acīs sevi reabilitēt un pēc tam… Pēc tam vēlētos mieru un, ja paveiksies, varbūt arī mazliet mīlestības…

Atvērās palātas durvis - no pastaigas atgriezās abas pirmīt izgājušās slimnieces. Es piecēlos.

-       Atvainojiet, Ineta, ka es pie jums neatnācu ar ziediem, bet… Ceru, jūs mani sapratāt. Tagad es iešu. Novēlu jums drīzu atveseļošanos un… Vispār, lai jums labi veicas!

Man atkal par nelielu pārsteigumu sievietes acīs uz brīdi pazibēja kaut kas līdzīgs bailēm vai vismaz stipram satraukumam.

-       Robert… - Ineta gandrīz čukstēja. - Jūs aizejat… pavisam?

Neziņā paraustīju plecus.

-   Ja jūs vēl kādu nedēļu būsiet slimnīcā…

-       Es jūs gaidīšu, - Ineta klusi sacīja, un viņas acīs pēkšņi ieraudzīju asaras. - Man taču jums ir jālūdz piedošana…

Domīgs pašūpoju galvu un nesteidzoties izgāju no palātas.

14. nodaļa

Viktors Zeļinskis, smagi ciešot sāpīgu visa ķermeņu laušanu - tā saucamo lomku, uzmanīgi sagatavoja šļirci, tikpat uzmanīgi un lēni tajā iesūknēja tumšbrūnu opiāta šķidrumu, tad, uz rokas uzlicis žņaugu un ar lielām grūtībām starp daudzām rētiņām sameklējis jau stipri izkal-

Viktors Ze\inskis uzmanīgi sagatavoja šļirci, iesūknēja tumšbrūnu opiāta šķidrumu, tad, uz rokas uzlicis žņaugu, sameklējis jau stipri izkaltušu vēnu, beidzot iedūra adatu.

tušu vēnu, beidzot iedūra adatu. Pēc tam atlaida žņaugu un lēnām sāka bīdīt šļirces virzuli. Jau pēc dažiem mirkļiem viņš sajuta patīkamu atvieglojumu. Beidzot viņš bija spējis kaut uz dažām stundām aiz sevis aizvērt elles vārtus. Bet tāpēc diemžēl paradīzes durvis vēl neatvērās. Viņš joprojām to priekšā palika kā nabaga lūdzējs. Viktors savu organismu jau bija tiktāl sabendējis, ka, tajā iepildot

kārtējo narkotikas devu, to jau vairs neizjūta kā brīnišķīgu Dieva skūpstu un tīkamu nokļūšanu pavisam citā šīs pasaules realitātē, bet gan vienkārši kā kārtējo zāļu devu, kā parastu pretsāpju līdzekli, lai beidzot mazinātu neciešamo ķermeņa un, jā, varbūt arī dvēseles smeldzi, kas viņu pēdējā laikā piemeklēja arvien biežāk un nežēlīgāk.

Viktora vecāki bija šķīrušies, katram jauna ģimene un bērni, un Viktors, gluži vai nemanot, bija kļuvis nevienam vairs nevajadzīgs. Taču sākums bija gandrīz vai spožs. Ar izcilību beidza vidusskolu, iestājās Latvijas Universitātes Ekonomikas fakultātē un bija meitene, kuru viņš mīlēja.

Taču tad… Sākums viņa krišanai bija smieklīgi vienkāršs.

Viktors atlaidās guļus, pievēra acis un gar tām siltā rozā miglā lēnām aizpeldēja tie daži dzīves brīži, kas principā arī izšķīra viņa turpmāko likteni.

Naktsklubs Ieleja.

Parasta jauniešu diskotēka. Dārdoša mūzika. Meitenes superīsos svārciņos un ar atklātu aicinājumu sejās.

Vīriešu tualete. Zils dūmu mākonis.

"Viktor, nāc! Beidzot pamēģini ari tu!"

"Kas tas ir?"

"Nekas slikts. Zālīte. Marihuāna."

"Lai paliek! Cik reižu neesmu teicis, ka mierīgi varu iztikt bez tās."

"Bet šeit to dara visi!"

"Lai! Es to nedarīšu!"

"Bail?"

"Ja atklāti, tad jā."

"Daudzi var nodomāt, ka esi vienkārši gļēvulis."

"Es - gļēvulis?!"

Viktors tāds, protams, nebija. Tieši otrādi. Varbūt jaukto asiņu dēļ - tēvs krievs, māte latviete - viņš bija ārkārtīgi kustīgs, enerģisks, fiziski spēcīgs, viegli aizkaitināms un bieži ari agresīvs. Vienmēr gribēja būt līderis un tāds arī bija. Taču Viktors, būdams arī gudrs, saprata, ka, tikai pamēģinot kādu no narkotikām, tas var būt sākums visai drīzām beigām…

Tā arī notika. Vēlēdamies pārējiem puišiem tomēr pierādīt, ka viņš arī šai jomā ir drosmīgs un neatpaliek no citiem, īstenībā kļuva gļēvs un nožēlojams.

Vai nu tāpēc vai ne tāpēc, bet Baiba no viņa ātri novērsās un arvien biežāk uz ielas un sabiedrībā parādījās ar jau padzīvojošu vīrieti. Viktors, jau stabili iekļāvies nelielā, bet labi organizētā narkotiku tirgoņu bandā un paspējis izjust arī vairākkārtējus arestus un izmeklēšanas izolatoru drūmo gaisotni, uzzināja, ka vīrietis, ar ko Baiba satiekas, ir dakteris un meiteni ārstējis, kad viņu uz ielas bija notriekusi traki joņojoša automašīna.

Baibas noraidošā izturēšanās un viņas jaunais sakars ar Robertu Viktorā izraisīja ne tikai spēcīgu un ļoti ilgstošu greizsirdības lēkmi, bet arī personīgā apvainojuma jūtas.

Tātad šis dakteris ir labāks vīrietis par mani?!

Vīrišķīgāks? Pievilcīgāks? Interesantāks? Turīgāks?

Bet viņš ir jau vecs! Trīsdesmit septiņi gadi!

Iespējams, ka tieši tas Viktoru aizskāra visjūtīgāk.

Viņš vēl joprojām ar dusmām un naidu atcerējās pēdējo sarunu ar Baibu, pirms galīgi izlēma, meitenei atriebjoties, viņu nogalināt.

"Baiba, kas notiek?"

Meitene paraustīja plecus.

"Vai tad vispār kaut kas tāds notiek, kas tevi varētu tik ļoti interesēt?"

"Neizliecies par muļķi!"

"Man ne par ko nav jāizliekas. Kāda esmu, tāda esmu."

"Tu esi slikta meitene."

"Vari domāt, ko gribi!"

"Kas tas ir par tipu, ar kuru tu tagad satiecies?"

"Viņš ir ārsts."

"Tālāk!"

"Kas tālāk? Tas arī viss."

"Man gan tā nešķiet. Viņš tevi grib dabūt gultā? Vai varbūt jau ir dabūjis?"

"Un ja tā arī būtu, kāda tev tur vairs daļa?"

"Es tev vairs neko nenozīmēju?"

"Nē. Mūsu attiecības ir beigušās."

"Kāpēc?"

"Mīļo Viktor! Es tev to desmitām reižu jau esmu izskaidrojusi! Jā, tu biji mans pirmais puisis. Mēs abi viens otrā bijām pat nedaudz iemīlējušies, bet vai tam tā vajadzētu turpināties mūžīgi?"

"Kāpēc gan ne?"

"Tāpēc, ka tu esi kļuvis cits! Arī es pēc nelaimes gadījuma esmu kļuvusi daudz savādāka. Tāda kā nopietnāka, tāda kā krietni pieaugušāka."

"Un dumjāka! Bet es neesmu kļuvis cits! Es esmu tas pats iepriekšējais puisis, kurš tevi joprojām mīl tikpat stipri kā agrāk!"

"Viktor! Tā nav nekāda mīlestība! Tu vienkārši mani gribi pakļaut savai varai gluži tāpat, kā esi pakļāvis savus draugus! Taču es neesmu no tām, kura gribētu būt kāda cilvēka privātīpašums! Un vispār… Viktor! Kas tā tev ir par mīlestību, ja tu vari man draudēt? Cilvēks, kurš mīl, to nekad nespētu! Cilvēks, kurš kādu mīl, viņam nes ziedus, pērk dāvanas, vienmēr pret viņu izturas mīļi un saudzīgi un mēģina katru kopā pavadītu dienu pārvērst gaišos svētkos! Bet galvenais, Viktor, pats galvenais, ka iemīlējies cilvēks vienmēr cenšas kļūt labāks, patīkamāks un mīļāks. Taču ko dari tu? Esi sācis lietot narkotikas, kas tevi agrāk vai vēlāk novedīs cietumā vai kapā! Vēl vairāk! Tu esi kļuvis narkotiku tirgonis un cietumā jau pabijis! Kāpēc tu negribi apstāties? Kāpēc? Iespējams, tu sevi vēl vari glābt! Tu atkal vari būt godīgs! Bet kamēr tas vēl nav noticis…"

"Tu turpināsi gulēt ar to veco kraķi!?"

"Pirmkārt, viņš nav nekāds vecis! Roberts vēl nav sasniedzis pat savus brieduma gadus. Viņš ir jauns. Katrā ziņā manās izjūtās viņš ir vēl jaunāks par tevi! Otrkārt… Es ar viņu vēl ne reizi neesmu gulējusi un, iespējams, to nekad arī nedarīšu. Mēs vienkārši esam labi draugi. Un galu galā viņš man tomēr izglāba dzīvību."

"Un, protams, šis tavs jaunais draugs nav ne dzērājs, ne narkomāns. Viņš ir godīgs, cienījams, gudrs un vēl ne reizi nav ne arestēts, ne pabijis cietumā!"

"Jā, Viktor, tieši tā! Viņš ir gudrs, godīgs un cienījams. Bet kāds tagad esi tu?"

"Tu mani nicini?"

"Nē. Tu man vienkārši esi kļuvis svešs un nepatīkams."

"Vai tam, kas starp mums ir bijis agrāk, vairs nav nekādas nozīmes?"

"Nekādas, Viktor. Es to gribu aizmirst."

"Tāpēc, ka mīli viņu?"

"Jā, Viktor, es viņu patiešām mīlu. Un ar katru dienu arvien stiprāk un stiprāk. Viņš man jau drīz varētu aizvietot visu pasauli."

"Tad tas patiešām ir nopietni. Un, ja tu ar viņu tik tiešām vēl ne reizi neesi pārgulējusi, tad tas katrā ziņā vistuvākajā laikā tomēr notiks! Obligāti! Citādi nemaz nevar būt! Bet, tikai iedomājoties vien tevi cita vīrieša skāvienos, kā viņš savā gultā ar tevi tur ņemas, kā tu baudā elso, viņu skūpsti un esi laimīga… Nē, Baiba! Es to vienkārši neizturēšu. Es to nepieļaušu! Tu redzēsi!"

"Nē, Viktor! Viss beidzies! Nav vairs tavos spēkos ne ko atļaut, ne ko aizliegt! Mīlestība kā šīs pasaules augstākais garīgais spēks vienmēr ir daudz stiprāks par cilvēka fiziskajām iespējām. Tāpēc, Viktor, ej! Ej ātrāk prom, lai tu manās acīs nekļūtu vēl nožēlojamāks!"

Iespējams, ka Baibai tā tomēr nevajadzēja teikt, jo tieši šie pēdējie meitenes vārdi Viktorā iedzēla tik asas dusmas, tik spēcīgu apvainojumu un dedzinošu naidu, ka viņš negrozāmi nolēma Baibu nogalināt.

Viktors piecēlās, aiz cieši sarindotas grāmatu rindas sameklēja videokaseti un ielika magnetofonā. Viņš saprata, ka ir ļoti bīstami šo kaseti turēt dzīvoklī, jo aresta un kratīšanas laikā tā noteikti tiktu atrasta, taču viņu iedrošināja tas, ka poliči, rakņājoties pa dzīvokli, meklētu vienīgi kaut kur iespējami noslēptās narkotikas vai ieročus, nevis pētītu un skatītu videofilmas, kuru Viktoram bija sakrājies vesels blāķis. Arī uz videokasetes, kurā toreiz pēc viņa gribas Aleksandrs Bitovs nofilmēja Baibas slepkavības ainu, bija uzlīmēts spoži krāsains apvākojums un tur it kā esošās mākslas filmas nevienam aizdomas neradošs nosaukums - Zāles pļāvējs.

Viktors nospieda televizora slēdzi un jau kuro reizi ar patiesu baudu skatījās, kā viņš toreiz bez jebkādas telefona sarunu noklausīšanās, ja ne droši jau zinādams, tad vismaz diezgan skaidri nojautis drīzu Roberta ierašanos, piezvana pie Baibas mājas durvīm.

Durvis atveras. Baibas sejā nepatīkams pārsteigums. Un kā nu ne! Mīļā un dārgā jaunā drauga vietā viņas priekšā stāv tagad nicināmais Viktors!

"Ko tev vajag?" Baiba jautā.

"Man ar tevi jāaprunājas."

Baiba, neko neatbildējusi, mēģina durvis atkal aizvērt, taču tas neizdodas. Viktors ir veiklāks. Viņš meiteni iegrūž gaitenī, aiz viņa seko Oļegs Murašovs un Aleksandrs Bitovs ar videokameru.

Istaba.

Baiba izskatās skaistāka kā jebkad agrāk. īsi minibrun- cīši. Kājās augstpapēžu kurpes. Viktors ilgi, gluži vai satriekts, uz viņu skatās.

"Tu mani šādā izskatā nekad neesi sagaidījusi," viņš saka.

"Tad, Viktor, mēs vēl bijām bērni. Tagad pieauguši. Es jau esmu sieviete."

Viktors, rokas ietērpis plānos baltos cimdos, no kabatas izvelk diezgan garu, spoži mirdzošu nazi un to lēnām tuvina Baibas pēkšņu baiļu pārņemtajai sejai.

"Piedod, Baiba," Viktors drūmā balsī saka, "bet es tevi tik skaistu negribu atdot citam! Es to vienkārši nespēju! Jo es, vienīgi es tevi tādu esmu radījis. Es tevi padarīju par sievieti un tagad lai mana darba augļus baudītu kāds cits?! Nu nē! Nekad! Nekad, Baiba! Tu pati teici, ka mīlestība ir šīs pasaules lielākais spēks. Tagad šis spēks ir nedaudz aptumšojis manu prātu un tāpēc…"

"Nē!" Baiba sāk skaļi kliegt. "Tavu prātu ir aptumšojusi nevis mīlestība, kas mūsu prātus var darīt tikai gaišākus, bet gan kārtējā narkotiku deva! Un naids! Un skaudība! Un greizsirdība! Viss, kas cilvēkā ir slikts!"

Viktors, vairs neko nesakot, triec nazi Baibas krūtīs. Meitene šausmās un sāpēs iekliedzas un, lēnām saļimstot, nokrīt uz paklāja. Viktors noliecas, grib nazi izraut un acīmredzot durt vēl vairākas reizes, taču pēdējā brīdī apdomājas, lēnām izslējās un uzvaroši pasmaida.

"Tu to biji pelnījusi," viņš saka. "Tu mani nodevi. Tu, mīlot citu, sāki mani nicināt. To neviens nepiedod! Tā ir taisnīga atmaksa par manu pazemošanu un tavu neapturamo vēlēšanos piederēt citam, nevis man! Tagad tu nebūsi nevienam! Nevienam, Baiba… Tu līdz mana mūža galam tā arī paliksi piederīga vienīgi man… Ardievu!"

Viktors pagriežas un kopā ar pārējiem steidzīgi atstāj istabu.

Pēc neilga laika pie Baibas mājas vārtiņiem parādās Roberts Viklands…

Viktors izslēdza videomagnetofonu un atkal lēnām atlaidās guļus. Pašlaik organismā uzņemtā narkotikas deva nenoliedzami diezgan spēcīgi izmainīja Viktora sajūtas, emocionālo stāvokli un dzīves uztveri, to padarot daudz vienkāršāku un patīkamāku. Taču viņam vienmēr lielu baudu sagādāja gan atcerēties, gan jau kuro reizi skatīties Baibas varmācīgās nāves ainu. Viktors pats to nekādi nespēja izskaidrot. Viņš patiešām šo meiteni bija mīlējis, taču kāpēc viņā nekad pat uz īsu mirkli neieskanējās ne mazākā žēluma stīga? Galu galā Viktors saprata vai vismaz pieņēma, ka tas ir tāpēc, ka Baiba neko labāku patiesībā nebija ari pelnījusi! Viņa bija jāsoda! Viņa nedrīkstēja mīlēt citu! Viņa nedrīkstēja mani atstumt! Viņa nedrīkstēja mani nicināt! Un beigu beigās Baiba man nedrīkstēja arī piedraudēt, ja no viņas beidzot neatšūšos, viņa paziņos policijai, ka esmu narkotiku izplatītājs, tā saucamais narkotiku dīleris, un kur tas parasti notiek. Tā ka viss normāli. Meitene bija jāsoda un jāapklusina. Viss ir pareizi.

Bez šīm vairāk prāta radītajām sajūtām Viktoru ļoti priecēja arī apziņa, ka viņš tai brīdī bija tik spēcīgs un varens, ka spēja atņemt otram cilvēkam dzīvību. Viņš spēja kardināli izšķirt kāda cilvēka likteni! Viņš jutās gandrīz vai Dievs, ļoti nozīmīgs šīs pasaules spēks, kas var un drīkst, lūk, tik vienkārši un ātri izšķirt cilvēka dzīvības un nāves jautājumu.

Vēl nozīmīgāks, gudrāks un varenāks Viktors pats sev šķita pēc tam, kad tikpat vienkārši un pat primitīvi kopā ar draugiem bija spējis apmānīt policiju, prokuratūru un pat tiesu! Šie notikumi viņā bez visām narkotikām izraisīja ne tikai eiforisku pacilātību, bet arī patiesu lepnumu un pārliecību, ka viņš tik tiešām spēj būtiski ietekmēt citu cilvēku dzīvi un likteni.

Pēc neilga laika Viktora vienistabas dzīvoklī, ko māte, apprecoties Otrreiz, viņam bija nopirkusi kādā Miera ielas divstāvu koka mājā, ienāca viņa labākais draugs Aleksandrs Bitovs, kurš pārsteidzošā kārtā narkotikas nelietoja, taču tās tirgoja un bija Viktora labākais draugs vēl no pamatskolas laikiem.

Aleksandrs sasveicinājās un paskatījās uz videomagnetofonu.

-   Atkal skatījies Zāles pļāvēju ?

-  Jā, Saša, - Viktors atzinās. - Šis notikums savādā kārtā mani pievelk kā spēcīgs magnēts. Gribas skatīties atkal un atkal. Mēs taču to nostrādājām lieliski, vai ne?

-   Tu labāk to kaseti būtu beidzot iznīcinājis! - Aleksandrs stingrā balsī deva padomu. - Ja nu tā tomēr nonāk musoru rokās?

