Lukjanskis Egils

Žēlsirdības dāvana

Egils Lukjanskis

Žēlsirdības dāvana

.

.

1937-2008

1. NODAĻA

Debesis, kā bez vainas pamests bērns, skaļi raudāja.

Spēcīgs lietus uz ielām, māju jumtiem un cilvēku galvām sāka gāzties jau pirms pāris stundām.

Acīmredzot tur augšā kādam ļoti sāpēja.

No rīta vēl nekas par to neliecināja. Spīdēja spoža saule, debesis bija dzidras kā bērna acis un reti mākoņi gaisa okeānā lēni peldēja kā gulbji vai neviena nevadīti burinieki.

Tad pēkšņi viss vienā mirklī pārvērtās. Saule pazuda, baltie mākoņi kļuva melni, gulbji aizlidoja, burinieki nogrima, sacēlās spēcīgs vējš un sāka stipri līt.

Pasaule pārvērtās. Tā vienā mirklī. Gluži tāpat, kā dažreiz negaidīti dažos mirkļos mainās cilvēka dzīve.

Es, vienlaikus ar citiem, glābjoties no pēkšņi uznākušā negaisa, apstājos netālu no kādas daudzdzīvokļu mājas ieejas durvīm, virs kurām atradās liela nojume. Paskatījies

uz tukšo ielu, uzreiz pamanīju tās malā stāvam jaunu sievieti. Viņas galvu rotāja līdz pleciem izlaisti blondi mati, bet slaido augumu īsa gaišzila kleitiņa. Kājās zilas augstpapēžu kurpes, bet labās rokas pirkstos viegli šūpojās zila rokassomiņa.

Viņa i netaisījās nekur bēgt, ne slēpties.

Izskatās, ka pirms negaisa sākšanās, viņa, būdama tā daļa, ir nokritusi no tīrajām debesīm uz grēcīgās zemes, es nodomāju. Un tagad gaida, kad atkal varēs pacelties augšup. Taču lietus apnicīgi turpināja līt. Man apkārt stāvošie cilvēki pamazām sāka izklīst, līdz zem durvju nojumes paliku viens.

Un jaunā sieviete ielas malā.

Man šķita mēs tur stāvam bezgalīgi ilgi. Varbūt pat no mūžības sākuma.

Nekādi nespēju izskaidrot, kāpēc negāju prom, gandrīz vai ne mirkli nenolaizdams skatu no netālu stāvošā "zilā sapņa".

Kaut kas mani pie viņas saistīja. Taču tieši kas nezinu. Varbūt pats fakts acu priekšā redzamā skaistā dzīves un dabas glezna?

Tukša, it kā ārkārtīgi gara iela bez sākuma un beigām. Melnas debesis. Lielas peļķes. Un lietus. Ilgs, nepārtraukts vasaras lietus, kas izslāpušai zemei dod veldzi, bet cilvēkiem iespēju uz mirkli apstāties, domīgi paskatīties uz melnajām debesīm un kārtējo reizi apjēgt, cik viegli un ātri var mainīties gan mūsu dzīve, gan visa pasaule.

Nesteidzoties šķērsoju ielu un piegāju pie sievietes. Pirms tam viņa bija pagājusi dažus soļus sānis un tagad stāvēja ar muguru atspiedusies pret tumšu koka stumbru. Šis skats nedaudz atgādināja kādu Salvadora Dalī gleznu.

-   Izskatās, ka lietus tik ātri nepārstās, es teicu. Vai tomēr nebūtu labāk kaut kur pazust zem jumta?

Sieviete krietnu laiciņu klusēja, tad nopietni paskatījās uz mani.

-  Šis ir labs mirklis, viņa patīkami samtainā balsī teica. Dieva pieskāriens dvēselei.

-   Nekāds Dievs jums nepieskaras, es sacīju. Tas ir lietus, kas pašlaik mazgā jūsu matus un ķermeni.

Nesteidzoties šķērsoju ielu un piegāju pie sievietes.

-       Es esmu tīra, viņa sacīja, un man ir labi. Jūs jutāties slikti?

-       Nē, viss ir kārtībā, es teicu, taču no lietus nekādu lielo baudu negūstu.

-       Tā nav bauda, sieviete sacīja. Varbūt tā ir apziņa… Zeme, debesis… Un es pa vidu.

-        Taču diez vai šis tomēr ir īstais placis garīgai meditācijai, es teicu. Ir daudz labākas vietas.

-  Jūs domājat baznīcu? viņa ziņkāri vaicāja.

-        Es domāju krogu, atbildēju. Tā ir vispiemērotākā vieta, lai ātri aizmirstu gan debesis, gan zemi.

-  Bet vai vajag? sieviete nopietni prasīja.

-       Dažreiz vajag, es apgalvoju. Tad atliek vairāk laika padomāt par sevi.

-       Un ko tagad? sieviete vēlreiz mani cieši noskatīja. Gribat aicināt uz restorānu?

-  Tā nav slikta ideja, es sacīju. Jūs iebilstu?

Sieviete iesmējās.

-  Kāpēc jūs to darītu?

-       Es te netālu stāvēju un vēroju… Jūs izskatījāties ļoti skumja… Krogs ir īstā vieta, kur visas bēdas ātri aizdzīt.

-       Bet kā ar sāpēm? Sieviete, paskatījusies uz debesīm, vaicāja.

-        Ar sāpēm ir sarežģītāk, es atbildēju. Dažreiz tās nepāriet nekur un nekad.

-  Ko tādā gadījumā darīt?

-  Neko, es teicu. Tad tās vienkārši ir jāpacieš. Un jāiztur.

Sieviete skumji pasmaidīja.

-  To vieglāk ir pateikt…

-       Protams. It sevišķi tam, kas neko nav zaudējis. Kas ir vesels un laimīgs. Tāds jebkuram var mēģināt iestāstīt, ka pat visas pasaules nelaimes tāds nieks vien ir.

-  Ja pašam ir labi, vai ne?

-        Pilnīgi pareizi, es piekritu. Kad jūtamies laimīgi, mēs gandrīz vai esam pārliecināti, ka arī pārējie jūtas tāpat. Cilvēki cits citu saprot daudz labāk, kad abi raud vienādā nelaimē vai staro līdzīgā laimē.

