Lukjanskis Egils

Ugunī nosalušie

Egils Lukjanskis

UGUNĪ NOSALUŠIE

2006

.

1. nodaļa

Sindija strauji pagriezās pret blakus gulošo vīrieti un teica:

-   Tu esi ļoti pārvērties. Vai sāpes vēl nav rimušas?

-  Nē, - viņš gurdi atbildēja. - Vēl ellīgi sāp roka un galva. Taču tu maldies. Es neesmu pārvērties. Man tikai tagad beidzot ir laiks domāt. Jau trīs dienas līst šis nolādētais lietus. Un kad cilvēks ilgi domā, viņš daudz ko atceras. Es neesmu kļuvis savādāks. Varbūt nedaudz nopietnāks. Un vēl drausmīgi sāp roka un galva. Seja sakropļota. Acīmredzot nāksies pierast arī pie tā. Man ļoti slāpst, Sindij.

Sieviete pasniedzās pie telts stūrī noliktā krietni sadauzītā spaiņa, kas bija paņemts no sadragātās automašīnas un vēl smaržoja pēc benzīna, iesmēla plastmasas krūzītē savākto lietus ūdeni un pasniedza to guļammaisā gulošajam vīrietim.

-   Paldies, Sindij, - viņš nogurušā balsī teica. - Tik vien labuma no šī lietus.

-        Man šķiet, tas nekad nepārstās, - teica sieviete. - Tā arī līs. No rīta līdz vakaram. Visbriesmīgāk naktīs. Mēnešiem ilgi. Varbūt pat gadiem.

-       Ilgākais nedēļu, - vīrietis sacīja. - Varbūt divas. Es zinu, kā tas šeit notiek. Kaut tikai ātrāk pārstātu sāpēt roka! Mums taču kādreiz no šejienes būs jātiek prom.

Sieviete vairākas reizes neticīgi pakratīja galvu. Viņas skaistā seja bija skumju pilna.

-       Mēs šeit nomirsim, Krist! - viņa teica. - Mēs te aiziesim bojā! Tev nekad nekļūs labāk! Tev rokā tūlīt sāksies gan- grēna vai asins saindēšanās, un tu te nomirsi! Es palikšu viena. Tas ir šausmīgi, Krist. Pie tā visa vainīgs esi tu. Vienīgi tu!

-  Sindij, vainīgs ir lietus, - viņš nopietni teica. - Tu taču zini!

-       Bet tava salauztā roka? - Sindijas balsī bija jūtams apvaldīts niknums. - Un sasistā galva un kājas? Vai es tās sasitu? Tu biji tik neuzmanīgs! Kas tev bija uznācis? Kāpēc tu sāki grābstīties gar manām krūtīm? Tagad tev sāksies gangrēna un tu nomirsi.

Vīrietis strauji uzslējās sēdus, bet tūlīt ar skaļu vaidu atkrita atpakaļ.

Viņš ar patiesu izbrīnu paskatījās uz netālu sēdošo sievieti un ar veselo roku pārbrauca pāri sejai. Tā bija slikti un nemākulīgi nosaitēta.

-       Tā, Sindij, nevajag, - viņš lūdzoši teica. - Tas nav tavā stilā. Labāk paklusē!

-   Tikko lietus pārstās, es aiziešu kājām, - Sindija sacīja.

-        Lietus nekad nepārstās, - vīrietis teica. - Tu vienmēr paliksi kopā ar mani.

-   Es aiziešu, - sieviete apņēmīgi atkārtoja.

-        Es tevi mīlu, - teica vīrietis, un viņa tumšajās acīs pazibēja atklāti saskatāmas sāpes.

Sieviete tās redzēja un galvu strauji pagrieza sāņus.

-  Un tomēr, Krist, - viņa sacīja. - Es aiziešu, tikko pārstās līt.

Kad beidzu lasīt vakar uzrakstīto tekstu, labu brīdi valdīja klusums. Visi, kā sarunājuši, reizē pacēla glāzes un tās ar baudu iztukšoja.

-   Nu, kā? - mazliet satraukts jautāju.

-         Es nesapratu, tās ir iecerētā romāna beigas vai sākums? - Niks painteresējās.

-       Vai tas ir tik svarīgi? - pētoši pavēros pret Niklāvu - liela grāmatu apgāda īpašnieku.

-       Modernajā literatūrā tas, protams, nav īpaši svarīgi, - Niks paskaidroja. - Taču tu zini manu negatīvo attieksmi pret šiem modernistiem - apziņas plūsmu un dažādu murgu rakstītājiem. Man vajadzīgi skaidri, reālistiski un labi uzrakstīti darbi!

-        Un lasītāju vairākumam arī, - Ēriks piebilda. - Visdažādākos murgus un rupjības var lasīt interneta Delfos. Taču labs literārs darbs…

-       Es nesapratu, kas tev tajā fragmentā īsti notiek? - Niks turpināja. - Vai viņi ir piedzīvojuši smagu autoavāriju?

-   Tā izskatās, - es atbildēju.

-   Kur? - Niks pavaicāja.

-  Nezinu, - paraustīju plecus. - Droši vien kādā vientuļā vietā.

-   Kur? Latvijā?

-        Varētu arī Latvijā, - domīgi sacīju. - Taču visticamāk kaut kur tālāk uz dienvidiem. Varētu būt pat Itālija. Kaut kur Sicīlijā. Braukuši pa kalnu ceļu, Krists, kā jau iemīlējies un pārsteigts par apkārtējās dabas skarbo skaistumu, gribējis sievieti noskūpstīt, paliecies uz viņas pusi, stūre strauji sagriezusies un viņi ielidojuši dziļā aizā.

-       Ļoti skaisti, - Artūrs pasmaidīja. - Kārtējais mīlestības upuris.

-        Vispār man tas fragments patika, - Niklāvs atzinās. - Kas notiek tālāk?

-   Vēl neesmu izdomājis. - Es paraustīju plecus.

-        Par ko vispār būs romāns? - Niks neatlaidās. - Man tomēr tā kā nāktos zināt, vai es šo gabalu no tevis vēlēšos pirkt, vai arī man tev būs jāatsaka.

Stipri pārsteigts paskatījos uz savu seno draugu.

-   Vai tu varētu man arī atteikt?

-        Protams, - Niklāvs atklāti pateica. - Labi draugi mēs esam tikai šeit - dārgā krodziņā pie konjaka glāzes! Taču, līdzko tu ienāc manā darba kabinetā un uz galda uzliec

kārtējā romāna manuskriptu, draudzība ir jāaizmirst! Tad sākas citi spēles noteikumi. Tas, Krist, ir bizness! Man ir kārtīgi jādomā - ja es tavu romānu nopērku, vai to spēšu pārdot tālāk arī lasītājiem. Bet šodienas lasītājiem iesmērēt jebkuru mēslu vairs nevar!

-   Vai kaut viens mans darbs ir bijis mēsls? - es jautāju. - Vai tu kādu manu grāmatu neesi pārdevis?

-   Nomierinies! - Niks strauji atmeta ar roku. - Es runāju vispārīgi! Tās grāmatas, ko šodien sacer dažas mūsu pārgudrās, eksaltētās un dažādu kompleksu nomāktās rakstnieces un tādi paši pusjukuši vīriešu kārtas autori, patiesībā ir domātas ārkārtīgi šauram lasītāju pulciņam. Ar tām neko nopelnīt nevar! Daži simti eksemplāri, un viss! Skaiti tikai zaudējumus! Situāciju neglābj arī viņu draugu slavinošās recenzijas. Lasītāju tik un tā nav, vai arī to ir ļoti maz! Tāpēc viņi pie manis nemaz nenāk - zina, es ar labdarību nenodarbojos!

-   Bet varēji gan, - Ēriks atgādināja. - Galu galā tu taču esi miljonārs!

-  Tāpēc jau arī esmu, ka skaidri zinu, ko pērku un ko varu pārdot tālāk! - Niklāvs sacīja. - Uz šī principa balstās visas pasaules ekonomiskā sistēma! Un arī mans bizness. Kā tu domā romānu nosaukt?

-   īsti vēl nezinu, - domīgs pašūpoju galvu. - Pagaidām uzliku - "Ugunī nosalušie." Ir arī otrs variants - "Durvis cieši aizvērtas."

-   Kam tās ir aizvērtas? - Niks tūlīt pavaicāja.

-  Visam, - es paskaidroju. - Kad cilvēks ar savu dzīvi un mīlestību smagi ievainots iekrīt dziļā bedrē…

-   Un pirmais variants - "Ugunī nosalušie"? Kā to lai saprot? Vai tas vispār ir iespējams?

-   Nezinu, - paraustīju plecus. - Droši vien reāli tas nekad nevar notikt. Patiešām. Taču simboliskā nozīmē… Kad jūtas un dvēsele ir auksta, bet asinis karstas…

-   Tātad par ko īsti būs tavs iecerētais darbs? - Niks vēlreiz prasīja. - Par mīlestību?

-   Jā, galvenokārt, - negribīgi atbildēju. - Un vēl par naidu, nodevību, izmisumu, atriebību… Tu jau zini, par ko

Tātad par ko īsti būs tavs iecerētais darbs? - Niks vēlreiz prasīja. - Par mīlestību ?

es parasti rakstu. Par vienām un tām pašām tēmām simt variantos. Taču lasītāji manī vēl nekad nav vīlušies.

-   Ne jau nu visi, - Artūrs iebilda.

-   Protams, - es piekritu. - Vieniem patīk BMW, citiem Mercedes. Kā pašam šķiet - vai visiem patīk arī tavas gleznas?

-  Tik iedomīgs patiešām neesmu, - Artūrs piekrita. - Manas bildes patīk tiem, kas tās pērk!

-   Tas pats ar manām grāmatām, - es sacīju. - Par ko mums jāstrīdas?

-   Paklau! - Niks atkal vērsās pie manis. - Vai tu sava romāna galveno varoni sauksi savā vārdā - Krists?!

-  Kāpēc gan ne? - viegli pasmaidīju. - Vārdam nav ne vainas!

-  Un Sindija? - Niks turpināja. - Tā sieviete būs izdomāta?

-   Jā, - es apliecināju. - Taču bieži daudz kas no tā, ko savās grāmatās esmu it kā izdomājis, tūlīt vai kaut kad vēlāk tomēr pārvēršas īstenībā. Dažreiz tas mani pat baida.

Mēs toreiz karstā vasaras dienā četratā sēdējām Rīgas centrā uz Vaļņu ielas iepretim Unibankas ēkai ierīkotās restorāna atklātās terases un, apspriežot mana jaunākā romāna ieceri, vērojām arī garām ejošos ļaudis.

-   Taisni vai jābrīnās, cik daudz cilvēku var dzīvot bez darba, - Ēriks sacīja.

-   Tie, kuri iet garām, tieši tāpat domā par mums, - teica Artūrs. - Bet mēs taču strādājam, vai ne?

-   Un kā vēl! - Ēriks piekrita. - Ar baudu skatāmies uz garām ejošām pusplikām meitenēm… Redzi to drostaliņu terases galā? Viņas sarkanie svārciņi ir tik īsi, ka var jau redzēt pat biksītes!

-    Ļoti jauki, - Niks apmierināts sacīja. - Kā kādreiz teicis ievērojamais franču rakstnieks Emīls Zolā - sievietes pakaļa ir mūsu pasaules lielākais dzinējspēks… Šai sakarā atceros vēl kaut ko. Ir tāda laba grāmata - Armans Lanū "Labdien, Zolā kungs!" Cita starpā viņš tur apraksta arī šādu diezgan interesantu notikumu Zolā dzīvē. Vēlākais franču literatūras klasiķis vēl ir jauns iesācējs un, tāpat kā mēs šodien, dažu draugu pulciņā sēž Angļu kafejnīcā.

Saruna, tāpat kā mums, drīz ievirzījusies par literatūru. Jaunais Zolā, kā saka, ar atplestu muti klausījies, par ko

runā viņa slavenie paziņas. Viens no viņiem - lielas avīzes īpašnieks - atcerējies kādu ļoti slavenu Parīzes kurtizāni Hortenziju, kas nevienam vīrietim neesot atdevusies vienkārši tāpat - vai nu mīlestības vai sava prieka pēc. Tikai par naudu!

Taču viens jauns un nekaunīgs žurnālists saderējis, ka viņš tomēr būs pirmais un varbūt arī vienīgais, kas šo nekaunīgo palaistuvi tomēr spēs iegūt par velti!

"Nē, nekad!" klieguši draugi. "Tas nav iespējams! Visi Parīzes vīrieši to jau esot izmēģinājuši!"

"Nekas!" žurnālists Pols bijis pārliecināts. "Es tomēr to dabūšu gatavu!"

Un tā kādu dienu viņš aiziet pie daiļās Hortenzijas un izsaka vēlēšanos pamīlēties.

"Nav nekādas problēmas!" Hortenzija tūlīt piekrīt. "Pusstunda - desmit tūkstoš franku!"

Pols nekavējoties viņai iedod prasīto summu, izdara savu darbiņu, pieceļas un sāk ģērbties.

Hortenzija, drošs paliek drošs, naudu pārskaita.

Pols sāk smieties.

"Muļķīt!" viņš saka. "Velti dari! Visa nauda ir viltota!"

"Ko?!" Hortenziju pārņem neprātīgas dusmas un viņa, nevaldāma niknuma pārņemta, sviež naudu Pola sejā. "Pēdējais nelietis! Pretīgais krāpnieks!"

Pols mierīgi savāc naudu, iebāž to*kabatā un, ejot prom, vēl pagriežas pret satriekto Hortenziju.

"Stulbā!" Pols saka. "Kur gan es būtu varējis dabūt viltotu naudu?"

Un aiziet kā derību vinnētājs!

Tad avīzes īpašnieks pagriezies pret jauno literatūras censoni un nopietni teicis: "Lūk, Zolā kungs, par ko rakstniekiem ir jāraksta!"

"Varat būt mierīgs," Zolā atbildējis. "Es to neaizmirsīšu."

- Un to arī tu, Krist, neaizmirsti! - Niks man atgādināja. - Visas tās mūsdienu politiskās, saimnieciskās vai drūmās pagātnes problēmas interesē tikai nelielu mūsu sabiedrības daļu! Raksti par mīlestību, seksu, par noziegumiem - vispār par parastu cilvēku ikdienas dzīvi! Un tu kā rakstnieks vienmēr būsi uzvarētājs! Lai kritika klusē vai tevi lamā… Vai tāpēc tev sāpēs zobi? Lasītāji tevi slavēs un tu viņiem kļūsi tik tuvs kā labākais ģimenes draugs!

- Labi! - nopietni teicu. - Es tāpat kā Zolā kungs par to noteikti padomāšu!

2. nodaļa

Jau trešo dienu, kā apnicīgi gara dziesma, lija sīks vasaras lietus.

Varbūt tāpēc, ka negāza kā ar spaiņiem, ilgstošais debess asaru birums pilsētai diez cik lielus plūdus nesolīja. Tik vien kā applūdināja dažas zemāk stāvošas ielas. Nekāda milzu traģēdija nebija arī tā, ka dažām dāmām augstpapēžu kurpītes nācās apmainīt pret nedaudz prastākiem apaviem, bet zemniekiem kārtējo reizi radās pamatots iemesls nopietni satraukties par gaidāmo kartupeļu ražu.

Man, tāpat kā vairumam valsts iedzīvotāju, arī šis lietus nepatika. Kartupeļus, puķes vai labību es, protams, neaudzēju. Iztiku ar to, ko piedāvāja tirgus un tuvākie lielvei- kali. Taču ilgstošais lietus liedza normāli atpūsties. Tas kaitināja.

Divdesmit lati diennaktī Jūrmalā tomēr bija pietiekami liela nauda, lai par to pretī varētu gaidīt ne tikai viesmīlīgās vasarnīcas īpašnieces vislielāko labvēlību, bet arī iespēju līča diezgan vēsajos ūdeņos vismaz divreiz dienā peldēties. Jūra, mierīga vai vētraina, man parasti šķita tikpat mīļa un vajadzīga kā tuva sieviete.

Pēc tam, atvēsināts un jūras viļņu apmīļots, varēju bezrūpīgi sauļoties baltajās pludmales smiltīs, pie reizes ar neslēptu baudu vērojot, kā mūsu jaunās, acīmredzot bezdarbībā nīkstošās sievietes, savu peldkostīmu izvēlē kļūst arvien bezbailīgākas. Līdz šim tik izteikti tradicionālais sieviešu seksuālās pievilcības pastiprinātājs pēdējās sezonās savos izmēros bija kļuvis tik pārdroši pieticīgs, ka, tā turpinot, jau nākamajā peldsezonā varētu sagaidīt to, ka cienījamajām kundzēm un draiskajām jaunkundzēm vispār vairs nebūs nekā, ar ko piesegt to vietu, pie kuras pat negribot apstājas ikviena vīrieša skats…

Kad savā dārgajā, nesen nopirktajā Audi A6 limuzīnā pēc pulksten divpadsmitiem naktī, no Mellužiem izbraucis jau gandrīz cauri visai Jūrmalai, tuvojos vecajai, kādreiz supermodernajai Dubultu stacijai, netālu no perona ieraudzīju stāvam vientuļu sievieti.

Apstājos un labu brīdi uz viņu skatījos.

Attāluma un lietus dēļ seju nespēju saskatīt, taču augums izskatījās slaids, ietērpts spilgti baltā bikškostīmā, bet sievietes galvu rotāja līdz pleciem izlaisti ogļu melni mati.

Droši vien kāda ārzemniece, nez kāpēc nodomāju. Un ja tā, nebūtu slikti, ja izrādītos japāniete. Kādreiz sen redzētas filmas iespaidā jau no agras bērnības šad tad ilgojos sastapties ar jaunu, skaistu un trauslu kā sakuras zieds, meiteni no Japānas. Viņa būtu atbraukusi uz mūsu tālo zemīti mācīties baletskolā un brīvajā laikā, protams, cerot iepazīties ar gara auguma, glītu un spēcīgu latviešu jaunekli. Nu, apmēram ar tādu, kāds biju es.

Pēc kāda mirkļa sieviete lēni, it kā pat nedaudz grīļodamās, paspēra vairākus soļus sāņus, apsēdās uz tuvāk esošā sola un zemu nolieca galvu. Man šķita - viņa raud. Varbūt sievietei tobrīd patiešām kaut kas ļoti sāpēja.

Tā varētu būt. Ja sieviete nakts vidū atrodas viena uz ielas, tad, visticamāk, viņa ir vai nu prostitūta vai arī ļoti nelaimīga.

Vēl neilgu laiciņu šaubījies, beidzot, sajuzdams zināmu žēlumu un kārtējo reizi sev tik raksturīgo piedzīvojumu kāri, izkāpu no automašīnas un nesteidzoties piegāju pie svešinieces.

- Atvainojos, - klusi sacīju. - Vai ar jums atgadījies kas slikts?

Sieviete lēnām pacēla galvu un, nedaudz pārsteigta, paskatījās uz mani. Viņas acis bija lielas un tumšas, seja pārsteidzoši skaista, bet biezās lūpas - tik kārdinoši erotiskas, it kā daba tās tīši būtu radījusi vienīgi vīriešu kaislīgajiem skūpstiem.

Izrādījās - viņa nebija japāniete. Viņa bija mazliet iereibuši latviete.

-    Ko jūs no manis gribat? - sieviete diezgan patīkamā balsī prasīja.

-    Es vaicāju, vai ar jums nav atgadījies kas slikts? - atkārtoju.

-    Un ja arī būtu? - Viņa bija nedaudz izaicinoša. - Ar ko jūs man varētu palīdzēt?

-    Nezinu. Šī palīdzība būtu atkarīga no tā, kāda nelaime jūs piemeklējusi.

Sieviete brīdi klusēja.

- Vai vilšanās tuvā cilvēkā ir liela nelaime? - viņa jautāja.

-    Arī nezinu, - sacīju. - Es nevienā tuvā cilvēkā vēl neesmu vīlies.

-    Kā tad tā? Simts gadus dzīvojat laimīgā laulībā? - Tagad sievietes balsī bija jūtams arī neliels izsmiekls.

- Nē, - es atbildēju. - Jau piecus gadus esmu šķīries.

- Un kā? - sieviete vaicāja. - Iztikāt bez vilšanās sajūtas?

- Gandrīz.

-    Tā nemēdz notikt, - sieviete neticīgi pakratīja galvu. - Šķiršanās vienmēr vismaz vienam sagādā sāpes.

-   Tā ir, kundze, - es piekritu. - Bet sāpes - tas tomēr nav tas pats, kas vilšanās.

- Interesanti. Vai esat laimīgs? - sieviete pajautāja.

- Jā, - es apliecināju. - Par savu dzīvi neraudu.

- Bet es raudu, - viņa teica.

-    Nevajag, kundze, - es teicu. - Raudāt var par visu ko, izņemot nelaimīgu mīlestību.

-   Tādā gadījumā jūs esat absolūti bezjūtīgs cilvēks, - sieviete secināja. - Jūs nezināt, ko nozīmē…

-   Es, kundze, zinu, - sacīju. - Es par cilvēkiem zinu visu. Un kaut ko arī par mīlestību. Ja tas nav liels noslēpums - kāpēc jūs par savu vilšanos kādā cilvēkā pulksten divpadsmitos naktī viena raudat tukšā dzelzceļa stacijā?

- Es gaidu vilcienu, - sieviete paskaidroja.

- Kur jūs vēlaties nokļūt? - tūlīt painteresējos.

-   Parīzē, - viņa negaidīti un pavisam nopietni sacīja. - Es gaidu pēdējo vilcienu uz Parīzi. Drīz jānāk.

-   Diemžēl man jums būs jāsagādā vēl viena vilšanās, - es teicu. - Visi vilcieni jau ir aizgājuši - gan uz Parīzi, Londonu, Varšavu, gan Sahāras tuksnesi un Kongo džungļiem.

- Patiešām? - Sieviete izskatījās patiesi pārsteigta.

-    Tā sanāk, kundze. Mēs uz šīs pasaules esam palikuši vieni…

- Vai mēs netiekam arī līdz Rīgai? - viņa vaicāja.

-   Līdz Rīgai mēs tiekam, - sacīju. - Nav nekādu problēmu! Es jūs varu aizvest.

-   Ar ko? - sieviete painteresējās. - Tas būtu jauki. Kāds transporta līdzeklis ir jūsu rīcībā?

-    Izvēle ir plaša, - teicu. - Es jūs varētu aizvest ar velosipēdu. Uz rāmīša. Ceru, bērnībā jūs noteikti kāds tā jau būs vizinājis.

-   Līdz Rīgai ir tālu, - sieviete domīgi pakratīja galvu. - Nekā labāka jums nav?

- Varu piedāvāt lidmašīnu - Boeing 737. Arto ir droši un ātri.

- Vai ir vēl kas?

-   Ir aviācijas bāzes kuģis "Džordžs Vašingtons", - es turpināju.

Sieviete pagrieza galvu un ļoti nopietni atkal cieši ieskatījās manās acīs.

-    Un jūs to visu darītu manis dēļ? - viņa, mazliet pārsteigta, prasīja. - Nebūtu žēl ne kuģa, ne lidmašīnas? Varbūt vēl ir arī atomzemūdene?

- Diemžēl… - Plati noplātīju rokas.

-    Paldies, - viņa klusi teica. - Man pilnīgi pietiek ar to, kas jums jau ir.

-    Lai gan jūs pirmīt apgalvojāt, ka esmu absolūti bezjūtīgs cilvēks… Bet man vēl ir arī sirds.

Sieviete vēlreiz krietnu brīdi domīgi klusēja. Tad jautāja:

- Vai to arī piedāvājat? Man - svešam cilvēkam?

gan, - vinaja urolifc artDalocīja galvu. - Vai jūs etni?

-    Kāpēc gan ne? - es teicu. - Ja jums ar to pietiktu… Es saprotu - cilvēkiem ar sirdīm tā vieglprātīgi mētāties nevajadzētu un to arī parasti nedaru. Taču, ja jums tas vismaz šai naktī varētu līdzēt…

-    Varētu to visu nop

bibu<Ј

Es pasmaidīju un paskatījos apkārt. Neskatoties uz diezgan labi apgaismoto stacijas apkārtni un iedegtajām sarkanajām dzelzceļa luksofora gaismām, izskatījās diezgan baismīgi, vai vismaz noslēpumaini, kad dzelzceļa melnās sliedes, izlocījušās kā nosalušu koku zari, pēc neliela ceļa posma pēkšņi pazuda tumsā.

-   Vientuļa sieviete nakts vidū uz tukša dzelzceļa perona, gaidot vilcienu, kas nekad neatnāks… Tas, cienītā kundze, vienmēr ir ļoti nopietni.

Sieviete piecēlās un viegli pieturējās pie mana pleca. Viņa patiešām bija krietni iereibuši.

- Kas jūs tāds esat? - viņa jautāja.

- Cilvēks, kas vēlas jums palīdzēt, - es atbildēju.

- Kāpēc? - viņa prasīja.

-   Jūs man esat iepatikusies, - sacīju, un tur bija liela daļa patiesības.

-   Kāpēc? - Viņa jutās nedaudz pārsteigta. - Mēs viens otru pat lāgā neredzam.

-   Man patīk sievietes baltos tērpos, - es teicu. - Tiesa - bikš- kostīmus gan neatzīstu.

- Kādēļ?

- Nevajag slēpt to, kas vīriešiem ļoti patīk, - paskaidroju.

- Jūs domājat kājas?

- Es domāju arī kaut ko citu.

-    Es sapratu, - sieviete teica. - Varbūt jūs mani uzcienātu ar cigareti?

- Labprāt.

No kabatas izņēmu Marlboro paciņu, un piedāvāju viņai cigareti. - Kaut ko iedzert negribat?

- Gribu, - sieviete tūlīt atzinās. - Vai jums kaut kas ir līdzi?

-    Nē, - noraidoši pakratīju galvu. - Bet mēs varam aizbraukt uz kādu naktsklubu.

Sieviete smēķēja cigareti un labu brīdi domāja.

-    Tā nav slikta ideja, - viņa beidzot teica. - Jūs apmeklējat naktsklubus?

- Ļoti reti, - atbildēju. - Parasti dzeru mājās.

- Viens?

- Kā pagadās, - es sacīju. - Man patīk vientulība.

- Vientuļa sieviete nakts vidū uz tukša dzelzceļa perona, gaidot vilcienu, kas nekad neatnāks… Tas, cienītā kundze, vienmēr ir ļoti nopietni.

- Jums nav draugu? - Sieviete atkal jutās pārsteigta.

-    Ir, - es teicu. - Taču draugu esamība neizslēdz vēlmi šad tad tomēr pabūt vienam.

-    Ja jūs pirmīt nemelojāt par šķirto laulību… Jums nav arī sievietes?

- Ir, - es atbildēju. - Nupat atradu.

Sieviete iesmējās. Neskatoties uz to, ka viņa bija jūtami iereibuši, smiekli bija īsti un patīkami. Tā parasti smejas bērni.

- Neticami, bet nupat arī jūs man sākat patikt.

-    Ļoti jauki, - es teicu. - Ko tad, kundze, darām? Kur braucam?

Sieviete strauji pagriezās un saspringta skatījās uz spilgti apgaismoto ielu, it kā vēlēdamās pārliecināties, vai kāds nedzenas pakal.

-    Vai jūs patiešām mani varētu no šejienes aizvest? - viņa prasīja.

- Protams, - es atbildēju. - Kur jūs vēlaties nokļūt?

-    Tikai ne krogā, - viņa sacīja. - Es jums būtu pateicīga… Gribu būt mājās.

- Vai mājas ir tālu? - jautāju. - Ceru, ka ne Parīzē.

-    Nē, nē! - sieviete smiedamās sacīja. - Tepat mūsu vecajā labajā Rīgā! Mēs brauksim ar taksi?

Neko neatbildējis, paņēmu viņu zem rokas, aizvedu līdz mašīnai un apsēdināju salonā uz priekšējā sēdekļa. Pēc tam apsēdos pats, aizvēru durvis un tās automātiski aizslēdzās. Kad iedarbināju dzinēju, automašīnas mēraparātu panelis uzreiz iemirgojās tik daudzkrāsainās krāsās, ka tas nezinātājam varēja atgādināt filmās redzētās lidmašīnu pilotu kabīnes.

Sieviete izskatījās tāda kā apmulsusi un vairākas reizes vērīgi nopētīja gan automašīnas salonu, gan mani.

-    Es atvainojos… - viņa klusi teica. - Vai mašīna pieder jums vai valstij?

-    Mašīna pieder man, - es atbildēju. - Vai tas jums šķiet svarīgi?

-   Ar šādiem limuzīniem brauc ministri, - viņa teica. - Kabineta locekļi. Arī mans šefs.

-   Vai jūsu priekšnieks ir ministrs? - Tagad pārsteigts jutos es. Bet, ja viņas tiešais priekšnieks ir ministrs, tad blakus sēdošā kundze varētu būt pat attiecīgās ministrijas valsts sekretāre. Pirmajā mirklī tas šķita maz ticams, lai gan… Dzīvē gadās visādi. Bez tam, lai cik augstu amatu viņa arī ieņemtu, sieviete vienmēr paliek sieviete… Vismaz vairumā gadījumu.

- Jā, - viņa apliecinoši palocīja galvu. - Ministrs…

Sāku braukt.

-  Ja atļauts zināt… Kādu ministriju pārstāvat? Veselības, aizsardzības, satiksmes, ārlietu, ekonomikas?

Sieviete krietnu brītiņu klusēja, tad atkal palūdza cigareti.

-  Bet kas jūs pats tāds esat? - viņa pavaicāja un diezgan asi pagriezās pret mani.

Es viegli pasmaidīju.

- Vai arī tas jums šķiet svarīgi?

-  Protams! - sieviete iesaucās. - Varbūt esat seksuāls maniaks! Ievedīsiet tepat kaut kur mežā un izvarosiet!

- Nu un tad? - es noteicu. - Vai jums tā būtu liela traģēdija?

- Un kā pašam šķiet?

-  Man šķiet, cienījamā kundze, ka par to jums vajadzēja padomāt, pirms iekāpāt automašīnā, - es teicu. - Tagad jūs esat mana gūstekne.

-  Ko darīsiet? - sieviete mazliet drebošā balsī jautāja un varbūt vismaz tai mirklī nožēloja, ka, radušos apstākļu spiesta, uzticējusies svešam cilvēkam.

-Vedīšu jūs uz Rīgu, - es atbildēju. - Uz jūsu mājām - garām visiem naktsklubiem, mežiem un ceļmalas krūmiņiem. Ja gribēšu jūs izvarot, varu to izdarīt tepat. Starp citu, vai jūs kādreiz esat mīlējusies automašīnā?

Sieviete klusēja. Kāri smēķēja cigareti, diezgan skumīgi raudzīdamās, kā automašīnas priekšējā logā nemitīgi sitas lielas lietus lāses.

-  Tātad automašīnā mīlējusies jau esat, - es teicu. - Ja nebūtu, jūs to pateiktu. Jūs negribat melot, tāpēc arī klusējat. Taču atmiņas par šo kādreiz notikušo gadījumu neko patīkamu jūsos neizraisa. Tādēļ arī esat skumja. Un vēl iedomājoties, ka tas varētu atkārtoties… Bet nomierinieties, kundze! Lai gan es reti laižu garām izdevību pārgulēt ar kādu sievieti, jūs tomēr varat justies pilnīgā drošībā!

- Paldies, - sieviete klusi pateica. - Kā jūs to visu zinājāt?

-    Es neko nezinu, - atbildēju. - Kur nu vēl visu! Man vienkārši ir diezgan labi attīstīta iztēle un, kā jau teicu, šo to zinu, kas ar cilvēkiem notiek. Vai arī var notikt.

- Vai ar mums nekas slikts nenotiks? - viņa tramīgi jautāja.

-    Es ceru. Ja nu vienīgi tūlīt no Lielupes tilta neiegāzī- simies upē.

-   Ai nē! - sieviete iesaucās. - Tas būtu ļoti bēdīgi. Tā beigt dzīvi es negribētu.

-    Bet kā citādi? - prasīju. - Nodzīvot līdz pilnīgi sagrabējušas vecenītes stāvoklim? Man šķiet - tas ir daudz sliktāks variants.

- Iespējams… - viņa nočukstēja.

-    Ja jau mēs esam sākuši tik atklāti runāt… Kāda bēda jūs jau ir piemeklējusi, ja pēkšņi nakts vidū viena atrādāties uz dzelzceļa perona? Vai kādās mājas viesībās sastrīdējāties ar vīru vai draugu un bēgāt?

Sieviete atkal klusēja, nervozi nospieda cigareti un turpināja raudzīties uz lietū mirkstošo Jūrmalas šoseju.

-    Jūs esat precējusies? - turpināju taujāt, un ne tik daudz tāpēc, ka mani tas sevišķi interesētu, bet par kaut ko taču runāt vajadzēja! Pulkstenis jau rādīja pāri vieniem…

-   Jā, esmu precējusies, - viņa atbildēja. - Bet pēdējā laikā kopā nedzīvojam.

- Jūs Rīgā, viņš Jūrmalā?

- Apmēram.

-    Jūs esat skaista sieviete, - es teicu. - Strādājat ministrijā… Kas par vainu? Viņš jūs krāpa un to nevarējāt piedot? Vai otrādi? Neuzticīga bijāt jūs un to nevarēja piedot viņš?

-    Ja cilvēki vairs nespēj dzīvot kopā, tas nebūt vēl nenozīmē, ka vienīgais šķiršanās iemesls ir neuzticība, - viņa sacīja.

-    Protams, iemesli var būt visdažādākie, - es piekritu, - taču visbiežāk sastopamais ir tieši šis - neuzticība. Atklāti sakot, es to nekad neesmu spējis saprast. Gadījās sagrēkot. Nu un tad? Kas tāds briesmīgs ir noticis?

- Jums ir pilnīga taisnība, - sieviete negaidīti piekrita. - Bet ne jau tur slēpjas laulības nelaime! Briesmīgākais ir tas, ka pēc tam pazūd mīlestība…

- Diez vai, - domīgi pašūpoju galvu. - Ja tāda nieka dēļ var pazust iepriekš esošās jūtas… Tad jums vispār nekāda mīlestība nav bijusi!

Sieviete strauji pagriezās un patiesi pārsteigta paskatījās uz mani.

- Neuzticība - tas jūsuprāt ir tikai nieks?!

- Ne gluži, - es atbildēju. - Taču no tā arī nevajadzētu taisīt milzīgu traģēdiju. Kad, patiesu jūtu pārņemtai vai arī gluži nejauši, pašai gadīsies sagrēkot, jūs to sapratīsiet un notikušo uztversiet gluži citādi.

Sieviete vēlreiz uzmeta man ātru, taču vērtējošu skatienu, un atkal painteresējās:

- Tomēr, kas jūs tāds esat? Pēc bomža tā kā neizskatītos. Vai esat baigais biznesmenis - miljonārs?

- Pašlaik esmu vienkāršs šoferis, kas nejauši ceļā sastaptu bēdu nomāktu sievieti centīsies nogādāt siltā gultiņā.

- Jūs man patīkat, - viņa negaidīti atzinās. - Ja atklāti - man principā vienalga, kas jūs esat - nabadzīgs šoferis vai miljonārs. Lūdzu, apstājieties un noskūpstiet mani!

Kaut ko tamlīdzīgu jau biju gaidījis. Lai gan viņa bija pateikusi arī lūdzu, pārējais teksts vairāk atgādināja uzstājīgu pavēli. Patiešām - īpaši pārsteigts nejutos. Viss šīs sievietes izskats, augums, runasveids un izturēšanās nepārprotami liecināja, ka viņa ir ārkārtīgi seksuāla būtne. Un šai naktī viņas dzīvē ir atgadījies kaut kas tāds, kas viņu vienlaicīgi ir gan apbēdinājis, gan saniknojis, tādējādi viņas jau tā paaugstināto seksualitāti pastiprinājis vēl vairāk.

Ilgi nedomāju. Automašīnu apturēju, ar labo roku apņēmu viņas kaklu, ar kreiso sāku spēcīgi glāstīt kuplās krūtis un pēc tam kā izslāpis pieplaku viņas biezajām lūpām. Tas bija īsts un ļoti ilgs franču skūpsts un viņa tam atdevās daudz kaislīgāk nekā es. Pēc tam kreiso roku lēnām laidu zemāk, līdz to apturēju pašā pavēderē.

Sieviete uzreiz spēji notrīcēja un sāka skūpstīties vēl kaislīgāk.

Viņa acīmredzot ir no tām trakajām, es nodomāju. Viens pieskāriens kājstarpē, un asinis jau vārās.

- Redzat, kādas neērtības sagādā bikškostīms, - skūpstu starplaikā es teicu. - Tāpat kā zeķbikses. Minisvārciņi un zeķes visu padara daudz vienkāršāku.

- Nevajag! - pēc neilga laika viņa sacīja. - Es šeit neko vairāk negribu. Ja vēl nebūsiet atdzisis, pacietīsimies līdz mājām.

Uz neko citu arī neuzstāju un mierīgi atsāku braukt.

- Kā jūs sauc? - sieviete pēkšņi prasīja. - Tā vēl kopā pavadīsim nakti un nemaz nezināsim…

- Mans vārds ir Krists, - es atbildēju. - Krists Kristsons. Četrdesmit četrus gadus vecs, šķīries, ir meita - studente. Viņa dzīvo pie mātes. Pašam pieder neliela māja Iļģuciemā. Vecāki mīt uz laukiem - Valmieras pusē. Ja jūs vēl interesē mana nodarbošanās… Esmu rakstnieks. Daudzi pat apgalvo, ka ļoti labs. Vēl nesen strādāju arī par žurnālistu. Tagad galvenokārt nodarbojos tikai ar literatūru. Rakstu romānus. Pirms dažām dienām iesāku jaunu darbu - "Uguni nosalušie." Bet kas tur notiks, es vēl skaidri nezinu. Sižeta pagaidām nav. Taču neuztraucos. Gan jau dzīve pati pateiks priekšā, ko rakstīt. Starp citu, tagad ir ļoti moderni rakstīt romānus vispār bez jebkāda sižeta. Vienkārši rakstīt, kas tobrīd ienāk prātā.

- Es jūsu grāmatas esmu lasījusi, - sieviete sacīja un viņas lielajās acīs kaut kas spoži iemirdzējās. - Jūs patiešām esat Krists Kristsons?

- Neuzrunā mani uz jūs! - es palūdzu. - Kā sauc tevi?

- Sindija, - viņa atbildēja. - Trīsdesmit trīs gadi. Strādāju Ārlietu ministrijā. Esmu ministra palīdze sabiedriskajos jautājumos un viņa oficiālais tulks. Dzīvoju Mežaparkā - mums ar bijušo vīru tur pieder kopīpašums - liela divstāvu māja un zeme. Bērnu nav.

- Neteikšu, ka būtu slikti, - es sacīju, šķērsodams Rīgas robežu. - Vai kādreiz neesi piedalījusies arī Miss Latvija skaistumkonkursā?

- Neesmu gan! - Sindija smiedamās atbildēja. - Ja gribēsi, mani varēsi dabūt bez jebkādiem komplimentiem. Bet pagaidām paklusēsim! Visi šīs nakts notikumi mani ir krietni nogurdinājuši.

3. nodaļa

Klusi, kā aizmiguša cilvēka sirdspuksti, šalca Mežaparka priedes. Man šķiet, šī ir vienīgā vieta Rīgā, kur uz ielām tikpat kā nevar redzēt cilvēkus. Vietējie iedzīvotāji pie savām lepnajām mājām galvenokārt piebrauc ar automašīnām, un tikai retais līdz veikalam vai tramvaja pieturai aiziet kājām.

- Kāpēc tu māju uzbūvēji tieši šeit? - es Nikam jautāju. - Vai prestiža dēļ?

- Arī tāpēc, protams, - Niks atbildēja. - Es, kā visiem pazīstama grāmatu apgāda īpašnieks, nemaz nedrīkstu dzīvot kaut kur Ķengaragā vai Purvciemā! Uzreiz visi nodomātu - šis vīrs ir tuvu bankrotam!

- Nemuldi! - Artūrs neapmierināts iesaucās. - Tātad es - Purvciemā iedzīvotājs - esmu zemākās klases cilvēks?!

- Pats nepļāpā dumji! - Niks miermīlīgi aizrādīja. - Tu neesi zemākās klases cilvēks, bet tikai tāds, kas, piemēram, salīdzinot ar mani, stāv uz mazliet zemākām sociālās hierarhijas kāpnēm.

- Baigais buržujs! - Artūrs nicīgi iesmējās. - Tātad esam nonākuši jau tiktāl, ka Rīgu sāksim dalīt hārlemās, šan- hajās un Piektās avēnijas kvartālos? Nabadzīgos atdalīsim atsevišķi, bet bagātajiem savi rajoni?

- Tu vairāk nedzer! - Niks deva padomu. - Rīga šādi ir sadalīta jau sen! Pirms simts gadiem! Paklau, Erik! Vai Maskavas forštate jau tolaik vēsturiski nebija izveidojusies tāda kā Rīgas hārlema? Gan cara, gan padomju laikā.

- Tā ir, - Ēriks piekrita. - Es vispār domāju, ka tas padomju laiks nemaz tik briesmīgs nebija. Protams, izņemot tos gadus, kad valdīja staļinisms. Bet mūsu vecīšiem un jaunizceptajiem nacionālistiem viss padomju laiks kaut kā savdabīgi saistās vienīgi ar pirmo padomju okupācijas gadu un pēckara laiku.

- Patiešām, - Artūrs tūlīt piekrita. - Jo raugi - vācu okupācijas laiks latviešu un citām tautām arī bija baismīgs un nākotnē absolūti bezcerīgāks par komunistu valdīšanu! Nu, kaut vai tas, ka mēs tāpat kā krievu laikā ar puķīti rokās nevarējām apstāties Brīvības pieminekļa priekšā, par pašu brīvību - kā valstisko, tā personisko - nedrīkstējām pat iepīkstēties, vai ieiet iepirkties Armijas ekonomiskajā veikalā - tur ieeja bija atļauta tikai vāciešiem! Kā nekā, bet padomju laikā gan nevienā sabiedriskā vietā nestāvēja brīdinošs uzraksts - ieeja tikai krieviem!

-  Toties bija specveikali, - es atgādināju. - Bet vispār mums tik senu pagātni nemaz nevajadzētu malt augšā! Visas tās okupācijas un pēckara bandītisms…

- Nemaz tik sena tā nav, - prokurors Ēriks iebilda. - To notikuma aculiecinieki vēl skaitāmi tūkstošos!

- Upuri un bendes?

- Jā, - Ēriks apstiprināja. - Upuri un bendes. Taisnīgi vai netaisnīgi, taču es joprojām nevaru saprast tos cilvēkus, kuri šodien publiski lielās ar kādreiz izdarītajiem noziegumiem. Atvainojiet - lielās ar saviem "varoņdarbiem" tēvzemes labā.

- Kāpēc to nevari saprast? - es jautāju. - Tā taču ir bijis pie visām varām! Cara laikā lielījās ar to, ka apkāvuši revolucionārus. Pēc tam revolucionāri plātījās ar to, kā kāvuši buržujus! Pirmajā padomju okupācijas gadā tas pats. Vācu laikā Viktors Arājs un citi lielījās, kā šāvuši žīdus un komunistus. Vēlāk komunisti atkal ar to, kā atmaskojuši buržuāziskos nacionālistus un iznīcinājuši padomju varas ienaidniekus. Bet šodien daudzi mūsu tautas brāļi publiski lepojas ar to, ka savā laikā šāvuši padomju aktīvistus un tagad atmasko latviešu tautas nodevējus! Ērik! Tā ir bijis vienmēr un būs arī turpmāk! Viss ļoti vienkārši. Jebkuros laikos ir bijis izdevīgi uzdoties par patriotu un kvēlu brīvības cīnītāju!

- Bet vai tad ne? - Niks prasīja. - Kas tur nosodāms?

- Nekas, - es atbildēju. - Tu vienkārši neko neesi sapratis.

- Es vispār par šīm lietām daudz nedomāju, - Niks teica. - Tas mani ikdienā netraucē. Man jāpelna nauda!

- Ko tie trīs veči tur rok? - es ar galvu pamāju uz lielā dārza stūri. - Jaunas puķu dobes?

- Man tevis ir žēl, - Niks sacīja. - Acīmredzot tu vēl neko neesi dzirdējis par jaunajiem turīgu ļaužu dzīves standartiem!

Man tur veči taisa peldbaseinu! Kad būs gatavs, pats varēsi nākt peldēties!

- Paldies! - es teicu. - Man labāk patīk jūra. īsta daba. Peldbaseins pie mājas sliekšņa… tā vienkārši ir sociāla izvirtība.

Niks sāka smieties. Viņš, turot rokā puspiepildītu glāzi ar konjaku, smagnēji atgāzās vecmodīgā šūpuļkrēslā un vērīgi skatījās uz dārza malu.

- Neaizmirsti, Krist! - viņš skaļā balsī teica. - Jebkura veida izvirtība ir patīkamākais, ko varam darīt! Vai Hennessy konjaks ir slikts? Tā arī ir izvirtība, ja prasta šņabja vietā baudām tik lielisku dzērienu!

- Es nerunāju par to, - iebildu. - Daļa ļaužu vienkārši nedabiski pārspīlē savas turības nozīmi. Vai tu bez tās ūdens bedres vari iztikt? Vari! Jo no tās esamības vai neesamības ne mazākā mērā nav atkarīga tava eksistence! Tāpat trīsstāvu villa nav tavas dzīvības jautājums! Gluži kā televizors, dārgas mēbeles, automašīna, ledusskapis, dators, interneta pieslēgums, iespaidīgs bankas rēķins, ārzemju ceļojumi, kaut kāda tur Kardēna šūti uzvalki, izsmalcināti ēdieni un tā tālāk un tā joprojām! Cilvēka dzīvē svarīgs un patiesi nepieciešams ir tikai tas, kas vajadzīgs dzīvības uzturēšanai. Vai vienkāršāk - sauss maizes gabals un ūdens malks.

Niklāvs noraidoši pakratīja galvu un viņa apaļā, vienmēr omulību izstarojošā seja mazliet piesarka.

- Tā ir nabadzības sludināšana, - viņš teica. - Tādus uzskatus var paust tikai slinki, neuzņēmīgi un ļoti netalantīgi cilvēki.

- Es esmu talantīgs, - sacīju.

- Arī es esmu talantīgs, - sacīja mākslinieks Artūrs, - bet no mūsu bariņa pats nabadzīgākais. Manas gleznas neviens vairs nepērk. Es nevienam neesmu vajadzīgs.

- Vai atceraties, zēni, par ko mēs katrs sapņojām vidusskolas izlaiduma vakarā? - Ēriks negaidīti prasīja.

- Kaut kā neatceros, - Artūrs saīdzis atbildēja.

- Ērik, par ko mēs sapņojām? - es pārjautāju.

- Mēs sapņojām par skaistu, radošu dzīvi, - Ēriks atgādināja. - Un viss ir piepildījies! Mēs to esam panākuši!

Es gribēju studēt juristos un to arī izdarīju! Tagad strādāju atbildīgā amatā ģenerālprokuratūrā. Niklāvs jau toreiz sāka spekulēt ar džinsiem un no ārzemju jūrniekiem par lētu naudu nopirktām precēm. "Es būšu bagāts!" viņš mums apgalvoja un savu solījumu ir turējis. Krists sapņoja kļūt par rakstnieku un par tādu kļuvis. Artūrs slavens mākslinieks. Puikas, kas vainas? Par ko mums skumt? Ko nožēlot?

- Neviens jau neraud un neko arī nenožēlo, - es sacīju. - Ja nu vienīgi… Vai nav savādi, ka nevienam no mums nav bijusi laimīga laulība?

- Es gan tā neteiktu, - Niks nepiekrita. - Mums vienkārši neveiksmīga izrādījās pirmā izvēle. Ērikam laulības laimi izdevās noķert tikai ar otro, man ar trešo piegājienu. Pagaidām tukšā ir vienīgi Krists. Vai tas tevi nomāc?

- Nē, - es atbildēju. - Tikai dažreiz, ja par to sāku nopietni domāt.

- Bet tu nedomā! - Artūrs sacīja. - Lai domā zirgs - tam lielāka galva!

- Baigi asprātīgi!

- Paklausies, Krist! - Niklāvs paliecās uz manu pusi. - Es savukārt pēdējās dienas domāju par tavu iecerēto romānu. Tas mani ir ieinteresējis. Taču es tā arī nesapratu, vai tas, ko tu mums toreiz nolasīji, bija romāna sākums vai beigas?

- Es nezinu, - paraustīju plecus. - Varbūt šī epizode romānā nemaz neietilps.

- Ja pareizi atceros, sievieti, kas gatavojās atstāt autoavārijā cietušo vīrieti sauca Sindija, vai ne?

- Jā, - piekrītoši pamāju. - Tas tēls bija izdomāts. Taču, kā man tas jau šad tad ir gadījies arī agrāk, tas, ko it kā izdomāju, vēlāk notiek pavisam reāli. Tā ir iznācis arī šoreiz. Kad sāku rakstīt, nejauši kalendāra lapiņā izlasīju šo vārdu, tas iepatikās un tā nosaucu iecerētā romāna sieviešu kārtas varoni. Bet pirms dažām dienām, vai kā to būtu teikuši Kanādas indiāņi - pirms dažiem miegiem, es nejauši satiku sievieti vārdā Sindija…

- Nu un? - Artūrs pavaicāja. - Ko tu ar viņu izdarīji? Vai vēl neko?

- Bija nakts. Es viņu no Dubultu stacijas aizvedu uz mājām.

Nu, ko tu, ko! - Artūrs ironiski pasmīnēja. - Vīrieša pievilcība slēpjas dvēseles dāsnumā!

- Ļoti džentlmeniski, - Artūrs teica. - Kas notika tālāk? Pavadīji tikai līdz sētas vārtiņiem vai arī līdz gultai?

- Redzat? - Niks ar roku parādīja uz ielas pretējā pusē modernā arhitektūras stilā uzceltu divstāvu villu. Manu kaimiņieni arī sauc Sindija. Velnišķīgi skaista sieviete!

- Ko tu par viņu zini? - es pavaicāju. - Tā ir tā pati, kuru pusdivos naktī atgādāju no Jūrmalas.

- Ko neteici agrāk? - Niks neslēpa pārsteigumu. - Vai tad tuvāk neiepazināties?

- Mazliet, - es atbildēju. - Vai daudz var uzzināt vienas sarunas laikā?

- Tā ir, - Artūrs piekrita. - Vienas nakts laikā sievieti var tikai izdrāzt. Bet, lai iepazītu, dažreiz viss mūžs var izrādīties par īsu.

- Viņa strādā Ārlietu ministrijā, - Niks sāka stāstīt. - Ko viņa tur dara, es īsti nezinu. Toties labi zinu, ka viņai totāli sagājusi dēlī ģimenes dzīve. Māju pirms dažiem gadiem uzcēla viņas vīrs - viņš nodarbojas ar nekustamajiem īpašumiem. Bērnu viņiem nav. Kad dažreiz ar kaimiņieni nācies aprunāties, viņa vienmēr atstājusi sirsnīgas, ļoti jaukas sievietes iespaidu. Nezinu, kā ir īstenībā, taču vismaz ārēji viņa izskatās pēc baigās seksbumbas! It sevišķi, kad peldkostīmā iznāk uz mājas terases pasauļoties. Ko tu ar viņu sarunāji? Sāksiet salaist?

- Kā tad tur bija? - Artūrs, nesagaidījis atbildi, vēlreiz vērsās pie manis. - Aizgāji līdz sētas vārtiņiem vai tiki līdz gultai?

- Domāju, ka stundu pēc iepazīšanās… - Niks domīgi parāva pieri. - Diez vai.

- Bet tu labāk paskaties uz mūsu Kristu! - Ēriks iesaucās. - Vai tu, būdama sieviete, varētu viņam atteikt? Nekad mūžā! Viņš taču ir visīstākais pleibojs!

- Es pēc tāda tikai izskatos, - sacīju. - Jūs tādi kā pirmklasnieki! Vai tad vīrieša pievilcība slēpjas viņa izskatā?

- Nu, ko tu, ko! - Artūrs ironiski pasmīnēja. - Vīrieša pievilcība slēpjas dvēseles dāsnumā!

- Nevajadzētu aizmirst arī naudas maku! - tāpat viegli smīnot, sacīja Ēriks. - Vai viņa gadījumā neapjautājās, kādi ir tavi gada ienākumi?

-   Šaubos, - Niks pašūpoja galvu. - Tādas kā Sindija droši vien vispirms painteresētos, vai viņš nav impotents!

-    Kā tad tur, Krist, īsti bija? - Artūrs neatlaidās. - Neliedzies! Tu viņu izdrāzi, vai nē?

4. nodaļa

Kad iebraucām Rīgā, lietus pēkšņi pārstāja un centra ielas izskatījās kā tikko nomazgātas ar kādu no tiem šampūniem, ko vismaz desmit reizes dienā reklamē visi televīzijas kanāli.

-   Vai mūslaikos Mežaparkā dzīvo tikai bagātnieki? - beidzot iebraukdams Stokholmas ielā, prasīju. - Pirmskara Latvijā tā esot bijis.

-    Nezinu, - Sindija atbildēja. - Es par kaimiņiem daudz neinteresējos. Neliels kontakts man ir tikai ar grāmatizde- vēju Niklāvu Nātri. Viņš dzīvo tieši pretī. Bet vispār… Jā! Tā izskatās. Vieni bagātnieki vien! Kur atrodas tavas mājas?

- Es jau tev teicu.

- Iļģuciemā, jā?

- Tu vispār zini, kur Iļģuciems atrodas?

-    Es pat zinu, kur atrodas Rīga! - Sindija draiski iesmējās. - Domā - esmu kāda duročka?

- Es par sievietēm vienmēr domāju tikai labu!

- Par visām?!

- Cik nu es viņas pazīstu.

- Dažus simtus?

- Dažus tūkstošus, - atbildēju. - Ja tam ir kāda nozīme.

-    Patiešām, - Sindija teica un nevarēja saprast, vai viņa par to priecājas vai bēdājas. - Nozīme ir tikai tam - tev kāda sieviete, man kāds vīrietis. Pārējie var nākt un iet, taču vienam vienmēr ir jābūt tuvākam par pārējiem.

Turpinot braukt pa Stokholmas ielu, es orientējos pēc Niklāva mājas atrašanās vietas. Apstājos tai iepretim.

-   Vai šeit? - Palūkojos caur logu uz skaistu divstāvu māju, kas atradās soļus divdesmit aiz dekoratīvas dzelzs sētas.

-Šeit, - Sindija teica. - Paldies, Krist! Kad rakstīsi jaunu romānu, varbūt tev šīs nakts epizode noderēs.

- Iespējams, - es piekritu. - Man noder viss, kas notiek dzīvē.

-    Vai tagad uz savām mājām? - Sindijas balss skanēja mazliet citādāk nekā braukšanas laikā. Šai balss intonācijā pēkšņi saklausīju kaut ko ļoti pazīstamu - sievietes cerības, ka viņa netiks atstāta viena…

- Kur citur, Sindij? - es rūgtā balsī iesmējos.

- Iļģuciems ir tālu, un tu droši vien esi noguris, - viņa teica.

- Patiešām, - es apstiprināju. - Pilnīgi mirstu nost…

-    Tad nekas cits neatliek, kā tevi aicināt uz karstas kafijas tasi, - Sindija sacīja. - Nāksi? Pulkstenī neskaties! Pusdivi naktī tam ir vispiemērotākais laiks.

-    Iespējams, par mani nāktu barga Dieva sodība, ja es atteiktu tik burvīgai nakts princesei, - teicu. - Un tomēr - drošs paliek drošs - mēs tur būsim vieni?

- Vai tev bail no greizsirdīga vīra? - Sindija jautāja.

-    Bail gluži nav, - es atbildēju. - Taču, kad man iznāk darīšana ar precētu sievieti, vienmēr kļūstu piesardzīgs.

-    Un pareizi dari! - Sindija iesmējās. - Man savukārt ir bail no greizsirdīgām sievām. Taču mums vismaz šonakt nekādas briesmas nedraud. Mēs būsim vieni.

- Vai vīrs palika Jūrmalā?

- Nē, - Sindija sacīja. - Ģirts pašlaik atrodas Ēģiptē.

-    Tālu gan, - es teicu, izslēdzu motoru, izkāpu no automašīnas, apgāju tai apkārt un, kā jau tas smalkās aprindās pieņemts, atvēru priekšējās durvis.

-   Paldies! - Sindija jutās patīkami pārsteigta. - Vai vienmēr tāds džentlmenis?

-    Nē, ne vienmēr, - es atbildēju. - Pusdivos naktī ne pie vienas sievietes vēl neesmu gājis. Prom devies gan…

Pēc dažām minūtēm jau atradāmies mājas iekšpusē. Atklāti sakot, mani tur nekas īpaši nepārsteidza. Telpas bija plašas, taču kā padomju laikā gandrīz visi jauno mikrorajonu dzīvokļi bija vienāda izmēra un tikpat vienveidīgi iekārtoti, tā arī šodienas bagātnieku dzīvesvietas lielā mērā bija veidotas pēc zināma standarta, lai ikviens, ienācis no malas, ar plati atvērtu muti varētu skaudībā skaļi noelsties: "Jā!"

Vispirms mēs iekārtojāmies virtuvē. Sindija automātā ātri uzvārīja kafiju un, lai gan parasti priekšroku dodu stiprai tējai, šoreiz tomēr izšķiros par izņēmumu - kopības izjūtas labad dzēru melnu un ļoti rūgtu kafiju. Apzinoties, ka sievietes labvēlības dēļ ir vērts veikt arī daudz dižākus varoņdarbus, pacietīgi melno dziru dzēru maziem malciņiem, pie reizes neaizmirstot uzteikt arī daiļās saimnieces izcilo kafījvārīšanas prasmi.

- Ko tavs vīrs dara Ēģiptē? - pavaicāju. - Kamieļa mugurā jāj apkārt piramīdām? Vai dziļdomīgi raugās sfinksas akmens acīs?

- Es nezinu, ko viņš tur dara, - Sindija atbildēja. - Varbūt tieši pašlaik peldas Nīlā un viņu aprij krokodils…

- Žēl nebūtu?

- Nē! - Sindija strauji pakratīja galvu. - Viņš nav tā vērts.

- Tu nemaz neizskaties pēc tik cietsirdīgas sievietes, - es teicu.

- Ārējais izskats bieži viļ… Neko par to neesi dzirdējis?

- Neko. Esmu vien dzirdējis, ka visas sievietes esot kā balti eņģeļi, tikko nolaidušies tieši no debesīm…

- Vai tu bieži nakts vidū neapdomīgi mēdz ienākt nepazīstamas sievietes mājvietā, kur tevi iecerētās baudas vietā var sagaidīt arī kaut kas ļoti slikts? Varbūt pat nāve… - Sindija negaidīti nopietni prasīja. - Jo, raugi, varbūt par sevi tev esmu samelojusi. Varbūt nekādā Ārlietu ministrijā nestrādāju, bet esmu profesionāla vīriešu pavedinātāja, kopā ar mani darbojas vesela rīkļurāvēju banda un tu šeit esi ievilināts tikai tāpēc, lai paņemtu tavu dārgo automašīnu, bet pašu nogalinātu! Vai tas tevi nebaida?

Uzmanīgi paraudzījos apkārt, taču pagaidām nekas tomēr neliecināja, ka bez mums mājās atrastos vēl kāds. Taču māja bija liela un pie vajadzības tur varētu paslēpties pat pilna sastāva armijas rota.

Tas, ko viņa pirmīt pateica, man ļoti nepatika. Vēstītais gan šķita maz ticams, lai gan šādu notikumu pagriezienu pilnībā izslēgt arī nevarēja. Mūsdienās notika visneiedomājamākie noziegumi, par kādiem pats savā laikā biju daudz rakstījis. Mazliet nomierināja vienīgi tas, ka man žaketes iekškabatā atradās reģistrēta Makarova pistole. To es vienmēr, kad nācās braukt naktī, drošības pēc ņēmu līdzi. Divreiz man jau bija uzbrukuši, mēģinot nolaupīt dārgo automašīnu.

- Bet ko tu zini par mani? - vēlēdamies viņai atkosties, prasīju. - Vai pašai bail nav? Varbūt arī es tev pirmīt sameloju - neesmu nekāds smalkais rakstnieks Krists Kristsons, bet gan jau vairākkārt sodīts bruņots bandīts un laupītājs! Bet tu mierīgi mani uzaicini savā lepnajā mājā, smalkās franču porcelāna tasītēs cienā ar kafiju un vēl stāsti, ka dzīvo viena un vēlies, lai tavu vīru aprij krokodils! Kāpēc, Sindij?

Viņa, neko neatbildēdama, lēnām piecēlās un kaut kur aizgāja. Nedaudz sasprindzis, gaidīju, kas notiks tālāk. Pēc apmēram piecpadsmit minūtēm viņa atgriezās, bija pārģērbusies un rokā turēja aizsāktu vīna pudeli.

- Tu prasi, kāpēc? - viņa vaicāja, sameklēja divas glāzes, atkal apsēdās iepretim, pārmeta vienu kāju otrai un cieši paskatījās uz mani. Tikai tagad pamanīju, ka viņai ir skaistas, reti sastopamas zaļas krāsas acis. - Tāpēc, ka mans vīrs izrādījās… ne īstais vīrietis, - viņa turpināja. - Un vēl tāpēc, ka šonakt darba kolēģes vasarnīcā Dubultos, viņa, neko nezinot, mani mēģināja iepazīstināt ar man jau pazīstamu cilvēku, kas pirms vairākiem gadiem, gribēdams izvarot, mani smagi piekāva. Kaut kas viņu toreiz iztraucēja, nekas nesanāca, un viņš aizbēga. Es tūlīt vērsos policijā un vēlāk tiesa viņam piesprieda trīs gadus ilgu cietumsodu. Viņš atsēdēja divus, bet jau pēc tiesas solījās atriebties. Šonakt atkal satikāmies. Viņš bija miermīlīgs, jautrs, pieklājīgs. Iespējams, viņš pret mani nekādas atriebības vēlmi vairs neizjūt. Tomēr gadi… Taču es uzreiz nobijos. Varbūt tāpēc, ka biju krietni iedzērusi, bet es patiešām ļoti nobijos. Un tad bēgu! Jutos tik vientuļa, neviena neaizsargāta… Tad pie manis pienāci tu. Tāds glīts, eleganti ģērbies un vīrišķīgs. Es nezinu, kādi izskatās šodienas liela mēroga bandīti - varbūt viņi tāpat staigā Versačes uzvalkos, bet tevi es pazinu. Divreiz esmu bijusi uz taviem literārajiem vakariem. Tādā sakarā tu man jau sen patīc! Ko nu par patikšanu! Es tevī jau sen esmu iemīlējusies! Redzi, Krist, nupat tevis dēļ pat

Sindija šķita ļoti nepacietīga. Viņa drudžainām roku kustībām rāva man nost žaketi, kreklu un atsprādzēja bikšu siksnu.

pārģērbos! Uzvilku tev tik tīkamos minisvārciņus! Smuki, vai ne? Un kārdinoši. Un zeķbikses nomainīju pret dārgām zeķēm. Un aizdzinu visas sliktās domas! Un vispār… Tas ir stipri savādi, varbūt pat liktenīgi, ka mēs, abi rīdzinieki, pēkšņi nakts vidū satiekamies tukšā Jūrmalas stacijā - kad visi vilcieni jau pārstājuši iet. Vai tu arī no kā bēgi?

- Nē, Sindij, viss kārtībā, - es atbildēju. - Es nekad ne no viena nebēgu. Un pēdējos gados nekas slikts nav arī atgadījies. Man vienkārši no rīta deviņos jābūt Stradiņa slimnīcas kardioloģijas centrā uz pārbaudi. Negribēju agri celties un lielā automašīnu burzmā… Naktī Jūrmalas šoseja, kā mēs par to pārliecinājāmies, vienmēr ir gandrīz tukša.

- Mums nevajadzētu vienam otru baidīt, - Sindija teica un palūdza piepildīt glāzes. - Uz mūsu iepazīšanos! Tas ilgus gadus ir bijis mans sapnis.

Tas mani pārsteidza. Manī iemīlējās daudzas sievietes, taču lielāko tiesu tās bija man nepazīstamas, attiecību nebija vai bija, kā es tās dēvēju - sausas mīlestības, bez tuvākiem kontaktiem. Taču tagad rokas stiepiena attālumā pretī sēdēja apbrīnojami skaista sieviete, gandrīz vai visā garumā atse- gusi savas garās, patiešām elegantās zeķēs ietērptās kājas un koķeti smaidīja.

Man tas patika. Pieredze nekļūdīgi teica priekšā - šī sieviete ir jau gatava. Ar tik mirdzošām acīm parasti skatījās tās, kuras jau bija tiktāl nogatavojušās seksam, ka vairs atlika tikai pieskarties viņas krūtīm vai gurnu iekšpusei, kad tūlīt atskanēja skaļš elsiens un klusi pateikts čuksts: "Nāc…!"

Tā arī izdarīju. Paņēmu viņu uz rokām un nesu ārā no virtuves uz tuvāko istabu, kur jau pirmīt biju pamanījis stāvam sarkanu dīvānu.

Sindija šķita ļoti nepacietīga. Viņa drudžainām roku kustībām rāva man nost žaketi, kreklu un atsprādzēja bikšu siksnu.

Es viņu neizģērbu. Man nekad nav patikušas pilnīgi kailas sievietes. Uz viņas auguma vajadzēja palikt vismaz ķēdītei ar zelta krustiņu…

Uz rīta pusi jau jutos kā smagsvara bokseris, ringā pavadījis piecpadsmit raundu ilgu, smagu cīņu. Un tik un tā mani nebija pārliecības, vai šo cīņu tomēr neesmu zaudējis pēc punktiem…

-   Tici, Krist! - Sindija čukstēja. - Tagad esmu laimīgākā sieviete pasaulē!

-   Es ticu, Sindij, - aizelsies sacīju. - Tā tas parasti ir pēc laba seksa. Kad atnāks diena, tu tik laimīga vairs nejutīsies.

- Tu man pazudīsi? - viņa jautāja. - Aiziesi?

- Tu to negribi?

- Es jau agrāk biju iedomājusies, ka man ar tevi būs labi.

- Labi tev varēja būt arī ar jebkuru citu, - es teicu.