-   Nebaidies! - Viktors mierināja. - Neviens ments manā dzīvoklī nedrīkst ienākt. Dzīvokļa kratīšana ir iespējama vienīgi tai gadījumā, ja tieku arestēts, man uzrāda apsūdzību un prokuratūra dod sankciju. Ja tā arī kādreiz gadītos, tu domā, viņi šeit vai savos kantoros dienām ilgi skatītos manas videokasetes? Absurds! Te pat nav nevienas īstas pornofilmas!

-   Un tomēr, Viktor, labāk to iznīcināt vai noslēpt rūpīgāk! - Aleksandrs sacīja. - Man ir stipras aizdomas, ka mūsu apcietinātais draugs Oļegs Murašovs… Acīmredzot pagaidām viņš klusē, bet kāda mums ir garantija, ka viņš tiesā pēkšņi atzīstas ne tikai tai bruņotajā laupīšanas uzbrukumā, bet arī, ka kopā ar mums piedalījies Baibas slepkavībā?

-   Muļķības! - Viktors atmeta ar roku. - Kāpēc lai viņš ne no šā un tā pēkšņi atzītos tik smagā noziegumā, ja par to var dabūt vairāk nekā par uzbrukumu firmas kantorim! Apsardzes večus taču nenošāva viņš! Tā ka, Saša, tikai mieru! Oļegs neko neteiks.

-   Un tomēr, - Aleksandrs neatlaidās. - Tu labi pazīsti Žurku, bet es zinu, ka viņš savukārt ir labos draugos ar pašu Baronu. Lai mums būtu mierīgāka dzīve, tu varētu caur Žurku sazināties ar Baronu un viņu palūgt, lai viņš savukārt kādam zekam dod pavēli jau pirms paredzamās tiesas Oļegu Centrālcietumā kaut kādā veidā padarīt aukstu. Mēs būtu drošībā. Vismaz no tās puses.

-   Labi, - Viktors domīgi teica. - Ideja principā nav slikta, un es par to padomāšu.

15. nodaļa

Tēvs par manu ierašanos viņa Saulkrastu mājā bija patiesi priecīgs. Kopš viņš no mums pirms divdesmit gadiem aizgāja, mēs satikāmies reti, taču mūsu savstarpējā attieksme vienam pret otru nemainījās. Mēs joprojām palikām draugi.

Paēduši pusdienas un nedaudz iedzēruši franču konjaku, aizgājām līdz Saulkrastu pludmalei, apsēdāmies kāpas malā un skatījāmies, kā netālu skraida bērni un izaicinoši kārdinoši, acīmredzot labi apzinādamās savu pašvērtību, pastaigājas niecīgos bikini peldkostīmos ģērbušās sievietes.

-  Skaisti, vai ne? - tēvs neslēpa sajūsmu. - Vienmēr, kad atnāku uz pludmali un skatos uz šīm jaunajām sievietēm… Tikai tad tā pa īstam apjēdzu, ka esmu vēl dzīvs.

-   Vai darbs tevi vairs neinteresē? - prasīju. - Galu galā taču esi vēstures profesors!

-   Kas es īstenībā vairs par profesoru! - tēvs nicīgi atmeta ar roku. - Padomju laikā man studentiem vajadzēja stāstīt… Nē, ne vienmēr melus. Tā gluži nevarētu teikt. Tā laika vēstures interpretācijā nenoliedzami bija arī daudz patiesības, taču diemžēl ne tuvu visa. Mani kaitina, ka tas atkārtojas arī šodien. Puspatiesību, noklusējumu un melu tāpat ir atliku likām! Taču es saprotu, kāpēc tas tā notiek.

-   Kāpēc? - jautāju. - Vai tāpēc, ka cilvēks jebkuros laikos ir bijis tālu no iespējamā ideāla, vai arī viņam no patiesības vienkārši ir bail?

-   Ar bailēm tur ir maz sakara, - tēvs nopietns atbildēja. - Cilvēks vienmēr ir vadījies galvenokārt no personīgā izdevīguma. Padomju laikā ļoti izdevīgi bija būt revolucionāram, komunistam, padomju partizānam, sociālisma piekritējam un cīnītājam pret tā saucamo buržuāzisko ideoloģiju. Savukārt pašlaik ir ļoti izdevīgi saukt sevi par brīvības cīnītāju, komunistu nīdēju, kvēlu padomju ideoloģijas pretinieku, nacionālo partizānu, represētu personu vai mēģināt iestāstīt sabiedrībai, ka hitleriskās Vācijas karaspēka sastāvā kā leģionārs esi cīnījies par brīvu un demokrātisku Latviju, lai gan patiesībā… Tāpēc es labāk skatos uz puskailām meitenēm nekā lasu avīzes vai mūsdienu vēstures grāmatas!

-   Ņem un uzraksti pats savu grāmatu! - es ieteicu.

-   Lai viņi visi iet ellē! - tēvs nikni atteica, jau kuro reizi rūpīgi nopētīdams garām ejošo publiku. Es savukārt paskatījos uz tēvu. Viņš bija stalts septiņdesmit četrus gadus vecs vīrietis, sportiski ģērbies, tīru seju, ar modernām brillēm uz acīm un vienmēr ar tikko samanāmu smīniņu biezo lūpu kaktiņos. Savā laikā augstskolu vidē izslavēts kā nepārspējams sieviešu mednieks, tādējādi gandrīz vai nepārtraukti iekuldamies lielās nepatikšanās.

-   Cik ilgi tu jau dzīvo ar savu pēdējo sievu? - painteresējos.

-  Ilgi, - tēvs atbildēja. - Ne ar vienu, izņemot tavu māti, tik ilgi vispār neesmu dzīvojis. Nupat jau būs astoņi gadi.

-   Viņa paliks arī pēdējā?

-  To nu es nezinu, - tēvs kārtējo reizi pasmīnēja. - Varbūt jau rīt vai parīt…

-   Vai katru reizi, kad maini savas sievas, tu arī iemīlies? - es pavaicāju.

-   Nē, ne vienmēr, - tēvs sacīja. - Bet vienmēr tas ir brīnišķīgi. Vienalga, esi ar sievieti kopā uz ielas, viesībās vai gultā, vienmēr, Robert, tas ir ļoti patīkami un skaisti! Daudzi to neapjēdz vai vienkārši nav spējīgi neko tamlīdzīgu izjust. Tu jau zini, angļiem bija tāds slavens rakstnieks un dramaturgs Somersets Moems. Trīsdesmitajos gados viņš bija vispopulārākais dramaturgs Lielbritānijā un, varētu teikt, arī pasaulē. Nu, lūk! Kad viņš kļuva sešdesmit gadus vecs, nodomāja, ka ilgi droši vien vairs nedzīvos, un uzrakstīja it kā savu pēdējo grāmatu Pavelkot svītru, kur ar pārsteidzošu atklātību pateica visu, ko viņš domā par Anglijas sabiedrību un tās smalkajām aprindām, visu, ko domā par reliģiju, filozofiju, teātri, literatūru, mākslu un politiku. Un tad pats sev pajautājis, ko viņš galu galā uzskata par visvērtīgāko, ko savā dzīvē ir paveicis un sasniedzis: vai sarakstīto grāmatu kaudzi, neskaitāmos lugu uzvedumus, pasaules slavu, galvu reibinošo popularitāti vai lielu naudu? Nē! Dižais cilvēces literatūras dižgars un ļoti bagātais cilvēks atklāti pateica, ka tas viss ir tikai zvārguļu skaņas! Olu čaumalas! Visvērtīgākais, ko viņš savā

- Skaisti, vai ne? - tēvs neslēpa sajūsmu. - Vienmēr, kad atnāku uz pludmali un skatos uz šim jaunajām sievietēm…

Tikai tad tā pa īstam apjēdzu, ka esmu vēl dzīvs.

dzīvē ir ieguvis, un vienīgais, ko, no šīs pasaules aizejot, viņš vēlas saglabāt un paņemt sev līdzi, ir tas, ka viņš savā laikā ir pārgulējis turpat vai ar visām Londonas teātru aktrisēm… Tā, lūk, Robert! Tādas ir tās īstās dzīves vērtības! Un tas patiešām arī ir visas dzīves vērts! Bet ko tu? Tev pašlaik ir kāda sieviete? Vai otrreiz precēties netaisies?

-   Nē, - es atbildēju. - Nevienu negribu.

-  Kāpēc? Vai tevi cietums ir tik spēcīgi iespaidojis? - tēvs mani uzmanīgi nopētīja. - Ar tevi viss ir kārtībā?

-  Jā, - es apliecināju. - Par to vari neuztraukties. Man kaut kas nav kārtībā ar galvu.

-   Kādā ziņā?

-   Domāju, ka ne medicīniskajā nozīmē. Man vienkārši riebjas dzīvot.

-   Es to varu saprast, - tēvs teica. - Bet, lai dzīve neriebtos, tev obligāti ir vajadzīga sieviete! Tikai sieviete mūsu dzīvei spēj piešķirt kaut kādu jēgu un likt saprast, kāpēc šai pasaulē vispār esam. Tu mani saproti?

-   Es tevi saprotu, - sacīju. - Taču diez vai dzīves galvenā jēga ir tāda, lai tā vien censtos pēc iespējas lielāku skaitu sieviešu ieraut gultā! Diez vai. Somersetam Moemam bija viegli tā domāt, darīt un teikt. Viņam viss jau bija. Viņš bija labs ārsts, slavens rakstnieks un bagāts cilvēks. Tādā gadījumā sievietes patiešām var būt tikai kā gards saldais ēdiens. Bet kas ir man? Man nav nekā! Esmu visu zaudējis. Taču kāpēc esmu zaudētājs? Vai tāpēc, ka biju slikts un ļauns un manas domas un darbi bija ļauni? Nē! Tāpēc, ka slikti un ļauni bija citi! Arī sievietes.

-   Dēls, - tēvs klusi teica un smagi uzlika roku uz mana pleca. - Mēs visi attiecīgā dzīves situācijā spējam būt ļauni un varbūt, ka tā arī vajag. Taču sieviete… Lai sastaptos ar Dievu, mums ne vienmēr baznīcā altāra priekšā jākrīt uz ceļiem. Kad tu esi spējis sievieti iegūt gan garīgi, gan fiziski, tad tā arī ir vistiešākā pieskaršanās dievišķajam un varbūt pat pašam Dievam… Tas nebūt neskan kā zaimi vai Dieva varenības noniecināšana. Tieši otrādi! Mūsu garīgajā un fiziskajā tuvībā ar sievieti tieši atklājas visas Dieva spējas, viss viņa diženums un gaišums. Visa šī pasaule uz tā vien turas.

-   Protams, - es domīgs teicu, - ja aizmirstam, ka šis, kā tu saki, dievišķais spēks, kas mūs patiešām dažreiz tik neprātīgi dzen vienu pie otra, ir ne tikai radošs, bet arī ārkārtīgi graujošs! Un tad, ja mums nepaveicas, viss Dieva gaišums pazūd un mēs atkal iegrimstam dziļā neticības un depresijas tumsā.

-  Vai tad tu, Robert, domā, ka tev nekad dzīvē vairs nevar paveikties? - tēvs jautāja.

Es rūgti iesmējos.

-   Man vispār ne reizi vēl nav veicies, - drūmā balsī atbildēju. - Atceries, vidusskolas pēdējā klasē man bija tāda Anita. Tīra, jauka meitene. Pajuka. Studiju gados bija vairākas - gan kursa biedrenes, gan medmāsiņas un pat viena daktere, taču nekas nopietns. Vienīgi sekss. Tad nāca Anda - dzīves lielā un liktenīgā mīlestība! Un kas? Jau pēc dažiem gadiem viņa mūsu laulības gultā iekrita ar citu! Zini, kas viņš tagad ir? Cietuma priekšnieka vietnieks! O, bože matka! Tikai tā man vēl trūka! Tad nāca Baiba - meitene eņģeļa izskatā. Mūsu mēģinājums tuvoties, varbūt beidzot patiešām izbaudīt šo brīnišķīgo Dieva atklāsmi beidzās jauki, vai ne? No Dieva pieskāriena tieši sātana rokās! Tagad esmu iepazinies ar vēl vienu sievieti un kaut ko tik neparastu vēl neesmu izjutis.

-   Kas tas ir? - tēvs ieinteresēts uz mani cieši paskatījās.

-  Es nezinu, - paraustīju plecus. - Neko nesaprotu. Pirmajā mirklī šķiet, ka tā ir kaut kāda savāda - rūgta un salda - jūtu putra, kur, pēc tava formulējuma, dievišķais sajaucies ar mūsu pašu mēsliem. Es šo sievieti mīlu, jā, droši vien, taču mīlu varbūt tikai tāpēc, ka es par viņu pēdējos gadus esmu nepārtraukti domājis un dziļi ienīdis.

Tēvs domīgi pašūpoja galvu, ilgi skatījās jūrā, kur netālu no horizonta bija redzams liels balts kuģis, tad atkal pavērsās pret mani.

-   Tas ir neiespējami, - viņš pateica. - Esmu pārliecināts, ka tā esi tikai iedomājies. Vienlaikus mīlestība ar naidu nekādi neiet kopā. Tas ir izslēgts! Vai nu tu šo sievieti nemīli un pret viņu izjūti vienīgi naidu, vai arī patiešām mīli un nekāda naida tevī nav! Kas viņa tāda ir un kāpēc tev viņu vajadzētu arī nīst?

Nedaudz pagriezos pret jūru un ar nelielām skumjām skatījos, ka baltais kuģis kā balts manas dzīves sapnis kļūst arvien mazāks un mazāks, līdz debess un jūras saskarsmes vietā pazūd pavisam.

-  Viņu sauc Ineta Kahovska, - es teicu. - Viņa ir tā tiesnese, kas mani notiesāja.

Tēvs ilgi klusēja. Arī es neko vairāk neteicu, bet paskatījos nedaudz sāņus, kur netālu no mums, jautri smejoties, spēlējās vairāki bērni.

Šis laimes mirklis ir tik īss, es domāju. Bezrūpīgi spēlējamies smiltiņās un pasaule šķiet kā dzīva pasaka. Mēs vēl neko nezinām par cilvēku ļaunumu, par netaisnību, nabadzību, politiskajām un seksuālajām kaislībām, neko par noziegumiem, tiesām, cietumiem un nodevību! Un galvenais varbūt pats galvenais, - mēs pat nenojaušam, ka šai pasaulē bez visa cita pastāv arī kaut kas tik skaists un drausmīgs kā mīlestība!

-   Es viņu atceros, - tēvs teica. - Tiesnese bija skaista sieviete. Tu joprojām domā, ka viņa tevi tīšām notiesāja nevainīgu?

-   Nē, tā es gluži nedomāju, - atbildēju, - taču viņa mani tomēr nevainīgu notiesāja! No tā ne viņa, ne es nekur un nekad nespēsim aizbēgt! Kā tu domā, tēv, man viņu beidzot vajadzētu aizmirst?

-  To nu es nezinu! - tēvs iesmējās. - Dari, kā sirds liek! Taču arī es, toreiz sēdēdams tiesas zālē, viņu ienīdu.

-   Bet īstenībā viņa nav vainīga, - klusi sacīju, lai gan gribējās kliegt. - Tu saproti? Patiesībā viņa ir tikpat nevainīga kā es un mūsu naidu nav pelnījusi!

-   Ko tad viņa ir pelnījusi? - tēvs dusmīgs prasīja. - Atzinības ordeni par taisnīgi spriestu tiesu?! Vai kā dzīves lielāko balvu tavu - viņas nevainīgi notiesātā! - mīlestību?!

Es skumji pasmaidīju un atkal paskatījos uz jūru. Plašs, zils klajums un pēc gardāka kumosa ķērkstošas kaijas.

Vai arī mēs neesam putni ar aizlauztiem spārniem un tikpat izsalkuši pēc cilvēcības un otra cilvēka siltuma? Vienīgi mēs tad parasti kliedzam klusi.

16. nodaļa

Kāds neatlaidīgi zvanīja pie durvīm. Tikko biju beidzis lasīt grāmatu, nodzēsis gaismu un taisījos iemigt. Pulkstenis rādīja desmit minūtes pāri pusnaktij.

Piecēlos sēdus un klausījos. Zvans turpināja tarkšķēt, un es, mugurā uzmetis halātu, neapmierināts aizgāju līdz mājas ārdurvīm. Nepajautājis, kas ir zvanītājs, tās atvēru.

Durvju priekšā stāvēja divi ādas jakās ģērbušies plecīgi puiši, no abām pusēm vidū turēdami trešo, kurš, nedaudz saliecies uz priekšu, klusi kunkstēja. Es visu sapratu.

-   Tu esi Roberts Viklands? - viens no puišiem jautāja.

Piekrītoši pamāju.

-        Sveiciens no Barona, - tas pats puisis sacīja. - Redzi, vienam no brāļiem ir gaužām slikti.

-   Kas par vainu?

-       Divi naža dūrieni. Viens tā kā būtu viegls, bet otrs var būt nāvējošs.

-       Kāpēc tad esat atdrāzušies pie manis? - dusmīgs prasīju. - Viņš steidzīgi jāved uz slimnīcu!

-   Tur nevar! Ievainotais atrodas meklēšanā.

-   Par ko?

-  Tas tev nav jāzina! Barons teica, ka tu varēsi palīdzēt.

-   Kur viņam ir iedurts?

-        Kreisajā kājā, bet otrs dūriens kaklā. Varbūt ir pārgriezta pat artērija! Viņš baigi asiņo.

Ja būtu pārgriezta artērija, tad viņš jau sen būtu noasiņojis, nodomāju, taču briesmas dzīvībai acīmredzot joprojām pastāv.

-   Tu zini, ar ko es riskēju? - vaicāju.

-       To es nezinu, - puisis atbildēja. - Vienīgi zinu, ka mēs riskējam daudz vairāk! Barons teica, ka tu palīdzēšot. Bez tam mēs, protams, tev arī labi samaksāsim. Pusgada ārsta algu.

-        Man šeit nav nekāda privātklīnika, - neapmierināts noņurdēju. - Un es neesmu medicīnas ģēnijs, kurš gandrīz vai ar plikām rokām virtuvē no nāves spēj glābt sašautus vai sadurtus…

Pēdējā brīdī vārdu bandītus nepateicu. Galu galā vismaz oficiāli sabiedrības acīs es taču biju tikpat kā viņējais.

-   Nāciet iekšā! - aicināju.

Pēc brīža jau atradāmies lielajā istabā, ievainoto puisi noguldījām uz dīvāna, noģērbām virsdrēbes un es viņu rūpīgi apskatīju. Ievainojums kājā tik tiešām nebija bīstams. To varēja apstrādāt ar joda šķīdumu, sasmērētu ar strep- tocīda ziedi un cieši nosaitēt. Taču ar griezto brūci kaklā bija daudz sarežģītāk. Tā bija diezgan plata, vairāk plēsta nekā griezta un stipri asiņoja. Principā tāda veida

brūci varēja operēt vienīgi slimnīcas apstākļos. Es brīdi domāju.

-   Kas ir, dok? - jau iepriekš runājušais puisis satraukts jautāja. - Neko darīt vairs nevar?

-  Var, - es atbildēju. - Jūs patiešām viņu nedrīkstat vest uz slimnīcu?