-       Ar jums viss ir kārtībā? sieviete jautāja, taču ne viņas acīs, ne balsī nekādu lielo ziņkāri tomēr nemanīju.

-  Jā, es atbildēju. Grēks būtu sūdzēties.

-       Ir nauda, prestiža profesija vai amats, liela māja, dārga mašīna, skaista sieva un gudri bērni… Tā…? Sieviete jautājoši skatījās man tieši acīs.

-        Ne gluži, es pasmaidīju. Piedodiet, bet tas ir tipisks mūsdienu sīkburžuju domāšanas standarts, es sacīju. Nenoliedzami, jūsu nosauktās iespējas ir labas lietas, taču… Neviena no tām atsevišķi vai pat visas kopā nevienam negarantē apmierinājumu, mierīgu dzīvi vai laimīgu laulību. Tad jau drīzāk otrādi.

-        Ja būtu sīkburžujene, es tagad justos apvainota un ar jums vairs nerunātu.

-       Es jau jums par to lūdzu piedošanu. Tas bija tikai tāds to cilvēku apzīmējums, kuri nez kāpēc iedomājas, ka visa dzīves jēga slēpjas naudā, īpašumos vai augstos amatos.

-       Bet vai tad vismaz skaista sieva un gudri bērni… Tie vīrietim neko nenozīmē?

-        Kā kuram, es teicu. Dažreiz arī tas var būt liels apgrūtinājums.

Sieviete atkal man uzmeta vērtējošu skatienu, tad pagrieza galvu sāņus un ilgi klusēdama raudzījās uz tukšo ielu.

-  Vai tramvaji šeit neiet? viņa negaidīti jautāja.

-       Ja nu vienīgi pa gaisu, es teicu. Ne sliedes, ne pieI urvietas neredzu. To visu var atrast blakus ielā.

-       Un vilcieni arī ne? Šķiet, sieviete to jautāja gluži nopietni.

-       Jūs, cienītā, atrodaties nepareizā vietā, es sacīju. Vilciena sliedes un stacija atrodas vēl tālāk uz otru pusi.

-  Žēl, sieviete tikko dzirdami nočukstēja.

-   Jums te lietū nevajadzēja tik ilgi stāvēt, es teicu.

Tagad jau visi vilcieni būs aizgājuši, bet stacijas ēka nodegusi.

-  Kāpēc nodegusi? viņa nobijusies ātri jautāja.

-  Tā dažreiz gadās, es teicu.

-       Ko tad man tagad darīt? sieviete jautāja tik nopietni, ka izskatījās īsti normāla viņa nav. Vai nu sarijusies kaut kādas tabletītes, iedzērusi krietnu devu alkohola vai vispār ir ar psihiskām novirzēm. Tas šķita ļoti ticami. Taču vai mēs pārējie esam psihiski veseli? Stipri jāšaubās. Ja tā notiktu, mūsu dzīvei vajadzētu būt daudz labākai, taisnīgākai, godīgākai bez ļaunuma un naida. Bet nē!

-       Kāpēc jūs domājat…? Sieviete izskatījās stipri apmulsusi. Tā nevar būt, ka vairs neviens vilciens… Tad vismaz pasakiet… viņas balss mazliet drebēja. Kur tad ir tā īstā vieta, kur man pašlaik vajadzētu atrasties?

-        To es nezinu, paraustīju plecus. Vispirms nebūtu slikti nokļūt tur, kur uz galvas negāžas lietus.

Sieviete atkal man uzmeta ātru skatienu, bet, kas notika viņas galvā, to varēja tikai minēt. Varbūt par mani nodomāja to pašu, ko es par viņu šis cilvēks ir tikpat dīvains kā es. Un, ja tas ir tā, mums labi sapasētu. Diviem dullajiem būt kopā vienmēr ir vieglāk nekā diviem ļoti gudriem.

-        Bet kāpēc tad pats tik ilgi stāvat lietū? viņa prasīja. Kāpēc nemeklējat sausāku vietu?

-  Es ieraudzīju tevi, paskaidroju.

-  Nu un tad? Vai vajadzēja apstāties?

-  Tu man uzreiz iepatikies.

Kaut kā neticas. Šādā izskatā?!

Izskatam nav ne vainas, es teicu.

Jāsāk domāt, ka attiecībā pret sievietēm jūs neesat sevišķi izvēlīgs.

-       Kā nu uz to skatās, es sacīju. Taču šai gadījumā tava kleitiņa ir tik plāna, slapja, cieši pielipusi pie miesas… Vai tu vasarā vienmēr staigā bez krūštura?

Sieviete tā kā mazliet samulsa, tad iesmējās.

-  Vai tas ir tik uzkrītoši redzams?

-       Esmu gandrīz vai pārliecināts, ja to nevarētu tik uzkrītoši manīt, tu bez krūštura nekad nestaigātu.

-        Vispār jau jā, viņa domīgi piekrita. Es bieži arī ziemā… Tā ir vieglāk. Jūtos daudz brīvāka nekas neapžmiedz. Jums patīk manas krūtis?

-       Es jau tās neredzu, sacīju, bet varu nojaust, ka tās ir brīnišķīgas.

-  Bet es pati? sieviete negaidīti prasīja. Patīku?

Kh jau teicu tu esi jauka. Kā zils eņģelis, nolaidies no dolioHlm.

-       Tu pirmīt ieminējies par krogu… Arī sieviete, ilgi neceremonējoties, pārgāja uz tu. Varbūt uzcienāsi ar tasīti karstas kafijas un dažām glāzītēm konjaka?

-       Labprāt, uzreiz piekritu. Bet, ja esi ar mieru, kroga vietā es tevi labāk aizvestu pie sevis.

Sieviete ilgi klusēja, tad kārtējo reizi mani cieši uzlūkoja.

-       Es bieži esmu aicināta… viņa klusi atzinās. Parasti gan vispirms tiek piedāvāts krogs un tikai pēc tam seko aicinājums… Vai es pie tevis varēšu justies droša?

-  Pilnīgi, apgalvoju. No kā tu parasti baidies?

Sieviete atkal kādu mirkli domīgi klusēja, tad ātri pateica:

-  No vardarbīgas nāves.

-       Tas ir normāli, es teicu. Visi no tās baidās. Arī es. un pat slepkavas.

-       Kas tu tāds vispār esi? sieviete prasīja. Izklausījās, ka l as patiešām viņu interesēja.