-   Man ar tevi bija pasakaini labi! - Sindija uzsvērti sacīja. - Tā var būt tikai ar vienu!

-    Paldies, Sindij! - es sacīju un atkal noglāstīju viņas krūtis. - Tas vienmēr skan patīkami - "tu esi vienīgais!" Bet, ja tā labi padomā, es patiešām tāds arī esmu vienīgais uz šīs jaukās zemītes. Bet vai būšu arī vienīgais tavā dzīvē… Es nezinu, Sindij. Katrā ziņā tev neko neapsolu.

-    Tev vēl ir cita sieviete? - Sindijas balss mazliet iedrebējās. - Tu esi solījies viņai?

-   Nē, Sindij, - es teicu. - Tas man vienkārši ir tāds dzīves stils - nevienai nekad neko neapsolīt! Vismazāk jau mūžīgu mīlestību, jo nekas mūžīgs šai pasaulē nemaz nepastāv!

-    Krist! Tu netici mīlestībai?! - Sindija iesaucās un izskatījās tik satraukta, it kā nupat būtu aizdegusies viņas lepnā māja.

-    Ticu, - es atbildēju. - Ticu gluži tāpat, kā cilvēki tic Dievam - nekad to neredzējuši…

- Un pareizi! - Sindija apgalvoja. - Mīlestību var tikai just!

Es piecēlos, aizgāju uz vannas istabu, palīdu zem vēsas

dušas un nomazgājos. Uzreiz jūtami atžirgu. Pēc tam atgriezos istabā, apģērbos, apsēdos uz dīvāna malas un Sindiju maigi noskūpstīju.

-   Tu biji laba, - sacīju. - Nē, nopietni! Es patiesi priecājos, ka esmu spējis tev sagādāt kaut īsu laimes mirkli. Tos mēs savā dzīvē sastopam tikpat reti, kā vinnējam loterijā miljonu…

-    Lūdzu, tikai neaizej pavisam! - Sindija ar savām zaļi mirdzošajām acīm uz mani skatījās tā, it kā no šīs aiziešanas pavisam turpmāk būtu atkarīga viņas dzīvība…

-    Nē, Sindij, es pacentīšos nepazust, - sacīju. - Tikai pēdējais idiots varētu atstāt tādu sievieti kā tu. Vienīgi nesaprotu… Ja tu man nemelo, kāpēc tev nav neviena mīļākā? Vai pat vairāki? Tev līdzīgās nekad ilgi vienas neguļ.

- Tu man netici? - Sindija vaicāja.

- Jā, - es atbildēju. - Tas ir gandrīz neiespējami.

-   Vai gribi zināt patiesību? - Sindija piecēlās sēdus, un es redzēju, ka viņas tik vienreizēji daiļā seja pēc trakās grēkošanas ir kļuvusi vēl gaišāka. Viņa pilnīgi staroja.

- Gribu gan, - es teicu. - Kāda ir patiesība?

-   Skaista. Es gaidīju tevi, - Sindija atbildēja un nez kāpēc sāka raudāt.

Tā viņas ar savām asarām var uzvarēt vai visas pasaules armijas, nodomāju, piegāju Sindijai klāt un saudzīgi noglāstīju viņas galvu.

-   Es tev atstāju savu vizītkarti, - sacīju. - Te tā ir! Bet tu iedod savējo! Sazvanīsimies! Pagaidām - čau! Lai tev labi veicas! Un nekad vairs naktī neej uz staciju! Redz, kā tas dažreiz var beigties!

Izgājis ārā, iesēdos mašīnā un braucu prom. Jutos ne laimīgs, ne nelaimīgs. Sajūta vairāk atgādināja paģiras. No iepriekšējā atceries kaut ko jauku un patīkamu, tai pašā laikā, mokoties ar stiprām galvassāpēm, saproti - tavā dzīvē tūlīt sāksies pamatīgas problēmas…

5. nodaļa

- Ļoti aizkustinoši, - Niks sacīja. - Gandrīz vai apraudājos!

-   Ha-hā! - Artūrs atkal nicīgi iesmējās. - Bet kā tad citādi? Mīlestība bez rūgtām asarām… Tā būtu jūtu krutka!

-    Nekā aizkustinoša tur gan nebija, - Ēriks apgalvoja. - Normāls gadījums iz dzīves. Bez asarām var iztikt. Bet, lūk, mīlestība bez seksa… Tas gan ir neiespējami!

-   Tu vispār esi malacis, - Artūrs teica. - Viņas to vien gaida, lai kāds tās agrāk vai vēlāk iemestu gultā!

- No īstām jūtām tur nav ne vēsts! - Niks bija pārliecināts. - Vai tad jūs nesaprotat? Sindija vienkārši kādu laiku nebija mīlējusies, tāpēc arī pieķērās pirmajam, kas viņai trāpījās!

Es drūmi klusēju. Sapratu - man viņiem to nemaz nevajadzēja stāstīt.

- Sī epizode nebija slikta, - Niks turpināja un atkal visiem piepildīja glāzes ar patīkami smaržojošu Hennessy. - Vai to ieliksi arī topošajā romānā?

- Iespējams, - domīgs teicu. - It sevišķi, ja tu saki, ka tā nemaz neesot slikta. Es padomāšu.

- Neaizmirsti, ka šis notikums skar arī Sindijas dzīvi, - Ēriks atgādināja. - Varbūt pat daudz pamatīgāk nekā Krista. Kas tad šim? Padarīja savu darbiņu, iesēdās automašīnā un arivederči! vienas nakts mīļākā! Bet viņa noteikti gribēs turpinājumu! Ko domā darīt, Krist?

- Es vēl nezinu, - godīgi atzinos. - Viņa tomēr bija laimīga. .. To nav iespējams notēlot.

- Protams, ka viņa gribēs turpinājumu! - Niks apgalvoja. - Bet kā gan citādi? Cik bieži es jūs esmu mācījis - zēni, kad pirmo reizi guļat ar jaunsatiktu sievieti, nekad viņu neno- vedat līdz orgasmam! Viņas pie mīlas baudām jāpieradina lēnām, pakāpeniski… Nevar uzreiz tā - kā izšaut ar lielgabalu! Kādu laiku vispirms jāpašaudās ar mazkalibreni! Un tikai pēc tam… Bet tagad, Krist, tu šai dāmītei esi atklājis visas savas spējas, uzreiz novezdams līdz stāvoklim, kad viņa jūtas apmierināta. Tagad viņa to no tevis gaidīs un prasīs vienmēr! Tu apjēdz, ko esi izdarījis?! Kādās problēmās iekūlies? Tagad tev turpmāk būs jāstrādā kā galeru vergam! Atkāpšanās nav iespējama.

- Izbeidz, Nik! - neiecietīgi iesaucos. - Varbūt nekāda turpinājuma vispār nebūs! Un ja arī būs… Kāpēc iemīlējušos sievieti nedarīt apmierinātu un laimīgu, ja arī pašam tas sagādā prieku? Vai jūs, vecie izvirtuļi, vispār zināt, kas sievieti patiesi dara laimīgu?

-  Kad tu pēc pusdienām viņas vietā nomazgā netīros traukus, - Artūrs teica.

- Vai, kad iztīrījis savas kabatas, viņai atdod pēdējo santīmu, ko tur gadījies sagrābstīt, - teica Ēriks.

- Vai kad uzdāvini briljanta gredzenu vai šinšillas kažoku, - Niks sacīja.

- Neko jūs no sievietēm nejēdzat, - es teicu. - Sievieti īsti laimīgu dara ne jau nomazgāti trauki, dāvanas vai desmit orgasmi dienā! Sievieti laimīgu dara tas, kad tu aizejot apsoli atgriezties. Un tā arī notiek. Tu vienmēr atgriezies pie sievietes, kas tevi gaida.

-  Atceries, Krist, - Niks sacīja. - Ja es pareizi būšu sapratis, tad Sindija savu laulību vēl oficiāli nav izšķīrusi. Arī tas tev var radīt nopietnas problēmas. Maz ticams, ka viņas vīru Nīlā būs aprijis krokodils…

- Es vienmēr esmu teicis - nekad nepinieties ar precētām sievietēm! - Ēriks atgādināja. - Es jums te varu pastāstīt vienu šausminošāku gadījumu par otru, kas notiek, kad vīrs noķer sievu ar mīļāko, vai, kas vēl sliktāk, kad viņa savējo atrod citas sievietes skavās!

- Kas tad notiek? - es prasyu. - Vai vienmēr slepkavība?

- Ne gluži katru reizi… - Ēriks atbildēja. - Bet mēsli ir vienmēr!

Mēs atkal iztukšojām glāzes, mazliet uzkodām un turpinājām runāt par sievietēm, sportu un politiku. Tā notika diezgan bieži. Mēs visi nācām no Iļģuciema, bijām mācījušies vienā skolā, vienā klasē un palikām kopā arī turpmāk. Ar pastāvīgu regularitāti vismaz reizi mēnesī satikāmies vai nu pie Nika, Ērika, Artūra vai manis. Neteikšu, ka mēs būtu bijuši draugi, kā saka, līdz nāvei, taču mūs tomēr kopā saturēja gan kopīgas bērnības un jaunības atmiņas, gan vēlākajos gados pārdzīvotais.

- Paskaties! - Niks negaidīti sacīja un ar roku parādīja uz ielas pretējā pusē stāvošo māju.

Tur bija arī vērts skatīties. Uz plašās mājas terases bija iznākusi Sindija un, tērpusies spilgti sarkanā bikini peldkostīmā, apstājās pie terases margām, kādu brīdi pavēroja ielu un Niklāva dārzu, tad apsēdās baltā šūpuļkrēslā, pievēra acis un pavērsa seju pret sauli.

Vai viņa mūs pamanīja, varēja tikai minēt. Visticamāk, ka tomēr jā. Bet, ja Sindija starp Niklāva viesiem būtu pazinusi mani, tad viņai tomēr vajadzēja savu skatienu mūsu virzienā paturēt daudz ilgāk. Vismaz man tā būtu gribējies.

- Velns parāvis! - Artūrs iesaucās. - Viņa patiešām ir gards kumosiņš! Es tevi, Krist, apskaužu! Dabūt gultā šitādu mākslas darbu!

- Nav vērts Kristu apskaust, - Ēriks teica. - Par viņas ārējo izskatu es neko nesaku - Merilina Monro viņai līdzās izskatītos pēc nožēlojamas bomženes! Bet, ja sieviete ar kādu var likties gultā pēc dažu stundu iepazīšanās… Piedod, Krist, taču tādā gadījumā viņa vienkārši ir baigā palaistuve un tev no viņas vajadzētu turēties krietnu gabalu nostāk! Bet kas attiecas uz mīlestību… Zini, mīlestībā tev var atzīties arī jebkura Čaka ielas meitene! Ko tas maksā? Neko! Mīlestība neizpaužas vārdos. Kā teicis viens austrumu gudrinieks - īsta mīlestība sākas tikai tad, kad tev no visām sievietes ķermeņa daļām patīk vienīgi seja! Bet mūs visus vēl pagaidām galvenokārt interesē tā vieta, kas atrodas krietni zemāk. Mēs pa īstam iemīlēsimies tikai tad, kad ar sievieti neko vairs nespēsim izdarīt! Cits nekas neatliks kā vienīgi mīlēt!

Visi sākām smieties. Kas zina - varbūt tur bija krietna daļa patiesības…

Bet es skatījos uz pretējās mājas terasi, kur šūpuļkrēslā, saules staru apspīdēta, sēdēja pasakaini skaista sieviete un kaut kā nemaz neticējās, ka tikai pirms dažām dienām esmu bijis viņas mājā, tur dzēris kafiju un vīnu un ar viņu mīlējies. Pašlaik tas viss šķita pārāk tālu - kā sapnis vai kādreiz redzētas filmas kadri…

Vai dzīvē tā vispār notiek? Pēkšņi ieraugi skaistu sievieti, mazliet papļāpā ar viņu, iepazīstaties, tu viņu aizgādā uz mājām, pēc tam izdzerat tasīti kafijas un tūlīt gāžaties gultā… Tā - it kā jūs jau būtu pazīstami tūkstoš gadus.

Bet, iespējams, Sindija to darīja vienīgi tāpēc, lai man it kā samaksātu par viņas atvešanu mājās? Vai arī tikai tāpēc, ka bija krietni iedzērusi? Bet varbūt vienkārši tādēļ, ka viņa patiešām ļoti alka seksu?

Nu labi, bet kāpēc to darīju es? Vai neko stulbāku nevarēju uzprasīt? Tāpēc, ka to daru vienmēr - līdzko rodas šāda iespēja un situācija. Kāda te vieta mīlestībai?

Taču varbūt kaut kas jau tomēr bija pieķēries? Ne velti visas šīs dienas par viņu vien domāju un atcerējos katru vārdu un sīkumu. Un tomēr - manā izpratnē mīlestība bija kaut kas daudz vērtīgāks, svētīgāks un daudz nesaprotamāks par to, kas notiek gultā. Cilvēki sajūk prātā, ir nelaimīgi, izdara smagus noziegumus un pašnāvības nejau tādēļ, ka viņu dzīvē ilgāku laiku vai vispār trūkst seksa! Cilvēki nokļūst psihiatriskajās slimnīcās, cietumos un morgā tāpēc, ka viņiem pietrūkst otra cilvēka mīlestība, maiguma un sajūta, ka vienmēr ir vieta, kur vari atkāpties. Kur varēsi būt drošībā. Ka tev blakus ir Sargs.

Mīlestība neizpaužas ne sejas, ne intīmu ķermeņa daļu patikšanā. Mīlestība izpaužas, kad savā dvēseles cietoksnī tu atļauj ienākt kādam tāpat no vientulības bēgošam cilvēkam un vēl iedod atslēgas, lai viņš, kad gribēs, šo cietoksni var arī atstāt…

- Paklausies! - Pie mana pleca pieskārās Ēriks. - Es nezinu, par ko tu savā romānā gribi vēstīt - par savām attiecībām ar nupat iepazīto Sindiju vai atcerēsies savas ģimenes dzīvi, vai arī pavisam ko citu, bet es tev ieteiktu tuvākajās dienās aizbraukt uz Jelgavas cietumu un tur aprunāties ar kādu noziedznieku - uz mūžu notiesāto Imantu Kuharžu. Es tev atļauju sagādāšu. Piezvanīšu ieslodzījumu vietu pārvaldes priekšniekam, viņš savukārt cietuma bosam… Nekādu šķēršļu nebūs.

- Kas tur var būt interesants? - jautāju. - Ko jaunu uzzināšu?

- To es nezinu, - Ēriks atbildēja. - Viņš vairākkārt ir lūdzis iespēju tikties tieši ar tevi!

- Kāpēc? Kas es tāds esmu - augsta ranga amatpersona, vai?

- Visticamāk, ka tu viņam esi iepaticies kā rakstnieks un viņš vēlas tev izkratīt sirdi. Droši vien kā lielākā daļa noziedznieku, zvērēs, ka notiesāts nepareizi, ne pie kā nav vainīgs un lai tu viņa vārdā uzraksti sirdi plosošu apžēlošanas lūgumu Valsts prezidentei…

- Vai citu variantu nav? - pavaicāju.

- Droši vien, ka ir, - Ēriks sacīja. - Vispār viņš tur ir uz miršanu - tuberkuloze pēdējā stadijā. Varbūt viņš tev grib pateikt kaut ko tādu, ko nepateica ne izmeklēšanai, ne tiesai. Bet varbūt vienkārši tāpat - grib ar tevi parunāt par dzīvi.

- Man to baigi vajag, ja? - rūgti iesmējos. - Kad strādāju par žurnālistu, to vien darīju, kā ar ieslodzītajiem runāju par dzīvi. Bet kas tā viņiem par dzīvi - vienās asinis un cietumos?

- Taču tu tomēr aizbrauc! - Ēriks neatlaidās. - Kas zina, varbūt pēc šīs tikšanās gan paša dzīvē, gan romānā radīsies krass sižeta pavērsiens, un tu to nenožēlosi!

- Bet ja nožēlošu?

- Nu..- Ēriks paraustīja plecus. Pēc tam iesmējās. - Tad abi šausimies nost!

Es atkal pagriezu galvu uz pretējās mājas pusi un redzēju, ka Sindija ir piecēlusies, vēlreiz piegājusi pie greznajām terases margām, skatās šurp un, ieraudzījusi mani, jauki pasmaida un sveicienam pamāj ar roku.

Lūk, kur man ir jāiet! Nodomāju un pamāju pretim. Un, lūk, godājamais prokuror, par ko man ir jāraksta! Gluži tāpat kā kādreiz Zolā kungam…

6. nodaļa

Man patika braukt Jelgavas virzienā. Tas gan nenotika bieži, bet kad atgadījās, uz kādreizējās lielhercogistes galvaspilsētu devos labprāt. Šoseja, vismaz mūsu Latvijas mērogos, šķita gandrīz vai ideāla un it sevišķi, ja bija saulaina vasaras diena, pārņēma pat sajūta, ka braucu vai nu pa kādu Vācijas vai Nīderlandes ceļu.

Bet, kas attiecas uz noziedzniekiem - vispār un daļēji uz Jelgavas cietuma ieslodzītajiem -, tad mana attieksme pret viņiem laikam tomēr nedaudz atšķīrās no citiem. Es pret viņiem reti kad jutu pretīgumu vai asu naidu. Iespēju robežās esmu mēģinājis viņus kaut nedaudz saprast. Kāpēc man tas būtu vajadzīgs, īsti nespēju izskaidrot. Katrā ziņā vismaz tik daudz apjēdzu, ka aiz katra nozieguma slēpjas tā izdarīšanas iemesls, cietušo sāpes un paša noziedznieka trulais vai gudrais prāts. Un vēl viņu raksturi, psihes īpatnības, taisnīga atriebības vēlme, jau iedzimts ļaunums, greizsirdība vai nožēlojama mantkāre, kas kā nozieguma izdarīšanas iemesls pēc statistikas datiem atrodas pirmajā vietā. Otrajā - viss, kas saistīts ar jēdzienu mīlestība un greizsirdība.

To zinot, mums visiem vajadzētu kļūt kaut nedaudz apdomīgākiem.

Bet kāpēc man šad tad radās žēlums pat pret vispretīgākajiem slepkavām? To varu izskaidrot diezgan vienkārši. Pirmkārt, es viņus visus uzskatīju savā ziņā par slimiem cilvēkiem. Bet, otrkārt, žēlums radās arī tāpēc, ka cilvēks tik vieglprātīgi un nežēlīgi spēj (patiesībā pat grib!) izpostīt ne tikai citu cilvēku dzīvi, bet arī pats savējo!

Vienmēr mani ir pārsteigusi šo neparasti dīvaino ļaužu vēlēšanās, tīši pārkāpjot likumu, lielu daļu no savas dzīves, bet dažreiz pat visu vēl atlikušo mūžu pavadīt cietumā.

Tā man vēl joprojām ir liela mīkla.

Jelgavas cietumu jau vairākkārt biju apmeklējis arī iepriekš. Pirms daudziem gadiem tur savu sodu izcieta kāds no ļoti nabadzīgas ģimenes nācis Iļģuciema zēns - viens no maniem bērnības paziņām - un mēs ar Niklāvu toreiz aizbraucām viņu apciemot un aizvest pārtiku un šo to no drēbēm.

Pēdējo reizi šajā neviesmīlīgajā namā, kur katrs sienā iemūrētais ķieģelis, durvju sprauga un pat gaiss šķita pārsātināts ar tur ieslodzīto ļaužu sviedriem, lāstiem, rupjībām, vientulību, sāpēm un ilgām pēc brīvības, viesojos pirms dažiem mēnešiem. Cietuma vadība mani bija uzaicinājusi kā rakstnieku, kas gandrīz vai katrā savā romānā pieskāries arī krimināla rakstura notikumiem.

Vienā no labiekārtotajām cietuma skolas mācību klasēm bija sapulcējusies, ja tā varētu teikt, notiesāto grupa ar, iespējams, augstāku intelekta līmeni, nekā tas bija pārējiem.

Toreiz izvērtās diezgan interesanta diskusija gan par literatūru, politiku, sportu, sievietēm un dažādu likumu normu traktējumu. Paradoksāli, bet saruna bija stipri līdzīga tām, kādas parasti notiek arī starp brīvībā esošajiem profesoriem, profesionāliem literātiem vai pat ar zinātniskiem grādiem apveltītiem filozofiem.

Nekādu lielo atšķirību nejutu.

Kā brīvo ļaužu sabiedrībā varam sastapt garīgi atpalikušus un ļoti gudrus cilvēkus, tā arī ieslodzīto vidū ir gan debilie, gan tādi, kas var lepoties ar visai augstu intelektu, pārsteidzošu asprātību un tādām tehniskām zināšanām, ka viņus varētu apskaust pat pasaulslaveni izgudrotāji.

Viens no viņiem, ilgi uz mani skatījies un klausījies, pēkšņi prasīja: "Es raugos, rakstniek, tu esi tāds diezgan būdīgs vecis. Vai nav kauns strādāt tik vieglu darbu - ar zīmuli rokā? Tev vajadzētu mežā gāzt kokus!"

Tad varbūt pirmo reizi tā pa īstam sāku domāt - kā tad īstenībā ir? Vai rakstnieka darbs patiešām ir tik viegls, kā no malas izskatās? Bet tieši tā arī izskatās - atlētiska auguma vīrietis neasfaltē ielas, negāž mežu vai uz muguras nestiepj ogļu maisus, bet, apģērbis tīru kreklu, dažreiz pat mazliet uzpucējies, apsēžas pie rakstāmgalda, paņem rokā pildspalvu un uz baltas papīra lapas kaut ko raksta! Un ja vēl kaut ko pārsteidzošu! Nebijušu! Ja vēl kaut ko sirdi un prātu tik plosošu, ka cilvēki to atcerētos vēl pēc simts gadiem! Bet nē! Pa lielākai daļai tikai tādu, ko lasītāji jau nākamajā dienā aizmirst!

Nezinu, varbūt arī man vajadzētu kaunēties, ka esmu rakstnieks? Neko taču ģeniālu neesmu radījis un nekas no manis nākamajām paaudzēm nepaliks…

Bet vai daudz ir tādu, kuru darbi paliks kaut vai dienu pēc viņu aiziešanas mūžībā?

Diez cik kupls šādu ļaužu pulciņš vis nebūs.

Bet vai vispār vajag?!

Kāpēc man kaut kas pēc sevis būtu jāatstāj?! It sevišķi jau valstij, kas nav pakustinājusi ne mazo pirkstiņu, lai kaut ko paliekošu iedotu arī man!

Jā, es neslēpju - nekāds dižais savas tēvzemes patriots neesmu. Neesmu arī nacionālists, komunists, vai anarhists. Ne mazākā mērā neuztraucos, kas ar Latvijas valsti notiks pēc tūkstoš gadiem, un nebaidos, ka, ja ar kādu krievu runāšu krieviski, tiks apdraudēta latviešu valodas pastāvēšana.

Nu un tad?

Es vienkārši šai pasaulē jūtos kā cilvēks, kas kaut kādas fantastiskas nejaušības dēļ šeit ieradies, īsu brīdi paskatījies, kas uz šīs zemītes notiek, tad, trekni nospļāvies, bez mazākās nožēlas atkal došos prom…

Pēc neilgas sarunas ar cietuma priekšnieka vietnieku viņš norīkoja pajaunu virsnieku par manu pavadoni un mēs, skaļi klaudzinot dzelzs kāpņu pakāpienus, nesteidzoties uzkāpām trešajā stāvā, kur šaura gaiteņa abās pusēs atradās trīsdesmit trīs ar mūža ieslodzījumu notiesāto kameras.

-  Es jūs ar notiesāto kopā nelaidīšu, - virsnieks sacīja. - Atvēršu durvis, jūs apsēdīsieties gaitenī viņam iepretim un sarunāsieties caur kameras otru durvju restēm.

-  Vai viņš ir agresīvs? - painteresējos. - Ļoti bīstams?

-   Ne pārāk, - virsnieks atbildēja. - Viņš pēdējā laikā ir smagas depresijas nomākts. Un lai man neviens nestāsta, ka nāvessods ir daudz bargāka likuma atriebība! Ne velna! Izskatās, ka jau pēc dažiem gadiem viņu lielākā daļa būs sajukusi prātā!

Virsnieks, vispirms pa lodziņu garāku brīdi pavērojis, kas notiek kamerā, atslēdza smagas, ar dzelzi apkaltas durvis, aiz kurām bija redzamas nākamās vai, pareizāk sakot, tās vienkārši bija durvju formā izveidotas restes. Virsnieks mani palūdza apsēsties apmēram metru no tām, bet pats atgāja sāņus. Pēc neilga laika viņš sāka nesteidzoties staigāt pa garo gaiteni.

Pirmais, ko ievēroju, bija ārkārtīgi smagais klusums, kas valdīja visapkārt. Nezinu, kāds viņiem tur bija režīms, bet tas, ka ieslodzītie nekādu lielo trobeli taisīt nevar, ir fakts.

Pēkšņi atcerējos slavenā krievu rakstnieka Dostojevska ne mazāk slaveno memuārgrāmatu "Piezīmes no Mirušo nama."

Mani pirmajās uzturēšanās minūtēs tāpat pārņēma līdzīga sajūta - es atrados vietā, kur aiz biezajām kameru dubultdurvīm atrodas trīsdesmit trīs vismaz garīgi miruši notiesāti ļaundari… Taču mani ātri vien nomierināja apziņa, ka jebkurā brīdī es no šejienes varu tikt prom, bet šie trīsdesmit trīs notiesātie vairākkārtējie slepkavas no

Kāvām tagadējām dzīves vietām varēs tikt brīvībā vienīgi miruši…

Pēc īsa brīža pie durvju restēm piespiedās kalsna vien- acaina ieslodzītā diezgan atbaidoša izskata seja, apaugusi ar sirmiem bārdas rugājiem.

Vienīgā acs bija dziļi iekritusi redzokļa dobumā, bet piere un sejas kreisā puse acīmredzot kādreiz cietusi no uguns liesmām - tā bija dzeltenbrūni kreveļaina un izskatījās pēc novalkātu kurpju pazoļu ādas.

-       Kas tu tāds esi? - notiesātais Imants Kuharžs aizsmakušā balsī jautāja. - Prokurors? Mācītājs? Ārsts?

-       Mani sauc Krists Kristsons, - es atbildēju. - Esmu rakstnieks. Pie vajadzības arī žurnālists.

-       Ā! - ieslodzītais gari novilka. Tad pasmaidīja. - Es tevi gaidīju!

-       Tas ir labi, - es teicu. - Ja mums pēkšņi vispār nebūtu neviena, ko gaidīt…

-   Tu raksti "Vakara Ziņām"? - Imants painteresējās.

-   Nē, - pakratīju galvu. - Esmu neatkarīgais žurnālists.

No kabatas izvilku Marlboro paciņu un iedevu ieslodzītajam.

-   Ņem! - es teicu. - Varbūt noder.

-        Paldies! - teica Imants, rūpīgi apskatot glīto cigarešu paciņu. - Es vairs nesmēķēju. Bet gan jau… No kāda uzrauga to mēģināšu iemainīt pret tējas paciņu. Skatos - pats dzīvo diezgan labi, vai ne?

-        Tā ir, - es apstiprināju. - Neko daudz žēloties nevaru. Vismaz nopirkt labas cigaretes man nesagādā problēmas. Kā pašam? Ir kādas sūdzības?

-   Nē, nekādas.

-   Kā jūs šeit ēdina?

-  Var iztikt.

-   Kā izturas?

-        Nekas, tīri pieklājīgi. Bez vajadzības ar steku pa galvu negāž.

-   Kāpēc gribēji mani satikt?

-       Tu man patīc, - ieslodzītais pateica. - Te no bibliotēkas var dabūt grāmatas. Tavējās esmu izlasījis visas! Vislabāk man patika "Dzīve vienam mirklim", "Zem akmens debesīm"

un "Asinsnaids". Var just - tu labi izturies pret cilvēkiem. Tu saproti tādu, kāds esmu es. Tevi nav naida. Ja mani tagad bez sardzes izlaistu pastaigāties pa Rīgas ielām, ļaudis mani uzreiz saplosītu sīksīkos gabaliņos! Bet tevi droši vien visi godbijīgi sveicina, ciena, sievietes raksta mīlestības vēstules…

-   Tu taču, Imant, neesi dumjš un pats visu saproti, - es sacīju. - Apkārtējo cilvēku izturēšanās atkarīga tikai un vienīgi no tā, kādus darbus savā dzīve esam veikuši. Viss nāk atpakaļ - labajam labais, sliktajam sliktais.

Uz mūžu notiesātais vairākkārtējais slepkava Imants Kuharžs lēnām atgāja no durvju režģiem un sāka staigāt pa šauru kameru. Tur atradās dzelzs gulta, neliels galdiņš, uz kura stāvēja mazs radioaparāts, un kameras stūrī tualetes pods. Pie vienas no sienām ievēroju no kāda žurnāla izgrieztu skaistas sievietes kailfoto, bet tai blakus, acīmredzot tāpat no kāda preses izdevuma izplēstu, Jēzus Kristus attēlu - ^pl krustā nepiesistu…

Pēc krietna laika sprīža ieslodzītais atkal pienāca pie durvīm, ar abām rokām ieķērās restēs un izskatījās pamatīgi satraukts.

-   Tu gribi zināt, ar ko es atšķiros no citiem? - viņš gandrīz vai kliedza. - Ta ar visu ko! Tu redzi, kāds izskatos? Aci man jau piecu gadu vecumā dzēruma trakumā izsita paša tēvs! Bet nedaudz vēlāk, kad viņš aizdedzināja dzīvokli, es krietni apdegu. Cieta ne tikai seja. Cieta arī mana dvēsele! Un droši vien arī prāts! No vienas puses skatoties, tēvs nemaz tāds briesmonis nebija. Vienīgi tad, kad sadzērās… Jā, tad viņu vienmēr pārņēma nevaldāms niknums. Viņš mūžīgi kāvās - vai nu ar māti, vai saviem pudeles brāļiem, līdz vienudien šādā kautiņā tika nosists. Pirms tam māte no viņa jau bija paspējusi aizbēgt, pie reizes pametot arī mani. Un tā es jau no visagrākās bērnības - pa slimnīcām, kaimiņiem, internātiem, bērnunamiem un cietumiem! Bet tas vēl nekas! Kaut kā tomēr pieradu. Daudz briesmīgāk bija tas, ka ar mani neielaidās neviena meitene! Pat tās, kuras čaļi knieba vai uz katra stūra! Visas kaut kā no manis izvairījās un atklāti ņirdza! Es sapratu, kāpēc.

Pēc krietna laika sprīža ieslodzītais atkal pienāca pie durvīm, ar abām rokām ieķērās restes un izskaņas pamatīgi satraukts.

Paskaties uz manu ģīmi, un tu ari šausmās novērsīsies! Un tad mani pamazām un neatgriezeniski pārņēma svelmains naids! Es sāku ienīst visus! Gan šo pasauli, gan cilvēkus, gan savu dzīvi un sevi pašu! Vēlāk sapratu - tā cilvēks nedrīkst dzīvot! Nedrīkst just tikai naidu! Bet kur gan lai es būtu atradis mīlestību?

Ieslodzītais uz brīdi apklusa, dziļi ievilka elpu, tad turpināja: - Iļģuciemu pazīsti?

-   Es tur dzīvoju, - atbildēju.

-   Tad iznāk, ka esam no viena pagasta, - viņš it kā pat nopriecājās, tad stāstīja tālāk ar vēl lielāku niknumu. - Nu, lūk, tai Iļģuciemā netālu no Dzegužkalna… Tas bija pirms deviņpadsmit gadiem. Tur vienā no Daugavgrīvas ielas koka mājām dzīvoja tāda Ligita. Visā visumā prīmā skuķis, neko teikt, strādāja Dagmāras ielas gastronomijas veikalā par pārdevēju. Pie viņas mājās parasti sapulcējās diezgan forša dzērāju kompānija. Es krietnu laiciņu mēģināju ar viņu salaist, bet nekā! Viņa tikai smējās, un mani trieca ratā! "Pieej'pie spoguļa un paskaties, kāds izskaties! Ja nu vienīgi tu varētu sakrāt vismaz tūkstoš rubļus… Es varbūt spētu apslāpēt riebumu."

Un zini, tad manā apziņā kaut kas sāpīgi noklakšķēja un prāts sagāja dēlī! Manī pēkšņi radās svelošs naids arī pret sievietēm! Pret viņām kā sugu! Tu to spēj saprast? Es uzreiz it kā vienā mirklī izjutu ārprātam līdzīgu naidu ne tikai pret šo Ligitu, bet arī pret savu māti, visām palaistu- vēm un godīgajām!

Un tad kādā kārtējā dzeršanas reizē Ligitas dzīvoklī notēloju, ka esmu nolūzis, un, kad pārējie aizgāja, Ligitu nežēlīgi piekāvu un iesviedu gultā! Taču viņa nez kāpēc par notikušo nevienam nesūdzējās, neziņoja arī milicijai, tikai dažus gadus vēlāk, mani satikusi, pateica, ka viņai no manis esot piedzimusi meita.

Ieslodzītais apklusa. Es pagriezu galvu sāņus un redzēju, kā virsnieks turpina vienmērīgi staigāt pa gaiteni, ik pēc laiciņa ieskatīdamies kādā no kameru lodziņiem.

Teikšu uzreiz - mani šis ieslodzītā stāsts ne mazākā mērā neieinteresēja. Tādus jau biju dzirdējis desmitiem, tie

parasti stāstītājam kalpoja kā savas noziedzīgās rīcības attaisnojums. Un tomēr, vēlreiz paskatījies uz viņa sakropļoto seju, painteresējos:

-   Kas notika tālāk?

-        Tālāk notika ļoti bēdīgas lietas, - viņš turpināja. - Bet ja tā nopietni padomā… Visa dzīve taču ir viens bēdīgs notikums!

-       Kā tev pašam šķiet…? - es prasīju. - Vai tu tāds vispār drīksti būt šai pasaulē?

-        Drīkstētu, - ieslodzītais domīgi sacīja. - Bet tas būtu ellīgi grūti. Tas visu laiku ir bijis grūti.

-   Tāpēc, ka ar naidu? - jautāju.

-   Nē, - notiesātais atbildēja. - Tāpēc, ka bez mīlestības.

-        Tagad tev drīz viss beigsies, - es sacīju. - Ja mūsu valdība tik ļoti neizdabātu Eiropai, tu jau sen būtu nošauts! Bet tagad… Man teica - esi smagi slims ar tuberkulozi. Vai tā ir?

Notiesātais Imants Kuharžs pēkšņi sāka neganti klepot. Tas turpinājās diezgan ilgi. Pacietīgi gaidīju. Nez kāpēc man šķita, ka viņš ar to klepošanu krietni vien uzspēlē.

-        Vai pats neredzi? - kad klepus lēkme beidzās, viņš noprasīja. - Patiešām viss drīz beigsies. Un tad būs kolosāls miers. Beidzot!

-   Kāpēc tevi neievieto slimnīcā? - pavaicāju.

-       Tāpēc, ka tāds esot likums, - viņš paskaidroja. - Uz mūžu notiesātie nekur citur nedrīkst uzturēties. Mums te ari jānomirst. Nekas patīkams tas nav - sēdēt pašam savā kapā…

-       Droši vien, - es piekritu. - Varbūt tomēr viņi tevi mēģinās glābt.

-       Man pašam sevi vajadzēja glābt! - notiesātais teica. - Tagad viss ir nokavēts. Un tādā sakarā… Paklau, Krist Krist- son! Es tev varu uzticēties?

-   Kāpēc gan ne?

-        Es jau tā domāju, - viņš pēkšņi kļuva priecīgs. - Jau pirmīt minēju. Man ir meita - Indra vārdā. Astoņpadsmit gadi. Vēl jau faktiski bērns. Nekad ar viņu neesmu runājis. Tik vien, kā dažas reizes redzējis, kad bija pavisam maziņa. Izskatījās tāda mīlīga meitenīte. Bet kas pa šo laiku ar viņu ir noticis? Neko nezinu. Vai viņa ir skaista, neglīta, dumja,

gudra, laimīga, nelaimīga? Es pat nezinu, vai viņa vispār vēl ir dzīva? Tādēļ gribu lūgt…

Ieslodzītais no kabatas izvilka pārlocīta rūtaina papīra lapu un to pasniedza man.

-  Ja vari, izpildi manu pēdējo vēlēšanos… - viņš palūdza. - Šī vēstule ir domāta viņai. Es tevi lūdzu! Sameklē viņu! Tas tev neko nemaksās, bet man… Lai Indra uzzina, ka es šai pasaulē tāds esmu bijis. Lai uzzina, ka arī man kādreiz ir ļoti sāpējis un esmu gribējis dzīvot. Arī zvēri to grib. Arī zvēri…

Notiesātajam aizlūza balss, un man pat šķita, ka viņš tikai ar lielām grūtībām apvalda asaras.

Es no viņa trīcošajām rokām paņēmu papīra lapu un iebāzu kabatā.

-  Labi, Imant Kuharž! - teicu. - Es pamēģināšu viņu atrast.

-   Es tur uzrakstīju… - Viņš joprojām vēl runāja stipri pārvērstā balsī. - Es viņai lūdzu piedošanu.

-   Mirsti mierīgs, Imant! - es sacīju. - Viss būs kārtībā! Es pacentīšos tavu meitu atrast.

7. nodaļa

Kad biju nolasījis iepriekšējo nodaļu, Niks vieglā nepatikā savilka ģīmi un, mazliet pagriezies aiz sava lielā darba rakstāmgalda, no turpat stāvošā seifa izņēma licences līguma veidlapu.

- Tas viss, protams, nebija slikti, - viņš sacīja. - Bet pasaki man, lūk, ko! Vai tu vari uzrakstīt kaut vienu romānu, kur nebūtu cietumu, noziegumu, slepkavu un visdažādāko bandītu? Es taču tevi lūdzu - uzraksti beidzot tīru mīlestības romānu! Lai tur būtu attēlotas skaistas jūtas, apbrīnojamas mīļāko vai precētu cilvēku attiecības, raiti dialogi, uzticība un līdz zināmai atklātības pakāpei kaut kas arī par seksu. Ja kaut ko tādu uzrakstīsi, tūlīt noslēgsim līgumu, es tev labi samaksāšu un tad varēšu cerēt, ka grāmatai būs labs noiets tirgū!

-  Ja būs ari par ko citu, tad, domā, neviens nepirks? - es vaicāju.

-   Ieej jebkurā grāmatveikalā, tu no piedāvāto preču pārpilnības galīgi apstulbsi! Un pēc tam varēsi izdarīt secinājumus!

-  Man nepatīk, ka tu grāmatu sauc par preci, - es sacīju.

-   Bet kas tad tā ir? - Niks prasīja. - Ja tai ir cena, labāks vai sliktāks iesaiņojums, un tā tiek pārdota uz veikala letes?! Nemaz sašutumā never vaļā muti! Es bez tevis zinu, ka daudzas grāmatas bez cenas un iesaiņojuma satur arī literārās, mākslinieciskās un kādas tur vēl garīgās vērtības, bet tas viss ir otršķirīgi! Vispirms jebkura grāmata ir prece! Atceries! Un tā ir jāpārdod! Un tikai pēc tam pircējs varēs tur mēģināt atrast to, kāpēc viņš vispār šo grāmatu ir iegādājies! Vai tu vari atcerēties kādu skaistu mīlestības romānu, kas ir uzrakstīts pēdējos piecpadsmit gados? Nav! Absolūts mīlestības vakuums! Tāpat kā teātros, arī literatūrā tu vari redzēt un lasīt tikai visādas riebeklības, bezsi- žeta murgojumus vai intelektuālas pārgudrības! Es nevienu no tiem modernajiem vai literārajiem konjunktūristiem nemaz tālāk par apgāda slieksni nelaižu!

-   Tā nu gluži nav, kā tu te dziedi! - es iebildu. - Tu vienkārši visu nemaz neizlasi, kas būtībā tiešām ir neiespējami. Tikai ar to nevajag lepoties, kā to dara daži mūsu jaunie literatūras censoņi - "es latviešu literatūru nelasu!" Un kad viņiem pajautā - kāpēc, augstprātīgi atbild - "tur taču nekā nav!" "Ko tad tu lasi?" Un viņi nosauc dažus ārzemju vai šodienas krievu rakstniekus, kas ir tādi paši murgotāji kā šie latviešu literatūras nīdēji. Tas patiešām ir diezgan riebīgi. Bet kas attiecas uz mani un iepriekšējo nodaļu… Neprasi to, kas dzīvē nenotiek! Nav nekādas tīras mīlestības! Ir noziegumi. Ir sarežģīti cilvēku likteņi. Ir uzticība, nodevība un izvirtība. Ir dažādas politiskās pārliecības, ir sadzīves un vēstures meli, varaskāre, tieksme izcelties, liekulība, mantkāre, sociālās problēmas, cilvēka vēlēšanās atriebties, nevaldāma seksuāla kaisle un vēlēšanās mīlēt. Un, lūk, ja visu to kāds rakstnieks spēj ar savas grāmatas varoņu tēlu palīdzību veiksmīgi apkopot aizraujoša sižeta darbībā, tad

zini - grāmata būs laba, jo katrs lasītājs tajā atradīs tieši to, ko viņš, pirkdams šā izvēlētā autora darbu, ir cerējis tur atrast.

-        Nē, es ne uz ko strikti nepastāvu, - Niks noņurdēja. - Raksti, ko un kā gribi! Es zinu - neko sliktu tu nemaz nespēj uzrakstīt!

-  Protams, - es piekritu. - Tāpēc man arī ir tik daudz lasītāju.

-       Bet kritika gan tevi neko īpaši necildina, - Niks atgādināja. - To es nekad neesmu spējis saprast.

-       Es gan to saprotu, - sacīju, - bet lai jau paliek! Ne par to mums šodien jārunā!

-  Ko domā darīt tālāk? - Niks vaicāja. - Iesi to meiteni meklēt?

-       Es viņam apsolīju, - teicu. - Meiteni kaut kā būs jācenšas atrast. Ceru - viņa dzīvo turpat Iļģuciemā nevis kaut kur Īrijā vai Brazīlijā.

-   Gan jau atradīsi, - Niks sacīja. - Kas notiks pēc tam?

-   Atdošu tēva vēstuli, - atbildēju. - Ko vēl?

-        Nezinu, - Niks paraustīja plecus. - Viņa tomēr ir slepkavas meita. Ja viņa vispār vēl ir dzīva, tu domā - satiksi sirdsšķīstu jaunavu?

-        Man par to nav jādomā, - es sacīju. - Kas man no tā - palaistuve vai nevainīga?

-       Vispār jau jā, - Niks īdzīgi novilka. - Vienīgi… Nekad iepriekš nevar paredzēt, kā šādas tikšanās var beigties.

-        Bet es zinu - nekādi! - sacīju. - Man viņa ir vēl bērns. Astoņpadsmit gadi.

-   Skaties, ka viņai jau pašai nav bērni! - Niks iesmējās.

-       Ko tu man te esi uzkritis ar to skuķi? - neapmierināts iesaucos. - Es vispār par viņu nedomāju!

-  Lai nu tā būtu! - Niks viegli atmeta roku. - Kā tev ar Sindiju?

-       Viss it kā kārtībā, - es atbildēju. - Vienīgā lieta, kas man ļoti nepatīk… Sindija manī ir baigi iemīlējusies!

-   Vai tad tas ir slikti? - Niks bija mazliet pārsteigts.

-       Tur nav arī nekā laba, - es atbildēju. - Ļoti iemīlējusies sieviete ir bīstama.

Niks piekrītoši pamāja un ar roku parādīja uz kabineta priekštelpu, kur pie daudz mazāka rakstāmgalda sēdēja viņa sekretāre - jauna, skaista blondīne.

Niks piekrītoši pamāja un ar roku parāda^abineta priekštelpu, kur pie daudz mazaka rak^alda sedeja vina sekretāre -jauna, skaista blondīne.

-   Tu viņu redzēji? - Niks prasīja.

-        Tādas nevar nepamanīt, - es teicu. - Atceros, pirms mēneša tur sēdēja cita.

-   Tā ir prom. Sitā tev patīk?

-        Kas tad man. Tev jau tas ir svarīgi! Bet ja nav noslēpums - vai šī drostaliņa kaut ko jēdz arī no darba, vai viņu turi citai vajadzībai?

-        Neko daudz viņa tiešām nejēdz, - Niks atzinās. - Tas tiesa. Toties kā mīļākā… Augstākā klase! Aizslēdzam durvis, un es viņu ņemu priekšā tepat kabinetā! Viņa ir kā traka! Tas attaisno šīs burvīgās būtnes atrašanos šeit.

-   Tu viņai par to maksā?

-       Par seksu es viņai neko nedodu, - Niks atbildēja. - Toties maksāju ministra algu!

-   Tad jau nav brīnums, ka tēlo traki kaislīgo! - es teicu.

-   Par tādu algu to darītu pat mūķene!

-        Tā ir, - Niks piekrita. - Teikšu atklāti - nauda ir viena nolādēta lieta! Ko gan cilvēki tās dēļ… Pārdos gan sevi, gan citus!

-   Neaizmirsti - tikai tad, ja ir pircēji! - es atgādināju.

-   Brīvā tirgus attiecības arī ir tikpat nolādēta būšana kā pati nauda! Starp citu, tā ir jāsakrāj ļoti daudz, lai varētu pasaulei bezrūpīgi pavēstīt, ka "nejau naudā ir laime".

-       Vai Sindija gultā ir laba? - Niks atkal centās griezt sarunu uz citu pusi.

-   Es jau tev to esmu teicis, - atbildēju. - Viņa ir laba.

-       Kādu vakaru redzēju pie mājas piebraucam viņas vīru, - Niks pavēstīja. - Nav izslēgts, ka Sindija guļ ar jums abiem…

Iesmējos.

-        Tā kā es Sindiju nemīlu, manis pēc viņa var gulēt arī ar tevi! - sacīju.

-        Kur viņa pašlaik atrodas? - Niks turpināja. - Šodien avīzē ziņots, ka ārlietu ministrs devies uz kādu tur apspriedi Londonā. Sindija viņam līdzi?

-   Jā, - es apliecināju. - Dažas dienas varēšu atpūsties.

8. nodaļa

Nakts lielāko daļu pavadīju satrauktā nomodā. Ne tikai tāpēc, ka domāju par Sindiju - kā viņa Londonā jūtas un ko tur īsti dara? Lai gan šis jautājums man nebūt nebija tik svarīgs, lai tas uzreiz spētu atņemt miegu, tomēr, atceroties šo sievieti, man gribot negribot vajadzēja domāt arī par viņas darbu. Taču pēc sarunas ar Niku man daudz svarīgākas šķita viņas attiecības ar vīru. Man Sindija varēja sastāstīt visu ko, taču kāda tomēr ir īstenība? Varbūt patiešām ir tā, kā ieminējās Niks? Iespējams, viņi tik tiešām dzīvo šķirti, bet tas nebūt neizslēdz varbūtību, ka abi joprojām uztur tuvas attiecības. Un pārlieku temperamentīgā Sindija vienu nakti pārguļ ar vīru, bet otru ar mani….

Arī šāds visai iespējamais Sindijas dzīvesveids manu sirdi sāpēs neplosīja, lai gan, atzīšos godīgi, nekas sevišķi patīkams tas nebija. Vienmēr kaut kā tomēr gribas, lai sievietei esi visdārgākais un vienīgais. Tas jūtami ceļ pašapziņu, un tu patiešām sāc sevi uzskatīt par kādu lielu vērtību. Lai gan bieži tava vienīgā vērtība izpaužas tikai spējā pilnībā seksuāli apmierināt sievieti. Nenoliedzu, daudzos gadījumos sievietēm tā patiešām arī ir liela vērtība un citas viņām nemaz nav vajadzīgas.

Domāju, Sindija tomēr nav no šīs grupas sievietēm, lai gan sekss viņas dzīvē nenoliedzami spēlē lielu lomu.

Pēc tam atcerējos savu bijušo sievu Daci un tos laimīgos gadus, kurus pavadījām kopā. Un to, kā viņa vienvakar savādi sagurusi atnāca mājās, apsēdās dīvāna stūrī, cieši ieskatījās manās mazliet izbrīnītajās acīs, tad skatu nolaida zemāk un apņēmīgi pateica:

-   Viss, Krist! Es aizeju! Es vairs tā negribu dzīvot!

Tas mani pārsteidza. Nekad nebiju iedomājies, ka tieši tā var beigties mūsu laulības dzīve.

-   Kā tad tu gribi dzīvot? - es jautāju.

-   Vai pats to neapjēdz? - Dace stingrā balsī prasīja. - Pēc tam, kad tu man esi bijis neuzticīgs… Es vienkārši vairs nevaru atrasties ar tevi vienā gultā. Nemaz nerunājot par mīlēšanos!

-   Kāpēc tu nevari? - es vaicāju. - Vai tāpēc pēkšņi esmu kļuvis cits? Daudz sliktāks, pretīgs?

-   Jā! - Dace spēji iekliedzās. - Tieši tā! Fiziski un garīgi pretīgs!

Tas mani aizvainoja un stiprā mērā pazemoja. Vispirms uznāca negantas dusmas, bet tomēr diezgan ātri tās pārgāja, es nomierinājos un tad dusmas nomainīja neliels izbrīns.

-   Tātad viss, ko esam pārdzīvojuši, viens otru mīlējuši, ko esam solījušies, kā iekārtojuši māju un sapņojuši par bērniem un to, cik tas būtu vienreizēji skaisti - abiem nosirmot kopā… vienā mirklī var pazust un es, kas tev vēl vakar bija vismīļākais, vistuvākais vīrietis pasaulē, šodien negaidīti tavās acīs esmu kļuvis fiziski un garīgi pretīgs?! Ja patiešām tā ir, tad izskatās, mīļā Dacīt, ka sekss tavā dzīvē vai vismaz tavās domās ieņem tik ļoti augstu vietu un milzīgu vērtību, ka spēj vienā mirklī pazudināt pat visstiprāko mīlestību un visu, kas ar to saistās! Turpretī manā dzīvē, labi vai slikti, sekss ieņem apmēram tikai to vietu, kāda ir ierādīta ikrīta bārdas skūšanas rituālam vai labas grāmatas lasīšanai! Un ne vairāk!

-   Nekrietnais melis! - Dace nerimās un uz mani vēlreiz paskatījās ar tik nicinošu skatienu, ka nepalika ne mazāko šaubu - viņa patiešām aizies. - Ja tas tev nav svarīgi, Krist, kāpēc tad katru nakti līdi man virsū un vēl mīļākās meklēji visur, kur vien atradies? Es tevi ienīstu, nelieti! Pašlaik un uz visiem laikiem!

-   Bet es tevi mīlu, - sacīju. - Tas, kas ir noticis, patiesībā tāds nieks vien ir. It sevišķi, ja to salīdzina ar manām jūtām pret tevi.

-   Preteklis! - Dace turpināja ārdīties. - Tādā gadījumā ir daudz sliktāk, nekā biju domājusi! Tātad tu vari jebkuru tev pa rokai pagadījušos sievieti izdrāzt bez jebkādām jūtām? Pat bez patikšanas? Kā jebkurš pagalma suns?! Krist! Tā ir patoloģija!

-  Mīļā, nomierinies! - es mierīgā balsī palūdzu. - Es tevi mīlu, un tas notikušo pilnā mērā atsver!

-          Lūdzu, par mīlestību vairs ne vārda! - Dace joprojām nerimušās dusmās iesaucās. - Ja tu tiešām mani mīlētu, tu uz citām sievietēm nevarētu pat paskatīties! Bet ko tu, lops, darīji?!

Es pacietīgi uzklausīju viņas niknuma izvirdumus un domāju, kā gan tas var būt, ka līdz tam mīloša, maiga, visādi gudra un inteliģenta sieviete, turklāt vēl ārste, uzzinājusi par vīra vienas nakts bezjūtu sānsoli, pēkšņi var pārvērsties negantā un ļoti rupjā fūrijā, vienā mirklī iznīcinot visu, kas bijis līdz tam.

Es, Artūra mākslinieka darbnīcā pēc krietnas iedzeršanas vienu reizi pārguļot ar tur pagadījušos jaunu aktrisīti, no savas līdzšinējās dzīves neizpostīju neko! Un, ja Dace notikušo tomēr uztvēra kā kaut ko graujošu un visu pazudinošu, tad iznāk, ka sekss tomēr ir viena šaušalīga, jūtu un prātu plosoša būšana, un cilvēku dzīvē, varbūt pat neapzināti, spēlē ievērojami svarīgāku lomu, nekā mēs to ikdienā apzināmies.

Es vēl tagad redzu un dzirdu, kā ar skaļu troksni aizveras manas mājas durvis, un tu pēkšņi, kaut īslaicīgi, uz šīs pasaules paliec viens…

Taču Dace drīz atgriezās, lai jau pēc nepilna gada no manis aizietu cita iemesla dēļ.

Un vēl es domāju par savu pēdējo sarunu ar grāmat- izdevēju, vienu no saviem labākajiem draugiem Niklāvu Nātri.

"Lūdzu, uzraksti romānu par tīru mīlestību!" viņš sirsnīgi prasīja.

Bet kā es tādu romānu lai uzrakstu, ja dzīvē nekas tamlīdzīgs nenotiek!? Tad man jāraksta zinātniskās fantāzijas darbs. Bet reālajā dzīvē, Nik, viss notiek daudz sarežģītāk. Mums visiem tik pazīstamā vīrieša un sievietes jūtu pasaule, viņu savstarpējās attiecības ir tik plašas un daudzšķautņainas, ka tās varētu salīdzināt ar milzīga orķestra atskaņotu simfoniju, bet tīru mīlestību, kas var pastāvēt tikai ļoti īslaicīgi, ar kādu jauku šlāgerdziesmiņu…

Un tad pusmoda vīzijās pēkšņi vēl parādījās uz mūžu ieslodzītā slepkavas Imanta Kuharža manis vēl nesameklētā meita Indra. Kāda ir viņas dzīve? Kāda ir viņa pati? Ko domā, kādu darbu strādā? Šaubos, vai šis meitenes dzīve ir gaiša un patīkama.

Bet, galu galā, kāda man daļa par svešu cilvēku dzīvi? Man jārūpējas, lai paša dzīve nekļūtu sliktāka! Un jādomā, kā lai turpinu jau iesākto romānu "Ugunī nosalušie". Vai pēkšņi kļūt modernam un romāna darbību turpmāk virzīt bez stingra un loģiski secīga sižeta? Uz to pusi it kā jau velk. Jo esmu iecerējis romāna darbību būvēt galvenokārt uz to notikumu pamata, kas šai stundā, dienā vai tuvākajā laikā notiks ar mani un tiem, kurus satikšu.

Un pirmais, kas atkal iešaujas prātā, ir diezgan mulsinošas šaubas par to, vai spēšu ko jaunu lasītājiem pateikt vai atklāt? Ko jaunu, vēl nekad nebijušu un nezināmu es varu pateikt par sievieti, mīlestību vai vispār par cilvēka dzīvi?

Neko! Vai gandrīz neko.

Pirmajā brīdī šī atziņa mazliet pat šausmina un dara grūtsirdīgu, taču, ja par to sāk domāt ilgāk un pamatīgāk…

Vai vispār to vajag? Varbūt vajag tieši tā, kā esmu iecerējis - rakstīt, kas ar mani un citiem notiek ikdienā? Nekādi jauni pasaules atklājumi tur noteikti nav gaidāmi, bet… Varbūt tomēr lasītājiem būs saistoši uzzināt, ko tādā un tādā dzīves brīdī esmu darījis, ko domājis, jutis, pārdzīvojis, vēlējies, ieguvis un zaudējis.

Kas jau iepriekš var paredzēt un droši apgalvot, ka tas nevienu neinteresēs? Ka visus atstās vienaldzīgus?

Labai literatūrai, kā jebkuram citam mākslas žanram, ir jābūt kā lielam, uz autora radošās uguns stāvošam verdošam emociju katlam, kur, sajaukušies kopā, vārās cilvēku mīlestība, viņu prieks, sāpes, ciešanas, laime un nelaimes, panākumi, vilšanās, slimības, nodevība, atriebība un noziegums.

Un mēs, gribam to vai ne, šo ne sevišķi garšīgo ēdienu tomēr baudām un, reizēm slavēdami, te atkal to nolādēdami, visi saucam par Dzīvi…

Es - pavārs, tu, lasītāj, izsalkusi bārenīte. Pacieties! Mierīgi apsēdies pie galda, paņem rokā grāmatu un turpini lasīt! Es tevi tūlīt uzcienāšu ar karstu saldējumu…

Tikko beidzot biju iemidzis, kad mani pamodināja skaļš telefona zvans. Neapmierināts paņēmu mobilo, nospiedu taustiņu un klusi nomurmināju:

-   Es klausos!

-       Krist, tas esi tu? - atskanēja kaut kad jau dzirdēta sievietes balss. Pēc mirkļa pazinu Sindiju.

-  Jā, Sinda, tas esmu es - Krists Kristsons.

-   Ko dari? - viņa jautāja. - Jau gulēji?

-  Tu mani uzmodināji, - es teicu. - Bet nekas! Ļoti patīkami.

-  Vai guli viens? - Sindija painteresējās.

-   Diemžēl…

-   Kāpēc diemžēl? - viņa ātri prasīja.

-   Tu neesi man blakus.

-   Tas tev patiešām ir žēl? - Sindija neticīgi pārvaicāja.

-  Jā, Sinda, es pat raudu, - sacīju.

-   Neāksties! Vai tu vispār dzīvē kādreiz esi raudājis?

-       Vienreiz, - es atbildēju. - Pirms trim gadiem, kad taksometrs pie mājas sabrauca manu suni. Vai, pareizāk sakot, suneni. Viņu sauca Kleopatra. Kleo.

-   Tev jau tagad ir cits suns! - Sindija atgādināja.

-       Jā, Sinda, - es piekritu. - Sauc Džokers. Kad viņš kaut kad aizies bojā vai nomirs dabiski, es pacentīšos asaras vairs nebirdināt. Uzticīga suņa nāve - varbūt tas ir pat mazliet skaisti.

-   Par kādu cilvēku nekad neesi raudājis?

-        Nē. Dažreiz vienīgi bezgala žēl tos bērnus, kas ubago Rīgas ielās.

-   Manuprāt, viņus to darīt piespiež vecāki - dzērāji.

-   Droši vien. Tāpēc man viņus ir vēl jo vairāk žēl.

-       Atzīšos, Krist, man dažreiz žēl ir tevis, - Sindija sacīja. - Kāpēc tu dzīvo viens?

-        Sinda, es taču viens nedzīvoju! Man ir suns Džokers! Tu vispār zini, kas ir džokers?

-   Tas ir tavs suns, - Sindija atbildēja.

-       Džokers kāršu kavā ir visspēcīgākā kārts, - es paskaidroju. - Daudz spēcīgāka par visiem dūžiem!

-        Nu un tad? - Sindija prasīja. - Kādus dūžus tu gribi pārspēt?

-        Mēs katrs savā dzīvē paši esam visstiprākie dūži, - es teicu. - Bet agrāk vai vēlāk liktenis mums sievietes izskatā pēkšņi piespēlē džokeru, un mēs visu zaudējam…

-       Tātad sievietes tavā izpratnē var sagādāt tikai zaudējumus? - Sindijas balsī bija skaidri jaušams rūgtums.

-       Sievietes nē, - atbildēju. - Es teicu - sieviete… Tā vienīgā un parasti liktenīgā, ar kuru tu sasaisti savu dzīvi. Manās aprindās nav neviena, kas vēl dzīvotu kopā ar pirmo sievu.

-       Tu kaut kā pārāk gudri gribi izteikties, - Sindija sacīja. - Tāpēc bieži arī kļūdies. Jūs esat zaudējuši tikai savu pirmo dzīvesbiedri, nevis dzīvi! Neapjēdz?

-        Redzi, mīļā Sinda, kad mēs iemīlamies, tad šis cilvēks mums tomēr bieži arī nozīmē visu dzīvi. Protams, es pārspīlēju. Gandrīz nekad mīlestības zudums tik spēcīgi netraumē, lai mēs tūlīt meklētu striķi vai lektu Daugavā. Taču piekritīsi - nekas patīkams tas nav.

-       Vai tu vēl smagi pārdzīvo savu šķiršanos? - Sindija prasīja. Izklausījās, ka viņa par to ir pārsteigta.

-   Nē, ne sevišķi, - es atbildēju. - Tikai dažreiz.

-       Es gan tam jau esmu tikusi pāri, - Sindija teica. - Vairs nekādu pārdzīvojumu, ne asaru, ne sāpju!

-   Pat žēl vairs nav?

-        Nē. Tas ir kā vilciens, kas bez apstāšanās padrāžas garām stacijai. Es mierīgi stāvu un gaidu nākamo.

-        Vai nu tik mierīga esi, - sacīju. - Dzirdēju, ka tavs vīrs… Paklausies! Tu esi vai neesi oficiāli šķīrusies?

-       Vēl neesmu, - Sindija teica. - Bet visi papīri ir jau tiesā. Tātad - ko tu esi dzirdējis par manu vīru?

-   Viņš vēl joprojām itin bieži ierodoties pie tevis.

-   Kas tev to teica?

-   Tas nav svarīgi! Vai teiktais nav patiesība?

-       Ir, - Sindija neliedzās. - Galu galā māja taču pieder viņam! Ja tu būtu gudrāks, tad saprastu pats - viņš nebrauc pie manis, bet atbrauc uz savu māju!

-   Vai viņš paliek arī pa nakti?

-        Kā kuro reizi, - Sindija atklāti atbildēja. - Kopš esam uzsākuši šķiršanās procesu, viņš biežāk uzturas pie saviem vecākiem.

-        Bet kad pa nakti paliek jūsu Mežaparka mājā… - Es mazliet samulsu. - Viņš liekas tev blakus?

Sindija brīdi klusēja. Tad iesmējās.

-   Nē, Krist! Tad viņam blakus liekos es!

-        Ļoti jauki, - noņurdēju. - Itin laikmetīgas attiecības, vai ne? Vai mani tad no savas apziņas izslēdz?

-       Tas jau vairs nav iespējams, - Sindija atzinās. - Es tevi, Krist, ļoti mīlu. Un, lūdzu, neliec man to atkārtot simtām reižu!

-   Nelūgšu, - apsolīju. - Man pilnīgi pietiek ar vienu reizi.

-   Bet tu man to vēl neesi teicis nekad! Kāpēc, Krist?

-        Nezinu, - paraustīju plecus. - Tu gribi, lai es tev to pasaku tūlīt?

-        Tūlīt vari arī neteikt. Pataupi, kad atgriezīšos no komandējuma. Tad tu atbrauksi pie manis, iekursim kamīnu, aizdegsim divdesmit vienu sveci, dzersim šampanieti un viens otram atzīsimies mīlestībā. Ko tu par to saki?

-        Nekādā sajūsmā neesmu, - sacīju. - Tā ir šodienas bagātnieku bezgaumības izpausme. Standarta variants. Vai mēs viens otram nevarētu atzīties mīlestībā, piemēram, braucot tramvajā, vai kādā zaļā pļaviņā?

Sindija sāka smieties. Acīmredzot tas viņu ļoti uzjautrināja.

-        Kāpēc ne? - viņa teica. - Var arī tramvajā vai pie Get- liņu izgāztuves. Taču tas būtu tāds pats bezgaumības piemērs kā pie kamīna ar degošām svecēm. Krist! Jādeg miesām! Un dvēselēm! Vārdi vēl neko daudz nenozīmē.

-        Paklau, Sindij! - iesaucos. - Es tev par to gribēju jau pajautāt agrāk. Nekāda īpašā interese man par to, protams, nav, un tomēr… Kā jūs tikāt pie tik milzīgas mājas, turklāt vēl Mežaparkā? Tavs vīrs patiešām ir miljonārs?

-  Jā, - Sindija apstiprināja. - Tev tas nepatīk?

-       Nē, Sindij, viss ir ļoti jauki, - apliecināju. - Es tikai šad tad joprojām kā mazs bērns brīnos par to, cik neparasti dažreiz savijas cilvēku likteņi un cik liela nozīme mūsu dzīvē ir nejaušībām.

-   Mēs taču arī satikāmies nejauši, vai ne?

-   Ārēji tā jau izskatās, - es teicu. - Bet kas to lai zina…?

-       Es zinu! - Sindija iesaucās. - Tā tam visam arī vajadzēja notikt!

-        Tonakt, braucot garām Dubultu stacijai, varēju paskatīties uz otru pusi, - sacīju. - Un tu tur stāvētu vēl tagad!

-        O, nē! - Sindija smiedamās sacīja. - Tad mani noteikti būtu savācis kāds cits!

-       Droši vien, - es piekritu. - Tu tieši tāda arī izskatījies - viegli pievācama…

-   Es par šiem vārdiem varētu apvainoties, - Sindija teica.

-   Un varbūt arī vajadzētu! Taču atcerējos… Sievietes tieši tad vislabāk arī izskatās, kad vīriešu acīs viņas tiek novērtētas kā viegli iegūstams medījums! Sievietei vienmēr ir jābūt seksuāli pievilcīgai. Un tikai pēc tam viņa var plātīties ar savu ķēkšas prasmi, profesiju, ieņemamo amatu, izglītību vai vēlmi pēc krietna bērnu pulciņa!

-   Bet kā ir īstenībā?

-   Īstenība visbiežāk izrādās gluži cita.

-   Bet man izdevās, - es atgādināju. - Ar pirmo gājienu…

-         Ko tu toreiz no rīta par mani nodomāji? - Sindija prasīja. - Ka esmu palaistuve?

-        Nē, Sinda, - es atbildēju. - Nodomāju - beidzot man trāpījusies kolosāla sieviete! Ja tu būtu lauzusies un mēs to nakti pavadītu katrs savā istabā, es no rīta pieklājīgi atvadītos un tu mani nekad vairs neredzētu.

-        Tātad tev patīk tikai tādas, kas atdodas jau pirmajā naktī? - Sindija jautāja.

-   Nē, Sinda, ne tikai tādas un ne tikai naktīs, - es sacīju.

-   Tādās situācijās vīrieša uzvedība atkarīga no attiecīgā brīža garastāvokļa un izdzertā alkohola daudzuma.

-   Bet kur tādā gadījumā paliek sieviete?

-        Turpat arī paliek - neviena neiekārota vai nu uz stacijas perona, uz ielas, veikalā, darba vietā vai gultā.