-   Nekādā ziņā!

-   Pat tad, ja viņš tagad mirtu?

-   Pat tad.

-   Es, protams, varu pamēģināt brūci iztīrīt un sašūt, taču nevaru dot nekādu garantiju, ka viņam jau rīt nesāksies sepse, tas ir, vispārēja asins saindēšanās un viņš tāpat aizies bojā.

-   Nu, pamēģini, dok! - puisis lūdzoši teica. - Varbūt izdodas.

Apmēram pēc stundas viss bija kārtībā. Šķiet, es izdarīju gluži vai neiespējamo, it sevišķi, ja padomā, ka tas notika mājas apstākļos. Es par padarīto darbu jutos lepns. Un tam, ka sadurtais puisis acīmredzot bija bandīts, tajā mirklī nebija nekādas nozīmes. Viņš, kāds nekāds, tomēr bija cilvēks, atradās jau nāves skavās, un arī es biju tikai cilvēks, kuram daži ļaundari, liktenis un izmeklēšanas kļūda bija liegusi priecāties par savu darbu un cilvēku glābšanu no ciešanām un nāves, publiski izjust lepnumu un gandarījumu. Atklāti. Savu kolēģu vidū. Ne no viena neslēpjoties un ne no viena nebaidoties.

Jaunie cilvēki aizgāja, man uz galda atstājot krietnu žūksnīti dolāru. Noguris apsēdos atpūtas krēslā, aizsmēķēju un mēģināju atslābināties.

Kad tas reiz beigsies? - domāju. Kad beidzot atkal varēšu strādāt slimnīcā un justies kā pilnvērtīgs sabiedrības loceklis? Varbūt viss mans pašreizējais naids un nepatika pret pasauli pastāv vienīgi tāpēc, ka pašlaik kā bijušais slepkava esmu it kā izslēgts no sabiedrības, tajā notiekošajām norisēm un man ir liegts strādāt savā profesijā? Droši vien. Es zinu. Šis naids un depresija nepāries tik ilgi, kamēr nedabūšu rokā…

Atvērās durvis, un istabā, nedaudz samiegojusies, ienāca māte.

-   Kāpēc tu vēl neguli? - viņa tūlīt painteresējās.

Apmēram pēc stundas viss bija kārtībā. Šķiet, es izdarīju gluži vai neiespējamo.

-   Man vajadzēja mazliet pastrādāt, - atbildēju.

-        Robert… Vai tie atkal bija noziedznieki? - māte satraukta vaicāja.

-       Es to nezinu. Viens no viņiem bija ievainots, un es viņam palīdzēju palikt dzīvam. Vismaz šonakt.

-        Dēls… Vai tu rīkojies pareizi? - māte, vēl vairāk sa- traukusies, jautāja.

-    Nedomāju, ka esmu rīkojies nepareizi. Un vispār… Muterīt! Kas īstenībā ir pareizi vai nepareizi? Tas viss ir tikai cilvēku izdomājumi un pieņēmumi! Šai pasaulē absolūts ir tikai Dievs, mīlestība un naids! Ja mēs ar savu naidu dažreiz vēl kaut kā spējam tikt galā, tad ar mīlestību tas jau ir tikpat kā neiespējami. Bet Dieva esamība - ja tāda patiešām ir - ne mazākā mērā nav atkarīga ne no mūsu gribas, ne jūtām.

-   Robert, - māte klusi sacīja un, joprojām norūpējusies, apsēdās iepretim. - Kāpēc tu man visu to stāsti? Un kāds tam sakars ar to, ka tu jau kuro reizi palīdzi sliktiem cilvēkiem? Vai tu līdz ar to arī pats nekļūsti likuma pārkāpējs un tagad tiesa tevi varētu sodīt arī taisnīgi?

Brīdi klusējis un ilgāk pavērojis mātes satumsušo vaigu, mierinoši pasmaidīju.

-   Nav tāda likuma, kas aizliegtu cilvēkam sniegt palīdzību otram. Tieši otrādi! Tas ir katra normāla cilvēka pienākums, bet, ja mani par to valsts vai sabiedrība iedomātos juridiski vai morāli nosodīt, mēs atgrieztos alu laikmeta civilizācijā, no kuras, starp citu, mēs jau tā šodien vairs neesam nemaz tik tālu…

-   Robert, - māte sacīja, - es labi saprotu tavu garīgo stāvokli un jūtu tev līdzi. Taču cik ilgi tā dzīvosi? Cik ilgi mocīsi sevi? Vai tev beidzot nevajadzētu aizmirst, kas ar tevi ir noticis, atrast sev piemērotu sievieti…

-   Nē, nē! - strauji iebildu. - Tad man vispār būtu jāaizmirst, ka es dzīvoju! Bet es, kā redzi, tomēr vēl dzīvoju! Nekādu lielo prieku tas man nesagādā, taču tomēr. Mans riebums un naids, iespējams, beigsies vienīgi tad, kad beidzot dabūšu rokā Zeļinski, viņš tiks notiesāts, bet es savukārt attaisnots un reabilitēts. Tikai tad, muterīt! Bet tagad ejam gulēt!

-    Iet jau varam, - māte nomākta sacīja un piecēlās. - Taču tik un tā aizmigt vairs nespēšu.

-   Domā tikai par patīkamo!

-   Paldies par padomu, dēls, bet man vairāk būs jādomā par to, ka tu, Robert, atkal esi nolēmis darīt kaut ko ne visai likumīgu!

-   Par ko tu runā?

-   Par tā slepkavas Viktora ķeršanu! Vai policija un prokuratūra ir tā pārstrādājusies, ka paši vairs nespēj?

- Cik iesniegumus un sūdzības tu jau esi uzrakstījusi? - es prasīju. - Cik iesniegumu un sūdzību esmu rakstījis pats? Cik Vilis? Un kāds ir rezultāts? Nekāds! Nulle! Tāpēc, muterīt, visu izdarīšu pats! Un, kaut man atkal vajadzēs iet cietumā, taču Baiba tiks atriebta! Un es atriebšos par sevi! Par savām ciešanām un godu! Un tikai tad, māt, tikai tad es sākšu domāt, ka šai pasaulē varbūt dažreiz tomēr pastāv arī taisnība!

17. nodala

»

Naktsklubs Lotosa zieds atradās pilsētas centrā vienā no Vecrīgas senlaicīgajām, bet tagad pilnībā restaurētajām celtnēm. Vilis teicās te kādreiz jau bijis, taču es tik smalkā un, jāsaka, arī dārgā izpriecu vietā ierados pirmo reizi.

Lielajā zālē, kas bija ieturēta spilgti sarkanos toņos, atradās ne pārāk daudz apmeklētāju. Pie zāles vidū novietotajiem galdiņiem sēdēja galvenokārt labi ģērbušies vīrieši, ēda, dzēra un klausījās, kā uz mazas skatuvītes garmatains vīrietis dobjā balsī ģitāras pavadījumā dzied kādu skumju čigānu romanci.

Viesus pie galdiņiem apkalpoja divas puskailas viesmīles. Viņu slaidos ķermeņus sedza vienīgi sarkani krūšturi, mazas sarkanas biksītes un melnas, ļoti greznas zeķes. Telpas iekārtojums, gaisma, pusapģērbtās viesmīles un mūzika radīja tik lielā mērā erotizētu gaisotni un noskaņojumu, kas apmeklētājiem droši vien pilnībā liedza domāt par jebkādām citām daudzmaz sarežģītākām dzīves problēmām, bet, domājot tikai par patīkamo, ļāva justies brīviem un atraisītiem. Vīriešiem bija ļauts ne tikai ar baudkārām acīm skatīties uz piemīlīgajām viesmīlēm, bet arī pieskarties tām, noglāstīt un, cienājot ar šampanieti, viņas iesēdināt sev klēpī.

-   Te vairāk izskatās pēc prieka mājas, - es klusi sacīju, apsēzdamies pie viena no galdiņiem zāles malā. Telpā gar sienām viscaur stāvēja ar sarkanu samtu apvilkti nelieli dīvāniņi un sofas. - Vai viņi te publiski arī mīlējās?

-   Nē, - Vilis atbildēja. - Te, ja tā var teikt, notiek tikai priekšspēle.

-   Ar viesmīlēm?

-Viņas šeit ir tikai kā rezerves variants, - Vilis paskaidroja. - Kad jau būsim krietni ieēduši un iedzēruši, pie mums pienāks zāles pārzinis un laipnā balsī pajautās, vai kungi nevēlas atsevišķu izklaidi ar dāmām. Mēs, protams, to vēlēsimies. Tad mūs aizvedīs uz citu telpu, kur sastapsim divas, trīs vai pat četras attiecīgās profesijas izcilnie- ces. Jāatzīstas, tās visas ir jaunas, tīras, eleganti apģērbtas, skaistas un speciāli sagatavotas vīriešu seksuālai izklaidei. Tu kādu no viņām kā pudeli vīna vai lašmaizīti vari pasūtīt arī pie galda. Tas acīmredzot ir pārņemts no tradicionālā japāņu atpūtas servisa - mūsu zeltenes kā latviešu geišas. Visas ir inteliģentas un jaukas. Man palika iespaids, ka katrai no viņām ir vismaz augstākā izglītība. Brīvi runā par filozofiju, literatūru un mākslu. Bet visvairāk, protams, par seksu. Un pareizi dara! Kas gan cilvēkus vairāk interesē?

-   Ne jau visur un vienmēr, - es iebildu.

-  Visur un vienmēr, - Vilis cieti pateica. - Ja tas nenotiek atklāti, tad vismaz zemapziņā noteikti!

Es negribēju strīdēties. Vēlreiz uzmanīgi paskatījos apkārt. Neko teikt, telpa izskatījās grezna un mazliet noslēpumaina. Melnīgsnējais vīrietis beidza dziedāt smeldzīgi skumjo čigānu romanci, izskanēja pēdējās ģitāras skaņas, un zālē nošalca vētraini aplausi. Pēc tam pie mums pienāca viena no viesmīlēm un, pavedinoši pasmaidījusi, pajautāja, ko kungi vēlētos pasūtīt.

Es vairs īsti neatceros, ko mēs tad pasūtījām, atmiņā palicis vienīgi tas, ka atnestās uzkodas un dzērieni bija izsmalcināti labi un ļoti dārgi.

-   Es pagājšsvētdien biju aizbraucis pie tēva, - sacīju.

-   Kāds izskatās?

-   Tā nekas. Par sievietēm vien runā.

-   Es pie viņa neesmu bijis nu jau laikam pusgadu.

-   Sastrīdējāties?

-   Vienkārši nav laika! - Vilis noplātīja rokas. - Par ko man ar viņu strīdēties? Agrāk viņš bija baigais nacionālists, tagad, ja ne gluži grib iestāties komunistiskajā partijā, tad pie sociāldemokrātiem noteikti!

-   Tā šodien notiek ar daudziem, - es teicu.

-   Tas ir slikti vai labi? - Vilis jautāja.

-   Drīzāk jau slikti, - es atbildēju. - Tā ir tautas neapmierinātības izpausme.

-   Neapmierinātība - ar ko?

-   Ar visu! Sākot ar politiku, likumiem, caurmērā zemo dzīves līmeni un beidzot ar ģimeni!

-  Paklau, Robert! - Vilis teica. - Vai nav savādi, ka mūsu tēvs savā laikā atstāja gan manu, gan tavu māti?

-  Kas tur savāds? - paraustīju plecus. - Daudz neparastāki šķiet tie gadījumi, kad jaunībā iemīlējies pārītis kopā noturas līdz mūža galam, bet vai tas ir arī labi, es nezinu. Zinu tikai, ka arī es esmu atstāts un tevi tāpat ir atstājusi vismaz viena sieviete. Nu un tad? Tagad šauties nost vai tomēr labāk visam uzspļaut un par sievietēm vispār nedomāt?

-   Nu nē! - Vilis iesaucās. - Tu bez viņām vari iztikt?

-   Kā redzi, nomiris vēl neesmu, - es pateicu. - Un ceru vēl kādu laiciņu padzīvot.

-   Izbeidz! - Vilis asi atmeta ar roku. - Kas tā vairs par dzīvošanu? Ja vairs negribi neko nopietni, tad vismaz šad tad ar kādu draiskuli… Kāpēc ne? Starp citu, nevis laulība, bet tieši šādas vīrieša un sievietes attiecības ir visjēdzīgākās. Pieauguši cilvēki satiekas, pamīlējas un, ja apnīk vai viens otram sāk nepatikt, katrs svilpodams aiziet atkal pie cita. Es neko nesaku - laulība, ģimene, bērni, atbildība un pienākums ir tīri labas lietas, taču ne ikdienas lietošanai. Vienkārši vēsturiski, sociāli un eksistenciāli tūkstoš gadu laikā ir izveidojies, ka cilvēku lielais vairums ir pārliecināti, ka tā ir vajadzīgs, ka tā ir pati pilnība un neko labāku nevajag. Taču tas ir tikai skatam uz āru. Tīri formāli - sabiedrības, svētuļu un morālistu nomierināšanai, bet īstenībā vismaz katrā otrajā laulībā viens no laulātajiem ir neuzticīgs. Varbūt pat katrā - agrāk vai vēlāk.

-   Vili, kāpēc tu man visu to stāsti?

-   Lai nomierinātu arī sevi, - Vilis atklāti pateica. - Un kaut kādā veidā attaisnotu.

Brīdi domāju. Viesmīles, šķelmīgi smaidot, staigāja no viena galdiņa pie otra, un viņas bija tik skaistas un kārdinošas, un izdzertais alkohols mani jau bija tik krietni sasildījis, ka pasaule un dzīve vairs nešķita pretīga un man jau bija grūti novērst skatienu no sieviešu melnajās zeķēs ietērptajām kājām un lielajām krūtīm. Un tomēr.

-   Zini, Vili, kad es varbūt ar kādu sievieti beidzot uzsākšu kaut ko nopietnu? - pagriezies pret viņu, jautāju.

-   Nezinu. Tātad tomēr kaut kad uzsāksi?

-   Man vispirms ir jātiek galā ar Zeļinski, - es pateicu.

-   Īstenībā tikai tāpēc jau šeit arī esmu atnācis.

-   Stop! - Vilis pēkšņi iesaucās un ar plaukstu sev piesita pie pieres. - Jēzus Marija! Kā es varēju to aizmirst?

-   Ko tu, Vili, aizmirsi? - nedaudz satraukts prasīju.

-  Tev pateikt… - Vilis izskatījās nedaudz apmulsis. - Pēc nedēļas Rīgas apgabaltiesā vajadzēja sākties procesam pret Zeļinska kādreizējo draugu Oļegu Murašovu. Apsūdzība bija uzrādīta par ieroča nelegālu glabāšanu, vairākām zādzībām un dalību bruņotā laupīšanā kādas firmas kasei. Kā jau tev tiku stāstījis, vienā no pirmajām pratināšanas reizēm viņš nesaprotamu iemeslu dēļ pēkšņi atzinies, ka kopā ar Zeļinski pirms pieciem gadiem piedalījies Baibas Bokas slepkavībā. Pēc tam gan visu kategoriski noliedzis un attaisnojies ar to, ka policisti viņu situši un vispār uznākuši kaut kādi melnie. Man pazīstams advokāts viņu gatavojās aizstāvēt un nebūtu izslēgts, ka Murašovs savu atzīšanos tomēr apstiprinātu ari tiesā. Tādā gadījumā tiesas prāva, jaunatklājušos faktu dēļ, visticamāk tiktu pār- traukta, advokāts iesniegtu oficiālu papildizmeklēšanas pieprasījumu un Baibas slepkavības lieta beidzot atklātos patiesā gaismā. īstie slepkavas tiktu notiesāti, bet tu attaisnots. Taču tagad viss ir nojucis. Pirms dažām dienām Oļegs Murašovs kamerā atrasts pakāries. Cik man zināms, tad līdz šim Centrālcietumā gan neviens labprātīgi no dzīves nav aizgājis…

Es drūmi klusēju. Tā, protams, bija ļoti nepatīkama ziņa, jo varbūt dotu man iespēju Zeļinski pie tiesas dabūt ar tīrām rokām. Taču tas tomēr vairāk pastāvēja kā rezerves variants, jo mans gods un pienākums pret Baibas piemiņu prasīja, lai es to smerdeli taisnai sabiedrības atriebībai nodotu pats.

-   Tu mazliet pagaidi, - es Vilim pateicu un piecēlos.

-   Tūlīt atgriezīšos.

Nesteidzoties šķērsoju zāli un aizgāju līdz bāra letei, aiz kuras, no rokas rokā svaidot kokteiļa trauku, stāvēja atlētiska auguma puisis.

-   Sveiks! - es klusi teicu. - Tevi sauc Rembo?

Puisis mani cieši noskatīja, klusēdams salēja divās glāzēs nupat pagatavoto kokteili, to vēl izdaiļodams ar dažiem krāsainu augļu gabaliņiem, un tad atdeva turpat pie letes stāvošajai viesmīlei. Viņa, veltījot man profesionāli izkoptu apburošu smaidu, devās uz zāli. Puisis nedaudz paliecās uz manu pusi.

-   Ko tev vajag? - viņš nopietni prasīja.

-   Man jāsatiek Barons, - tikpat nopietni atbildēju.

-   Kas tu tāds esi?

-       Mani sauc Doktors, - es sacīju. - Barons teica, ka es viņu šeit svētdienas vakaros varot satikt ar tavu starpniecību.

-   Tu esi atnācis viens?

Pagriezos pret zāli un pamāju ar galvu.

-        Nē. Tur pie malējā galdiņa sēžu kopā ar brāli. Viņš pēc profesijas ir advokāts.

Puisis brīdi domāja.

-  Ej atpakaļ pie galda, - beidzot viņš teica. - Un pagaidi!

Atgriezos pie galdiņa, ātri iztukšoju konjaka glāzi, uzkodu un apmierināts pasmaidīju.

-   Kur tu biji? - Vilis prasīja.

-       Varbūt tagad kaut kas sāks kustēties, - es sacīju. - Zeļinskis nepiedodami ilgi dzīvo brīvībā.

Uz skatuves, gaiši virpuļodama, uzskrēja jauna striptīza dejotāja un, apķērusies ap spoži mirdzošu metāla stieni, sāka priekšnesumu. Nezinu, kāpēc, bet ne viņas pakāpeniski atkailinātais ķermenis, ne nepārprotami seksuālu iekāri izraisošās kustības mani ne mazākā mērā neuzbudināja. Tad jau drīzāk otrādi - nomāca un darīja skumju. Man šīs nabaga kaildejotājas, kā vispār lielāko daļu prostitūtu vai pat šīs jaukās viesmīles vienkārši bija ļoti žēl.

Pēc neilga laika pie mūsu galdiņa pienāca eleganti ģērbies iesirms kungs un mazliet paliecās uz manu pusi.

-   Barons jūs gaida, - viņš sacīja. - Es jūs pavadīšu.

Piecēlos un paskatījos uz Vili.

-   Tu projām vēl neej, - es teicu. - Pagaidi!