-        Neuzdod muļķīgus jautājumus! es teicu. Ja esi ar mieru man sekot… Es taču varu tev sastāstīt visu ko! Vienīgi pateikšu… Nekas slikts ar tevi nenotiks. Tu dabūsi to, ko vēlies jumtu virs galvas, tasīti karstas kafijas un dažas glāzītes konjaka.

-  Tas nav daudz, vai ne?

Tā ir, cienītā, es piekritu. No visa tā, ko tev varu dot, tas patiešām ir niecīgi maz.

-       Esi bagāts un gandrīz vai neticami! arī labsirdīgs? viņa jautāja.

-       Nezinu, ko nozīmē bagāts. Kā tas izpaužas materiāli, garīgi? Tāpat ir ar labsirdību. Nevietā izrādīta līdzcietība dažreiz var būt līdzvērtīga smagam noziegumam.

Sieviete šaubās pakratīja galvu, tad vaicāja: Kur tu dzīvo? Tālu?

-       Vai attālums var ietekmēt tavu lēmumu? Ja tuvu, tad nāksi, ja tālu, paliksi te stāvam?

-        Nezinu, sieviete joprojām šaubījās. Varbūt tomēr uz krogu?

-        Ja pareizi sapratu, tu pa krogiem jau esi pietiekami dauzījusies. Bet pie manis būsi pirmo reizi.

-  Tur mēs atrādīsimies vieni? -Jā.

-  Pacienāsi ar kafiju un konjaku un pēc tam trieksi prom?

-  Kā kundze vēlēsies, es atbildēju.

-       Es vēlētos… ja tu izrādītos normāls vīrietis, viņa sacīja. Vai tomēr esi tikai vientuļu sieviešu mednieks?

-  Un kas, ja arī būtu?

-  Man tas nepatiktu. Tas viss jau sen ir apnicis.

-       Es patiešām esmu mednieks, sacīju. Taču diezgan neveiksmīgs. Visu mūžu medīju vienu cilvēku, bet līdz šim nekādi… Tā ka droši, cienītā! Tevi es neaiztikšu.

-       Bet kaut kāds mērķis tev taču prātā ir, ja mani aicini pie sevis! Ko tu gribi?

-       Neko. Ja atceries, kaut ko gribēji tieši tu tasīti kafijas un dažas glāzītes konjaka.

-  Un to var dabūt tikai pie tevis?

-       Nē, cienītā. To visu tu vari dabūt jebkurā ieskrietuvē, es pateicu, pagriezos un ātri gāju prom.

Pēc brīža aiz muguras atskanēja skaļš sievietes sauciens: Ei! Pagaidi!

Apstājos. Sieviete pienāca klāt un ar plaukstu pieskārās manām krūtīm.

-  Tu vienmēr tik ātri padodies?

Nē, strauji pakratīju galvu. Es vispār nekad nepadodos. Tu man vienkārši sāki apnikt.

-  Piedod! Es negribēju būt slikta.

-       Atceries! Nevienam nav jāprasa piedošana par to, kādi esam. Ja labi, tad labi, ja slikti, tad slikti! Pasaulei mūs jāpieņem tādus…

-  Bet ja pasaule mūs tādus nepieņem?

-       Tāpēc cilvēki jau no senseniem laikiem iegādājas ieročus, brūvē vīnu, taisa konjaku un katrā ceļmalā ceļ krogus.

-       Tas ir pārāk vienkāršoti, sieviete teica. Manā izpratnē gan cilvēks, gan šī pasaule tomēr ir mazliet sarežģītāka.

-       Protams, es piekritu. Taču tikai tāpēc, ka paši to sarežģījam. Vajag dzīvot vieglāk un īpaši necerēt, ka tūlīt kļūs labāk. Jo vienmēr pastāv iespēja, ka var būt daudz sliktāk.

Sieviete pagrieza galvu un skatījās uz pretējās puses mfi jus logiem. Iela joprojām bija tukša. Tad uz tās izskrēja IukIh neliels noplucis šunelis, pastāvēja, paošņāja gaisu un ai ri pazuda.

Lietus turpināja apnicīgi līt. Tagad tas bija kļuvis manāmi aukstāks.

-       Tomēr savādi, ka te neiet ne tramvajs, ne trolejbuss, ne autobuss… Sieviete atkal izskatījās pamatīgi apmulsusi.

Kur mēs īsti atrodamies? Vai šī vispār ir pilsēta?

Tā kā būtu, es sacīju. Vienīgi cilvēki kaut kur pazuduši.

-  Nomiruši?

-  Diez vai, es šaubījos. Vismaz ne visi. Mēs taču esam.

Tiešām? Sievietes izbrīns šķita patiess.

-  Vismaz tam gribas ticēt.

Vai Dievam arī tici? viņa negaidīti jautāja.

-       Nē, pakratīju galvu. Ticu, ka visu šo putru vāra kāds cits.

-  Kāpēc viņš to dara?

Bet vai tad nav interesanti? Ja pašlaik nelītu lietus, dzīvot taču būtu vienreizēji labi! Mums nevajadzētu tik ilgi domāt, kur paglābties krogā vai pie manis mājās?

-  Tev ir māja? viņa painteresējās.

-  Jā, es apliecināju.

-  Liela?

-  Milzīga!

-  Un tur ir arī tava sieva un daudz bērnu?

Es tur dzīvoju viens. Pat suņa nav.

-  Kāpēc?

-  Tas tev nav jāzina.

-       Nu jā… sieviete gari novilka. Ja atļauts… Kā tevi sauc?

-  Ceslavs.

-  Un tālāk?

-  Ceslavs Rajevskis. Gadus arī gribi zināt?

Sieviete neko neatbildēja. Tad diezgan drudžaini sāka kaut ko meklēt rokassomiņā, taču, meklēto neatradusi, gandrīz vai lūdzoši paskatījās uz mani.

-  Varbūt tev ir kāda cigarete?

-  Es nesmēķēju. Bet mājās ir. Tātad braucam?

-  Ar ko?! Sieviete lielām acīm raudzījās apkārt.

Ar tramvaju, gribēju teikt, taču noklusēju. No kabatas izņēmu mobilo tālruni un uzspiedu vajadzīgo vārdu.

-  Sveiks, Arni! es sacīju. Vai pašlaik esi brīvs?