-        Tu esi diezgan cinisks, - Sindija ne pārāk bēdīgā balsī secināja. - Bet man patīk!

-        Iespējams, - es piekritu. - Tas tāpēc, ka jau agrā jaunībā nonācu pie diezgan fundamentālas atziņas, uz kuras pamata varētu būvēt savu attieksmi kā pret atsevišķiem cilvēkiem, mīlestību, tā arī dzīvi vispār.

- Droši vien, - es piekritu. - Tu tieši tāda arī izskatījies - viegli pievācama…

-   Interesanti, - Sindija sacīja. - Un kāda šī atziņa būtu filozofiska, sadzīviska?

-  Ļoti vienkārša, - es atbildēju. - Pašam neko nevajag sarežģīt, jo mūsu dzīvi parasti sarežģī citi. Visu vajag uztvert viegli - ar mazliet ironisku smīnu. Un atcerēties… Kā tur bija tai smukajā dziesmiņā? "Dzīve ir gara, mūžs ir īss…"

-   Tieši tā, Krist! - Sindijai jūtami iedrebējās balss. - Bet dzīve tāpat kā mūžs tomēr ir īsa un tāpēc… Mēs esam īstie, kuri viens otru beidzot atraduši. Es domāju tāpat kā tu. No katras dzīves dienas vajag izplēst maksimālo, ko no tās vispār var izplēst! It sevišķi jau no mīlestības! Tāpēc, mīļo Krist, pret to ir jāattiecas ar vislielāko nopietnību!

-  Brauciens uz Londonu arī nav slikts dzīves notikums! - es atgādināju. - Ko tu vispār tur dari?

-  Strādāju! - Sindija sacīja. - Bet pašlaik vēl atrodos viesnīcas gultā un sarunājos ar tevi! Pēc tam celšos augšā, ieiešu dušā, paēdīšu brokastis, bet pulksten vienpadsmitos Lielbritānijas ārlietu ministrijā notiks preses konference. Tad kāda stundiņa būs brīva. Pēcpusdienā vēl viena mūsu ārlietu ministra tikšanās ar preses un politisko partiju pārstāvjiem, bet vakarā par godu mūsu valsts delegācijai briti rīko oficiālu banketu. Tas apmēram viss.

-  Tev ir interesants darbs, - es teicu. - Pa banketiem vien dzīvo.

-   Tā ir neatņemama valdības delegāciju programmas sastāvdaļa!

-   Kad atgriežaties?

-   Rīt. Lidmašīna Rīgā ielido 12.45. Varbūt sagaidīsi?

-   Nē, - es atbildēju. - Mani droši vien neviens jūsu tuvumā nelaidīs! Tagad taču valdības locekļi tiek apsargāti tikpat centīgi kā mafijas gangsteri!

-  Muļķības! - Sindija iebilda. - Piemēram, mūsu ministrs uz darbu iet kājām bez jebkādas apsardzes!

-  Kā tu to zini? - jautāju. - Varbūt viņš dažreiz uz darbu dodas no tavām mājām?

-   Nevajag, Krist! - Sindija gandrīz vai nelaimīgā balsī palūdza. - Tagad man esi vienīgi tu! Nevienu citu es negribu! Bet, atklāti sakot, par tevi gandrīz neko nezinu. Tas ir ļoti savādi. Jau gandrīz vai mēnesi guļu ar vīrieti, par kuru zinu vien tik, ka esi rakstnieks!

- Ar to tev pilnīgi pietiek, - sacīju. - Kad arī es piecelšos un paēdīšu brokastis, tad apsēdīšos pie rakstāmgalda un turpināšu rakstīt romānu. Man tieši jāsāk jauna - devītā - nodaļa un tajā, ja izdosies, varbūt mazliet īpatnējā veidā kaut ko pastāstīšu par savām izjūtām, iekšējiem pārdzīvojumiem un pasaules uztveri. Bet pagaidām - čau! Kad būsi Rīgā, piezvani!

Izslēdzu telefonu, piecēlos sēdus un domīgs paskatījos pie pretējās sienas piestiprinātajā Ernesta Hemingveja portretā.

Kāpēc man kādam kaut kas būtu jāstāsta par sevi, par saviem pārdzīvojumiem, ilgām, sāpēm un dzīves uztveri? Bet par to uzrakstīt varbūt patiešām būtu vērts. Vismaz pamēģināšu.

9. nodaļa

Teikšu godīgi - es īsti nezinu, kā pirms deviņpadsmit gadiem kādā nelielā Iļģuciema koka namiņā risinājušies tie notikumi, par kuriem jums tūlīt pastāstīšu. Taču to man iedomāties nemaz nav grūti. Varbūt īstenībā tie bijuši ne gluži tādi, varbūt mazliet citādāki. Tam būtiskas nozīmes nav. Pieļauju, ka šie notikumi tomēr nav bijuši tik skarbi, rupji un nežēlīgi. Taču vakar, mierīgā gaitā ejot pa Daugav- grīvas ielu, turklāt, būdams ne pārāk labā garastāvoklī, šos notikumus iztēlojos tieši tādus.

Mazais divistabu dzīvoklītis, kur mitinājās tikko no dzemdību nama atgriezusies Ligita Liepa, neizcēlās ar īpašu tīrību un priekšzīmīgu kārtību, taču neatgādināja ari atldātu atkritumu izgāztuvi. Tas bija gluži normāls tuvākās apkārtnes pritons, kur gandrīz vai katru dienu lielākā vai mazākā skaitā sapulcējās dažāda vecuma un degradācijas pakāpes dzērāji, klaidoņi, prostitūtas un bijušie cietumnieki.

Dzīvokļa saimniece strādāja veikalā par pārdevēju. Izlaidīgais dzīvesveids un turpat vai nepārtrauktā alkohola

lietošana šīs divdesmitpiecgadīgās sievietes izskatu un domāšanas spējas jau bija krietni mainījis. Viņa izskatījās daudz vecāka un brīžiem runāja un uzvedās kā mazs bērns, citreiz kā pusvājprātīga vecene…

Ligita cauri virtuvei dzīvokļa attālākajā istabā ieveda nesen no cietuma iznākušo recidīvistu Gunāru Ginteru un ar roku nevērīgi parādīja uz gultu, kur, ietīts netīrā puspa- lagā, gulēja divas nedēļas mazs bērns - meitenīte.

-       Paskaties! - Ligita nicīgi sacīja. - Te ir tas melnā grēka gabals!

Gunārs paskatījās un dusmās cieši sakoda zobus.

-       Es to nelieti Imantu Kuharžu nositīšu! - viņš apņēmīgi teica.

-   Nekas nesanāks, - teica Ligita. - Viņš jau atkal sēž!

-Vienalga! - Gunārs atmeta ar roku un nospļāvās. - Kādu

sroku viņš šoreiz dabūja?

-   Piecus gadus.

-        Nekas, pagaidīsim! - Gunāra dobjā balss joprojām skanēja draudīgi. - Kur viņš tevi paņēma? Tepat dzīvoklī vai Dzegužkalna krūmos?

-        Tepat, - Ligita bailīgi atbildēja. - Es, Gunār, pretojos, bet… Pats zini, kāds Imantam spēks!

-   Vai toreiz biji piedzērusies? - Gunārs painteresējās.

-   Ne sevišķi, - Ligita teica. - Visu sapratu un jutu.

-   Un kāds bija Imants?

-        Tāds pats, - Ligita sacīja. - Vai šeit vispār kāds kaut reizi ir bijis skaidrā?

-        Kāpēc viņam tevi vajadzēja izvarot? - Gunārs nesapratnē prasīja. - Nevarēji iedot tāpat?

-       Viņš man bija pretīgs, - Ligita paskaidroja. - Es uz viņu nevarēju pat paskatīties!

-        Kāpēc netaisīji abortu? - Gunārs turpināja izprašņāt. - Ja bērnu patiešām negribēji?

-        Tagad grūti pateikt. Nezinu. Kaut kā neatlika laika. Turklāt vēl nauda…

-        Zini, Lidžen, - Gunārs domīgs sacīja. - Es varu derēt uz simts rubļiem, ka tas skuķis būs daunis… Cits iznākums tur nemaz nevar būt! Abi bijāt piedzērušies, turklāt

vēl ieņemts ar varu… Viņa būs, kā saka, nepilnvērtīgs dabas produkts…

Vēl mazliet apsprieduši radušos situāciju, viņi aizgāja uz virtuvi, kur jau uz galda stāvēja degvīna un divas alus pudeles, un Ligita uz pannas ātri uzmeta dažas olas un vairākas desas šķēles. Kad uzkoda bija gatava, viņi sāka dzert. Gunārs pastāstīja, kā gājis pa zonu, un pavēstīja, ka ar vēl vienu nesen no cietuma atbrīvotu zeķu nodomājis aplaupīt kolhoza kasi.

-   Algas izmaksas dienā tur ir liela nauda, - viņš teica.

-   To parasti atved jau no rīta, bet izmaksāt sāk tikai pēcpusdienā. Pusdienas pārtraukumā, kad kantoris ir gandrīz vai tukšs, mēs to darbiņu arī izdarīsim! Un tad sāksies jauna, skaista dzīve! Ceru, tev nekas nebūs iebilstams pret mūsu kopā dzīvošanu?

-  Ko tu, Gunār! - Ligita iesaucās, un viņas acis drudžaini mirdzēja. - Tā būtu tāda laime…

-   Kā kāzu dāvanu es pacenstos aizmirst, ka ar tevi ir gulējis pus Iļģuciems, un tev nekad to nepārmestu! Es tev neko nepārmestu arī par to, ka nevarēji vai negribēji padzīt to vienacaino admirāli Nelsonu! Bet ko mēs darīsim ar bērnu?

-   Kā - ko? - Ligita uzreiz pat nesaprata. - Ko tad tagad vēl vajadzētu darīt?

-   Kaut kā no viņa jātiek vaļā! - Gunārs uzstājīgi pavēlēja.

-   Kā?! - Ligita pārsteigta iesaucās. - Sist nost?!

-  Domā! - Gunārs iekliedzās. - Dažreiz pakustini arī savas smadzenes, ne tikai pakaļu!

-  Gribi, lai mēs viņu nogalinām? - Ligita čukstus pārjautāja.

-   Ne mēs, Ligit, bet tu! - Gunārs atkal pavēlošā tonī pateica. - Jā, tieši tu! Es nebūt kategoriski neuzstāju, lai tu izvēlētos - es vai tavs bērns! Nē! Bet padomā pati! Ja tas skuķis patiešām būs daunis, visu mūžu ņemties ar psihiski nepilnvērtīgu cilvēku?! Vai tu maz apjēdz..?

-   Viņa būs normāla, - Ligita gandrīz vai lūdzoši teica.

-   Saproti, Gunča, es pret to sīci neizjūtu nekādu patiku! Tieši otrādi! Es viņu ienīstu! Ja tas bērns būtu no tevis… Vai vienalga, no kā! Bet tas ir no tā vienacainā briesmoņa Imanta… Bet ko darīt? Ja mēs viņu nogalināsim…

-   Tu, Ligit! - Gunārs pārvērstā balsī vēlreiz atgādināja. - Bet ja kas nojuks… Es vairs zonā atgriezties negribu.

-   Bet es gribu, ja? - Ligita nicīgi iesmējās.

-    Tu kā māte… - Tagad arī Gunārs sāka runāt gandrīz vai čukstus. - Tas tev būs viegli izdarāms. Tu apgulsies, paņemsi blakus bērnu, sāksi viņu barot ar krūti, pēc tam uz velsies virsū un ar savu ķermeni nosmacēsi… Pēc tam dakteriem un milicijai varēsi stāstīt, ka tas viss ir iznācis nejauši. Tu bērnu pabaroji, lielā mīlestībā atstāji sev blakus, bet nogurusi drīz aizmigi. Acīmredzot miegā kustoties, esi uzgūlusies bērnam… un viss! Visi gali ūdenī! Ka tas ir darīts tīšām, to neviens nevarēs pierādīt Tas vispār ir nepierādāms! Tu tagad, slampa pēdējā, saprati, kas tev ir jādara?

-   Sapratu, - Ligita piekrītoši pamāja, tad asi pagriezās pret Gunāru. - Bet es to nedarīšu!

-   Kāpēc? - Gunārs tūlīt painteresējās.

-    Tāpēc, ka negribu nonākt cietumā, - Ligita trīcošā balsī paskaidroja. - Un otrkārt… Tas tomēr ir mans bērns! Tu vari iet sist cilvēkus uz ielām, bet es savu bērnu neaiztikšu! Vismaz ne tā!

-   Tu pirmīt pati teici - es viņu neieredzu! - Gunārs atgādināja.

-    Jā - neieredzu! - Ligita apstiprināja. - Bet atņemt dzīvību… Tas tomēr ir par daudz prasīts.

Pēc nedēļas Gunārs ar pārinieku, aplaupījis kāda Rīgas rajona kolhoza kasi, vakarā atnāca pie Ligitas un viņai iedeva vecā sporta somā ieliktus piecpadsmit tūkstošus rubļus.

-    Noslēp! - viņš ļoti satraukts teica. - Tur iznāca baigie mēsli! Nācās nošaut kasieri un vēl vienu tur pagadījušos sievieti… Tagad visa milicija kājās! Ja mani noķers, piecpadsmit gadi vai pat nāvessods garantēts! Tāpēc, Lidžen, lai šī nauda palīdz gan tev, gan tavam skuķim! Ja mani nenošaus un es pēc piecpadsmit gadiem atkal atgriezīšos brīvībā, tu man to skuķi atdosi! Ja būs smuka un ne pārāk dumja, es viņu paturēšu sev! Ja būs citāda, triekšu uz paneļa, lai pelna naudu! Viss!

Pēc dažām dienām milicija abus noziedzniekus arestēja un pēc gada notika tiesa. Vainu par abu kolhoza darbinieku slepkavību uzņēmās otrs nozieguma līdzdalībnieks, līdz ar to Gunārs Ginters nāvessodam veikli izspruka, tā vietā saņemdams piecpadsmit gadus ieslodzījumā. Un jutās apmierināts. Savu dzīvību viņš vērtēja ļoti augstu.

Laiks gāja. Ligitas meita, kura tika nosaukta par Indru, pamazām auga, ar katru gadu kļūdama arvien glītāka, līdz sešpadsmit gadu vecumā par viņu jau droši varēja teikt - dienās būs īsta skaistule!

Izrādījās, nemaz nebija arī dumja. Normāli pabeidza devīto klasi, taču tālāk mācīties Ligita kategoriski aizliedza.

-  Pietiek! - viņa skaļi pavēlēja. - Tagad jāsāk maizīti pelnīt pašai!

Indra raudāja un lūdzās. Nekas nelīdzēja. Viņa vispār bija tik pamatīgi iebiedēta, ka tikai retu reizi atļāvās mātei ko iebilst. Ligita viņu stingri uzraudzīja, bieži, it sevišķi sadzērusies, sita un dažādi pazemoja, tā uz bērnu izgāzdama visas negantās dusmas un naidu par savu pagalam neizdevušos dzīvi, un nekādi nevēloties, lai Indrai tā būtu kaut par nieka tiesu labāka.

-   Nē! - viņa bieži piedzērusies kliedza. - Nekādas baltas kleitas! Nekādas smalkas izpriecas! Arī tu vārtīsies dubļos! Arī tu vēlāk gulēsi ar ikvienu, kas ienāks mūsu mājā un uz galda uzliks kaut vienu alus pudeli!

Pazemība - tā bija šīs ļoti iebiedētās meitenes lielākā nelaime. Viņa nekādi nespēja pretoties tai diezgan šaušalīgajai videi, kurā pastāvīgi nācās uzturēties. Nē, Indra vēl alkoholu nelietoja un ne ar vienu nebija arī gulējusi - ja tas būtu atnesis kaut veselu kasti alus vai degvīna.

Taču meitene katru dienu, vakaru un nakti blakus istabā dzirdot un arī redzot visu, kas tur notika, ar šausmām saprata, ka ilgi tam pretoties nespēs un viņu gaida gluži tāds pats liktenis kā mātei.

Ne tāpēc, ka gribēs. Tāpēc, ka piespiedīs.

Drīz Indra sāka strādāt netālu no mājas esošajā Rīgas laku un krāsu rūpnīcā. Darbs bija grūts, vienmuļš un stiprā mērā arī kaitīgs. Alga maza.

Un tā man visu mūžu pie šiem drausmīgajiem krāsu katliem?! - viņa ar vieglām šausmām bieži domāja. Pa dienu smags, prātu notrulinošs darbs, bet vakarā dzērāju klaigas, strīdi, dziesmas un kautiņi! Un vienmēr kāda iereibuša vīrieša uzbāzība.

-   To skuķi liec mierā! - Ligita meitu vienmēr aizstāvēja. - Viņa ir paredzēta… Taisnību sakot, viņa jau sen ir pārdota Gunāram Ginteram! Drīz atbrīvosies, un ja kāds Indru būs aizticis pirms viņa… Paši ziniet, kas ar jums var notikt!

Viņi to zināja. Gunāra Gintera vārds kriminālajās aprindās iedvesa bailes jebkuram.

Indra arvien biežāk sāka domāt par pašnāvību vai bēgšanu no mājām. Bet uz kurieni?! - viņa domās kliedza. Kas mani bez izglītības, angļu valodas zināšanām, naudas un jebkādas jēdzīgas profesijas ņems pretī?

Un Indra arvien labāk sāka saprast tos cilvēkus - dzīves atraidītos, kas izmisuma un sava nožēlojamā sociālā stāvokļa dēļ vienīgo atrisinājumu atrod dzeršanā vai lēcienā no piektā stāva loga…

Vel pēc gada, kad Gunārs beidzot tika atbrīvots no soda izciešanas Jelgavas cietumā, viņš jau pirmajā vakarā ieradās pie Ligitas.

Sieviete ļoti satraukta ātri uzklāja galdu, Gunārs pa ceļam jau bija iegādājies divas pudeles degvīna un, kad abi bija krietni iesiluši, bijušais zeks, drūmi skatīdamies apkārt, dobjā balsī painteresējās: - Lidžen, kur ir mana nauda?!

Ligita samulsa un strauji novērsa skatienu.

-   Gunār, kāda nauda? - Viņa tēloja patiesu izbrīnu.

-    Tie piecpadsmit tūkstoš rubļu, kurus pirms aresta atstāju tev! - viņš skarbi atgādināja. - Kur tie ir?

-  Esi taču prātīgs! - Ligita teica. - Kādi rubļi?! Mums jau sen te ir lati!

-  Vienalga! - Gunārs neatlaidās. - Dod latus!

-   Kur es tev viņus lai rauju? - Ligita iesaucās. - Naudas reformas laikā, rubļus apmainot pret latiem, no taviem tūkstošiem tāds nieks vien palika!

Gunārs ilgi klusēja, galēji sadrūmis skatīdamies uz otras istabas durvīm, tad asi pagriezās pret Ligitu.

-  Tad dod šurp Indru! - viņš pavēlēja. - Es par viņu esmu samaksājis! Bet, ja nedosi, tūlīt tevi nositīšu!

Draudi bija reāli - to Ligita zināja skaidri. Tāpēc, neko neiebildusi, piecēlās un atvēra istabas durvis.

Indra sēdēja uz dīvāna un skatījās televizoru.

-   Paklausies, meit! - Ligita sacīja. - Tā nu ir sanācis, un man ir pat mazliet žēl… Bet tu šai pasaulē esi nākusi negribēta. Nevēlama. No vīrieša - briesmoņa. Tagad ir pienākusi tava kārta. Ja tu pati labprātīgi neatdosies citam briesmonim - nu, tam, kas pašlaik sēž virtuvē, tu tāpat kā kādreiz es tiksi paņemta ar varu…

Indra skaļi iekliedzās un viņas glītajā sejā atspoguļojās gandrīz vai dzīvas šausmas. Viņa ātri pielēca kājās un metās virsū mātei, cenzdamās viņu izgrūst no istabas un aizslēgt durvis. Bet bija jau par vēlu. Aiz Ligitas muguras parādījās Gunāra augums, viņš ar vienu roku sagrāba meiteni pie rīkles, mazliet pažņaudza, tad iemeta gultā…

Ligita ātri izmetās ārā no istabas, aizskrēja līdz virtuves galdam un ar mazliet trīcošām rokām, ielējusi glāzē degvīnu, to izdzēra.

Lai viss notiek tā, kā tas notiek, viņa domāja. Tu, meit, tāpat kā es, nekad nestaigāsi greznā vakarkleitā. Tev nekad nebūs balts līgavas tērps. Nekad nelaulāsies baznīcā. Neviens vīrietis pie tevis neatnāks ar ziediem. Neviens tevi neaizvedīs ceļojumā ne uz Havaju salām, ne tepat pie mūsu Rāznas ezera. Tu nekad nesēdēsi Operas ložā un nepiedalīsies nevienā skaistuma konkursā. Tu drīz sēdēsi man blakus pie virtuves galda netālu no šmucspaiņa, dzersi atšķaidītu spirtu, rupji lamāsies, gulēsi ar visādiem salašņām un bandītiem un nolādēsi to dienu, kad esi nākusi šai pasaulē…

Vēl pēc gada, Gunārs ar Ligitu jau stipri iereibuši, atgriezās mājās no bērēm, kur Lāčupes kapos bija apglabājuši vienu no savas kompānijas biedriem.

Kā parasti, iekārtojušies virtuvē, viņi no netīrām tējas glāzēm turpināja dzert.

Ligita pacēla glāzi un domīgi paraudzījās uz blakussēdētāju. Gunārs tagad skaitījās tāds kā viņas civilvīrs, lai

gan bieži, neko nepaskaidrojot, uz ilgāku laiku pazuda, bet, kad atgriezās, vienmēr vispirms gāja pie Indras…

Izskatījās, ka jaunā sieviete jau bija pilnīgi pakļāvusies savam drūmajam liktenim…

-  Par ko tagad? - Ligita, rokā turēdama stikla trauku, prasīja.

-        Par vieglām smiltīm dzērām, par nāvi dzērām, par Laimoni dzērām, par jaunību dzērām, par mūsu prezidenti tāpat…

-   Nemuldi tik gari! - Ligita skubināja. - Baigi slāpst.

-   Tas ir labi, - Gunārs sacīja. - Tad vēl vienu ierausim!

-        Tāpat es negribu, - Ligita iebilda. - Ir vajadzīgs tosts! Zini, kā ir pie gruzīniem? Viņi nevienu malku bez skaistas runāšanas!

-   Kā tu to zini? - Gunārs jutās pārsteigts.

-   Es tur esmu bijusi, - Ligita paskaidroja.

-   Ko muldi! - Gunārs neticīgi iesaucās. - Pa kuru laiku?

-   Kad sēdēji cietumā.

-   Pirmo vai pēdējo reizi? - Gunārs vaicāja.

-        Kas to vairs atceras! - Ligita atmeta ar roku. - Bet zini, Gunča, ko es tev pateikšu? Tas tomēr bija skaists laiks! Kā konfekte!

-        Mēs toreiz bijām jauni, - Gunāra sejā un balsī uz brīdi pazibēja tādas kā vieglas skumjas. - Mums bija kaut kādi sapņi. Tu saproti, Ligit? Mums katram bija kāds sapnis. Kaut kas ārkārtīgi nozīmīgs.

-        Tagad mūsu augstākā vēlme… - Ligita drūmi iesmējās. - Puspudele ļergas. Smieklīgi, vai ne?

-        Tu aizšāvi šķībi, Ligit! Li-dže-ne! - Gunārs kliedza. - Tu nolādētā, pretīgā, mūžam neuzticīgā un smirdošā manas jaunības skaistākā meitene! Tāda tagad vienkārši ir mūsu dzīve!

Ligita kādu brīdi domīgi klusēja, tad nožēlas pilna pateica:

-   Bet Laimonim tā jau pagalam…

-         Nepuņķojies! - Gunārs Ligitu spēcīgi paraustīja aiz pleca. - Viņš nomira viegli. Laimis neko pat neapjēdza. Tas bija kā karā. Tankšs! Un viss! Tu nedzirdi pat skaņu.

-        Par to būtu vērts iedzert! - Ligita teica. - Lai arī mēs tā varētu - viegli un ātri. Ar glāzi rokā un smaidu sejā!

- Izdzeram pudeli tukšu un liekamies gulēt! - Ligita icināja. - Varbūt Dievs par mums iežēlosies, piedos visus grēkus un mēs nekad vairs nepamodīsimies!

-       Labāk jau ne! - Gunārs noraidoši pakratīja galvu. - Kad tu smaidi, Ligit, tu ar saviem izsistajiem zobiem izskaties vienkārši briesmīga!

-        Bet tu briesmīgs vienmēr! - Ligita pateica. - Bez visas smaidīšanas.

-        Man tādam arī jābūt! - Gunārs rūgti iesmējās. - Es taču esmu… Paklau, Lidžen! Kas mēs abi tādi esam?

-   Nezinu, - Ligita paraustīja plecus.

Gunārs, izdzēris savu glāzi, paskatījās uz nožēlojamo apkārtni, pēc tam, tāds kā mazliet pārsteigts, ilgi raudzījās uz jau stipri iereibušo Ligitu.

-  Dzi! - viņš klusi sacīja. - Varbūt arī mēs jau esam miruši?

Brīdi domājusi, Ligita atbildēja:

-  Ļoti iespējams. Es pat sāku domāt, ka tas ir pavisam droši!

-   Ko mums tagad darīt?

-        Izdzeram pudeli tukšu un liekamies gulēt! - Ligita aicināja. - Varbūt Dievs par mums iežēlosies, piedos visus grēkus un mēs nekad vairs nepamodīsimies!

-       Lai iet! - Gunārs tūlīt piekrita. - Tas bija labākais tosts, kādu man jebkad nācies dzirdēt!

Abi viebdamies iztukšoja glāzes un labu brīdi klusēja.

-       Bet gruzīni bija labi, - Ligita sapņaini atcerējās. - Viņi prata dzert, prata dziedāt, mīlēt un priecāties par dzīvi! Taču tu, Gunār, esi mēsls! Tu pat Laimonim kapā neiemeti pudeli, kā bijām norunājuši! Žēl palika, vai? Bet Laimonim tagad debesīs jāsēž pie tukša galda…

-       Aizveries! - Gunārs pēkšņās dusmās iekliedzās. - Labāk padod šurp savu Indru!

-        Vai atkal sagribēji? - Ligita jautāja, taču viņas balsī nebija ne jausmas no greizsirdības. Viņa vienkārši kārtējo reizi no Gunāra iekāres uz savu meitu gribēja izsist kādu materiālu labumu.

-        Es viņu esmu gribējis vienmēr! - Gunārs atgādināja. - Un nelikšos mierā, kamēr viņu nedabūšu pavisam!

-   Tas tev dārgi maksās! - Ligita iesmējās. - Ļoti dārgi…

-       Par to tu nebēdā! - Gunārs iesaucās. - Šoreiz aplaupīšu Rīgas komercbanku, un tad es jūs abas kā semočkas… Par desmit santīmiem glāzē…

-   Tu esi maksājis arī vairāk, - Ligita atgādināja. - Atceries! Kad otrreiz iznāci no būra… Bet skuķis bija vēl nepilngadīgs…

-   Atceros, kā tad! - Gunārs sacīja. - Tas bija grandiozs vakars! Un šis arī būtu pasakains vakars, ja tā Indra… Kur viņa ir?!

-   Atdziesti! - Ligita mēģināja iekarsušo vīrieti nomierināt. - Viņa taču nekur neaizbēgs!

Gunārs piecēlās un draudoši Ligitai pie deguna pakratīja lielu un netīru dūri.

-   Skaties tu man, sterva! - viņš draudēja. - Tam skuķim vienmēr ir jābūt man pa rokai… kad es viņu gribu! Saprati?

Ligita nobijās un jau grasījās skriet uz otru istabu, lai no tās dabūtu laukā Indru.

-   Kā nu ne, Gunār, ko ta te nesaprast?

Taču, ja Ligitai viss bija skaidrs, tad Indrai tas joprojām bija pilnīgi neizprotams - kā māte, kaut galīgi nolaidusies un turpat vai vienmēr piedzērusies, tomēr tik viegli jau kuro reizi var pārdot savu meitu…

Un jaunā sieviete, skatīdamās uz aizvērtajām un cieši aizslēgtajām istabas durvīm, jutās gandrīz vai laimīga, ka vismaz šovakar izmuks kārtējam pazemojumam… Pēc tam, kā mazs nosalis kaķēns, viņa dīvāna stūrī sarāvās čokurā un sāka skaļi un ilgi raudāt…

10. nodaļa

Es nesteidzoties uzkāpu lidostas Rīga augšējā terasē un, ar rokām atspiedies pret tās margām, nedaudz satraukts vēroju, kā paceļas un nolaižas daudzkrāsainas dažādu aviosabiedrību lidmašīnas.

Šai skatā bija kaut kas reti pievilcīgs, saviļņojošs un mazliet pat noslēpumains. Uzreiz atmiņā atausa kādreiz lasītais Artūra Heilija slavenais romāns Lidosta un nopriecājos, ka pašlaik nav ziema, netrako sniegputenis, neviens nav aizšķērsojis nolaišanās ceļu un jācer, ka lidmašīnu, ar kuru no Londonas atgriežas Latvijas valdības delegācija un Sindija, neviens terorists negatavojas uzspridzināt.

Pēc stundas, beidzot sagaidījis Londonas reisa lidmašīnas laimīgu nolaišanos, nokāpu lejā, bārā izdzēru tasīti kafijas un, izgājis no lidostas, apstājos netālu no automašīnu stāvvietas.

Es zināju - nav vērts Sindiju gaidīt pie ieejas pasažieru zālē, jo parasti tāda ranga valsts ierēdņi savā tēvzemē no ārvalstu komandējumiem atgriežas caur speciālām VIP telpām. Un man kārtējo reizi, iedomājoties vien par tām privilēģijām, kādas bauda mūsu valsts birokrātiskā aparāta augšējais - politiskais - slānis, nepatikā kļuva gandrīz vai nelabi.

Kas tad ar jums tik slikts varētu atgadīties, ja no lidostas ēkas izietu kopā ar pārējiem reisa pasažieriem? Nenotiktu nekas! Taču laikam tomēr ir ļoti patīkami apzināties, ka tu neesi tāds kā citi. Tev ir dažādas priekšrocības, labāka apkalpošana, goda izrādīšana un apsardze.

Man no tā nebija nekas. Bet vai tāpēc jutos slikti? Nē! Tieši otrādi! Es jutos turpat vai laimīgs un mani tādu darīja apziņa, ka man nekādā veidā nav jākalpo valstij, nekur pasaulē nav jāaizstāv šīs valsts intereses un pienākuma pēc nav jābrauc dažādos komandējumos. Esmu brīvs cilvēks un varu darīt, ko gribu!

Tā bija kolosāla sajūta - neviens man neko nevar pavēlēt vai likt darīt to, ko pats nevēlos. Jūs man varētu solīt zelta kalnus un visādi apskaužamas priekšrocības - es tik un tā gribētu palikt viens un brīvs!

Tā arī ir mana vislielākā privilēģija, nodomāju, - iespēja jūs visus pasūtīt pie velna!

Līdzko mazskaitlīgā valsts ierēdņu delegācija iznāca no lidostas ēkas, mēs ar skatieniem tūlīt viens otru atradām, Sindija, pārmijuši dažus vārdus ar delegācijas vadītāju, atdalījās no pārējiem, un es gāju viņai pretim.

-  Tas ir tik jauki! - Sindija patiesi nopriecājās un man uz lūpām uzspieda ātru skūpstu. - Tu ilgi gaidīji?

-   Nē, - es atbildēju. - Tikai divas stundas.

-   Piedod, Krist! Tas iznāca ne mūsu vainas dēļ.

-   Kāpēc reiss aizkavējās?

-        Nezinu. Neviens neko nepaskaidroja. Taču kaut kas laikam bija noticis. Mums ilgi neļāva pacelties. Tu, Krist, esi bijis ļoti pacietīgs.

-        Es taču tev apsolīju, - teicu. - Ja viņi tur būtu sadomājuši pat streikot, es tevi būtu gaidījis līdz rītam.

-        Krist! - Sindija laimīga iesaucās un mani vēlreiz noskūpstīja. - Es tevi mīlu!

-   Tu brauksi ar pārējiem vai ar mani?

-        Protams, ar tevi, mīļais! Man šodien nekādi pienākumi nav vairs jāpilda.

Aizgājām līdz automašīnai, iesēdāmies salonā un sākām braukt.

Sindija bija ģērbusies gaišzilā lietišķas sievietes kostīmā. Svārku garums - krietnu sprīdi zem ceļgala.

-         Vai minisvārciņos jums neļauj strādāt? - ironiski pasmīnot, vaicāju.

-         Tas ir starptautiski pieņemts standarts, - Sindija paskaidroja. - Kad tu mani uzaicināsi pasēdēt kādā no ielas kafejnīcām, es uzvilkšu tev tik tīkamos minibrunčus.

-   Dari to vienmēr, - es teicu.

-   Labi, Krist, - Sindija piekrita. - Kad būšu kopā ar tevi.

-   Kā tev vispār ir ar lidošanu? - jautāju. - Bail nav?

-        Šoreiz bija, - Sindija atbildēja. - Iedomājos - ja kaut kas notiktu ar lidmašīnu un mēs pēkšņi iekristu jūrā… Es tevi nekad neredzētu.

-       Tā nebūtu liela bēda, - es teicu. - Visa pasaule raudātu par tevi!

Sindija strauji pagriezās un cieši paskatījās uz mani.

-   Bet tu, Krist? Tu arī raudātu?

-        Ne tikai! - atbildēju. - Es no pārmērīgām bēdām sajuktu prātā un atlikušo mūža daļu pavadītu psihiatriskajā slimnīcā.

-   Tas ir bēdīgs stāsts, - Sindija klusi pateica.

-        Nē! - ātri iebildu. - Es šim stāstam tūlīt uzrakstīšu skaistu turpinājumu! Klausies! Izrādītos, ka no visiem avarējušās lidmašīnas pasažieriem tu būtu vienīgā, kas paliktu dzīva. Drīz ierastos glābēji un jauns helikoptera pilots, kas

tevi izceltu no negantiem jūras viļņiem, tava skaistuma apžilbināts, uzreiz tevī iemīlētos. Bet nē! Tu viņam salti atteiktu un atklātu, ka jau mīli citu - pazīstamo rakstnieku Kristu Kristsonu.

"Bet viņš taču ir psihiski slims!" pilots sacītu. "Psihiatriskās slimnīcas pastāvīgs pacients! Vai tu patiešām varēsi dzīvot ar nenormālu cilvēku?!"

"Jā!" tu varonīgi atbildētu. "Kāpēc gan ne? Mīla ir stiprāka par visu!"

Un tu, gan bēdu nomākta, gan laimē starojoša, katru dienu nāktu pie manis uz slimnīcu, bet es, savas slimības dēļ, tevi nemaz vairs nepazītu, bet tik un tā tas tevi netraucētu no manis nenovērsties, tu mani pārvestu uz savām mājām, ne ar vienu vairs nedraudzētos, ne ar vienu citu vairs negulētu, tu visus atraidītu, bet līdz mūža galam mīlētu tikai mani! Es nezinu, vai tas būtu darīts prātīgi un labi, bet katrā ziņā tas noteikti pierādītu, ka mīlestība cilvēkiem patiešām ir ārkārtīgi nepieciešama, tas ir pats svarīgākais mūsu dzīvē, un šīs jūtas var būt tik šaušalīgi stipras, ka bieži aptumšo iemīlējušos cilvēku prāta skaidrību. Atklāti sakot, ja tā notiktu reālajā dzīvē, tad tu, Sindij, rīkotos neaptverami stulbi! Mīlestības dēļ vai, pareizāk sakot, kāda cilvēka dēļ nekad nav vērts upurēt savu dzīvi.

-   Kāpēc ne? - Sindija nopietni prasīja.

-   Tāpēc, ka neviens cilvēks nav tā vērts, - es atbildēju.

-  Pat ne visskaistākais, gudrākais un labākais?! - Sindija pārsteigta iesaucās.

-   Tieši tā! Pat ne visskaistākais, gudrākais un labākais, - es atkārtoju. - Tas viss pavisam vienkārša iemesla dēļ - mums dzīve ir dota tikai viena, bet cilvēku šai pasaulē ir ļoti daudz…

Sindija brīdi domīgi klusēja un aizsmēķēja cigareti.

-   Tas nebija slikts sižets nelielam romānam, - pēc kāda laika viņa sacīja. - Varbūt tu pat kādreiz tādu uzrakstīsi. Vienīgi tā beigu filozofija… Tā visu samaitāja.

-   Tā visu izskaidro, - es teicu. - Bet es jau esmu sācis un turpinu rakstīt citu romānu.

-   Par ko tas būs? - Sindija tūlīt jautāja.

Sindija brīdi domīgi klusta un aizsmēķēja cigareti.

-   Tas būs par mums, - es atbildēju. - Taču kādas izrādīsies beigas… Nezinu.

-  Ja mēs viens otru mīlēsim, beigām jābūt labām, - viņa apņēmīgi pateica. - Citādas nemaz nevar būt!

-   Diez vai, - es iebildu. - Tieši otrādi - jo stiprāka mīlestība, jo lielāka nelaimes iespējamība…

-   Nelaimes iespējamība pastāv vienmēr un visur, - Sindija atgādināja. - Tāpēc katrs mūsu dzīves mirklis… Krist! Tiem jābūt svētkiem!

-   Nebūtu jau slikti, - es piekritu. - Bet kā nu katram… Es par to tev laikam vēl neko neesmu stāstījis. Pirms neilga laika biju Jelgavas cietumā. Tur pašlaik lēni mirst kāds uz mūžu ieslodzīts vairākkārtējs slepkava. Kad biju aizgājis, viņš iedeva vēstuli, lai to nogādāju viņa meitai, kuru viņš, šķiet, bija redzējis tikai vienu reizi - pavisam maziņu. Šo cilvēku, iespējams, visu mūžu tomēr ir nomocījuši sirdsapziņas pārmetumi, un tagad viņš grib lūgt meitai piedošanu.

-   Par ko? - Sindija prasīja.

-   Par to, ka savā laikā viņu radījis ar varu un vienaldzīgs viņu iemetis šīs pasaules lielajā nelaimju katlā. Tev, Sindij, šai pasaulē neklājas slikti. Arī es ne par ko nevaru pārāk žēloties. Bet tai Iļģuciema meitenei Indrai iet pavisam bēdīgi. Viņai katrs dzīves mirklis nav vis gaiši svētki, bet gan melnas šausmas…

-  Tāda ir dzīve, - Sindija diezgan mierīgi pateica. - Vieniem tā ir slikta, citiem laba. Vieniem gara, citiem īsa. Ko mēs tur varam darīt?

-  Tikpat kā neko, - es piekritu. - Bet tas bieži smagi nomāc.

-  Vai tu to meiteni esi jau saticis? - Sindija painteresējās.

-   Vēstuli nodevi?

-   Vel ne, - es atbildēju. - Adresi uzzināju. Vienreiz tur jau biju aizgājis, taču nevienu mājās nesastapu. Vienīgi kaimiņš stāstīja… Tur notiekot diezgan baigas lietas.

-   Lūdzu, Krist, - Sindija nedaudz pārvērstā balsī sacīja.

-   Tu tā bandīta vēstuli ieliec aploksnē un aizsūti pa pastu! Un neej meiteni satikt personiski! Kāpēc tev kaut mirkli jāuzturas atkritumu tvertnē, ja vari atrasties pilī?

-   Pareizi jau, Sindij, ir, - grūtsirdīgi piekritu. - Pils katrā ziņā ir daudz labāka vieta.

-   Un es esmu labāka, - Sindija uzsvēra. - Krist! Turies pie manis, un varbūt mūsu dzīvi varēsim darīt daudz pilnvērtīgāku!

Iespējams, es nodomāju. Bet tas viss ir nosacīti. Strīdīgi. Par to varētu sarakstīt pat grāmatu kalnus. Kas vieniem dzīvi dara pilnvērtīgu, citiem tieši otrādi - daudz tukšāku.

Un kas vispār tās ir par tik svarīgām dzīves vērtībām, kas mūsu īso mūžu var darīt tādu, lai mēs apmierināti un, iespējams, pat laimīgi varētu šo pasauli atstāt?

Es negribētu kļūt banāls un varbūt mazliet pat garīgi aprobežots, lai tūlīt sāktu uzskaitīt jau tūkstošiem gadu sabiedrības apziņā iesakņojušos priekšstatus, ka katram cilvēkam vissvarīgākais ir ģimene, bērni, mīlestība, veselība, pārticība, ticība Dievam, nozīmīgs sabiedriskais stāvoklis, laba izglītība, personīgā talanta publiska atzīšana un iespēja valdīt pār citiem,

Principā pret to nekas nebūtu iebilstams. Viss ir pareizi. Cilvēku lielākā daļa būtu laimīga, ja viņi no šī garā vērtību uzskaitījuma savā dzīvē varētu realizēt kaut vai vienu no tām!

Bet es tomēr stipri šaubos. Noteikti atradīsies arī pietiekami daudz tādu ļaužu, kuri, visu to sasnieguši, tik un tā jutīsies nelaimīgi.

Kas tā ir par zelta vai sarūsējušas dzelzs atslēdziņu, ar kuru mēs viegli varētu atslēgt durvis uz paradīzi?

Taču pirms to darām, kaut mirkli tomēr padomāsim - vai vispār vajag… atslēgt?

Varbūt pilnīgi pietiek ar to, ka karstā vasaras dienā vari iekrist dzeltenu pieneņu laukā, skatīties, kā virs tevis skrien baltu mākoņu bars, un apzināties, ka tu nevienam neko neesi parādā. Un justies laimīgam kaut vai tikai tāpēc, ka tieši tevis dēļ arī kāds cits cilvēks uz šīs pasaules ir dzīvs un tikpat laimīgs kā tu.

11. nodaļa

Kaut kur tālu tālu skan mūzika, salkana, lipīga melodija - "mīļais neaizej!" - sieviete lūdzas, bet pie manis pienāk suns, apsēžas un skatās ar tik gudra dzīvnieka acīm, ka šķiet - pretī sēž nopietns filozofijas profesors, kas tevi tūlīt apgaismos par patieso dzīves jēgu un pastāstīs, ka Visuma lielākais noslēpums nav tas, kā uz Zemes radusies dzīvība, bet gan nesaprotamā parādība, kāpēc no visām dzīvajām radībām, kas ierodas šai pasaulē, vienīgi cilvēkbērns savu dzīvi sāk ar skaļu kliedzienu un asarām;

mūzika turpina skanēt, bet tagad jau, tāpat kā iepriekš sieviete, lūdzas smalka vīrieša balss - "mīļā, neaizej!" - bet droši vien jau aizies, mūzika kļūst arvien skumjāka un nekāda lūgšanās nelīdz;

būtu jau jauki, ja mēs kaut ko varētu panākt vai atrisināt tikai ar lūgšanos;

nē, neviens tevī neklausās, nevienam nav nekādas daļas par cita dzīvi, vienīgi stulbi un greizsirdīgi vīri sit savas sievas, dzen laukā no mājas - ziema vai vasara - bet nekad neesmu dzirdējis, ka kāda sieva - ziema vai vasara - būtu padzinuši savu mocītāju;

tas taču ir tik vienkārši - noliec viņa čemodānus aiz durvīm, iespļauj ģīmī un pēc tam no mājas izmet viņu pašu! Mēs taču tik daudz ko dzīves laikā izmetam gan no atmiņām, gan vecām kumodēm, ledusskapjiem, pagrabiem, gan savām dvēselēm;

nupat izlasīju, ka cilvēks nāves brīdī no sava svara zaudējot divdesmit vienu gramu - tieši tik sverot dvēsele. Acīmredzot kāds tos mirējus ir svēris, bet kas uz svariem ir licis mūsu dvēseles - ja tās patiešām pastāv arī fiziskā veidā? Varbūt vieniem tā nesver neko, citiem - kilogramus un tonnas. Un svērēji esam mēs paši - kad pēc kādas sievietes lūguma - "mīļais, neaizej!" - tu nekur arī neaizej. Tu paliec un palīdzi šai sievietei dzīvot.

Bet kas palīdz izdzīvot tikko piedzimušam bērnam? Varbūt tieši tāpēc viņš arī tik šaušalīgi kliedz? Pēdējā laikā gandrīz vai katru dienu kāda avīze ziņo - sievietes slepkavo savus bērnus! Tāda kā nāves epidēmija. Liepājā kāda māte dzemdējusi sava dzīvokļa vannas istabā, pēc tam bērnam uz galvas uzmaukusi polietilēna maisiņu, nosmacējusi un aizmetuši aiz vannas malas. Tad nākamajā dienā bērna līķīti no turienes paņēmusi un ielikusi ledusskapī. Nesen viņu tiesāja - tagad pašai astoņi gadi ir jāpavada aiz dzīves malas.

Cita jaunā māmiņa savu mazo bērniņu nobendējusi ar alkoholā atšķaidītiem medikamentiem. Vel viena - ņēmusi un nožņauguši. Ļoti vienkārši. Dakteri un psihologi saka - tas esot pēcdzemdību afekta stāvoklis. Var jau būt. Tikai kāpēc no simts jaunajām māmiņām deviņdesmit deviņas tūlīt pēc dzemdībām savu bērnu pieliek pie krūtīm, sirds un lūpām, bet cita savu bērnu nosmacē polietilēna maisiņā? Kāpēc tikai viņai vienai no šī simta uznāca tik neparasts afekta stāvoklis? Starp citu, nevienā avīžu publikācijā nekas nebija teikts par šo māšu nogalināto bērnu tēviem.

Varbūt šīs mātes, kā savā laikā Ligita Liepa, arī bija izvarotas un bērns - ne gribēts, ne dvēseles aicināts - bija radīts vardarbīgi?

Ko te daudz nosodīt? Ko pa visu pasauli brēkt par šo sieviešu cietsirdību, ja viņas pašas pirms tam pret sevi ir izjutušas visšaušalīgāko cietsirdību un pazemojumus?

Ļoti iespējams, ka šādos gadījumos viņas vispār tikko dzemdēto bērnu uztver kā kaut kādu no sava organisma izsprukušu pretīgu svešķermeni, no kā pēc iespējas ātrāk jātiek vaļā. Jānobendē, jāieliek ledusskapī vai jāiznes uz tuvāko miskasti. Apziņa strādā bez dvēseles kontroles - beidzot jāatbrīvojas no pagātnes melnās dienas, kad tas, kas parasti sievietēm sagādā baudu, pēkšņi kāda nelieša dēļ kļuva par pretīgām mocībām…

Diemžēl tāda ir dzīve, un tādi ir arī daudzi vīrieši…

Tik vien tā mierinājuma…

Es bieži domāju, bet skaidrībā netieku - kāpēc toreiz vienacainā bandīta Imanta Kuharža izvarotā Ligita Liepa tā neizrīkojās ar savu tikko piedzimušo meitu Indru, it sevišķi pēc tam, kad to gandrīz vai pavēlēja darīt cits bandīts - viņas piedzīvotājs Gunārs Ginters? Kāpēc, kā tika likts, negūlās bērnam virsū un viņu nenosmacēja? Tas taču būtu tīrs nelaimes gadījums, un tagad viena dzīvība uz šīs pasaules būtu mazāk.

Taču tā tomēr nenotika. Kāpēc?

To uzzināt nav nekādas nepieciešamības, bet domas par to man neliek mieru. Vai viņu no šādas galējas rīcības atturēja pašsaprotams žēlums? Mātes instinkts? Bet kāpēc tad vēlāk pret bērnu nejuta ne mazāko līdzcietību, atdodot tikko no cietuma iznākušajam recidīvistam?

Vai tā tomēr bija nez kāda iemesla dēļ aizkavējusies atriebība - toreiz nerealizētais nāves spriedums?

Suns skatās acīs un nesapratnē prasa - nu, ko tu tā mokies ar visām šīm domām par kaut kādiem tur Iļģuciemā dzīvojošiem morāli pagrimušiem ļautiņiem, ja tev esmu es, ja tev ir sava māja, laba profesija, sabiedrības atzinība, pārticība un tagad pēc ilgāka laika arī vienreizēji skaista un bagāta sieviete?

Ko tev vēl vajag?!

Kāpēc neklausi Sindijas padomam, neliec Jelgavas cietumnieka vēstuli aploksnē un viņa meitai neaizsūti pa pastu? Kāda velna pēc jau trešo reizi dodies uz Daugavgrī- vas ielu, uz vecu, turpat vai pussagruvušu koka namiņu netālu no Dzegužkalna, vēlēdamies tomēr vēstuli nodot tieši adresāta rokās?

Kā lai es izprotu citus cilvēkus, ja dažreiz neizprotu pats sevi?!

Kas mums liek rīkoties tieši tā, kā to tai brīdī nolemj mūsu prāts, un kādēļ tik bieži rīkojamies tieši pretēji skaidra prāta apsvērumiem, neapzināti pakļaujoties citiem mūsu dvēseles spēkiem?

Atbildes nav un nebūs. Un varbūt arī labi. Visai iespējams, ka tā ir liela patiesība - visu zināt ir bīstami! Un nav arī nekādas sevišķas vajadzības. Dari un rīkojies tā, kā tai brīdī liek darīt nevis prāts, bet gan sirds, un diez vai tu bieži būsi zaudētājs.

Sirds reti kad pieviļ. Prāts - gandrīz vienmēr.

Piegājis pie mājas noplukušajām durvīm, vairākas reizes skaļi pieklauvēju. Pēc neilga laika durvis atvērās un tajās

parādījās vēl vairāk noplukuši pusmūža sieviete. Uzreiz varēja redzēt, ka viņa ir krietni iedzērusi.

-   Labvakar! - es viņu sveicināju. - Vai esat Ligita Liepa?

-   Kas ir? - viņa īgni prasīja. - Ko tev vajag?

-  Ja jūs esat Ligita…

-        Esmu, esmu! - viņa pusaizsmakušā balsī nepacietīgi iesaucās. - Ko tu gribi?

-   Vēlos uzzināt… Vai tava meita dzīvo šeit?

Ligita rupji iesmējās un atklāti mani nopētīja no galvas līdz kājām.

-        Tā tak būtu teicis uzreiz! - viņa sacīja. - Ari tu esi sagribējis manu cielaviņu?

-        Es nezinu, cik tev to bērnu ir, - sacīju. - Man ir vajadzīga Indra.

-        Bet kā gan citādi! - Ligita priecīga iesaucās. - Kungs, mīļais! Tu taču esi atnācis īstajā vietā un laikā! Indra, jā! Smuks vārds, vai ne?

-   Jā, - es piekritu. - Man patīk.

-       Un pati meitene arī… kā bilde baznīcā! - Ligita, acīmredzot ātri apjēgdama, ka no mana apmeklējuma var gūt kādu materiālu labumu, tūlīt sāka lielīt savu preci. - Taču, kā tev droši vien jau būs nācies dzirdēt… Katrs smukums šai pasaulē maksā bargu naudu.

-   Jā, kundze, to es zinu, - apliecināju.

-        Tad ir labi, - Ligita apmierināta teica un pamāja ar roku. - Nāc pie galda un tūlīt arī vienosimies par cenu!

Mēs caur priekštelpu iegājām nelielā virtuvē, kur blakus sen netīrītai gāzes plītij stāvēja galds, pārklāts ar pagalam nosmērētu vakstūku, uz kura bija daži šķīvji ar kaut kādām ēdiena atliekām, krūzīte ar nosistu rokturi un pelnutrauka vietā tukša zivju konservu kārba.

Uzmanīgi apsēdos galda galā un nepatikā saviebos. Lai gan savas dzīves laikā dažreiz biju atradies daudz drūmākās vietās, nez kāpēc tieši šī man šķita sevišķi pretīga.

Ligita ar netīru lupatu vairākas reizes pārbrauca pāri galdam, tad no netālu esošā virtuves skapīša izņēma pudeli ar mazliet duļķainu šķidrumu un divas ne sevišķi tīras tējas glāzes, kuras tūlīt piepildīja ar dzeramo.

-       Paldies! - es sacīju un glāzi pastūmu tālāk. - Esmu pieradis pie labākiem dzērieniem.

-        Dumjais! - Ligita pārsteigta iesaucās. - Kas tad vēl ir labāks? Tu domā visi tie smirnovi, raspuķini, kristāli vai gorbačovskiji ir tīra manta? Tā pati hrutka vien ir! Lūk, nesen vienu nobērējām, kas arī dzēra tikai smalkus dzērienus!

-   Es savukārt nesen biju cietumā… - klusi pateicu.

Ligita spēji sasita plaukstas un skaļi iesmējās.

-   Tādi vien man tie draugi gadās! Vai ilgi sabiji?

-   Nē, ne pārāk.

-        Tu izskaties tāds dikti smalks, - Ligita secināja, mani vēlreiz rūpīgi nopētot. - Laikam esi no tiem blatnojiem? Autoritātēm?

-        Jā, kundze, - es apstiprināju. - Savā profesijā esmu pašā augšā.

-        Te pie manis jau nāk visādi, - Ligita atzinās. - Pēdējā laikā gan tādi švabraki vien! No tā es spriežu, ka šodien patiešām viss iet uz leju!

Lēnām novērsu skatu no patiesībā vēl pajaunās sievietes, kas gan vairāk atgādināja veceni, un uzmanīgi paskatījos apkārt. Nekāds labais iespaids neradās. No virtuves sākās pagarš gaitenis, kur atradās durvis uz divām istabām.

-   Māja ir veca? - vaicāju.

-        Tikpat veca kā es! - Ligita atbildēja. - To cēla mans tēvs. Bet viņš bija dzērājs, un māju uzcēla švaku.

-   Vai ziemā salst?

-   Salst arī vasarā, - Ligita sacīja.

-   Diezgan bēdīgi, - es teicu.

-        Kur nu vēl bēdīgāk! - saimniece iesaucās. - Bet tā es tomēr vēl īsti neesmu sapratusi, kāds iemesls tevi atvedis šai nožēlojamā vietā?

-   Vai tu kādreiz pazini tādu Imantu Kuharžu? - prasīju.

Ligita pēkšņi krasi pārvērtās. Viņa smagi saguma, ilgi

klusēja, nervozi kodīja lūpas, tad nikna satvēra glāzi un to vienā rāvienā iztukšoja. Pēc tam kleitas piedurknē noslaucīja lūpas un dusmīgi paskatījās uz mani.

-   Es to vienacaino briesmoni atcerēšos visu mūžu!

-   Kādēļ?

-   Un tu vēl prasi?! - viņa sāka kliegt. - Viņš bija paša ļaunuma iemiesojums! Zvērs! Pēdējais lops! Jau dzimis bandīts un slepkava! Tepat vien Iļģuciemā dzīvoja. Runāja, ka viņa vectēvs bijis kāds čehs, kas te kādreiz atbraucis strādāt stikla fabrikā.

Brīdi domāju, tad gandrīz vai līdzjūtīgi paskatījos uz mājas saimnieci.

-   Vai tas tiesa…? - jautāju. - Viņš tev kādreiz ļoti nodarīja pāri?

Ligita rūgti iesmējās.

-   Tas ir pārāk viegli teikts! Pāri! Viņš man sabendēja visu dzīvi! Tu to saproti? Līdz pašiem pamatiem!

-   Vai nevēlies par to pastāstīt sīkāk? - prasīju. Pēkšņi iedomājos, ka arī šis gadījums ar Imantu Kuharžu, Ligitu un viņas meitu man varbūt itin labi noderētu romānam.

-   Neko stāstīt nevēlos! - Ligita skali pateica, atkal savā glāzē ātri ielēja degvīnu un, baigi viebdamās, to izdzēra. - Bet tomēr pastāstīšu! Tas viss ir tik šausmīgi un pretīgi…

Ligita spēji apklusa, ilgi domīgi raudzījās virtuves logā, tad saņēmās, sevi it kā sakratīja un nikni turpināja:

-   Man tolaik bija labs puisis. Strādāja tepat stiklenē par augstākās kategorijas slīpētāju. Es šancēju Rīgas tekstilā. Nebija slikti. Abiem darbs netālu no mājām, nopelnīt arī varējām labi. Ar šodienas strādnieku algām nemaz nav ko salīdzināt! Jā, itin bieži arī iedzērām. Nu un kas? Sanāca draugi, atskaņojām mūziku. Dziedājām, uzdejojām… Viss bija forši. Vēl foršāk bija tas, ka jau gatavojos kāzām. Es neteikšu, ka būtu bijusi supergodīga meitene. Nē! Biju tāda, kādi te bija visi strādnieku skuķi tuvākajās fabrikās. Bet es vēl nebiju mauka! Es vēl nebiju pēdējā dzērāja! Es vēl nebiju nokritusi pašā dzīves apakšā! Es biju diezgan normāla divdesmitgadīga meitene, kura iemīlējusies gatavojās kāzām! Un tad tas Kuharžs… Viņš kārtējo reizi bija iznācis no cietuma un laikam jau ļoti nogribējies… Tas, ko es toreiz pārdzīvoju, vārdos nav izsakāms. To vispār neviena sieviete nevar izstāstīt! Un tad, kad man no viņa piedzima meita… Es negribēju, lai viņa piedzimst! Es riju visādas tabletes, gāju ledusaukstā vannā un lecu no otrā stāva… Ak, Dievs, ko gan es visu darīju, lai man tas skuķis nepiedzimtu! Bet viss velti!

Tā kā es šo stāstu, vismaz aptuveni, zināju jau agrāk, tas mani tikpat kā neaizkustināja. Es paskatījos un mēģināju ieklausīties, vai mājā bez mums ir vēl kāds.

-   Kur Indra pašlaik atrodas? - es jautāju.

-        Tu labāk iedzer un mani nepratini kā tāds policists! - Ligita dusmīgi iesaucās. - Kur ir, tur arī ir!

-   Es nesen satiku tavu Imantu Kuharžu, - paziņoju.

Ligitas seja krasi izmainījās. Te nobālēja, te palika vēl

pelēkāka, un viņa satraukta paskatījās uz durvīm.

-   Ko? - viņa iekliedzās. - Ko tu teici? Tu nesen satiki…?

-       Tā, protams, bija nejaušība, taču es viņu satiku un viņš lūdza…

-        Bet es domāju, ka viņš jau sen ir miris! - Ligita jutās vēl vairāk pārsteigta un atkal grasījās tvert glāzi.

-   Iespējams, ka viņš pašlaik jau arī ir miris, - es teicu.

-        Ko viņš tev lūdza? - Ligita žigli vaicāja. - Vai viņš vispār ir spējīgs kaut ko lūgt?!

-        Acīmredzot, - es teicu. - Man jāsatiek Indra. Imants Kuharžs viņai ir uzrakstījis vēstuli.

-   Vai beidzot pirms nāves atcerējies, ka viņam ir meita?!

-   Tā izskatās, - es sacīju.

-        Bet viņam nav meitas! - Ligita atkal sāka kliegt. - Un arī man vairs nav! Tu to apjēdz? Nav! Es Indru jau no piedzimšanas brīža neieredzēju tik stipri, cik stipri ienīdu viņas tēvu! Es Indru esmu situsi un lamājusi, es viņu esmu mērdējusi badā un visādi pazemojusi! Indra ir naida bērns! Viņai naids arī jāsaņem!

Es ar šo sievieti vairs nevēlējos runāt. Gan drausmīgi netīrā virtuve, gan pati tās saimniece uz mani atstāja tik riebīgu sajūtu, ka gribēju pēc iespējas ātrāk no turienes pazust.

-         Kur un kad es meiteni varu satikt? - pieceldamies prasīju.

Ligita labu brīdi klusēja, tad nicīgi iesmējās.

-   Bet kas tev teica, ka tu viņu vari satikt? Liec galdā

Es piekrītoši pamāju, tad paņēmu man domāto glāzi, piegāju pie izlietnes un izlēju tās saturu.

simts latus un varēsi ar viņu likties gultā kaut šonakt! Ja ne… Arivederči, kā saka itāļi. Es tevi neesmu redzējusi!

Brīdi domāju.

-   Tātad tu saki… simt lati? - pārvaicāju.

-   Var jau arī par piecdesmit! - Ligita atņirdza muti, kur biedējoši trūka vairāki priekšzobi. - Un var arī par baltu velti, ja labi sarunā. Uzsauc vienīgi kādu trauku…

Piekrītoši pamāju ar galvu.

-   Es domāju, mēs sarunāsim. Vai viņa dzīvo šeit?

-   Blakusistabā, - Ligita atbildēja, - bet pašlaik ir darbā.

-   Kad pārnāks mājās?

-   Indra šonedēļ strādā pēcpusdienas maiņā, - Ligita paskaidroja. - Tātad, kungs, vari kādu vakaru nākamnedēļ.

Es piekrītoši pamāju, tad paņēmu man domāto glāzi, piegāju pie izlietnes un izlēju tās saturu. Pēc tam pagriezos un gāju prom. Mani pārņēma tik savāda sajūta, it kā būtu bijis daudz labāk, ja šai mājai būtu pagājis garām.

12. nodaļa

- Vakar redzēju nelielu sižetiņu Panorāmas ārzemju ziņu klāstā, - es atcerējos. - Kāda maza pilsētiņa Francijā. Rādīja jaunu musulmanieti. Kā jau zināms, islāms aizliedz sievietēm publiskās vietās parādīties ar neapsegtu galvu. To viņa arī ievērojusi. Taču vietējiem tas nav paticis. Teikuši, lai ģērbjas kā visi francūži. Nav ko izlekt! Taču sieviete turpinājusi ievērot savai tautai piemītošās reliģiski sadzīviskās tradīcijas. Tad vietējie kļuvuši pavisam nikni un sākuši draudēt. Nē, ne jau ar to, ka kādu dienu viņai galvassegu noraus! Sievietei sāka draudēt ar nāvi! Televīzijas kameras priekšā sieviete teica, ka pēdējais drauds esot izpaudies diezgan baigi - brīdinājuma vēstule un aploksnē ieliktas divas revolvera patronas…

Sieviete ar savām lielajām austrumnieces acīm raudzījās uz miljoniem televīzijas skatītājiem un, baiļu pārņemta, patiesā neizpratnē mums jautāja:

"Cilvēki, mīļie! Un tas viss - jūsu atriebība, mana dzīvība un nāve - viena balta lakatiņa dēļ?!!"

-   Jā, - Artūrs gari novilka. - Es to tāpat nekad neesmu spējis saprast, kas citiem par daļu - vai es baznīcas altāra priekšā metu krustus, vai, nokritis uz ceļiem, pagriežu seju pret Meku.

-  Šodien viņi droši vien to musulmanieti ir jau nosituši, - Ēriks sacīja. - Reliģiskais naids ir prātam neaptverams.

-   Kas gan tur ko neaptvert! - Niks iesaucās. - Miljoniem cilvēku ir nogalināti pat mazāka iemesla dēļ! Der atcerēties, ka daudzi latvieši arī ir noslaktēti kāda lakatiņa dēļ! Zilā! Vai šīs leģionāru dziesmas dēļ aiztriekti uz Sibīriju.

-   Kāpēc cilvēks ir tāds - tik primitīvi stulbs? - es jautāju.

-  Ne jau cilvēks, - Niks iebilda. - Vainīga ir pati reliģija vai attiecīgās valsts ideoloģija.

-   Bet kas tādu reliģiju ar tik šaušalīgi stingriem kanoniem ir radījis? - Es turpināju. - Kas radīja nacionālsociālistisko un komunistisko ideoloģiju? Ne taču atnācēji no Marsa!

-   Man nepatīk ari tās bieži sastopamās galējā nacionālisma izpausmes, kas šad tad sastopamas arī mūsu šodienas dzīvē, - Artūrs atgādināja. - Tāda pati prāta aprobežotība, kas piemīt boļševikiem vai dažu reliģiju fanātiķiem. Starp citu, kas nu tik briesmīgs būtu noticis, ja tā musulmaniete savu balto lakatiņu arī noņemtu? Zeme pārstātu griezties, vai pašai notiktu kāda vaina?

-   Notiktu, jā, - Ēriks apgalvoja. - Tad viņu nogalinātu savējie - pārējie musulmaņu kopienas pārstāvji.

Mēs todien, svētdienas pēcpusdienā, atkal bijām sapulcējušies grāmatizdevēja Niklāva Nātres savrupmājas lielajā dārzā, atzīmēdami mājas īpašnieka dzīvē diezgan ievērojamu notikumu - peldbaseina atklāšanu.

Izģērbušies peldbiksēs, sēdējām tā malā un no greznām kristāla glāzēm laiski sūcām dažādus itāļu vīnus. Bija arī konjaks un šampanietis.

Niklāvs jutās lepns un gandarīts. Izrādījās, ka viņš tikai tagad beidzot sevi esot sajutis kā normālu latviešu miljonāru…

-  Mēs varam būt laimīgi, - viņš teica. - Izskatās, ka komunisti jau nekad Latvijā pie varas vairs netiks un mums nekas nekad netiks atņemts.

-   Protams, būtu ļoti žēl, ja kāda jaunā vai vecā vara tev liktu šo grezno atpūtas vietu aizbērt ar būvgružiem, - es teicu. - Nacionalizēt diez vai to kāds gribētu.

-   Kā nu ne! - Artūrs iesaucās. - Nekādi komunisti! Paši vietējie! Katrs otrais Latvijas iedzīvotājs! Nekas daudz jau nav jādara! Atliek vienīgi izmainīt dažus likumus un mūsu Niklāva lielajā namā tūlīt tiks ierīkots trūcīgo darbaļaužu bērnudārzs, bet šis greznais peldbaseins - mūsdienu buržuāzijas pēdējais modes kliedziens - nodots bezpajumtnieku rīcībā. Lai taču arī bomži var te paplunčāties, nomazgāties un, neejot uz tualeti, mierīgi izčurāties tepat uz vietas!

-   Kaut tev mēle nokalstu! - Niklāvs iesaucās.

-   Tas skaudības dēļ! - Ēriks sacīja. - Viņš taču peldēt neprot, tāpēc arī nespēj pienācīgi novērtēt šo brīnišķīgo mākslas darbu!

-   Tas nav nekāds mākslas darbs! - Artūrs asi iebilda.

-   Uzbūvēts nav slikti, es neko nesaku, bet… Mums bērnībā pietika, ka varējām aizskriet nopeldēties uz Rātsupīti. Pēdējos desmit gadus tepat aiziet līdz Ķīšezeram, bet tagad, lūk, mūsdienu buržujiem ezeriņš ir vajadzīgs pie pašām mājas durvīm! Izvirtība, nekas vairāk!