Šķērsojām zāli, tad caur pustumšu pēc virtuves smaržojošu gaiteni nokļuvām līdz kādām biezi polsterētām durvīm. Pirms tās atvērt, elegantais kungs mani, strauji apstādinājis, pagrieza ar seju pret sienu un, kā man šķita, ļoti profesionāli iztaustīja no pleciem līdz kāju papēžiem.

-   Atvaino…

Es, visu saprazdams, neko neteicu.

Durvis atvērās un iegāju nelielā telpā, kas atgādināja patīkamu un ar labu gaumi iekārtotu atpūtas telpu.

Degošs kamīns, sarkans dīvāns, trīs lieli ar melnu ādu apvilkti atpūtas krēsli, stāvlampa ar tumši rozā abažūru, divi nelieli galdiņi, grāmatplaukts, mūzikas centrs, bet grīdu sedza biezs paklājs.

Barons sēdēja vienā no atpūtas krēsliem un rokā turēja slaidu kristāla glāzi, līdz pusei piepildītu ar tumši sarkanu vīnu.

-        Sveiks, Dok! - viņš priecīgs sacīja, nolika glāzi uz galda, piecēlās un, pienācis man pretim, cieši apkampa. - Es tevi gaidīju. Kāpēc nenāci agrāk?

-        Kaut kā nesanāca, - es atbildēju, - ko tagad ļoti nožēloju.

-        Sēdies! - Barons uzaicināja, ātri sameklēja vēl vienu glāzi, to piepildīja ar vīnu un mēs saskandinājām. - Tas ir franču Bordeaux. Neko labāku nezinu.

Iedzērām. Vīns patiešām bija labs. Pēc tam aizsmēķējām un vēlreiz, viens uz otru cieši paskatījušies, priecīgi pasmaidījām.

-        Kā tev ar Veselību? - es jautāju. - Čūla vairs nemoka?

-        Dzīvot var, - Barons atbildēja. - Neēdu neko ceptu, ne sālītu. Vajadzētu vēl tikai atmest smēķēšanu…

-   Es arī nekādi nespēju, - teicu.

-        Tad arī nevajag, - teica Barons. - Nervu bendēšana vien iznāk. Kā citādi?

-   Diezgan riebīgi.

-   Ir kādas nopietnas problēmas?

-        Ir, - atbildēju. - Tāpēc arī atnācu. Bet pirms tam… Kā tagad jūtas Zoržs? Vai pēc ievainojuma nekādas komplikācijas neradās?

Barons pakratīja galvu.

-        Tu, Robert, toreiz nostrādāji lieliski! Paldies! Tu jau zini - esmu tavs parādnieks uz mūžu!

-   Nu ko tu, Baron…

-        Pavisam nopietni! Dzirdēju, tu vēl dažiem esi izlīdzējis, ja?

Piekrītoši pamāju. Barons atkal glāzēs ielēja vīnu, un mēs iedzērām. Pēc tam viņš nospieda kādu slēdzi un sāka skanēt klusa, patīkama melodija.

-   Mēs neko neaizmirstam, - Barons teica. - Ne slikto, ne labo. Draugs, kādas problēmas tevi nomāc? Nauda? Sievietes? Darbs? Ārsta sertifikātu jau esi atjaunojis?

-   Nē, - drūmi pakratīju galvu. - Tas nav tik vienkārši. Turklāt… Ne naudas, ne sievietes dēļ es tevi nekad nebūtu traucējis. Lieta ir daudz nopietnāka. Tu vēl atceries, ko es tev stāstīju par savu lietu?

-   Atceros, - Barons apstiprināja. - Tevi it kā esot notiesājuši nevainīgu…

-   Nevis it kā, bet tieši tā! - nikns iesaucos. - Nevainīgu! Tāpēc visu atlikušo mūžu negribu dzīvot ar apzīmējumu slepkavai Es nezinu, Baron, kā ir pieņemts jūsu aprindās un ko tu pats par to visu domā, taču apzīmējums

* slepkava mani aizvaino un pazemo! Ja es tāds patiešām būtu, to droši vien uztvertu savādāk, taču pašreiz… Man ir ļoti smagi, Baron. Grūti, dažreiz pat neizturami. Nodzerties negribu. Visu aizmirst nevaru. Taču zinu, kas man jādara, bet bez tavas palīdzības…

-  Uz mani tu vari paļauties, - Barons teica. - Droši! Es tev kā tu man palīdzēšu jebkurā gadījumā. Kas man ir jādara?

-  Kaut kur Rīgā, vismaz tā es domāju, dzīvo Viktors Zeļinskis. Viņam māte bija nopirkusi vienistabas dzīvokli Miera ielā, taču viņš no turienes ir aizgājis. Kur pašlaik atrodas, neviens nezina. Ne ar policiju, ne prokuratūru saistīties vairs negribu. Būdams vēl cietumā, es jau sāku rakstīt sūdzības un visādi viņus mēģināju pārliecināt, ka Baibas īstais slepkava ir Viktors Zeļinskis un viņa draugi. Vienu no viņiem - Oļegu Murašovu - noķēra citu noziegumu sakarā. Tā mums ar Vili, tas ir, manu advokātu bija vienīgā cerība, ka viņš tiesā atzīsies ari šajā noziegumā un policija ar prokuratūru būs spiesta manu lietu izmeklēt no jauna. Bet tagad nekā! Pirms dažām dienām Oļegs kamerā esot atrasts pakāries.

Barona seja krasi izmainījās. Tā kļuva skarba un auksta. Viņš cieši uz mani paskatījās, sakoda zobus un, dziļi nomākts, atkal piepildīja glāzes.

-   Iedzer! - viņš uzaicināja. - Un stāsti tālāk!

-   Tālāk nav ko stāstīt, - es teicu. - Man tas Zeļinskis ir jādabū rokā! Tu saproti, Baron? Par katru cenu! Tas ir mans vienīgais glābiņš, vienīgā iespēja, lai beidzot no šā murga tiktu vaļā! Lai es beidzot atkal varētu sākt normāli dzīvot un strādāt par ārstu.

-   Kas man ir jādara? - Barons drūmā balsī jautāja.

-   Ja tu vai tavi puiši to Zeļinski varētu atrast…

-   Tālāk!

-   Un viņu atdot man…

Barons īsu brīdi saspringts domāja.

-   Tu viņu gribi… likvidēt?

-   Nē. Es ar viņu mazliet aprunātos, nu, tā kā viņš to ir pelnījis, bet pēc tam ar viņa vaļsirdīgu atzīšanos un attiecīgiem pierādījumiem nodotu policijai. Ja tu un tavi puiši ar to smerdeli negrib ķēpāties, vismaz uzzini viņa pašreizējo atrašanās vietu un pasaki man! Pārējais jau būs tikai tehnikas jautājums.

-    Labi! - Barons stingri pateica. - Esi mierīgs! Tu uzzināsi, kur viņu dabūt ciet. Palīgā iedošu vienu no savējiem, bet tagad vēl iedzer un, lūdzu, piedod, Robert!

Es nesapratnē saraucu pieri.

-   Par ko?

-   Kaut kā nelāga ir sanācis ar to Oļegu Murašovu, - Barons atbildēja. - Taču, ja es to būtu zinājis… Bet nu nekas! Galvu augšā! Viss būs kārtībā! Bet vispār… Zeļinskis ir krietni nodarījis pāri ne tikai tai meitenei, bet arī tev! Atdod viņu man! Un viņš nožēlos, ka vispār ir piedzimis!

-   Nē, Baron, - es drūmi teicu. - Viņš ir mans. Tu tikai, lūdzu, palīdzi viņu atrast!

-   Labi! - Barons sacīja. - Man tavs mobilā telefona numurs ir. Gaidi zvanu!

-   Paldies, - es klusi pateicu.

-   Par to paldies nav jāsaka! Man tā ir goda lieta - tev palīdzēt! Bet lai vismaz šis vakars tev šķistu labāks par citiem, es tevi iepazīstināšu ar vienu burvīgu meiteni! Atceries, kad vēl biji zonā, viņa pēc mana lūguma tev uzrakstīja vēstuli. Sintija Skuja. Nebaidies! Viņa nav no tām, kas šeit apkalpo kluba apmeklētājus. Sintija pieder man! Taču uz šo nakti viņu atdodu tev! Ja vēlāk gribēsi, es tev viņu varu atdot pavisam! Ņem un priecājies! Dzīve ir īsa

- Atceros, - Barons apstiprināja. - Tevi it kā esot notiesājuši nevainīgu… - Nevis it kā, bet tieši tā! - nikns iesaucos. - Nevainīgu!

un mums ar katru aizejošo dienu paliek arvien mazāk laika… To vienmēr der atcerēties.

Atgriezos pie galda, apsēdos un, sastapies ar Viļa jautājošo skatienu, apmierināts pasmaidīju.

-        Viss būs kārtībā, - es sacīju. - Ja Zeļinskis vispār ir vēl dzīvs, mēs viņu drīz dabūsim rokā. Un viss beigsies.

-   Tad tikai viss sāksies, - Vilis pateica.

Pagriezu galvu nedaudz sāņus un pēkšņi ieraudzīju, ka no bāra puses mūsu galdiņam tuvojas pasakaini skaista, spilgti sarkanā vakartērpā ģērbusies jauna sieviete, kurai starp dziļi atsegtajām krūtīm mirdzēja zelta ķēdītē iekārta briljanta zvaigzne, bet garajos ogļu melnajos matos viscaur mirgoja nelieli dimanta gabaliņi.

-         Labvakar, kungi! - viņa, cieši skatoties manās acīs, maigi samtainā balsī sacīja. - Mani sauc Sintija Skuja. Bet jūs esat… Doktors?

-        Nē, - mazliet samulsis atbildēju. - Mani sauc Roberts Viklands.

18. nodala

-        Tev ir brīnišķīgs dzīvoklis! - Sintija, krietnu laiciņu lūkojusies apkārt, sajūsmā iesaucās. - Man patīk.

-       Vai tad pašai jādzīvo graustā? - es jautāju, meiteni aizvezdams līdz atpūtas krēslam un tam blakus iededzot stāvlampu.

-       Nē! - Sintija iesmējās. - Man arī ir labs dzīvoklis. Esmu pilnīgi apmierināta.

-        Kā pie tā tiki? Atceros, tu toreiz savā vēstulē rakstīji, ka esi atradene, augusi bērnunamā un pēc tam… Tālāko es ne sevišķi sapratu.

-        Tālākais bija… - Sintija mazliet apjuka. - Turpinājums bija ļoti slikts.

-   Kā beidzot izķepurojies? - painteresējos.

-       Kad satiku Baronu, - Sintija atbildēja. - Viņš man nopirka dzīvokli, automašīnu un visu pārējo, kas sievietei nepieciešams.

-        Tad viņš tev tik tiešām ir labs mīļākais, - es teicu. - Ko dzersi?

-   Kas tev ir?

-   Šis tas ir. Konjaks, viskijs, vīns. Šampanieša gan nav.

-       Un nevajag ar! - Sintija draiski atmeta roku. - Dzersim konjaku!

Es sameklēju pudeli, glāzes un sieru.

-        Tu šai mājā dzīvo viens? - meitene jautāja un vaļīgi pārmeta vienu kāju otrai.

-   Tepat netālu ir mate, - es pateicu.

-   Viņa mūs netraucēs? -Nē.

-   Viņa tev ir laba?

-   Labākas nemēdz būt.

-        Es bieži esmu domājusi - interesanti, kāda būtu mana māte?

-   Kāpēc būtu? Varbūt viņa vēl ir. Kaut kur.

-        Iespējams. Varbūt mēs kādreiz esam pat kafejnīcā sēdējušas pie viena galdiņa, teātrī uz blakus sēdekļiem vai vienkārši uz ielas viena otrai pagājušas garām, tā arī nekad pat nenojauzdamas, ka esam māte un meita. Savādi, vai ne?

-  Jā, Sintij, - es piekritu. - Taču dzīvē tā dažreiz gadās.

-       Es justos nedaudz labāk, ja skaidri zinātu, ka viņa ir mirusi, - Sintija negaidīti pateica.

-   Kāpēc tā? - izbrīnījies prasīju.

-        Vai tad tu nesaprati? Ir grūti dzīvot, ja man gandrīz vai jebkurā pretimnākošā sievietē gribas ieraudzīt to, kas man devusi dzīvību.

-        To es saprotu, - teicu, - un saprotu vēl to, ka ne dzīve bērnunamā, ne laiks, līdz satiki Baronu, tevi ne mazākā mērā nav darījis ļaunu.

-       Patiešām, - Sintija piekrita. - Es pati par to esmu pārsteigta. Bet tu esi uzmanīgs vērotājs. Labi pazīsti cilvēkus?

-   Esmu ārsts, - atbildēju.

-   Uzreiz vari pateikt, vai cilvēks ir labs vai slikts?

-   Nē, diemžēl ne vienmēr un ne uzreiz.

-   Varbūt tas ir labi?

-   Varbūt.

-        Kā tu vērtē mani? - Sintija ar neslēptu interesi vaicāja. - Lai gan principā es jau to zinu.

-   Ko tu, Sintij, zini?

-        Ka tavā un daudzu citu ar augstu morāli apveltītu vīriešu acīs esmu slikta sieviete, - meitene atbildēja. - Taču es pati tā nedomāju.

-        Un pareizi dari! - es sacīju. - Patiesībā neviens cilvēks nav un nemaz nevar būt ne īsti godīgs, ne arī apveltīts ar augstu morāli. Šie jēdzieni kā viss šai pasaulē ir

relatīvi un mūsu priekšstatos pastāv tikai tāpēc, ka dažreiz vēlamies, lai cilvēki, ar kuriem satiekamies, tieši tādi arī būtu - godīgi un garīgi tīri. Ja par atskaites punktu ņemam Bībeles baušļus, tad jēdzieni godīgs un garīgi tīrs ir daudzmaz saprotami un labi noder sadzīves līmenī. Taču, līdzko mēģinām cilvēka psihē un reālajā dzīvē ieurbties mazliet dziļāk, tad jau ir daudz grūtāk vai vispār neiespējami pateikt ne tikai to, kas ir godīgi, bet arī to, kas ir taisnīgi, kas patiesība, kas ļauns un labs. Tāpēc prātīgi dara tie, kas par šīm lietām vispār nedomā.

-   Tu to spēj? - Sintija vaicāja.

-   Nē, - atbildēju. - Es to nespēju. Tāpēc man arī ir tik grūti dzīvot.

-   Barons man teica… - Sintija atkal manāmi apmulsa. - Tu sodu esot izcietis nevainīgs?

Piekrītoši pamāju.

-   Tā ir, Sintij. Nevainīgs.

-   Tāpēc tagad esi ļauns uz visu pasauli?

-   Nē, es neesmu ļauns. Es vienīgi alkstu pēc taisnības.

-   Tu to panāksi?

-   Ja tas cilvēks vēl ir dzīvs… Es panākšu, - cietā balsī sacīju un vēlreiz rūpīgi paskatījos uz pretim sēdošo sievieti. Atklāti sakot, tik skaistu meiteni es vēl nekad nebiju redzējis. Un nekad tāda man nebija atradusies tik tuvu. Un nekad, varbūt izņemot Baibu, man nav bijusi izdevība šādu sievieti iegūt. Varbūt izdzertā alkohola dēļ, bet varbūt tomēr savas smagi ievainotās dvēseles un vientulības dēļ es pēkšņi ārkārtīgi spēcīgi izjutu ne tikai ilgas pēc šīs sievietes miesas, bet vēlējos viņu arī kā garīgu būtni, kā draugu un savas dzīves līdzgaitnieci. ^

Strauji noliecos, nometos viņas priekšā uz ceļiem un lēnām uzvilku dārgās kleitas malu augstu virs ceļgaliem. Visā pilnībā atsedzās Sintijas slaidās kājas, zeķu greznā augšmala un baltas biksītes. Es paliecos uz priekšu, iespiedu seju viņas klēpī un tikko dzirdami čukstēju:

-   Sintij, tu esi brīnišķīga! Tu esi kā sapnis, kā manas miesas un dvēseles vienīgās zāles! Kur tu biji agrāk?

-  Tepat vien jau biju, - Sintija atbildēja. - Es tev pirms gada uzrakstīju vēstuli. Tur bija arī mana adrese. Taču tu klusēji. Tu man neatbildēji un mani nemeklēji.

-   Vēstule bija jauka, - es sacīju. - Tā man cietumā vismaz kādu laiku ļāva justies daudz labāk. Paldies tev par to!

-   Kāpēc tu man neatbildēji? - Sintija jautāja.

-  Es, protams, tev būtu atbildējis, taču… Tu man to vēstuli uzrakstīji, cita cilvēka lūgta. Ja tu mani būtu sameklējusi tā… Kā nelaimīgi cilvēki, beidzot vēloties kļūt laimīgi, meklē sev līdzīgos… Es tev vēstules būtu rakstījis katru dienu un pēc iznākšanas brīvībā tevi atradis. Un pie tevis palicis.

Sintija pasmaidīja un viegli kā putns ar savu mīksto spārnu sāka glāstīt manu galvu. Tas bija ellīgi patīkami. Pēc ilgiem gadiem es atkal sevi sajutu kā vīrieti, kas neprātīgi alkst iegūt sievieti, un kurš arī sievietes acīs un sajūtās ir vēlams un ļoti gaidīts.

-   Miglā asaro logs, - Sintija klusi sāka runāt Aleksandra Čaka kādreiz uzrakstītās ģeniālās dzejas rindas. - Ko tur liegties nav vērts, tikai tevi es mīlējis esmu…

Pēc tam viņa domīga apklusa, ilgi raudzījās baltajos istabas griestos, tad turpināja.

-   Sieviete, kurai vīrietis var pateikt šādus vārdus, noteikti ir ļoti laimīga.

-  Ja tev ar to pietiek, Sintij, - es klusi sacīju, - tad klausies! Miglā asaro logs, ko tur liegties nav vērts! Tikai tevi es mīlējis esmu!

Sintija iesmējās.

-   Tu melo! - viņa smiedamās teica. - Un droši vien arī Čaks meloja! Vismaz viņš šo dzejoli nav veltījis savai sievai.

-   Tas nekas, - es teicu. - Jebkura atzīšanās mīlestībā savā ziņā ir meli. To mēs gan vienmēr atklājam daudz vēlāk, taču tik un tā to atcerēties ir patīkami. Vismaz tajā brīdī šie vārdi dažreiz tomēr ir bijuši patiesi.

-   Šis mirklis arī ir patiess, - Sintija sacīja. - Un mģs esam patiesi. Un mūsu vārdi ir patiesi. Un mūsu vēlēšanās ir patiesas. Robert, tu mani gribi?

-   Neprātīgi, - es atbildēju. - Tu man šovakar liki atcerēties to, ko es jau sāku pamazām aizmirst. Kāpēc biju tāds muļķis?

-   Tāpēc, mīļais, ka tu līdz šim vakaram vēl nebiji saticis īsto sievieti, - Sintija paskaidroja.

-        Nemāni pati sevi, - es teicu. - Tu ari neesi īstā. Tu piederi citam.

-        Nav tiesa. Es nepiederu nevienam, - viņa sacīja. - Es piederu tikai pati sev.

-        Tu piederi Baronam, - es atgādināju. - Viņš gluži kā naudu man tevi tikai aizlienēja.