-  Ko vajag?

-       Atbrauc uz Nometņu ielu! Tur, kur agrāk atradās kinoteātris "Oktobris". Atceries?

-  Braukt tūlīt?

-       Zibenīgi! Man te blakus stāv sieviete nu gluži kā tāds salds cukurgraudiņš un taisās lietū izkust.

-  Tad nu gan… Arnis pateica un beidza sarunu.

Es paskatījos uz sievieti. Viņa paskatījās uz mani.

-  Tu pasūtīji lidmašīnu? viņa nopietni prasīja.

-        Jā, es apliecināju. Tūlīt atlidos Boeing 737. Bet pirms iekāpšanas būs jānosauc vārds. Kāds tev tas ir?

-        Anna, sieviete pateica un, pacēlusi galvu, savādām acīm skatījās uz debesīm.

2. NODAĻA

Vai gads, desmit gadi, piecdesmit vai simts gadi ir sena pagātne?

Es zinu daudziem cilvēkiem pat vakardiena šķiet aizvēsturisks laiks, ko nav vērts pat pieminēt. Bet to, kas ar mums, mūsu vecākiem vai citiem radiniekiem noticis pirms gada, desmit, piecdesmit vai simts gadiem ir vērts atcerēties?

Varbūt pat vajag?

Jo galu galā šīs atmiņas kaut kādā veidā noteikti būs saistītas arī ar visas tautas likteni. Bet kas, ja šīs atmiņas pēkšņi pazustu un neviens vairs neko neatcerētos? Varbūt labi? Katram cilvēkam atsevišķi un tautai kopā vienā mirklī no apziņas izgaistu tas drausmīgi smagais un sāpju pilnais atmiņu slogs, kas tik bieži un vairumā gadījumu arī pilnīgi nevajadzīgi traucē normāli dzīvot, traucē dabiski un vienkārši izbaudīt pašreizējā dzīvības mirkļa vienreizējo burvību.

Bet tas tikai tā nedaudz noguruša cilvēka īslaicīgas pārdomas. Versija. Pieņēmums. Valsts, protams, ar savu pašreizējo ideoloģiju šo to no mūsu pagātnes var mēģināt noslēpt, par to tikpat kā nerunāt un nerakstīt, taču ļaužu atmiņās nezūd nekas ne vecie Ulmaņlaiki, ne padomju un vācu okupācija, ne arī tas, kas notiek šodien. Varbūt tikai dažiem šīs atmiņas par savu radinieku un pašu likteni izpaužas spilgtāk un jūtamāk ietekmē arī šodienas dzīvi, I urpretī citi cenšas par to tik bieži nedomāt, aizgājušo laiku neuztverot pārāk sāpīgi.

Taču kaut kādā mērā sāp visiem. Arī man.

Es esmu Nolemtais. Un arī tas cilvēks, kas man jāatrod, i r nolemts savam liktenim. Man ir dots uzdevums vai, pareizak sakot, ir izteikts lūgums, kas man obligāti jāizpilda. Šī uzdevuma izpildi var krietni atvieglot gan mans raksturs, fiziskās un garīgās spējas, gan tas, ko es domāju par dzīvi, cilvēkiem un kā vispār izprotu šo pasauli.

Atklāti sakot, neko labu nedomāju. Un maz izprotu. Dažreiz man dzīve atgādina tuksnesi. Un sevi iztēlojos kā vientuļu un ļoti nogurušu ceļinieku, kas bezcerīgi klīst pa nebeidzamu smilšu jūru, lai beidzot ieraudzītu kaut vienu zaļas zāles stiebru; un kaut vienu puķi; un kaut vienu akmeni; un kaut vienu koku; un kaut vienu lidojošu putnu; un kaut vienu ūdens lāsi; un kaut vienu sev tuvu cilvēku; un kaut vienu sievieti dievieti;

un kaut vienu mirkli miera, kad visi vēji norimst, lietus vairs nelīst, kad apstājušies visi tramvaji un vilcieni, kad gaisā nepaceļas neviena lidmašīna, kad nekur vairs nešauj un nekaro, kad neviens ļaužu pūlī neuzspridzinās, sevi velti /iedodams Allāham; kad mēs pārstājam cits citu nodot un beidzot spējam saviem pāridarītājiem arī piedot. Taču tas, diemžēl vai par laimi, nekad nenotiks. Piedot jau mēs varam, bet neko nespējam aizmirst. Tad kāda jēga piedošanai? Tas ir pašapmāns.

Tāpēc jādzīvo tā, kā liek mūsu prāts, iespējas un pieņemtās dzīves vērtības. Bet vērtība var būt arī smilšu graudiņš mūsu acī, tai pašā laikā absolūti bezvērtīga tā cilvēka dzīvība, kas tev vai tavai dzimtai ir nodarījis ko ļoti ļaunu.

3. NODAĻA

Arnis Varbuts pa lielām ūdens peļķēm noklāto, taču ļaužu pilnīgi tukšo Nometņu ielu ar naktsklubam "Putnu būris" piederošo džipu drāzās tik ātri, it kā visā nopietnībā gribēdams glābt manu sava drauga un darba devēja Ceslava Rajevska dzīvību. Strauji nobremzējis, Arnis veikli izlēca no mašīnas un pienāca klāt.

-       Česik, viņš tūlīt prasīja, pie reizes uzmezdams vērīgu skatienu blakus stāvošai sievietei. Kas noticis?

-       Līst lietus, es paskaidroju. Būs jau pagājusi vismaz pusstunda…

-       Vai tad nevarējāt palīst kaut kur zem jumta? Arnis izskatījās norūpējies. Vai akurāt vajadzēja stāvēt uz ielas? Mazliet tālāk uz ielas stūra ir kafejnīca!

-       Dāma negrib, es paskaidroju. Viņai ārkārtīgi patīk, kad uz galvas gāžas ūdens.

-  Nopietni?

-  Paprasi pats!

-       Cienītā, kāds jums no tā labums? Jums mājās nav dušas?

Anna viegli pieskārās manai rokai un ar galvu pamāja uz Arni.

-  Kas tas par tipu?

-       Viņš ir mans draugs, es atbildēju. Pie reizes arī miesassargs, kluba pārvaldnieks un šoferis. "Afgānis".

Annas acis uz brīdi kļuva nedaudz lielākas.