-  Zēni, paņemiet un to muldoņu iemetiet ūdenī! - Niklāvs aicināja. - Aizrīsies un turēs muti ciet!

-   Es klusēju! - Artūrs teica un visiem glāzēs ielēja vīnu.

-   Kad arī es reiz kļūšu bagāts… Par spīti Nikam un pārējiem biezajiem uzbūvēšu divreiz lielāku baseinu vai vispār privatizēšu visu Ķīšezeru! Vai tas nebūtu vareni?

-   Pat ļoti! - es teicu. - Ja tas ar likumu būtu atļauts, nešaubos, gan jau kāds tūlīt atrastos, kas nopirktu ne tikai Ķīšezeru, bet arī Daugavu un visu jūras līci!

-   Latvijā neviens tik bagāts nekļūs, - Niks sacīja. - Protams, šis peldbaseins tāda greznuma lietiņa vien ir, bez kuras mierīgi varētu arī iztikt. Taču kāpēc gan neizmantot izdevību? Padomāsim! Vai cilvēki vienmēr izmanto tās iespējas, ko viņiem sniedz dzīve?

-   Beidz muldēt ari pats! - Artūrs pēkšņi diezgan nikni pateica. - Tev ir daudz vairāk iespēju tāpēc, ka esi bagāts! Bet kāpēc esi bagāts? Vai savus miljonus nopelni ar gaišu galvu vai smagu darbu? Nē! Tu milzīgā vairumā izdod dažādas grāmatas, bet autoriem maksā grašus! Lūk, kur nāk tavi ienākumi! Interesanti, cik tu samaksāsi Kristam, kad viņš uzrakstīs savu iecerēto romānu un iedos tev drukāt? Varbūt samaksāsi mazliet vairāk nekā citiem autoriem, bet tikai tāpēc, ka esam seni čomi! Labāk paklusēsim! Neviens pie bagātības nevar tikt, kaut kādā veidā neapčakarējot citus! Tādēļ ne man, ne Kristam nekad nepiederēs trīsstāvu villas ar lieliem peldbaseiniem dārza vidū! Mēs, Nik, nešmaucamies! Uz citu rēķina nedzīvojam! Es uzmālēju bildi, bet Krists uzraksta grāmatu! Un viss! Tā ir tīra un godīga spēle, bet mūsu ienākumi ir atkarīgi tikai no tādiem kā tu - mūsu darba uzpircējiem!

-  Krist, vai es tev maksāju slikti? - Niks, nedaudz pagriezies pret mani, noprasīja.

-   Nē, - es atbildēju. - Citi maksā daudz mazāk. Paldies!

-   Ja tev jaunais romāns iznāks labs, es tev samaksāšu tik, cik tu prasīsi! - Niks apsolīja. - Kā vispār sokas darbs?

-  Tā nekas, - es sacīju. - Pirms nedēļas satiku Indras māti Ligitu. Es viņu atcerējos vēl kā jaunu meiteni. Tagad… Diezgan nožēlojama. Patiešām. Pat žēl sametās.

-   Un kāda ir viņas meita? - Ēriks jautāja.

-   Nezinu. Rīt pievakarē mēģināšu viņu satikt.

-    Imants Kuharžs Jelgavas cietumā nesen ir miris, - Ēriks paziņoja. - Kad Indru satiksi, varbūt viņai to nesaki.

-   Krist! - Niks atkal vērsās pie manis. - Vai esi iecerējis epizodi ar Iļģuciema bandītu Kuharžu, viņa kādreiz izvaroto meiteni Ligitu un viņas meitu Indru iekļaut arī romānā?

-  Jā, - es apstiprināju. - To jau esmu tev teicis - romānā mēģināšu ielikt visu, kas šā gada laikā notiks ar mani un tiem, ar kuriem nokļūšu kaut īslaicīgās attiecībās.

-   Tātad arī par mani? - Niks prasīja.

-   Protams.

-   Iznāk - par mums visiem?

-   Mazliet, Nik, - es teicu. - Bet vispār - rakstu par dzīvi.

-   Tad nekāds spožais darbs tas nebūs, - Niks, tā kā mazliet vīlies, sacīja. - Neko oriģinālu, lasītājus šokējošu, izdomāt nespēj?

-   Kāpēc gan ne? - smaidot atbildēju. - Izdomāt var visu ko! Bet šoreiz gribu kaut ko pavisam vienkāršu, ikdienišķu. Nu, piemēram, kaut vai šī epizode! Četri puspliki vīrieši sēž peldbaseina malā, lēnā garā sūc diezgan draņķīgus itāļu vīnus un muld kaut ko ne īpaši sakarīgu.

-   Un tu domā, Krist, ka tas spēs ieinteresēt daudzus lasītājus? - Niks jautāja.

-   Es tā ceru, - atbildēju. - Jo nekas nevar būt interesantāks…

-  Es taču, dižo rakstniek, tevi lūdzu - jauno romānu raksti tikai par seksu un noziegumiem! Tas ir vienīgais, kas mūsdienu lasītāju vēl interesē! Bet visi tie ārzemju saldenie un bezgala garlaicīgie sieviešu romāni… Nemaz nerunājot par pašmāju jauno un krietnu skaitu ari it kā ļoti slavenu autoru darbiem… Nestrīdos, iespējams, tie patiešām ir labi, taču domāti tikai dažiem simtiem lasītāju! Diemžēl tāda ir mūsdienu realitāte. Bet man ir vajadzīga grāmata, ko varu pārdot vismaz desmit tūkstoš eksemplāru lielā tirāžā! Bestselleru! Vienīgi tā gan es, gan tu, Krist, varam tikt pie lielākas naudas! Kam šodien vajadzīga īsta māksla un diža literatūra? Pat smiekli nāk! Tikai ārkārtīgi šauram cilvēku lokam! Baigiem intelektuāļiem! Bet tev ir jāuzraksta grāmata, ko lasīs tūkstoši! Tu mani saprati, Krist?

Es neko neatbildēju, pagriezu galvu sāņus un paskatījos pāri ielai uz pretējās mājas otrā stāva terasi. Tur liegā vējā tikko manāmi kustējās tukšs šūpuļkrēsls…

-   Nemaz neskaties! - Niks teica. - Šoreiz viņa nekādā bikini peldkostīmā neparādīsies. Aizdrāzusies uz Itāliju.

-   Nezini - aizdrāzusies viena? - tūlīt painteresējos.

-   Tik skaistas sievietes nekur vienas nedrāžas, - Niks atgādināja. - Es redzēju, ka viņa automašīnā iekāpa kopā ar vīru.

-   Tas vēl neko nepierāda, - es teicu. - Visticamāk - vīrs viņu vienkārši aizvedis uz lidostu.

-          Ahā! - Artūrs iesmējās. - Varu saderēt - viņa pašlaik ar vīru tāpat plunčājas kādas Romas pieczvaigžņu viesnīcas peldbaseinā! Un pēc tam abi žigli, žigli gultiņā…

-   Vai viņa tev joprojām ausīs kar bumbierus, ka ar vīru vairs neguļ? - Niks vaicāja.

-    Nē, ne gluži, - es atbildēju.- Viņa to neslēpa, taču gandrīz vai zvērēja, ka mīl vienīgi mani!

-  Es savu daiļo kaimiņieni esmu uzreiz novērtējis pareizi - pārāk seksuāla! - Niks skaļi teica. - Ar vīru vien viņai nepietiek, tāpēc pie pirmās izdevības paķēra klāt vēl arī tevi! Bet zvērests par mūžīgu mīlestību ir cilvēku sacerēta visīsākā dziesmiņa. Tikai viena nots un īsa teksta rindiņa…

-   Tu viņai tici? - Ēriks jautāja.

-    Ne sevišķi, - es atbildēju. - Taču tas, ka Sindija manī ir pamatīgi ieķērusies, nav noslēpjams. To vispār nav iespējams notēlot!

-   Sieviete?! - Artūrs nicīgi iesmējās. - Viņas tev notēlos visu, ko vēlies! Gan bezgalīgu mīlestību, greizsirdību, uzticību, gan beigās arī naidu!

-   Artūr, es brīnos, - sacīju. - Katru dienu tavā darbnīcā sēž vismaz viena kaila sieviete, bet pazīt tu viņas joprojām nepazīsti!

-   Viņš taču skatās tikai uz viņas pupiem un pakaļu! - Ēriks teica. - Lai sievieti iepazītu, ir jāieskatās dvēselē! Vai vismaz dziļi acīs.

-   Sievietes var notēlot visu ko, tas tiesa, - es teicu, - izņemot mīlestību un naidu. Un zini, kāpēc? Iemesls ir ļoti vienkāršs. Ne naids, ne mīlestība nepakļaujas cilvēka apziņai. Tās ir iracionālas, patoloģiskas jūtas. Prāts tās nekontrolē. Tieši tāpēc uz šīs zemītes arī notiek tik daudz labas un ļoti sliktas lietas.

Sindija man par Itāliju neko nebija teikusi, atcerējos. Un, ja arī būtu teikusi, un, ja arī uz turieni būtu aizbraukusi ar vīru, un, ja arī peldētos pieczvaigžņu viesnīcas peldbaseinā un pēc tam, ja arī abi mīlētos mīkstā gultiņā… Kāda man par to daļa? Katrs mēs savā izvēlē esam brīvi un darām to, kas mums patīk un kas mums ir izdevīgi. Pateicoties manai diezgan stiprajai nervu sistēmai un psihes noturībai, es sevī nekādas jūtu vētras attiecībā pret Sindiju nejutu.

Seksuālo vēlmi, jā - kā jebkurš normāls vīrietis. Bet neko vairāk. Kāpēc tā - es nezinu. Bet kas gan tur ko nezināt? Mēs taču neiemīlamies jebkurā sastaptā cilvēkā! Un bieži pat ne tad, kad jau izveidojušās seksuālās attiecības.

Mīlestība - tā ir ļoti smalka un ārkārtīgi bīstama lieta. Varbūt daba to mums paradoksālā veidā ir ieprogrammējusi tikai tāpēc, lai cilvēki, dzīvodami šai pasaulē, pārāk ilgi nejustos laimīgi…

13. nodaļa

Lai gan ventilācija darbojās ar pilnu jaudu, stikla fabrikas pudeļu cehā tomēr valdīja nežēlīgs karstums, sasmacis gaiss un dažādas nenosakāmas izcelsmes smakas.

Kā jau vecā fabrikā, kur notiek daudzveidīgas produkcijas ražošana.

Darba laiks beidzās.

Indra atviegloti uzelpoja.

Viņa jutās ļoti nogurusi.

Un nez kāpēc gribējās raudāt.

Pirms gada meitene bija strādājusi Rīgas laku un krāsu rūpnīcā gandrīz vai iepretim mājai. Nekādas profesijas viņai nebija, tāpēc rūpnīcā veica nekvalificētu darbu - aukstā telpā, kur pastāvīgi valdīja nepatīkams caurvējš, ar spēcīgu verdoša ūdens strūklu mazgāja speciālas alumīnija kannas, kas pirms tam bijušas pildītas ar kaut kādām asi smirdošām ķimikālijām.

Darbs bija smags un vienmuļš un sava primitīvisma dēļ vairāk atgādināja kādu deviņpadsmitā gadsimta veļas mazgātavu, kur beztiesiskas sievietes, apstākļu spiestas, strādāja katorgas darbu…

Stikla fabrikā nebija nekas daudz labāks. Darbs tikpat primitīvs un vienmuļš, taču te vismaz izpeļņa bija lielāka.

Indra kādu brīdi vēl palika stāvot, ar grūtsirdīgu skatienu pavadīdama pēdējo alus pudeļu partiju, kas, kā atvadu sveicienus mājot, lēnām pa melnu konveijera lenti aizslīdēja uz gatavās produkcijas noliktavas pusi.

Indra atcerējās, ka tas esot vissliktākais, kas vien cilvēku varot piemeklēt - kad no rītiem nepatīkami iet uz darbu, bet vakarā negribas atgriezties mājās…

Nekas labs vai patīkams tevi negaida - ne šeit, ne tur. Vienmēr viens un tas pats - vienmuļš, nepatīkams darbs, bet mājās dzērāju kompānijas, klaigas, strīdi un kautiņi. Tas viss bija tik apnicīgi un pretīgi; un mātes riebīgā izturēšanās, un dzērāju uzmākšanās… ka Indra arvien biežāk sāka domāt par pašnāvību.

Kāda jēga tādai dzīvei? - viņa bieži domāja. Kāpēc man tā jāmokās?

Indra apzinājās savu garīgo vājumu. Viņai nepietika spēka, ne arī īstas gribas pretoties tiem apstākļiem un drausmīgajai videi, kurā viņu bija iemetusi dzīve.

Bet kur gan lai rastos pretošanās spējas, ja jau pašā iedīglī, jau no visagrākās bērnības māte ar saviem mūžīgi piedzērušajiem piedzīvotājiem, sitot un dažādi pazemojot, tās bija iznīcinājusi?

Un pagaidām neviens puisis vai vīrietis arī nebija trāpījies tik labs, kurš kaut vienkārša žēluma dēļ būtu viņu pie- vācis.

Cik ilgi cilvēks to var izturēt?

Ilgi, viņai kāds pateica. Visu mūžu…

Un gribējās kliegt. Kāpēc citi dzīvo simtreiz labāk, skaistāk, brīvāk, interesantāk, bet mani nekas tamlīdzīgs dzīvē negaida? Kāpēc tāda netaisnība? Kāpēc man nav mīļas un rūpīgas mammas, bet katru dienu jāredz drausmīgi pretīga vecene? Kāpēc Dievs man to ir noskaudis un nav iedevis ne mazāko cerību stariņu no šī trulā dzīves zaņķa izrauties, kā vienīgi ielecot Daugavā, vai metoties zem kādas garām braucošas automašīnas riteņiem?

Pirms dažām dienām Indra pēc darba bija piegājusi pie stikla kausēšanas krāsns un ilgi skatījusies, kā tumši rozā krāsā vārās līdz divtūkstoš grādiem uzkarsētā smilšu un vēl kaut kāda materiāla masa.

Vajadzētu tur ielekt un izkust, viņa satraukta domāja. Dzīve ir gara un man absolūti nevajadzīga, bet nāve - tik īss mirklis, ka to nemaz nespēšu apjēgt. Un viss!

Pēc tam stikla pūtējs paņems gabaliņu karstās masas, ieliks to formā un izveidos pudeli. Vai arī ieliks citā formā un radīs skaistu vīna glāzi. Strādnieki dzers alu, bet augstākās sabiedrības dāmas bagātu un slavenu vīru kompānijā dārgus franču vīnus, un nevienam neienāks pat prātā, ka tās pudeles vai vīna glāzes stiklā būt kaut kas arī no manis…

Viens atoms vai pat vesela molekula… Un tā arī būs mana vienīgā iespēja no žūpu elles un katorgas darba kaut pietuvoties tai pasaules daļai, kur cilvēki dzīvo citu, krasi atšķirīgu dzīvi, kur viss notiek kaut kā savādāk, skaistāk, pārticīgāk un laimīgāk.

Indra beidzot atgāja no jau apstādinātās konveijera lentes, pagriezās un lēnām aizgāja līdz strādnieču ģērbtuvei. Atslēdza skapīti un gurdām roku kustībām novilka netīrās darba virsdrēbes. Pēc tam izģērbās kaila, paņēma ziepes un dvieli un iegāja turpat blakus esošajā dušas telpā. Noregulējusi ūdens padevi, nostājās zem dušas un ļāvās spēcīgajai ūdens strūklai, kas gāzās pāri galvai un jaunajam ķermenim.

Viņa skatījās uz savām krūtīm, tās vairākkārt noglāstot, un ar sāpīgu rūgtumu jau kuro reizi atcerējās, ka tām līdz šim neviens normāls vīrietis vēl nebija pieskāries. Nebija glāstījis. Nemaz nerunājot par to, ka kāds tās būtu vēlējies noskūpstīt.

Tas bija tik smeldzīgi un skumji, ka Indra domāja - nu, kur gan man likties? Vai patiešām lekt Daugavā, stikla kausēšanas krāsnī vai beidzot vienkārši aizmukt no mājām? Bet ko pēc tam? Mēģināt noīrēt istabiņu vai pat vienistabas dzīvokli? Nenoliedzami tas būtu glābiņš, taču istabiņa, nemaz nerunājot par vienistabas dzīvokli, maksā dārgi - vismaz sešdesmit vai deviņdesmit latus mēnesī - un to samaksāt man nav ne mazāko iespēju. Nē, iespēja ir, taču tā būtu gandrīz vai visa mana alga, un kas tālāk? Pēc zupas šķīvja iet uz nabagu virtuvi vai piepelnīties kā ielasmeitai? Tad tomēr labāk ieslēdzos savā istabā, uz skaļāko ieslēdzu televizoru un, raudot mēģinu aizmirst, kas gandrīz vai katru vakaru notiek blakus telpā…

Bet, protams, ir jau vēl viena iespēja dzīvi pagriezt uz citu pusi. Kas man liedz piebiedroties mātes kompānijai? Kāpēc

Viņa skatījās uz savām krūtīm, tās vairākkārt noglāstot, un ar sāpīgu rūgtumu jau kuro reizi atcerējās, ka tām līdz šim neviens normāls vīrietis vēl nebija pieskāries.

ari es nevarētu sākt dzert, smēķēt, lietot narkotikas un, kā māte, gulēt ar katru, kas mani gribētu?

Kāpēc gan ne?

Vai tā nav izeja no situācijas, no kuras tik ļoti gribas tikt vaļā? Vai tas izrādītos daudz sliktāk par Daugavas aukstajiem ūdeņiem vai automašīnas riteņiem? Mēs vienmēr likteņa uzdāvināto laiku varam izlietot gan kā pēdējie skopuļi, gan kā bezrūpīgi uzdzīvotāji. Nevienam, ja es citiem nenodaru sāpes, nav nekādas daļas par manu dzīvi! Un nevienam nav un nedrīkst pat būt nekāda daļa arī par to, ko es daru ar savu miesu!

Es pati izvēlos - vai nu dzīvot daudzmaz laimīgi, neievērojot nekādas sabiedrības morāles normas un labas uzvedības priekšrakstus, vai arī, dzīvojot saskaņā ar tiem, būt dziļi nelaimīgai…

Citas izvēles man patiesībā nemaz nav.

Vai nu dzīvot riebīgi, bet pacensties vismaz skaisti nomirt, vai arī riebīgi nomirt, pirms tam sev atvēlēto laiku tomēr mēģinot nodzīvot pēc iespējas labāk…

Ha-hā! Indra rūgti iesmējās, pārģērbās un, izgājusi no fabrikas, pa Daugavgrivas ielu devās mājup. Šķērsojot Dagmāras ielas krustojumu, pēkšņi nez no kurienes viņas priekšā parādījās krietni iereibušais Gunārs Ginters. Drēbes bija netīras un saburzītas, it kā viņš nupat būtu izlīdis no kādas alas, bet grumbaino seju klāja vairākas dienas neskūti bārdas rugāji.

-   Ē, Indra! - viņš skaļi iesaucās. - Čau! Beidzot velcies mājās?

-   Jā, Gunār, - Indra, pretīgumā noskurinājusies, klusi atbildēja. - Velkos…

-   Kā ir? - Gunārs painteresējās. - Iet smagi?

-   Kur nu vēl smagāk! - Indra sacīja. - Astoņas stundas pie karstas uguns.

-   Dzirdēju, ka drīz fabriku it kā klapēšot ciet, - Gunārs vēstīja. - Gaidāms bankrots.

-  Tā runā, jā, - Indra apliecināja. - Kam vairs vajadzīgas mūsu stikla pudeles? Veikali pilni ar bundžām un plast- masenēm!

-  Ko domā darīt, ja viņi fabriku patiešām aizcirtis ciet? - Gunārs prasīja. - Redz, kā iznācis Rīgas tekstilam\ Tagad ražošanas korpusos lupatu bodes!

-   Nezinu, ko tad darīšu, - Indra paraustīja plecus. - Zinu tikai, ka māte mani neuzturēs nevienu dienu. Vai nu tūlīt aizdzīs uz Čaka ielu, vai vispār padzīs no mājas.

-   Nu, lūk, manu daiļo pumpuriņ! - Gunārs iesaucās un pavēra muti ņirdzīgam smaidam. - Uz Čaka ielu tu, protams, neiesi. Vismaz ne tagad, lai gan ar tevi varētu kāst baltu naudu! Bet par to mēs parunāsim vēlāk. Tagad tu nāksi pie manis!

Indra šausmās nodrebēja. Ne gluži tādēļ, ka nekad vēl nebūtu pabijusi šī kādreizējā cietumnieka rokās un gultā, bet galvenokārt tāpēc, ka viņa nekad vairs nevēlējās nokļūt pilnīgi legālā izvarošanas situācijā…

-   Ko es pie tevis darīšu? - Indra, tēlojot naivu skuķi, prasīja.

-    Ko tu vispār vari un proti darīt? - Gunārs turpināja ņirgt. - Labi ņemties pa gultu, to tu vari! Un tas tev būs arī jādara!

Indra saviebās, soli atkāpās un nospļāvās.

-   Tu, Gunār, esi vispretīgākais cilvēks, kādu man jelkad ir nācies sastapt!

Izskatījās, ka šie vārdi rūdīto cietumnieku ne mazākā mērā neaizskar. Viņš turpināja ņirdzīgi smīnēt un starp apdzeltējušiem zobiem zelēt cigareti.

-   Vispretīgākais cilvēks, Indra, ir tava māte! - Gunārs pēkšņi asā un ļoti skarbā balsī pateica. - Un tavs tēvs Imants Kuharžs arī nebija nekāds paraugzēns! Man ar viņu ir nācies divas reizes atrasties kopējā kamerā, un tās nav nekādas labās atmiņas! Bet tava mutere, Indra, ir pēdējā ielene! Vai esi jau aizmirsusi, ka viņa jau sen, kad vēl biji pavisam maziņa, tevi man pārdeva?! Ferštēn? Tu jau sen esi, kā tagad saka, mans privātīpašums, mana personīgā manta! Es tevi varu pievākt, kad vien gribu, jebkurā dienā un stundā!

Indra lēnām, ļoti nobijusies, atkāpās vēl vienu soli.

-   Es tevi lūdzu… - viņa drebošā balsī čukstēja.

-   Lūgt tu vari citus, ne mani! - Gunārs sacīja. - Tavai zināšanai - tagad es strādāju! Tā ka iztikšana būs.

-   Kur tu strādā? - Indra jautāja. - Uz ielas ar nazi?

-   Skaties, ka uz ielas nav jāstrādā pašai! - Gunārs bargi atgādināja. - Bet es Lāčupes kapos atkal par kapraci. Nemaz tā nešķobi savu smuko ģīmi! Sefte ir forša! Un naudīga!

-   Labi, Gunār! - Indra samierinoši teica. - Es iešu. Knapi turos uz kājām.

-   Ej, jau ej! - Gunārs atmeta ar roku. - Šodien esmu žēlsirdīgs! Bet zini! Vistuvākajā laikā tev tomēr būs jāauj kājas un jādrasē pie manis! Ja ne - rīkle pušu!

Gunārs no bikšu kabatas izvilka iegarena koka priekšmetu, uz tā ātri nospieda mazu podziņu, un no futrāļa pēkšņi izlēca spoži mirdzošs, īlenam līdzīgs nazis.

Indra spēji nobijās, pagriezās un metās bēgt.

Aiz viņas muguras atskanēja skaļi Gunāra smiekli. Viņš jutās apmierināts. Nemaz tik bieži negadās ieraut gultā tik pievilcīgu un jaunu meiteni, viņš nodomāja. Un vēl retāk trāpās padarīt viņu par paklausīgu, pretoties nespējīgu mājdzīvnieku - kucīti.

14. nodaļa

Sindija pēc desmit dienu ilgas prombūtnes beidzot atgriezās mājās un, kā parasti, pēc īsa atpūtas brīža, iegāja dušā.

Viņu gaidot, kārtējo reizi sēdēju plašā viesistabā, pie galdiņa jau biju izšķirstījis žurnālu Playboy, Santa un FHM kaudzīti un, neko būtiski jaunu tur neatradis (bet ko gan jaunu tur vispār varētu atrast?!), ieslēdzu televizoru.

Vienā no pārraidēm runāja par dažādām televīzijas reklāmām. Žurnālists, stāvot uz ielas stūra, ķēra pie rokas garāmgājējus un prasīja: "Ko jūs domājat par tādu un tādu reklāmu?"

Atbildes bija dažādas - gan patīkot, gan nepatīkot, dziļi riebjoties, gan vispār neskatoties. Viena meitene - tāda smukiņa un viltīgi smaidoša - saka: "Vajadzētu reklamēt vienīgi mīlestību!"

Žurnālists mazliet apmulst.

"Ko tādā gadījumā reklāmā vajadzētu rādīt?"

Meitene brīdi domā, tad draiski iesmejas un atbild: "Mani!"

Bravo! - gribējās iesaukties. Ļoti gudra meitene. Protams! Reklamēt vajadzētu tikai mīlestību, bet dušu želejas, veļas pulverus vai sieviešu higiēnas piederumus viņas noteikti prastu iegādāties pašas - gan jau zinātu - kādus.

Pēcāk programmu pārslēdzu uz blakus kanālu un tūlīt parādījās cita bilde - Cečenijā kādas sādžas galvenajā laukumā guļ nošauts pusmūža vīrietis un viņam visapkārt plešas liela asins peļķe…

Tas ir Mashadovs - bijušais Ičkērijas (Čečenijas) republikas prezidents un teroristu vadītājs. Skats ir diezgan drūms. Tādus daudzi Latvijas mazpilsētu iedzīvotāji varēja redzēt pēckara gados, kad čekisti nošautos mežabrāļus izlika apskatei pie baznīcām vai pagastmājām.

Nav šaubu - šie redzējumi ļaudīm iedvesa bailes. Bet līdz ar tām vairoja arī naidu. Un tomēr… Citāds dzīves nobeigums gan pēckara latviešu partizāniem vai šodienas čečenu teroristiem (ar retiem izņēmumiem) vispār nav iespējams. Tikai pašu vardarbīga nāve, lai pēc tam viņu sakropļotie līķi par brīdinājumu citiem tiktu nosviesti kāda laukuma centrā vai pie baznīcas durvīm.

Šī patiesība ir tikpat sena kā pati pasaule - vienalga, kas tu arī esi bijis - vai kādreiz mežinieku bandā aktīvi darbojies latviešu partizāns, vai kādas mazas Kaukāza pašpaslu- dinātas republikas prezidents - pēc tiem šausmu darbiem, ko pret nevainīgiem cilvēkiem esat darījuši vai nu Allāha, Dieva vai brīvības vārdā, cita vieta jums diez vai pienākas…

Es nospiedu televizora tālvadības podziņu, un pasaule pazuda. Bija tikai grezni iekārtots mājoklis, uz galda žurnāli, šampanietis, dažādas delikateses un tepat blakus tikko kā no dušas iznākusi sieviete…

Kas man vēl būtu vajadzīgs no dzīves? - nodomāju. Domā tikai par šodienu! Tikai par to savas eksistences mirkli, ko

redzi un sajūti pašlaik, nevis grimsti atmiņās par pagātni, kur ne tu, ne arī kāds cits neko izmainīt vairs nevar.

-        Kāpēc tāds sadrūmis? - Sindija, vērīgi uz mani paskatījusies, jautāja.

-   Uznāca šādas tādas pārdomas, - es atbildēju.

-   Par mīlestību?

-   Nē, Sindij. - Pakratīju galvu. - Tā - mazliet par dzīvi.

-        Tas ir tas pats, kas par mīlestību, - Sindija sacīja un kā parasti atkal ierausās manā klēpī. Es uzreiz pašķīru pūkaino halātiņu un vairākkārt noskūpstīju viņas patīkami smaržojošās krūtis.

-   Dari tā vienmēr, - Sindija teica.

-        Vienmēr nesanāks, - teicu es. - Tu bieži brauc komandējumos.

-   Tāds ir mans darbs, - viņa paskaidroja.

-        Šis Itālijas brauciens tev nebija saistīts ar darbu, - es atgādināju. - Tu tur devies vienkārši atpūsties vai izklaidēties.

-   Kā tu to zini? - viņa pārsteigta prasīja.

-   Man visur ir sakari.

-  Ko tu vēl zini? - Sindija, tāda kā satraukusies, turpināja.

-        Zinu, ka tu šīs desmit dienas Itālijā pavadīji kopā ar savu vīru, - es sacīju.

-        Nav tiesa, - Sindija iebilda. - Viņš mani aizveda tikai līdz lidostai. Ja es šo Itālijā pavadīto laiku būtu bijusi kopā ar vīru… Tad tici, Krist, es pašlaik sēdētu viņa, nevis tavā klēpī!

-        Tu, Sindij, kaut ko blefo, - es teicu un garās kristāla glāzēs ielēju franču šampanieti. - Bet ja tas tev tīk…

-        Man tīk būt kopā ar tevi, - Sindija sacīja. - Vai tas nav svarīgāk par visu?

-         Par visu nē, - es teicu. - Taču pašreizējais mirklis ir jauks.

-        Ne tikai šis, - viņa sacīja. - Visjaukākie mirkļi ir gultā! Un kad es tos atceros… Saprotu, kāpēc daudzi cilvēki šā iemesla dēļ ir ar mieru pat nomirt!

-        Nieki, Sindij! - es sacīju. - Neviens seksa trūkuma dēļ vēl bojā nav aizgājis!

-   Bet prātā sajucis gan! - Sindija iesmējās.

-  Vai varbūt tāpēc mani esi izvēlējusies par savu mīļāko?

-        Nē, Krist! - Sindija strauji pakratīja galvu. - Tu man nozīmē daudz ko vairāk!

-         Nekas daudz vairāk es nevaru būt, - domīgs teicu. - Kamēr tev ir vīrs…

Sindija uz brīdi apklusa, ar baudu iemalkoja šampanieti, tad, ieskatījusies man tieši acīs, sacīja:

-       Lūdzu, Krist, vienmēr, kad būsim kopā, pamēģini neko nejautāt par manām attiecībām ar vīru, labi?

-        Kas ar tevi notiek? - es prasīju. - Vai tas tevi sāpina? Dvēselē aizskar kādas jūtīgas vietas? Vai vienkārši tev tā ir ļoti labi un izdevīgi - vīrs un vēl šad tad arī es?

Sindija atkal diezgan ilgi klusēja, tad nopietni jautāja:

-   Bet vai tev, Krist, ir slikti?

-       Nē, Sindij, man ir pat ļoti labi, - es atbildēju. - Kas gan dzīvē var būt vēl brīnišķīgāks - atrasties greznā pilī un, turot klēpī tikko no dušas iznākušu smaržīgu sievieti, dzert šampanieti… Tas ir pat daudz kas vairāk, nekā tikai sekss.

-         Žēl, ka Itālijā nevarēju būt kopā ar tevi, - Sindija pavēstīja, un viņas balss skanēja tā, ka izklausījās - viņai patiešām ir žēl. - Mēs tad noteikti būtu sagrēkojuši vai nu kādā dārgā Romas viesnīcā, Kolizejā vai pat bijušās Pom- pejas drupās…

-        Patiešām, Sindij, tas būtu bijis ļoti romantiski, - es piekritu. - Neaizmirstami! Taču nav jau slikti arī šeit. Nekādas drupas gan te apkārt nav redzamas, bet mēs vēlāk varam aiziet līdz ielas galam. Tur esmu ievērojis divas pašvaldībai piederošas pussagruvušās mājas…

-       Nekas, Krist! - Sindija iesmējās. - Mēs mīlēsimies tepat - manā laulības gultā!

-       Es gribēju tev to pajautāt jau agrāk… Vai mēs nevaram pameklēt citu vietu?

-   Kas vainas gultai?

-       Nekādas, - es atbildēju. - Problēma nav gultā, bet tevī, Sindij.

Viņa uz mani paskatījās izbrīnās pilnām acīm.

-   Manī? - viņa lēni pārjautāja. - Es nesaprotu…

-   Tur jau tā lieta, mīļā, ka arī es šo to vēl nesaprotu, - sacīju. - Es nezinu, kas tu īstenībā esi par sievieti. Kādu spēli tu spēlē? Vai mūsu mīlēšanās tavā laulības gultā tev sagādā īpašu gandarījuma sajūtu? Vai tu tieši šādā veidā vēlies atriebties savam laulātajam draugam?

-   Es viņam neatriebjos, - Sindija apgalvoja. - Vienkārši gribu tevi sajust sev blakus kā savu vīru. Tāpēc arī laulības gulta.

-   Tas mūsu attiecības sarežģī, - es teicu. - Nevajag to visu uztvert tik nopietni.

-   Ja man uz šīs pasaules vēl kaut kas ir vajadzīgs..4 - Sindija sacīja un negaidīti kaisli pieplaka manām lūpām.

-   Jā, Krist, es neesmu nekāda nabagā. Arī pie vīriešiem man vienmēr ir bijusi liela piekrišana. Taču no visiem esmu izvēlējusies tieši tevi! Tu esi vienīgais!

Pirmajā mirklī tas mani nedaudz pārsteidza, lai gan šo apgalvojumu biju dzirdējis jau vairākkārt. Un tomēr neticēju, ka viņa manī ir tik ļoti iemīlējusies… Diez vai. Daudz vairāk ticēju savai versijai, ka Sindija, būdama sieviete ar stipri paaugstinātu seksualitāti, patiesībā ir visai izlaidīga dāma, kurai sekss atsver daudz ko citu viņas dzīvē. Un es viņu kā sievieti spēju pilnībā apmierināt. Tad kāpēc mani vēl nepieturēt, kamēr nav izlīguši ar vīru vai nav uzradies kāds labāks par mani?

-   Kādēļ, Sindij, tieši es? - prasīju. Iespējams, tas izklausījās diezgan muļķīgi.

-   Tādēļ, ka esi dumjš! - viņa smaidot teica. - Kāpēc tu netici, ka tevi mīlu? Ceru, tu vismaz esi spējīgs apjēgt, ko tas nozīmē?

-   Nu, tā… - Es pasmīnēju. - Apmēram.

-   Es varu pateikt vēl vairāk! - Sindija sparīgi turpināja.

-   Man šī lielā māja nemaz nav vajadzīga! Nav vajadzīga arī nekāda pieczvaigžņu viesnīca Romā vai Havaju salās! Tie bija tikai skaisti vārdi! Patiesībā es ar tevi varu gulēt jebkurā vietā. Kaut vai tuvākajā grāvī! Kaut vai uz miskastes vāka!

Tā arī ir, es nodomāju. Viņa gandrīz ne par ko citu nespēj domāt, kā galvenokārt tikai par mīlēšanos. Patiesībā tas jau nav slikti, tas neskaitāmu cilvēku dzīvē patiešām nozīmē ļoti daudz, taču kāds tam sakars ar īstu mīlestību?

Protams, tik stulbs es tomēr neesmu, lai nesaprastu, ka mīlestība bez seksa ir tas pats, kas dārzs bez puķēm vai okeāns bez ūdens, un tomēr, ja attiecībās ar milzīgu pārsvaru pār citām jūtām un vēlmēm dominē sekss, tad tas tā arī jāpieņem un par mīlestību nav jāsaka ne vārda!

-    Piedod, Sindij, bet man šķiet… Tu nedaudz pārspīlē vai iedomājies to, kā patiesībā nemaz nav.

-   Kā nav? - viņa ātri prasīja.

-   Mīlestības, - es atbildēju. - Vismaz ne tās klasiskajā izpausmē, par ko mums tik bieži ir stāstīts gudrās grāmatās vai pasaulslavenos romānos. Tu vienkārši esi neganti kaislīga sieviete. Un tā vienlaicīgi ir tava laime un nelaime. Tev pilnīgi vārās visas iekšas, visi nervi un hormoni! Ja nebūtu es, visus iepriekš teiktos vārdus tu būtu sacījusi citam.

-   Bet šobrīd es to saku tieši tev! - Sindija sparīgi atgādināja.

-   Paldies, mīļā! - es teicu. - Pacentīšos tos nekad neaizmirst.

-    Pacenties gan, - viņa mudināja, tad ļoti nopietna prasīja. - Kāpēc tu negribi…? Mēs taču beidzot varētu sākt dzīvot kopā!

-   Ja mums abiem sanāk un sagribas… - es smīnot teicu. - Mēs jau esam kopā.

-   Tas nav tas, - Sindija spēji pakratīja galvu. - Es gribu būt kopā ar tevi katru nakti!

-   Vai tev nav bail? - vaicāju.

-   No kā? - Sindijas balsī atkal pazibēja izbrīns.

-   Ka mums… Kā visiem… - Mazliet samulsu. - Tikko kaislība norims, viss arī beigsies.

Sindija veikli izrausās no mana klēpja un nemierīgi sāka staigāt pa plašo istabu. Tad piegāja pie loga, ilgi skatījās uz dārzu, pēc tam pagriezās, aizsmēķēja cigareti un nopietni paskatījās uz mani.

-  Tas, kas reiz ir ļoti mīlējis… Viņam nekad nekas nebeidzas.

-  Sindij! - es iesaucos. - Kā tu vispār vērtē savu laulību? Kā kaut ko skaistu un vērtīgu? Tu biji laimīga?

-  Kāpēc tieši tagad tu par to sāc interesēties? - viņa jautāja.

-   Piedod! - es sacīju. - Tas iznāca nejauši.

-   Nejauši tas nebija - nestāsti! Tevi interesē, vai biju laimīga?

-Nē.

-   Interesē gan! Bet tu jau visu zini!

-   Visu ne.

-  Tu gribi zināt, kā es ar viņu jutos gultā? Tas tevi interesē?

-   Es jau tev atbildēju. Tas mani neinteresē.

-   Un labi, ka tā! - Sindija apmierināta teica un vieglām, graciozām kustībām pienāca pie galda. Es viņai pasniedzu piepildītu vīna glāzi. - Neko jau tas nedotu, neko īpaši neizmainītu. Vai man bija labi, vai slikti, es biju laimīga vai ne sevišķi. Kāda tam tagad vairs nozīme?

Patiešām, Sindij, es domās piekritu. Mūsu mūžā ir brīži, kad tik tiešām nekādas nozīmes nekam vairs nav. Bet ne pašlaik! Šāds brīdis ir diezgan parasts notikums gandrīz jebkura cilvēka dzīvē, kad viens no laulātajiem krāpj otru un to mēģina klusi vai skaļi attaisnot vai nu ar iedomātu atmaksas rituālu, vai arī šo ne pārāk cildeno rīcību noformulēt kā skaistu pasaciņu par pēkšņi radušos mīlestību.

Man nekas nebija pretim arī turpmāk šai spēlītē piedalīties. Es sevi neuzskatīju par augstas morāles cilvēku, it sevišķi, ja runa gāja par seksuālajām attiecībām. Tās manā dzīvē nekādu lielo lomu nespēlēja. Es tās vairāk uztvēru kā pieaugušu cilvēku patīkami satraucošas rotaļas, kā daļu no dzīves teātra, kā baudpilnu izklaidi vai interesantu romānu - nekad nevarēja paredzēt, vai beigās līs asaras vai skanēs smiekli.

Mani gan vairāk pārsteidza kas cits - kāpēc es pret šo patiešām skaisto sievieti nejutu neko vairāk kā tikai normālu seksuālu vēlmi? Vai tāpēc, ka viņa savās jūtās un domāšanā šķita diezgan aprobežota, vai tādēļ, ka aprobežots biju es pats?

Tā tas varēja būt. Jo savā līdzšinējā dzīvē patiesi biju mīlējis tikai vienu sievieti - savu bijušo sievu - un gandrīz droši zināju, ka nevienu citu vairs iemīlēt nespēšu. Taču pamīlēties - kāpēc gan ne? Tas būtu tas pats, kas atteikties no labām pusdienām vai svelmainā vasaras dienā neapēst porciju saldējuma Gardums.

Mani gan vairāk pārsteidza kas cits - kāpēc es pret šo patiešām skaisto sievieti nejutu neko vairāk kā tikai normālu seksuālu vēlmi?

-   Nāc, Sindij! - es aicināju un sniedzu viņai roku. - Lai tava guļamistaba ar plato laulības gultu paliek kā sadauzīts upurtrauks svētajā mīlestības templī… Noiesim lejā uz automašīnu! Vai tu vispār kādreiz esi mīlējusies uz automašīnas aizmugurējā sēdekļa?

-  Nē, - Sindija atbildēja un cieši satvēra manu roku. - Esmu to darījusi tikai uz priekšējā…

Pēc tam viņa koķeti pasmaidīja un teica:

-  Protams, Krist, tas tikai tāds joks. Nekur neiesim. Mēs paliksim šeit…

15. nodaļa

Manā žaketes kabatā joprojām atradās kāda cilvēka rakstīta vēstule savai vienīgajai meitai. Nez kādē^viņš man bija uzticējies, izvēlēdamies mani par pastnieku. Šis cilvēks bija lasījis manus presē publicētos rakstus un pat dažas grāmatas.

Pieņemu, ka viņam būs patikusi mana diezgan saprotošā attieksme pret visiem likumpārkāpējiem, viņos tomēr saskatot ne tikai drūmus, bezsmadzeņu radījumus, bet atrodot arī ko labu un cilvēcisku.

Lai gan… Nekā īpaši cilvēciska jau nevienā izvarotājā vai vairākkārtējā slepkavā nav. Esmu viens no tiem, kas visā nopietnībā tic, ka patiesībā viņi visi savā ziņā ir psihiski slimi cilvēki. Viņu smadzenes ir tik vāji attīstītas, ka tās nespēj veikt pat visvienkāršāko savas darbības analīzi un tās galējās sekas. Un, proti, - tūlīt vai mazliet vēlāk pēc nozieguma izdarīšanas tevi taču neizbēgami sagaidīs sods! To viņi nez kāpēc nespēj pat iedomāties! Viņu smadzenes nekad neaprēķina - vai maz ir vērts kaut ko tādu darīt? Bet vērts to darīt nav pat tajās ļoti retajās reizēs, kad kādam tomēr izdodas uz ilgāku laiku izvairīties no aresta.

Mūsu dzīves kvalitāte un iekšējā komforta sajūta daudzējādā ziņā ir atkarīga no tā, kā mēs uztveram sev apkārt esošās lietas un vai pietiekami mierīgi spējam reaģēt uz notikumiem, kurus daudzi nez kāpēc uztver ļoti traģiski. Un šausmās uztraucas par to, kas nav īpašas uzmanības vērts.

Vai tikai krievu tanki atkal nestāv pie mūsu valsts robežām?!

Ja kāds latvietis kaut vārdu pasaka krieviski - ārprāts! Mūsu dzimtā valoda ir apdraudēta!!!

Vienā no Rīgas parkiem tiek uzstādīts piemineklis kņazam Barklajam de Tolli - glābieties! Tūlīt sāksies jauna krievu okupācija.

Vai piemineklis mocekļa nāvē mirušajam Konstantīnam Cakstem, kas tolaik bija nostājies kā pret vāciešiem, tā krieviem un bija par latviešiem. Nē! Nekādā ziņā! Kāpēc viņam vienam?! Man arī vajag! Es arī cīnījos!

Protams, par savu personisko un valsts brīvību vienmēr ir vērts pacīnīties, tomēr dažreiz derētu arī atcerēties, ko tauta, vienmēr kādas mazas ļaužu grupas vadīta, var ziedot savas iedomātās brīvības vārdā.

Un kas vispār ir brīvība?!

Man ļoti žēl čečenu tautas. Kādreiz esmu bijis Groznijā - pasakaini zaļā, vienā no skaistākajām Kaukāza novada pilsētām. Bet kas tur ir pašlaik? Tikai drupas, drausmīga nabadzība, neaprakstāms posts, tūkstošiem nokautu dzīvību un nelaimīgu cilvēku.

Un tas tikai tāpēc, ka viens vai vairāki radu klani apvienojušies grib neierobežoti valdīt paši, bet tauta tiem ir tikai kā ļoti emocionāls aizsegs viņu personīgajām un reliģiskajām interesēm.

Tā diemžēl notiek visā pasaulē. Arī pie mums Latvijā. Paldies Dievam un tautas saprātam - iztikām bez daudziem upuriem un sagrautām pilsētām.

Vai jūs vēl atceraties mūsu dabisko vēlēšanos - "Mēs gribam būt kungi savā zemē!"

Vai tagad nemetas kauns?

Kurš no mums ir kungs?!

Daudziem ir liegtas iespējas būt pat kalpam…

Pār mums, kā daudzviet citur, tāpat valda neliela ļaužu saujiņa, kas, atšķirībā no bruņotu klanu grupām, par tautas brīvību un tiesībām rūpējas, sēžot labi apmaksātos deputātu krēslos…

Bet tu, māsa, un es, brāl… Ņem rokās dakšas un ej no kūtspakaļas izmēzt mēslus! Bet tu paņem rokās spaini un steidzies izslaukt govi!

Bet tu savā kantorī klabini datoru, betonē jaunai augstceltnei pamatus, stūrē savu fūri starpvalstu braucienos, salsti piejūras zvejā, no līča ar desmitiem reižu lāpītu tīklu izvelkot pēdējo reņģi, strādā fabrikās, kas nepieder nevienam latvietim, tirgo bulciņas vai sakņu salātus kādā no liel- veikaliem, kas tāpat nav neviena latvieša īpašums, vai ieej jebkurā bankā, jebkurā lielā firmā vai viesnīcā… Tur visur valda citi - svešzemnieki…

Tu kungs savā zemē vari būt vienīgi vecā lauku mājā, dusmās brēcot uz sievu, iekaustot palaidnīgos bērnus, vai, patriotisku jūtu pārņemts, lamāt krievus…

Viņiem visu nelaimju cēlonis vienmēr ir bijuši žīdi - masoni, mums - civilie krievu okupanti…

Bet patiesībā visa vaina slēpjas mūsu pašu mazajās galviņās - prāta mazspējā.

Acīmredzot mēs vienkārši neesam ne pārāk gudri, kur nu vēl čakli un uzņēmīgi! Mums pagātne nez kāpēc ir daudz svarīgāka par nākotni, bet nākotni redzam kā baltu sapni - mūs sargās un no pašu izraktās mēslu bedres mēģinās izraut svešās zemēs dzīvojoši onkuļi un tantes…

Nu, ko! Cerēsim! Varbūt tas viņiem izdosies. Mums pašiem nav izdevies gandrīz nekas…

Tā, skumji domādams, es jau trešo reizi pa Daugavgrīvas ielu lēnām devos uz pazīstamo vienstāva koka namiņu netālu no Dzegužkalna, kur mani tāpat negaidīja nekādi patīkami brīži. Taču es biju apsolījies, un vēstuli vajadzēja nodot.

Pieklauvējis pie noplukušām ieejas durvīm, ilgāku laiku gaidīju. Neviens durvis atvērt nenāca. Nospiedu rokturi un atvēru durvis. Šaurajā priekštelpā nāsīs uzreiz spēcīgi iesitās asa urīna, pelējuma un vēl kādas nenosakāmas izcelsmes smakas.

Aizgājis līdz virtuvei, vērīgi paskatījos apkārt. Uz netīra galda stāvēja vairākas izdzertas alkohola pudeles, dažas tukšas konservu kārbas, izlietnē kaudze netīru šķīvju, bet uz grīdas mani uzmanīgi vēroja melns kaķis.

-   Ei! - es skaļi iesaucos. - Vai mājās kāds ir?

Pēc neilga laika sadzirdēju kaut kur noblākšķam durvis, pieklusinātus soļus, un jau pēc mirkļa virtuvē ienāca jauna, visumā pieklājīgi apģērbusies glīta meitene. Viņai bija sprogaini melni mati, augumu sedza īsi zili svārciņi, balta blūzīte, bet lielās acis šķita skumju pielietas un manī vērās gan ar atklātu naidu, gan dziļu nožēlu.

-       Labvakar! - es viņu sveicināju. - Vai bez tevis mājās neviena cita nav?

-   Ko tev vajag? - meitene skarbi prasīja.

-   Kur saimniece?

-        Kopā ar Gunāru aizslāja uz bodi pēc šņabja, - meitene negribīgi atbildēja. - Vai neredzi? Visas pudeles tukšas!

-   Redzu gan, - es teicu. - Nu un kas?

-        Tā taču ir pasaules mēroga traģēdija! - meitene nicīgi iesmējās. - Kā pašam? Nekas līdzi nav?

-Šis tas ir, - es sacīju. - Tu esi Indra?

Viņa brīdi klusēja, tad drūmā balsī vaicāja:

-   Ko tev no manis vajag?

-       Neko, - es atbildēju. - Varbūt atnācu vienkārši tāpat uz tevi paskatīties.

-   Nu un kā? - Indra jautāja. - Patīk?

-   Var iztikt, - es teicu. - Kāpēc esi tik dusmīga?

-        Ne tikai uz tevi! - viņa skaļi paziņoja. - Esmu dusmīga uz visu pasauli!

-        Pietaupi nervus! - es devu padomu. - Pasaulei nav nekādas daļas par tevi!

-   Bet par tevi ir, ja?

-        Par mani arī ne, - es sacīju. - Tāpēc par pasauli neliekos daudz zinis. Mums jāuztraucas, tas ir, vai nu jābēdājas vai jāpriecājas tikai par to, ko paši varam ietekmēt.

-       Varbūt tā ir pareizi, - Indra domīgi teica, - taču es neko ietekmēt nevaru. Stāvu te viena virtuves vidū…

-        Kāpēc nenokop galdu? - es prasīju. - Kāpēc nenomazgā traukus? Neuzslauki grīdu? Tev tā patīk?

-        Nepatīk, - Indra sacīja. - Bet šī nav mana teritorija! Te es neko nedrīkstu darīt.

-   Ko tādā gadījumā drīksti?

-       Klausīt mātei, - Indra atbildēja. - Būt tādam kā mājas šunelim, kuru ar kāju var paspert pagaldē, bet labā prātā vismaz nesist.

-        Es te pirms kāda laika biju jau atnācis, - sacīju. - Vai māte par mani tev neko nestāstīja?

-   Ko viņai tādu vajadzēja vēstīt?

-   Ka es tevi meklēju. Gribēju satikt.

-        A! - Indra atkal nicīgi iesmējās. - Vai arī tevi māte ir sarunājusi par manu mīļāko? Un ja tā, cik tas tev izmaksāja? Konjaka pudeli? Šņabja pudeli? Alus pudeli? Vai varbūt šoreiz gāja vēl lētāk un māte mani tev iztirgoja tikai par dažām cigarešu paciņām?!

-       Kāpēc tu par mani - gluži svešu cilvēku - domā tik slikti? - prasīju. - Es sievietes nepērku.

-   Ko tad tu šeit meklē?

-   Tevi, - es sacīju. - Indru Liepu.

-        Ak, Dievs! - viņa smagi nopūtās. - Tu jau esi piektais vai sestais, kurš te pēdējā laikā, mātes sarunāts, mani centīgi meklē! Viņai ļoti vajadzīga nauda.

-   Un ko tu? - jautāju. - Visus atraidi vai pieņem?

-       Kā kuru, - Indra teica. - Neskatoties uz to, ka izskaties daudz labāks par citiem, arī tevi es atraidu!

-   Kāpēc? - es vaicāju.

Meitene, cieši sakniebusi lūpas, krietnu brīdi klusēja, tad nikni izkliedza:

-       Tāpēc, kungs, ka es jau sen esmu pārdota citam! Un, ja viņš tevi pamanīs man blakus, diez vai dzīvs paliksi!

-        Gan jau palikšu! - mierīgi sacīju. - Kas ir tavs īpašnieks? Vai Gunārs? Un ja tā, tad kāpēc tu viņu neatraidi?

-        Tāpēc, ka šis darījums notika tad, kad vēl gulēju autiņos! Es jau saprotu. Šodien var nopirkt daudz ko. Patiesībā var nopirkt visu, būtu tik nauda! Bet tagad - pieaugusi - es tik lēta tomēr neesmu, kā mani māte smagās paģirās te visiem Iļģuciema salašņām piedāvā. Un, ja jau tāda diena kādreiz pienāks, kad man nāksies sevi pārdot, tad es tomēr gribu pati nosaukt savu cenu! Pati! Tu to saproti?

-       Saprotu, Indra, kas tur ko nesaprast! - atbildēju. - Taču vai es izskatos pēc dzērāja? Pēc pēdējā salašņas?

-  Nezinu, kungs, - Indra paraustīja plecus. - Atklāti sakot, mani tas neinteresē.

-   Esi mierīga! - sacīju. - Es neesmu nācis vienas nakts precībās. Es tikai gribēju pajautāt… Tu kaut ko zini par savu tēvu?

Indra pārsteigta uz mani paskatījās, un es redzēju, kā viņai viegli noraustās seja un lūpas.

-  Tu viņu pazīsti? - meitene ātri prasīja. - Viņš vēl ir dzīvs? Un, ja ir, kur viņu varu satikt?

-   Mīļā meitene, - es saudzīgi teicu, - ja tu viņu ari varētu satikt, tas tik un tā nebūtu tavs glābiņš.

-   Kāpēc ne? - Indra manāmi saspringa. - Vai viņš vispār vēl ir dzīvs?

-  Nezinu, - pašūpoju galvu. - Visticamāk, ka jau vairs nē.

-   Žēl, - Indra vēlreiz smagi nopūtās. - Es par viņu maz ko zinu.

-   Vai māte neko nav stāstījusi?

-   Tikpat kā neko, - meitene atbildēja. - Zinu, ka tēva rados esot bijuši čehi, saucies par Imantu Kuharžu un bijis ļoti slikts cilvēks. Viņš savā laikā māti esot ar varu… Tātad arī mani ar varu iemetis šai pasaulē…

-   Paklausies, Indra! - es sacīju, vēlreiz ar vieglu riebumu paraudzīdamies uz drausmīgi netīro apkārtni. - Tev ir atsevišķa istaba?

-   Nu un tad?

-   Aiziesim sarunu turpināt tur, - es piedāvāju. - Ceru, tur būs mazliet tīrāks un tik traki nesmirdēs.

Indra klusēdama pagriezās un, šķērsojusi nelielu caurstaigājamu istabu, iegāja nākamajā. Es viņai sekoju.

Redzētais mani pārsteidza, it sevišķi pēc tā, ko manas acis bija skatījušas iepriekšējās telpās. Arī šeit nekā izcila, protams, nebija - tā pati skaudrā nabadzība, taču telpa vismaz bija uzkopta un atstāja tādu kā vienkāršas studentu kopmītnes istabiņas iespaidu. Pie vienas no istabas sienām bija piespraustas dažas no žurnāliem izgrieztas pazīstamu amerikāņu kinoaktieru fotoattēli, bet pašā centrā rēgojās liela Kloda van Dammes fotogrāfija. Visticamāk, no filmas Kikbokseris.

-   Tev viņš patīk? - jautāju, ar galvu pamādams uz slavenā karatista bildi.

-   Jā, - Indra apliecināja un pirmo reizi viņas līdz tam skumju pielietajā sejā pavīdēja gaišs smaids. - Viņš ir labs un drosmīgs puisis. Ja būtu tāda iespēja, viņš mani noteikti aizsargātu. Es beidzot varētu justies drošībā.

-   Vai tev neviena cita puiša bez viņa nav? - vaicāju.

-   Diemžēl… - Indra noplātīja rokas. - Vismaz neviena līdzīga viņam. Un kur gan es tādu šeit varētu atrast?!

Indra pagāja dažus soļus sāņus un apsēdās uz saliekamā dīvāna gala. Tad ar roku pamāja uz vienīgo istabā esošo krēslu. - Sēdies! Droši vien šurp esi nācis lielu gabalu?

-   Ne pārāk, - apsēzdamies sacīju un paskatījos uz meitenes slaidajām kājām. īsie svārciņi bija uzrāvušies stipri augstu, viņas augums un kājas izskatījās turpat vai ideālas, un es nodomāju, ka tas ir pilnīgi dabiski, ka tik daudzi vīrieši viņu iekāro. It sevišķi, ja uz to vēl mudina pašas māte. Un, jo ilgāk uz viņu raudzījos, jo vairāk arī mani pārņēma iekāre, taču daudz spēcīgāks par to man pret šo nelaimīgo cilvēkbērnu radās saprotams žēlums.

Nu, kāpēc pasaulē tā notiek? - nodomāju. Kāpēc tik liela netaisnība? Cik daudzām ne tik glītām sievietēm ir viss, lai dzīvē justos laimīgas - interesants darbs, pārticība, labi sadzīves apstākļi, gādīgs vīrs un, protams, visgudrākie bērni pasaulē, bet, lūk, daudzām citām, arī šai pēc izskata visai glītajai Indrai, ir jādzīvo nabadzības un vardarbības vidē.

Kāpēc tā īsti notiek, es nezināju, nekad to nebiju spējis saprast, taču kā visi vienkārši pieņēmu kā aksiomu, ka tāda ir katras sabiedrības nez kādas (sociālas?, medicīniskas?, psiholoģiskas?) likumības noteikta kārtība un ikviena cilvēka personiskais liktenis. Taču, tā kā pēc manas saprašanas liktenis pret šo meiteni ir bijis pārāk nežēlīgs un pagalam nepelnīts, mani pēkšņi pārņēma gandrīz vai nevaldāma vēlēšanās viņai palīdzēt.

-  Ja tu vēl kaut ko zini par manu tēvu… - Indra klusi palūdza.

-    Neko daudz, - es sacīju. - Man tev to varbūt nevajadzētu teikt, taču tavs tēvs, ja tā varētu sacīt, ir bijis pats ļaunuma iemiesojums.

- Bet tu?-viņa skarbā balsī prasīja. - Tu pats arī neesi ļaunuma iemiesojums Ja jau esi bijis cietumā?

-   Tu viņu satiki cietumā? - Indra jautāja.

-   Tā gadījās.

-   Par ko viņš sēdēja?

-   Par triju jaunu sieviešu noslepkavošanu.

Indra pēkšņi uz mani paskatījās ar neslēptu naidu.

-        Bet tu? - viņa skarbā balsī prasīja. - Tu pats arī neesi ļaunuma iemiesojums, ja jau esi bijis cietumā?

-        Nezinu, Indra, - tikko manāmi pasmaidīju. - Varbūt esmu, taču nevienu noziegumu līdz šim neesmu izdarījis. Es cietumā ierados savu personīgo interešu dēļ.

Tagad meitenes sejā uz brīdi pavīdēja nesapratne.

-   Kādas var būt intereses… cietumā?

-        Tūlīt paskaidrošu, - sacīju. - Es pēc profesijas esmu rakstnieks. Agrāk arī žurnālists. Mani interesēja ļoti ļauna, ļoti nežēlīga, ļoti necilvēciska cilvēka psiholoģija un viņa rīcības motivācija.

Indra nolieca galvu un ilgi klusēja. Tad beidzot skumji paskatījās uz mani. Tagad viņas acīs mirdzēja kaut kas tāds, kas vienmēr izsauc līdzcietību un žēlumu - izmisums vai sava bezcerīgā stāvokļa skaidra apzināšanās.

-        Tev to patiešām nevajadzēja man stāstīt, - viņa klusi teica. - Kā nekā tomēr tēvs…

-        Piedod, Indra, - tikko sadzirdami pateicu. - Es tevi negribēju sāpināt.

-   Tu ar manu māti arī esi pazīstams? - viņa jautāja.

-       Es šeit biju atnācis pirms nedēļas, - sacīju. - Tava māte man pastāstīja… Viņa joprojām izjūtot stipru naidu pret Imantu Kuharžu, gan nez kāpēc arī pret tevi.

Indra apstiprinoši pamāja.

-        Viņa mani ienīst! Zini, viņā mīt vēl lielāks ļaunums nekā visiem noziedzniekiem kopā! Bet kā būs ar mani? Vai arī es tagad vai kaut kad vēlāk pret cilvēkiem nekļūšu tikpat ļauna un atriebīga kā mana māte un tēvs?

-        Nezinu, Indra, - viegli paraustīju plecus. - Lai varētu kādam atriebties, ir vajadzīgs iemesls un liels gribasspēks. Bet tu pašlaik izskaties vāja. Bez tam… Ļauniem un atriebīgiem cilvēkiem ir daudz grūtāka dzīve nekā citiem. Kāda jēga tev savu dzīvi darīt vēl smagāku?

-       Varbūt, ka tā arī ir, - Indra lēnīgi piekrita, - taču kur lai es savā dzīvē rodu prieku? Vai patiešām tikai sapņos?

-       Nezinu, - godīgi pateicu. - Viss atkarīgs no nejaušībām un tava pašas prāta.

-   Bet kā ar sirdi?

-       Jā, Indra, dažreiz šis tas atkarīgs arī no sirds - kāda nu katram tā ir.

Pēc tam no kabatas izvilku Imanta Kuharža iedoto vēstuli un to pasniedzu Indrai.

-        Ņem! - es teicu. - To man lūdza nodot tavs tēvs. Neko īpašu viņš jau tur neraksta, taču tā tomēr ir cilvēka pirmsnāves vēstule. Pēdējais dvēseles kliedziens.

Indra paņēma četrkārt salocītu papīra lapu, un es redzēju, ka viņai viegli ietrīcas pirkstu gali. Kas notika viņas galvā un sirdī, varēju tikai nojaust.

Taču domāt un skatīties, kā meitene lasa sava nekad neredzētā tēva vēstuli, ilgi neiznāca. Pie mājas ārdurvīm atskanēja skaļš troksnis, tad virtuvē bija dzirdamas Ligitas un Gunāra piedzērušās balsis, līdz beidzot blakus istabā nodārdēja Gunāra Gintera negants brēciens.

-        Lai tas skuķis nāk šurp! - viņš kliedza. - Ko viņa visu laiku tēlo tādu kā nabaga bārenīti! Lai nāk pie puikām! Dzirdi, tu! Es tevi padarīšu par tādu pašu kā tava māte! Par īstu Iļģuciema mauku - visu palaistuvju karalieni!

Indra, spēji nobijusies, pielēca kājās un durvis aizslēdza. Pēc tam paskatījās uz mani.

-   Paklau! Kā tevi sauc? - viņa satraukti prasīja.

-   Krists, - es atbildēju.

-  Ko darām, Krist? - viņa ātri jautāja. - Lecam laukā pa logu?

Bijušais bandīts un cietumnieks Gunārs Ginters jau ar

abām rokām un kājām sāka skaļi dauzīt pa durvīm.

-        Nē, - es cietā balsī pateicu. - Mēs paliekam! Labi vai slikti, Indra, bet es nekad nebēgu. Jebkura bēgšana vai padošanās pazemo. Būs, kas būs…

16. nodaļa

Koši baltā motorjahta Arabella, viegli šūpodamās upes viļņos, lēnām atgāja no Rīgas pasažieru ostas un, uzņemdama arvien lielāku ātrumu, devās uz Daugavas grīvu.

-   Nu, kā? - Niks, stāvēdams pie stūres, jautāja, ik pa brīdim ar neslēptu lepnumu paskatīdamies uz mums.

Mēs, līdz pusei izģērbušies kaili, sēdējām uz jahtas aizmugurējā sēdekļa un ar sadrūmušiem ģīmjiem raudzī- jāmies uz garām slīdošo Rīgas ostas ainavu. Tā atstāja diezgan netīkamu pamestības sajūtu - bez milzīgiem ogļu kalniem un konteineru krāvumiem tur redzējām tikai vienu lielu kravas kuģi. Uz tā plīvoja baltzilais Grieķijas karogs.

-   Laikam visas pasaules jūrnieki streiko, - Artūrs sacīja.

-   Vai kaut kas noticis ar mūsu dokeriem.

-  Ārzemju jūrniekiem nav iemesla streikot, - Ēriks teica.

-   Bet mūsējie… Diez vai viņiem tam pietiktu dūšas.

-  Man vēl atmiņā palicis Viļa Lāča lieliskajā romānā Putni bez spārniem attēlotais Rīgas ostas krāvēju darbs pagājušā gadsimta divdesmitajos gados, - es sacīju. - Voldis Vītols ar smagu ogļu maisu uz muguras, bet krastmalā nosalušas stāv divas kokaīnu saostījušās prostitūtas. Viena no tām - Lauma - Volda mīļotā meitene…

-   Paklausies, Krist! - Ēriks vērsās pie manis. - Es nesaku, ka esi slikts rakstnieks, bet tu gan dzīvē, līdz ar to arī savos darbos, redzi tikai dzīves ēnas puses. Kur pazudusi tava kolosālā humora izjūta?

-  To iznīcinājusi dzīve, - mazliet pārspīlēti atbildēju. - Piemēram, ko tu ikdienā sev apkārt redzi skaistu vai labu? Neko! Tikai sakropļotus līķus!

-   Es jau sen esmu ievērojis, ka Kristam humora sajūtu viņa romānos ir aizstājis melodramatisms un speciāli radīts emocionāls sakāpinājums. - Arī Artūrs iejaucās sarunā.

-   Pavecākas kundzes, lasot viņa darbus, droši vien itin bieži norauš pa asariņai, vai ne?

-   Nezinu, - paraustīju plecus. - Toties droši zinu to - vismaz tāda ir mana pārliecība - ka tas ir tūkstoškārt labāk un lasītājiem daudz vajadzīgāk, nekā tie šaušalīgie murgi, kurus, sevi uzskatīdami par modernistiem, producē vairāki mūsu kritikas tik ļoti iecienītie literārie šizofrēniķi…

-   Es vispār viņus nelasu, - Artūrs atzinās. - Tā - dažreiz tikai ātri pāršķirstu. Bet kas lasa? Droši vien tikai viņu pašu draugi un paziņas. Tu, Krist, lasi šos autorus?

-   Vai domā, ka būtu pelnījis tik bargu sodu? - iesmējos. - Taču vienu otru darbu tomēr izlasu. Patiesībā tas ir literārās gaumes jautājums - vieniem patīk māte, citiem meita, bet vēl kādiem kleita.

-   Tev, protams, meita, - Artūrs sacīja.

-  Ne gluži, - es nepiekritu. - Atceros ne tikai Vili Lāci, bet arī gandrīz vai savu literāro dievu Ernestu Hemingveju. Un viņš tādiem kā es ir sirsnīgi ieteicis - vajag rakstīt vienkārši un patiesi! Tā arī cenšos darīt - rakstīt par vienkāršām dzīves norisēm. Kā jau ne vienreiz vien esmu sacījis - ir pilnīgi vienalga, ko rakstnieks uzraksta! Galvenais, lai tas būtu saprotams un lasītājs tam noticētu.