-        Tā gluži nav, - Sintija nepiekrita. - Viņš mani tev atdeva.

Es pacēlu galvu un cieši ieskatījos sievietes acīs.

-   Pavisam?

-       Pavisam, - Sintija apstiprināja. - Tagad esmu tava un tu ar mani vari darīt, ko gribi!

Es piecēlu Sintiju kājās un lēnām izģērbu, atstādams vienīgi greznās zeķes un starp kailajām krūtīm spilgti mirdzošu dārgakmeņiem izrotātu zvaigzni.

-        Neviens cilvēks nedrīkst kādam piederēt, - es pateicu. - Pat ne sieviete vīrietim. Taču, ja man liktenis šovakar ir bijis tik labvēlīgs, es, protams, šo izdevību garām nelaidīšu. Es tevi paņemšu, mīlēšu un mēģināšu paturēt tik ilgi, cik vien mēs vispār to spējam…

19. nodaļa

Bija jau pavēla vakara stunda. Vaļīgi atlaidies uz dīvāna, skatījos krāšņo Sidnejas olimpisko spēļu noslēguma ceremoniju. Ar īpašu pacilātību vai ļoti patīkamām emocijām, kā vispār pēdējo gadu laikā, pārņemts nebiju. Manu psihi, neskatoties uz dažiem dzīves gaišākiem brīžiem, joprojām smagi nospieda pēdējo gadu traģiskie notikumi, dedzinošā atriebības vēlme un alkas pēc taisnības.

Negaidīti iezvanījās mobilais telefons.

-   Klausos!

-   Labvakar! - dobja vīrieša balss sacīja. - Vai Doktors? -Jā.

-       Šeit Žoržs, - vīrietis teica. - Atcerieties, jūs pirms dažiem mēnešiem mani operējāt!

-   Atceros. Kā tagad ir?

-   Paldies, viss kārtībā. Par to priecājas arī tēvs.

-   Tas saprotams, - es teicu. - Kā viņš pats jūtas?

-        Tīri labi, - Žoržs atbildēja. - Viņš pēc dažām dienām brauc uz ārzemēm, konkrētāk, uz Holandi. Viņam arī tur ir labs bizness. Lotosa ziedu tēvs atdod man, viņš Holandē nopircis māju un, iespējams, tur arī paliks dzīvot.

Es mazliet samulsu un brīdi klusēju. Pēc tam pajautāju:

-   Vai Sintiju viņš ņem līdzi?

-        Nē! - Žoržs iesmējās. - Sintija ir brīva sieviete un, ja viņa gribēs, vēlāk aizbrauks pie tēva, ja ne… Lai paliek citam!

-   Tu ar tēvu vēl satiksies?

-   Protams. Rīt.

-   Pasveicini no manis.

-   Labi. Viņš būs priecīgs.

-   Lai viņam veicas!

-        Droši! Tādi kā viņš, ja nenotiek neparedzēta nelaime, nekad nepazūd. Ceru, Doktor, ka arī mums veiksies. Man ir labas ziņas.

-   Patīkami to dzirdēt.

-   Ko jūs pašlaik darāt?

-   Skatos televizoru.

-        Vajadzētu to kasti izslēgt, ātri saģērbties un iznākt laukā. Esmu mašīnā jūsu mājas priekšā.

-   Kas par lietu?

-       Lieta ir nopietna, - Žoržs sacīja. - Mēs uzzinājām, kur pašlaik atrodas Viktors Zeļinskis un, ja jums šis puisis vēl interesē, varam braukt viņu ņemt ciet.

-        Labi, Žorž! - stipri uztraucies, tūlīt piekritu. - Paldies! Tūlīt būšu!

Ātri apģērbos un izskrēju laukā. Uz ielas iepretim mājas vārtiem ar tumši tonētiem sānu stikliem stāvēja melns džips. Pie stūres sēdēja Barona dēls Georgs vai kā viņu visi sauca - Žoržs.

-   Sveiks! - es teicu, apsēdos blakus un pasniedzu roku.

-   Šo mirkli esmu gaidījis piecus gadus.

Es viņam neprasīju, kur mums jābrauc un ko mēs darīsim. Acīmredzot tas viss būs redzams uz vietas. Vienīgi domāju, vai man pietiks savaldības, lai Zeļinski nenosistu.

-        Tas tipiņš pašlaik uzturas vienas meitenes - narkomānes dzīvoklī Maskavas forštatē, - Žoržs sāka stāstīt.

-   Šobrīd tur kaifo jūsu meklētais puisis, meitene un kāds

pusmūža vecis, kurš aizdomās par slepkavību atrodas policijas meklēšanā. Tas mums var nākt tikai par labu. Mēs abi ieiesim dzīvoklī, bet es bez īpašas vajadzības neko nedarīšu. Man līdzi ir rokudzelži un pistole ar klusinātāju, tā ka varat mierīgi rīkoties, kā pavēl jūsu naids. Jūs tēvam esot teicis, ka šis puisis piederot jums. Lai tad tā arī notiek! Es jūs piesegšu, bet, ja situācija prasīs, mēs viņus visus padarīsim aukstus. Gadījumā, ja policija šo noziegumu atklās, kas gan ir maz ticams vai vispār neiespējami, man būs vairāku liecinieku apstiprināts alibi, ka visu šo vakaru esmu atradies Lotosa ziedā, bet jūsu alibi apstiprinās Sintija, kura pateiks, ka jūs abi šo laiku esat pavadījuši gultā! Viss! Joņojam!

Mēs patiešām joņojām. Pilsētas apgaismotās ielas un namu logi lielā ātrumā skrēja garām kā dažreiz redzētos filmu kadros. Šķita, ir pagājušas tikai dažas minūtes, kad jau atradāmies kādā no Maskavas ielas graustu rajoniem. Žoržs savu džipu apstādināja neapgaismotā šķērsielā. Pagājuši pārdesmit soļus uz priekšu, nonācām divstāvu koka mājas priekšā, kuras vienu galu nesen bija skāris ugunsgrēks. Gaisā vēl joprojām varēja sajust deguma smārdu. Augšējais stāvs šķita neapdzīvots, jo vienīgais apgaismotais logs atradās mājas pirmā stāva dārza pusē.

Abi, jau automašīnā uzvilkuši rokās ādas cimdus, gara un tumša gaiteņa galā klusi nostājāmies pie nedaudz iz- ļodzītām, sen nekrāsotām durvīm.

Žoržs lēnām nospieda rokturi, un, kā jau to varēja paredzēt, durvis nebija aizslēgtas. Aiz tām nedaudz tālāk varēja dzirdēt skaļas balsis un mūziku.

Vispirms uzmanīgi iegājām nelielā virtuvē, kur izlietnē, uz galda un pat grīdas stāvēja nemazgātu trauku kaudzes, netīri katli un dažādi mēsli. Pēc tam iegājām istabā. Acīmredzot tas bija vienistabas dzīvoklis, jo citas durvis neredzējām. Istabas vidū pie galda, kas bija apkrauts ar vairākām alus un degvīna pudelēm, sēdēja čigānietei līdzīga jauna sieviete, Viktors Zeļinskis un kāds pavecāks, asiem bārdas rugājiem apaudzis vīrietis. Visi mazliet izbrīnījušies paskatījās uz mums.

- Labs vakars jūsmājās! - es teicu un nesteidzoties piegāju pie galda. Žoržs palika aizmugurē pie durvīm. - Kā dzīve?

-   Slikti, - vīrietis drūmi atbildēja. - Kaut ko atnesi?

-   Protams.

-   Ko? - visi ziņkāri uz mani paskatījās.

-        Sliktas ziņas, - es auksti pateicu. - Tūlīt jums iznāks dzīvot… ja vispār iznāks…

-        Kāpēc tad tā? - sieviete pārsteigta jautāja un mēģināja celties kājās.

-       Sēdi! - es uzkliedzu un viņu asi atgrūdu atpakaļ. - Un pārējie tāpat!

-        Kas jūs tādi esat? - Viktors tramīgs jautāja un skatījās apkārt. - Menti?

-        Daudz sliktāk, Viktor, daudz sliktāk! - es teicu. - Vismaz tev noteikti!

-        Jūs esat no Borisa komandas? - Viktors, vēl vairāk satraucies, prasīja. Acīmredzot Borisa komanda Viktoram piegādāja tālāk pārdošanai narkotikas, taču, iespējams, Viktors viņiem bija palicis parādā un tādā gadījumā, bez šaubām, viņam no Borisa puišiem bija iemesls baidīties simtkārt vairāk nekā no policijas.

-        Nē, Viktor! - es dobjā balsī sacīju. - Mēs neesam ne no policijas, ne Borisa! Mēs esam paši par sevi. Tu mani vairs neatceries?

Viktors ilgi un cieši uz mani skatījās. Piedzēries viņš nebija. Neizskatījās, ka būtu pārāk apreibis arī no narkotikām. Skatiens bija auksts un draudīgs. Ja es tai brīdī būtu varējis redzēt arī sevi, mans izskats un skatiens droši vien nebija neko patīkamāks.

Šķita, Viktors mani beidzot atcerējās. Viņa seja nedaudz izmainījās, viņš cieši saknieba lūpas un nolaida skatienu.

-        Ja tu neatceries mani, - es sacīju, - tad tev vismaz vajadzētu atcerēties Baibu! Un atcerēties to, ko tev jau sacīju sen - es tevi noteikti kādreiz atradīšu, izdauzīšu visus zobus un piespiedīšu atzīties Baibas slepkavībā!

Viktors, galvu nodūris, klusēja.

-   Vai tagad atcerējies? - es uzkliedzu.

Viktors pagriezās sāņus, it kā sagatavodamies bēgt, tad vēlreiz uzmeta man niknu skatienu.

-   Ko tu gribi?

-        Vai nedzirdēji? - joprojām runāju stipri paceltā balsī. - Atriebties! Un beidzot panākt taisnību!

-   Kā?! - Viktors ņirdzīgi iekliedzās. - Atvēsinies! Kā tu to, stulbais, panāksi? Vai esi pārliecināts, ka nodošu savus draugus un pats sevi?! Lika pagaidīt! Un ja tā arī izdarītu, ko tas tev dos? Kas tad tiesai ir vajadzīgs - apsūdzētā atzīšanās vai neapgāžami pierādījumi? Bet kur tev tie pierādījumi ir? Kur? Tev pakaļā? Tā ka, veči, labāk taisieties prom ar labu, kamēr…

Es redzēju, kā Viktors lēnām labo roku iebāž bikšu kabatā, kur, iespējams, atradās kāds šaujamais. Tai pašā brīdī pamanīju, ka bārdainais vecis no galda paņem garu virtuves nazi, bet sieviete rokā satver alus pudeli.

Turpmākais notika tik zibenīgi, ka īsti pat neapjēdzu, kas notiek. Žoržs kā lode bija atrāvies no savas vietas un jau nākamajā mirklī sieviete ar visu pudeli, Žorža rokās pacēlusies gaisā, pāri galdam lidoja skapja durvīs, bet vīrietis, saņēmis spēcīgu sitienu, kopā ar krēslu nokrita uz grīdas un mēģināja ātri sameklēt no rokas izkritušo nazi. Tas, protams, neizdevās, jo klāt jau bija Žoržs, kurš viņam vairākas reizes iespēra ar kāju, un vīrietis palika nekustīgi guļam. Bet es tai pašā laikā, šķiet, pat kādu sekundi ātrāk, pa taisno triecu dūri Viktora sejā. Sitiens bija drausmīgs. Viņš tāpat kā bārdainais vīrietis ar visu krēslu nokrita uz grīdas. Strauji noliecos, paķēru krēslu un vairākas reizes no visa spēka triecu pret Viktora galvu. Krēsls sašķīda, bet Viktors izskatījās galīgi apdullis. Sagrābis aiz sporta jakas, piecēlu viņu, atspiedu pret sienu un, it kā patiešām vēlēdamies izdauzīt visus zobus, vairākas reizes spēcīgi triecu ādas cimdā tērpto dūri viņa sejā. Viktoram no deguna un lūpām sāka plūst asinis, un es viņu vairs neaiztiku. Tūlīt klāt pienāca arī Žoržs un saslēdza Viktora rokas rokudzelžos. Pēc tam viņu pārmeklējuši, kabatā atradām Makarova pistoli.

-   Tūlīt bāz atpakaļ! - Žoržs man teica. - Ej sazini, kādus varoņdarbus viņš ar to ir veicis! Lai dūži paši tiek galā, bet mēs… Tu viņu vairs nedauzīsi?

-  Redzēsim, - aizelsies sacīju un nikns paskatījos uz Viktora seju. Deguns un lūpas asiņoja. - Noguldīsim viņu uz grīdas, citādi viņš mums te vēl iztecēs sauss.

Noguldījām Viktoru uz muguras, un es paskatījos apkārt. Vīrietis un sieviete nekustīgi gulēja netālu viens no otra. Izrādījās, kautiņa laikā arī bija apgāzies galds un tur-

Pie galda, kas bija apkrauts ar vairākām alus un degvina pudelēm, sēdēja čigānietei līdzīga jauna sieviete, Viktors Zeļinskis un kāds pavecāks, asiem bārdas rugājiem

apaudzis vīrietis.

pat mētājās netīrs galdauts. Es to paņēmu, Viktora galvu atliecu nedaudz atpakaļ, noslaucīju seju un mēģināju apturēt asiņošanu.

- Elpo caur muti! - es pateicu un aizspiedu viņa degunu. Tā atkārtoju vairākas reizes, līdz intensīvā asiņošana beidzās.

-   Bet tagad, mans nīstais draugs, līdz ar to tavas fiziskās ciešanas, vismaz šai telpā, varētu arī beigties, - es teicu. - Tev tikai jāpasaka…

Apklusu. Kabatā sameklēju cigarešu paciņu un aizsmēķēju. Neatceros, kad smēķis būtu garšojis tik labi.

-   Kas? - Viktors čukstēja. - Ko tu gribi no manis?

-  Tev man ir jāpasaka, kur esi noglabājis videokaseti ar Baibas slepkavības norisi. Es zinu, ka tev tāda kasete ir. Ir?!

-   Bija! - Viktors iekliedzās. - Es neesmu tik stulbs, lai to saglabātu!

-  Nemuldi! - dusmīgs uzbļāvu. - Oļegs Murašovs, pirms tu viņam īsi pirms tiesas palīdzēji šo pasauli atstāt, savam advokātam pateica, ka šāda kasete esot, tajā skaidri redzams, kā Oļegs Baibu tur, bet tu, izdzimteni, meiteni nodur! Filmējis Aleksandrs Bitovs. Neaizmirsti, ka mēs arī viņu bez visas policijas varam dabūt ciet, tā ka labāk, sev aiztaupot dažus ļoti nepatīkamus brīžus, pasaki uzreiz, kur kasete atrodama!

Viktors mirkli domāja. Tad, jūtami nobažījies, prasīja:

-   Kas notiks pēc tam?

-   Pēc tam mēs tevi ar visu kaseti aizvedīsim uz policiju, un tur tu viņiem vēl uzrakstīsi vaļsirdīgu atzīšanos Baibas Bokas slepkavības izdarīšanā! - es paskaidroju.

-   Bet ja ne?

-   Tad būs slikti, - Žoržs iemetās starpā. - Nekur nevari vairs sprukt - tev ir jāatzīstas! Tavai zināšanai un iegaumēšanai - to ļoti vēlas ne tikai šis cilvēks, bet arī pats Barons! Tas tā, maigi sakot. Patiesībā Barons tev kategoriski pavēl atdot kaseti un nodarītā atzīties! Ja ne, tu jau pats zini, kas notiek ar tiem, kuri Baronam neklausa. Tā ka izvēlies - nomirt tūlīt, turklāt vēl moku pilnā nāvē, vai arī pavadīt piecpadsmit gadus zonā. Protams, neviens no variantiem nav nekāds labais, taču mēslus tu arī esi sastrādājis pietiekami daudz un par tiem ir jāatbild!

Viktors krietnu laiciņu domāja, tad atkal nikns paskatījās uz mani:

-  Vai šis, - viņš ar galvu pamāja uz manu pusi, - arī ir Barona cilvēks?

Žoržs piekrītoši pamāja.

-   Tev par lielu nelaimi, pat vairāk nekā savējais, - viņš apstiprināja. - Turklāt mēs arī bez Barona varam ar tevi tā pastrādāt, kā dažreiz strādāja čekisti vai gestapovieši! Tā ka izvēlies! Lūdzu, Doktor, aizej un apskaties, vai viņiem te vannas istaba ir?

Tūlīt aiz virtuves atradās neliela telpa ar netīru vannu un pussadauzītu tualetes podu.

-    Diez vai tu būsi tik varonīgs kā Ivans Matrosovs vai izturīgs kā Zoja Kosmodemjanska, - Zoržs izsmejoši sacīja. - Tevi gaida liels pārbaudījums ar ūdeni un uguni. Neko nesaku, dzīvs varbūt paliksi, taču kropls būsi visu mūžu.

Viktora seju gandrīz līdz nepazīšanai pārvērta ne tikai sasistās lūpas, asiņojošais deguns un zilums zem acs, bet arī patiesas bailes. Varbūt pat šausmas.

-   Tas tev nebūs kā durt pretoties nespējīgai meitenei, - es turpināju. - Pašlaik tu esi nokļuvis pretējā situācijā. Tagad, Viktor, mēs sāksim durstīt tevi. Un ne tikai!

-   Labi, veči! - Viktors negribīgi piekrita. - Kasete ir tepat.

-Kur?

-   Uz skapjaugšas.

Es ātri paķēru vienu no krēsliem un, pametis sāņus dažādus krāmus un vecas avīzes, tur patiešām ieraudzīju četras videokasetes.

-   Kura? - es, tās gandrīz vai ietriecis Viktoram purnā, prasīju.

-   Tā tur - Zāles pļāvējs\

-   Noteikti?

-   Goda vārds!

-   Labi, pārbaudīsim, - es teicu un pamāju. - Brauksim pie manis!

Jau pēc pusstundas visi trīs sēdējām manā viesistabā un, stipri šokēti, noskatījāmies Baibas slepkavības ainu. Lai gan pēdējo piecu gadu laikā gan fiziski, gan arī garīgi kriminālnoziegumu uztverē un vērtējumā biju diezgan stipri norūdījies, tikko redzētais manī atkal uzjundīja tik spēcīgu naidu, nožēlu, pretīguma sajūtu, atmiņas un sāpes, ka man vajadzēja saņemt visus spēkus, lai tūlīt neceltos augšā un Baibas slepkavu nenosistu.

Ilgi sēdēju klusēdams, līdz nedaudz nomierinājos. Tad piecēlos, nostājos Viktora priekšā un, nicības pilns, iespļāvu viņam sejā. Pēc tam rakstāmgaldā sameklēju baltu papīra lapu un pildspalvu un liku Viktoram uzrakstīt Rīgas pilsētas Galvenās policijas pārvaldes Pirmajai, tas ir, slepkavību izmeklēšanas nodaļai adresētu vaļsirdīgu atzīšanos Baibas Bokas slepkavības izdarīšanā, vainu šajā noziegumā savulaik apzināti noveļot uz ārstu Robertu Vik- landu. Kā pierādījumu klāt pievienojot videofilmu.