-  Un kas tu pats tāds esi? Tev vajadzīgs miesassargs?!

-       īpašas vajadzības nav, es atbildēju, taču dažreiz noder.

Anna kādu laiciņu klusēja, tad pasmaidīja.

-       Dažreiz noder arī šāda "debess duša", viņa teica. Tikai par to nevajag smieties.

Paņēmu Annu zem rokas, atvēru džipa durvis un viņu gandrīz vai ar spēku iestūmu mašīnā. Pēc tam apsēdos blakus. Arnis pagriezās pret mums.

-  Kur tagad?

-  Uz Dzirciema ielu! es pavēlēju.

Anna ar galvu pieskārās manam plecam.

-  Tas ir tur, kur tava lielā māja? viņa vaicāja.

-  Jā. Veca, balta divstāvu māja.

-   Kāpēc veca? Ja tev ir džips, personīgais šoferis un miesassargs… Droši vien esi bagāts. Kāpēc tev nav jauna māja .lurmalā vai Baltezerā?

-  Man tur nepatīk, es atbildēju. Dzirciema ielas māju trīsdesmito gadu beigās uzcēla mans vectēvs, bet pabeidza levs Vladislavs un viņa krietni vecākais brālis, slavenais medicīnas profesors Boļeslavs Rajevskis. Tāpēc man tā Iļftuciema māja ir mīļa un tuva. Tagad gan pamatīgi pārbūvēta.

-  Tu tēvu mīlēji?

Protams. Tu savējo nemīli?

Es viņu ienīstu!

Neprasīju kāpēc? Gan jau varbūt vēlāk pateiks pati. Un vispār… Ko man tādu īpašu vajadzētu zināt par šo svešo un mazliet savdabīgo sievieti? Vēl joprojām tā īsti nespēju saprast, kāda velna pēc viņu vispār pievācu? Ko es ar viņu «larīšu? Pārgulēšu? Nu un tad? Kas tālāk? Droši vien tā arī notiks, kā pati pirmīt ieminējās no rīta aiztriekšu prom! Ilrt smuka gan. Un augums ideāls. Un kolosālas krūtis. Un lielas acis. Taču skatiens skumjš. Kaut kas ir noticis. Kaut kas viņai sagājis dēlī. Baudot lietu, viņa teica: "Dieva pienkariens dvēselei." Nu jā. Kaut kas nav kārtībā ar sirsniņu Kaut kas sāp. Vai viņu atstājis vīrs? Droši vien. Tā jau daudzām sievietēm ir dzīves lielākā traģēdija. Neviena, ja tikai viņa nav profesionāla prostitūta, parasti pēc pirmā ai• -inājuma viena sveša vīrieša mašīnā tomēr nesēžas. Tātad, kad i ir secinājumi? Ļoti vienkārši. Vai nu viņa ir parasta, normāla mauka vai jūtami nojūgusies. Vai arī ļoti nelaimīga, kas pirmajā nejauši sastaptajā cilvēkā cer rast tūlītēju i:labiņu vai vismaz kaut kādu palīdzību savas dzīves sarežģījumu atrisināšanā.

Vismaz to es sapratu viņa manī ar savu skumjo skaI ienu, balsi un dažbrīd nesakarīgo runāšanu bija izsaukusi līdzcietību, bet ar izskatu izraisījusi spēcīgu iekāri.

-   Ceslav… Anna, vēl ciešāk uzlikusi galvu uz mana pleca, čukstēja. Vai tavs šoferis…? Šis cilvēks…Viņš arī paliks tavā mājā? Mēs būsim trijatā?

-  Negribi?

-  Ja es tur palieku, tad gribu būt kopā tikai ar tevi.

-  Labi, Anna. Mēs tur būsim tikai divi vien.

Pēc apmēram desmit minūtēm apstājāmies Dzirciema ielas galā, kur aiz greznas dzelzs sētas bija redzama mana māja.

Anna uz to vērīgi paskatījās.

-  Nemaz tik veca neizskatās, viņa secināja.

-   Mājas dažreiz ir kā sievietes, es teicu. Nedaudz kosmētikas un… uzreiz par dažiem gadu desmitiem jaunāka…

-  Man tevi pagaidīt? Arnis prasīja.

-   Nē. Ja kas, es tev piezvanīšu, taču vakarā tomēr esi "Putnu būrī" un pārbaudi, vai visas meitenes ir uz vietas un kārtīgi strādā. Un vēl! Ja atnāk Barons, ar viņu nerunā! Lai gaida mani rīt vai nākamnedēļ! Bet vispār… Mums beidzot jāizdomā, kā no viņa tikt vaļā! Vai nu īss, bet nežēlīgs kariņš, vai arī… Mums šī problēma vistuvākajā laikā jāatrisina.

-  Protams, Arnis pateica un aizbrauca.

Pie mājas ārdurvīm nospiedu attiecīgos slēdzenes koda numurus, durvis automātiski atvērās un, pakāpies pusstāvu augstāk, tagad jau ar parastu, taču ļoti sarežģītu atslēgu atslēdzu ar vēl sarežģītāku slēdzeni aprīkotas tērauda durvis, kas veda dzīvoklī. Pēc tam ar Annu iegāju lielajā zālē plašā viesu telpā un liku mazliet uzgaidīt. Pats aizgāju uz blakusistabu, kur no skapja paņēmu baltu, pūkainu peldmēteli un, pasaucis Annu, ievedu viņu vannas istabā. Ieraugot tās iekārtojumu, viņai burtiski aizrāvās elpa.

-  Kur es atrodos? viņa pārsteigta jautāja.

-   Simtszvaigžņu hotelī, es teicu. Ģērbies nost! Tūlīt džakuzi vannā salaidīšu ūdeni, bet pārējo sameklēsi pati! Te ir viss, kas vajadzīgs ziepes, šampūni, visādi krēmi, losjoni un dvieļi. Vari arī ieslēgt muzikālo centru un vannojoties klausīties mūziku. Pēc tam, kad būsi beigusi, slapjās drēbes noliec uz šīs speciālās ierīces žāvēties. Nekas no sieviešu apģērbiem un apakšveļas šai mājā man nav. Bikšeles un kleitu atkal varēsi uzvilkt, kad tās būs izžuvušas. Kad izvannosies, uzģērbsi peldmēteli, pēc tam nāc uz istabu, kur dabūsi apsolīto kafiju un konjaku. Bet tagad parādi vai patiešām esi slapja līdz ādai?!