-  Nu gan samuldējies! - Ēriks atmeta ar roku. - Kas dzīvē ir vienkāršs? Vai cilvēka cīņa par eksistenci? Vai apmātība pēc varas? Vai noziegums? Mīlestība?! Tie taču ir vissarežģītākie cilvēku dzīves notikumi! Piemēram, vakar Ķengaragā kādā daudzdzīvokļu namā notika baismīga traģēdija - kāda vīrieša pamesta sieviete, acīmredzot atriebības jūtu mudināta, piedzirdot cietušo, viņu ar cirvi sakapājusi gandrīz vai sīksīkos gabaliņos, pie viena nogalinājusi arī uz gultas gulošo vīrieša māti, viņai uz krūtīm uzmezdama zīmīti - "vajag dzemdēt cilvēku, nevis nelietīgu nodevēju!" - un pēc tam, iedzerdama kaut kādas stipras iedarbības zāles, nonāvējusies arī pati.

-    Protams, tā nav nekāda ikdienišķa parādība, - es piekritu. - Tas ir ārkārtējs gadījums!

-  Liecies mierā! - Artūrs iebilda. - Turpat vai parastā cilvēka stulbuma izpausme! Vecais nez kādu iemeslu dēļ pārstāj viņu drāzt un tas pēkšņi pārvēršas lielākā dzīves traģēdijā! Uzreiz ir klāt izmisums, bezgalīgs naids, atriebības vēlme un dzīves apnikums! Un tas viss tikai tāda sīkuma dēļ, ka vīrs katru nakti vairs nekāpj virsū viņai, bet šad tad arī citai! Teikšu atklāti - man dažreiz gribas visas sievietes nošaut! Viņu stulbums ir neizturams!

-   Tas nav nekāds stulbums, - es sacīju. - Tā ir ārkārtīgi sarežģīta sievietes jūtu pasaule.

-   Vai tu spētu nošaut arī mani? - negaidīti atskanēja dzidra sievietes balss, un no jahtas kajītes pa šaurām kāpnītēm uz klāja uznāca burvīga, sarkanā bikini peldkostīmā ģērbusies jauna sieviete. Tā bija Niklāva sekretāre un mīļākā Sandra. Mēs par viņu uz brīdi bijām piemirsuši.

-   Nē, Sandra! - Artūrs smējās. - Tevi es vienīgo atstātu dzīvu!

-   Kādēļ gan? - viņa smaidot prasīja. - Tev tikt man klāt ir tikpat nereāli, kā aizlidot uz Mēnesi!

-   Tur es vēl kaut kā varētu, - Artūrs sacīja. - Uz Marsu gan būtu daudz grūtāk, taču tikt līdz tavai miesai… Nemaz tik kārdinoši negrozi savu pakaļu! Man atliek tikai palūgt Nikam atļauju, un tu jau pēc dažām minūtēm te mūsu priekšā gulēsi ar augsti paceltām kājām!

-  Nik, tu dzirdēji? - Sandra sauca. - Tu mani varētu viņiem atdot?

-  Viņi visi ir mani draugi, - Niks atbildēja. - Vai tev būtu kas iebilstams?

Sandra iesmējās. Arī mēs sākām smieties, tomēr ne uz mirkli nenovēršot kāru skatienu no seksīgās blondīnes.

-   Labāk nokāp vēlreiz lejā un no ledusskapja uznes augšā divas šampanieša pudeles! - Niks pavēlēja. - Kā nekā mums taču šis mazais kuģītis jāiesvēta! Citādi vēl ņems un nogrims!

Sandra pagriezās un, it kā mūs tīši kārdinot, graciozi šūpodama gurnus, nesteidzoties atkal kāpa lejā.

-   Es tev palīdzēšu! - Artūrs iesaucās un viņai ātri sekoja.

-   Redz, cik tas dažreiz ir vienkārši! - Ēriks man sacīja. - Patiešām - tā ir liela prasme dzīvot bez problēmām! Kad Sandra kāps lejā nākamreiz, viņai palīdzēt piesakies tu!

-   Nekas, - es mierīgi atteicu. - Lai pastrādā viena!

-   Bet Artūrs ir malacis! - Ēriks turpināja. - Es viņu apskaužu. Kaut es tā varētu - nelaist garām nevienu izdevību!

-   Dzīvi vienmēr daudz grūtāku dara mūsu kompleksi, - es teicu. - Tā ir liela laime - beidzot tikt no tiem vaļā un justies garīgi brīvam! Citādi mums bieži jājūtas kā vergiem - nevis ar ķēdēm piekaltiem pie galerām, bet gan liekulīgajai sabiedrības morālei!

-   Paklausieties, veči! - Niks mums skaļi uzsauca. - Jau kuro reizi jums prasu - nu, kā? Vai jahta patīk?

-   Nav nekādas vainas, - Ēriks sacīja. - Cik tālu tu ar to vari aizbraukt?

-   Nekur tālu nemaz negribu, - Niks atbildēja. - Varbūt līdz Zviedrijai. Bet labi jau ir tepat arī mūsu likteņupē vai pa maziem vilnīšiem līcī.

-   Kāpēc tu to nosauci par Arabellu? - es prasīju. - Man atmiņā atkal nāk viena vēl bērnībā lasīta grāmata - Kapteiņa Blada odiseja. Tur bezbailīgais ārsts un vēlākais pirāts kapteinis Blads, kas esot slavenā jūras laupītāja Morgana prototips, iemīlējās Jamaikas gubernatora vienīgajā meitā Arabellā. Vēlāk viņš tās vārdā nosauca savu lielāko pirātu kuģi. Arabella, protams, neskan slikti, taču vai tev savam kuģim nevajadzēja dot vārdu Sandra?

-  Zini, tādas Sandras nāk un iet! - Niks paskaidroja. - Taču šī jahta paliks vēl manu mazbērnu bērnu bērniem! Tas ir kapitāls! Drošs ilgtermiņa ieguldījums!

-   Tādā gadījumā tu nekāds izcilais biznesmenis vis neesi, - es teicu. - Kas mūsu dzīvē var būt ilgtermiņā, turklāt vēl pilnīgi drošs?! Bankas un uzņēmumi bankrotē, milzīgi okeāna laineri un tankkuģi nogrimst, nemaz nerunājot, ka tas ļoti viegli var notikt ar tik mazu tupelīti kā tava Arabella. Bet iedomājoties par mums pašiem… Tad, Nik, labāk klusēt.

-    Pēdējā laikā esi kļuvis pārāk pesimistisks, - Niks sacīja. - Tas nekur neder! Kāda velna pēc dzīvi padarīt vēl riebīgāku? Priecājies! Tūlīt tiksim garām Daugavgrīvas bākai un pa līci aizlaidīsim līdz Majoriem! Tur restorānā paēdīsim labas pusdienas, nopeldēsimies, pasauļosimies… Ja gribi, varēsi pat pamīlēties ar Sandru! Gribi?

-   Viņa ir jauka, - es teicu. - Greizsirdīgs nebūsi?

-   Es Sandrai maksāju tik lielu naudu, ka viņa bez ierunām izpilda jebkuru manu vēlēšanos! Un, ja es pateikšu, lai viņa pārguļ ar jums visiem, viņa to arī izdarīs!

-        Nepūlies! Man tādas sievietes vairs nepatīk, - es atzinos. - Pirms divdesmit gadiem jaunībā… Tad jā. Bet kas tagad? Ar visām viens un tas pats. Apnicis.

-   Kāpēc neiemīlies?

-   Tu Sandrā esi iemīlējies?

-   Vai tev prāts! Es mīlu savu sievu. Nezini?

-   Es arī mīlu savu sievu.

-        Tu, Krist, esi ar novirzēm! Tev taču jau sen nekādas sievas vairs nav!

-        Sievas man patiešām vairs nav, - es piekritu, - taču kā sieviete viņa ir palikusi.

-   Ļoti aizkustinoši, - Niks sacīja. - Ko viņa tagad dara?

-  Joprojām strādā slimnīcas kardioloģijas nodaļā - par ārsti.

-   Viņa ir laba ārste?

-        Profesore nav, - es teicu. - Domāju - laba, normāla daktere. Vai tev radušās problēmas ar sirdi?

-        Pagaidām varu paciest, - Niks atbildēja. - Vairāk jāuzturas svaigā gaisā.

-       Paklausies, Nik! - es sacīju. - Nesen pie manis bija atnācis kāds vecs vīrs un atnesa ne pārāk biezu savu atmiņu grāmatu. Viņš grib, lai es to literāri apstrādāju un aiznesu kādam izdevējam. Nevienu viņš nepazīstot. Honorārs viņam neesot vajadzīgs.

-        Tas ir šauts garām! - Niks sacīja. - Ja tu viņa manuskriptu literāri apstrādātu, man honorārs būs jāmaksā tev! Vai arī tev tas nav vajadzīgs?

-        Derētu gan, - es teicu. - Pārāk ilgi pirms tevis esmu strādājis gandrīz vai par velti.

-        Kas tas ir par vecīti? - Niks jautāja. - Vai kāds vēl no vecā Ulmaņlaika? Slavens gangsteris? Jūrnieks - pasaules apceļotājs vai kārtējais padomju režīma upuris? Teikšu atklāti - ja tev ir apnicis drāzt jebkuru pa rokai pagadījušos sievieti, tad man savukārt jau sen ir apnicis lasīt šāda veida memuārus! Mana sajūta ir līdzīga tavējai - nekā jauna! Vienmēr viens un tas pats! Apnicis!

-        Tur ir arī kaut kas jauns, - es pavēstīju. - Man pat ienāca prātā doma, ka to manuskriptu es varētu no viņa nopirkt un uz tā pamata uzrakstīt nākamo romānu.

- Kas tur interesants ? - Niks turpināja jautāt.

-   Kas tur interesants? - Niks turpināja jautāt.

-    Patiesībā tur interesants ir viss vai nekas, - es atbildēju. - Vienkārši kāda cilvēka diezgan baiga dzīve. Bet tur ir daudz kas tāds, par ko neviens no mūsu rakstniekiem, nemaz nerunājot par jaunajiem, nekad jau vairs neuzrakstīs! Tur ir sīkas detaļas, dokumentāli precīzi liecinājumi, piemēram, par to, kā 1941. gada ziemā tika celta Salaspils koncentrācijas nometne, par baltkrievu bērniem, vispār par dzīvi šai nometnē, par tā saukto zosu gājienu - pilnīgi absurdo, taču cilvēka psihi ārkārtīgi traumējošo darbu. Tu zini, kā tas noticis? Vienā nometnes teritorijas galā divi ieslodzītie nostājas pie krietni lielas smilšu kaudzes. Rokās - koka nestuves. Trešais, kas tur jau atrodas, uz nestuvēm uzmet vienu sauju smilšu. Ieslodzītie to aiznes uz teritorijas otru galu, smilšu sauju izber un nāk atpakaļ. Atkal uz nestuvēm tiek uzmesta smilšu sauja, atkal jāšķērso viss laukums, smiltis jānober un jānāk atpakaļ. Un tā tas turpinās tik ilgi, kamēr dienas garumā smilšu kaudze nav pārvietota uz nometnes otru galu. Nākamajā dienā smilšu kaudze tāpat pa saujiņai ir jānogādā atpakaļ. Efekts esot apmēram tāds pats, kā viduslaikos ar vienmērīgi pilošām ūdens lāsēm uz cilvēka galvas. Pēc dažām dienām esi jau sajucis prātā…

-   Kā viņš tur nokļuvis? - Niks prasīja. - Vai bijis pirmā padomju laika aktīvists?

-   Apmēram, - es atbildēju. - Komjaunietis, kara sākumā strādnieku gvards… Bet ne tikai tāpēc! Pie vāciešiem bijusi stingra kārtība - visiem vajadzējis strādāt reiha labā. Pastāvējusi Darba pārvalde - darba spējīgajiem bijis pienākums reģistrēties. Staņislavs tur nav gājis, no darba izvairījies. Sekojis arests un kā sods - seši mēneši Salaspils nometnē.

Pirmajā dienā, ieejot nometnes administrācijas ēkā nokārtot ar piespriesto sodu saistītos papīrus un reģistrāciju, viņš tur negaidīti saticis savu bērnības draugu, toreiz Latvijā pazīstamu sportistu Elmāru Tabaku. Draugs bijis ģērbies melnajā SS formas tērpā, bet, neskatoties uz to, mūsu stāsta varonis Staņislavs no lieliem priekiem viņam vai apkritis ap kaklu… Galu galā taču draugs, turklāt, kā jebkurā ieslodzījumā, jau pirmajā dienā satikt kaut vai tikai paziņu… Tā jau ir liela laime.

Taču bijušais draugs asi pagriezies un uzreiz Staņislava sejā triecis dūri…

"Aizmirsti!" viņš kliedzis. "Es tevi nepazīstu! Suns tāds, kāpēc negribi strādāt mūsu atbrīvotāju labā? Agrāk kalpoji komunistiem, tagad būs jākalpo mums! Mēs tevi piespiedīsim…"

Un piespieda arī. Vēlāk pēc soda izciešanas viņš ticis mobilizēts leģiona 15. divīzijā - cīņas pie Oderas un beigās gūsts amerikāņu okupācijas zonā. Tur viņš interesanti apraksta gūstekņu nometnes dzīvi, deviņpadsmit dienu ilgo absolūto badu un tūkstošiem gūstekņu mokošo nāvi; kā zēni no patronu misiņa vai kaut kur sadabūtas bronzas izgatavojuši tīra zelta laulības gredzenus ar visaugstākajām provēm un iesmērējuši tos apsardzei, mainot pret cigaretēm vai ko ēdamu.

Un vēl! Kad pirmajās dienās gūstekņi sadalīti pa barakām, pie to ieejām izlikti attiecīgie saraksti ar barakas iemītnieku vārdiem un uzvārdiem. Kādu dienu, ejot garām vienai no barakām un papētot to iemītnieku vārdus, Staņislavs pēkšņi izlasījis - Elmārs Tabaks! Augstprātīgais koncentrācijas nometnes apsargs arī nokļuvis gūstā! Staņislavs gājis iekšā un abi satikušies. Tagad Tabaks, ieraudzīdams savu bijušo draugu, priekā starodams, gājis klāt un sniedzis roku.

"Sveiks, Stasik!" viņš teicis. "Atceries, es tevi toreiz varēju arī nošaut, bet liku tikai strādāt!"

Staņislavs, ne vārda neteicis, tagad triecis savu dūri Tabaka ģīmī. Viņš nokritis uz nārām. Tūlīt pārējie gūstekņi vaicājuši - par ko tu viņu dauzi?

Staņislavs paskaidrojis - šis puisis ir pēdējais nelietis! Aizmugures žurka! Dienējis Salaspilī… Ar to pieticis. Vismaz kādi divdesmit bijušie frontes leģionāri vēlējušies kaut reizi Tabakam iesist… Un beigu beigās tur arī nosituši…

Bez tam Staņislavs vēl apraksta, kā Salaspils nometnē rīkojies un ļoti savdabīgi uzvedies SD komandieris Latvijā SS šturmbanfīrers Rūdolfs Lange. Viņš vismaz reizi mēnesī

ar pavadošo svītu ieradies nometnē un, beidzis savas oficiālās darīšanas, apsēdies kaut kur laukuma malā un vienkārši tāpat, izklaides pēc, dažus nošāvis. Parasti ebrejus.

-         Kādā gatavības pakāpē šis manuskripts ir? - Niks painteresējās. - Tev tur ir daudz darba?

-       Vispār, jā, - es atbildēju. - Taču neesmu vēl izšķīries - piekrist, vai nē.

-        Es šo darbu ņemtu kaut vai tāpēc, - Niks sacīja, - lai šodienas sabiedrībai atgādinātu, ka nav bijuši tikai krievu lēģeri vien… Un nav bijusi tikai viena - padomju okupācija… Bet kā tev veicas ar jau sākto romānu "Ugunī nosalušie"?

-        Pamazām uz priekšu iet, - es sacīju. - Vispār rādās diezgan drūms gabals.

-   Kāpēc drūms?

-   Nezinu. Varbūt tāpēc, ka tāda ir dzīve.

-   Tev?! Nemuldi!

-        Nē, nopietni, Nik! Pašam jau it kā nekas. Taču, kad nesen satiku vienacainā bandīta meitu Indru… Manī kaut kas sagriezās. Kaut kas dziļi iesāpējās.

-       Kā tev ar Sindiju? - Niks prasīja. - Pārguli un tūlīt laidies prom?

-   Apmēram.

-       Viņa tomēr ir ellīgi skaista, - Niks sacīja. - Nākamreiz vajadzētu arī viņu pievākt mūsu kompānijā.

-   Vai viņas vīru vēl kādreiz esi tur redzējis? - pajautāju.

-       Jā, itin bieži, - Niks atbildēja. - Viņu pašu ne vienmēr, taču Ģirta džips mājas pagalmā stāv turpat vai katru otro dienu. Bez tam pie viņas šad tad atbrauc arī citi kungi. Tādi smuki saģērbušies - melnos uzvalkos ar kaklasaitēm.

-   Vieni? Bez sievietēm?

-   Dažreiz ir arī kāda dāma.

-   Ko no tā mēs varam secināt? - es vaicāju.

-        Neko īpašu, - Niks sacīja. - Vienīgi der atcerēties, ka Sindijai tīk jautri pavadīt laiku un ka viņa, kā nekā, tomēr strādā ārlietu ministrijā.

Es gribēju vēl kaut ko jautāt, taču uz jahtas klāja, stipri sasarkuši un mazliet aizelsušies, parādījās Sandra un Artūrs.

Katram rokā bija šampanieša pudele, viņiem pievienojās ari Ēriks, un jau pēc brīža, jautri smiedamies, mēs uzdzērām uz Nika jauniegādātās jahtas un tās īpašnieka veselību.

17. nodaļa

Sitieni pa durvīm kļuva arvien spēcīgāki, bet Gunāra Gintera balss draudīgāka.

- Varbūt tomēr bēgsim? - Indra, galēji satraukta, jautāja un cerīgi skatījās uz atvērto istabas logu.

Es savukārt skatījos uz durvīm - tās izturēs sitienu krusu vai ne?

Taču durvis bija taisītas, kā agrāk mēdza teikt, vēl miera laikā, tāpēc par to izturību it kā daudz uztraukties nevajadzēja. Daudz vairāk nācās baidīties par mūsdienu atslēgu stiprumu.

Un tad pēkšņi - asi un skaidri - atcerējos sen dzirdētu stāstu par kādu latviešu zemnieku, kas bijis arī labs amatnieks - galdnieks. Pagājušā gadsimta trīsdesmitajos gados blakus savai lauku mājai izbūvējis vēl arī lielu pagrabu, bet īpašu prieku viņam sagādājušas biezās ozolkoka durvis - tas bijis īsts amata meistardarbs. Bet tad sācies karš un mazliet vēlāk, it kā par pretpadomju uzskatiem, bēgošie pagasta varas vīri un vietējie čekisti viņu aizturējuši, pamatīgi sasituši, iemetuši paša celtajā pagrabā, aizslēguši durvis un aizgājuši.

Saimnieks, drēgnajā tumsā pavadījis vairākas stundas, beidzot mēģinājis tikt laukā. Taču nekā! No viņa sitieniem masīvās durvis nav pat ietrīcējušās. Tad viņš sameklējis pēc celtniecības vēl palikušus ķieģeļus, palielus un smagus laukakmeņus un beidzot pamatīgu dzelzs lauzni. Un sācis strādāt. Vairākas dienas pēc kārtas viņš, mēģinādams atvērt durvis, tās nepārtraukti sitis un lauzis, taču biezajām durvīm tas tāds nieks vien bijis. Tās savās eņģēs stāvējušas tik nesatricināmas, cik nesagraujama ir pati zeme un cilvēka darbs.

Saimnieks, pilnīgā spēku izsīkumā, beidzot apsēdies uz akmens kāpnēm, izmisumā sācis raudāt un skali nolādējis savu izcilo amata prasmi.

Nu kāpēc man vajadzēja tās durvis taisīt tik labas un izturīgas? - viņš kliedzis. Kāda jēga manam darbam, turklāt vēl izcilam, ja tas ir izrādījies paša slazds?! Ja būtu izgatavojis plānas, pa roku galam darinātas durvis, es jau sen tās būtu salauzis un atrastos brīvībā!

Tas neapšaubāmi bija ļoti bēdīgs secinājums.

Bet kas tagad?! - viņš turpinājis meklēt atbildi uz notikušo. Ko esmu guvis? Neko citu, kā vienīgi ar savu izcilo amata prasmi palīdzējis saviem ienaidniekiem.

Man nav ne mazāko izredžu izglābties. Darīdams labu, es sev esmu izdarījis vissliktāko, ko vien bijis iespējams izdarīt.

Vai tā nenotiek pārāk bieži? - to atcerēdamies, nodomāju.

Vai turpat jebkurš darbs, kas mums patīk un ko darām ar aizrautību, mūs netur kā ieslodzījumā?

Un mūsu aizraušanās - sākot ar pastmarku krāšanu un beidzot ar vēlēšanos ziemā aizbraukt uz Zagarkalnu vai Alpiem paslēpot?

Tam nav izšķirošas nozīmes, ar ko mēs aizraujamies vai ko darām. Mēs vienmēr paši sevi saņemam gūstā.

Un alkohols? Un profesionālā karjera? Un politiskā vara? Un vēlme dzīvot tikpat labi kā citi?

Un kur tad vēl sekss?! Mūsu dzīves visstingrākais cietumsargs!

Nemaz nerunājot par visbiežāk lietotās narkotikas - mīlestības - postošajām sekām…

Lai cik tas arī būtu nožēlojami, netaisnīgi un ļoti sāpīgi, bieži darot kaut ko labu, mēs paši sevi iegāžam dziļas nelaimes bedrē…

Pat tagad es - slavens un pietiekami labi apmaksāts latviešu rakstnieks Krists Kristsons - atrodos kaut kādā pretīgā Iļģuciema dzērāju pritonā un gaidu, kad piedzēries un pagalam pārskaities vairākkārt tiesāts bandīts Gunārs Ginters uzlauzīs durvis un es tikšu pakļauts nopietnām nāves briesmām…

Kāpēc?! - gribējās kliegt.

Taču tas ir vismuļķīgākais jautājums, uz kuru mēs vienmēr sniedzam nepareizas atbildes. Arī šoreiz.

Acīmredzot tāpēc, ka cietumā esoša cilvēka lūgts, esmu šeit atnācis, lai kādai nelaimīgai meitenei nodotu viņas tēva pirmsnāves vēstuli. Un šī meitene man ir iepatikusies. Tas nav svarīgi - vai tikai cilvēciska žēluma vai sievišķīgas pievilcības dēļ. Svarīgi ir tas, ka atkal esmu gribējis otram cilvēkam izdarīt ko labu. Un par to man tagad sods?! Ne velna! Es neesmu viegli uzveicams cilvēks.

Kad kāju spērieni pa durvīm kļuva spēcīgāki, mani pēkšņi pārņēma negantas dusmas. Piegāju pie durvīm, tās atslēdzu un ātri atrāvu vaļā.

Priekšā, naidā zvērodams, stāvēja vidēja auguma kalsns vīrietis. Viņa mute bija pilna ar bleķa zobiem, bet ķermeņa augšdaļu sedza netīrs, līdz nabai atpogāts flaneļa krekls.

-  Kas ir? - es jautāju. - Vai pieklājīgāk pieklauvēt nevari?

Gunārs uz mirkli tā kā pat apstulba, tad nicīgi pasmīnēja.

-   Kas tu tāds esi? - viņš vaicāja.

-       Labāk neprasi! - es brīdinoši teicu. - Pateikšu - un tu tūlīt no bailēm pietaisīsi bikses!

-        Ei nu ei? - Gunārs turpināja dzēlīgi smīnēt. - Kas - esi policijas ģenerālis?

-        Daudz sliktāk, vecīt! - es sacīju. - Esmu pasaules čempions kikboksā!

-       Diezgan iespaidīgi, - Gunārs sacīja. - Taču tas situāciju nemaina. Ko tu šeit meklē?

-       Seno civilizāciju inku un maiju apslēptu zeltu, - es visā nopietnībā atbildēju.

-       Diez vai nu tā būs, - Gunārs šaubījās. - Man ir stipras aizdomas, ka tomēr šeit esi meklējis ko citu! Vai Indru?!

-   Nu, pieņemsim, - es teicu. - Vai tas ir aizliegts?

-        Ko tu no viņas gribi? - Gunāra balsī ieskanējās daudz skarbāki toņi.

Neskatoties uz diezgan draudīgo stāvokli, nekādas īpašas bailes nejutu. Biju pilnīgi pārliecināts - ja iznāks fiziska saķeršanās, es viņu pieveikšu.

-  Neko, - es atbildēju. - Vienkārši atnācu meiteni apraudzīt.

-   Kāpēc? Vai esi viņai rada?

-   Jā, - es apliecināju. - Pusbrālis.

Gunārs brīdi domāja.

-       Kā tas sanāk? - viņš prasīja. - Jums abiem ir viens tēvs - Imants Kuharžs?

-   Tā iznāk.

-       Tā vis nesanāk! - Gunārs neticēja. - Man šķiet, tu tomēr baigi fleitē! Es Imantu pazīstu. Esam seni Iļģuciema puikas. Mācījušies vienā skolā un sēdējuši vienā cietuma kamerā. Par Indru, jā, viņš man ir stāstījis, bet nekad nav pieminējis, ka viņam būtu arī dēls!

-        Droši vien, ka nav arī, - es teicu. - Tāpat kā tev! Pa kuru laiku jūs to būtu dabūjuši gatavu, ja gandrīz vai visu mūžu pa zonām vien vazājušies!

-        Liec manu dzīvi mierā! - Gunārs iesaucās. - Vai Indra tev neteica, ka, izņemot mani, neviens cits viņai nedrīkst pat tuvoties?

-   Teica, - es sacīju. - Nu un kas?

-   Vai tev teiktais nepieleca?

-        Pieleca. Bet es Indrai atbildēju, lai taču viņa beidzot tevi pasūta pie visiem velniem un satiekas, ar ko pati grib!

-        Kāpēc tu viņu tā mācīji? - Gunārs arvien draudošākā tonī prasīja. - Tas no tavas puses ir bijis ļoti vieglprātīgi darīts!

-       Diez vai, - viegli pašūpoju galvu. - Es to darīju tāpēc, ka Indru mīlu.

Gunārs aiz pārsteiguma labu brīdi kļuva mēms.

-   Ko tu teici? - viņš lēni pārjautāja.

-   Ja esi kurls, varu atkārtot! Es teicu, ka šo meiteni mīlu.

-        Ļoti slikti, - Gunārs sacīja. - Slikti tev un skuķim arī. Tu vispār zini, kas es esmu?

-        Man tas ir pilnīgi vienalga! - atbildēju. - Spriežot pēc apģērba, nekāds Saeimas deputāts neesi. Tātad neesi arī neaizskarams. Tu par to padomā, vecīt! Ka neiznāk visu atlikušo vasaru pa slimnīcām vien dzīvot!

Gunārs patiešām brīdi domāja. Tad paskatījās uz Indru.

-  Kas viņš tāds ir? Vai tiešām no policijas vai boksa čempions?

-        I tas, i tas! - viņa ātri teica. - Tāpēc pēc iespējas ātrāk lasies prom!

- Tu uzdrošinies man draudēt?! - Gunāram aiz pārsteiguma iedrebējās balss. - Man - no kura baidās turpat vai viss Iļģuciems un bijušie zeķi?!

-   Un ko tu saki? - viņš atkal pagriezās pret mani.

-   To pašu, - es teicu. - Tas ir labs padoms. Jo ātrāk aiz sevis aizvērsi istabas durvis, jo labāk tavai veselībai!

-    Tu uzdrošinies man draudēt?! - Gunāram aiz pārsteiguma iedrebējās balss. - Man - no kura baidās turpat vai viss Iļģuciems un bijušie zeķi?! Man - kas cietumos pavadījis sava mūža lielāko daļu?!

-   Redzi, Gunār, - es mierīgi teicu. - Ja tev būtu kaut mazliet vairāk prāta, tu nekad cietumā nebūtu sēdējis, bet gan dzīvojis skaistu un normālu dzīvi! Un vēl - neskatoties uz savu garīgo atpalicību, tev tomēr vajadzētu saprast, ka visus nobaidīt nevar! Tas vispār nav iespējams! Jā, Indru droši vien vari. Ko meitene tev var izdarīt? Vēl tu vari pabaidīt dažas Iļģuciema tantiņas vai patiešām kādu zeķu, bet ne mani vai citus! Lai gan es, protams, nekāds pasaules čempions neesmu, taču, tici, ja kas - es ar vienu sitienu ietriekšu tev rīklē visus tavus bleķa zobus, un varēsi vēl priecāties, ka būsi izsprucis cauri bez smagākām sekām!

-   Indra! - Gunārs atkal ierēcās. - Ko man tagad darīt? Vai jūs abus nogalināt?

Indra piecēlās un pienāca pie durvīm.

-   Gunār, lūdzu, ej prom! - viņa klusā balsī palūdza.

-    Kur lai es eju? - viņš prasīja. - Tad man tevi taču jāatstāj viņam! Kāda velna pēc? Tā es nevaru!

-  Paklausies, Gunār! - es mierinoši teicu. - Nav ko trakot! Parunāsim kā vīrs ar vīru! Kas tu Indrai esi? Oficiāls laulenis?

-   Laulenis gluži neesmu, - Gunārs tāpat daudz mierīgākā balsī sacīja. - Bet jau ļoti sen… Indra vēl bija pavisam maziņa. Viņas māte Lidžene, nu, Ligita Liepa, meiteni, var teikt, gandrīz vai oficiāli man pārdeva! Es Lidženei toreiz pēc kolhoza kases aplaupīšanas, tur negaidīti iznāca arī divi līķi, uzglabāšanai atstāju piecpadsmit tūkstoš rubļu! Tu to apjēdz? Tā toreiz bija baismīgi liela nauda! Divi žiguļi! Bet kamēr es godīgi atsēdēju savu sodu, tā mātīte visu naudu notrieca! Esot pat aizbraukusi uz Gruziju! Padomā tik! Tāpēc, ja patiešām esi īsts vīrs un kaut ko sajēdz no kriminālās pasaules stingrajiem, taču taisnīgajiem likumiem… Gan Lidžene, gan Indra pieder man!

Gluži tāpat, kā man pieder pulkstenis vai šis te krekls! Viss! Tirgus ir beidzies!

-   Kur pašlaik Ligita atrodas? - es prasīju.

-   Atvilkās mājās un tūlīt nolūza! - Gunārs paziņoja.

-        Tad tagad paklausies tu! - es uzsaucu. - Nekāds tirgus vēl nav beidzies! Tev nauda ir?

Gunārs iebāza roku bikšu kabatā un tur pagrabināja sīknaudu.

-   Pusotra lata. Rītdienai pietiks.

-   Vairāk negribi?

-        Gribu, - Gunārs tūlīt atbildēja. - Bet arī cietumā vairs negribas.

-        Es te biju jau atnācis pirms nedēļas, - turpināju. - Atnesu Indrai vēstuli no Imanta Kuharža. Meitene tobrīd nebija mājās, sarunājos ar viņas māti. Viņa šo to pastāstīja gan par Imantu, gan tevi. Un viņa man apsolīja, ka es Indru jebkurā laikā varēšu dabūt… ja attiecīgi samaksāšu.

Gunārs īsu laiciņu domāja. Tad painteresējās:

-   Vai par cenu arī vienojāties?

-        Ne gluži, - es atbildēju. - Runa bija, sākot no degvīna pudeles līdz simts latiem.

-        Tiešām? - Gunārs izskatījās patīkami pārsteigts. - Tu to skuķi gribi?

-        Jā, - es apliecināju. - Lai gan tevi varu patriekt un meiteni dabūt tāpat vien… Cik prasi?

Gunārs smaidīja.

-        Es Indru jau sen gribēju izmantot kā labi ejošu preci… Kāda tagad šādām meitenēm ir tirgus cena?

-   Desmit lati par nakti, - es paskaidroju.

-       Nu, lieliski! - Gunārs nopriecājās. - Dod naudu un līdz rītam viņa ir tava!

Lai gan tajā brīdī ļoti gribējās Gunāra rīklē patiešām ietriekt visus viņa mākslīgos zobus, es tomēr no kabatas izvilku sarkanas krāsas piezīmju grāmatiņu, ko izmantoju arī kā naudas maku. Gunāram iedevu divdesmit latus.

Viņš naudu tūlīt iebāza kabatā, pagriezās un steidzās prom.

-        Ei, Lidžen! - viņš sauca. - Mosties! Dzīves svētki turpinās!

18. nodaļa

Lēnām pagriezos pret Indru.

Meitene pārsteigta skatījās uz mani, un es uzreiz nevarēju pateikt - viņai mana rīcība ir izraisījusi prieku vai dusmas. Iešāvās prātā, ka vina tūlīt nicinoši pateiks: "Arī tu, Krist…"

-   Vai tev sporta soma ir? - jautāju.

-  Ko?! - Indras acis pielija ar vēl lielāku pārsteigumu. - Ko tu teici? Kāda soma?!

-   Ja tev ir sporta vai kāda cita soma, lūdzu, sameklē to un samet tajā sev visnepieciešamāko! Iedomājies, ka dosies ilgstošā ekskursijā vai ārzemju ceļojumā. Paņem arī pasi un citus dokumentus, ja tādi ir.

-   Kāpēc?! - Indra, nesapratnes pilna, brīnījās.

-   Es taču tevi nopirku! - smaidīdams atgādināju. - Vai aizmirsi? Samaksāju veselus divdesmit latus! Redzēji, kā Gunārs nopriecājās! Tā viņam ir liela bagātība.

-  Viņam varbūt, - Indra piekrita, - bet ne man.

-   Nu, protams! - es teicu. - Cilvēka bagātība ne vienmēr mērojama ar naudu.

-   Kāpēc tu to darīji? - Indra prasīja.

-   Paklausies! - nopietni sacīju. - Ja tu gribi šeit palikt, tad paliec! Apsēdies un gaidi, kad atkal piedzērušais Gunārs atgriezīsies un tevi te izdrāzīs! Un pateicības vietā vēl kārtīgi sados pa purnu! Es neko jaunu vai rupju nepateicu. Ja nemaldos, un Gunārs nemelo, tad tāda ir tava ikdiena! Bet, ja gribi no šīs elles izrauties, ja beidzot vēlies savā dzīvē kaut ko mainīt… Tad, lūdzu! Atri savāc savas mantiņas un tinamies prom! Ceru, tu pati saproti - nekādā gadījumā tev sliktāk nebūs. Jo sliktāk vispār nemaz nav iespējams būt!

Indra samulsusi joprojām stāvēja netālu no durvīm, un viņas glītā seja un acis bija pilnas ar neziņu.

-   Ko esi nodomājis ar mani darīt? - viņa klusi jautāja.

-   Pārdot tālāk kādam arābu šeiham! - es, nedaudz aizkaitināts, atbildēju. - Saki atklāti - tev ļoti patīk būt tādai kā lētai tirgus precei? Ar tevi tirgojās māte, tad kaut kāds izbijis cietumnieks, tagad vēl es… Droši vien agrāk ir bijuši vēl citi. Nezinu. Zinu tikai to, ka tā dzīvot ir cilvēka necienīgi! It sevišķi jaunai meitenei, kurai priekšā vēl visa dzīve! Es saprotu - savā ziņā katra sieviete agrāk vai vēlāk sevi pārdod. Vienas to dara uz Čaka ielas, citas greznās guļamistabās. Bet sieviešu lielākā daļa sevi pārdod vai, pareizāk sakot, sevi atdod saviem vīriem! Tu pirmīt sacīji - ja pienāks tāds laiks, tad es gribu pati nosaukt savu cenu! Taču, vai tu vispār, Indra, zini, kāda ir visaugstākā cena, ko gandrīz katra normāla sieviete par sevi prasa? Nezini? Tad es tūlīt pateikšu - tā ir mīlestība… Taču palikdama un turpinādama dzīvot šajā namā, tu nekad, Indra, tici, nekad šeit mīlestību neatradīsi! Dzīve, kā tavai mātei, paies tukšgaitā - bez jebkādām dziļākām jūtām… Un tava cena būs ne augstāka par dažiem latiem, bet vēlāk, visticamāk, tikai degvīna pudeles vai vienas narkotikas devas vērtē…

-  Un ko tu? - Indra pēc krietna klusuma brīža prasīja. - Tu man dosi mīlestību? Tu to spēsi un gribēsi… tādai kā es?

-   Nezinu, - paraustīju plecus. - Bet es tev došu vismaz cerību… daudzmaz jēdzīgākai dzīvei.

-   Notiek kaut kas neiedomājams, - Indra nomurmināja, strauji pagriezās, sameklēja diezgan apdriskātu somu un tajā sāka likt dažādus drēbju gabalus, veļu un vēl kaut ko. Es neskatījos. Pagriezos sāņus un atkal uzmetu skatu muskuļainā Kloda van Dammes krāsainajai bildei.

Nav slikti būt fiziski spēcīgam, es domāju. Ar savu austrumu cīņu mākslas prasmi vari apsist lielu baru uzbrucēju. Tev ir daudz naudas un pasaules slava. Redzi, pat viena latviešu meitene pie sienas pielikusi tavu portretu un, iespējams, katru vakaru, it sevišķi tajās reizēs, kad pie viņas istabas durvīm dauzījušies piedzērušies veči, skatījusies uz tevi un domājusi - justos laimīga, ja man būtu tāds draugs…

Taču tāda drauga nav. Ir tikai sāpīga vientulība un skarba dzīve. Un lai gan tāda dzīve diemžēl ir daudzām sievietēm, man Indras nez kāpēc bija sevišķi žēl. Varbūt tāpēc, ka vispār riebās viss pirkšanas-pārdošanas vājprāts, kas pēdējos piecpadsmit gados bija pārņēmis mūsu sabiedrību.

Pavisam nopietni - tas tik tiešām bija kaut kāds mantrausības ārprāts! Pirka un pārdeva visu, ko vien varēja pārdot un nopirkt - zemi, mežus, nekustamos īpašumus, amatus, nelegālo alkoholu, kontrabandas cigaretes un degvielu, godu, amatpersonas, miesu, eksāmenu biļetes, sievietes, politisko pārliecību un pat vēlētāju balsis! Tas viss bija tik nožēlojami, ka atlika vien brīnīties, cik īsā laikā daudzi cilvēki pēkšņi kļuvuši negodīgi un alkatīgi. Pēkšņi bija pasprukuši vaļā kaut kādi līdz tam slēpti instinkti un prāta bremzes.

Līdzko atvērās mūsu valsts politiskās brīvības vārti, pa tiem tūlīt mantkārības eiforijā izspruka arī piecdesmit padomju varas gados krātā vēlēšanās kļūt ne tikai brīviem, bet arī bagātiem. Un, lai gan šī vēlme, iespējams, ir ļoti dabiska un nekādā ziņā nav nosodāma, taču mūsu sabiedrībā tās realizācija kaut kā pārāk bieži ir kļuvusi par citu cilvēku sociālo un personīgo nelaimi, nemaz nerunājot par daudzu ļaužu izdzēstajām dzīvībām…

-    Esmu gatava, - mani no šīm drūmajām pārdomām iztraucēja Indras klusā balss. - Tikai nesaprotu, kāpēc man vienas nakts vajadzībām jāņem līdzi turpat vai viss drēbju skapis un pase? Vai tev ir tāda novirze - mīlēšanās laikā likt sievietei vairākkārt pārģērbties?

-   Ne gluži, - es atbildēju. - Vienkārši iedomājos, ka tev tas viss var noderēt. Klodu van Dammi atstāsi?

-   Lai paliek! - viņa viegli atmeta ar roku. - Lai paliek sargāt māju!

Līdz šim viņš gan neko nav spējis nosargāt, nodomāju. Ne šo māju no dziļa posta, ne tevi no daudzkārtējiem pazemojumiem.

Mēs šķērsojām blakusistabu un uz brīdi apstājāmies virtuvē. Gunāru nekur vairs nemanīja, toties pie virtuves galda vienā rokā satvērusi pusizdzertu degvīna glāzi, nolūzusi gulēja Ligita.

-  Zini, Krist, - Indra, viegli nodrebējusi, klusi sacīja. - Izrādās, viņa jaunībā ir bijusi ļoti skaista. Esmu redzējusi dažas fotogrāfijas. Un droši vien ir bijuši arī kaut kādi sapņi… Kāpēc tie pārvērtušies tik nožēlojamā īstenībā?

-   Iemesli var būt dažādi, - es paskaidroju. - Bet viens no galvenajiem - nav bijis stipras gribas. Acīmredzot viņai nav bijusi pat vēlēšanās dzīvot citādi. Neviens jau ar varu mūs nespiež dzīvot sliktāk, nekā tas ir iespējams. Tā vienmēr bijusi pašu izvēle - kā dzīvot! Un te ne bagātībai, ne nabadzībai nav nekādas nozīmes. Vismaz ne izšķirošas. Svarīga nozīme ir tikai mūsu gribai un prātam. Pēc tam viss pārējais jau nāk it kā pats no sevis.

Mēs izgājām laukā un pa Daugavgrīvas ielu nesteidzoties aizgājām līdz Dagmāras ielas stūrim.

Atklāti sakot, es jutos diezgan pārsteigts, ka Indra bija ar mieru man sekot. Šaubījos, vai viņa patiešām tā arī sapratusi, ka esmu viņu uz vienu nakti nopircis. Ja es kaut ko arī esmu pircis, nodomāju, tad vienīgi šīs jaunās sievietes brīvību. Bet ko ar viņas brīvību lai daru, vēl nezināju. Vienīgi sajutu iekšēju prieku un gandarījumu, ka man atkal ir izdevies izdarīt kaut ko labu.

-   Kur tu mani vedīsi? - Indra jautāja. - Uz viesnīcu, pie kāda drauga, uz Spilves pļavām vai savām mājām?

-   Kur tu gribētu? - es prasīju. - Kā redzi - izvēle ir plaša!

Indra krietnu brīdi klusēja, tad skumji pasmaidīja.

-   Es tagad gribētu nomirt, - viņa negaidīti pateica. - Pavisam nopietni.

Es viegli uzliku roku uz viņas pleca.

-   Tas ir vienīgais, ar ko mums dzīvē nekad nevajag steigties, - es sacīju. - Tas, agrāk vai vēlāk, notiks pats no sevis. Labāk jādomā, kā sev atvēlēto laiku varam izmantot sev par labu. Viena cilvēku daļa nez kāpēc domā tieši otrādi - kā lai savu dzīvi padarītu pēc iespējas sliktāku! Bet mēs, Indra, pacentīsimies savu iespēju robežās būt saprātīgi un nekādas muļķības nedarīt. Sarunājuši?

-  Nodoms nav slikts, - viņa piekrita. - Kā tas ir realizējams?

-   Nezinu, - paraustīju plecus. - Es būtu apmierināts, ja vispirms tu man paklausītu un uzticētos.

-   Esmu jau paklausījusi, - Indra atgādināja. - Aizgājusi no dzimtajām mājām līdzi svešam cilvēkam… Kas tālāk?

-   Es neesmu svešs, - sacīju. - Mani pazīst visa Latvija.

-   Piedod, bet es tevi nepazīstu.

-   Tu latviešu literatūru nelasi?

-        Lasu. Taču, ja pareizi saprotu, ir tomēr milzīga atšķirība starp to, kas rakstīts romānos, un reālo dzīvi. Vēl lielāka atšķirība droši vien pastāv starp autora vārdu uz grāmatas vāka un to, kāds šis autors ir dzīvē.

-   Tā dažreiz patiešām ir, - piekritu. - Es tev šķietu slikts?

-         Ko tu! - Indra iesaucās. - Ja vērtēju tavu līdzšinējo izturēšanos pret mani, tu esi pat ļoti labs! Mani paglābi no kārtējās Gunāra uzbāšanās. Bet kāds tu esi īstenībā… Dikti jau gribētos domāt, ka man neko sliktu neizdarīsi. Un, ja arī izdarīsi… Galu galā es taču vismaz šodien esmu tavs īpašums…

-       Izbeidz! - diezgan nikni uzkliedzu. - Tu piederi pati sev! Es tikai tā… Tavā dzīves ceļā nejauši pagadījies garāmgājējs…

-        Nav tiesa, - Indra strauji papurināja galvu. - Ja tev nav sliktu nodomu… Paldies, ka esi mani sameklējis un izrāvis no tās nolādētās vietas… Savādi, bet es jau no visagrākās bērnības tās nekad neesmu izjutusi kā savas mājas… Vai tev pašam dzīvē vienmēr ir gājis labi?

-        Nē, Indra, ne vienmēr, - es atbildēju. - Bet visā visumā, jā. Nevarētu žēloties.

-   Kur tu dzīvo?

-        Tepat Iļģuciemā. Dzirciema ielas galā - netālu no lidlauka. Esi tur kādreiz bijusi?

-   Nekad.

-   Peldēties uz upi negāji?

-   Es neprotu peldēt.

-        Kādreiz tur bija ļoti jauki. Tagad gan Rātsupīte pamazām aizaug.

-   Mana bērnība vairāk pagāja ap Dzegužkalnu.

-        Tā arī nav slikta vieta. Bērnībā ar draugiem tur gāju spēlēt kariņus. Tā iznāca, ka es ar saviem draugiem Artūru, Ēriku un Niklāvu vienmēr palikām neuzvarēti.

-   Laba sajūta, vai ne?

-       Jā, Indra, uzvarētājus netiesā. Uzvarētājus slavē, smukas meitenes bučo viņus uz vaiga un pasniedz tiem sarkanas rozes.

- Kas tālāk ? - Indra jautāja. - Tu ar mani ko darīsi, vai arī šeit pametīsi ?

-   Man gan neviens nekad nav pasniedzis ne ziediņa…

-        Tev jau viss vēl priekšā. Neraudi! Gan jau uzradīsies kāds, kas to vien darīs, kā tevi apbērs ar puķēm…

Indra neticīgi iesmējās.

-   Mani?!

-       Paklausies, skuķēn! - es atkal mazliet pacēlu balsi. - Nekad nevajag sevi novērtēt par zemu! Ja tev arī gadīsies iekrist visdziļākajā bedrē, ja citi darīs pāri, smiesies, pazemos un tev tiešā vai pārnestā nozīmē nāksies vārtīties dzīves dubļos, dari to vismaz ar augstu paceltu galvu! Tas tevi varbūt arī nepaglābs, taču vismaz pati savās acīs nekļūsi gluži zaudētāja. Tu būsi saglabājusi savu cilvēcisko pašcieņu. Dažreiz tas ir vienīgais, kas mums atliek… Vienmēr jāturas līdz galam!

-       Bet, ja dzīvē iet smagi, tad ar to stingro turēšanos tā ir, kā ir. Runāt vienmēr ir vieglāk.

-       Protams, - es piekritu. - Taču tas, ko teicu, dažreiz tomēr noder.

-       Kas tālāk? - Indra jautāja. - Tu ar mani ko darīsi, vai arī šeit pametīsi?

-       Tad nebūtu vērts tevi raut laukā no mājas, - sacīju. - Vispirms man vajadzētu zināt… Tu esi pilngadīga? Cik tev ir gadu?

-        Astoņpadsmit, - meitene atbildēja. - Drīz būs deviņpadsmit.

-   Nopietni?

-   Vai vajag uzrādīt pasi?

-   Nevajag! Bet tu izskaties daudz jaunāka.

-   Paldies! - Indra skumji pasmaidīja. - Ko man tas dod?

-       Daudz ko, - es atbildēju. - Tādā gadījumā tevi droši varu vest pie sevis.

-   Bet līdz tam nevarēji, ja?

-   Tu izskaties vēl nepilngadīga.

-       Ak, kādi smalkumi! - Indra mazliet nicīgi iesmējās. - Cik tev pašam ir gadu?

-   Četrdesmit četri.

-         Starp citu, tu arī izskaties daudz jaunāks! - Indra paziņoja.

Beidzot paņēmu Indru zem rokas un pa Balto ielu sākām iet manas mājas virzienā.

Es neko iepriekš nebiju plānojis. Viss bija iznācis kaut kā pārāk spontāni un negaidīti. Ko ar to skuķi iesākt, nemaz tā īsti nezināju. Taču, tā kā meitene man uzreiz bija iepatikusies, sirdsapziņa vienkārši neļāva viņu atstāt tai dzērāju peklē.

Labi sapratu - tā nebija tikai, kā mēdz sacīt, kristīgā cilvēkmīlestība vien… Tā drīzāk bija parasta vīrieša līdzcietība pret viņam iepatikušos sievieti, kas tai brīdī atradās uz pamatīga dzīves sēkļa… Un kāpēc gan nepalīdzēt, ja man tāda iespēja pastāv?

Protams, es nevaru palīdzēt visiem pasaules bāreņiem, ne arī Latvijas un pat ne kāda pagasta dzīves atstumtajiem, taču konkrēti šai meitenei varu. Tad kāpēc gan ne?

-   Mēs ejam pie tevis? - Indra jautāja.

-       Jā, - es apstiprināju. - Ja gribēsi, varēsi tur dzīvot. Ja nepatiks vai negribēsi, varēsi atgriezties pie mātes un Gunāra.

-        Ko teiks tava sieva? - Indra pēc ilgāka klusuma brīža prasīja.

-   Man nav sievas, - es atbildēju.

-   Kā tā?

-   Esmu šķīries.

-   Un bērni?

-   Meita jau liela. Pašlaik studē Londonā.

-   Un tu visu laiku dzīvo bez sievietes?

-   Nē, ne vienmēr. Laiku pa laikam kāda uzrodas.

-   Tāpat, kā tagad es?

-   Ne gluži, - es sacīju. - Taču ir bijis visādi.

-   Kāpēc tu izšķīries?

-  Viņa iemīlējās citā.

-   Kāpēc? Tātad tu viņai biji slikts?

-  Nezinu. Iespējams, viņš vienkārši bija labāks par mani.

-   Tu viņu mīlēji?

-   Protams.

-   Šķirties bija smagi?

-       Jā. Gribēju pat uzrāpties pa Vanšu tilta trosēm augšā un lēkt Daugavā. Taču pēdējā brīdī pārdomāju. Dzīve bez sāpēm un vilšanās mums taču sniedz arī bezgala daudz ko patīkamu! Redz, ja toreiz būtu nolēcis, nekad nebūtu saticis tevi!

-   Vai tev šis ir kāds īpašs gadījums? - Indra jautāja.

-        Protams! - es apliecināju. - Nevienas tik jaunas meitenes man vēl nav bijis.

-   Gan jau bija, - Indra teica. - Kad pats biji jauns.

-   Tad jā, - es piekritu. - Taču tas bija tik sen…

Indru aizvedu līdz mājai, atvēru sētas vārtiņus un iegājām pagalmā. No būdas tūlīt izlīda Džokers un, priecīgi smilkstēdams, skrēja mums pretim.

-   Nebaidies! - es Indrai teicu. - Suns nekož.

Kad bijām ar Džokeru sasveicinājušies, Indra vērīgi paskatījās apkārt.

-   Šī ir tava māja? - viņa prasīja.

-   Vai nepatīk?

-   Ko tu! Es biju iedomājusies, ka tev ir dzīvoklis.

-   Māja tas pats dzīvoklis vien ir. Tikai ļoti liels.

Kad iegājām iekšā, es Indru aizvedu uz gala istabu, kur agrāk bija mitusi meita.

-        Iekārtojies! - es aicināju. - Būsi mana īrniece. Pagājš- gad šo istabu izdevu kādai studentei. Viņa pēc studiju beigšanas tagad dzīvo ārzemēs. No tevis nekādu īres naudu neprasīšu. Starp citu, no kā tu pārtiec? Kaut kur strādā?

-        Jā, - Indra klusi atbildēja un izskatījās, ka viņa joprojām netic, ka dzīve pēkšņi ir izdarījusi tik krasu pavērsienu un devusi iespēju mierīgi dzīvot šeit. - Strādāju stikla fabrikā.

-   Kantorī vai cehā?

-   Pie pudeļu noņemšanas no konveijera lentes.

-   Smagi?

Indra piekrītoši pamāja.

-   Ļoti nogurdinoši. Truls darbs.

-        Nekas, Indra! - mierinoši teicu. - Varbūt tev drīz sameklēšu citu, daudz labāku (Tarbu. Bet pagaidām mierīgi iekārtojies. Te ir arī televizors ar piecdesmit divām programmām un radio. Drēbes ieliec skapī, tur atradīsi arī visus gultas piederumus. Tūlīt pagatavošu vakariņas, neko īpašu, vakaros es parasti dzeru tikai tēju ar dažām sviestmaizītēm. Pēc tam liksies gulēt, un, ceru, viss sliktais tavā dzīvē būs beidzies.

īsi pirms pusnakts, kad joprojām sēdēju pie rakstāmgalda savā darba kabinetā, pēkšņi izdzirdu skaļu Indras balsi.

-   Krist!

Tūlīt piecēlos un ātri aizgāju pie viņas.

-   Kas noticis? - prasīju.

-        Lūdzu, apsēdies! - Indra aicināja. - Jā, šeit man blakus! Tu jau gulēji?

-Nē.

-   Ko darīji?

-   Strādāju.

-   Tas tev ir svarīgi - strādāt pat naktīs?

-   Jā, Indra. Tāda ir mana dzīve.

-   Vai mājā bez mums neviena cita nav?

-   Nē, - es atbildēju. - Vari gulēt mierīgi.

-        Taisni vai brīnums, - viņa klusi nomurmināja. Tad pasmaidīja. - Tik negaidīts likteņa pavērsiens.

-        Atceries, Indra, - es teicu. - Liktenis - tas vienmēr ir kāds konkrēts cilvēks.

-   Šai gadījumā tu?

-       Zināmā mērā, - es piekritu. - Vai, pareizāk sakot, iemesls, kāpēc tu atrodies šeit, bet ne citur, ir vairāku apstākļu secība. Vispirms mana drauga prokurora Ērika padoms aizbraukt uz Jelgavas cietumu, pēc tam tava tēva lūgums par vēstuli un tevis sameklēšanu. Tad tavas mātes un Gunāra izturēšanās. Pēc tam sekoja mūsu satikšanās…

-   Es tev patīku? - Indra jautāja.

-       Jā, - apliecinoši pamāju ar galvu. - Lai gan tavu sākotnējo izturēšanos pret mani par labu nenosaukšu, taču drīz sapratu, kāpēc esi tik asa.

-       Pareizi, Krist, - Indra sacīja. - Varbūt esmu vismaigākā būtne pasaulē, taču… Mans vienīgais glābiņš no dzērāju uzbāzības bija būt pēc iespējas niknākai! Noraidošai! Visus turēt pēc iespējas tālāk no sevis.

-   Tā es to arī sapratu, - teicu. - Ja sieviete grib saglabāt savu patību… Nevajag ļaut sevi iemīt dubļos vai pārvērst par kucīti, kuru jebkurš garāmgājējs var paraut sev līdzi.

-       Atzīšos - man tas ne vienmēr ir izdevies, - Indra sacīja. - Tev nav nepatīkami…?

-   Nē, Indra, viss kārtībā! Guli un dzīvo mierīgi tālāk!

-        Kad šovakar beigsi strādāt… - Indra uz mani skatījās ar gaidpilnām acīm. - Ko darīsi?

-   Iešu gulēt, - es atbildēju.

-   Kur? - viņa ātri jautāja.

-   Savā istabā!

-       Kāpēc tur? - Indras balsī pavīdēja vilšanās. - Pie manis negribi nākt?

-Nē.

-       Kāpēc? - Indrai mazliet aizlūza balss. - Tu taču par mani samaksāji…

-       Ak, Indra, Indra! - es smagi nopūtos. - Vai patiešām tas līdz tavai saprašanai vēl nav aizgājis? Iedodams Gunāram naudu, es nepirku vis tevi, bet gan tavas tiesības uz brīvu rīcību. Vai tu tik tiešām varēji iedomāties ko citu?

-       Vai tad tas ir kas neikdienišķs? - Indra jautāja. - Tā taču dara daudzi! Vīrieši pērk sievietes…

-        Es nepērku, - nopietni sacīju. - Taču runājot par brīvību. .. Zini, cilvēki par to atdod pat savu dzīvību… Un kas gan, salīdzinot ar to, ir kaut kādi nožēlojami divdesmit lati?!

-       Vai tu vienmēr esi tik labs? - Indra, nedaudz pārsteigta, vaicāja.

-  Jā, - es apliecināju. - Ne vienmēr, bet ļoti bieži.

Kādu brīdi pārstājām runāt. Istabā un visā mājā pēkšņi

bija dzirdams tik apdullinošs klusums, šķita, pasaule ir aizgājusi bojā un mēs esam pēdējie, kas nez kāda iemesla dēļ vēl esam, izmisīgi pieķērušies pie aizejošā Laika stērbelēm…

-        Tu mani negribi? - Indra negaidīti prasīja. - īrniece ir īrniece, paldies par to, bet… Tu mani kā sievieti negribi? Tu tagad mierīgi piecelsies un aiziesi gulēt viens?

-   Tā, Indra, izskatās, - es atklāti pateicu.

-        Vai tu mani negribi tāpēc, - Indrai atkal iedrebējās balss, - ka mani ir ņēmuši daudzi? Bet tici, Krist! Es pati to nekad neesmu gribējusi! Šī ir pirmā reize, kad to vēlos… Lūdzu, neaizej! Palikdama viena, es nosalšu…

-   Ja tu nenosali savā mājā, tad manējā nekad! - es sacīju un silti pasmaidīju. - Es saprotu - kad cilvēkam salst dvēsele, nekādas segas vai ugunskuri nelīdz. To var sasildīt tikai otra cilvēka sirds. Bet tu man esi vēl sveša, un es tev esmu vēl svešs. Pagaidām mēs viens otru varam sasildīt tikai ar fizisko tuvumu. Tas, protams, arī daudz ko nozīmē, bet… Es tavās acīs negribu izskatīties tāds, ar kuriem tu jau esi gulējusi. Es, kā literatūrā, tā vispār dzīvē, krasi atšķiros no citiem.

-   Tieši tāpēc, - Indra sacīja un viegli pieskārās manai rokai. - Kā citādi lai es atmaksāju to, ko tu šodien manā labā izdarīji? Man nekā cita nav, vienīgi es pati…

Indra lēnām novilka segu uz leju, atklādama vidēja lieluma apaļas, stingras krūtis. Līdz ar meitenes elpu tās vienmērīgi cilājās un atgādināja divus lielus, iesārtušus ābolus.

-   Vai tas tevi nesaviļņo? - Indra jautāja. - Nesatrauc? Neizsauc vēlēšanos…?

-    Saviļņo, satrauc un izsauc, - es sacīju, noliecos un pieglaudu seju viņas krūtīm. Pēc tam sāku tās skūpstīt un glāstīt.

Indra pievēra acis un labsajūtā ievaidējās.

Varbūt tā arī ir, es nodomāju, ka viņa pirmo reizi to darīs ar patiku…

19. nodaļa

Vasara, kā paģirains vecis no kroga, negribīgi gāja uz rudens pusi. Vēl gan pieturējās diezgan silts laiks, taču dienas jau kļuva manāmi īsākas un arvien biežāk debesis pārklājās bieziem lietus mākoņiem.

Tā arī šodien. Jau no rīta sāka viegli līņāt. Gunārs Gin- ters ar savu pārinieku Vili pagalam sadrūmuši pagāja garām Lāčupes kapsētas vienstāva koka ēkai un apstājās pie neliela šķūnīša, kur glabājās kapraču darbarīki. Tur viņi sameklēja lāpstas, ratus, uz tiem uzlika platus dēļus, tad vēl paņēma divus garus baltus zārkdvieļus un devās uz norādīto apbedījuma vietu - tā bija turpat netālu no drāšu žoga, kur jau atradās kāds pamests kaps. Taču krusta vai piemiņas plāksnes tur nebija. Kapsētas pārvaldniece nekādus ierakstus nevarēja atrast arī apbedījumu reģistra grāmatās.

Acīmredzot tur kāds vai kādi steigā bija norakti kara beigu juceklī, kad nevienam nekādas birokrātiskas formalitātes nebija ne prātā.

Gruva pasaule, dega pilsētas un katru dienu un mirkli kauju laukos mira tūkstošiem cilvēku - tērpti gan dažādu valstu karavīru formas tērpos, gan uzvalkos un kleitās.

-   Te mīksta zeme, - Vilis teica. - Darbs nebūs grūts. Stundas laikā galā tiksim.

-    Nekur nav jāsteidzas, - teica Gunārs, uz nokrautās dēļu kaudzes nolikdams degvīna pudeli. - Bēres ir paredzētas tikai četros.

-   Tad jau gan, - Vilis piekrita. - Vienīgi tas lietus…

-  Varbūt pārstās, - Gunārs sacīja un paskatījās uz debesīm.

-   Cik viņai bija gadu? - Vilis painteresējās.

-   Es nemaz tā īsti nezinu, - Gunārs paraustīja plecus. - Vajadzētu būt kādus piecus gadus jaunākai par mani. Katrā ziņā, kad pirmo reizi satikāmies, mēs vēl bijām pavisam jauni.

Drīz viņu lāpstas atsitās pret vairākiem satrunējušiem dēļu galiem, un tad jau bija redzami arī cilvēku kauli. Nedaudz parakušies, viņi izcēla divus galvaskausus - vienu lielāku, otru daudz mazāku - acīmredzot tas bija bērna. Kā apliecinājumu tam, viņi atrada arī labi saglabājušos rotaļlietu - pūkainu lācēnu.

-  Tas noticis kara beigās, - Vilis teica. - Visticamāk - bēgļi. Māte ar meitu. Droši vien bombardēšanas laikā.

Izrakuši bedri, viņi vienu stūri padziļināja, tur salika atpakaļ atrastos kaulus, galvaskausus un lācēnu, un zemi pielīdzināja. Pēc tam apbedījuma vietu nostiprināja ar dēļiem, dažus no tiem uzlika uz bedres malām un abi, jūtami noguruši, apsēdās sētmalē. Gunārs atvēra degvīna pudeli, uz viena dēļa gala uzlika glāzes un līdzpaņemtās sviestmaizes.

-  Lai viņām mierīga gulēšana tālāk! - Vilis teica. - Varbūt sievieti sauca Aina.

-   Kāpēc? - Gunārs mazliet izbrīnījies prasīja.

-   Tā sauca manu māti, - Vilis sacīja. - Kur viņa apglabāta, nezinu.

-   Kā to var nezināt?

-   Viņa mūs ar māšeli pameta, - Vilis sacīja. - Man bija seši, māsai četri gadi. Augām bērnunamā. Pēc vairākiem gadiem viņa pēkšņi uzradās, bet mūs pie sevis nepaņēma. Pateica - drīz braukšot prom kaut kur uz Krieviju, kur dzīvojot viņas jaunais vīrs - armijas virsnieks. Tā arī neko vairāk par viņu nezinām.

-  Kāpēc tu domā, ka viņa ir mirusi? - Gunārs jautāja. - Varbūt vēl dzīva.

-   Nē, Gunča! - Vilis strauji pakratīja galvu. - Man viņa nomira tai dienā, kad mūs pameta.

-   Tu domā - tas viss mīlestības dēļ?

-   Droši vien, - Vilis sacīja. - Bet ticamāk - tā vīrieša dēļ.

-   Viņas visas tomēr ir baigās velnenes, - Gunārs teica. - Drātēšanās dēļ pamest mazus bērnus… Es viņas ienīstu.

-   Vai tava māte bija laba? - Vilis jautāja.

-  Jā, - Gunārs atbildēja. - Mana māte bija ļoti laba! Man viņas joprojām ir žēl.

Un Gunārs stāstīja, kā viņu lielā ģimene - četri brāļi, divas māsas, māte, vecmāmiņa un vēl neliels šunelis mituši nelielā divistabu dzīvoklītī tūlīt aiz Buļļu ielas dzelzceļa pārbrauktuves un dzīvojuši ārkārtīgi lielā nabadzībā. Tēvs bija miris, Gunāram vēl mazam esot. Māte strādāja turpat pārbrauktuves otrajā pusē esošajā kartonāžas fabrikā Sarkanais karogs. Nopelnīt varēja ļoti maz, bet uzturēt nācās vēl septiņus cilvēkus…

No visagrākās bērnības Gunārs gandrīz neko citu neatcerējās, kā vienīgi drausmīgu izsalkumu un aukstumu. Kas ir teicis, ka ļoti slikti klājies tikai uz Sibīriju izsūtītajiem? Gan pēckara gados, gan arī vēlāk tepat Latvijā un Rīgā ārkārtīgi bēdīgi klājās daudzām latviešu ģimenēm - patiesībā tā pati Sibīrija vien bija, tikai ziemā ar nedaudz mazāku salu un lielākām iespējām badā varbūt tomēr nenomirt. Taču tālu no tā nebija.

Kas mums - četriem brāļiem Ginteriem - atlika? Kad sākām iet skolā, bijām visnabadzīgāk, vistrūcīgāk apģērbti, mūžīgi izsalkuši un naida pārņemti pret citiem. Negribu apgalvot, ka tas radās tikai mūsu nožēlojamā sociālā stāvokļa dēļ. Varbūt kaut kas tika mantots arī iedzimtības ceļā. Man par tēva raksturu, dabu vai kādām nosliecēm nekas nebija zināms. Bet māte bija laba, neko teikt. Kā viņa ar mums visiem daudzmaz tika galā, tas man līdz šim laikam nav īsti saprotams. Atceros tikai, ka viņa vakaros un naktīs bieži raudāja. Ne vienreiz vien bija tuvu izmisumam, kad mums vakariņās varēja tik vien uz galda katram uzlikt kā tikai dažas šķēlītes sausas maizes un mazu bļodiņu ar ūdenī vārītu prosas biezputru…

Viņa, kā nokaunējusies par savu nespēju dot mums ko vairāk, bieži ar asarām acīs klusi sacīja:

"Lūdzu, bērni, piedodiet man! Lūdzu, lūdzu, piedodiet!"

Atklāti sakot, tas bija diezgan šausmīgi. Kur bija viņas vaina?! Ko māte bija tādu noziegusies, ja viņa mums lūdza piedošanu? Vai tāpēc, ka mūs bija radījusi? Un liktenis tā sagriezies, ka ne tēvs, ne valsts un galu galā arī pati neko vairāk mūsu labā nespēja izdarīt, kā vienīgi, savās asarās mitrinātu, mums pasniegt gabaliņu maizes? Un tad mēs - četri brāļi Ginteri - nolēmām palīdzēt mātei un pie reizes arī paši sev. Sākām zagt un laupīt.