Pa to laiku, kamēr Viktors rakstīja, es savā videomagnetofonā ierakstīju filmas kopiju, kuru tūlīt ieliku rakstāmgalda atvilktnē - drošs paliek drošs.

Kad viss bija izdarīts, Viktoru atkal iesēdinājām džipā un aizvedām līdz Galvenās policijas pārvaldes durvīm.

-   Ej iekšā, tūlīt piesakies pie dežuranta un, kad atnāks izmeklētājs, atdod viņam gan savu atzīšanos, gan kaseti! - Žoržs pavēlēja. - Vēlāk neko tu nedrīksti slēpt arī tiesai! Tādā gadījumā tu varbūt zonā izdzīvosi, bet ja ne… Pats zini. Nejau man tev to stāstīt! Bet tagad ej! Saprati?!

-  Ar visiem rokudzelžiem? - Viktors, kā neticēdams, jautāja.

-   Ar visiem! - Žoržs pateica. - Efektīgāk izskatīsies!

Bet es neteicu neko. Tikai drūmi noskatījos, kā Viktors

pazūd platajās policijas pārvaldes ieejas durvīs. Gandrīz vai nožēlodams nodomāju - ja man nebūtu vajadzīgs oficiāls ar tiesas spriedumu pasludināts attaisnojums un juridiska reabilitācija, es Viktoru Zeļinski tajā Maskavas for- štates graustā droši vien būtu nogalinājis.

-   Kā tagad jūties, Doktor? - Žoržs jautāja. - Vai labāk?

-   Paldies tev, Žorž, - es sacīju. - Un Baronam arī. Ja Viktoru pēc kāda laika notiesās un mani attaisnos, tad tik un tā stipri šaubos vai tas, kas ar mani notiks, būs kaut kas labāks. Taču ceru, ka jutīšos vismaz citādi.

20. nodala

*

Tiesnese Ineta Kahovska kā parasti tieši pulksten deviņos no rīta savā darba kabinetā apsēdās pie rakstāmgalda, kas bija nokrauts ar dažādu dokumentu kaudzēm, vakardienas avīzēm un vairāku krimināllietu sējumiem. Uz galda kreisā gala stāvēja dators.

Ineta tūlīt ieslēdza nevis to, bet gan kafijas automātu, no skapja izņēma smalku porcelāna tasīti un sagatavojās jau tik ļoti pierastajam darba dienas sākumam.

Pēc brīža kabinetā ienāca viņas sekretāre un palūdza parakstīt dažas pavēstes uz tiesu izsaucamām personām. Pēc tam Ineta, grūtsirdīgi nopūtusies, sāka šķirstīt kāda jau pēc dažām dienām izskatīšanai paredzamās krimināllietas sējumus. Nekas īpaši pārsteidzošs vai sarežģīts tur nebija. Trīs sadzērušies un narkotiku apreibināti jaunieši kāda Zvaigžņu ielas nama kāpņu telpā aplaupījuši un smagi piekāvuši pavecāku vīrieti, kurš vēlāk slimnīcā nomiris. Gandrīz vai tradicionāls un ikdienišķs mūsdienu noziegums, kas tieši ar savu periodisko atkārtošanos dažādās pilsētas malās radīja gan dusmas, gan arī bailes.

Taču Inetai, iepazīstoties ar šo diezgan parasto lietu, domas, kā vispār pēdējā laikā, nemitīgi klīda prom, vienmēr apstājoties pie Roberta Viklanda - kā viņi bija iepazinušies, ko runājuši, kā Roberts viņu bija glābis, kā palīdzējis, kā, atradis somu, to atdevis un nācis painteresēties par viņas veselību…

Ineta gandrīz vai izmisīgi mēģināja saprast, kas īsti notiek ar pašas jūtām, domām un vispār dzīvi. Kāpēc viņa nepārtraukti par šo vīrieti vien domā? Kāpēc atceras vai katru viņa pateikto vārdu? Ko tas nozīmē? Vai es patiešām būtu iemīlējusies?! Bet kāpēc?! Vīrieā, kurš atklāti pateica, ka mani ienīstot?! Vai tas vispār ir iespējams? Bet nē! Roberts taču teica, ka mani neieredzot vienīgi kā tiesnesi, kā amatpersonu, bet kā sieviete es viņam pat ļoti patīkot! Vai viņš tā tiešām teica? Ja nē, tad vismaz tomēr lika saprast, ka tieši tā viņš jūt un mani uztver! Tieši tā! Kā sieviete es viņam esmu ļoti patīkama. Pievilcīga. Varbūt pat iekārojama!

Un pats Roberts… Vai viņš nav iekārojams? Stalts, vīrišķīgs, pieklājīgs un elegants, aiz kura ārēji skarbās izturēšanās jaušama aizlauzta cilvēka dvēsele un dziļas garīgas sāpes. Vai pie tām patiešām būtu vainīga vienīgi es? Es?! Jebkurš tiesas spriedums notiesātajam atnes smagus un ne visai patīkamus brīžus, gandrīz vai vienmēr krietni iedragājot vai pat neatgriezeniski salaužot līdzšinējo dzīvi. Taču vai pie tā ir vainīgs tiesnesis? Es? Cilvēki mīļie! Nē, ne es! Vainīgi esat jūs paši! Jā, dažreiz varbūt arī jūsu dzīve kā tāda, apstākļi un kāda liktenīga nejaušība, taču pamatu pamatos vienmēr vainīgs tomēr ir pats noziegumā apsūdzētais cilvēks! Bet kā bijis Viklandam? Man ir grūti iedomāties, ka es toreiz savā spriedumā būtu varējusi kļūdīties?! Tas taču ir neiespējami! Absurds! Divi augsti profesionāli tiesas sastāvi nevar pieņemt vienādi nepareizus spriedumus! Izslēgts! Var būt strīdi un atšķirīgi vērtējumi par dažām nozieguma niansēm un to klasifikāciju, bet nejau par nozieguma būtību!!!

Tātad iznāk… Kas tad iznāk? Kā toreiz tiesā, tā arī pašlaik Viklands melo! Un tas arī saprotams. Ja neesi bandīts vai galīgi deģenerējies cilvēks, nevienam nevar patikt dzīvot ar tikai nicinājumu izraisošu apzīmējumu slepkava!

Taču vai tādiem inteliģentiem un gudriem cilvēkiem, kāds neapšaubāmi ir Roberts, šāds vienreizējs notikums un sods spēj būtiski izmainīt personību? Stipri šaubos. Kāds viņš ir, tāds arī paliek, vienīgi dvēsele… Jā, kas gan notiek ar cilvēka dvēseli, kad viņš citam atņem dzīvību? Varbūt tad dvēsele vispār pazūd? Un, ja tā, vai man, jā, tieši man nevajadzētu vismaz pamēģināt viņam šo dvēseli atgūt? Roberts man patīk! Pat ļoti! Jāaizmirst viņa pagātne, par to vairs nedrīkstu domāt, bet jādomā tikai par šodienu un rītdienu. Jā! Vieglākas dzīves vārdā man pēc iespējas retāk :r jādomā un jāatceras arī sava pagātne! Gan bojāgājušais vīrs, gan tik traģiski… Kāpēc man Ilzīti vajadzēja aizvest uz Pļaviņām pie mammas? Ja tovakar Dau- gavmalā pie manis nebūtu pienācis Roberts, es, iespējams, būtu sekojusi savai meitai. Roberts, to varbūt vēl īsti ne- apjēdzis, dzīvo… Viņš dzīvo, lai dzīvotu arī es. Ja man būtu kaut nedaudz vieglāks raksturs, droši vien nevajadzētu tā mocīties, lai Robertam pateiktu, kādu pateicību esmu viņam parādā, kā viņš man patīk, cik ļoti viņu gribu un varbūt pat mīlu! Savādi, lai neteiktu vairāk, bet visā nopietnībā to apjēdzu tikai pēc tam, kad viņš slimnīcā no manis atvadījās. Bet es to negribu! Nē! Pa dienu vēl nekas, darbs un kolēģi, bet mani vakari un naktis ir drausmīgas… Jā, man pašlaik kā īslaicīgs glābiņš ir Ēriks, bet es viņu nemīlu, viņš man pat īsti nepatīk un tieši tas šos dažus vakarus un naktis, ko esmu pavadījusi kopā ar viņu, dara vēl sliktākus, vēl nepanesamākus. Kāpēc mēs nekad vai gandrīz nekad nevaram dabūt to cilvēku, ar kuru varētu būt laimīgi? Un kāpēc tik reti viņš pie mums atnāk pats?

Spalgi iezvanījās telefons. Ineta pat satrūkās, noskurinājās un pacēla klausuli.

-   Tiesa.

-  Vai Kahovskas kundze? - jautāja nedaudz aizsmakusi vīrieša balss.

-   Tā pati.

-   Šeit jums zvana prokurors Imants Priede no Ģenerālprokuratūras pirmstiesas uzraudzības departamenta. Kā jūtaties? Dzirdēju, esat smagi cietusi sprādzienā universālveikalā?

-  Jā, - Ineta apstiprināja. - Bet ne smagi. Tagad jau viss kārtībā. Vai arī jūs esat iesaistīts šīs lietas izmeklēšanā?

-   Nē, - prokurors atbildēja. - Zvanu citā sakarā. Man ar nožēlu ir jāpaziņo, ka jums, Kahovskas kundze, draud diezgan pamatīga ķeza.

-   Par ko tad nu? - Ineta jutās nepatīkami pārsteigta.

-   Pirms pieciem gadiem, tas ir, laikā no 1995. gada 16. līdz 20. aprīlim jūs skatījāt krimināllietu, kurā apsūdzētais bija Roberts Viklands. Atceraties? Viņš tika apsūdzēts kādas meitenes Baibas Bokas tīšā slepkavībā.

Ineta, savādu priekšnojautu pārņemta, nodrebēja un brīdi klusēja.

-   Es atceros, - beidzot viņa pateica. - Kas ir noticis?

-   Policija nupat ir atradusi meitenes īsto slepkavu, - prokurors sacīja, bet pēc viņa balss nevarēja saprast, vai viņš par to priecājas vai bēdājas. - Slepkava izrādās kāds Viktors Zeļinskis, kurš jūsu tiesas procesā bija galvenā liecinieka statusā. Man žēl, Kahovskas kundze, taču izrādās, jūs toreiz esat pamatīgi kļūdījusies.

Inetu kā ass zibens spēriens vispirms ķēra apjēga par to, ka Robertam, iznāk, tātad tomēr ir bijusi taisnība. Viņš nav melojis nevienu vārdu un patiešām ir nevainīgs! Otrs sitiens nāca, apzinoties, ka netaisnās Roberta Viklanda notiesāšanas vistiešākā vaininiece ir tieši viņa! Tam bija grūti noticēt.

-   Prokuror Priede! - Ineta stipri nervozi sacīja. - Vai tiešām tas tā var būt? Policija neko nejauc?

-   Nē, - Priede atbildēja. - Viss ir pareizi. Zeļinska lieta jau ir nonākusi Rīgas tiesas apgabala prokuratūrā un viņam uzrādīta apsūdzība.

-   Kādi ir pierādījumi?

-   Paša Zeļinska vaļsirdīga atzīšanās, otra slepkavības līdzdalībnieka Aleksandra Bitova arests un viņa atzīšanās, bet galvenais - izmeklēšanas rīcībā ir nonākusi videokasete, kurā redzama Baibas Bokas slepkavība un tās izdarītāji. Tie ir Zeļinskis un Murašovs.

-   Un ko tad Bitovs?

-   Viņš filmēja, taču, protams, ir tiešs līdzdalībnieks.

-   Kāpēc viņi to vēl pat filmējuši?

-  Lai paildzinātu baudas mirkli. Citu izskaidrojumu neredzu. Vieni skatās pornofilmas, citi amerikāņu grāvējus, bet vēl daži debilie paši savus noziegumus. Es ar tādām lietām esmu saskāries ari agrāk.

Ineta atkal krietnu laiciņu domīga klusēja, tad, jūtami satraukta, jautāja:

-   Priedes kungs, kāpēc jūs man zvanījāt?

-   Lai jums visu to darītu zināmu.

-   Jūs mani uzskatāt par vainīgu kļūdaina tiesas sprieduma taisīšanā?

-  Dārgā kolēģe! Izteikt šādus vērtējumus neietilpst manā kompetencē! Par to, vai esat vainīga vai ne, acīmredzot lems tiesnešu disciplinārā komisija, taču tas, ka tiesas spriedums patiešām ir izrādījies kļūdains, vairs neizraisa ne mazāko šaubu!

-   Iespējams, - Ineta domīgi teica, - taču tādā gadījumā vispirms, godājamais kolēģi, ārkārtīgi kļūdains un patiesībai absolūti neatbilstošs ir bijis prokuratūras sagatavotais un tiesai nosūtītais apsūdzības raksts! Un visa izmeklēšana!

-   Protams, Kahovskas kundze, - prokurors vēsā balsī piekrita. - Tas tā diemžēl ir iznācis, taču galu galā patiesība vienmēr ir jānoskaidro tiesai…

-   Paldies par atgādinājumu, - Ineta auksti pateica un nolika klausuli. Brīdi padomājusi, viņa piezvanīja uz Rīgas tiesas apgabala prokuratūru, sameklēja Zeļinska lie-

Slepkava izrādās kāds Viktors Zeļinskis, kurš jūsu tiesas procesā bija galvenā liecinieka statusā.

tas izmeklētāju, nopietni ar viņu izrunājās, pēc tam uzprasīja Roberta Viklanda mājas adresi un telefona numuru, jo arī viņš šīs lietas sakarā jau bija nopratināts.

- Ko, iesiet lūgt piedošanu? - prokurors mazliet ironiski jautāja.

Ineta, neko neatbildējusi, nometa klausuli un iegrima nepatīkamās pārdomās.

Visi apsūdzības materiāli, lietišķie pierādījumi, liecinieku liecības un ekspertu slēdzieni nepārprotami liecināja par Roberta Viklanda vainu, tā ka īpaši vainīga nejūtos, taču beigu beigās tā tomēr biju tieši es, kas apsūdzētajam paziņoja: "Tiesa jūs atzīst par vainīgu un, pamatojoties uz Latvijas Republikas Kriminālkodeksa 116. pantu, jūs notiesā…"

Tātad tomēr vainīga?!

Savāda, neparasta jušana. Par šādu lietas pagriezienu es vienlaikus gan priecājos, gan esmu galīgi satriekta! Ko man tagad darīt? Vai iet un atkal mēģināt lēkt Daugavā vai arī… Aiziet pie Roberta, viņa priekšā nokrist ceļos un raudot izlūgties piedošanu? Bet kas tālāk? Viņš man piedos? Varbūt tieši otrādi - nicinās vēl vairāk? Un ja tā, vai tādā gadījumā ir vērts iet un lūgties?

Klusi atvērās kabineta durvis un telpā vēlreiz ienāca sekretāre. Viņa bija jau sirma, krietni padzīvojusi sieviete, kas tiesas darbā pavadījusi turpat vai visu mūžu. Inetai viņa bija ne tikai laba un pieredzējusi palīdze, bet arī draudzene.

-   Mirdziņ, lūdzu, apsēdies! - Ineta palūdza. - Man ir radusies milzīga problēma.

-    Nav nekādu milzīgu problēmu! - Mirdza iesmējās. - Visu vajag atrisināt viegli un ar smaidu!

-  Vai tu vēl atceries to tiesas sēdi, kad mēs tiesājām Robertu Viklandu? - Ineta prasīja. - Nu, to dakteri, kas greizsirdības dēļ bija nogalinājis jaunu meiteni?

-  Kā tad, ka atceros! - Mirdza tūlīt atbildēja. - Viņš neatzinās. Tas Roberts Viklands savu vainu noliedza un visu laiku apgalvoja, ka esot nevainīgs.

-   Izrādās, Mirdziņ, ka viņš patiešām ir nevainīgs un es viņu par vainīgu esmu atzinusi nepareizi.

-   Kā tas varēja notikt? - Mirdza neslēpa pārsteigumu.

-   Nezinu, taču tā tas diemžēl ir noticis.

-   Tev būs nepatikšanas?

-   Ja būs, tad ne jau tik drīz. Kamēr prokuratūra pabeigs jaunu izmeklēšanu, tad jauna tiesa, spriedums… Ko man, Mirdziņ, tagad darīt?

-   Kādā nozīmē?

-          Es tev to vēl neesmu stāstījusi… - Ineta smagi nolieca galvu. - Es ar Viklandu esmu satikusies. Tā, nejauši. Divas reizes. Nē - trīs! No sākuma es viņu pat neatcerējos, taču pašlaik… Viņš man patīk! Tu saproti, Mirdziņ? Vel vairāk! Neatkarīgi no tā, vai viņš ir slepkava vai ne, es viņā esmu iemīlējusies! Par viņu vien domāju, viņu vien gribu! Kādas gan citas jūtas tās vēl varētu būt?

-  Bet Ēriks?! - Mirdza iesaucās un, stipri pārsteigta, skatījās Inetas nedaudz piesārtušajā sejā. - Tu viņu tagad pametīsi? Viņš tev vairs nepatīk, nav vajadzīgs?

Ineta neziņā paraustīja plecus.

-   Vispirms man jāsatiek Roberts! - viņa diezgan apņēmīgi pateica. - Ja viņš mani padzīs, es šo kaunu kaut kā pārdzīvošu, bet… Man viņam vismaz ir jāatvainojas.

-   Nedari to! - Mirdza lūdzoši sacīja. - Ja atvainosies un lūgsi piedošanu, tu līdz ar to tieši vai netieši atzīsi, ka kļūdainajā tiesas sprieduma taisīšanā esi vienīgā vaininiece! Taču, ja viss ir tā, kā pašreiz ir, tad vainīgi ir izmeklētāji! Prokuratūra! Vai tu Robertam to varēsi iestāstīt? Ļoti šaubos. Šķiet, viņš jau no tiesas pirmās dienas par savas dzīves izpostītāju uzskata galvenokārt tevi! Ineta! Tāpēc par Robertu labāk neliecies ne zinis! Ja vīrietis sievieti kādreiz ir nicinājis… Nē, nē! Nekādas labās jūtas viņam pret šo sievieti nevar parādīties arī vēlāk! Bet, ja tā, viņam noteikti ir jau cita sieviete un tev tur nav ko bāzties starpā! Turies pie Ērika! Viņš ir labs, drošs vīrietis… Kam tev vajadzīgs vēl tas Viklands?

Ineta ilgi klusēja. Atkal uzvārīja kafiju, to lēnām dzēra, vairākas reizes atbildēja uz telefona zvaniem, tad pasmaidīja un mīļi paskatījās uz blakus sēdošo sekretāri.