Anna apmulsusi lēnām pavilka gaišzilo kleitiņu uz augšu. Pēc īsa brīža kļuva redzamas zilas, ļoti smalkas maza izmēra biksītes, kādu laiku viņa nekustīgi stāvēja, tad kleitu novilka pavisam. Tūlīt kļuva redzams vēl viens sievietes daiļuma un seksuālās pievilcības izpaudums vidēji lielas un apaļīgas krūtis.

Tik tiešām bez krūštura. Tās izskatījās vienreizēji pievilcīgas.

Tikko spēju noturēties, lai uzreiz tām nepieskartos ar lupām vai rokām. Ātri izgāju no vannas istabas, virtuvē sameklēju nelielas uzkodas, uzvārīju kafiju, bet viesistabā speciāli ierīkotā bārā starp daudzām tur esošām dzērienu pudelēm sameklēju Napoleon markas konjaku un to visu uzliku uz neliela, nesen antikvariātā nopirkta divus gadsimtus veca rokoko stila galdiņa.

Mani jau vairākus gadus nemocīja nekādas pastiprinātas vai prātu satraucošas seksuālas vēlmes, it sevišķi tāpēc, ka katru dienu kad vien to gribēju bez mazākām pūlēm varēju iegūt vienu, divas vai pat trīs augstākās klases sievietes sev piederošā naktskluba striptīza dejotājas, pasūtījumu meitenes vai citas tur strādājošās it sevišķi jaunās viesu apkalpotājas.

Jau krietni pasen pret visām daiļā dzimuma pārstāvēm i/turējos uzsvērti rezervēti, bet tomēr šad tad gadījās dažas (Iurnas un brīži… Un atsevišķas sievietes, kas manus uzskatus un attieksmi pret viņām tomēr spēja krasi mainīt. I 'a lielākai daļai mani karstie jūtu uzplūdi gan diezgan ātri noplaka, taču, kad viss jau bija beidzies, tās dienas un ne< lejas, kad jutos iemīlējies, šķita vienreizēji jaukas un vēl krietnu laiciņu palika atmiņā.

Es nesapratu un tas bija labi! kāpēc pēkšņi pievērsu uzmanību šai uz ielas stāvošajai Annai? Varbūt tāpēc, ka lija spēcīgs lietus? Bet kāpēc vēl uzaicināju pie sevis? Katrā ziņā vismaz pašā sākumā tas ne mazākā mērā nesaistījās ar cerībām dabūt viņu gultā. Pat ne tuvu! Bet kāds bija īstais iemesls, nezinu. Iespējams, tas bija viens no tiem sieviešu un vīriešu attiecību noslēpumiem, ko nevienam vēl

nav izdevies uzminēt. Var vienīgi domāt, ka gan manu, gan viņas kā jebkura vīrieša un sievietes tuvināšanās mēģinājumu tomēr motivēja dziļi zemapziņā apslēpta seksuāla dziņa.

Apmēram pēc pusstundas, slaido augumu ietinusi balti pūkainajā peldmētelī, istabā ienāca Anna. Viņa, acīmredzami juzdamās apmierināta, gandrīz vai staroja. Un izskatījās satriecoši skaista.

-  Kā bija? tūlīt painteresējos.

-       Lieliski! Anna atbildēja. Paldies! Tava vannas istaba ir divreiz lielāka par manu dzīvokli!

-       Tam nav nekādas nozīmes, es teicu. Kā mēs pirmīt piedzīvojām var nomazgāties arī uz ielas lietū.

-       Tā vienkārši gadījās, Anna sacīja. Es vienmēr esmu tīra.

-  Sēdies!

-       Tev šie atpūtas krēsli izskatās kā mazi dīvāniņi. Kolosāli!

-       Iekārtojies, cik vien ērti vari! Tūlīt ieliešu kafiju. Kādu tu parasti lieto? Ir kāda speciāla šķirne?

-  Nē. Ja nu vienīgi gadās Kenijas…

-        Tādas man nav. Ir no Brazīlijas, Kolumbijas, Arābijas… Tās neder?

-  Es jau par to Keniju tikai tā…

-  Tici trīs pārējās arī nav sliktas!

-  Es zinu.

-  Esi kafijas dzērēja?

-  Katru rītu divas tasītes. Tas šķiet daudz?

-  Nezinu. Pats kafiju nelietoju.

-  Mundruma pietiek tāpat?

-       Vispār jā. Parasti iedzeru glāzīti konjaka ēstgribas un asinsrites uzlabošanai.

-       Esmu dzirdējusi… Šis napoleons, kas te stāv uz galda, esot šausmīgi dārgs.

-       Lēts nav, pareizi, taču ir arī desmitkārt dārgāki. Piemēram, viens no franču šampaniešiem tūkstoš latu pudele.

-  Vai ir vērts tādu pirkt?

-  Tikai pudeles dēļ. Bet pats dzēriens… Nekā īpaša.

-  Kāpēc tad tas ir tik dārgs?

Slaido augumu ietinusi balti pūkainajā peldmēteli, istabā ienāca Anna.

Cieši paskatījos uz pretim sēdošo Annu. Viņas saulstaru krāsas mati bija izžuvuši un tagad, brīvi krizdami līdz pleciem, neparasti daiļo seju darīja līdzīgu seno laiku gleznās redzamajām svētajām madonnām, bet pūkainais peldmētelis, viņas izskats, runāšana un poza, kādā viņa sēdēja, mazliet atgādināja kādu citu, nu jau divdesmitā gada madonnu blondo "grēka eņģeli" amerikāņu kinoaktrisi Merilinu Monro. Vienu brīdi man patiešām arī šķita iepretim sēž Merilina Monro ne kādreiz nogalināta, ne pati sevi noindējusi. Iedzērusi tikai nemirstības eliksīru un visu šo laiku dzīvojusi kaut kur Kalifornijas štata kalnos. Tad pēkšņi sadomājusi apceļot pasauli un tagad ieradusies Rīgā. Mazliet gan apmaldījusies un nejauši nokļuvusi pie manis.