Pirmo dzīvokli sekmīgi aptīrījām netālu no mūsu dzīves vietas - turpat Buļļu ielā. Tā bija divstāvu baltu ķieģeļu māja (tā tur stāv vēl šodien), kur pirmajā stāvā dzīvoja - kā mums toreiz šķita - ļoti bagātie Zālīši. Viņu vienīgā meita Baiba ar mani mācījās vienā klasē un vecāki viņu vienmēr apģērba tik labi, ka meitene izskatījās pēc mazas prince- sītes. Zināmā mērā tā bija arī atriebība - ko viņa tā izlec un izr ādās mūsu skrandaiņu baram?

Nobastojām no stundām, neviens no Zālīšiem mājās tobrīd nebija, durvis atlauzām un dzīvokli apzagām. Vispirms no pieliekamā kambara paņēmām visu pārtiku, mazliet

Kas mums - četriem brāļiem Ginteriem - atlika?

vēlāk atradām arī nedaudz naudas. Pirmajai reizei tas bija labs ķēriens.

Es no mums visiem biju jaunākais. Mūs komandēja vecākais brālis Bruno, taču drīz viņš ar citiem aplaupīja un nogalināja kādu dzelzceļnieku un par to dabūja sēdēt desmit gadus. Tad pēc neilga laika uz astoņiem un sešiem gadiem iesēdās Viktors un Emīls, un nebija ilgi jāgaida, kad tāds pats liktenis piemeklēja arī mani. Starp citu, kopš tā laika mēs nekad visi pie viena galda neesam ēduši. Vienmēr kāds no mums ir atradies cietumā.

Ar mani tas pirmo reizi notika pāris dienas pirms kādiem Oktobra svētkiem. Kopā ar Imantu Kuharžu nodomājām aizbraukt uz laukiem apzagt kādu dzīvojamo māju vai vismaz pagrabu vai klēti. Tūlīt būs klāt lielie valsts svētki, četras brīvas dienas, visi priecāsies, rīkos viesības, dzers un ēdīs, bet ko mēs? Mums, nīkstot aukstumā pie tukša galda, atliks vienīgi noskatīties, kā dzīros citi.

Bet nē! Gribējās kliedzot skaļi protestēt. Kur ir mana - personīgā - vaina, ka jādzīvo tik drausmīgos apstākļos? Ko esmu tik sliktu izdarījis, ka man jau no dzimšanas jājūtas šīs pasaules atstumtam un pazemotam?

Tieši tai laikā manī arī radās šis neapdzēšamais un grūti panesamais naids pret cilvēkiem. Jo viņi visi - mazāk vai vairāk - dzīvoja labāk par mani! Tātad - es nospriedu - man ir tiesības citiem atņemt to, kas pašam trūkst. Tas nekāds noziegums nav. Tas nav pat slikti! Tieši otrādi! Tas ir ļoti taisnīgi…

Tonakt apzagām divas lauku mājas un ar pirmo rīta vilcienu atgriezāmies Rīgā. Laupījums, galvenokārt pārtika, atradās mugursomās.

Bet tad iekritām. Kā jau tas parasti notiek - ļoti muļķīgi. Neilgi pirms Rīgas vagonā iekāpa divi kontrolieri un sāka pārbaudīt braukšanas biļetes. Tā kā mums pie dvēseles nebija ne kapeikas, pats par sevi saprotams, nevienam neatradās arī biļete.

Iebraucot Rīgā, kontrolieri aicināja izkāpt un sekot viņiem uz miliciju. Mēģinājām bēgt. Taču dzelzceļa perons bija ledus pārklāts, mēs pakritām un mūs aizturēja. Lai gan pirms tam mugursomas ar gudru ziņu bijām atstājuši vagonā, pasažieri kontrolieriem un uz perona dežurējošajam milicim pateica, ka tās piederot mums.

Dažas dienas vēlāk, kad pēc pamatīgas piekaušanas milicijā atzināmies nozieguma izdarīšanā, mūs kāda milicijas seržanta un izmeklētāja pavadībā ar speciālu autobusiņu veda uz vietu, kur bijām zaguši. Un tad notika kaut kas tāds, kas tolaik tika kvalificēts kā ārkārtējs notikums.

Izmeklētājs sēdēja blakus šoferim, bet mēs - divi aizdomās turamie - autobusa priekšgalā, ar mugurām atspiedušies pret kabīnes sienu. Mūsu priekšā - autobusa vidū - trakoja milicis. Viņš acīmredzot bija krietni iedzēris, no maksts izrāva pistoli un, to draudīgi vicinot gar mūsu sejām, visu laiku kliedza un baidīja:

"Jūs - salašņu banda! Laikā, kad visi apzinīgie padomju jaunieši, patriotisku jūtu pārņemti, dodas uz komunisma jaunceltnēm, jūs - pēdējie maitas gabali - braucat zagt un laupīt! Jūs visus tikai nošaut! Un vēlreiz nošaut! Un vēlreiz!"

Nezinu - tīši vai nejauši - pēc mirkļa viņš patiešām arī izšāva. Mašīna tobrīd atradās uz Gaisa tilta. Lode trāpīja man. Tā izgāja caur krūšu kurvja labo pusi, cauršāva plaušu un lāpstiņu, vēl caursita plāno sienu, kas atdalīja manu muguru no vadītāja kabīnes, nosvilpa gar šofera ausi un beidzot atsitās pret busiņa priekšējo stiklu.

Šoferis tā pārbijās, ka mašīnu instinktīvi sagrieza sāņus un mēs ietriecāmies Gaisa tilta aizsargrežģī. Ja mašīnas ātrums būtu bijis par nieka tiesu lielāks, mēs no vismaz desmit metru augstuma būtu smuki nogāzušies uz dzelzceļa sliedēm un nositušies. Tur rēķins gāja uz centimetriem. Bet tā dzīvi palikām.

Vērts atzīmēt, ka apmēram pēc gada - tas tolaik bija ārkārtīgi rets gadījums - milici tiesāja un viņš dabūja piecus gadus. Es divus mēnešus nogulēju slimnīcā, pēc tam arī bija tiesa un saņēmu savu pirmo sodāmību - trīs gadus.

Un tad jau turpmāk viss gāja it kā pats no sevis. Vienai sodāmībai sekoja nākošā, viens noziegums citam, kolhoza kases aplaupīšanas laikā gadījās arī divas slepkavības, pēc tam piecpadsmit gadi vienā no šausmīgākajiem Sibīrijas lēģeriem, bet tas manī tikai vairoja niknumu un naidu pret cilvēkiem.

Nekādas izglītības, ne profesijas man nebija. Labi, ka viena no māsām strādāja Lācara, vēlāko Lāčupes kapu kantorī, un mani, kad īsāku vai garāku laiku atrados brīvībā, vienmēr tur iekārtoja darbā par kapraci. Darbs nekādā ziņā nav slikts. Un ir diezgan naudīgs, tā kā pēdējā laikā nekādus lielus mēslus neesmu sastrādājis. Tādā sakarā varbūt man savu dzīvi, atšķirībā no bērnības drauga Imanta Kuharža, nenāksies beigt uz cietuma nārām, bet gan mazliet labākos apstākļos.

Bet vispār - ja tā padomā - kāds gan tas mūžs ir bijis? Elle, ne dzīve.

Un Gunārs atcerējās to zēnu, kuru traģiska nelaime piemeklēja vēl skolas laikā. Nedaudz neuzmanoties, zēns pakļuva zem vilciena riteņiem, tika nobrauktas abas kājas, un viņš noasiņodams tur arī palika. Pēteris zārkā izskatījās ļoti bāls, un Gunārs pirmo reizi iedomājās arī par savu iespējamo bojāeju.

Viņa vietā varēju būt arī es. Es taču gandrīz vai katru dienu gāju uz Iļģuciema preču staciju zagt ogles, un man tāpat kā viņam atlika paiet tikai dažus soļus sānis… Bet tā jau dzīvē parasti notiek. Atliek tikai vienreiz izdarīt ne tā, mazliet nogriezties no ierastā vai pareizā ceļa, un tūlīt tiec vai nu smagi ievainots vai vispār aizej bojā.

Taču visu mūžu iet pa vienu un to pašu ceļu… arī nekāda lielā prieka nav. Tas stipri atgādina mājlopa vienmuļo dzīvi - dienu dienā no kūts pie dzelzs stabiņa pļavas vidū. No dzelzs stabiņa pļavas vidū atpakaļ uz kūti… Un tā visu mūžu. Vai labāk nav tomēr pakārties?

Un tad vēl atmiņā nāk tā jaunā meitene - zārkā ar baltu kāzas kleitu mugurā. Viņu tūlīt pēc salaulāšanās Mārtiņa baznīcā visu kāzu viesu acu priekšā nodūra iepriekšējais draugs…

Un mūsu ielas skaistākā meitene, kuru, nākot no skolas, notrieca kāds piedzēries šoferis….

Un Edmunds, kurš kādas toreizējā ansambļa Daile dejotājas dēļ izdarīja pašnāvību. Atceros viņa mātes kapos teiktos vārdus "Tagad, dēls, tev beidzot būs miers…"

Un tā baltā meitenīte, šķiet, tikai dažus mēnešus veca, mazā zārciņā un tās šausmas, ko piedzīvoja daudzie pavadītāji… Līdzko nolaidām zārku bedrē, pēkšņi māte, skaļi iekliedzoties, metās zārkam pakaļ… Viņa ielēca kapā un, kā prātā sajukusi, kliedza, lai rokot ciet - viņa palikšot pie sava bērna… Knapi knapi viņu dabūjām no bedres laukā un vēlāk dzirdēju, ka viņa patiešām ir kļuvusi vājprātīga…

Un tad vēl tā vecā kundze Anna Velis. Viņa savukārt bija neparasti veca - krietni pāri deviņdesmit. Runāja, ka jau vācu okupācijas pirmajās dienās netaisnīgi arestēta un uzraugu piespiesta, nogriezusi savus skaistos, garos matus. Pēc kara tos atkal ataudzējusi vēl garākus - līdz pat kāju lieliem. Taču tad - dažus gadus pirms aiziešanas - galvas operācijas dēļ, viņai atkal nācies tos nogriezt.

Bēru laikā, kad pie kapa tika atvērts zārks, kāda ļoti skaista sieviete, laikam mazmeita, zārkā līdz ar sarkanām rozēm ielika arī neparasti garu matu pīni…

Tas bija aizkustinoši. Bieži esmu redzējis arī, kā aizgājēja zārkā draugi un piederīgie ieliek kādu grāmatu, fotogrāfijas, amata rīkus - ēveli vai kalēja veseri, un nereti arī vīna pudeli vai maizes kukulīti.

Beidzot Gunārs ar Vili smagnēji piecēlās un nesteidzoties aizgāja līdz nesen atjaunotajai kapličai, atvēra durvis un apstājās pie tur vaļā stāvoša zārka - tajā gulēja pirms dažām dienām mirusī Ligita Liepa.

Viņa bija apģērbta pelēkā vienkārša auduma kleitā un neizskatījās ne gluži kā dzīva, ne arī kā mirusi. Šķita, ka zārkā vienkārši guļ pusdienlaikā aizsnaudusies smagā darbā pagurusi sieviete…

Redz, Lidžen, kā tai dzīvītē iet, Gunārs rūgti nodomāja. Tu pati nemaz neredzi, kā izskaties, un nezini kur atrodies. Bet atrodies ne visai tīkamā vietā - pustumšā kapličā. Ebrejiem Jeruzalemē esot Raudu mūris, šito varētu nosaukt par Raudu māju. Un pareizi vien būs. Un pareizi vien būs arī tas, Lidžen, ka tu savu dzīvi ne taupīji, ne žēloji, ne saudzēji. Es neko nesaku, godīgi dzīvojot, varbūt būtu izvilkusi dažus gadus ilgāk… Nu un tad? Kas no tā mainītos? Savā mūžā es te esmu redzējis guļam kristāl- šķīstus, godīgus, tā sauktos ar augstu morāli apveltītos, izglītotos, inteliģentos, atturībniekus; cilvēkus, kas ne reizi nav pārkāpuši laulību, nav lamājušies, pareizi audzinājuši bērnus, regulāri gājuši baznīcā, nešaubīgi ticējuši Dievam un savā dzīvē nekad otram nav izdarījuši neko sliktu… Taču daudzi no viņiem dažādu iemeslu dēļ no dzīves šķīrušies jaunāki par tevi…

Tā ka, Lidžen, neko nenožēlosim! Dievs vai kas cits nejauša gadījuma dēļ mums rokās iedeva savādu rotaļlietu, ko saucam par Dzīvi. Un mēs ar to varam darīt visu, ko atzīstam labu esam. Varam to aizrautīgi spārdīt kā futbolbumbu, varam to saudzēt kā siltu cālēnu - padusē ieliktu. Neatkarīgi no tā, vai visu mūžu dzeram degvīnu, vai tikai vārītu krāna ūdeni, mēs visi - kas agrāk, kas vēlāk - nonākam šajā krēslas apņemtajā Raudu mājā.

Un es nesaprotu, es patiešām nesaprotu un nezinu, kādai vajadzētu būt tai mērauklai, lai šai vietā baznīcvīrs vai izvadītāja - tautasdziesmu teicēja - varētu droši sacīt - tas aizgājējs ir dzīvojis godīgu un pareizu dzīvi, bet šis - nepareizu un negodīgu.

Mēs, Lidžen, droši vien neesam no tiem godīgajiem un pareizajiem, bet galu galā vai tam ir liela nozīme, kur tiekam apglabāti - mauzolejā vai kaut kur sētmalā? Būtiskas starpības nav nekādas, ja nu vienīgi piederīgo lepnums par mauzoleju, vai arī kauns par prastu kapu…

Bet kas tad tev, Lidžen? Tu - pasaules lielākā grēciniece - gulēsi vienā bedrē ar kādu, iespējams, visšķīstāko sievieti un mazu bērniņu - absolūtās nevainības simbolu - un kad jums tur kļūs garlaicīgi, varēsiet spēlēties ar mazu rotaļ- lācēnu…

Viss izlīdzinās. Tur mūs neviens nešķiros, un nāve šķīstību un grēku vienādos.

Es tavā zārkā ieliku kortelīti. Es saprotu - tā ir nesaprātīga labas mantas izšķiešana, bet varbūt mēs arī savu nolādēto dzīvi, Lidžen…

Nemeklēsim vainīgos! Un nekādā ziņā neraudāsim!

Varbūt tas nemaz nav tik slikti - beidzot no šis pasaules tikt prom. It sevišķi kā mēs, kuriem pasaule bija sveša un, atklāti sakot, pilnīgi nevajadzīga…

Pulksten četros notika bēres.

Lietus turpināja līt.

Pavadītāju nebija daudz - tikai vairākas Ligitas draudzenes, blakusmājas iedzīvotāji, daži viņas pastāvīgie pudeles brāļi un meita Indra, kuru pavadīja nevienam no šiem cilvēkiem nepazīstams rakstnieks Krists Kristsons ar savu draugu Artūru.

Aizgājēju klusi un diezgan ātri izvadīja kāda Krista nolīgta pavecāka kundze - bijusī Jaunatnes teātra aktrise.

Mūzikas nebija.

Indra neraudāja. Viņa neizskatījās arī pārāk noskumusi, tad jau gluži pretēji - ar notikušo atvieglota.

Kādu brīdi diezgan skaļi raudāja dažas Ligitas draudzenes, bet arī viņas drīz apklusa un sāka savstarpēji apjautāties, kur tad meita rīkos bēru mielastu…

Ejot laukā no kapsētas, Indra piegāja pie Gunāra un pateica:

-   Uz mūsu māju vairs nenāc! Šo ceļu aizmirsti! Bet kas attiecas uz tavām mantām… Es tās iemetu malkas šķūnīti! Vari savākt!

-   To mēs vēl redzēsim! - Gunārs skarbi iesmējās un visnotaļ pārsteigts noskatījās, kā Indra - kādreiz tik paklausīgā un mūždien nobijusies meitene - pieiet pie lepna melnas krāsas limuzīna un gluži kā tāda Holivudas dīva iekāpj tajā, bet šoferis - tas lecīgais vīrietis, kas pirms mēneša par Indru bija samaksājis divdesmit latus - apsēžas blakus un abi aizbrauc.

Tu, vecīt, par šo meitenei tā kā būtu samaksājis tomēr daudz par maz, Gunārs nodomāja un, vīstīdams dūres, noskatījās, kā melnais limuzīns pazūd aiz tuvākās ielas līkuma.

20. nodaļa

-        Brauc labāk viens! - Indra ierosināja un pavērsa skatienu sāņus. Viņas acis bija skumju pilnas.

-       Kāpēc? - neapmierināts prasīju. - Vai jutīsies neērti, ar mani parādīdamās sabiedrībā?

-        Tu domā tikai par sevi! - Indra pārmetoši teica. - Esi mani apģērbis kā tādu lellīti, rūpējies, tagad katru dienu varu iet vannā, ar vismodernākajiem kosmētiskajiem līdzekļiem taisīt savu ģīmīti, kādu pati gribu, bet… Kas es tev īstenībā esmu?

-  Tu esi mana īrniece, - es sacīju. - Un vēl - draudzene…

-   Tev tādas draudzenes kā es droši vien ir desmitām!

-        Lai arī tās būtu skaitāmas simtos! - es iesmējos. - Bet pašlaik - šajā vietā un laikā - tu man esi vienīgā. Tāpēc daudz nepļāpā, sataisies un laižam!

-        Kas tur būs vēl bez mums? - Indra satraukta painteresējās, un es jutu, ka viņai patiesībā ļoti gribas nākt man līdzi uz Latviešu biedrības namu, kur Niklāvs Nātre ar plašu vērienu lūgtai publikai (tātad izmeklētai, vai tai sauktajai augstākajai sabiedrībai) rīkoja plaši pazīstama un stipri skandaloza politiķa memuāru grāmatas Varas virsotnē atvēršanas svētkus.

-        Tur būs daži mani draugi, - es atbildēju. - Un, iespējams, arī daži nelabvēļi.

-   Vai tad tev tādi arī ir? - Indra izskatījās pārsteigta.

-        Visiem slaveniem un talantīgiem cilvēkiem ir ienaidnieki, - es paskaidroju. - Tas it kā pat piederas pie lietas.

-        Ne nu gluži tā, - Indra šaubās pašūpoja galvu. - Tie vienkārši ir skauģi.

-        Bet viņi parasti spēj dzīvi sagandēt daudz vairāk nekā atklāti ienaidnieki, - es teicu. - No tiem jāsargās.

-       Man tagad vairs nav jāsargās ne no viena! - Indra gandrīz vai laimīga pasmaidīja. - Drīz pārstāšu būt ari tava īrniece!

-   Tu to domā nopietni - atkal atgriezties savā mājā?

-       Jā, Krist, - Indra apņēmīgi apliecināja. - Lai gan māja ir veca un tai nepieciešams pamatīgs remonts, to tomēr ir cēlis manas mātes vectēvs.

-   Paklausies, Indra, - klusi sacīju un viegli apņēmu viņas plecus. - Vel visu kārtīgi pārdomā!

-   Es jau esmu pārdomājusi, - viņa atbildēja. - Es atgriežos pie savām saknēm. Tev tā var izklausīties tikai kā skaļa frāze, bet man tas ir ļoti nopietni. Es saprotu, tas varbūt skan visai briesmīgi, taču es bieži par to esmu sapņojusi - Ligita dzērumā nomirst, no manas dzīves pazūd arī Gunārs un es beidzot, Krist, mīļais, beidzot savā mājā esmu viena! Vai tu to vari apjēgt - viena?! Viss beidzies! Notiek kaut kas neticams - mājās beidzot ir miers un klusums!

-   Indra, es visu to saprotu, - sacīju. - Bet mazliet sasprindzini atmiņu - vai tu spēj atcerēties kaut vienu skaistu vai tikai normālu dienu, ko esi tur pavadījusi? Stipri šaubos. Kaut vienu dienu, kad tur nelamātos un nekautos dzērāji, un kad tevi neviens negribētu… Tādu dienu nav! Un ja nav, tad nevajag atgriezties tur, kur tevi nepārtraukti mocīs atmiņas par bijušo, tu naktīs nespēsi gulēt, tikko iemigsi, tev tūlīt šķitīs, ka atkal pie durvīm dauzās kāds piedzēries tēviņš, kuram Ligita tevi būs apsolījusi par dažām pudelēm degvīna… Paliec šeit, Indra! Un visu iepriekšējo aizmirsti!

Indra krietnu laiciņu domīgi klusēja, tad skumji pakratīja galvu. Viņa šai brīdī izskatījās pēc nelaimīgas meitenes, kuru vecāki ar varu grib izdot pie nemīlama vīra.

-   Nē, - viņa lēni pakratīja galvu. - Tu, Krist, esi neparasti labs, patiešām, un es tev būšu pateicīga visu mūžu, bet cik ilgi vēl varu būt tava īrniece?

-   Ilgi, - es atbildēju. - Mūsu attiecības - tas ir beztermiņa līgums.

-   Tu iemīlēsies, apprecēsies… Tev beidzot atkal būs normāla ģimene… Ko tad es te darīšu?

-   Es nevienā neiemīlēšos un nekad vairs neprecēšos, - sacīju. - Man ar vienu reizi pilnīgi pietika.

Indra lēnām pagriezās ar seju pret mani un skatījās ar tik savādu sejas izteiksmi, it kā gribēdama savās acīs un atmiņā mani paturēt pēc iespējas ilgāk.

-   Krist… - viņa čukstēja. - Tu manī nevari iemīlēties?

-   Nē, - tikpat klusi pateicu. - Tas ir neiespējami.

-   Tu mīli citu? - viņa prasīja.

-   Nē, - es atbildēju. - Nemīlu nevienu.

-   Vairākas reizes dzirdēju kā tu sarunājies pa telefonu… Ari Sindiju nē?

-   Es jau teicu - nemīlu nevienu.

-   Kāpēc? Man šķiet, tas ir pretdabiski.

-   Es zinu, ka sabiedrībā pastāv tāds savdabīgs uzskats, ka cilvēka dabiskais stāvoklis esot mūžīgi būt iemīlējuša- mies. Bet es domāju, ka mīlestība ikviena cilvēka dzīvē vienmēr ir izņēmuma vai pat ārkārtas stāvoklis. Es to esmu jau pieredzējis. Pārdzīvojis. Zinu, ka nekad nekas labāks vairs nebūs. Tad kāpēc? Bez tam, Indra, tev derētu zināt - mīlestība cilvēkā nerodas pēc cita cilvēka vēlēšanās vai gribas. Mīlestība parasti atnāk pēkšņi, kā lielais vinnests loterijā, un tai nav nekāda sakara ar to, kas notiek mūsu prātos. Mīlestība dažreiz skaļāk, citreiz klusāk pieklauvē pie mūsu dvēseles durvīm un tās ar retiem izņēmumiem atver vienīgi mūsu sirdis, un ir kaut kas tāds, par ko cilvēkiem vēl nav pat mazākās nojausmas.

-  Tātad tavas dvēseles durvis ir aizslēgtas? - Indra jautāja.

-   Ne gluži, - es atbildēju. - Tās stāv puspievērtas un aiz tām, protams, var ienākt daudzas sievietes, bet neviena tur nedrīkst uzkavēties pārāk ilgi.

-   Vai tas nav nežēlīgi?

-   Diez vai, - es sacīju. - Viņas visas vienmēr atnāk un aiziet labprātīgi.

-   Tāpat kā es?

- Apmēram.

-   Tas ir ļoti skumji.

-  Tāda ir dzīve, - es teicu. - Un tāds esmu es. Un tāda esi tu. Un tādi mēs esam visi. Vieniem deguna priekšā aizcēr- tam durvis, citiem tās plaši atveram. Arī es, Indra, tev plati atvēru savas mājas durvis, tu šeit vari palikt cik ilgi vien gribēsi, bet neko vairāk no manis neprasi. Jo nekā vairāk man vienkārši nav ko dot.

-   Paldies, Krist, - Indra sacīja un atkal skumji pasmaidīja. - Es tomēr domāju, ka esi mazliet bagātāks.

-   Muļķības! - skarbi teicu. - Nekad no citiem nevajag prasīt vairāk, nekā tas ir iespējams! Bet tas nu vēl nebūtu galvenais. Galvenais, Indra, nekad nevajag pazaudēt pašcieņu! Šķiet, es jau tev to kādreiz esmu teicis. Tu esi brīnišķīga meitene, tu man ļoti patīc, esi kļuvusi tuva un esmu pie tevis jau pieradis. Tāpēc vēl atliec savu pārcelšanos uz agrāko dzīvesvietu, mazliet vēl uzpūderē degungalu, uzkrāso lūpas, apģērb sarkano kleitu un ātri braucam uz biedrības namu!

Indra brīdi domāja.

-   Krist, kā ir patiesībā? Tur gaida tevi, vai gaida mūs?

-  Es Niklāvam pateicu, ka būšu ar tevi, - atbildēju. - Kāda mums daļa par pārējiem?

Apmēram pēc stundas ar nelielu nokavēšanos ieradāmies sarīkojuma vietā. Pasākums jau bija sācies, tieši tobrīd runāja grāmatas autors, visādi slavēdams gan savu padarīto politikā, gan uzrakstītos memuārus.

-   Te viss ir atklāti un godīgi, - viņš teica. - Vara nav salda, taču daudzi pēc tās tiecas, un vara visiem tā vai citādi tomēr ir nepieciešama. Varbūt salīdzinājums nav īpaši veiksmīgs, taču atcerēsimies Mihailu Gorbačovu! Viņš savā laikā bija pats varenākais politiķis pasaulē - kodollielvalsts vadītājs - bet pēc atkāpšanās no visaugstākā valsts amata tagad spēj dzīvot kā vienkāršs cilvēks. Ticiet - tas nebūt nav viegli! Es zinu. Tā bija arī ar mani! Būdams valdības vadītājs, katru dienu biju preses un televīzijas uzmanības centrā, stingras apsardzes pavadīts, dažādu privilēģiju apveltīts un baudīdams lielu varu, taču tad pēkšņi pienāk diena, kad atkal jākļūst par parastu, normālu cilvēku. Vari mierīgi iekāpt tramvajā un uz savu Mežaparka māju aizbraukt bez jebkādas drošības dienestu uzraudzības. Vari ieiet jebkurā krogā, jebkurā veikalā… Nevienam nekāda lielā interese par tevi vairs nav. Teikšu atklāti - pie tā ir diezgan grūti pierast un varbūt tieši tāpēc tagad ir arī šie memuāri…

Pēc tam runāja vēl daži viņa bijušie kolēģi, daudzi, it sevišķi sievietes, pasniedza puķes, tad memuāru autors, apsēdies pie neliela galdiņa, lepnībā starojošs, lasītāju nopirktajās grāmatās sāka rakstīt savus autogrāfus.

Mēs ar Indru piegājām pie mazliet savrup stāvošā Artūra.

-       Sveiks! - viņš teica un pasniedza roku. Pēc tam uzmeta vērīgu skatienu Indrai. - Kas tā tāda?

-   Viņa ir mana draudzene, - es paskaidroju. - Kāda ir?

-        Tā nekas, - Artūrs novērtēja. - Priekš tevis gan pārāk jauna. Kur viņu atradi?

Miskastē, tūlīt gribējās atbildēt, taču laikus aprāvos.

-       Viņa ir modele, - es teicu. - Augstākā klase! Drīz brauks strādāt uz Parīzi.

-        Pirms tam lai viņa atnāk pie manis, - teica Artūrs. - Smuka. Es uztaisīšu foršu bildi.

-   Mēs par to padomāsim, - es sacīju.

-        Šeit ir arī Sindija. - Artūrs darīja zināmu. - Nikam jau apjautājās par tevi.

-   Kas viņai te būtu ko meklēt? - prasīju.

-        Atnācis arī ministrs, - Artūrs paskaidroja. - Izskatās, ka viņa tam ir ne tikai padomdevēja… Un kādus gan ārpolitiskus padomus viņa vispār ministram var dot? Stulbums, nekas vairāk! Manuprāt, viņa ir tikai liela speciāliste seksa jautājumos.

Pēc īsa brītiņa pie mums pienāca mans bijušais kolēģis žurnālists Andris. Tagad viņš strādāja žurnālā Privātā Dzīve.

-       Kaut kā sen neesam saskrējušies, - viņš teica. - Sabiedrībā nemaz vairs nerādies?

-   Ļoti reti.

-   Kas par lietu?

-        Man nekad nav patikusi tā sauktā augstākā sabiedrība. Tev vēl nav apnicis nepārtraukti atrasties šo izredzēto vidū?

-        Tāds tagad ir mans darbs, - Andris atbildēja. - Atspoguļot presē smalkās sabiedrības dzīvi.

-   Tev, Andri, ir slikts darbs, - es pateicu.

-       Ei nu ei? - Andris tēloja izbrīnu. - Tev nepatīk skaistas mākslinieces? Aktrises? Gudri diplomāti, uzņēmēji, rok- mūziķi un slaveni politiķi? Ja tā, Krist, tad ar tevi kaut kas nav kārtībā!

-        Neuztraucies! - diezgan nicīgi iesmējos. - Ar mani viss ir kārtībā! Man patīk skaistas mākslinieces. Vēl vairāk patīk daiļas aktrises. Man nepatīk, ka tu šo sabiedrību pārāk izcel. It kā vērtē augstāk par citiem. Bet ar ko tā ir labāka par pārējiem?

-       Ar to, ka viņi dzer labākus dzērienus! - Andris nopietni sacīja. - Un labi ģērbjas! Un prot pieklājīgi uzvesties! Nekaitini mani! Labāk paskaties uz Sindiju! Kur tu vēl citur būtu atradis tādu sievieti?!

Es paskatījos. Viņa aizrautīgi sarunājās ar kādu jaunu vīrieti. Es pagriezos pret Andri.

-   Kas viņš tāds ir, nezini?

-       Zinu, - viņš atbildēja. - Augsts ārlietu ministrijas ierēdnis. Vārdu arī gribi zināt?

-   Nē, - pakratīju galvu. - Nodzerties nebaidies?

-       Baidos gan! - Andris iesmējās. - Visas šīs nemitīgās prezentācijas, pieņemšanas, atklāšanas… Cenšos vairāk par dažām glāzēm neizdzert.

-   Dzejoļus vairs neraksti?

-   Tā… Dažreiz kādai tuvai sievietei.

-   Bet man gribas kādam iegāzt pa purnu…

-         Nomierinies, Krist! Viss ir normas robežās. Tev būs jāpierod, ka uz tavu Sindiju vienmēr arī kādam citam būs baigais iekāriens!

-   Tu kaut ko zini?

-   Tā… Vienu otru baumiņu.

-   Ko tu zini?

-   Tu jau tūlīt skriesi kauties!

-   Neredzi? Esmu pavisam mierīgs.

Andris nevērīgi atmeta ar roku. - Neko es, veco zēn, nezinu! Bet par ko tev jāuztraucas? Skatos, tev blakus jau nav nemaz sliktāka! Kur tu tādu izrāvi?

-   Studentu ballītē.

-  Juristos?

-  Viņa studē žurnālistiku. Raksta arī dzejoļus.

-       Ļoti patīkami! - Andris, šķiet, ar neviltotu cieņu Indras priekšā nolieca galvu. - Vienīgi žēl, ka pašlaik Latvijā dzeju lasot tikai apmēram daži simti cilvēku.

-       Viņas dzejoļus lasīs miljoni! - es teicu. - Sitīs pušu gan Aspaziju, gan Zālīti!

-  Veļu sekmes! - Andris vēsi pateica un steidzīgi gāja prom.

Tad mums, rokā turot līdz pusei piepildītu vīna glāzi,

tuvojās Sindija. Indra joprojām jutās uzkrītoši neveikli, līdz šim gandrīz vēl nebija bildusi ne vārda un izskatījās tā kā pat nedaudz nobijusies.

-        Sveiks, Krist! - Sindija, mīļi uzsmaidot, mani sveicināja. Tad acīmredzamā pārākuma sajūtā Indrai veltīja nicinošu skatienu un droši vien tūlīt nolēma viņai pārāk lielu uzmanību neveltīt. - Kāpēc nepiezvanīji? Būtu uz šo sarīkojumu atbraukuši kopā.

-       Kaut kā neiznāca… - mazliet samulsu. - Neiedomājos, ka Niks uzaicinās arī tevi.

-       Viņš mani neuzaicināja, - Sindija sacīja. - Uzaicināts tika ministrs.

-   Tad kāpēc tev vēl būtu vajadzīgs es?

-  Mēs taču joprojām esam draugi, vai ne?

-        Nu, protams, Sindij! - es apliecināju. - Draugi līdz mūža galam vai tikai līdz nākamās dienas rītam.

-   Kāpēc tāda ironija?

-        Tāpēc, Sindij, ka ar vīrieša un sievietes draudzību tā bieži gadās. Tā ilgst vai nu patiešām visu mūžu vai tikai līdz brīdim, kamēr negadās kāds cits.

Sindijas lūpas atkal savilkās nicīgā grimasē.

-       Un kas šis par skuķi? - viņa ar galvu pamāja uz Indras pusi. - Tava meita?

-   Nē, - es atbildēju. - Vienkārši pazīstama meitene.

-       Ļoti patīkami! - Sindija teica. - Viņu interesē politiķu memuāri?

-       Bet kā gan citādi? - es sacīju. - Meitene studē politoloģiju. Rudenī brauks papildināt zināšanas Hārvarda universitātē ASV

-        Tad jau būs gudra, - Sindija teica. - Ko pats saki par Varas virsotne?

-       Neesmu vēl lasījis, - teicu. - Pēc autogrāfa neiešu. Taču izbijušo politiķu memuāri ar retiem izņēmumiem nekāda labā literatūra nav. Tur, tāpat kā viņu darbības laikā, ir daudz melu un patiesības sagrozījumu. Viņi šos memuārus raksta vienīgi tāpēc, ka tā ir vēl pēdējā iespēja sabiedrībai kaut kā atgādināt par sevi. Pēc tam… Visus viņus aizmirsīs.

-   Ne visus, - Sindija teica. - Daži paliks.

-        Droši vien, - es piekritu. - Mazliet paradoksāli, taču tautas atmiņā paliks tieši tie sliktākie. Labie būs tikai labi veikuši savus amata pienākumus, bet sliktie sabiedrībai un valstij nodarījuši daudz ļauna. Tas cilvēku atmiņā iespiežas dziļāk un uz ilgāku laiku.

-   Uz ko tu, Krist, tēmē? - Sindija jautāja.

-   Uz rūgto dzīves patiesību, - es atbildēju.

Sindija iesmējās un, pamanījusi viņai tuvojamies kādu man nepazīstamu vīrieti, pagāja dažus soļus viņam pretim.

-        Krist, lūdzu, ejam no šejienes prom! - Indra tūlīt sacīja un izskatījās vēl nelaimīgāka nekā pirmīt.

-   Tev šeit nepatīk?

-       Man šeit riebjas, - viņa atklāti pateica. - Lūdzu, ved mani ātrāk prom!

-        Vēl mazliet pagaidīsim, - es teicu. - Man vēl jāparunājas ar Niku.

-        Nu, kā zini! - Indra dusmīgi izmeta un vērīgi paskatījās apkārt. - Kur šeit ir tualete?

Es parādīju. Indra aizgāja. Pēc brītiņa man tuvojās viens no Saeimas deputātiem - bijušais komunists, tagad it kā pārliecināts nacionālists. Viņš bija manāmi iereibis.

-        Jūs esat Krists Kristsons? - viņš bargā balsī jautāja. - Rakstnieks, žurnālists?

-       Ne tikai, - es atbildēju. - Esmu vēl dramaturgs un publicists. Vai jums ir kādas pretenzijas?

-        Un vēl kādas! - viņš iesaucās. - Nesen lasīju kādā laikrakstā jūsu rakstu par Lielo franču revolūciju. Piedodiet, vai jūs gadījumā neesat komunists?

-   Vai tas jums šķiet svarīgi?

-       Tas var būt svarīgi visai sabiedrībai! - viņš iesaucās. - Jūs esat revolūciju piekritējs?

-   Jā, - es apliecināju. - Turklāt vēl ļoti dedzīgs piekritējs!

-   Jūs atbalstāt teroru? - deputāts pārsteigts vaicāja.

Es sapratu, ka viņš vienkārši meklē kašķi.

-   Kas tie par jokiem? - nopietni jautāju. - Vecīt, ja tev

būtu vairāk prāta un labāka atmiņa, tad tu atcerētos, ka katru gadu apmēram sešdesmit miljoni francūžu ar lielu cieņu un lepnumu godina savu pagātni - tas ir, Lielo franču revolūciju!

-        Kāpēc jūs mani uzrunājat ar tu? - deputāts sašutis prasīja. - Vai tīšu prātu gribat apvainot?

-       Jā - tu pelēkā niecība! - dusmās pacēlu balsi. - Man ļoti gribas tevi apvainot! Un ne tikai tevi! Jūs visus - bijušos vienīgās partijas aktīvistus, bet tagad pēkšņi latviešu urrā- patriotus! Labāk pēc iespējas ātrāk tinies no manis prom!

Tieši tai brīdī pie mums pienāca Niks.

-   Ko jūs te bļaustāties? - viņš prasīja. - Gribat kauties?

-        Par skādi nenāktu, - es teicu. - Vienam te baigi nepatīk revolūcijas, aizmirsis, kā katru gadu ar gavilēm sveicis Oktobra sociālistisko revolūciju Padomju Savienībā! Ja jau par ko iestājies, tad cīnies līdz galam, nevis skrien no vienas partijas pie citas! Ideoloģijas nekādas! Ne valsts, bet tikai amata intereses! Pazūdi!

Deputāts, klusi lādēdamies, paklausīja.

-        Es tevi pirmīt redzēju ar kādu meiteni, - Niks sacīja. - Vai jauna mīļākā?

-        Tā ir Indra. Viņai bija grūti dzīves apstākļi, patiesībā diezgan šaušalīgi, un es viņai izīrēju vienu no savām istabām, - paskaidroju. - Bez jebkāda aprēķina. Sekss nebija ne prātā! Vienīgi žēlums.

-       Kas tagad? - Niks iesmējās. - Zēlums pazudis, bet prātā tikai sekss?

-       Ne gluži, Nik! - noraidoši pakratīju galvu. - Man ir viens lūgums. Palīdzēsi?

-   Ko tu gribi?

-   Vai tu nevarētu to skuķi paņemt pie sevis darbā?

-   Ko viņa prot?

-   Neko, - es atbildēju. - Strādā fabrikā.

-   Kāda ir izglītība?

-       Deviņas klases. Esmu viņu pierunājis, ka turpinās mācības vakarskolā.

-  Vai tev ar viņu ir kas nopietns? - Niks painteresējās.

-   Nē, - es teicu.

Niks saprotoši pasmaidīja. - Es kaut ko izdomāšu. - Un devās pie memuāru Varas virsotnē autora. Man ar viņu iepazīties nebija ne mazākās vēlēšanās, raudzījos, kur palikusi Indra.

Nekur viņu neredzēju. Pēc minūtēm desmit sapratu, ka tualetes apmeklējums ir bijis tikai iegansts, lai no šejienes pazustu.

Kļuva mazliet skumji un sajutu sevī tādu kā nelielu vainas apziņu.

Vairs negribējās tuvoties arī Sindijai.

Pagriezos un, ne no viena neatvadījies, lēnām gāju prom.

21. nodaļa

Neskatoties uz to, ka pirms gulētiešanas biju iedzēris divas miegazāļu tabletes, aizmigt joprojām nevarēju un jutos ļoti slikti. Iespējams, pēdējo dienu uztraukumu, Sin- dijas nemitīgo zvanu - "Kas tā tomēr tev bija par meiteni?", Indras gatavošanās pārvākties uz iepriekšējo dzīvesvietu un radošās krīzes dēļ, strauji paaugstinājās asinsspiediens un sākās sirds aritmija. Es to saucu par normālo, jo pirms pieciem gadiem biju pārdzīvojis divas mirdzaritmijas lēkmes un tagad baidījos, ka nesākas atkal. Nekas patīkams tas nav. Vēl vairāk! Tas ir pat ļoti bīstami…

Taču nez kāpēc pārāk neuztraucos. Varu pat apgalvot, ka esmu viens no tiem, kuriem no nāves nav bail. Varbūt tāpēc, ka neesmu reliģiozs cilvēks un mani ne mazākā mērā nespēj ietekmēt šaušalīgie stāsti par grēcinieku mokām elles katlos…

Esmu pārliecināts - kad aiziešu, tepat vien palikšu… Nenoliedzami stāsts par cilvēka dvēseles nemirstību un tās jēgpilno autonomo dzīvi ārpus ķermeņa robežām ir viena no aizkustinošākām pasaciņām, ko vien cilvēka prāts, acīmredzot bailēs no nezināmā, ir spējis izdomāt.

Redzu vāzē sarkanas rozes. Sarkanu saullēktu. Sarkanas asinis pēc avārijas, kad bojā aizgāja viens no maniem labākajiem draugiem. Un Sindijas velnišķīgi kārdinošo apakšveļu. Un Indras sarkano kleitu, kuru viņai nopirku, lai kādreiz abi varētu aiziet uz teātri vai kādu mājas ballīti. Un tavas, Dacīt, sarkanās lūpas.

"Lūdzu, tu mani nekad neatstāj!"

Es turēju tev toreiz doto vārdu. Tu otrreiz atstāji mani - bez skandāla un liela trokšņa.

"Esmu bezspēcīga, Krist! Es viņu neprātīgi mīlu!"

Tā gadās. Tā kā pats tolaik mīlestību uztvēru gandrīz vai kā šīs pasaules lielāko svētumu, es Dacei neko sliktu neteicu. Es zināju, ko mīlestība nozīmē sievietes sirdij.

"Esi laimīga, mīļā!"

Bet tagad pēc pieciem gadiem esmu dzirdējis, ka diez cik laimīga tu nemaz neesi. Tā arī dažreiz gadās. Droši vien daudz biežāk nekā otrādi. Sākumā mēs ceram ēst no dārgiem kristāla traukiem un laimīgiem gulēt zelta gultā, bet nereti vēlāk nākas ēst no lētu konservu bundžām un gulēt vientulībā uz koka lažiņas…

Un pēkšņi vēl tas… Man nekādi vairs nevedas ar šī romāna rakstīšanu. Nezinu, ko rakstīt tālāk. Vai nu sāk pietrūkt iztēles, vai arī par maz reālo dzīves notikumu. Jau vairākas dienas uz rakstāmgalda stāv neaprakstītas papīra lapas. Un tad vēl šī nemitīgi urdošā sajūta - ko es lasītājiem vispār ar savu jauno romānu gribu pateikt? Nudien, nezinu! Vienkārši rakstu, ne par ko īpaši nedomājot. Tagad jau tā var - bez stingras sižeta līnijas, bez asākiem konfliktiem, bez jebkādām pārdomām par dzīvi un cilvēkiem, bez skaidri iezīmētiem tēliem, ar visādām rupjībām un jēlībām, bez morāles, interesantas intrigas un negaidītām beigām. Vispār - bez jebkādām emocijām! Tā vēsi un mierīgi. Sēdi un tikai raksti, kas ienāk prātā! Tas šodien skaitās ļoti moderni. Bet es laikam tomēr esmu vecmodīgs - turpinu vienkāršiem vārdiem aprakstīt vienkāršus dzīves notikumus. Nu, varbūt ne gluži vienkāršus! Jo nekas vienkāršs uz šīs pasaules nemaz nepastāv! Par provi - jebkura organisma dzīvā šūna! Tā pēc savas bioloģiskās uzbūves un tur notiekošajiem ķīmiskajiem procesiem ir tik neiedomājami sarežģīta, ka to neviens normāls cilvēks nemaz nespēj aptvert! Bet mēs to dabiskā ceļā pat nespējam ieraudzīt! Tā mūsu acīm ir neredzama!

Ko tad vēl runāt par cilvēku dzīvi, mūsu domām un iekšējo pasauli?!

Cilvēks, zemu noliecis galvu, sēž uz stacijas perona soliņa, simtiem ļaužu iet garām, taču neviens nespēj ne iedomāties, ne uzzināt, kas šai brīdī notiek šā cilvēka dvēselē! Un tā visur un vienmēr. Mēs redzam un dzirdam, kā cilvēks dusmās kliedz, bet neredzam un neko nedzirdam, kad viņš klusi par kaut ko raud.

Pēkšņi krūtīs sajutu spēcīgu sitienu, kaut kas it kā nobur- buļoja, un es uzreiz sapratu - sākas mirdzošā sirds aritmija jeb medicīniski - paroksizmāla mirdzaritmija.

Krietnu laiciņu nekustēdamies gulēju, satraukts klausīdamies kā krūšu kreisajā pusē trako sirds. Tā dauzījās tik neritmiski un ātri, ka pulsa biežumu vispār nebija iespējams saskaitīt.

Gluži dabiski, domas uzreiz sāka griezties ap iespējamo sirds apstāšanos un paša aiziešanu…

Kur?!

Šim mazliet noslēpumainajam procesam cilvēks ir izdomājis labu apzīmējumu - Nebūtība… Bet, ja padomā dziļāk, tad arī Nebūtībai kaut kur tomēr vajadzētu atrasties. Kur ir tā vieta? Tepat uz Zemes vai Visuma otrajā galā - trīspadsmit miljardu gaismas gadu attālumā…?

Vēl dažas minūtes pagulējis, diezgan nomākts piecēlos, aizgāju uz vannas istabu, nomazgājos, nodzinu bārdu un sporta somā sametu visu, kas man būs vajadzīgs ārstniecības iestādē. Cits variants nepastāvēja - ar šādu diagnozi saslimušais vienmēr tiek vests uz slimnīcu.

Pēc tam paņēmu mobilo tālruni un izsaucu ātros. Viņi patiešām atbrauca ātri - jau pēc sešām minūtēm. Izmērīja asinsspiedienu, uztaisīja elektrokardiogrammu un dakterīte pateica:

- Neko darīt - jātaisās uz slimnīcu!

Tas bija vairāk nekā nepatīkami. Man slimnīcas izsauca pat riebumu. Tā bija vieta, kur es gribētu atgriezties vienīgi galējas nepieciešamības gadījumā. Bet kā gan citādi? Vai daudz ir tādu, kas tur ierodas paši - gaiša prieka pārņemti?

Tad aizgāju līdz Indras istabai un pieklauvēju pie durvīm. Pēc neilga laika viņa samiegojusies tās atvēra.

-   Indra, - es klusi teicu. - Ar mani pašlaik ir slikti. Ved uz slimnīcu. Tu neuztraucies! Es nezinu, cik ilgi mani tur paturēs. Vispār nezinu, uz kādu slimnīcu vedīs. Es tev vēlāk piezvanīšu. Uz veco māju vēl neej, labi? Kad atgriezīšos, tad. Varbūt vēl pārdomāsi…

Indra manāmi satraucās, ātri uzmeta plecos halātu un nāca mani pavadīt.

-   Kad piezvanīsi, es vakarā pēc darba pie tevis aiziešu! Ko vajadzētu atnest?

-   Neko, - mazliet grūtsirdīgi pateicu un kopā ar dakte- rīti un māsiņu izgāju no mājas.

Mani aizveda uz Centra slimnīcu un ievietoja 3. kardio- loģijas nodaļas intensīvās terapijas nodaļā. Tā nesen bija izremontēta, jūtami paplašināta, katra slimnieka gulta no pārējām atdalīta ar zaļas krāsas aizvērtņiem, un nu jau tā izskatījās pēc daudzmaz modernas Eiropas dziednīcas.

Jau pēc dažām minūtēm pie manis pienāca divi ārsti, taustīja pulsu, klausījās sirdi, izprašņāja kā un kad viss sācies, tad pieslēdza modernai firmas Philips aparatūrai - uz monitora ekrāna ar krāsainām līnijām un skaitļiem rādīja manu asinsspiedienu, sirdsdarbības ritmu, elpošanas un pulsa biežumu.

Pagriezu galvu un paskatījos - pulss dažu sekunžu laikā lēkāja no deviņdesmit astoņiem līdz simt piecdesmit pieciem sitieniem minūtē.

Atnāca māsiņa, kreisās rokas artērijā ievadīja un nostiprināja katetru, tajā adatu, caur kuru manī lēnām ar speciālas aparatūras palīdzību automātiski laida iekšā zāles.

-   Paklausies! - es vērsos pie centīgās medicīnas darbinieces. - Kas tās ir par zālēm?

-   Propafenons, - viņa atbildēja.

Tādu zāļu nosaukumu dzirdēju pirmo reizi.

-   Tu domā - līdzēs?

-   Es neko nedomāju, - māsiņa atbildēja. - Es strādāju.

-   Varbūt tu zināsi vismaz to… - klusi sacīju. - Vai šai nodaļā vēl strādā daktere Dace Kristsone?

-   Tādas Kristsones mums nav, - māsiņa teica. - Ir ārste Dace Jansone.

-   Vai viņa pašlaik atrodas nodaļā?

-   Nē. Viņai šovakar ir nakts dežūra.

Māsiņa aizgāja. Pievēru acis, centos ne par ko satraucošu nedomāt un drīz vien jutu, ka sirds tik briesmīgi vairs neraustās. Tā, protams, turpināja neritmiski dauzīties, taču temps bija samazinājies - turējās ap simt sitieniem minūtē.

Savus kaimiņus neredzēju. Šad tad pie manis pienāca kāds no intensīvās terapijas nodaļā dežurējošajiem ārstiem, taču neko daudz ar mani nerunāja. Tas vispār viņiem šeit bija raksturīgi - nekādās plašākās sarunās ar slimniekiem neielaisties. Acīmredzot tāpēc, ka vājinieku stāvokli nepārtraukti kontrolēja aparāts. Un ja vispār vēra vaļā muti, tad tik vien kā formāli prasīja:

-   Kā jūtaties?

-   Slikti.

-   Tā arī jābūt. Neviens šeit nejūtas labi…

Es iesmējos. Kāpēc tad vispār jautāt? Sēdi pie sava galda, vēro ekrānā zibošos ciparus un sinusoīdas un priecājies, ka, satītam vadu mudžeklī, pie pretējās sienas nav jāguļ pašam…

Bet es, plati iepletis acis, skatījos, kā pie griestiem lēni griežas ventilācijas plastmasas vēdeklis un domāju, ka pēc pulksten astoņiem, kad būs notikusi ārstu maiņa, droši vien pie manis pienāks daktere Dace Jansone un, iespējams, pajautās kā iepriekšējie:

-   Slimniek, kā jūs jūtaties?

Un es atbildēšu:

-   Dakterīt, es jūtos baigi draņķīgi, jo tu pirms pieciem gadiem no manis aizgāji pie cita, tūlīt pēc tam arī pirmo reizi uznāca šī nolādētā mirdzaritmija, un tad es nodomāju - nu kāda velna pēc tā pēkšņi tieku sodīts? Es taču neko sliktu nevienam neesmu izdarījis…

Pulkstenis jau tuvojās deviņiem, kad pie manis patiešām pienāca šīs nodaļas ārste Dace Jansone. Viņa neko daudz nebija izmainījusies. Vēl joprojām jauna, smuka un slaida,

vienīgi tagad nēsāja brilles modernos ietvaros, kas viņas izskatu ne mazākā mērā nebojāja. Tad jau drīzāk otrādi…

-        Labvakar, Krist! - viņa mīļi sveicināja. - Es jau agrāk iedomājos, ka šeit vari nokļūt vēlreiz.

-   Vai mirdzaritmija nav izārstējama?

-   Nē. Lēkmes te biežāk, te retāk var atkārtoties.

-        Pagājušas jau divpadsmit stundas, - es sacīju. - Nekas nemainās. Sirds joprojām raustās kā uz drāts uzmests drēbju gabals. Vai apstāties nevar?

-        Var, - Dace teica. - Bet par to nedomā! Ja pa nakti lēkmi nekūpēsim, tad rīt tev uzbliezīs ar elektrību, tas ir, uz dažām minūtēm iedos vispārējo narkozi un veiks elek- trostimulāciju. Droši vien būsi redzējis filmās, kā to dara.

-   Tas ir bīstami?

-        Viss savā ziņā ir bīstami, Krist. Elektrošoka laikā var rasties trombs un…

-       Es sapratu, - grūtsirdīgi pasmaidīju. - Bet tu taču mani izglābsi, vai ne? Es tā kā tomēr nebūtu pelnījis nomirt četrdesmit četru gadu vecumā.

-         No medicīniskā viedokļa cilvēka nāve nav sods par kaut kādiem dzīvē izdarītiem grēkiem. Mirst taču arī zīdaiņi un mazi bērni! Kādus ļaunus darbus viņi ir pastrādājuši?

-   Tu zini, kas ir nāve? - es prasīju.

-   Zinu.

-   Un kas ir mīlestība?

-        Arī zinu, - Dace viegli pasmaidīja. - Tu gribi dzirdēt daudz izsmeļošākas atbildes?

-        Nē, - pakratīju galvu. - Tas patiesībā ir arī viss, ko cilvēkam vajadzētu zināt - kas ir nāve un kas ir mīlestība. Ar to pilnīgi pietiek, lai savai un citu cilvēku dzīvei noteiktu to patieso vērtību.

-        Ne tikai, - Dace iebilda. - Cilvēka dzīves vērtība var mainīties pēc apstākļiem, kādos attiecīgā brīdī mēs nokļūstam.

-        Diez vai, - es iebildu. - Tai ir jābūt konstantai, tas ir, pastāvīgai jebkuros apstākļos.

-        Mēs kā agrāk, - Dace skumji pasmaidīja. - Tikko satikušies, atkal sākam strīdēties.

-  Dacīt, vai tad mēs strīdamies? - nopietni jautāju. - Mēs to reti darījām arī senāk. Ja mani atmiņa neviļ, tad izšķīrāmies ne jau šā iemesla dēļ!

-   Patiešām, - viņa piekrita. - Iemesls bija cits.

-   Kā pašai? - es prasīju. - Viss kārtībā?

-  Nekas nav kārtībā, - Dace sacīja. - Jau divus gadus dzīvoju viena.

-   Domāju, tev daudz tomēr nevajadzētu žēloties, - es teicu. - Galu galā, trīs gadi neprātīgas mīlestības… Tas daudz ko atsver.

-   Mīlestība bija vēl īsāku laiku. - Daces balsī skanēja neslēpts rūgtums. - Vilšanās pienāca daudz ātrāk.

-   Tu vēl atceries, ko es tev teicu, kad jau ar čemodānu rokā stāvēji durvīs un, laimē starojoša, māji man atvadu sveicienu?

-   Nē, Krist, - Dace pašūpoja galvu. - Es to neatceros.

-   Bet nebūtu bijis slikti, - sacīju. - Es toreiz teicu - mīļo Dacīt, nevajag spēlēties ar likteni! Mīlestība nekad nedrīkst būt par iemeslu, lai tik krasi mainītu dzīvi! Es saprotu - šis ieteikums patiesībā ir ārkārtīgi stulbs, jo cilvēki deviņdesmit deviņos gadījumos no simta savu dzīvi maina tieši mīlestības dēļ! Taču tai mirklī es domāju tieši tā! Man bija žēl, ka tu aizej.

-  Atklāti sakot, man arī tas lielu prieku nesagādāja. Taču toreiz mīlestība bija stiprāka.

-   Mīlestība vienmēr ir daudz stiprāka par citām mūsu sajūtām un morāles normām. Tādēļ arī noziegumi, pašnāvības un citas nelaimes. Nezinu, vai daru gudri vai dumji, taču cenšos vairs neiemīlēties. Iespējams, vēlāk viss pagriezīsies citādi, bet pagaidām man vēl pietiek ar to, kas bija ar mums.

-   Tev joprojām sāp? - Dace jautāja.

-   Ja tu runā par tavu toreizējo aiziešanu… Nē, Dacīt, nesāp. Man nesāpēja arī toreiz. Man bija tikai ļoti žēl.

-   Piedod, Krist, - viņa klusi teica. - Es saprotu - šobrīd tas varbūt skan diezgan muļķīgi…

-   Patiešām, - es piekritu. - Man nav tev ko piedot! Tu neko sliktu neizdarīji! Tā taču ir tava dzīve, un mēs katrs ar to varam rīkoties, kā gribam vai kā sanāk.

-        Sanāca slikti, - Dace teica. - Kā tev? Es nerunāju par slimību.

-       Runā, ka dzīve arī esot slimība, - es sacīju, - bet nāve - izārstēšanās.

-   Es tev gribēju prasīt… Tu dzīvo viens?

-       Tas tevi patiešām interesē? • - Jā, Krist, interesē.

-       Viens, Dacīt, viens! Es jau tev teicu - cenšos vairs neiemīlēties.

-   Tātad sievietes tomēr ir?

-  Jā, - es atbildēju. - Viena otra gadās.

-   Kā tev gadījās Sindija? - Dace negaidīti jautāja.

-   Kā tu to zini?

-       Sindijai ir daudz draudzeņu, - Dace paskaidroja. - Viena gulēja mūsu nodaļā. Es viņu pazīstu. Un viņa stāstīja, ka Sindija tagad visiem lieloties, ka dabūjusi sev par mīļāko slaveno rakstnieku Kristu Kristsonu. Tā ir taisnība?

-  Jā, Dacīt, tā ir taisnība. Nu un kas?

-   Nekas. Es to saprotu.

-   Vai tev bez otrā vīra neviena cita vairs nav bijis?

-Nē.

-       Tu tikpat kā neesi mainījusies. Tikpat smuka kā agrāk. Mīlēties negribas?

-   Šad tad jau gribas. Bet tas nav tik vienkārši.

-   Ja ļoti gribas, tad nekas vienkāršāks vairs nevar būt.

-   Es tā nevaru, - Dace teica.

-   Ko mūsu skuķis? - pavaicāju. - Joprojām Londonā?

-   Jā. Drīz brauks mājās.

-        Es priecājos par viņu. Iegūt izglītību ārzemēs… Viņa dzīvē nepazudīs. Varam būt mierīgi.

-        Darbs ir tikai daļa no dzīves, - Dace teica. - Satiks kādu vīrieti, tāpat traki samīlēsies, bet vēlāk viņš izrādīsies nelietis un mūsu Ilzīte visu mūžu būs nelaimīga.

-   Atvaino, Dace… Tu jūties nelaimīga?

-  Ne vienmēr, Krist, - viņa skumji pasmaidīja. - Tikai dažreiz.

-       Ar to jau arī pietiek, - es teicu, - lai dzīvē justos slikti. Tev jāmēģina atrast tādu vīrieti, kas…

-   Sievietes laime neslēpjas vīriešos, - Dace mani ātri

- Turies, Krist! Viss būs kārtībā! Nekāda elektrība tevi nenositīs! Varbūt iztiksim ar zalem vien.

pārtrauca. - Mūsu laime izpaužas dzīves harmonijā. Mīlestībā. Tad, kad jūties fiziskā un sociālā drošībā.

-   Vai pašlaik tā nejūties? - es vaicāju.

-        Tikai daļēji, - Dace atbildēja. - Bērns ir. Materiālā nodrošinātība un darbs tāpat. Veselība arī vēl kārtībā. Trūkst vienīgi mīlestības.

-   Mīlestības trūkst gandrīz visiem, - es teicu.

-   Labs mierinājums, vai ne?

-        Ja jūs mani rīt ar to elektrošoku nenositīsiet… - es smaidot sacīju, - varbūt tuvākajā laikā atbrauksi pie manis ciemos? Toreiz tik ātri skrēji prom, ka skapī vēl ir palikušas dažas tavas kleitas un vēl šis tas.

-        Paldies, - Dace teica. - Es par to padomāšu. Tu mani varētu ņemt atpakaļ?

Iesmējos. Pēkšņi kļuva kaut kā labi.

-       Arī es par to padomāšu! - sacīju. - Galu galā… Cik ilgi mēs kopā nodzīvojām?

-       Deviņpadsmit gadus, - Dace atcerējās. - Tagad tas šķiet viens mirklis.

Pēc tam viņa pienāca tuvāk, vienu brīdi izskatījās, ka tūlīt nolieksies un mani noskūpstīs, taču pēdējā brīdī laikam tomēr pārdomāja. Viņa uzlika savu roku uz manējās un uzmundrinoši pateica:

-        Turies, Krist! Viss būs kārtībā! Nekāda elektrība tevi nenositīsi Varbūt iztiksim ar zālēm vien.

Un aizgāja. Šoreiz ne pārāk tālu - līdz galdam, kur pastāvīgi uzturējās kāds ārsts vai vismaz māsiņa, uzmanīgi vērojot visu aparātu rādītājus.

Pievēru acis, sāku mierīgi elpot un domāt par to, ka nupat laikam lieku reizi pārliecinājos, ka patiesībā visu šo laiku esmu mīlējis vienīgi Daci, bet Sindija, Indra un iepriekšējās sievietes man nav bijušas nekas vairāk kā tikai īslaicīga izklaide vai, labākajā gadījumā, mēģinājums no vientulības paslēpties ilūzijās par kaut ko mūžīgu un nepieciešamu.

Bet tagad man atkal ir radusies cerība uz ko pastāvīgāku.

Taču… Kas gan mūsu dzīvē ir pastāvīgs un nesatricināms?

Varbūt vienīgi šīs nerimtīgās ilgas pēc dvēseles miera un sievietes maiguma…

22. nodaļa

Sirds atkal strādāja kā iepriekš - lēni un ritmiski. Taču tagad spēcīga aritmija piemetās dzīvei. Jutos tā kā pat nedaudz apmulsis. Indra savu visai trūcīgo mantību jau bija sapakojusi divās sporta somās, bet pati, mazliet noskumusi, sēdēja uz dīvāna gala, un es mēģināju saprast pašreizējo jaunās sievietes garīgo stāvokli.

Visticamāk - nekāds labais tas nebija. Zināmā mērā viņa šeit dzīvot jau bija pieradusi, pret mani nepārprotami izjuta vislielākās simpātijas, varbūt bija pat iemīlējusies, un arī es pret viņu nebiju gluži vienaldzīgs.

Taču tai pašā laikā sapratusi, ka ar mani, izņemot mīļāko attiecības, neko vairāk panākt neizdosies, stingri nolēma atgriezties savā iepriekšējā dzīvesvietā.

No sekcijā izveidotā bāra izņēmu franču deserta vīna pudeli, sameklēju divas glāzes, tās piepildīju un aicināju uz atvadām iedzert.

-   Lai tev veicas, Indra! - es teicu. - Varbūt tagad tavas dzīves melnais posms būs beidzies. Tāpēc galvu augšā!

Indra pasmaidīja un iztukšoja glāzi.

-    Būs beidzies ne tikai sliktākais, bet arī gaišākais posms, - viņa teica.

-   Tev te patika?

-   Un kā vēl! - Indra iesaucās. - It sevišķi tūlīt pēc aiziešanas no Dzegužkalna mājas. Tas bija pat vairāk nekā diena pret nakti! Paldies, Krist!

-   Tev par to paldies nav jāsaka.

-  Tu taču to varēji arī nedarīt! - Indra atgādināja. - Varēji mani mierīgi atstāt Gunāra un viņu draugu saplosīšanai! Starp citu, Krist, pasaki godīgi - kāpēc tu to darīji? Kāpēc aicināji mani pie sevis? Vai tikai žēluma pēc? Vai arī viens no stimuliem tā rīkoties tomēr bija iespējamais sekss? Kāpēc gan nepamīlēties ar jaunu skuķi? Vai tā?

-   Vispār jau jā, - negribīgi piekritu. - Bija i tas, i tas - nosacīti. Taču tai brīdī, kad tevi aicināju līdzi, vismazāk man prātā bija sekss. Nenoliegšu - tu ar savām slaidajām kājām un superīsajiem minibruncīšiem mani, protams, iekārdināji, taču tas manam lēmumam tomēr nebija izšķiroši! Es daudz ko savā dzīvē esmu redzējis un tas, ko skatīju tavā mājā, tāpat nekas negaidīti pārsteidzošs nebija. Tā diemžēl mūsu mazajā valstiņā dzīvo tūkstošiem ģimeņu. Galvenais tomēr bija mans cilvēciskais žēlums. Un tavas paniskās bailes no piedzērušā Gunāra. Un dažas asaras tavās acīs…

-   Vēlreiz paldies! - Indra sacīja. - Man pašlaik arī gribas raudāt. Pie tevis te tomēr ir brīnišķīgi! Bet tu pats, Krist… Tu pret mani ne vienmēr biji labs.

-   Patiešām? - pārsteigts prasīju. - Kaut kā neatceros, ka pret tevi būtu izturējies slikti.

-    Ne nu gluži slikti… - Indra teica. - Kad tu mani dažreiz kaut kur paņēmi līdzi… Tu manis dēļ izjuti kaunu?

-   Nesaprotu…

-   Kā nu ne! Tev ir visādi slaveni un bagāti draugi, bet es - prasta fabrikas strādniece… Tāpēc tu visiem par mani stāstīji dažādas pasaciņas - te esmu modele, te vēl nevienam nepazīstama ģeniāla dzejniece, te Hārvarda universitātes studente… Tev patiešām par mani bija kauns? Un ja bija, tad kāpēc vispār vajadzēja ņemt līdzi un mani visiem rādīt?

-   Nezinu, - viegli paraustīju plecus. - Varbūt tāpēc, lai tu redzētu, ka citi cilvēki dzīvo daudz labāk un interesantāk, nekā tie, kas mīt Iļģuciema vai citos pilsētas pritonos. Un, lai gan mērķis visiem ir vienāds, manas aprindas vīrieši pret savām sievietēm izturas pavisam savādāk, tas ir, nesalīdzināmi pieklājīgāk un labāk, nekā tas notika tavā mājā.

-   Es to zināju arī bez tevis, - Indra sacīja. - Gan jau es no iepriekšējās dzīves muklāja izrautos arī pati saviem spēkiem… Es nepadošos! Ja jau nesāku dzert un tirgoties ar savu miesu agrāk, tad tagad tas ir izslēgts pilnībā! Es vismaz tā ceru…

-   Man par tevi ir prieks! - es sacīju. - Tu izkulsies! Un vienmēr varēsi cerēt uz manu palīdzību.

Indra piecēlās, pienāca klāt un maigi apvija savas siltās rokas ap manu kaklu.

-   Mīļais Krist! - viņa klusi teica. - Kāpēc tu tomēr manī nespēji vai negribēji iemīlēties? Vai tiešām tikai tāpēc, ka man nav izglītības un esmu fabrikas strādniece?