-   Mirdziņ… Man kauns un kaut kā neērti tev prasīt, bet vai tu kādreiz esi dzirdējusi kaut ko par sirdsapziņas mokām? - Ineta nedaudz drebošā balsī vaicāja. - Un par mīlestības mokām arī neko neesi dzirdējusi? Par ilgām pēc mīļota cilvēka, normālas ģimenes dzīves, drošuma sajūtas, drauga un, jā, arī pēc seksa? Tu domā, tas viss man vairs nav vajadzīgs? Vai savos četrdesmit divos gados esmu jau veca?! Tu manu dzīvi zini - esmu traģiski zaudējusi abus savus vistuvākos un dārgākos cilvēkus - vīru un meitu. Es pati brīnos, kā esmu spējusi visu to pārdzīvot. Un tagad vēl šis varbūt ne mazāk traģiskais gadījums ar

Robertu Viklandu. Es zinu droši - viņš ir ļoti labs cilvēks. Neskatoties uz to, ka viņš pret mani kā pret tiesnesi saprotama iemesla dēļ juta dziļu nepatiku vai pat naidu, kā pret sievieti un cilvēku tomēr izturējās augstākā mērā galanti un cilvēciski. Viņš savā naidā mani neiegrūda Daugavā, bet uzaicināja uz kafejnīcu un pavadīja līdz taksometram. Viņš pēc pirmā sprādziena universālveikalā mani neatstāja asiņojošu guļam uz grīdas, bet sniedza palīdzību un izglāba no otrā sprādziena sekām! Vai to visu man tagad atstāt kā nebijušu? Aizmirst? Ar prātu jau varētu, taču jūtas neļauj! Tātad tas ir liktenis. Varbūt jau no paša sākuma. Man viņu vajadzēja tiesāt, pēc tam mums atkal vajadzēja satikties, lai viņš savukārt varētu tiesāt mani…

Mirdza tā savādi paskatījās uz savu priekšnieci un piecēlās.

-   Bet kur tādā gadījumā paliek mīlestība, - viņa prasīja, - ja tiesas darbi vien?

Ineta pasmaidīja un domīgi paskatījās pulkstenī.

-   Laikā, - viņa klusi atbildēja. - Laikā, kad mēs dzīvojam, un cilvēkos, kurus iemīlam.

21. nodaļa

Tā bija diena, kuru biju gaidījis ilgus gadus.

Diena, kuru atcerēšos līdz mūža galam.

Diena, kad beidzot kļuvu brīvs un varbūt pat laimīgs.

Vispirms jau no rīta aizbraucu uz Juglu pie Baibas vecākiem. Viņi bija jūtami novecojuši un mani sagaidīja ne naidīgi, ne priecīgi. Tad jau drīzāk vairāk izbrīnīti, ka neesmu viņus vēl aizmirsis un līdz ar to atceros arī viņu meitu.

Tālāk par slieksni viņi mani tomēr nelaida, un es turpat uz mājas ieejas kāpnēm viņiem pateicu, ka Baibas īstais slepkava beidzot ir noķerts, viņš izdarītajā noziegumā atzinies, pēc kāda laika būs tiesa, kur acīmredzot viņiem atkal vajadzēs piedalīties kā lieciniekiem.

- Man ļoti žēl, ka nespēju izpildīt to, ko jums kādreiz solīju - personiski, pirms Viktoru Zeļinski nodot policijai, viņu atvest šurp, nospiest uz ceļiem, lai palūdz jums piedošanu. Bet nesanāca. Principā tas arī nav būtiski. Ceru, ka viņš to izdarīs tiesas laikā, bet tiesas spriedums šoreiz būs taisnīgs. Nezinu, vai arī jūs bijāt pārliecināti, ka noziegumu esmu izdarījis es, taču ticiet, Bokas kundze, un jūs, kungs, es jūsu meitu sāku iemīlēt. Diez vai mēs kādreiz būtu sagājuši kopā kā vīrs ar sievu, galu galā gadu starpība bija liela, taču tas laiks, ko mums izdevās pavadīt kopā, bija skaistākais un labākais, kādu man ir nācies pieredzēt. Jūsu meita… Jūsu Baiba vienmēr būs kopā ar mani. Viņa nekur nepazudīs. Viņa vienmēr būs dzīva.

Baibas māte sāka raudāt, es paklanījos un gāju prom.

Pēc tam aizbraucu uz slimnīcu, visus dokumentus ārsta sertifikāta atjaunošanai jau biju iesniedzis, komisijas sēdei vajadzēja notikt pēc nedēļas, un mans draugs un agrākais priekšnieks slimnīcas direktors Marģers Migla lika uzrakstīt iesniegumu par pieņemšanu darbā - pagaidām gan tikai uz pusslodzi un bez tiesībām veikt ķirurģiskas operācijas.

Šim brīdim man ar to pilnīgi pietika. Jutu - pamazām atgriežos normālā dzīvē un varbūt arī pats pakāpeniski kļūstu normālāks.

Šādā sakarā pēc daudzu gadu pārtraukuma man uznāca vēlēšanās beidzot apmeklēt arī kādu kultūras iestādi. Izvēlējos kinoteātri Daile un plaši izreklamēto amerikāņu supergrāvēju Gladiators.

Filma atstāja graujošu iespaidu.

Man vispār patīk vēsture un Senās Romas dzīvi pārzināju diezgan labi, tā ka filmā attēlotie notikumi droši vien atbilda tā laika īstenībai, lai gan lielas nozīmes tam, protams, nebija. Filma kā atsevišķs un ļoti konkrēts mākslas darbs pastāvēja pats par sevi, bet Senās Romas augstmaņi un plebeji toreiz dzīvoja, nīda, mīlēja un mira, kā tiem bija pavēlējis liktenis vai imperators…

Mani vienīgi nedaudz pārsteidza tas, lai gan to jau zināju iepriekš, ka divtūkstoš gadu laikā ne valstu, ne sabiedrības, ne atsevišķu cilvēku dzīvē nekas būtisks nebija mainījies. Tās pašas tieksmes pēc varas, mantas, slavas; godkārīgu mērķu sasniegšana ar ļoti negodīgiem līdzekļiem, greizsirdība, nevaldāmas kaislības, nodevība, neuzticība, bagātie un nabagie, armija un asinis.

Protams, šodien cirku arēnās gladiatoru cīņas vairs nenotiek, to vietā ir izgudrots hokejs, amerikāņu futbols, regbijs, kikbokss un citas aizraujošas nodarbības, kurās varam riskēt ar dzīvību un veselību.

Vienīgi cilvēka dzīvības cena ir ļoti kritusies, lai gan tā nekad un nekur nav bijusi sevišķi augsta.

Šodien vardarbīga cilvēka nāve ir simtreiz bezjēdzīgāka, nožēlojamāka, netīrāka un pretīgāka par toreizējo gladiatoru cīņām, kas ar savu pārsteidzošo un apbrīnojamo vīrišķību un cīņas sparu sagādāja baudu gan kārtējam valdniekam, gan ļaužu pūlim.

Gan tas, kurš toreiz tika nogalināts, gan tas, kurš palika dzīvs, bija vīrišķības iemiesojums un simbolizēja drosmi, spēku, izveicību un nāves nicinājumu.

Ave, Caesar, morituri te salutant!

Esi sveicināts, Cēzar, nāvei nolemtie tevi sveicina!

Baigi un skaisti.

Vai es īsu brīdi pirms savas mokpilnās un ļoti nežēlīgās nāves spētu būt tik drosmīgs un savu bojāeju sagaidīt ar smaidu uz lūpām? Diez vai. Bet varbūt smaids toreiz tika demonstrēts tikai tāpēc, ka viss notika publiski? Taču tad, kad cilvēks mirst vientulībā savā pilī vai zaru būdā, viņš jūtas pavisam citādi. Tad nav nekādas vajadzības slēpt ne savas bailes, ne izmisumu, ne nožēlu. Mēs varam atklāti baidīties un raudāt.

No tā nav jākaunas.

Tāpat kā vīrietim nav jākaunas atzīties mīlestībā, tas ir, savā vājumā pret sievieti.

Tā tam acīmredzot jābūt, lai cilvēce no Senās Romas asiņainajām cirka arēnām priecīga un laimīga nonāktu līdz šodienas stadioniem, tiesu namiem, cietumiem, moderno slimnīcu palātām, morgiem un krematorijām.

Interesanti, kad cilvēkā pirmo reizi parādījās tas, ko mēs saucam par naidu un mīlestību?

Vai tad, kad kāds blakus dzīvojošas cilts pārstāvis pasteidzās ātrāk un nelikumīgi pievāca cita nomedītu stirnu? Vai kāds no kopējā zupas katla nekaunīgi pakampa lieku gaļas gabalu? Katrā ziņā pirmās naida dzirksteles cilvēka vēl pustumšajā apziņā varēja iedegties vienīgi tad, kad tika aizskarts viņa pašlepnums un īpašuma tiesības… Kaut tikai uz gabalu gaļas.

Daba cilvēkā naida jūtas acīmredzot radīja tāpēc, lai ar tām ne tik daudz aizsargātu mūsu eksistenci vai dzīvību, bet gan galvenokārt tāpēc, lai mēs vieglāk un bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem varētu ja ne vienmēr iznīcināt savus ienaidniekus, tad vismaz stipri tiem kaitēt.

Tāpat ir ar mīlestību. Tā absolūti nav nepieciešama cilvēku sugas turpināšanai. Tā mums vajadzīga vienīgi tāpēc, lai citu acīs celtu savu pašvērtību, lai dzīves izjūtu pa- spilgtināšanai sev un citiem sagādātu prieku, baudu un nežēlīgas mokas…

Ja notiktu citādi, tad tie, kuri no šīm jūtām ir spējuši izvairīties, sajuktu prātā vai skumjās nomirtu. Bet nē! Viss notiek tieši otrādi! Cilvēki sajūk prātā, nokļūst cietumos un skumjās mirst tieši mīlestības dēļ!

Grūti saprast, kāda velna pēc tas Dievam un mums ir vajadzīgs?

Tā, varbūt stulbi domādams, ejot pa Ciekurkalna 1. garo līniju, lēnām tuvojos savai mājai. Metās jau krēsla, bet ielu spuldzes vēl nedega. Kokiem jau sāka birt lapas, taču, neskatoties uz šo dabas skaisti uzgleznoto ainavu, tomēr uzvēdīja nelielas skumjas. Vēl viens rudens, vēl viena vasara pagājusi… Vēl viena asara par aizejošo gadu. Un tā arvien mazāk un mazāk…

Pienākot pie metālkalumā veidotas sētas, pēkšņi pie mājas vārtiņiem ieraudzīju stāvam kādu sievieti. Turpat netālu bija redzama sudrabpelēka Audi automašīna. Pirmajā mirklī sievieti nepazinu. Viņai mugurā bija elegants, spilgti sarkans mētelis, bet galvu sedza melna platmale. Uz krāsaino lapu un koku fona viņa izskatījās kā izņemta no kāda mūsdienu mākslinieka gleznas. Vai apstādināta Antonioni pasaulslavenās filmas Sarkanais tuksnesis kadra.

Kad pienācu klāt, ieraudzīju, ka sieviete ir tiesnese Ineta Kahovska. Tas mani stipri pārsteidza.

-   Ko jūs šeit darāt? - mazliet uztraucies jautāju.

Arī Ineta izskatījās nedaudz apmulsusi.

-   Labvakar! - viņa klusi sveicināja un pasniedza roku. Tā bija ietērpta smalkā melnā mežģīņu cimdā.

-   Labvakar, - es sacīju, cieši saspiedu viņas plaukstu un ieskatījos acīs. - Jāsaka atklāti - nekad nebiju iedomājies jūs šeit redzēt. Visur kur, tikai ne pie manas mājas durvīm!

-    Jūs tomēr esat nežēlīgs, - Ineta teica. - Vai jums bija grūti samelot? Sievietei nav sevišķi patīkami dzirdēt, ka viņa ir nevēlama.

-    Atvainojiet, - es sacīju. - Vel joprojām netieku vaļā no domas, ka esat tiesnese.

-   Pat tagad?!

-    Tagad nē. Pašlaik jūs vienkārši esat apbrīnojami skaista un eleganta sieviete. Kā jūs uzzinājāt, ka man ļoti patīk sarkanā tērpušās sievietes? It sevišķi sarkanos peldkostīmos.

-     Tad jums jāpagaida līdz nākamajai vasarai, - Ineta teica. - Tādā izskatā es jums varēšu parādīties tikai tad.

-   Nē, kāpēc? - es pasmaidīju. - To var izdarīt arī ātrāk.

Ineta pagrieza galvu sāņus un skatījās uz māju.

-   Tā ir jūsējā?

-   Šeit es dzīvoju. Māja pieder mātei.

-   Skaista.

-      Dārzs ir vēl skaistāks. Jums te vajadzēja atnākt vasarā.

-    Vasarā? - Ineta domīgi pārjautāja. - Vai jūs mani būtu šeit vēlējies redzēt? Jūs mani būtu ielaidis savā mājā?

-    Nē, - es atbildēju. - Taču, ja būtu atnākusi, prom nedzītu. Mēs apsēstos tepat sētmalē un mazliet parunātu par dzīvi. Un ne tikai par to. Jūs jau zināt, kas man sāp. Mēs noteikti apspriestu arī jūsu darbu.

Ineta negaidīti panāca soli uz priekšu, gandrīz vai ar krūtīm pieskardamās manam augumam, un viņas acis un skats bija tik skumjš, ka tā vien gribējās viņu cieši apskaut, noglāstīt un sākt skūpstīt. Ne mirkli nešaubījos, ka tieši to viņa arī gaida. Bet es neko tādu nedarīju. Ja viņa reiz jau ir tikusi tik tālu, ka atrodas šeit, tad es to pagūšu arī vēlāk. Un ne tikai to… Diez vai viņa ir atbraukusi vienīgi tāpēc, lai man pateiktu labvakaru.

-     Robert, - viņa klusi teica. - Man salst. īpaši neceru, ka jūs mani gribētu sasildīt, tāpēc… Varbūt jūs mani vismaz varētu aicināt iekšā un pacienāt ar tasīti karstas kafijas?

-     Protams, - atbildēju, taču tūlīt indīgi piebildu. - Tikai žēl, ka neviens to neredzēs. Tiesnese nāk ciemos pie sava notiesātā noziedznieka…

-     Kāpēc joprojām to nespējat aizmirst? - Ineta pārmetoši jautāja. - Kādēļ jūs nebeidzat man to pārmest?

-        Piedodiet, - es sacīju. - Turpmāk tas nekad vairs neatkārtosies.

-       Vai jūs beidzot manī nevarat saskatīt arī sievieti? Tikai tiesnese, tiesnese…

-       Ja jūs būtu tiesājusi tikai citus, tad, protams, man nekad neienāktu pat prātā jūsu sievišķo personību identificēt ar jūsu skarbo profesiju un ieņemamo amatu. Taču jūs, Ineta, esat tiesājusi arī mani, tāpēc…

Ineta ar abām plaukstām atspiedās pret manām krūtīm, brīdi it kā šaubījās, tad pacēlās pirkstgalos un viegli noskūpstīja mani uz lūpām.

-       Robert… Kāpēc jums neienāk prātā, ka tagad man notikušais sāp varbūt vēl vairāk nekā jums?

-        Tas ir labi, - es nopietns sacīju. - Tad tas ir tāpat kā ar mīlestību. Ja sāp, tad tā ir īstā. Patiesā. Un vienīgā.

Ineta skumji pasmaidīja un nedaudz no manis atrāvās.

-        Es bieži esmu domājusi… Kāpēc cilvēki cits citu tik ļoti nīst, bet tik reti mīl?

-   Acīmredzot tāpēc, ka naids ir stiprāks.

-   Stiprāks par ko?

-        Par mums. Un arī par mīlestību. Ja var ticēt, tad mīlestība nav nekas cits kā tikai cilvēka vājuma pazīme.

-   Jūs tam ticat?

-   Ne visai. Taču nav izslēgts, ka tā tas patiešām ir.

-   Bet naids? Vai tas ir cilvēka gara stiprums?!

-        Nāciet! - iesmiedamies aicināju un atvēru sētas vārtiņus. - Iela nav piemērota tik smagām sarunām. To patiešām labāk darīt pie kafijas tases.

-   Vai suņa nav? - Ineta bailīgi raudzījās pagalmā.

-       Diemžēl. - Plati noplātīju rokas. - Tas ir viens no maniem sapņiem, kas vēl tikai gaida piepildījumu.

-   Suns nekad nav bijis?

-        Bija. Apmēram tāds kā slavenais vācu policistu Rek- sis. Bet kā viss uz šīs pasaules… Toties mātei ir burvīga kaķene. Viņas izcelsmi gan grūti nosaukt par dižciltīgu - tas pats miskastes kaķis vien ir, toties manieres un uzvedība atbilst augstākajām aristokrātijas prasībām. Viņu sauc lēdija Arabella.

Gaitenī noģērbāmies, un es Inetu ievedu viesistabā.

-        Lūdzu! - parādīju uz lielu atpūtas krēslu. - Apsēdieties! Varat pašķirstīt žurnālus. Es aiziešu uz virtuvi. Kādu kafiju jūs dzerat?

-        Parasti Jacobs. Bet ja jums šīs markas nav, tad vienalga.

-        Man ir Jacobs, - es pateicu un devos uz virtuvi. Māte kā parasti, kad neskatījās televizoru, sēdēja starp lielo virtuves galdu un trauku skapi un adīja.

-   Kā jūties? - uzlikdams vārīties ūdeni, painteresējos.

-        Kā vienmēr, - māte atbildēja un vērīgi uz mani paskatījās. - Dzirdēju sievietes balsi. Sintija?

-   Nē, - pakratīju galvu. - Tā ir cita.

-        Neko nesaprotu, - māte sacīja. - Visu laiku apgalvoji, ka tev sievietes riebjas, tagad atkal nāk viena pēc otras… Kas notiek, dēls?

-   Nezinu. Varbūt tieši tas, kam jānotiek.

-       Atzīšos, Robert, Sintija man ne sevišķi patika. Nē, es neko nesaku, smuka viņa ir, taču… man šķiet viņa nav sevišķi tikumiska…

Gardi iesmējos.

-       Muterīt! Atgriezies no pagājušā gadsimta sākuma šodienā! Vai vismaz no vecā Ulmaņlaika! Kura sieviete tagad ir tikumiska?! Šodienas apritē vispār tāds jēdziens nemaz vairs nepastāv!

-        Tiešām? - māte jutās patiesi pārsteigta. - Kā tad tagad apzīmē godīgas sievietes?

-   Par stulbām mūķenēm, - es atbildēju.

-   Un kāda tad ir šitā, kuru esi atvedis šodien?

-        Viņa tev izraisīs vēl lielāku nepatiku nekā Sintija, - es pateicu.

Mātes acīs pazibēja gandrīz vai šausmas.

-   Vai tiešām esi atvedis meiteni no Čaka ielas?!

-        Nē, muterīt, neuztraucies, - es sacīju. - Viņa ir godīga un daudz smukāka par Sintiju, taču…

Es apklusu un domīgs skatījos, kā baltā emaljas kannā sāka vārīties ūdens. Un tagad vārās arī mana dzīve, nodomāju. Varu apdedzināties. Applaucēties. Man var sāpēt. Bet varbūt… es beidzot varu būt laimīgs?

-   Kas? - māte jautāja. - Turpini! Ko tu gribēji teikt?

-        Sieviete, kas pašlaik sēž manā istabā… Tā ir tiesnese Ineta Kahovska.