Turpināju viņu uzmanīgi vērot un negaidīti jutos ļoti labi. Vajadzēja paiet vairākiem gadiem, kad atkal sev par nelielu pārsteigumu uz sievieti spēju skatīties ne tikai kā uz izcilu mākslas darbu, bet šoreiz vairāk gan kā uz seksuālas iekāres objektu. To sapratu jau uz ielas nekāda šķīstā jaunava viņa, protams, nav. Man bija grūti iedomāties, ka normāla precēta vai brīva sieviete tā uzreiz pēc pirmā aicinājuma… Bet jau pēc brīža apjēdzu, ka šai ziņā droši vien esmu vienreizēji stulbs… Jo neviens no mums… Neviens un nekad nevar zināt, kā cilvēks var rīkoties jau nākamajā mirklī! Neviens un nekad nevar zināt arī to, kas notiek cita cilvēka dvēselē pat tad, ja viņš daudzmaz saprotamā veidā mums to izstāsta. Un, ja kardiologiem ir diezgan skaidrs, kas notiek ar cilvēka sirdi, tad pat visslavenākajam psihiatram jebkura cilvēka psihes darbība pagaidām vēl tomēr paliek līdz galam neatminēta mīkla…

-  Varbūt pateiksi, cik tev ir gadu? prasīju. Vai gadījumā nav trīsdesmit seši?

-    Patiešām, Anna, nedaudz pārsteigta, apstiprināja. Trīsdesmit seši. Tas tev šķiet daudz? Esmu jau veca?

-   Atcerējos kad nomira slavenākā no slavenākajām amerikāņu kinoaktrisēm Merilina Monro, viņai arī bija tikai trīsdesmit seši gadi.

Annas sejā uz brīdi pazibēja bailes.

-   Tātad… arī man ir jāmirst? viņa jūtami drebošā balsī jautāja.

-        Nē, Anna! skaļi iesmējos. Tev ir jādzīvo, jāmīl un jāpriecājas par dzīvi! Bet par to miršanu tas tikai tā… Vienkārši sagadījās. Piedod!

-  Zini, par ko es bieži esmu domājusi? Anna vaicāja.

-  Kā lai es to zinātu?

-       Nu, protams, viņa teica. Es bieži esmu domājusi par l.o, ka vislaimīgākie cilvēki ir tie… kuri nekad nepiedzimst, kuri nekad šai pasaulē neieradīsies.

-  Kāpēc?

-       Tāpēc, Ceslav, ka viņiem nekad nevajadzēs… nomirt, Anna nedaudz pārvērstā balsī pateica.

Pārsteigts paskatījos uz iepretim sēdošo sievieti un, ja ne sapratu, tad vismaz nojautu, ka viņa šeit tomēr atrodas ne piedzīvojuma, ne seksa un ne kaut kādu tur psihes traucējumu dēļ. Viņa ir dabiska un īsta. Viņai vienkārši no kaut kā ir bail. Visticamāk kā mums visiem bail no nāves.

Ks ielēju jau trešo konjaka glāzīti un uzmundrinoši paHinaidīju.

Kas tevi ir piemeklējis? prasīju. Atgadījies kas nopietns, kāda traģēdija vai vienkārši nelaimīga mīlestība?

Anna strauji papurināja galvu.

Nez kāpēc daudzi uzskata, ka nelaimīga mīlestība ir kaut kas ārkārtīgi slikts, viņa teica. Daudzi šaujas nost, karas, slīcinās vai lec no piektā stāva. Bet nelaimīgai mīlestībai taču piemīt arī savs skaistums! Dvēseli un prātu satraucoša smeldze! Es zinu, ka daudzi cilvēki, it sevišķi sievietes, būtu pat laimīgi, ja dzīvē trāpītos kaut tāda veida mīlestība… Vai tiešām tai vienmēr ir jābūt laimīgai?

Tu pašreiz runā par sevi?

-  Nē, Ceslav. Vispār.

Bet kā pašai? Viss kārtībā?

-  Ko nozīmē viss kārtībā?

Tradicionāli, es atbildēju. Māja, vīrs, bērni, darbs…

Anna skumji pasmaidīja.

-  Māja ir, darbs arī. Vīrs bija, bet bērnu nebūs nekad.

-  Vai skumsti tādēļ?

-       Es skumstu pašas dzīves dēļ, Anna klusi atbildēja un lēnām izdzēra kārtējo konjaka glāzīti.

-   Nē, Ceslav, Anna grūtsirdīgi pasmaidīja. Tā ir mīlestība…

-   Tad tas patiešām ir vairāk nekā nopietni, es teicu. Ar naudas lietām kaut kā vēl var tikt galā, bet ar mīlestību bieži vien nekā…

-   Tuvāk neko vēl nestāstīšu, Anna sacīja. Droši vien juties pamatīgi pārsteigts, ka uzreiz biju ar mieru braukt pie tevis. Varbūt pat nodomāji tā nu gan ir īstā… Bet tagad tev vajadzētu saprast, kāpēc to darīju. Es vienkārši kaut kur gribēju aizbēgt.

-  Atvaino! skaļi iesaucos. Kāds tev ir uzvārds?

Kāpēc to vaicāju, nespēju izskaidrot. Taču pēkšņi manī

radās kaut kāda priekšnojauta, tāla nojausma un dīvaina sajūta, ka man pašlaik viegli pieskaras pagātne un pats liktenis, lai atgādinātu, ka mēs neko nedrīkstam aizmirst un joprojām esam cieši saistīti ar cilvēkiem, kuri jau sen no šīs pasaules ir aizgājuši.

-  Mans uzvārds ir Stafecka, viņa atbildēja. Vai tas tev šķiet svarīgi?

-  Pat ļoti! nedaudz satraukts teicu. Vai gadījumā tev rados nav kāda Stefānijā?

-  Tik tiešām, Anna pārsteigta apliecināja, manu vecmāmiņu sauca Stefānija Stafecka. Agrāk viņa un īsu laiku arī es dzīvojām tepat Iļģuciemā Buļļu ielā netālu no dzelzceļa pārbrauktuves. Pirms diviem gadiem viņa nomira.

-  Es zinu. Biju viņas bērēs.

-  Tu viņu pazini?!

-   Stefānija Stafecka bija sieviete, kuru savā laikā mīlēja mans tēvs Vladislavs Rajevskis un vēl viens vīrietis Roberts Rogovs. Vēlāk viņš izrādījās pēdējais nelietis un, atklāti sakot, arī Stefānija tomēr nebija tā sieviete, kuras dēļ, kā saka, būtu vērts mirt. Tā ka pareizi vien ir mīlestība ir viena baigi nolādēta padarīšana…

-  Varbūt tad iznāk… Anna izskatījās apmulsusi. Vai neiznāk… ka esam radi?