-   Negvelz muļķības! - es nikni sacīju. - Tu jau nekāda (strādniece vairs neesi! Tagad strādā lielākajā grāmatu apgāda veikalā pie Niklāva, tev ir pietiekami laba alga un vispār… Būt par vienkāršu fabrikas strādnieci nekādā ziņā nav pazemojoši. Slikti ir tad, kad cilvēks no dzīves neko vairāk arī negrib. Kad nav nekādas plašākas intereses, daudz kas ir vienaldzīgs, izņemot darbu, ko pats nolādi, un pudeli, kuru izdzerot, par savu neveiksmīgo dzīvi vari izgāzt dusmas uz mājiniekiem, apkārtējiem un valdību.

-    Tas viss, Krist, ir pareizi, - Indra piekrita. - Taču es justos bezgala laimīga, ja tu mani… Tu joprojām mīli citu sievieti?

-   Jā, - es apliecināju.

-   Sindiju?

-   Nē, ne Sindiju, - es teicu. - Savādi, taču mīlu savu sievu.

-    Bet tev taču nekādas sievas nav! - Indra pārsteigta iesaucās. - Pats stāstīji - viņa jau sen ir aizvērusi šīs mājas durvis un…

-  Tas neko nemaina, - es paskaidroju. - Manās domās un sirdī viņa tomēr palika.

-   Taču šī mīlestība, ja pareizi saprotu, tev ne mazākā mērā netraucēja gulēt ne ar Sindiju, ne mani…

-  Pareizi, Indra, - es piekritu. - Un vēl ar daudzām citām sievietēm.

-   Kas tad tā tev ir par mīlestību? - Indra jautāja. - Ja tu vari ar jebkuru…

-   Nē, Indra, ne ar jebkuru, - es iebildu. - Taču mīlējoties bez mīlestības, es nevienai neko sliktu nenodaru. Gribu cerēt, ka daru tikai labu. Bet tā - manējā… Nē, tā netraucē. Jo manai mīlestībai pret bijušo sievu nav ne mazākā sakara ar to, ko esmu darījis ar Sindiju vai tevi. Tās ir pilnīgi divas atšķirīgas pasaules…

-   Droši vien, - Indra domīgi sacīja. - Viena izdomāta, otra reāla. Kurā atrodos es?

-   Tu pašlaik atrodies manās skavās, - smaidot teicu. - Tu esi pavisam reāla. Un ļoti tuva. Varbūt vēl mazliet tuvāk un… Bet ir vēl viens ļoti spēcīgs arguments, kāpēc mēs nekad nevarētu būt kopā ilgstoši. Atceries - esmu divdesmit piecus gadus vecāks par tevi! Es neesmu no tiem garā atpalikušajiem, kas pusmūža vecumā prec jaunas meitenes. Manai meitai ir vairāk gadu nekā tev! Bet kas attiecas uz mllēšanos… Kāpēc gan ne, ja tāda situācija gadās? Es taču pirms tam tev neko nesolīju! Tu pati mani pasauci…

-   Pareizi, Krist! - Indra piekrita. - Es toreiz jutos tev parādā tik lielu pateicību… Tas bija vienīgais veids, kā to varēju izpaust…

-   Mums taču nekas nav jānožēlo, vai ne? - es prasīju.

-   Nē, Krist! - Indra strauji papurināja galvu. - Šis laiks bija brīnišķīgs - kā balts sapnis! Tu mani vēl atcerēsies?

-   Mēs arī turpmāk paliksim draugi, - es apsolīju.

-   Varbūt uz atvadām mani vismaz noskūpstīsi? - teica Indra.

-   Varam ne tikai to, - es sacīju, cieši satvēru meitenes šmaugo augumu, sāku skūpstīt, līdz abi tik ļoti uzkarsām, ka lielā nepacietībā sākām viens otru izģērbt un jau pēc neilga laika atradāmies gultā…

-   Traks atvadu sveiciens kādai skaistai dzīves daļai, - Indra vēlāk teica. - Varbūt nekas tamlīdzīgs vairs nekad neatkārtosies… Un to visu es dabūju piedzīvot par nieka divdesmit latiem… kas turklāt vēl nebija pašas… Pasaule un cilvēki tomēr ir jocīgi…

Patiešām, es nākamās dienas rītā nodomāju. Divdesmit lati par vairāku mēnešu savādu dzīvi. Citi par tādu iespēju ir gatavi maksāt miljonus. Bet tagad māja ir kļuvusi tukšāka. Aukstāka. Tā notiek vienmēr, kad no tās aiziet mīļš cilvēks. Tā notika arī pēc Daces. Es biju pārliecināts, ka tas ir uz visu atlikušo mūžu. Bet izrādās… Ko vispār nozīmē apzīmējums - traka mīlestība? Vai vēl sliktāk - es pēc viņa esmu kā bez prāta…

Es zinu. Tas ir pirmais signāls, ka viņiem tur nekas ilglaicīgs nevar sanākt! Visi trakumi ar laiku rimstas. Kaisles ugunis apdziest. Un nav vairs, kas iededz jaunu ugunskuru. Malka ir slapja. Sērkociņi beigušies. Un dvēsele tukša.

Tu, Dacīt, vēl vairākas reizes tonakt slimnīcā pienāci pie manas gultas, satvēri roku, skaitīji trakojošo pulsu un jau kuro reizi jautāji:

-   Kā jūties?

Un es kā vienmēr atbildēju:

-  Paldies! Es jūtos kolosāli! Manu mieru un veselību sargā skaista un gudra dakterīte, un es ticu, ka arī no šiem mēsliem izkulšos sveiks un vesels. Un mēs abi pacentīsimies aizmirst pagātni - es tavus, tu manus grēkus - un dzīvosim ilgi un laimīgi…

Varbūt mums tas patiešām izdodas.

Ar Indru nekas labs nesanāca. Un, iespējams, nekad arī nevarēja sanākt. To es sapratu pēc sarīkojuma Latviešu biedrības namā. Indra tovakar, ar kaut kādu savādu niknumu norāvusi manis dāvināto sarkano kleitu, to nometa uz grīdas un vienā apakšveļā iekrita atpūtas krēslā, iededza stāvlampu un skumju pielietām acīm skatījās uz mani.

Es pacēlu uz grīdas nosviesto kleitu un to ieliku skapī.

-   Ar tik dārgām mantām nav ko svaidīties, - es viņai pateicu.

-   Toties es pati esmu lēta! - Indra sacīja un viņas balsī saklausīju gan nicinājumu pašai pret sevi, gan dusmas uz mani.

-   Ko tu muldi, princesīt? - nedaudz izbrīnījies vaicāju.

-   Krist! Kāpēc tu mani visu laiku sauc par princesīti, ja esmu izvilkta no mēslu bedres?

-   Tāpēc, ka tu tāda arī esi - princese! Tas nav nekas apvainojošs. Vai esi redzējusi amerikāņu kinofilmu Romas brīvdienas? Tu tieši tā arī izskaties - kā pasakainā Odrija Hepberna! Un iedomājies, ka dzīve pie manis tev arī zināmā mērā ir brīvdienas no tavās mājās kādreiz esošās elles…

-   Es tev pateicos, Krist! - Indra skumji pasmaidīja. - Bet visas brīvdienas kādreiz beidzas… Es šovakar par to pārliecinājos vēlreiz - kā pastāv labie un ļaunie cilvēki, tā pastāv arī divas pasaules - gaišā un drūmā. Es, Krist, dzīvoju tai tumšajā…

-   Kādēļ tu man to saki? - es prasīju. - Kādēļ tu man to saki tieši tagad?

-   Tāpēc, ka ir pēdējais laiks atjēgties! - Indra paskaidroja. - Gan man, gan tev!

-   No kā… atjēgties? - uzreiz nesapratu.

-        No tā, kas starp mums notiek, - Indra sacīja. - Nezinu, vai tā ir mīlestība vai tikai seksuālās attiecības vien, bet… Pavasarī, atnākot uz manu māju, tu būsi pieklauvējis pie nepareizām durvīm. Un arī es… būšu mēģinājusi atvērt tās durvis, kas man vienmēr būs aizslēgtas…

Indrai savā ziņā bija taisnība. Mēs bieži nez kāpēc gribam ieiet tieši pa tām durvīm, uz kurām stāv brīdinošs uzraksts - nepiederošiem ieeja aizliegtai

Varbūt arī es būšu pieklauvējis pie nepareizajām durvīm…? Sindijas mājā…

Tā izskatās.

Todien - tā bija svētdiena - mēs ar Indru puskaili sēdējām manas mājas terasē un sauļojāmies. Bija karsta vasaras pēcpusdiena, blakus noliktais magnetofons atskaņoja kaseti ar franču dziedātājas Patrīcijas Kāsas dziesmu ierakstiem, kad pēkšņi, iznākot pa terases durvīm, mūsu priekšā nostājās Sindija.

Nebiju ne redzējis, ne dzirdējis, kā viņa piebraukusi pie mājas un, caur neaizslēgtajām durvīm uzkāpusi uz otro stāvu, mūs pārsteidza pusplikus skūpstoties.

-        Tā jau es domāju! - viņa patiesās vai tēlotās dusmās iesaucās. - Kā divi balodīši!

Tad asi pagriezās pret Indru.

-       Varbūt tomēr piecelsies un uz kādu laiciņu no šejienes pazudīsi?

Indra, tāda kā nobijusies, nez kāpēc tūlīt paklausīja, žigli piecēlās un ātri pazuda mājas iekšienē. Bet es diezgan mierīgs aizsmēķēju cigareti, izslēdzu magnetofonu un, nedaudz pārsteigts, cieši paskatījos uz negaidīto viešņu.

-   No kurienes tu te uzradies?

-        Krist! - Sindija pārmetoši iesaucās un apsēdās šūpuļkrēslā, kur pirmīt bija sēdējusi Indra. - Tu esi nelietis!

-       Sindij, nevajag to visu tik ļoti dramatizēt! - devu padomu. - Bet, ja tas tevi spēj nomierināt - piekrītu. Esmu nelietis.

-   Tikai, lūdzu, nesmejies!

-        Saku pavisam nopietni. Es vairs neprotu vai arī negribu nevienu mīlēt.

Bet es cieši paskalos uz negaidīto viešņu.

_ No kurienes tu te uzrad.es?

-       Tu, Krist, manās jūtās stāvi tik augstu… Bet nez kāpēc gribi, lai par tevi domāju to sliktāko!

-   Bīsties Dieva, Sindij! - smiedamies iesaucos. - Negribu!

-   Bet tomēr dari…

-        Sindij, labāk paskaties uz dārzu! - es aicināju. - Redzi, kāds mūsu priekšā neprātīgs skaistums!

-        Žēl, Krist, ka tu vairs nevari būt tikpat skaists un vilinošs… - Sindija, rūgtuma pilna, pateica.

-   Kāpēc gan ne? - es prasīju. - Kas tik slikts ir noticis?

-        Un tu vēl prasi! - Sindija patiesā sašutumā gandrīz vai izkliedza. - Mums abiem vajadzēja mīlēties uz manas mājas balkona!

-        To jau vēl varam izdarīt, - es atgādināju. - Kāpjam mašīnā un laižam! Lai gan… Kas vainas šeit? Šodien tu izskaties sevišķi pievilcīga. Nē, nopietni! Atklāti sakot, tik skaistu tevi vēl nekad neesmu redzējis.

-       Un neredzēsi arī! - Sindija brīdināja, bet pēc balss tembra tomēr jutu, ka viņa to nedomā pārāk nopietni. - Tu, Krist, mūsu mīlestību esi nokāvis kā prasts tirgus miesnieks! - viņa rūgti secināja. - Kādēļ tev tas bija vajadzīgs?

-   Es neko neesmu kāvis! - nepiekritu.

-        Nē?! - viņa atkal gandrīz vai iekliedzās un uz mani skatījās kā čūska uz peli.

-       Es tevi nekad neesmu mīlējis, un tu to zini. Es tev to esmu teicis ne vienreiz vien. Un otrkārt - vai tu mūsu draudzības laikā ne ar vienu citu neesi gulējusi? Esi! Tāpēc labāk klusē!

-        Gaidi vien! - Sindija izaicinoši pasmīnēja. - Tu jau sāc salaist ar mazgadīgajām? Viņa izskatās vēl pēc bērna!

-   Nē, Sindij, viss kārtībā, - es teicu. - Viņa ir pilngadīga.

-        Tādā gadījumā viņa ir palaistuve! - Sindija joprojām nespēja nomierināties.

-        Neko sliktu nerunā par cilvēkiem, kurus nepazīsti! - es atgādināju.

-   Cik ilgi tu ar viņu jau salaid?

-   Kopš vasaras sākuma, - es atbildēju.

-   Tas ir ilgi, - Sindija domīgi sacīja. - Sasodīti ilgi.

-         Kas mainītos, ja būtu tikai dažas dienas? - vaicāju. - Vai arī, ja tas būtu tikai vienas nakts notikums?

-  Tad es tev piedotu! - Sindija pateica.

Es izstiepu roku un to viegli pārlaidu viņas kuplajām krūtīm.

-       Paldies, Sindij! - es teicu. - Patiešām piedod, ja vari! It Bevišķi tāpēc, ka varbūt manā dzīvē atgriezīsies cita tur jau reiz pabijusi sieviete.

-   Sieva?

-Jā.

-       Tas ir tik negaidīti… - Sindija noskumusi sacīja. - Tātad mums viss beidzies?

-   Iespējams, - lēnīgi teicu. - Pats esmu pārsteigts.

-   Bet mums taču bija labi, vai ne?

-       Mums bija brīnišķīgi, - es sacīju. - Tu vispār esi kolosāla sieviete!

-        Žēl, ka dzīvē viss skaistais tik ātri beidzas, - Sindija smagi nopūtās un man šķita, ka viņai patiešām ir žēl.

-   Sindij! Viss dzīvē ātri beidzas! - es atgādināju. - Viss!

-   Tādēļ jo vairāk žēl.

-   Nedusmojies!

-        Atceries, kā tev toreiz naktī zvanīju no Londonas? - viņa jautāja.

-       Tas bija vienreizēji, - es teicu. - Ja tev gadīsies tur pabūt vēlreiz…

-        Bet tu man jau veselu nedēļu nevari piezvanīt pat no vienas Rīgas malas uz otru!

-   Es gulēju slimnīcā, - paskaidroju.

-   Tad vēl jo vairāk…

-   Es negribēju, lai tu tur parādies.

-   Kāpēc?

-   Tajā nodaļā par ārsti strādā mana sieva.

-   Un tāpēc tevi neviens nevarēja nākt apciemot?

-       Varēja, - es atbildēju. - Un nāca. Es negribēju, lai viņa pie manas gultas redzētu tieši tevi.

-       Kāpēc? - Sindija pārsteigta iesaucās. - Esmu kāda briesmone, vai?

-   Viņa zina, ka esi mana mīļākā, - sacīju.

-        Nu un tad? - Sindija izbrīnā paraustīja plecus. - Viņa taču ir tava bijusī sieva! Atjēdzies - bijusī!

-  Tu taču arī šad tad pārguli ar savu bijušo… - es atgādināju.

-   Tā ir pavisam cita opera! - Sindija sacīja. - Tu visus šos piecus gadus…? Tu viņu esi mīlējis?! Mīlējis, kad tev viņu jau sen vajadzēja aizmirst, uzspļaut iepriekšējai dzīvei un apprecēties ar citu?!

-   Ar ko? - es prasīju. - Vai vajadzēja apprecēties ar tevi?

-Varēji arī ar mani, - viņa nopietni atbildēja. - Uz to pusi

it kā jau gāja…

-   Arī tā ir gluži cita opera, - es teicu. - Vai labāka, sliktāka - nezinu. Vispār - tā ir mana dzīve, Sindij. Un kas visbaigāk - tā jebkurā brīdī var pārstāt pastāvēt. Pietiek ar vienu sāpīgu klikšķi sirdī, un viss!

-   Tu esi nopietni slims? - Sindija prasīja un aizdomīgi uz mani paskatījās.

-  Mēs visi esam slimi, - es atbildēju. - Gan fiziski, gan garīgi.

-   Es esmu vesela, - viņa apgalvoja. - Ko man tagad darīt?

-   Piecelies un brauc uz mājām! - es teicu. - Pēc tam droši vien atkal aizlidosi uz Romu, Ņujorku vai veco, labo Parīzi, jautri pavadīsi laiku augstākās sabiedrības kokteiļvakaros, diplomātiskajās pieņemšanās un tev kā vienmēr blakus būs kāds ar labām manierēm un gudru prātu apveltīts kungs. Par ko tev skumt?

Sindija ilgi klusēja, nopietna raudzījās jau mazliet pēc rudenīgās dvesmas smaržojošajā dārzā, tad pagrieza galvu pret mani un šķelmīgi pasmaidīja.

23. nodaļa

Iespējams, tā bija viena no pēdējām šā gada karstajām rudens dienām. Mēs atkal kā parasti sēdējām pašā Rīgas centrā iepretim Unibankai iekārtotajā ielas kafejnīcā, lēni sūcām Aldara aliņu, piekožot klāt grauzdētus riekstus un šad tad pametot vērīgus skatienus uz garāmejošo publiku.

- Mūsu skuķiem tā ir iepaticies staigāt ar plikiem vēderiem un katram pretimnācējam rādīt savas kailās nabas, ka nemaz nebrīnīšos, ja viņas to darīs arī ziemā, - Artūrs teica.

-  Vai to neievēroji jau pagājšziem? - es prasīju. - Ejot pa ielu, viņām, protams, mugurā ir kažoks vai sporta jaka, bet, ieejot kādā iestādē, poliklīnikā vai bārā, nabas vien zib, - es teicu.

-   Tev nepatīk?

-  Nē, nekas, - es atbildēju. - Dažreiz ejot garām, neesmu spējis novaldīties un ar roku pat pieskāries viņu plikumiem. Mani tikai kaitina šo sieviešu stulbā vēlme pastāvīgi sekot modei. Kaut kādai tur pusķertai tērpu dizainerei Parīzē vai Milānā pēkšņi tas ienāk prātā un, lūk, puspasaules sieviešu uzreiz visur staigā pusplikas! Es vēl saprastu - kaut kur Malaizijā vai Singapūrā, bet mūsu aukstajos platuma grādos… Tāpēc jau nav jābrīnās, ka viņām gandrīz vai visām ir kaut kādas ginekoloģiskas kaites!

-   Tas viss vēl ir sīkums! - Artūrs atmeta ar roku. - Pliki vēderi publiskās vietās… Kas nu tur tik traks? Lai tā būtu! Bet kas notiek izstāžu zālēs! Tas jau ir totāls idiotisms!

-   Par ko tu runā? - Ēriks painteresējās.

-    Pirms sākt runāt… - Artūrs mūs visus noskatīja, kā bargs profesors parasti skatās uz stulbiem studentiem. - Vai jūs vispār zināt, kas tas ir - māksla?!

Uz brīdi patiešām jutāmies kā nesekmīgi skolnieki un neko jēdzīgu nespējām atbildēt.

-   Nū… - Ēriks sasprindzināja atmiņu un mēģināja atcerēties, kas tad patiešām ir māksla.

-   Nekādu nū! - Artūrs iesaucās. - Prasu vēlreiz - vai nu zinātniski vai tautas valodā, lūdzu, definējiet, kas, jūsuprāt, ir māksla?!

-   Tu mūs te nepratini kā tāds gestapo vai čekas izmeklētājs! - es teicu. - Tu pats to maz zini?

-   Tur jau tas joks, ka zinu! - Artūrs apliecināja. - Bet jūs - prātā aprobežotie plebeji…

-   Nomierinies! - Niks viņu pārtrauca. - Ja tev to tik ļoti gribas zināt, mēģināšu atcerēties… Plašākā nozīmē māksla ir jebkura meistarīgi, virtuozi, augstā mākslinieciskā līmenī veikta darbība, kas līdz ar to iegūst estētisku jēgu. Un vēl! Mākslas rašanās cēloņi cilvēces domas attīstības vēsturē tiek interpretēti ļoti dažādi. Reliģiskie ideologi atzīst mākslas dievišķo izcelsmi, citi, piemēram, Hēgelis domā, ka māksla ir absolūtā gara noteikta pašattīstības pakāpe. Tad vēl filozofi runā par kaut kādām rotaļu, mākslas instinkta, bioloģisko un ar to saistīto erotisko, atdarināšanas un iejūtas teorijām. Bet to visu pasakot mazliet vienkāršāk, manuprāt, māksla ir kāda autora jebkurā žanrā radīts darbs, kas cilvēkos izraisa pozitīvas un emocionāli ētiskas sajūtas. Vai - māksla ir autora spēja cilvēkos radīt emocionālu pārdzīvojumu un tieksmi pēc skaistā. Ja tas tā nenotiek, tā nekāda māksla nav.

-   Pilnīgi pareizi! - Artūrs tūlīt piekrita. - Bet kas tagad notiek pie mums un citur pasaulē? Visi jūk prātā! Baletu, pārģērbušies par sievietēm, dejo vīrieši, vienā no Rīgas teātriem pastāvīgi iestudē šizofrēniskas izrādes, daži rakstnieki raksta murgu pilnas grāmatas, un tādi paši garā tērēti kritiķi tās nemitīgi slavē, bet par tēlotāju mākslu vispār riebjas runāt… Pirmīt, kad čalojām par meiteņu plikajām nabām, atcerējos, ka vasarā Berlīnē notika… Es pat nezinu, kā lai to nosauc… Kaut kāda amerikāniete sarīko plaši izreklamētu performanci, tas ir, mūsdienīgu mākslas izstādi. Kas tur tiek eksponēts? Savāc simts dažāda vecuma sievietes, apģērbj tās vienīgi zeķubiksēs un lielā tukšā telpā viņām gandrīz nekustīgām liek stāvēt vairākas stundas… Atklāti sakot, visu to redzot, gribas vemt, taču, izrādās, tā esot augstas klases mūsdienu modernā māksla… Tad jau arī mēs, te uz ielas dzerot alu, tāpat esam dižs mākslas darbs! Un katrs suņa sūds blakus mājas pagalmā! Un miskastē iesviests izlietots prezervatīvs vai veca automašīnas riepa! Ko jūs par to sakāt?

-   Es nesaku neko, - paraustīju plecus. - Vienkārši jāsamierinās, ka mēs dzīvojam daudzu prātā sajukušu cilvēku pasaulē…

-  Liecies mierā! - Ēriks iesaucās. - Es esmu pilnīgi normāls!

-  Es arī, - Niks sacīja. - Tomēr pieļauju, ka varbūt ne gluži pilnīgi…

-   Un es, - piebilda Artūrs. - Es esmu pat ģeniāls!

-  Tad no mūsu bariņa idiots laikam būšu vienīgi es, - sacīju. - Galu galā es tāpat nodarbojos ar kaut kā radīšanu…

-       Jā! - Niks tūlīt pagriezās pret mani. - Kā tev sokas ar romāna rakstīšanu?

-       Vienu brīdi bija uznākusi tāda kā neliela radošā krīze, - es teicu. - Tas sakarā ar nokļūšanu slimnīcā. Taču tagad atkal iet diezgan raiti uz priekšu. Saskatu jau romāna beigas. Bet tieši kādas - vēl nezinu.

-  Beigas taisi laimīgas! - Niks ieteica. - Tas lasītājiem patīk.

-       Ne vienmēr, - es iebildu. - Diez vai pasaulslavenais Remarka romāns Trīs draugi būtu guvis tik milzīgu lasītāju atsaucību, ja viņš Patrīciju būtu atstājis dzīvu. Cilvēka nāve vienmēr emocionāli spēcīgi ietekmē ikvienu. Kur nu vēl dzīves vai literāra darba iemīļotu varoni!

-       Paklausies, Krist! Tu patiešām romānā raksti par visu, kas rakstīšanas laikā notiek ar tevi? - Niks jautāja.

-   Ne nu gluži visu… - mazliet samulsu.

-  Vai mēs arī tur esam? - Niks prasīja.

-  Bet kā gan citādi? - atbildēju. - Mēs taču vēl esam dzīvi!

-   Un Sindija? - Niks turpināja interesēties.

-  Arī Sindija, - es apstiprināju. - Kā bez viņas?

-   Un Indra?

-       Arī viņa. Es jau tev paskaidroju - romānā nekas tāds īpašs nenotiek. Tāpat kā dzīvē. Nekādas spilgti izteiktas sižeta līnijas arī nav. Tā - no visa pa druskai.

-   Bet vai lasīt vismaz būs interesanti? - Niks nopietni

vaicāja.

-        Viss, ko es rakstu, ir uzrakstīts interesanti, - sacīju. Šai ziņā man neviens neko nevar pārmest. Es, tāpat kā Ērihs Marija Remarks, zinu, kas lasītājiem patīk. Bet vispirms tam jāpatīk man pašam! Es sevi nekad neesmu sajutis tādu kā garīgās gaismas nesēju tumšajai latviešu tautai. Lai ar to nodarbojas tie, kas šādu misiju sevī sajūt! Bet es… Es vienkārši esmu labs rakstnieks. Un man ar to pilnīgi pietiek.

-       Es vakar redzēju Sindiju atbraucam mājās ar kādu eleganti ģērbtu pusmūža vīrieti, - Niks paziņoja. - Izskatījās pēc diplomāta vai angļu lorda. Vai tev ar Sindiju viss beidzies?

-       Ne gluži, - es teicu. - Viss beigsies tikai tad, kad vismaz vienu no mums iestums krematorijas krāsnī… Bet, kamēr esam vēl dzīvi… Dzīvosim, iedzersim, strādāsim un mīlēsim sievietes…

-   Ja Sindija būtu nokļuvusi manās rokās, es viņu arī tik viegli vaļā nelaistu, - Artūrs sacīja.

-   Sievieti var mēģināt paturēt vienīgi tādā gadījumā, ja tu viņu mīli, - es teicu. - Tad varbūt ir vērts pacīnīties. Taču, ja viņa tev ir vajadzīga tikai gultai… Tas nekāds lielais ieguvums nav. Bez tam… Par šīm lietām vajadzētu aprunāties ar psihiatru. Es nesaprotu, kāpēc vīrieši vienmēr tik sāpīgi greizsirdīgi uztver faktu, kad uzzina - viņa sieviete vienlaicīgi guļ ar vēl kādu! No vienas puses - nu un tad? Kas tāds traģisks notiek? Nekas! Vienkārši sieviete tikai lieku reizi papletuši kājas… Bet mēs uzreiz gatavi viņu nosist, dzīt laukā no mājām vai pašiem pakārties! Tas ir tikpat debili, kā ar tām modernajām mākslas instalācijām. Taču tas jau vēl nekas! Vairāk jābrīnās, kā pret vīrieša sānsoļiem izturas sievietes! Kaut ko vēl šausmīgāku un stulbāku pat grūti iedomāties!

-    Viss ir daudz vienkāršāk un nekā stulba tur nav, - Artūrs iebilda. - Sievietes vienkārši grib gandrīz vai nepārtraukti mīlēties! Paklausieties! Es jums tūlīt nolasīšu nelielu gabaliņu no intervijas, ko žurnālam FHM sniegusi amerikāņu modele un televīzijas zvaigzne Līena Tvīdena. Tad jūs varbūt kaut ko sapratīsiet. Klausieties!

-   Cik bieži tu fantazē par seksu?

-   Patiesībā ļoti bieži! Esmu ļoti jutekliska meiča. Skaidri apzinos, ko spēju panākt ar savu ķermeni un kas tam liek justies labi. Sekss galu galā ir lieta, kas cilvēku padara laimīgu.

-   Kur tev visvairāk patīk ar to nodarboties?

-   Man patīk nodarboties ar seksu it visur. Gultā! Tualetē! Stāvot kājās! Uz dīvāna! Visur, kur vien konkrētajā brīdī sagribas! Ja man gribas seksu, es ar to nodarbojos. Es nekad nesaku - "Mīļais, ieiesim gultiņā!" Tas ir garlaicīgi!

-    Tu savulaik izteicies arī, ka tev patīk sekss automašīnā. Vai tā ir ekstrēmākā vieta, kur tu esi to darījusi?

-    Automašīnā ir droši, jo neviens neskatās. Tomēr neesmu no tām meitenēm, kuras ar seksu var nodarboties

_ Izbeidz! - Ēriks atmeta ar roku. Tad pagriezās pret mani. - Tu stāstus vairs nerakstīt

kabrioletā. Taču - visekstrēmākā vieta? Tas izklausīsies nodrāzti, bet laikam jau lidmašīna.

-   Tuvāk debesīm…

-   Jā! Mēs to darījām nakts lidojuma laikā, kamēr visi gulēja. Es ielavījos tualetē, kur mani jau gaidīja Džoss. Nākot laukā, mēs uzskrējām virsū stjuartei, kas visu saprata. Mans draugs pasmaidīja un viņai pateica: "Mēs tur kopā tikai mazgājām rokas!"

-  Nu, lūk, godājamie pilsoņi! - Artūrs aizvēra žurnālu un kā olimpisko spēļu uzvarētājs lepni skatījās apkārt. - Tieši tā domā un rīkojas vismaz deviņdesmit procentu modernās pasaules sieviešu! Ja no šiem miljoniem atrēķina mūsu aukstās latviešu zeltenes un reliģiskos spaidos nīkstošās musulmanietes, tad šie procenti, protams, varētu būt arī nedaudz mazāki, taču tas nemaina lietas būtību! Sekss ir turpat vai katra cilvēka dzīves ārkārtīgi nozīmīga daļa, un tieši tāpēc jau arī notiek visas tās šaušalīgās traģēdijas.

-   Veči, vai jums vēl nav apnicis mūžīgi runāt par vienu un to pašu - sieviešu pakaļām? - Ēriks pārmetoši prasīja.

-  Sievietēm tas, kas atrodas starp viņu kājām, ir gandrīz vai tas pats, kas viņu dvēseles, - Artūrs paskaidroja. - Tāpēc nav mums ko pārmest. Mēs patiesībā runājam par svētām lietām.

-   Izbeidz! - Ēriks atmeta ar roku. Tad pagriezās pret mani. - Tu stāstus vairs neraksti?

-   Nē, - es atbildēju. - Nav kas tos drukātu.

-   Žēl, - Ēriks teica. - Man nesen viens vecs latviešu karavīrs - viņš toreiz karojis padomju pusē… Diezgan savādi jau sanāk - neviens viņus tikpat kā vairs ne atceras, ne piemin. Viņus vispār mēģina pilnīgi izslēgt no šodienas sabiedrības apziņas - tā, it kā viņu nemaz nebūtu. Bet viņi ir - turklāt vēl tūkstošiem! Bet, ja runājam vispār par latviešu karavīriem… Atklāti sakot, kļūst diezgan skumji, ja šodien mūsu jaunatnei galvenokārt tiek stāstīts tikai par vācu armijā dienējušajiem, bet par tiem, kuriem nācās karot sarkanarmijā, tikpat kā ne vārda…

-   Ko tu vaimanā? - Niks viņu pārtrauca. - Par sarkanajiem viss taču tika pateikts un izrunāts jau padomju laikā! Tagad taisnīgi pienākusi pelēko kārta.

-  Nupat pārlasīju grāmatu par Padomju Savienības Varoni Jāni Reinbergu… - Ēriks turpināja. - Cepuri nost viņa priekšā! Bet ne par to vēlos pastāstīt. Tas tikai tā - starp citu. Ja jau mēs tik ļoti gribam patiesu mūsu tautas vēsturi, tad tā patiesa arī jāuzraksta!

-   Beidz te niknoties! - es Ērikam uzsaucu. - Un daudz nebēdājies! Gan jau kāds šādu patiesu vēsturi arī uzrakstīs - pēc simts gadiem… Šodien tas ir absolūti neiespējami! Bet iemeslus tu pats zini. Tātad - ko tu gribēji pastāstīt?

-   Vienu diezgan interesantu un ļoti traģisku kara laika notikumu, ko man pavēstīja vecais karavīrs, - Ēriks atbildēja. - Taču ko es tev stāstīšu, ja tu stāstus vairs neraksti?

-  Stāsti vien! - es mudināju. - Es šo epizodi varu iepīt arī pašlaik topošajā romānā.

-   Vai tas sižetam netraucēs?

-   Romānā nekāda īpaša sižeta nemaz nav, - es sacīju. - Tātad - klāj vaļā!

Ēriks brīdi domāja, no liela stikla kausa lēnām izdzēra dažus malkus alus, tad, salvetē noslaucījis lūpas, ērtāk atspiedās pret krēsla atzveltni un uz mums paskatījās ar tādu skatienu, it kā atrastos tiesas zālē un nupat ar apsūdzības runu vērstos pret dzelzs būrī sēdošajām personām.

-  Tas noticis pie Staraja Rūsas, - viņš sāka stāstīt. - Jūs jau zināt - kā vispār Padomju Savienībā, tā arī Sarkanajā armijā pastāvēja ārkārtīgi bargi likumi un sodi. Starp citu, tādi pastāvēja arī vācu armijā. Piemēram, par sev tīša kaitējuma nodarīšanu, lai tūlīt varētu nonākt kara hospitālī, nevis stulbi iet bojā ierakumos vai nākamajā dienā paredzētajā uzbrukumā.

Kāds latviešu karavīrs, neuzmanīgi rīkojoties ar munīciju, saspridzināja sev roku, viņam tika norauta daļa no labās rokas plaukstas. Tūlīt sacēlies liels troksnis, pulka poļitruks apgalvojis, ka karavīrs sevi sakropļojis tīšām un par to pienākas nāves sods. Nekādi iebildumi neesot ņemti vērā. Nelaimīgo izģērbuši apakšveļā, nostādījuši pulka ierindas priekšā, atlasīti pieci šāvēji un poļitruks, pirms tam vēl noturējis kvēli patriotisku runu, pavēlējis šaut.

Nāvei nolemtais raudājis un skaļi lūdzies: "Tautieši! Latvieši! Mani uzticamie cīņas biedri! Nešaujiet! Es jūs lūdzu! Es neesmu vainīgs! Tas patiešām iznāca nejauši! Bet mani mājās Latvijā gaida māte, sieva un trīs bērni! Es jūs lūdzu! Esiet cilvēki!"

Taču kara laikā jebkuras armijas karavīram vienkārši palikt cilvēkam ir ļoti grūti, gandrīz vai neiespējami. Viņam vispirms noteikti ir jābūt dedzīgam patriotam un labam karotājam - jo vairāk nogalināsi pretinieka zaldātiņus, jo lielāks varonis būsi! Tad vēl karsti jāmīl dzimtene, vēl kars- tāk valsts vadoņi un valstī pastāvošā ideoloģija. Kā Dievam jātic partijas programmai un jāizjūt taisnīgs naids pret strādnieku šķiras ienaidniekiem, buržuāziskajiem nacionālistiem un tā tālāk!

Poļitruks nokomandē "Uguni!"

Pēc īsa brīža atskan piecu šauteņu zalve. Bet visiem par milzīgu pārsteigumu, nāvei nolemtais joprojām stāv - neviena lode viņu nav skārusi. Visi pieci tīšām šāvuši garām.

"Paldies, brāļi!" notiesātais kliedzis. "Jūs pierādījāt… Šis nolādētais karš nav asinīs noslīcinājis jūsu dvēseles!"

Poļitruks, rupji lamādamies, pavēlējis šaut vēlreiz.

Visi pieci izšāvuši vēlreiz, taču arī pēc tam notiesātais joprojām stāvējis, lai gan viena lode tomēr trāpījusi.

Tad šāvuši trešo reizi.

Šoreiz no pieciem atkal tikai viens mērķējis uz cilvēku.

Viņš ievainots nokritis uz ceļiem un gandrīz vai laimīgs skatījies uz šāvējiem.

Poļitruks pārskaities, atcēlis šaušanu un, turpinādams neganti lamāties, piegājis pie pakritušā karavīra, no maksts izrāvis pistoli un divas reizes iešāvis viņam galvā.

Nākamās dienas vakarā nošauti visi pieci ne pārāk centīgie šāvēji… Gan tie, kas tīši šāva garām, gan tas, kas pavēli izpildījis.

Lūk, Krist, kāds tas stāsts! Diezgan riebīgs, vai ne?

-   Stāsts ir labs, - Niks teica, - tikai īsti nesaprotu - kāda tam morāle?

-    Nik, atmet beidzot savu padomisko domāšanu! - es sacīju. - Tas bija toreiz, kad jebkuram mākslas darbam, sākot ar visīsāko dzejolīti un beidzot ar stāstiem un romāniem bija nepieciešama partijas ideoloģijai piemērota morāle.

Bet mūsdienās… Tu dzirdēji, ko Ēriks pastāstīja? Ar to arī pietiek! Nekādas morāles vai didaktikas! Domā pats!

-  Morāli, ja kāds grib, tur saskatīt, protams, var, - sacīja Artūrs. - Karš ir briesmīgs. Un cilvēks karā ir briesmīgs un nelaimīgs. Un vēl - situācijā, kas pati par sevi ir drausmīga - un karš šāda situācija ir - daudzi tajā iesaistītie, neskatoties uz nežēlīgiem apstākļiem, tomēr spēj palikt cilvēki… Un otrādi - pirms tam normāli ļaudis pakāpeniski pārvēršas zvēros…

-  Tam nemaz nav vajadzīgi kari, - es teicu. - Arī ikdienā, tas ir, šodien cilvēki nokļūst līdzīgās situācijās. Kad tāpat dažādu apstākļu dēļ nākas izšķirties - saglabāt vai iznīcināt kāda cita cilvēka dzīvību…

-   Ai, ai, ai! - Artūrs skaļi novaidējās. - Apklustiet taču! Un tu, Krist, neko tādu neraksti! No interesantām sarunām par seksu un sievietēm, kas interesē visus, esam nonākuši līdz truliem kara laika notikumiem, kas var ieinteresēt tikai atsevišķus cilvēkus! Vai tu vēl atceries, par ko mēs te runājām pavasarī? Kādu padomu jau pirms simt trīsdesmit gadiem vecākie kolēģi deva jaunajam Emīlam Zolā? Raksti galvenokārt tikai par seksu un ar to saistītām problēmām! Un, ja to darīsi pietiekami labi, drīz kļūsi slavens rakstnieks! Bet pārējās tēmas…

-   Slikti domājot par citiem, mēs paši kļūstam slikti, - es sacīju. - Jebkura tēma ir laba, vienīgi jācenšas notikumus aprakstīt emocionāli iedarbīgi, lai tie spētu aizskart ikviena lasītāja dvēseli un prātu. Ar to pilnīgi pietiek! Vai nu lasītājs tavu darbu un tevi pašu kādu laiku atcerēsies vai arī nospļausies un tūlīt aizmirsīs!

Kādu brīdi klusēdami dzērām alu. Pēkšņi Niks man jūtami iebelza pa plecu.

-   Paskaties! Redz, kur Sindija!

Es paskatījos un ieraudzīju, ka uz Vaļņu un Kaļķu ielas krustojuma stāv Sindija tai pašā baltajā bikškostīmā, kādā viņu ieraudzīju pirmo reizi, un aizrautīgi sarunājas ar kādu sievieti.

Pāri mugurai ātri pārskrēja satraukuma pilnas trīsas.

Varbūt patiešām no šādas sievietes spēj atteikties vienīgi muļķis, es nodomāju un cēlos kājās.

-   Kur skriesi? - Niks prasīja. - Pats teici - tev ar viņu viss esot beidzies!

-   Nē, vēl ne gluži viss, - es sacīju. - Aiziešu un vēl vismaz vienreiz viņu iesviedīšu gultā! Tas būs tas pats kā ar labi uzrakstītu grāmatu - lai mani atceras!

24. nodaļa

Indra lēni izstaigāja tukšo māju. Redzējums nekādu prieku nesagādāja. Neskatoties uz to, ka viņa vispirms atvēra visus logus, gaiss telpās bija smags, sastāvējis, it sevišķi virtuvē, kur parasti agrāk uzturējās dzērāju kompānijas, pat pretīgi smirdīgs.

Nevarētu teikt, ka Indra justos pārlaimīga, sagaidījusi šo dzīves dienu, par kuru tik ilgi sapņojusi - beidzot māja ir tīra no dzērāju bandām! Un viņai šķita, ka nekad vairs neviens te nebļaustīsies, nekausies, rupji nelamāsies un varbūt pat nekāros manu miesu!

Tagad viss būs citādāk! Viss! Viņa no Ligitas istabas un virtuves izmetīs laukā jebko, kas kaut mazākā mērā varētu atgādināt drūmo pagātni! Lai istaba un virtuve labāk kādu laiku stāv tukšas, nekā ar tām grabažām, kas tur atrodas!

Edīšu mazāk, arī no drēbēm vismaz gadu neko jaunu nepirkšu, Indra nolēma, bet pamazām krāšu naudu mēbelēm un mājas remontam.

Gan jau kaut kā izkulšos! - viņa pati sevi nemitīgi uzmundrināja. Taču māja - kaut vai pēc vairākiem gadiem - tomēr būs tīra un skaista! Un nekas vairs neatgādinās tās šausmas un pazemojumus, ko man nācies šeit pārdzīvot!

Ielikšu jaunus logus, pie tiem gaiši zilus vai rozā aizkarus, virtuvē elektrisko plīti, bet istabā platu dīvānu. Pie sienām gleznas. Pie griestiem lustras. Uz grīdām paklājus.

Viss būs jauki, svaigi un tīri. Svētsvinīgi.

Man beidzot ir pavērusies lieliska un vienreizēja iespēja aizbēgt no savas nolemtības un es šo izdevību nekādā ziņā garām nelaidīšu!

Tikko apstājos un atceros bijušo, tā tūlīt ausīs skan Ligitas nopīpētā balss - dobja kā sarūsējuša zvana skaņa:

"Tu - ne mīlestības, bet akla naida bērns!"

"Tu - puņķainā grīdas lupata!"

"Tu - stulbais skuķis!"

"Tu - vispretīgākais radījums, kādu pasaule vien redzējusi!"

"Tu - nākamā stacijas mauka!"

"Tu - manas dzīves lielākā nelaime!"

"Tu… Tev jābūt pateicīgai, ka nenokāvu tevi jau savā vēderā!"

"Tu - mūžam nolādētā…"

Un nekad nedzirdēta mātes dziedāta šūpuļdziesma.

Un nekad pie manas gultas neizstāstītās pasakas.

Un nekad mātes glāsts.

Un neviena skūpsta.

Un neviena mīļa vārda, nekādas maiguma izpausmes.

Un neviena gardāka kumosiņa, kas būtu atlikts tieši man.

Un ne kripatiņas mīlestības…

Es zinu - tādas kā es, ir tūkstošiem, un tomēr…

Kāpēc?!

Man ir jābūt stiprākai par savu likteni!

Es nedrīkstu ļaut naidam un varmācībai uzvarēt to, kas manī vēl ir palicis - ticība labajam.

Arī Krists bija labs. Viņš ne no šā, ne tā, bet visticamāk tomēr baltas līdzcietības aicināts, manā priekšā uz neilgu laiku atvēra durvis, aiz kurām bija cilvēki un pasaule, kas ne mazākā mērā nelīdzinājās tai, kurā līdz tam biju dzīvojusi.

Šī jaunā pasaule bija skaista, gudra, tīra un ļoti mierīga. Tas bija sens, ļoti sens vēl manas sakropļotās bērnības laikā radies it kā nekad nepiepildāms sapnis - dzīvot starp cilvēkiem. Nu, vienkārši starp normāliem cilvēkiem!

Kāpēc tik daudziem tas ir liegts?

Kādus grēka kalnus mēs - dzīves atstumtie - esam pastrādājuši, ka mums tik smagi ir jācieš?

Krist, paldies! Tu mani mēģināji glābt! Es nekad to neaizmirsīšu! Tu pat gultā biji tik neparasti maigs un uzmanīgs… Tu mani pasakaini mīlēji fiziski, bet nez kāpēc nespēji mīlēt ar sirdi…

Es tev neko nepārmetu. Es nemaz nedrīkstu tev neko pārmest! Es varu tikai nožēlot, ka tu mani nespēji iemīlēt arī garīgi. Bet tik un tā tu gribēji, lai es palieku tavā mājā.

Paldies! Pasaka varēja turpināties, bet…

Es pati - gan ar savām rokām, gan ciešo apņemšanos - vēlos atvērt tās pasaules durvis, kur turpmāk gribu dzīvot.

Un agrāk vai vēlāk manā dzīvē bez tevis droši vien ienāks vēl arī kāds cits vīrietis un būs mīlestība, būs bērni un normālu cilvēku normāla dzīve…

Nākamās dienas rītā, kad Indra, ģērbusies vēl tikai vieglā mājas halātiņā, iegāja virtuvē uzlikt vārīties kafiju, pie mājas ārdurvīm kāds skaļi pieklauvēja. Indra brīdi domāja, tad uzmanīgi piegāja pie durvīm.

-   Kas tur ir? - viņa satraukta jautāja.

-  Ver vaļā! - pavēlēja dobja vīrieša balss. - Šeit Gunārs!

Indrai nebija ne mazākās vēlēšanās Gunāru pat redzēt,

kur nu vēl ļaut ienākt savā mājā. Taču šķūnītī varbūt vēl atradās šādas tādas viņa mantas, turklāt durvis diezgan viegli varēja atvērt ar spēku.

Indra durvis atslēdza.

Gunārs, uzmetis viņai pagalam sadrūmušu skatienu, iegāja virtuvē un smagnēji apsēdās ierastajā vietā starp galdu un trauku skapi.

-  Kaut kā pārāk ilgi biji prom, - Gunārs pārmetoši sacīja.

-   Domāju - tur arī paliksi.

-       Nesaprotu, kāpēc tev par to vispār vajadzētu domāt? - Indra jautāja.

-       Vai jau aizmirsies, kas tu man tāda esi? - Gunārs draudoši prasīja.

-       Es tev neesmu nekas! - Indra asi atcirta. - Savāc savas mantas un lasies! Un atceries - šeit nekad neviens no agrākajiem Ligitas pudeles brāļiem vairs nespers kāju!

-  Neko nezinu par citiem, - Gunārs diezgan mierīgi sacīja.

-   Bet es ne tikai šeit speršu kāju, bet arī dzīvošu!

-       Ar kādām tiesībām?! - Indra iekliedzās un pēkšņi pret netālu sēdošo vīrieti sajuta dedzinošu naidu. Indra savas jaunās dzīves eiforijā kaut kā bija aizmirsusi šo pretīgo tipu - cilvēku, kas viņai varētu būtiski traucēt uzsākt jauno dzīvi.

-  Tu prasi - ar kādām tiesībām? - Gunārs, indīgi smīnot, pārjautāja. - Tūlīt tev, neaptēstā, paskaidrošu! Pirmkārt - es ilgus gadus esmu bijis tavas mātes vīrs…

-   Kas tu viņai par vīru?! - Indra ar izsmieklu balsī noteica. - Pudeles brālis un piegulētājs!

-   Tas nemaina lietas būtību! - Gunārs bargā balsī atgādināja - Neaizmirsti - es Lidženei biju simtreiz tuvāks nekā tu!

-   Tieši tāpēc, Gunār… Savāc savu mantību un beidzot pazūdi gan no šīs mājas, gan manas dzīves!

-  Es skatos, skuķēn, esi kļuvusi baigi lecīga! Taču pievaldies! Ka nenākas nožēlot!

-   Es visu, ko varēju, esmu jau nožēlojusi! - Indra sacīja.

-   Taču visvairāk nožēloju to, ka tad, kad jūs te kā parasti piedzērušies gulējāt, kur katrs nokritis, es mājai nepielaidu uguni un jūs visus neizcepināju elles ugunī!

-    Redzu, meitenīt, ka pēdējā laikā esi kļuvusi varen droša! - Gunārs jutās nepatīkami pārsteigts. - Ne tāda kā agrāk - klusa un paklausīga.

-  Jā, Gunār, tāda tagad esmu, - Indra piekrita. - Tas tāpēc, ka pirms pusgada, aiz sevis aizverot šīs mājas durvis, ieraudzīju pasauli, kādā tagad gribu dzīvot arī es.

-  Muļķības! - Gunārs, nicīgi saviebis seju, atmeta ar roku.

-    Kas tur labāks? Vai tur tie cilvēki nedzer? Neplosto? Nemelo? Nemīlējās? Cits citu nekrāpj? Neienīst? Neskauž? Nedara neko sliktu, ļaunu vai atriebīgu? Muļķīt, atmosties! Nav nekādas lielās starpības starp to, kas notiek tādās mājās kā šī vai jebkurā Mežaparka pilī! Visur, kur dzīvo cilvēki, notiek viens un tas pats! Vienīgā īstā atšķirība ir tā, ka, piemēram, pie mums tas viss notiek daudz atklātāk un rupjāk, bet pie viņiem - vismaz ārēji - nedaudz smalkāk un klusāk! Bet opera viena un tā pati!

-   Labi, Gunār! - Indra sacīja un aizgrieza gāzes plīts slēdzi. Krūze ar ūdeni bija uzvārījusies. - Ko mēs te vēl strīdēsimies? Lūdzu, pievāc, kas tev vācams, un aizmirsti ceļu uz šejieni!

Gunārs iesmējās. Pēc tam vēlreiz, patiesi pārsteigts, paskatījās uz tik krasi pārvērtušos meiteni.

-   Pasaki, kā es to varēšu aizmirst, ja šeit paliksi tu?

-   Gunār… - Indra smagi nopūtās. - Kāda tev vairs daļa par mani?

-   Kā - kāda? - Gunārs vēl lielākā izbrīnā sarauca pieri. - Vai esi aizmirsusi, ka tu jau sen piederi man?

-   Nemurgo! - Indra nikni pateica. - Es piederu tikai sev!

-   Tie nav nekādi murgi, - Gunārs asi iebilda. - Tu vēl te pagaldē skraidīji ar pliku dibenu, kad tava māte Ligita man tevi pārdeva par piecpadsmit tūkstošiem rubļiem!

-   Kā?! - Indra iekliedzās.

-   Tā! - Gunārs kliedza pretī. - Pirms mani tolaik noķēra un notiesāja par kolhoza kases aplaupīšanu, es viņai atdevu glabāšanā visu savu toreizējo ieguvumu - piecpadsmit tūkstoš rubļus! Taču viņa ņēma un visu to naudu notrieca! Nodzēra! Noplītēja ar citiem večiem un pat aiztriecās izklaidēties uz Gruziju! Tu to saproti, skuķēn? Bet man vajadzēja atsēdēt piecpadsmit gadus! No zvana līdz zvanam! Zini, Indra, ar tādām lietām neviens no mūsējiem nejoko! Man pēc mūsu zagļu goda likumiem par sodu Ligitu vajadzēja sagriezt sīkās šķēlītēs! Bet viņa, bailēs drebēdama, rādīja uz tevi un sacīja: "Redzi, Gunār, kur tas skuķis? Ņem ciet! Es tev viņu atdodu to piecpadsmit tūkstošu vietā! Tā ir laba cena! Ņem!" Un es to paņēmu! Atstāju tavu māti dzīvu. Bet tagad tu te tēlo nez kādu baigo mājas saimnieci! Nē, mīļā, tas neies cauri! Vai nu tu man tūlīt atdod piecpadsmit tūkstošus latus - tas šodien būs ar soda procentiem - vai arī tūlīt met zemē halātiņu un liekamies gultā! Kā nekā tu jau sen esi mana sieva! Mans svētais privātīpašums!

Indra nobālēja, smagi atkrita krēslā un sāka raudāt.

Viss! - viņa rūgti nodomāja un ar izmisuma pilnu dvēseles smeldzi saprata, ka nekas no viņas iedomātās gaišās dzīves nesanāks. Nolādētā pagātne Gunāra izskatā viņai neko no iecerētā neļaus piepildīt. Kā biju, tā arī palikšu šā cilvēka acīs tikai grīdlupata. Viņš katru dienu varēs ar mani darīt visu, ko vien viņa ļaunais prāts vēlēsies! Bet kas tā par dzīvi?!

Indra pilnīgi skaidri saprata - visi viņas sapņi ir sabrukuši! Nekādas nākotnes nebūs! Šīs apjēgums viņā izraisīja tik pretīgu sajūtu, izmisumu un spēcīgas aizvainojuma sāpes,

Indra zibenīgi no visa spēka trieca nazi Gunāra krūšu kreisajā puse…

ka pēkšņi galvā it kā iespēra spilgts apgaismības zibens - ja es gribu dzīvot, un turpmāk dzīvot normāli - kā pašai patīk - man tūlīt jāizdara kaut kas ļoti nenormāls! Man šis cilvēks jānogalina! Bet ne tikšu tāpēc! Tā viņam būs arī atmaksa par manu sakropļoto bērnību un jaunību…

Izmisums pazuda. Indra pēc šī lēmuma pieņemšanas negaidīti jutās savādi atvieglota un pat mierīga.

Viņa lēnām piecēlās un bijušajam zekam samocīti uzsmaidīja.

-   Labi, Gunār! - viņa klusi piekrita. - Iešu sakārtoties. Tad tevi pasaukšu.

Indra aizgāja uz savu istabu, ātri no augšējās kumodes atvilktnes paņēma garu un ļoti asu saimniecības nazi, ko agrāk, kad piedzērušies vīrieši mēģināja ielauzties istabā, vienmēr turēja pa rokai.

Pēc tam apgūlās, nazi ar roku cieši piespieda pie labā sāna, pavēra halātu un, jūtami saspringusi, iesaucās:

-   Gunār! Vari nākt!

Pēc neilga laika Gunārs šļūcošiem soļiem ienāca istabā un krietnu brīdi ar neslēptu labpatiku skatījās uz vairāk nekā pavedinošā pozā gulošo meiteni. Viņš kārtējo reizi sevi sajuta kā stāvokļa noteicēju. Mazliet vēl pagaidījis, viņš uzslampās meitenei virsū, viņas sejā pūzdams drausmīgi smirdošu elpu. Pēc tam, apmierināts ar meitenes padevību, uzslējās sēdus un sāka viņai vilkt nost biksītes. Tieši tai mirklī, kad Gunāra ķermeņa augšdaļa bija nedaudz paliekusies uz priekšu un skats koncentrējies uz traucējošo apģērba gabalu, Indra zibenīgi no visa spēka trieca nazi Gunāra krūšu kreisajā pusē…

Pirmajos mirkļos nekādas asinis nebija. Vispār nebija nekā, izņemot milzīgu pārsteigumu Gunāra sejā un acīs. Izskatījās, ka viņš gribēja kaut ko teikt, taču vārdu vietā atskanēja tikai dīvaini šņācoša skaņa, līdz beidzot viņš lēnām uzgāzās Indrai virsū, nazi vēl dziļāk iespiežot savā sirdī…

Indra, ar milzīgām grūtībām valdīdama pretīgumu un bailes, viņu novēla nost un pēc tam vēl krietnu laiciņu palika guļam. Tad izstiepa roku, paņēma uz blakus esošā galdiņa jau iepriekš tur nolikto mobilo tālruni un piezvanīja uz 02.

-   Policija klausās! - tūlīt atskanēja mundra sievietes balss.

-        Lūdzu, pierakstiet adresi! - Indra gandrīz čukstus teica. - Daugavgrīvas ielā…

-   Kas tur ir noticis? - dežurante noprasīja.

-        Slepkavība… - Indra gurdi atbildēja. - Godīgi izdarīta slepkavība… Bet varat nesteigties! Es nekur nebēgšu…

-        Gaidiet! - dežurante, neko vairs nejautādama, pateica un nolika klausuli.

Pēc tam Indra lēnām piecēlās, sajuzdama sevī kādu dīvainu smagumu un bezpalīdzīgas dusmas, apsēdās pie galda un piezvanīja man.

-   Es klausos!

-       Krist… - Indrai pēkšņi aizlūza balss. - Ir notikusi liela nelaime…

-   Kas atgadījies? - es satraukts vaicāju.

-   Es jau teicu - liela nelaime…

-   Kur tu esi? Mājās, uz ielas, slimnīcā?

-   Mājās, Krist, - Indra atbildēja. - Mājās…

-   Saki skaidri - kas noticis? - nopietni prasīju.

-       Es nupat nogalināju… - Indra skaļi novaidējās. - Krist! Tas ir šausmīgi!

-   Lūdzu, nomierinies! - es saucu. - Ko tu nogalināji?

-   Gunāru… Tu varbūt viņu vēl atceries?

-   Atceros. Kā tas notika?

-        Viņš gribēja mani izvarot, - Indra ar grūtībām, smagi elsojot un raudot, paskaidroja. - Bet ne tikai tāpēc… Es nezinu, Krist, vai tu spēsi to saprast… Tu esi vienīgais, kam es šobrīd varu piezvanīt. Piedod! Pasaule pēkšņi palikusi pilnīgi tukša… Es jau kopš dzimšanas nevienam nekad neesmu bijusi vajadzīga… Nezinu, kāpēc tas tā. Ne mātei, ne tēvam, ne citiem cilvēkiem. Diemžēl arī tev, Krist… Nevienam. Nē! Varbūt vienīgi šim trulajam bijušajam laupītājam un slep- kavam… Bet tas arī bija vissliktākais… Vispazemojošākais. Es gribēju no tā visa beidzot tikt vaļā… Krist! Tu mani saproti? Tūlīt atbrauks policija un mani iekals važās, bet… Iespējams, es tad tomēr jutīšos daudz brīvāka nekā līdz šim…

-       Indra! - es spēji iekliedzos. - Klausies, ko teikšu! Klausies uzmanīgi! Kad atbrauks policija, tu viņiem pasaki,

neko neslēp… Pasaki, jā, esi viņu nogalinājusi… Kā tu to izdarīji?

-   Ar virtuves nazi.

-   Vai jūs cīnījāties? Tu pretojies? -Nē.

-   Tas ir slikti. Kur tas notika?

-   Gultā.

-    Tas jau ir mazliet labāk. Tagad klausies tālāk! Tu viņiem atzīsies slepkavībā, paskaidro, ka tev pašai ir draudējušas nāves briesmas… Un viss! Vairāk ne vārda! Kad tevi aizvedīs uz policijas pārvaldi un vakarā vai rīt sāks oficiālu pratināšanu… Klusē! Nesaki nevienu vārdu! Es tūlīt sazvanīšu savu draugu advokātu… Viņš ir dārgs, tāpēc arī ļoti labs! Es visu samaksāšu! Tu sāksi runāt tikai un vienīgi viņa klātbūtnē! Viņš tev pateiks, ko runāt! Atceries! Advokātu sauc Arvis Līdaks! Trīs diennaktis tevi paturēs pārvaldes pagrabā, tad vedīs uz tiesu! Tur izskatīs jautājumu par drošības līdzekļa piemērošanu. Ir trīs varianti - apcietinājums, policijas uzraudzība vai paraksts par dzīvesvietas nemainīšanu. Ticu, ka Arvis panāks tev vislabāko rezultātu! Tā kā esi mierīga un atceries visu, ko tev nupat teicu!

-   Labi, Krist! - Indra nomākta apsolīja. - Tu nedusmojies, ka esmu arī tevi iepinusi šai lietā. Bet tici - man neviena cita uz šīs pasaules vairs nav… Vispār - nekad nav arī bijis…

Indra atslēdza telefonu un, pagriezusi pret dīvānu muguru, sāka gaidīt ierodamies policiju.

25. nodaļa

Tas bija smags laiks - vienas no visnepatīkamākajām dienām manā mūžā. Lai gan visos šais notikumos biju ierauts nejaušības pēc un tie nekādā gadījumā manu dzīvi jūtami ietekmēt nevarēja, es tomēr notikušo ļoti pārdzīvoju. Ātrā dzīves tempa dēļ kaut kā biju piemirsis savas esības pragmatiski filozofisko platformu, uz kuras stāvot man līdz šim bija izdevies šai pasaulē justies diezgan droši un pat komfortabli - "Vispirms domā par sevi un tikai tad, ja tas būtiski nemaina tavu līdzšinējo dzīvi, vari padomāt un palīdzēt arī citiem…"

Pēcpusdienā piezvanīja bijusī sieva Dace un mēs norunājām satikties vienā no jaukajiem Vecrīgas krodziņiem. Viņa bija eleganti ģērbusies - gaiši zilā blūzītē un tādas pašas krāsas svārkos ar dziļu šķēlumu sānos, uz pirkstiem vairāki grezni gredzeni, ap kaklu sarkana šallīte, bet pie blūzes bija piesprausta ar vairākiem lieliem rubīniem rotātā zelta broša, kuru viņai biju uzdāvinājis mūsu piecpadsmit gadu laulības jubilejas reizē.

-  Tu labi izskaties, - es teicu. Un tā arī bija - viņa patiešām izskatījās labi.

-  Vai atceries slaveno kinofilmu "Maskava asarām netic?" - Dace jautāja. - Tur galvenā varone, kad atsaka savam bijušajam draugam un bērna tēvam, teic šādus vārdus: "Tagad es droši zinu, ka sievietēm īstā dzīve sākas tikai pēc četrdesmit gadiem…"

-  Vai tā pašlaik notiek ar tevi?

-   Tā notiek ar visām, - viņa atbildēja. - Vīri ir apnikuši, bērni lieli, izglītība iegūta, profesija apgūta, materiālais stāvoklis nodrošināts… Tagad īstais laiks sākt dzīvot tikai sev. Ja pareizi atceros, mūsu šķiršanās laikā tieši tā domāji arī pats!

-  Jā, - es apstiprināju. - Un tā domāju arī pašlaik. Tikai tu aizmirsi vienu - trakas mīlestības apmāta, no manis aizgāji tu, nevis es pametu tevi! Tad nekas cits neatliek, kā vien trekni nospļauties un šādu dzīves kredo pieņemt.

Dace brīdi klusēja, lēnām iemalkoja vīnu, tad nopietna paskatījās uz mani.

-   Kā tagad jūties? - viņa jautāja. - Es domāju tavu medicīnisko stāvokli.

-   Iztikt var, - es atbildēju. - Mirdzaritmijas lēkmes nav atkārtojušās. Varbūt arī nebūs?

-  Maz ticams, - Dace sacīja. - Ja reiz lēkme bijusi, atkārtošanās iespējamība ir visai augsta.

-   Tādā gadījumā nemaz nebūtu slikti, ja mājās atkal pa rokai atrastos sava dakterīte… - es teicu un cieši ieskatījos viņai acīs. Taču tajās nekādas prieka dzirkstis nemirdzēja.

-   Šādos gadījumos dakterīte mājās maz ko spēj līdzēt, - Dace paskaidroja. - Tad vienīgais glābiņš ir slimnīca.

-   Bet citos gadījumos? - es vaicāju. - Parastā ikdienā?

-   Tad gan, - Dace piekrita, - taču ar vienu noteikumu… Kad mums ir slikti, kad māc vientulība un uznāk dzīves apnikums vai vienkārši vairs nesaproti, kāda jēga tavai eksistencei, tad bez slimnīcas cilvēkiem var līdzēt vienīgi mīlestība. Tā uzreiz mūsu mūžam rada kaut īslaicīgu jēgu un mēs pēkšņi ieraugām, ka dzīve tomēr ir skaista… ar visiem tās neskaistumiem…

-   Uz ko tu mērķē? - es prasīju.

-   Uz tevi, - Dace atbildēja.

-   īsti nesaprotu…

-   Tūlīt sapratīsi, - Dace teica un negaidīti jautāja. - Tu mani mīli?

-   Man šķiet, ka jā, - domīgi sacīju. - Vismaz nevienā citā es vairs iemīlējies neesmu. Tu biji vienīgā. Bez tam cilvēkus ne vienmēr vieno tikai mīlestība. Vieno arī vientulība. Vieno kāda nelaime. Vieno kopīgas intereses. Kaut kādas atmiņas, kopēji pārdzīvojumi. Bijušie sapņi. Varbūt tikai kāds īss, bet spilgts laimes brīdis. Bērni. Kopējs īpašums…

-   Krist, tās visas ir lielas muļķības! - Dace spēji apgalvoja. - Kopējs īpašums drīzāk izšķir un sanaido! Un tāpat viss pārējais, ko tu nosauci. Nopietni vienot tomēr spēj tikai mīlestība vai vismaz kopīgas nākotnes ieceres. Pagātne, kādreizējie laimes brīži, sapņi un atmiņas… Tas viss jau ir bijis, sen pagājis un mūsu atmiņās biežāk rada skumjas un rūgtumu, nevis vēlēšanos ar to pašu cilvēku vēlreiz iekāpt vecā vilciena vagonā un doties jau pa reiz izbrauktu maršrutu. Bet nekur tālu vairs netikt. Stacijas aizklapētas ciet, dežurants ar dzelteno karodziņu rokās arī vairs nav redzams, bet sliedes izjauktas.

-   Slimnīcā tu ar mani runāji pavisam par ko citu, - nedaudz sarūgtināts, es atgādināju. - Vai tas bija tikai table- tīšu vietā?

-  Apmēram, - Dace piekrītoši pamāja ar galvu. - Piedod, Krist, bet es pārdomāju.

-   Kāpēc?

-   Jau toreiz tev teicu - man ir pazīstama viena no Sin- dijas draudzenēm… Un tad es uzzināju, ka bez viņas tu dzīvo kopā ar vēl kādu jaunu meiteni. Tagad jau tāda mode, es saprotu, taču… Ja tu mani būtu patiesi mīlējis… tu nekad tā nebūtu rīkojies! Tu to vienkārši nespētu.

Un tad mani pārņēma negantas dusmas. Es pēkšņi šo sievieti ienīdu! Dziļi un patiesi. Pirms vairākiem gadiem viņa, laimē starodama, no manis aizskrēja pie cita, un tagad man vēl pārmetīs, ka viņu neturpinu mīlēt, pateicībā nebučoju uz vaidziņiem un atkal viņas priekšā laipni neatveru savas mājas durvis! Būtu vismaz palūgusi piedošanu! Atvainojusies un, asaras slaucīdama, solījusies vairs nekad…

-    Redzi, Dacīt, - es, mēģinādams tomēr sevi apvaldīt, klusi un mierīgi teicu. - Lai gan par sievietēm nekad neesmu bijis sevišķi augstās domās, es tomēr nevienai nekad neesmu nodarījis neko sliktu. Otrādi gan! Bet tu no manis, mīļā, tomēr prasi mazliet par daudz! Tavai zināšanai - tā tās spēles nespēlē! Tā tikai trūka, lai tu mani vēl aicinātu pie jūsu gultas skatīties, kā jūs tur grēkojat, un tai pašā laikā skaitīt tev veltītus mīlestības dzejolīšus…! Sievietēm pēc četrdesmit gadiem dažreiz ļoti noder psihoterapeita apmeklējums… Bet kas attiecas uz Sindiju… Jā, viņa ir mana mīļākā. Nu un tad? Kas tev no tā? Ja tas būtu noticis mūsu kopdzīves laikā, tu varētu brēkt! Es to saprastu. Bet tagad?! Bez tam… Jā, par to jauno meiteni! Viņa bija nokļuvusi ļoti grūtā dzīves situācijā, un es viņai palīdzēju - izīrēju vienu no savas mājas istabām. Taču man tev nekas par to nav jāstāsta! Man tavā priekšā nav jātaisnojas! Tu darīji, ko gribēji, tagad es arī daru, ko gribu! Gulēdams slimnīcā, iedomājos… Es tev piedevu un biju gatavs visu sākt no jauna. Bet tu šodien atnāc un pēkšņi paziņo - esmu pārdomājusi! Vai tavas jūtas atkal plosa traka mīlestība'? Un ja tā, kāpēc man pārmest, ka nesēžu mūka cellē, bet satiekos ar sievietēm, kuras man patīk?