Mātei spējā pārsteigumā no rokām gandrīz vai izkrita adīklis.

-        Ko tu teici? - viņai stipri trīcēja balss. - Tiesnese… Tā pati, kas tevi notiesāja?!

-   Tā pati.

-   Ko tas nozīmē?

-   Es vēl pats nesaprotu.

-   Gribi viņai nodarīt pāri? Atriebties? -Nē.

-   Ko tad tu gribi? - māte iesaucās. - Mīlēt?!

Paraustīju plecus.

-   Vai tas būtu slikti?

-   Mīlēt cilvēku nekad nav slikti, - māte dusmīga teica.

-   Taču… tiesnesi, kas tevi nevainīgu iespundēja uz ilgiem gadiem cietumā?

-        Muterīt, - es klusi sacīju. - Pašlaik viņa nav nekāda tiesnese. Piedod, man pašam viss jūk, taču šobrīd viņa vienkārši ir sieviete, kas atnākusi ciemos pie vīrieša. Tu saproti? Ne kā tiesnese pie bijušā zeka, bet vienkārši kā sieviete pie vīrieša! Vai to ir tik grūti apjēgt?

-       Nē, nē! - māte sparīgi iebilda. - Tagad, dēls, tu mēģini apmānīt pats sevi! Viņa nevar būt tikai sieviete! Mums katram ir sava pagātne un viss, ko kādreiz esam vai neesam darījuši. Tas nāk līdzi. Tas viss ir nešķirami. Mēs daudz ko varam nožēlot vai priecāties, bet mēs ne no saviem sliktajiem vai labajiem darbiem nekur nespējam aizbēgt! Nekur!

-        Nedomāju, ka Ineta kaut kur gribētu aizbēgt. Ja būtu citādi, vai tagad viņa sēdētu manā istabā? Es ticu, ka tagad, kad noteikti ir jau uzzinājusi par Zeļinska atzīšanos, viņa ir nelaimīga.

-        Un ko tu? - māte prasīja. - Tagad žēlosi? Un ja spēsi aizmirst, ka viņa ir tā tiesnese un viņu mēģināsi uztvert tikai kā sievieti… Varbūt ar viņu pat gulēsi? Mīlēsi?!

Neko neatbildēju. Klusēdams paņēmu kannu, sagatavoju kafiju, aizgāju uz istabu un uzklāju galdu.

-   Varbūt dzersiet arī kaut ko stiprāku? - painteresējos.

-   Konjaku, vīnu?

-       Nē, paldies, - Ineta atteica. - Es atbraucu ar automašīnu un man kaut kā tomēr no šejienes vajadzēs tikt prom.

-   Kur jūs dzīvojat?

-   Zolitūdē. Pie Anniņmuižas.

-   Dzīvojat viena?

-   Diemžēl.

-   Jaunā mājā?

-   Nu jau tā nekāda jaunā vairs nav.

-   Dzīvoklis labs?

-   Jā. Trīs lielas istabas, lodžija… Man patīk.

-   Samaksāt varat?

-   Man ir diezgan laba alga.

-   Piecsimt latu mēnesī?

-   Apmēram.

-   Kukuļus arī ņemat?

-   Ņemu, - Ineta iesmējās. - Taču ne mazāk kā miljonu!

-        Ineta… Pasakiet atklāti. Vai tiesneši, kā raksta prese, patiešām ir ļoti korumpēti?

-        To nu es nezinu! - Ineta atbildēja. - Es varu runāt tikai par sevi. Tā kā nevienam, kuru man nācies tiesāt, miljona nav bijis, tad es savu darbu vienmēr esmu darījusi godīgi.

Es uz viņu cieši paskatījos. Arī Ineta, nedaudz samulsusi, paskatījās uz mani, mirkli palika kā sastingusi, tad lēnām nolaida skatu, brītiņu klusēja un, iedzērusi dažus malkus kafijas, atkal ieskatījās man acīs.

-        Robert, - viņa klusi teica. - Jūs jau to droši vien saprotat pats. Esmu atbraukusi nejau tikai tāpēc, lai ar jums te padzertu kafiju. Starp citu, jūs to labi protat pagatavot. Es atbraucu galvenokārt tāpēc, lai jums atvainotos un lūgtu piedošanu. Man ļoti žēl, ka tā tas toreiz iznāca… Taču jūs nedrīkstat pret mani turēt naidu! Es jūs lūdzu…

Domīgs klusēju. Nenoliedzami, sajutu nelielu gandarījumu par viņas nožēlu un atvainošanos, tomēr pēc tik ilgiem gadiem tam vairs nebija lielas nozīmes. It sevišķi tāpēc, ka pašlaik skaidri zināju - īstā patiesība tomēr nāks gaismā un taisnība uzvarēs. Turklāt, un tas bija pats galvenais, es, spēdams pārvarēt naidu vai vismaz tam neļaudams galīgi aptumšot savu prātu, biju pietiekami skaidri apjēdzis, ka Ineta Kahovska - šī jaukā un nelaimīgā tiesnese - tiesas kļūdā ir tikpat nevainīga, cik nevainīgs uzrādītajā apsūdzībā biju es! Tagad, kad tiesas priekšā drīz būs jāstājas īstajam Baibas slepkavam, tas mani priecēja un no manas dvēseles nometa ilgus gadus krājušos naidu, apvainojumu un personīgās cieņas pazemojumu.

Es nedaudz paliecos uz priekšu un tik tikko atturējos, lai Inetu nenoskūpstītu.

-   Ineta… - gandrīz čukstus teicu. - Vai tas jums ir svarīgi… es pret jums izjūtu naidu vai mīlu?

Inetas nopietnajā sejā pēkšņi atplauka silts smaids.

-   Jā, Robert, - viņa atbildēja. - Man tas ir pat ļoti svarīgi! Neceru, ka jūs pēc visa notikušā mani varētu iemīlēt, taču būtu ļoti priecīga, ja jūs pret mani vismaz vairs nejustu nepatiku. Un mēs spētu kļūt draugi.

-   Neslēpšu, Ineta, viss, ko jūs nupat pateicāt, man ļoti patika.

Ineta tāpat strauji paliecās pretim un maigi pieskārās manai rokai.

-   Robert… Jūs man piedodat?

-   Nē! - es iesmējos. - Par ko? Jūsu rīcībā nav nozieguma sastāva! Jūs esat nevainīga! Tad jau drīzāk man jālūdz piedošana jums.

Es vēl vairāk paliecos uz priekšu, ar abām rokām saņēmu Inetu aiz padusēm, nedaudz piecēlu un ierāvu sev klēpī. Inetas svārki uzrāvās tik augstu, ka gandrīz pilnībā atsedza viņas slaidās kājas. Biju tik uzbudināts, ka vairs nespēju sevi apvaldīt. Ar kreiso roku glāstīdams viņas kāju iekšpusi, bet ar labo cietās un apaļās krūtis, sāku viņu alkatīgi skūpstīt. Ineta nepretojās. Tieši otrādi. Viņa skūpstiem atbildēja ar tik vētrainu kaisli, ka šķita - ja viņa to nedarīs, tūlīt aizies bojā.

Turot viņu uz rokām, jau gribēju celties un iet uz gultu, kad Ineta negaidīti aprāvās un pagrieza galvu sāņus.

-   To nedrīkst, - viņa teica. - Mēs kļūstam pārāk traki.

-   Kas gan var būt vēl labāks?

-   Vēl ne, - Ineta sacīja. - Mazliet par strauju.

-   Mēs viens otru pazīstam turpat jau sešus gadus.

-   Jā, Robert, tik tiešām, - Ineta piekrita. - Ja mēs šos gadus būtu spējuši nodzīvot ja ne gluži mīlestībā, tad vismaz draudzībā… Taču tu visu šo laiku pret mani esi izjutis pilnīgi pretējo! Vai pašlaik, mani iemetot gultā, tu vienkārši gribi tikai… izlādēties?

Krietnu laiciņu klusēju, tad Inetu atsēdināju iepriekšējā vietā, piecēlos, aizgāju līdz sekcijai, izņēmu konjaka pudeli, pielēju palielu glāzi un to strauji izdzēru. Pēc tam atgriezos, apsēdos, aizsmēķēju un cieši paskatījos uz iepretim sēdošo sievieti. Viņa man ellīgi patika.

-   Piedod, ka iejaucos tavā personīgajā dzīvē, bet… Tev jau ir mīļākais, vai ne?

-  Jā, - Ineta neslēpa. - Ir. Nu un tad?

-   Nē, nekas, - es atteicu. - Tas tikai tā - zināšanai.

-   Tu jau to zināji, - Ineta sacīja. - Vēstuli izlasīji un viņu redzēji. Nešaubos, ka tev taču arī ir kāda sieviete.

Neko neatbildēju. Atkal ātri piecēlos, vēlreiz glāzē ielēju konjaku un izdzēru. Kad pagriezos, lai dotos atpakaļ, ieraudzīju, ka Ineta arī ir piecēlusies un nostājusies blakus. Pēc tam viņa nedaudz pagriezās, aplika rokas man ap kaklu, burvīgi pasmaidīja un atkal viegli noskūpstīja uz lūpām.

-   Mīļais… - viņa klusi teica. - Es par tevi tik ilgi esmu domājusi… Man ir bijis žēl un ļoti sāpējis… Es neesmu vainīga. Un tomēr. Piedod! Tāds diemžēl ir bijis tavs liktenis. Nepelnīts un skarbs, bet tā notiek ar daudziem. Cieš nevainīgi. Arī man nav bijis viegli. Man ir bijis ārkārtīgi smagi, un ja tu toreiz man Daugavmalā nebūtu pienācis klāt… Manis vispār vairs nebūtu. Es zinu, ko nozīmē zaudēt vistuvākos. Tas, ka pēc ilgiem gadiem man uz brīdi ir uzradies Ēriks, neko daudz nenozīmē. Nozīme ir tikai tam, ka mēs, Robert, viens otru esam sapratuši. Būdami naidā, tomēr spējuši viens otram piedot. Tas noteikti ir kaut kas daudz vairāk nekā tikai abpusēja fiziska iekāre. Esmu tev pateicīga, Robert, ka mūsu dzīves ceļi tik liktenīgi un neparasti ir krustojušies. Mēs jau vairs nedrīkstam tā vienkārši šķirties. Taču es arī nevaru tā uzreiz… pirmajā vakarā, kad esam vieni. Ne tāpēc, ka tu nepareizi varētu iztulkot manu uzvedību. Nē! Kāda esmu, tāda esmu! Bet tāpēc, Robert… Tieši tāpēc, ka tevi mīlu! Tu manā labā jau esi tik daudz izdarījis, bet ko es? Man tagad vajadzētu ātri noraut savas drēbes, mesties ar tevi gultā un ļauties savu jūtu brīvībai! Patiešām, kas gan var būt vēl skaistāks? Bet man joprojām nav pārliecības, ka tu pēc tam mani gribēsi redzēt vēl kādu reizi. Un zini, kāpēc? Jo lielāka mīlestība, jo lielāks naids… pēc tam, kad viss pajūk.

■ Ineta… - gandrīz čukstus teicu. - Vai tas jums ir svarīgi…

es pret jums izjūtu naidu vai m īlu ? Inetas nopietnajā sejā pēkšņi atplauka silts smaids.

Tā notiek bieži. Bet es nekad neesmu dzirdējusi, ka mīlestība spētu rasties no naida…

- Mīļā Ineta, - es viņai atbildēju, - ja to, ko es jūtu pret tevi, var nosaukt par mīlestību, tad tā nekādā ziņā nav cēlusies no naida! Tas ir absurds! Šīs manas jūtas esi radījusi tu! Un tikai. Tu - skaistā un kādreiz nolādētā! Mīļā un patiešām nīstā! Atraidītā un tomēr tik ļoti gaidītā! Zini, Ineta, ko es par tevi domāju pirmajā tiesas dienā? Es sev uzbūru tādu kā saldas atriebības sapni. Tas bija pie jūras saulrieta laikā. Tu nāci man pretī un izmisīgi lūdzies, lai es tevi paņemu, jo tikai tā tu varētu kļūt vesela no kādas nedziedināmas slimības. Bet es tevi atraidīju. Es negribēju tevi glābt. Un redz, kā liktenim labpatikas spēlēties! Tagad es tevi turu savās rokās un mūsu izvēle ir gandrīz vai tā pati. Savādi, vai ne?

Ineta piekrītoši pamāja un pasmaidīja.

-   Tikai tagad runa nav par mūsu dzīvību, bet dzīvi. Ko tu, Robert, gribi darīt tālāk?

-   To, ko neizdarīju savā sapnī, - atbildēju.

Ineta dzidri iesmējās.

-   Nē, mīļais! - viņa iesaucās. - Toreiz tu atteici man, tagad es atsaku tev! Esam norēķinājušies. Ja tu mani vēl gribēsi un ceru, ka tā arī būs, tu man tuvākajās dienās piezvani! Labi? Tad es tevi uzlūgšu pie sevis un… Sarunājuši?

-  Lai notiek! - es piekritu un viņu noskūpstīju. Pēc tam palīdzēju uzvilkt mēteli un pavadīju līdz automašīnai.

Kad Ineta aizbrauca, paskatījos debesīs. Virs manis, apsedzot melno Visuma tumsu, pletās milzīga zvaigžņu sega, bet nedaudz pa labi bija skaidri saskatāma mūsu galaktika - Piena Ceļš.

Tās ir muļķības, es nodomāju. Mēs visi dzīvojam un ejam pa Mīlestības ceļu. Un tas ir vienīgais, pa kuru vērts iet.

Rīga,

2000. g. 21. aprīlis - 2000. g. 21. decembris

BIBLIOGRĀFIJA

1. Izvēle. Stāsti un noveles. Liesma, 1966.

2.  Nekad nebeigsies. Stāsti un noveles. Liesma, 1968.

3.  Pieskāriens. Stāsti un noveles. Liesma, 1971.

4.  Bez žēlastības. Garstāsti. Liesma, 1973.

5.  Bronzas sieviete. Stāsti un noveles. Liesma, 1975.

6.  Neuzvarētais. Romāns. Liesma, 1977.

7.  Memento mori. Romāns. Liesma, 1977./&/7 v

8.  Lāse karogā. Mākslinieciskie apraksti. Liesma, 1980.

9.    Skrējiens bezgalībā. Stāsti un noveles. Liesma, 1981. 10…. un mana dzīvība arī. Dokumentāls apraksts. Liesma,

1984.

11. Atliktais laiks. Romāns. Liesma, 1985.

12. Ne jau katru dienu. Romāns. Liesma, 1987.

13. Atnāc un paņem. Romāns. Liesma, 1987.

14. Rēta akmenī. Romāns. Liesma, 1993.

15. Nakts tiesnesis. Romāns. Avots, 1993.

16. Sāpes un triumfs. Romāns. Sol Vita, 1994.

17. Kliedziens no debesīm. Romāns. Liesma, 1994.

18. Sieviete visam mūžam. Romāns. Preses nams, 1996.

19. Asaras debesīs. Romāns. Liesma, 1997.

20. Palīgā sauciens. Romāns. Daugava, 1999.

21. Privāttiesnesis. Romāns. Preses nams, 1999.

22. Notiesātais. Romāns. Lauku Avīze, 2000.

23. Cilvēks naktī. Romāns. Lauku Avīze, 2000.

24. Tas, ko tu negaidi. Romāns. Lauku Avīze, 2001.

25. Naida nogurdinātie. Romāns. Lauku Avīze, 2002. ,-v/

26. Krievu leitnanta mī|ākā. Romāns. Lauku Avīze, 2002. A<?

27. Sprieduma izpildītājs. Romāns. Lauku Avīze, 2002.

1999. gadā

V  Kaijaks Enijas bize ,

A. Skailis Septiņas bīstamas jaunavas M. Zīle Lilija

M. Geidāne Puisiķciems ,

V  Kaijaks Zem Marsa debesīm / , A. Pūriņš Mīla un naids Livonijā Ј

___________________________ ___________________ 2000. gadā

L. Brīdaka Aizvējš pie jūras (f

E. Lukjanskis Notiesātais

E. Lukjanskis Cilvēks naktī

R. Plucis Mazā ciema ledainais pavasaris ■

A.  Sedlenieks Gladiators

V  Kaltiņa Mīlestības ārprāts jeb lielie kāposti M. Zīle Lilija-2

M. Geidāne Bāka pār mežiem I. Bērziņa Dālderkalnā

D. Avotiņa Kapteiņa Jēka mīlestība

V  Kaijaks Nārbuļu dēli/

V  Gune Atpakaļceļš • Nāru guns

_____________ 2001. gadā

Eglīte "Ābeļu" ragana M. Geidāne Vēju dziesma

0. Mauriņš Hameleonu rotaļas latviešu gaumē

A. Pūriņš Lāčplēša klejojumi

M. Zīle Smukas meitas maksā smuku naudu

A.  Pūriņš Lielā bērza noslēpums

S. Gailīte Taureņa lidojums akmenī/

B.  Eglīte Meža noburtie/

E.  Lukjanskis Tas, ko tu negaidi

SAJĀ SĒRIJA

M. Svīre Slazdu krogs un divi nami Rīgā Z. Bekmanis Trīs dienas pēc pastardienas E. Šņore Uzticības tests L. Brīdaka Melnās ogas ,

2002. gadā

E. Lukjanskis Naida nogurdinātie A. Pūriņš Mana dzīve jūsu rokās K. Klāna Klūrgu sūnākļa rēgs S. Mežābele Uz priekšu, meitenes! A. Zuja Piepildi savus sapņus M. Geidāne Kārklu sīkstums E. Lukjanskis Krievu leitnanta mīļākā A. Skailis Čūsku dīdītājs un svētā

V  Kaijaks Mantinieki (

V  Kaitina Te biju es f> t

E. Lukjanskis Sprieduma izpildītājs S. Mežābele Naktī uz svētdienu (l.

________________________________________ 2003. gadā

I. Bondere Karalkronis

M. Geidāne Pie mums Čusnakciemā (l

A. Auziņš Neej uz savām bērēm f

L. Brīdaka Notikums,,/

U. Strupulis Paradīzes vārti

M. Geidāne Atvars aiz laipas/,

A. Zuja Zvaigznes gūstā

__________________________________ SA GATAVO ŠA NĀ

V  Ozols Sekslietu detektīvs jeb Roņals

E. Lukjanskis TRĪS SAUJAS MĪLESTĪBAS

Redaktors Valdis Veilands Aleksandra Stankeviča zīmējumi Korektore Mudīte Arāja Silvijas Kokinas datorgrafiskais noformējums Parakstīta iespiešanai 15.07.2003. "Lauku Avīzes" izdevniecība Dzirnavu ielā 21, Rīga LV-1010. Iespiesta SIA "Latgales druka" tipogrāfijā Baznīcas ielā 28, Rēzekne LV-4600.

Content

Lukjanskis Egils Trīs saujas mīlestības

AUTORS PAR ROMĀNU

1. nodaļa

2. nodala

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodala

18. nodala

19. nodaļa

20. nodala

21. nodaļa

BIBLIOGRĀFIJA

SAJĀ SĒRIJA