Dace klusēdama izdzēra vīna glāzi, atvēra rokassomiņu, tur sameklēja lūpzīmuli un nedaudz uzkrāsojās.

-   Kā es izskatos? - viņa negaidīti jautāja.

-   Es jau tev pirmīt teicu - tu izskaties labi, - vēsi atbildēju.

-   Sliktas ir tavas domas, Dacīt! Vēl sliktāka tava rīcība. Kā agrāk, tā pašlaik.

-  Zini, Krist, es bieži par tevi esmu domājusi, - Dace sacīja.

-   Un nekad neesmu tevi sapratusi. Tu man nepatīc! Un šaubos, vai arī citām patīc! Jā, tu esi glīts, gudrs, fiziski spēcīgs vīrietis, bet tava attieksme pret sievietēm… Tā vienkārši ir nožēlojama! Tu esi vīrietis, kas nepazīst vai arī negrib pazīt mīlestību… Tai nez kāpēc nav vietas tavā dvēselē! Es nesaku, ka tu esi ļauns vai kādreiz būtu slikti izturējies… Bet nevienu sievieti tu nekad tā pa īstam neesi mīlējis. Kāpēc?!

-  Vai arī tevi? - jautāju.

-   Jā! - Dace iesaucās. - Tieši mani! Ja būtu citādi… Neviens vīrietis savu mīļoto sievieti nekad tik viegli prom nelaiž! Tev mani vajadzēja turēt ciet ar abām rokām, sist, plosīties vai galu galā nošaut, bet ko tu? Mierīgi atver mājas durvis, dziļi paklanies un saki: "Lūdzu, Dacīt! Laimīgu ceļu!" Vai tu vēl patiešām neesi apjēdzis, ka tieši tādēļ es no tevis aizgāju! Aizgāju tāpēc, ka nekad tā pa īstam nebiju jutusi tavu mīlestību! Taču man tā bija nepieciešama! Visām sievietēm tā ir nepieciešama! Mīlestība - tas ir mūsu dzīves skābeklis! Mēs bez mīlestības smokam! Kļūstam trakas! Tāpēc, Krist, savā sirdī tīšuprāt neielaiz- dams mīlestību, ne uz ko labāku nemaz neceri! Tādas Sindijas un jauni skuķi tev arī turpmāk varēs būt simtām, taču vienmēr tu paliksi kā ledū iekalts - vientuļš un nevienas tā pa īstam nemīlēts…

Ļoti iespējams, es nodomāju. Pat ļoti iespējams! Nu un tad? Vai man šī mīlestība ļoti vajadzīga? Vai es bes tās mirstu nost? Sievietēm tas ir savādāk. Bet kāda velna pēc tā būtu nepieciešama vīrietim… ja mēs visu, ko vēlamies no sievietes, varam dabūt tāpat?

Dace aizgāja. Mazliet skumji jau bija, bet neko vairāk arī nejutu. Ja katras sievietes aiziešanu vajadzētu smagi pārdzīvot, tad asarās vien būtu jāmirkst… Vai nemitīgi jādzer.

Pēc tam piezvanīju advokātam Arvim Līdakam un saviem vecajiem draugiem - Nikam, Ērikam un Artūram. Neko tuvāk nepaskaidrojot, uzaicināju visus vakarā ierasties pie manis mājās - mazliet papļāpāt par dzīvi.

Dace aizgāja. Mazliet skumji jau bija, bet neko vairāk ari nejutu.

Pulksten septiņos visi ari ieradās. Dārzā uzklāju galdu - divas pudeles Hennessy un vienu Mārtiņi, šo to no uzkodām un lielu trauku ar āboliem.

-   Kas tā par miera konferenci? - Artūrs tūlīt painteresējās. - Turklāt bez nevienas dāmas… Te Sindijai būtu īstā vieta. Mēs varētu sākt runāt angliski un viņa tavam suņam to varētu tulkot latviski…

-  Mans Džokers ir tik gudrs, ka ar viņu var sarunāties jebkurā valodā, - es teicu. - Bet par sievietēm mazliet vēlāk!

-  Tev te dārza stūri beidzot vajadzētu uzcelt tādu kā laubīti, - Niks teica. - Kad uznāk lietus, lai uzreiz nav jāmūk istabās.

-  Lietus nebūs, - teica Ēriks. - Vispār šis būšot ļoti sauss rudens.

-   Rudens nekāds sausais nemaz nevar būt, - Arvis teica. - Tāpat kā mīlestība bez sāpēm vai noziegums bez soda.

-   Paklausies, mākslinieki - es vērsos pie Artūra. - Atceries - mēs pirms neilga laika runājām par to idiotismu, kas dažreiz notiek izstāžu zālēs - protams, modernās mākslas vārdā! Bet nupat jau iet vēl trakāk! Nesen Vācijā sabiedriskā vietā - kādā mākslas galerijā - simtiem apstulbušu skatītāju acu priekšā kāda sieviete dzemdējusi bērnu… Viņas vīrs šīs publiskās dzemdības nosaucis par velti cilvēcei un paskaidrojis, ka tas esot "eksistenciāls mākslas darbs…" Mediķi un reliģiskie līderi gan asi nosodījuši šo "dzīvās mākslas izstādi", bet ko tas vairs dod? Droši vien drīz parādīsies vēl izcilāki mākslinieki…

-   Tas ir nožēlojami, - Arvis sacīja. - Nebūšu pārsteigts, ka drīz arī cilvēku slepkavības tiks dēvētas par dižiem mākslas darbiem…

-  Reāli tas jau notiek, - Ēriks sacīja. - Cik slepkavību mums katru dienu tiek rādīts televīzijā, teātru uzvedumos un kinofilmās? Nemaz nerunājot par to, kas notiek literatūrā! Tur katra grāmatas varoņa nonāvēšana tiek aprakstīta vissīkākajās detaļās… un augstā mākslinieciskā līmenī…

-   Nemuldi! - Niks iesaucās. - Vai tiešām tu neredzi atšķirību starp to, kas notiek mākslas darbā un kas dzīvē?!

-   Arvi! - es vērsos pie advokāta. - Rīt tiesnese izšķirs - Indrai līdz izmeklēšanas beigām un tiesas sākumam vajadzēs palikt apcietinājumā vai arī… Tu varēsi panākt, lai viņu atbrīvo pret parakstu par dzīvesvietas nemainīšanu?

-   Krist, es neko iepriekš apsolīt nevaru! - Arvis atbildēja. - Vienīgi tik daudz, ka noteikti pacentīšos.

-   Kādas vispār ir izredzes? - es jautāju. - Kā viņa izturējās pirmajā pratināšanas reizē?

-   Apbrīnojami mierīgi, - Arvis atbildēja. - Izskatījās, ka viņa ar padarīto ir pat ļoti apmierināta. Nezinu, varbūt no viņas viedokļa tā nelieša nogalināšanu mēs arī varam uztvert kā vienreizēju mākslas šedevru… Taču teikšu kā ir - īstenībā viņas izredzes palikt nesodītai ir ārkārtīgi niecīgas… Es jau, protams, varēšu spiest uz viņas drūmo pagātni, pastāvīgo teroru no Gunāra Gintera puses, no nemitīgās vardarbības. Beigu beigās uz spēcīgu afekta stāvokli, kura laikā, nevēlēdamās kārtējo reizi tapt piesmietai, viņa savu rīcību nekādi nav spējusi kontrolēt… Tas nenoliedzami tiesu varētu ietekmēt, taču… visu izjauc slepkavības ierocis - virtuves nazis - kas jau iepriekš atradies viņai blakus gultā! Tātad nekāds afekta stāvoklis nav pastāvējis! Tāds vispār nemaz nevarēja būt! Viss nepārprotami liecina par to, ka slepkavība notikusi ar iepriekšēju nodomu - jau izplānota un rūpīgi sagatavota… Tātad sods no pieciem līdz piecpadsmit gadiem! Būtu viņa to veci galējusi nost virtuvē, gaitenī vai vismaz sparīgi pretodamās…

-  Vai jau pats nodoms nogalināt kādu cilvēku nav afekta stāvoklis? - es jautāju. - Noteikti, tas nekādā ziņā nav ikdienišķs notikums! To izraisa - vismaz šai gadījumā ar Indru - pēkšņi radušies tādi apstākļi, kad cilvēks nekādu citu izeju neredz!

-   Varbūt mazliet paradoksāli, taču šo situāciju analizējot tikai no juridiskā, tas ir, likuma viedokļa… Tā nebija bezizejas situācija! Saproti, Krist! Un Ēriks to var apstiprināt! Apsūdzētā Indra Liepa varēja to veci vispār savā mājā neielaist! Durvis ciet - un staigā tālāk! Otrkārt, viņa varēja ieslēgties savā istabā. Treškārt - varēja aizbēgt caur logu. Un ceturtkārt - viņa mierīgi varēja ļauties vardarbībai, pēc tam ar iesniegumu vērsties policijā, tad sekotu izmeklēšana, tiesa un noziedznieks saņemtu viņam pienākošos sodu! Es saprotu, tā visa ir teorija - šādu rīcību prasa likums - taču dzīvei, kā mēs lieku reizi pārliecināmies, ir savi likumi…

-   Arvi, tev ir jādara viss… - es lūdzoši teicu.

-   Es arī visu darīšu, nebaidies, taču ir robežas…

-  Paklausies, Krist! - Niks strauji pagriezās pret mani. - Ko tu tā uztraucies par to meiteni? Tev viņa baigi vajadzīga?

-  Nē, Nik, - es atbildēju. - Tas tā nav. Man vienkārši viņas ir žēl.

-   Tu - žēlsirdīgais samarietis! - Artūrs teica. - Cik reižu es tevi esmu brīdinājis - nepinies ar lētajām un nabadzīgajām! Nepatikšanas vien būs! Bez tam - žēlsirdība - tā mūsdienās ir jau atmirstoša cilvēka dabas izpausme. Iemesls ir ārkārtīgi nopietns - ar žēlsirdību neko nevar nopelnīt!

-   Cinisma kalngals, - Ēriks pateica.

-   Diemžēl, - Artūrs piekrita. - Mūsdienu morāles augstais Everests…

-  Ja rit tiesnese Indru neatbrīvos… - es domīgi teicu. - Un vēlāk tiesa viņu sodīs… Tad izrādīsies, ka mēs patiešām esam sākuši dzīvot absolūti amorālā pasaulē…

-  Tu labāk par to visu uzraksti savā romānā! - Niks ierosināja. - Kā vispār darbs sokas? Drīz beigsi?

-  Jā, - es apliecināju. - Vel palikušas tikai dažas lappuses. Taču beigas joprojām tā īsti neredzu…

-  Pacenties tās tomēr ieraudzīt pēc iespējas ātrāk! - Niks teica. - Lasītāji jau sāk interesēties, kad atkal parādīsies kāds tavs romāns.

-   Nik! - es lūdzoši paskatījos uz bagāto grāmatizdevēju. - Tu šo manu gabalu noteikti ņemsi?

-   Protams! - Niks iesaucās. - Par ko tad mēs runājam?

-  Ja tā… - es vēlreiz lūdzošā balsī sacīju. - Nik, veco zēn! Lūdzu, samaksā man par šo romānu vismaz trīskāršu honorāru, labi? Lai kāds liktenis to nabaga Indru arī turpmāk piemeklētu… Es gribu izremontēt viņas māju un, galvenais, nostiprināt mājas ieeju. Es tur ielikšu vispamatīgākās tērauda durvis ar vismodernākajām zviedru atslēgām… Lai tur nekad vairs neviens… Lai Indra turpmāk justos drošībā…

- Nodoms nav slikts, protams, - Niks piekrita. - Taču tomēr der atcerēties - neviena cilvēka drošību ne mazākā mērā nenodrošina nekādas superatslēgas vai cieši aizvērtas tērauda durvis… Tad jau drīzāk - plaši atvērta dvēsele… Un šodien tik ļoti ignorētā žēlsirdība, līdzcietība un cilvēciskums…

26. nodala

Kad pēc dažām dienām šo romānu aiznesu Nikam, viņš to izlasīja un nedēļu vēlāk diezgan nikni pateica:

-  Piedod, bet tas nekur neder! Es jau tev vismaz simts reizes esmu teicis - man nekādi moderni romāni nav vajadzīgi!

-  Atjēdzies! - es pārsteigts iekliedzos. - Kas tur moderns?! Gandrīz vai mana dienasgrāmata…

-   Beigas! - Niks paceltā balsī turpināja. - Parādi, kur tev ir romāna beigas?! Bet romāns bez beigām ir tas pats, kas kāzu nakts bez jaunās sievas! Lasītājs noteikti gribēs zināt, kas galu galā noticis ar Indru, kas ar Sindiju, Daci un beigu beigās arī ar tevi pašu! Tu lasītājus nedrīksti atstāt neziņā!

-   Bet, Nik… - es centos iebilst. - Kā lai es to varu zināt? Man nav ne mazākās jausmas ne tikai par to, kā turpmāk ritēs Indras, Daces un Sindijas dzīve, bet neko nevaru zināt pat par sevi!

-   Ko tu jauc romānu - mākslas darbu - ar savu personīgo dzīvi?! - Niks neizpratnē skatījās uz mani. - Tās ir divas dažādas lietas! Tev jau tā tur sižets, vismaz sākuma daļā, stipri klibo, mazliet arī par daudz tev tipisko pārdomu par dzīvi un vēsturi, dažādi blakus stāsti, bet galvenais - trūkst efektīga nobeiguma! Es nesaku, ka tāpēc romāns ir neinteresants vai slikts. Tad jau drīzāk otrādi - tas ir pasaules klases bestselleru līmenī, taču nobeigums ir vājš. Tā ka ņem un vēl mazliet piestrādā! Labs romāns prasa kaut ko tādu, kas spētu dziļi aizskart un emocionāli saviļņot ikviena lasītāja sirdi!

-   Ko tu mani te māci! - es sarūgtināts sacīju. - Pats zinu, kā jāraksta labi romāni! Ko tu gribi - lai es lieku tiesnesei

Indra notiesāt uz piecpadsmit gadiem katorgā? Vai likt viņai cietuma kamerā pakārties?! Bet tiesnese viņu no apcietinājuma ir atbrīvojusi pret parakstu par dzīvesvietas nemainīšanu un pēc gada varbūt notiesās ar nosacītu sodu. Kā es to varu zināt?

Dace atkal sagājusi kopā ar savu iepriekšējo trako mīlestību, bet tādu kā taisīšanos vēlreiz dzīvot ar mani izskaidro kā īslaicīgu eksistenciālu un ļoti sievišķīgu vājuma brīdi! Bet Sindija… Nezinu. Šodien no rīta piezvanīja un lūdza vakarā viņu aizvest uz Smilteni - tur viņai saslimusi kāda radiniece. Mašīnu paņēmis vīrs un… Būs jau laikam jāizlīdz.

Vakarā, kad viesi beidzot aizgāja, iesēdos mašīnā un aizbraucu uz Mežaparku.

Sindija mani jau gaidīja.

-       Krist, cik mīļi, ka atbrauci! - viņa tūlīt iesaucās un mani noskūpstīja. - Lai gan lielas vajadzības nav, beidzot tomēr būs jānopērk pašai sava mašīna!

-       Nopērc gan, - es teicu. - Tavam sabiedriskajam stāvoklim vispiemērotākais būtu sešsimtais mersis. Lai gan steidzīgas vajadzības gadījumā uz jebkuru vietu Latvijā var aizbraukt arī ar vecumvecu žigulīti…

-       Atkal apcelies? - Sindija jautāja un aicināja uz virtuvi pirms ceļa iedzert tasīti kafijas.

-   Joprojām lielajā mājā dzīvo viena? - es painteresējos.

-        Ne nu vienmēr viena, - Sindija šķelmīgi pasmaidīja. - Dažreiz šeit ierodies tu, draugi, vīrs… Nekādu vientulību nejūtu. Un bail arī nav.

-   Šķīrusies vēl neesi? - es prasīju.

-       Un laikam arī nešķiršos, - Sindija atbildēja. - Mīlestība ir viena lieta, kopīgi īpašumi cita! Nospriedām, ka tā būs pārāk liela ķēpa - dalīt visu, kas mums pieder. Varam vēl pagaidīt.

-       Saki atklāti, Sindij, - es teicu. - Tu toreiz uz Romu aizbrauci kopā ar vīra?

-  Jā, - Sindija vairs neko neslēpa. - Tas bija jauks laiks.

-   Kāpēc tev man vajadzēja melot?

-   Vai tam pašlaik ir kāda nozīme?

-   Pašlaik nekāda, - es atbildēju. - Toreiz - jā.

-   Kas mainījies?

-   Ja būšu pareizi sapratis, tu savu viru mīli un sarunas par šķiršanos un mīlestību pret mani… Tas tikai tā… Viegls dzīves teātris!

-   Tu būsi sapratis pareizi, - Sindija apliecināja. - Jau no paša sākuma tu pret mani izturējies tā, kā šodien arī izturas lielākā daļa vīriešu - pamīlēties labprāt, bet mīlēt pa īstam vai vispār saistīt dzīves kopā… Ja arī būtu viena, tu taču tik un tā mani neapprecētu, vai ne?

-   Droši vien, Sindij, - es piekritu.

-   Kāpēc?

-   Es negribētu, lai tu mani krāptu tāpat, kā pašlaik krāp savu vīru. Tev patiešām ar viņu vien nepietiek?

-   Kā kuro reizi, - Sindija atbildēja. - Bet ne tikai tāpēc, Krist! Man tas vienkārši patīk! Ja pieņemam, ka dzīve patiešām ir Dieva radīts teātris… Bet mēs paši šī teātra režisori inscenētāji… Kāpēc gan vienam otram neiedalīt arī dažas palīglomas? Tās tikai mūsu dzīvi padara daudz krāšņāku un bagātīgāku! Vai mēs, Krist, esam kaut ko zaudējuši, iepazīdamies un kļūdami mīļākie? Man šķiet, līdz ar to mūsu dzīve taču ir tapusi daudz interesantāka! Vai tā nav?

-   Ir, Sindij, - es piekritu. - Viss pareizi! Vienīgi šādos gadījumos ne mēs, ne citi nedrīkst daudz pļāpāt par mīlestību. Par to nedrīkst pat domāt! Varbūt esmu mazliet vecmodīgs, bet mīlestība… Tas tomēr ir kaut kas daudz nopietnāks. Kāpēc mīlestība man vai tev nevarētu būt tikpat svēta un neaptraipāma kā katolim Svētā Marija?

Sindija novāca kafijas tasītes, uzkrāsoja lūpas un iegāja vienā no istabām pārģērbties. Kad viņa atkal parādījās, tērpusies baltā bikškostīmā, pasmaidīju un nodomāju - kaut kad es šo dāmu tādu jau esmu redzējis…

Kad izbraucu uz Vidzemes šosejas, bija jau satumsis. Bet vienvirziena ceļš pa vasaru bija daudzmaz savests kārtībā, un es mierīgi varēju braukt ar savai automašīnai atbilstošu ātrumu - simt piecdesmit kilometriem stundā.

-   Tu saki - mīlestība kā Svētā Marija? - Sindija negaidīti jautāja, ilgāku brīdi drūmi klusēja, tad rūgti iesmējās. - Bet šī Svētā Marija taču ir izdomāta! Vecu jūdu izfantazēta! Un arī mīlestība ir izdomāta! Krist, vai tu to nesaproti? Ja tūlīt apturētu mašīnu un mēs tepat mašīnā vai mežmalā sāktu mīlēties, tas būtu kaut kas pilnīgi reāls! Mēs abi to redzētu un sajustu! Bet kas ir mīlestība…? Tikai mūsu iedomas! Saltā gaisā izpūsta karsta elpa. Viens mirklis, un tās jau vairs nav…

Tāpat kā dzīve, es nodomāju. Krāšņais dzīves karnevāls rit pilnā sparā un nevienam neienāk pat prātā, ka turpat netālu, uzlicis roku uz liela gaismas sadales roktura, stāv pats Liktenis un dažreiz nejauši, citreiz tīši slēdzi parauj uz leju, un tad pēkšņi iestājas tumsa…

Un nekam vairs nav nekādas nozīmes - ne amatiem, ne nabadzībai vai bagātībai, ne taviem karnevāliskajiem tērpiem, ne tam, vai dzīvē tev bija iedalīta tikai palīgloma vai spēlēji galveno; un vēl mazāka nozīme ir tam, vai savu mūžu dzīvoji šķīsti vai ne pārāk…

Gaisma tiks izslēgta, un nekā vairs nebūs.

Tikko biju beidzis tā prātot, kad tieši pirms Lorupes tilta, izbraucis jau uz divvirzienu šosejas, pēkšņi ieraudzīju, ka pretī milzīgā ātrumā, ieslēdzis tālās gaismas, tieši virsū drāžas milzīgs kravas furgons…

Man neatlika laika pat sekundi ilgām domām. Lai izvairītos no sadursmes, instinktīvi strauji pagriezu stūri pa labi un jau nākamajā mirklī pa stāvo ceļmalas krauju, ap- mezdami vairākus kūleņus, iegāzāmies dziļā gravā.

Laikam uz īsāku vai garāku laika sprīdi tomēr biju zaudējis samaņu, jo, kad pamazām atjēdzos, vispirms virs sevis ieraudzīju garo Piena Ceļu ar tā daudzajām zvaigznēm, tad lēnām pagriezu galvu sāņus un pamanīju mirgojam automašīnas priekšējo paneli. Mēģināju piecelties, taču, drausmīgu sāpju dzelts, tūlīt atkritu atpakaļ.

Pēc brīža sapratu, ka man ir lauzta vismaz viena kāja, esmu izsviests blakus automašīnai un stipri asiņoju. Kur esmu ievainots, nespēju noteikt. Kur vien pieskāros, uzreiz uz pirkstiem manīju asinis.

Kad acis aprada ar tumsu un šķita mazliet gaišāks, sadragātajā automašīnas salonā ieraudzīju nekustīgi guļam Sin- diju. Baltajā bikškostīmā tērptais sievietes augums tumsā blāvi mirdzēja tāpat kā Piena Ceļš Visumā…

Laikam uz īsāku vai garāku laika sprīdi tomēr biju zaudējis samaņu, jo, kad pamazām atjēdzos, vispirms virs sevis ieraudzēju garo Piena Ceļu ar tā daudzajām zvaigznēm.

- Sindij! - es iekliedzos. Nekāda atbilde nesekoja. Nevarēju pateikt - viņa maz vēl ir dzīva vai tikai zaudējusi samaņu.

Vel krietnu laiciņu gulēju, klausīdamies, kā kaut kur augstu virs manis pa šoseju garām joņo automašīnas, bet neviens no to vadītājiem par mums nevarēja pat iedomāties.

Jutu, ka strauji noasiņoju un, visticamāk, tūlīt atkal zaudēšu samaņu, lai jau to nekad vairs neatgūtu…

Skumji, es rūgti nodomāju. Neviens par mani skaļi neraudās. Varbūt vienīgi meita, ja atbrauks no Londonas. Varbūt arī Dace - galu galā mēs tomēr kopā esam nodzīvojuši sava neilgā mūža labākos gadus… Arī vecāki, protams. Un nav izslēgts, ka varbūt pat kāds no maniem spalvas brāļiem, kuri tik daudzi mani apskauda un neieredzēja…

Bet kāpēc es vispār šeit atrodos? - gribējās kliegt. Kāda velna pēc man nakts vidū vajadzēja braukt…? Nu jā - to taču lūdza sieviete… Un tu - vēsi pieklājīgais džentlmenis… Jā, es viņu nemīlēju, taču arī tie bija vieni no manas dzīves skaistākajiem mirkļiem…

Es neko no savā mūžā izdarītā un neizdarītā nenožēloju. Vienīgi žēl nomirt… tik stulbi un vēl samērā jaunam…

Bet tu neko vairs nevari izdarīt - kliedz vai klusē - neviens tevi ne dzird, ne redz. Bet izdzīvot līdz gaismai nav ne mazāko izredžu…

Taču tad, kad šķita - viss jau zaudēts, pēkšņi saklausīju spalgi iezvanāmies mobilo telefonu… Lēnām paskatījos apkārt un dažus metrus tālāk ieraudzīju zemē mirguļojam savu veco, labo Nokia…

Tas varētu būt glābiņš, es ātri nodomāju, uzmanīgi pagriezos uz sāniem un, no drausmīgām sāpēm gandrīz vai atkal zaudējot apziņu, tomēr lēnām mēģināju līšus aizkļūt līdz vietai, kur tumsā, kā bāka mūža okeāna malā, spīdēja manas dzīves pēdējā un vienīgā cerība…

Beigas

Rīga, 2005. gads, 1. februāris - 4. jūlijs

Par cilv ēkiem traģiskās situācijās

Egila Lukjanska romānus gaida, zinot, ka tajos būs intriga, stiprs varonis, daiļa sieviete. Var jau teikt, ka tās ir klišejas. Tomēr, viņa jauno romānu lasot, jāatzīst: tas uzdod gana daudz jautājumu par dzīvi. Lai uzzinātu, ko par dzīvi domā autors, romānā saskatītos jautājumus uzdevu viņam.

-   Kas ir laba romāna galvenā sastāvdaļa?

-   Interese, tātad aizraujošs sižets. Manā izpratnē slikta literatūra, pat ja tajā atrodamas augstas mākslinieciskas vai satura vērtības, ir tāda, kas neizraisa interesi lasītājos. Ko dod visas labās lietas, ja neviens tās nespēj izlasīt? Mums kaut kā sanācis, ka tiek slavētas grāmatas, kuras lasa maz, bet tās, kuras daudzi ciena un patur prātā, skaitās slikta literatūra.

Es sev jau no paša sākuma izvirzīju mērķi stāstīt interesantus notikumus, rakstīt par cilvēkiem, kuri nonākuši traģiskās, dramatiskās situācijās. Turklāt, ja to vēl izstāsta labā, literārā valodā, ar aforismiem un sentencēm, kuri cilvēkiem paliek prātā, tad es uzskatu: tā ir laba literatūra.

PAR AUTORU UN ROMĀNU

Acīmredzot ir rakstnieki ar misiju izglītot vai apgaismot sabiedrību - uz to es nepretendēju. Citi vēlas izpaust sevi. Arī tas uz mani īpaši neattiecas, kaut gan, protams, es romānos izsaku savas domas. Pats galvenais - un tā bijis kopš paša sākuma man vienmēr gribējies, lai manus romānu lasa. Tad ir gluži vienalga, vai kritiķi mani atzīst par labu vai sliktu rakstnieku.

-   Romānu stiprais un mazrunīgais galvenais varonis: vai tas ir jūsu pretstats vai alter ego?

-   Alberts Bels man kaut kad ziemā teica: "Egil, tu būtu gandrīz ģeniāls rakstnieks, ja tikai nerakstītu klišejās." Es apzinos, ka, vērtējot no profesionalitātes viedokļa, tās man par labu nerunā. Taču man jau kopš jaunības patikuši Viļā Lāča, Džeka Londona varoņi. Tādēļ arī, kaut gan sižeti maniem romāniem ļoti dažādi, varonis tajos ļoti līdzīgs - stingrs, mazliet cinisks, tāds īsts nazis. Tāds, kāds es esmu vai gribētu būt, jo man patīk cilvēki, kas nepadodas. Ļoti daudzus no dramatiskajiem notikumiem, kurus aprakstu savās grāmatās, esmu pats piedzīvojis.

-   Vai ir iespējama patiesa mīlestība līdz mūža galam? Tie jūsu varoņi vienmēr ir ciniski, dzīvē un sievietēs vīlušies, kamēr Lukjanskis pats, cik zinu, laimīgi dzīvo visu mūžu kopā ar vienu un to pašu sievieti…

-   Mīlestība nenoliedzami ir viena no lielākajām nelaimēm, kādas var piedzīvot (smejas). Protams, ir neaizmirstami, skaisti un burvīgi brīži, neaizmirstami pārdzīvojumi, taču parasti īslaicīgi. Diezgan ilgu laiku dzīvojot pasaulē, esmu dzirdējis par tik šaušalīgiem noziegumiem, tik lielām traģēdijām, kuras tiek darītas it kā mīlestības vārdā… Kādēļ daba mūsos tādas jūtas ieprogrammējusi, grūti saprast - cilvēce varētu ļoti labi turpināties arī bez tām.

Nemaz nešaubos, ka var būt liela un patiesa mīlestība, taču cilvēkus ilgi tur kopā ne jau milzīga mīlestība. Satur kopīga manta, bērni, ieradumi, savstarpēja palīdzība. Es ticu, ka mīlestību var saglabāt visu mūžu, taču tas notiek ļoti reti. Man jau liekas: labi ir tiem, kuri izmukuši šiem pārdzīvojumiem. Ģimenes dzīve vispār ir katorga, un tie ir lieli gudrinieki, kuri prot viens otram piemēroties.

Mani varoņi, īsti nesaprotu, kāpēc, parasti satiek tādas neuzticīgas sievietes (smejas). Taču viņi pārāk neļaunojas.

-  Teicāt, ka esat vīlies pasaulē. Vai tad tā mūsdienās būtu kļuvusi bīstamāka un samaitātāka nekā agrāk?

-   Pasaule, ciktāl varu spriest no literatūras un vēstures, pēdējo pāris tūkstošu gados ir kļuvusi labāka, jo dzīvi atvieglojuši dažādi mehānismi, tehnoloģijas, tāpat attīstījusies kultūra. Bet cilvēks, man šķiet, gan nemainās. Kā daba to regulē, to mēs laikam nekad neizpratīsim, taču vienmēr piedzimst apmēram vienāds skaits zēnu un meiteņu, tāpat kā vienmēr ir zināms procents garīgi slimu cilvēku un tādu, kuri nespēj ievērot likumus, ir antisociāli. Tā notiek arī ļoti turīgās sabiedrībās, kur nenogalina patukša naudas maka dēļ. Labais un ļaunais cilvēkā pastāv līdzās, un, vadoties pēc apstākļiem, katrs var būt gan labs, gan ļoti ļauns.

Taču tas ir nosacīti, jo pat visļaunākais, ko cilvēks var izdarīt, - nogalināt otru cilvēku - vienā gadījumā tiek vērtēts kā briesmīgs noziegums, kamēr citā - kā visaugstākā varonība.

-  Vai cilv ēks var nomirt vairāk nekā vienreiz?

-   Vienkāršoti izsakoties, es, protams, ticu, ka cilvēks fiziski nomirst tikai vienreiz - nekāda dvēseļu pārceļošana nenotiek. Taču var gadīties, ka cilvēks garīgi paliek dzīvs, ja viņš ko labu savā mūžā izdarījis. Paiet gadsimti, mēs lasām viņa darbus, mācāmies, gūstam kaut kādas atziņas. Taču par fizisko dzīvi es nekādas ilūzijas neloloju: kad cilvēks nomiris, sabirzis atomos, tālāk vairs nekā nav.

-  Bet ja nu cilv ēks zaudē cerību, stāvokli sabiedrībā, nozīmīgu savas būtības daļu? vai tad viņš arī mazliet nenomirst?

-   Dzīvē bieži notiek personīgas traģēdijas: esi dzīvojis pilī un tad - cietuma kamerā, vai arī bijis sabiedrībā pazīstams un cienīts un pēkšņi tas viss zūd. Tomēr tā nav nāve, cilvēks fiziski paliek dzīvs. Drīzāk tas saistās ar jautājumu, kas vispār ir laba dzīve. Parasti tiek uzskatīts: ja man ir zināms komforts, materiālās vērtības, tad tā ir laba dzīve. Taču vai tiešām tā ir? Varbūt arī pēdējam bomzim ir brīnišķīga dzīve, jo viņš ir brīvs, viņam nav nekādu pienākumu pret sabiedrību. Cilvēkam jau nevajag daudz, lai paēstu.

Saka kādreiz: viņam ir laba, pareiza dzīve, bet tas parasti nozīmē, ka cilvēks dzīvo tā, kā pareizi šķiet sabiedrībai. Taču mums katram savs ceļš ejams. Gluži kā mēdz uzskatīt par ģimenes dzīvi: sugai noteikti jāturpinās, jāaudzina bērni. Bet ja es to negribu? Re, tad es nepareizi dzīvoju! Tā ka viss šajā pasaulē ir nosacīti.

-   Kas ir lab āk: glābt vai tikt izglābtam?

-  Tas jau atkal ir tāds grūts jautājums. Cilvēku var glābt gan no fiziskām briesmām, gan no garīgām nelaimēm: izmisuma, bailēm… Ir labi tikt izglābtam, ja vien glābējs nerīkojas ļoti savtīgi. Mani personīgi ļoti aizkustina cēla rīcība, kad otram palīdz, vai arī ja cilvēki solidarizējas, kad kāda liela nelaime notikusi. Ir jau bezgala daudz labu cilvēku, kaut arī, nenoliedzami, ir daudz vienaldzības.

Ta arī manā grāmatā: galvenais varonis mēģina tai nabadzīgajai meitenei palīdzēt, kad viņa iekļuvusi ļoti grūtā, bīstamā situācijā. Taču meitene pateicībā šajā vīrietī iemīlas, kaut gan viņš tiešām tikai gribējis palīdzēt. Un tad rodas atkal jauna traģēdija, jo, izglābjot meiteni no fiziskām briesmām, ievedot labākā pasaulē, viņš nespēj atbildēt uz viņas jūtām. Tas varbūt ir pat sliktāk, jo rada garīgas ciešanas.

-    Kuru pārbaudījumu grūtāk izturēt: ar nabadzību vai bagātību?

-   Kurš tad nu diez būs tas pārbaudītājs… Es teiktu: kā nabadzība, tā arī bagātība var veidot gan labas, gan sliktas rakstura īpašības. Taču dzīve, visa mūsu kultūra, vēsture radījusi ļoti spēcīgu priekšstatu, ka bagātība, turīgums rada daudz sliktu, negatīvu īpašību un ir maz cilvēku, kuri to spēj cienīgi, cilvēciski izturēt. Taču citur pasaulē no bagātības ceļas arī labas īpašības: altruisms, palīdzība citiem - tas veido labu tēlu, ja turīgs cilvēks atbalsta labdarību. Varbūt tā kādreiz notiks arī pie mums. Pagaidām Latvijas bagātnieki vairāk izrādās ar savu bagātību, un tas tikai pastiprina mazāk turīgo nepatiku, naidu pret viņiem. Lai ko mēs domātu par Marksa teoriju, šķiru cīņa tomēr pastāv, pat ja tā neizpaužas vardarbīgā veidā.

Taču bagātība var būt ne tikai īpašumi, materiālas lietas, bet arī, piemēram, brīvība. Atceros vienu gadījumu, kad laikam 80. gados skaistā rudens dienā gāju no Juglas uz Biķernieku mežu pastaigāties. Kādas mājas priekšā stāvēja izjaukta "Java", viens kaut ko laboja pie mājas pamatiem, vēl cits bija palīdis zem žiguļa, un pēkšņi pārņēma tīra laimes sajūta: man nekas no tā visa nepieder, nekas nav jāremontē, es neesmu vēl vecs, neesmu slims un skaistā dienā vienkārši varu iziet pastaigāties.

Kamdēļ daudzi atsakās no sabiedrības un dzīvo meža būdiņā? Jo viņi tā jūtas labi, kamēr cits ir laimīgs, ejot uz zelta poda…

-   Ko rakstniekam gr ūtāk attēlot: laimi vai ciešanas?

-   Manos romānos jau tās nabaga sievietes cieš briesmīgi (smejas). Es domāju: gan man, gan lielākajai daļai lasītāju rodas līdzcietība pret tiem, kuri jūtas nelaimīgi, kuriem sāp, tādēļ nelaimes ainas noteikti iznāk daudz iespaidīgākas. Man vispār patīk dramatiskas situācijas, daudzas ainas notiek slimnīcā, kur varoņi nokļuvuši fizisku un garīgu ciešanu stāvoklī.

Kā tad tu attēlosi laimi? Nav nekāda dramatisma tajā, ka cilvēks iet pa dzīvi dziedādams. Visa literatūra un māksla jau pamatā balstās mīlestībā, kura izraisa ciešanas…

-  Ja jūs drīkstētu savā mājas grāmatplauktā paturēt vienu vienīgu grāmatu - kura tā būtu?

-   Daudzas… Varbūt Vija Lāča "Zvejnieka dēls", jo to esmu lasījis vismaz 20-30 reižu, un mani tā ārkārtīgi spēcīgi ietekmējusi. Tāpat mani ļoti iespaidoja Ernesta Hemingveja "Ardievas ieročiem", arī Aksela Muntes "Stāsts par Sanmi- kelu".

No manām grāmatām - visu plauktu (smejas). Patlaban kārtoju stāstu izlasi un ieskatoties sapratu, ka biju tos pilnīgi aizmirsis. Tīri vai atklājums, cik labus stāstus Lukjanskis rakstījis (smejas), bet vispār es savas grāmatas nelasu, jo jau rakstot tās nezin cik reizes labotas un pārlasītas.

Linda Kusiņa

Publicējam fragmentu no nakama "Lata romāna" sērijā iznākošā romāna - LELDE STUMBRE PACIETĪBAS MĒRS

Aiz loga rāmi un vienmērīgi līst jau trešo dienu, un es par to nebēdāju. Pielijušais dārzs, dubļainā, grubuļainā taka līdz dīķītim un tālāk līdz ceļam, aiz kura šalc mežs, - to visu es redzu pa virtuves logu, un tas man patīk.

Lietus sudrabainām svītrām pārklāj visu redzamo un, man tā šķiet, arī neredzamo pasauli. Tam līdzi šurp lido ari skaņas - klusi čuksti zālē, čaboņa un sīki smiekli koku lapotnēs, nomierinoša graboņa uz palodzēm. Ceļa malā, dažus soļus tālāk ir arī autobusa pietura. Es zinu, ka viņš nebrauks ar autobusu, tomēr man patīk, ka no virtuves loga varu to saskatīt. Autobuss nobrauc mums garām divreiz dienā - agri no rīta un septiņos vakarā. Un mūsu pieturu sauc Vagas. Tāpat kā mājas. Man prieks, ka nebija jāgudro mājas nosaukums, citādi vienmēr kāds ierosina nosaukt tās par Smaidām vai Laimltēm.

Kad apsēžos pie virtuves galda vai blakus plītij uz zemā trijkāja, tad vienmēr tā, lai logs būtu pa skatienam. Tad es redzu, kā Elza ar divriteni no rīta aizbrauc uz skolu un pēcpusdienā atgriežas. Kaimiņi pie mums vēl neiegriežas, bet tas jau ir saprotami - mēs te esam tikai mēnesi - atbraucām augusta beigās.

Viņš mūs atveda, palīdzēja izkrāmēt visus tos neskaitāmos saiņus, kastes un somas, kurās es veselu nedēļu saiņoju mūsu iedzīvi, un sanest istabās. Salasījām iekuru pustukšajā malkas šķūnī un atdzīvinājām plīti. Virtuve pienāca pilna ar baltiem, kodīgiem dūmiem, bet pēc nieka stundas plīts padevās - uzvārījām tēju un apēdām smalkmaizītes, kuras viņš bija nopircis pa ceļam. Tad gājām staigāt. Kā vienmēr, kad esam kopā. Bez bērniem, divi vien. Viņš bija ceļvedis, es - pateicīga ceļabiedre: redzi, te ir vecs ābeļdārzs, skat, kā sagriezušās vecās ābeles, bet mēs tās sakopsim, izgriezīsim, uzrušināsim, un mums būs varena ābolu un plūmju raža. Tev garšo plūmes? Tikai no koka. Jā, man arī… Te kādreiz bijis sakņu dārzs, un es atbraukšu, lai rudenī to uzraktu. Zeme jāuzrok rudenī, tad pa ziemu izsalst nezāļu saknes. Pavasarī stādīsim kartupeļus, sēsim burkānus, bietes un dilles…Te būs siltumnīca, te ir dienvidu puse un lielie ceriņ- krūmi veido īstu cepli, vari iedomāties, ka gurķi un tomāti augs griezdamies! Un melones. Esmu dzirdējis, ka šajās vietās kādreiz audzētas melones un arbūzi, te ir piemērots klimats. Tiešām? Noteikti! Un, re, te ir dīķis, paskaties tik! Mums ir pašiem savs dīķis! To mēs iztīrīsim, un būs gan vasarās, kur nopeldēties, gan karpām kur dzīvot. Karpām? Kāpēc ne? Un paskat tik, kādas liepas! Kā te smaržos, kad liepas ziedēs… es gulēšu zem liepām vasarā, nekur citur, mēs tur uzbūvēsim mazu lapenīti!

Tā mēs gājām mājai apkārt, arvien lielākus līkumus mezdami, un skatījāmies, brīnījāmies, un man likās, ka esmu nokļuvusi paradīzē. Elza bija ieslēgusi istabā radio, un zēni no Prego dziedāja Dārziņa Melanholisko valsi.

Viņš aizbrauca vēlu vakarā. Bērni jau gulēja, mēs abi sēdējām virtuvē pie galda un rakstījām sarakstu, kas mums te vēl būtu vajadzīgs - daži katli, kārtīgs cirvis un zāģis, naglas, ķerra, televizors, viņš sprieda, ka vajag ari elektrozāģi, sūkni, ar ko ūdeni dabūt tieši virtuvē, un vēl visādus aparātus, bet es tik klausījos. Domājām arī, kas vēl šoruden būtu jāizdara, lai varētu pārlaist pirmo ziemu - jāaizlāpa jumts, jāsagādā malka, jāiepērk saknes, līdz veikalam tāls ceļš - tie paši deviņi kilometri, kas Elzai līdz skolai. Viņš domīgi apsvēra, vai mums nevajag arī vienu vieglu mopēdu. Sākumam. Tad iebāza sarakstu kabatā un pukojās, ka man nav telefona, ne mobilā, ne parastā. Arī to viņš atvedīs - tā jau nav dzīve!

Tad mēs stāvējām tumsā pie viņa sarkanās mašīnas, kas smaržoja pēc pilsētas, kuru nupat bijām pametuši. Sirds man drusku drebēja - varbūt paķert bērnus, lekt iekšā un braukt atpakaļ? Protams, ka nē, protams. Viņš iesēdās viens pats, uz manām lūpām kā samtains tauriņš vēl plivināja spārnus viņa silto, mīksto lūpu pieskārieni, mašīna neveikli izgriezās uz ceļa un, uzmanīgi sprauslādama, pazuda tumsā. Ne jau uzreiz. Vēl kādas piecas minūtes es skatījos, kā augusta nakts tumsu iztausta viņa mašīnas starmeši. Tie mūs abus saturēja vēl veselas piecas minūtes. Un tad gan viņš bija prom.

Tagad mēnesis ir pagājis. Septembra beigas, un sākušās rudens lietavas. Elza ar divriteni brauc uz skolu, vienalga līst vai ne. Man viņas žēl, bet nekā jau nevar darīt. Kā būs ziemā, negribas ne domāt. Miks un Rasa kūleņo pa māju, viņiem ir jautri pat bez televizora. Es sēžu pie virtuves loga un gaidu. Nav jau nekas traks - kopš viņš aizbrauca, pagājušas tikai četras nedēļas. Ja būtu četri mēneši, tad gan… bet četras nedēļas nav nekas traģisks. Kamēr lieti vēl nebija sākušies, paspēju salabot jumtu. Tā, protams, nav nekāda varonība - vienkārši lielajā šķūnī, meklējot malku, atradu vairākus ruļļus ar jumta papi. Tad nolēmu, ka varētu viņu pārsteigt - re, kā es pati salaboju jumtu! Ar Elziņu atvilkām garās kāpnes, uzslējām pret jumta kori, un es rāpos augšā. Sākumā bija bail, es neesmu nekāda drosmīgā, drīzāk jau otrādi, man vajag, lai kāds saka: ej un dari, ej taču! Un Elziņa stāvēja apakšā un sauca: "Nu, mammu? Kā tur ir?" Kā tur ir, to es redzēju, kad beidzot varēju pacelt acis un izslieties. Un tas bija tā vērts! Kas par skatu visapkārt, mīļā stundiņ! Ai, ai, kāds skaistums, plašums un brivestība, kādi vēji, saule un plašā debess! Tad es tik sapratu, kur esam nokļuvuši! Lejā jau viss izskatās kā parasti - māja, ceļš, mežs. Bet no augšas! Ceļš aiziet līkumu līkumiem, meži mijas ar pļavām un pauguriem, pie viena paugura saulē mirkšķina ezera acs, un tā vien liekas, ka visa mīļā, skaistā Dieva pasaule nolikta tev pie kājām, sak, ņem mani, apbrīno un nesūrojies! Un es pilnā kaklā iedziedājos: " Seši mazi bundzinieki…", un Miks ar Rasu un Elza piebalsoja apakšā tā, ka visi meži trīcēja vien.

Tad es ņēmos pajumtu visu to dienu, un beigās jau šķita, ka esmu varen veikla - varu šļūkāt šurp un turp ar naglām mutē un āmuru padusē, bet tagad, kad lieti sākušies, saprotu, ka prieki bijuši pāragri - jumts tomēr vienā vietā vēl tek, dvīņu istabas vidū nolikta lielā plastmasas bļoda un pa nakti jāceļas augšā, lai to izlietu. Labi, tagad es to zinu, un, tikko laiks skaidrosies, braukšu uz Meļķiem pēc kāda jumiķa. Jācer, ka papi neesmu pati savām rokām sabojājusi.

Kas tad vēl… Jā, četras nedēļas… Saprotams, ka es to atceros dienu un nakti, atceros to sarakstu, ko viņš iebāza kabatā, un viņa lūpu maigumu. Zinu, ka viņš atbrauks, iespējams, jau rīt. Jo tas jau bija tieši viņš, kurš nolēma, ka mums te jādzīvo, tieši viņš. Es neesmu lauciniece, un mūsu bērni dzimuši Rīgā, man ne prātā nenāca kaut kur braukt, bet pagājušā vasarā, kad mēs atkal visi bijām kopā, viņš iesēdināja mūs mašīnā un atveda šurp. Viņš gribēja, lai es redzu māju un lai pasaku, ka te ir skaisti un labi. Un es arī pateicu. Jo tā bija taisnība. Ne jau tādēļ, ka viņam acis mirdzēja un viņš, kodīdams smilgu, basām kājām lēnām staigāja pa taku no mājas līdz dīķītim. Nu, varbūt arī tādēļ. Kad viņš tā dara, tad es zinu, ka grib būt viens, un viņa sapņi, cits citu grūstīdami, joņo viņam apkārt - viņš tikai nevar izlemt, kuru satvert. Un tad viņš pienāca man klāt un teica: Es nopirkšu šo māju, ja jūs nāksit te dzīvot. Vai nāksit?

Un es pateicu, ka nāksim. Tā tas notika. Pārdevām dzīvokli Rīgā, viņš nopirka māju, un nu mēs esam te. Pirmo reizi mūžā man ir pašai sava māja, zeme un pat mežs. Jā, mežs… tas tagad, rudenī, drūmi šalc un, kā man šķiet, nikni uzlūko mūs, jaunatnācējus. Pagaidām es domāju tikai par māju, ne par zemi un mežu, to es vēl nespēju aptvert. Toties māju es redzu, dzirdu un jūtu - nelielo koka būvi ar trim istabām, virtuvi un mazu verandu, kas gan izskatās kā no citas operas. Arī lievenis ar sacementētiem akmens pakāpieniem drusku tā kā lec laukā no mājas sākotnējā veidola, tomēr viss kopā man patīk. Viņam patīk. Kāpēc lai man nepatiktu?

Nē, nemaz nav tik traki, četru nedēļu laikā esmu pieradusi - pie mājas, pie takas, dīķīša, ceļa, ceriņkrūmiem, liepām, draudīgās meža šalkoņas vakaros… jā, katra diena te citādāka, pilsētā jau to nemana - kā skrien mākoņi, kādā krāsā lietus, un cik spocīgi dīvaina mēdz būt vakara gaisma. Kad viņš atbrauks, es jau jutīšos kā saimniece, bet viņš vēl ilgi būs ciemiņš. Bet, kamēr viņa nav, man jādomā, kā mums te ies. Nu, badā neviens vēl nav nomiris, aizbraucot viņš atstāja man visu atlikušo dzīvokļa naudu un, taupīgi dzīvojot, mēs varētu iztikt… nu, varbūt līdz pavasarim. Bet nu ir skaidrs, ka steidzīgi jāgādā malka, jo šķūņi ir tukši un rudens klāt, jālabo jumts un jāuzrok sakņu dārzs, jāpērk mēsli un arī telefons, jādara simts citu lietu, lai ziemā mēs te nedabūtu galu. Meļķos dzirdēju, ka netālu esot kāda saimniece, kas meklējot strādniekus - pirtsslotu sējējus. Būs jādod viņai kāda ziņa par sevi.

Sniegjau trešo dienu pēc kārtas. Lēni, mierīgi, stāvus, bez vēja. Labi, ka autobuss kursē pa mūsu ceļu, tad parādās arī sniega tīrāmā mašīna. Sniegs sasnidzis vai līdz padusēm. Kopā ar Miku un Rasu mērām, cik augstas ir kupenas, vai jau viņiem pāri galvai? Elza katru rītu ceļas sešos, melnā tumsā, lai paspētu uz autobusu. Es klusēju, jo tur jau nav ko teikt. Viņa arī. Ceļas, ģērbjas un iet, un es pavadu viņu līdz ceļam. Dīķītis aizsalis, vienīgi pie laipas melnē caurums ledū - tas mūsu vienīgais ūdenskrāns. Svētdienās, kad Elza mājās, abas sanesam ūdeni, cik daudz vien var, salējam visos spaiņos un katlos, bet tik un tā - trešdienā viss ir cauri un jāiet atkal. Bet es neeju tāpat vien - vienkārši pēc ūdens. Katru reizi gājiens ir citādāks. Vai nu sniegs snieg, un es iztēlojos sevi kā pazudušu sniega baltajā, necaurredzamajā pasaulē, vai visapkārt pelēki nomācies, debesu vāks spiež pie zemes, bet tad… piepeši atspīd saule!

Ejot šo ceļa gabalu turp un atpakaļ, es domāju. Kādreiz tā nikni - ko es te daru? Vai esmu galīgi traka? Laukā divdesmit pirmais gadsimts, bet es noņēmos ar skaliem, beržu nokvēpušus plīts katlus un vakaros tamborēju lupatu paklājus. Kā tas gadījies, ka es dzīvoju šeit - nez cik kilometrus prom no pilsētas, kur esmu dzimusi un kur dzimuši mani bērni? Kā gan esmu bijusi tik mazdūšīga un ļāvusi sevi tā apmuļķot?! Bet nākamajā dienā piepeši uzspīd saule, sniegs mirdz, koki nosarmojuši un viss šis nevainīgi baltais skaistums burtiski aizcērt elpu. Tad es saprotu - nē, viss ir pareizi un labi. Esmu te, un varu viņu gaidīt. Tā pavisam mierīgi un bez steigas. Ja mēs dzīvotu pilsētā, es simts reizes jau būtu zvanījusi un taujājusi, kur gan viņš palicis, bet nu nekā, nu es esmu šeit, un nav nekādas jēgas raudāt, vaimanāt, plosīties, jo itin nekas no tā nemainīsies. Aizbraukt es nevaru. Un laikam arī vairs negribu. Te ir manas mājas, un te es dzīvošu līdz mūža beigām. Lūk, tādas ir manas domas, ejot pēc ūdens.

Uz Ziemassvētkiem mēs sagaidām ciemiņus - atbrauc mana māte, tēvs un māsa ar vīru. Es negribu būt ļauna - viņiem visiem ir vārdi, tomēr es vēl nevaru tos izrunāt. Lai gan ciemošanās ir laba un kārtīga - mēs ar Elzu cepam ābol- maizes ar cukuru un kanēli, kapājam rasolu un es nopērku divas konjaka pudeles. Radi atbrauc mašīnā, kas pilna ne tikai ar viņiem pašiem, bet arī ar visiem pasaules gardumiem, kādi vien pilsētā dabūjami. Ak, to prieku, to līksmību! Nē, tiešām! Tētis ar māsas vīru iet mežā pēc egles, un es noskatos, kā viņi abi mierīgā solī ieiet mežā, it kā tas nebūtu nekas īpašs. Bet mežs… sastindzis, sasnidzis, kā ietinies siltos, baltos deķos un izliekas aizmidzis. Bet patiesībā… Patiesībā es nezinu par to gluži neko. Esmu viņa jaunā kaimiņiene, un jūtu tikai, ka mani visu laiku vēro. Bet es esmu pārāk bikla, lai viņu uzrunātu pirmā.

Vēlāk mēs rotājam egli un tinam dāvanas skaistos papīros, bērni skaita dzejolīšus, un galds vai lūst. Ko tad vēl vairāk!

Kad visi ir gultās, es paņemu konjaku, ietinos kažociņā un apsēžos tumšajā verandā. Es tur parasti neuzturos, jo veranda skatās dārzā, nevis uz ceļa pusi, bet šajā naktī jau saprotu - šodien viņš vairs neatbrauks. Tā es tur sēžu, mēma un melna kā ziemas nakts, leju sev iekšā vienu glāzi konjaka pēc otras un raudu tā, ka rīb vien. Nejau tāpēc, ka viņš neatbrauca. Visapkārt ir salta, skaidra ziemas nakts, debesis pilnas zvaigžņu tāpat kā mana nabaga sirds - kā tu ne- raudāsi?

Noklaudz durvis un verandā ienāk māsa. Ari - mētelī ietinusies un ar glāzi rokās.

-   Tev tur vēl kaut kas ir? -Jā.

-   Vai drīkst?

-   Protams!

Māsa sev ielej un apsēžas iepretī. Es nu gan negaidīju, ka viņa gribēs kaut ko teikt. Gribēt jau, protams, grib, bet vai iedrošināsies.

-   Kā tev te klājas?

-   Labi.

-   Tiešām labi?

-   Tiešām.

-        Skaistums jau te ir neizsakāms…Tāda Ziemassvētku nakts man ir pirmo reizi mūžā.

-   Jā… man arī.

Tad viņa klusē, un tas velkas labu brīdi. Es gaidu un domāju - ko viņi ir izdomājuši? Viņi noteikti kaut ko ir izdomājuši.

-   Es viņu satiku.

-Ko?

-   Viņu. Tavu bērnu tēvu. -Aktā…

-       Es viņam jautāju, vai viņš apjēdz, ka pametis tevi vienu laukos ar trim bērniem? Nu, es daudz ko viņam sarunāju, tu vari iedomāties, bet vinš… zini, ko viņš teica?

-Nē.

-       Viņš tā lēni novilka: jā… Anna…Tu kaut ko saproti? Viņš novilka tikai: Anna. Un viss! Vairāk neko! Kā tev tas patīk?

-   Tev nevajag par to uztraukties.

-   Gribi, lai mēs aizbraucam?

-  Jūs aizbrauksiet tik un tā.

-   Bet tu to gribi?

-   Ko es varu gribēt…

-   Tas jau gan!

Māsa tā kā iesmejas, pieceļas, noliek savu glāzi uz palodzes un iet laukā, bet tad piepeši apstājas un pienāk atkal. Tā pavisam tuvu.

- Varbūt tev arī galīgi vienalga, ko es par to domāju, tomēr es pateikšu, jo tu esi mana māsa. Es ienīstu šo tavu dievību, ienīstu no visas sirds. Vispirms viņš tev uztaisa trīs bērnus, un tagad ar visiem bērniem nometina laukos, bez naudas, bez mašīnas, bez telefona, bez draugiem, bez… bez jebkādām ērtībām, it kā te būtu astoņpadsmitais gadsimts! Un tu esi nenormāla, ka ļauj ar sevi ko tādu darīt! Tu esi traka! Un tā nav mīlestība, pat neceri! Tas vienkārši ir stulbs trulums, bezdomu psihopātija, skaidrs? Atvaino, ka esmu tik skarba, bet es tiešām nesaprotu, man nepielec. Paskaidro, ja vari, kā vārdā tu upurē pat bērnus? Vai esi par to domājusi? Elzai ir sešpadsmit, viņai jāsāk domāt, kur mācīties tālāk, jādraudzējas ar zēniem un jāspaida mobilais, bet, ko viņa te dara? Stiepj malku, ūdeni no aizauguša dīķa un kāto deviņus kilometrus kā tāda nabadzīte. Anna… atjēdzies. Atjēdzies! Tas cilvēks nekad nebūs kopā ar jums, viņš jūs te vienkārši ir aizmirsis!

Es nepaspēju pat sakustēties, kad māsa ir laukā pa durvīm un prom. Bet pavisam skaidri jūtu, ka viņš te nupat bijis. Sajūtu ar visām savām nosalušajām maņām! Kopš augusta pagājuši četri mēneši, un nu viņš te ir bijis. Es redzēju viņu - zilās acis, domīgo seju, dzirdēju viņa balsi, tieši to balsi, kas lēnām izrunā manu vārdu. Briesmīgi satraukta nometu segu, ar ko biju apsegusi kājas, sataustu tumsā galošas un izskrienu no verandas. Stigdama kupenās, metos uz ceļa pusi. Un tieši īstajā brīdī! Pa ceļu, maigi skanot ilkša zvaniņam, garām aizjoņo pajūgs - zirgs iejūgts kamanās. Ragavas slīd klusi kā sapnī, zirga pakavi sacēluši sniega virpuļus, kas mirdz kā tīrs sudrabs mēnesgaismā.

Tā es uz Ziemassvētkiem tomēr saņēmu savu visvairāk ilgoto dāvanu, nu es zinu, ka izturēšu līdz pavasarim.

BIBLIOGRĀFIJA

Izvēle. Stāsti un noveles. Liesma, 1966.

Nekad nebeigsies. Stāsti un noveles. Liesma, 1968.

Pieskāriens. Stāsti un noveles. Liesma, 1971.

Bez žēlastības. Garstāsti. Liesma, 1973.

Bronzas sieviete. Stāsti un noveles. Liesma, 1975.

Neuzvarētais. Romāns. Liesma, 1977.

Memento mori. Romāns. Liesma, 1977.

Lāse karogā. Mākslinieciskie apraksti. Liesma, 1980.

Skrējiens bezgalībā. Stāsti un noveles. Liesma, 1981.

…un mana dzīvība arī. Dokumentāls apraksts. Liesma, 1984.

Atliktais laiks. Romāns. Liesma, 1985.

Nejau katru dienu. Romāns. Liesma, 1987.

Atnāc un paņem. Romāns. Liesma, 1987.

Rēta akmenī. Romāns. Liesma, 1993.

Nakts tiesnesis. Romāns. Avots, 1993.

Sāpes un triumfs. Romāns. Sol Vita, 1994.

Kliedziens no debesīm. Romāns. Liesma, 1994.

Sieviete visam mūžam. Romāns. Preses nams, 1996.

Asaras debesīs. Romāns. Liesma, 1997.

Palīgā sauciens. Romāns. Daugava, 1999.

Privāttiesnesis. Romāns. Preses nams, 1999.

Notiesātais. Romāns. Lauku Avīze, 2000.

Cilvēks naktī. Romāns. Lauku Avīze, 2000.

Tas, ko tu negaidi. Romāns. Lauku Avīze, 2001.

Naida nogurdinātie. Romāns. Lauku Avīze, 2002.

Krievu leitnanta mīļākā. Romāns. Lauku Avīze, 2002.

Sprieduma izpildītājs. Romāns. Lauku Avīze, 2002.

Trīs saujas mīlestības. Romāns. Lauku Avīze, 2003.

Cilvēks, kurš negribēja mirt. Romāns. Zvaigzne ABC, 2004.

Latviešu žigolo. Romāns. Lauku Avīze, 2005.

Dzīve pēc pasūtījuma. Romāns. Lauku Avīze, 2005.

Kam neskanēs zvans. Romāns. Zvaigzne ABC, 2006.

ŠAJĀ SĒRIJĀ

____________________________________________________________ 1999. gadā

V. Kaijaks Enijas bize

A. Skailis Septiņas bīstamas jaunavas

M. Zīle Lilija

M. Geidāne Puisiķcicms

V  Kaijaks Zem Marsa debesīm

A. Pūriņš Mīla un naids Livonijā

____________________________________________________________ 2000. gadā

L. Brīdaka Aizvējš pie jūras E. Lukjanskis Notiesātais E. Lukjanskis Cilvēks naktī R. PlOcis Mazā ciema ledainais pavasaris

A. Sedlenieks Gladiators

V  Kaitina Mīlestības ārprāts jeb lielie kāposti M. Zīle Lilija-2

M. Geidāne Bāka pār mežiem I. Bērziņa Dālderkalnā

D. Avotiņa Kapteiņa Jēka mīlestība

V  Kaijaks Nārbuļu dēli

V  Gune Atpakaļceļš • Nāruguns

____________________________________________________________ 2001. gadā

B. Eglīte «Ābeļu» ragana M. Geidāne Vēju dziesma

0. Mauriņš Hameleonu rotaļas latviešu gaumē

A. Pūriņš Lāčplēša klejojumi

M. Zīle Smukas meitas maksā smuku naudu

A.  Pūriņš Lielā bērza noslēpums

S. Gailīte Taureņa lidojums akmenī

B. Eglīte Meža noburtie

E. Lukjanskis Tas, ko tu negaidi

M. Svīre Slazdu krogs un divi nami Rīgā Z. Bekmanis Trīs dienas pēc pastardienas E. Šņore Uzticības tests L. Brīdaka Melnās ogas

____________________________________________________________ 2002. gadā

E. Lukjanskis Naida nogurdinātie A. Pūriņš Mana dzīve jūsu rokās K. Klāna Klūrgu sūnākļa rēgs S. Mežābele Uz priekšu, meitenes! A. Zuja Piepildi savus sapņus M. Geidāne Kārklu sīkstums E. Lukjanskis Krievu leitnanta mīļākā A. Skailis Čūsku didītājs un svētā

V  Kaijaks Mantinieki

V  Kaltiņa Te biju es

E. Lukjanskis Sprieduma izpildītājs S. Mežābele Naktī uz svētdienu

__________________________________________ 200 3- gadā

I. Bondere Karaļkronis M. Geidāne Pie mums Čusnakciemā A. Auziņš Neej uz savām bērēm L. Brīdaka Notikums U. Strupulis Paradīzes vārti M. Geidāne Atvars aiz laipas A. Zuja Zvaigznes gūstā E. Lukjanskis Trīs saujas mīlestības

V  Ozols Sekslietu detektīvs jeb Roņals Dz. Žuravska Cietsirdīgās spēles

J. Pētersons Viltīgā mīla M. Zile Sliktā sieviete

___________________________________________________________ 2004. gadā

A. Pūriņš Brentes pils briljanti

M. Geidāne Pūku nams

A. Skailis Cilvēks, kas izlīda no Daugavas

I. Bauere Sauc mani sniegā

L. Purs Daugav's vienu malu…

D. Avotiņa Zudībās atrastais

I. Freimane Malduguns vilinājums

L. M. Grinšteina Mūzikas stundas

A. S. Gailīte Durvis nav aizslēgtas

S. Mežābele Viena lustīga sieviete

Ozola Rūņciem būšan un nebūšans H. Paukšs Pirmā sniega sindroms

2005. gadā

V  Kaitina Savvaļas ganībās A. Pūriņš Auss no debesīm E. Lukjanskis Latviešu žigolo L. Brīdaka Krustceļu vasara M. Zīle Mana mīļākā nams

I. Bauere Nabassaite

Dz. Žuravska Miljona medībās

A. Zuja Siseņu maršs

M. Pauzers Pulksteņmeistars un Luīze

E. Ermansons Lāsts un mīlestība

I. Freimane Rudens smarža dvēselē

E. Lukjanskis Dzīve pēc pasūtījuma

____________________________________________________________ 2006. gadā

M. Slišāns Terakotas armija

V  Ozols Vienas kļūdas cena M. Geidāne Izrautās saknes A. Tauriņš Vasara Bumbieros

A. Pūriņš Divu brāļu divas mīlestības Mairita Uguntiņa pelnos A. Skailis Šarmantie sapņi A. Zuja Šovs

E. Lukjanskis Ugunī nosalušie

_________________________________________________ TURPMĀK IZNĀKS

L. Stumbre Pacietības mērs

ATCERIETIES

"Lata romānu" var arī abonēt (indekss 2150): Latvijas Pasta (LP) nodaļās un Abonēšanas centrā "Diena" (ACD). Izdevums abonentiem tiek izsniegts LP nodaļās vai ACD

LP

Ls 1,25 Ls 3,75 Ls 7,50 Ls 15,00

ACD

Ls 4,25 Ls 8,35 Ls 16,50

Abonēšanas maksa: 1 mēnesim - 3 mēnešiem - 6 mēnešiem - 12 mēnešiem - 3 mēnešiem - 6 mēnešiem - 12 mēnešiem -

Egils Lukjanskis UGUNĪ NOSALUŠIE

Redaktors Valdis Veilands Korektore Mudīte Arāja Aleksandra Stankeviča zīmējumi Valda Veilanda foto Inta Vilcēna datorgrafiskais noformējums Parakstīta iespiešanai 7.8.2006. «Lauku Avīzes» izdevniecība Dzirnavu ielā 21, Rīgā LV-1010. Iespiesta SIA «Latgales druka» tipogrāfijā Baznīcas ielā 28, Rēzeknē LV-4600.

Content

Lukjanskis Egils Ugunī nosalušie

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodala

PAR AUTORU UN ROMĀNU

Publicējam fragmentu no nakama "Lata romāna" sērijā iznākošā romāna - LELDE STUMBRE PACIETĪBAS MĒRS

BIBLIOGRĀFIJA

ŠAJĀ SĒRIJĀ