-   Nē, Anna, nekādi radinieki mēs neesam, es atbildēju. Ja tu nezini, es vēlāk visu tev izstāstīšu par brāļiem Rajevskiem, Robert u liogovu, nepārspējamo poļu skaistuli Stefāniju Stafecku… Starp <'it.ii, t u viņai esi ļoti līdzīga. Bet pašlaik… Kā sauc to vīrieti, kas tevi vajā un ar kuru tev šovakar jāsatiekas?

-  Ivars īvans, Anna pateica. Viņš ir ļoti slikts cilvēks. Atklāti ļauns.

-  Kāds augums, kā ģērbies, kā izskatās?

-  Gara auguma, melniem matiem, parasti staigā sarkanā kreklā.

-  Viņš tur būs ar mašīnu?

-  Droši vien.

-  Kāds autiņš viņam ir?

-  īsti nezinu. Man šķiet sarkanas krāsas volvo. Jā! Dikl i smuks.

-  Labi.

Tūlīt paņēmu mobilo un piezvanīju Arnim Varbutam.

Paklausies, vecīt! stingrā balsī teicu. Speciāls uzdevums! Lūdzu, pulksten sešos esi Mežaparkā pie karuseļiem! Tur, atsevišķi no citiem, stāvēs kāds vīrietis. Pagara auguma, melniem matiem, iespējams, mugurā sarkans krekls. Sauc Ivars īvans. Viņam blakus vai netālu vajadzētu būt pagājušā gada izlaiduma sarkans volvo. Tu ar viņu parunā! I'ats saproti kā! Parunā tik nopietni, lai viņš saprastu un npsolītu, ka nekad vairs mūžā… To tā īpaši uzsver! Lai nekad vairs savā mūžā pat i necenšas traucēt vai kā citādi tuvoties vai aizskart Annu Stafecku! Viņš zina, par ko ir runa! (!luži nost nesit, bet tikai tā… Lai viņš saprot. Drošs paliek drošs, paņem līdzi vēl kādu no puišiem. Varbūt Vilku.

Saņēmis apstiprinošu atbildi, atslēdzu telefonu un nopietni paskatījos uz Annu. Viņa izskatījās stipri apjukusi.

-  Redzi, Anna, es turpināju. Es noticēju tam, ko man pateici tavs vīrietis esot ļoti slikts cilvēks un viņš tev darot pāri. Es neielaidīšos sīkumos un nestāstīšu, ko mani puiši ar viņu izdarīs. Bet tu to apmēram vari iedomāties. Taču, ja atklāsies, ka būsi man samelojusi un viņš izrādī«ies godīgs… Tad savukārt tev var klāties ļoti slikti. Tie, Annā, nav draudi. To saku tikai tāpēc, lai tu zinātu… Es augstu vērtēju un cienu cilvēku godīgumu, pats, kā man Aķiet, esmu godīgs un vēlos, lai tādi būtu arī citi. Drausmīgi neieredzu melus, nodevību, izlikšanos, gļēvumu, augstprātību un savtību.

-  Ja viņam pieder pagājušā gada volvo… Viņš ir bagāts?

-       Ne īpaši. Diezgan turīgi ir Ivara vecāki. Arī mašīna pieder viņiem.

-  Ar Ivaru esi jau gulējusi?

-  Bet kā citādi? Anna iesaucās. Tāpēc jau viņš tā trako!

-       Tātad bijis labi, es teicu. Vai tu ar visiem, ar kuriem iepazīsties, liecies gultā?

Annas sejā vēlreiz pavīdēja tikko manāms mulsums.

-  Ne jau gluži tā… ka ar visiem un tūlīt.

-        Kā būs šoreiz? prasīju. Vai paliksi pie manis pa nakti?

-       Tu to gribi? Annas seja un acis uzreiz kļuva gaišākas. Patiesi?

-       Tu, Anna, esi no tām retajām sievietēm, es teicu, kuras vispār ir neiespējami negribēt.

4. NODAĻA

"Arī vecs un salūzis pulkstenis divreiz diennaktī tomēr rāda pareizu laiku."

Nav slikti teikts. Un tā ir patiesība.

Bet ko vispār nozīmē pareizs laiks? Kas ir pareizs laiks?

Vai pulksteņa strēlīšu stāvoklis uz ciparnīcas?

Vai mūsu dzīves mirkļi mūžībā?

Laiks, kad dzīvojam?

Vai tas var būt pareizs, nepareizs?

Tas ir laiks, ko mums kāds uzdāvināja, neko neprasot pretī, ja nu vienīgi pulksteņa apstāšanās brīdī mūsu aiziešanu…

Palicēju vērtējumi nevienu jau tieši vairs neskars.

Mūs ievaino, dara laimīgus vai nelaimīgus šodienas laika pieskārieni. Tas ir apmēram tas pats, kad kara laikā spēcīgā pretugunī karavīru rota dodas uzbrukumā neviens īpaši nebaidās. Gan jau kāds dzīvs tomēr paliks…

Nenoliedzami mūsu mii/ii izšķiroši vispirms ietekmējam mēs paši mūsu prāl m, ra k h!,u i m, aI klātās un slēptās vēlmes, j iedzimtība, izglltiba. n<> ln < < . pasaules redzējums, dzīves pieredze un politiski abiedrinkā darbība vai bezdarbība.

Taču mūsu dzīvi un likteni bieži vien izšķiroši ietekmē il sevišķi kara vai citos vēstures lūzuma brīžos arī apstāk11, kādos mēs un citi nokļūstam. Tie ir mirkļi un dienas, kad mums nākas nosargāt savu dzīvību vai iet bojā.

Un ir diezgan grūti atrast tik spēcīgus argumentus, kas mums ļautu bargi nosodīt tāda cilvēka rīcību, kas, glābjot sevi, pazudina citus… Tas ir drausmīgi, bet to, ja gribam, vismaz dažreiz varam saprast, taču nodot citus, tādējādi viņus pakļaujot drošai nāvei tikai tāpēc, ka labprātīgi vēlies, lai šie cilvēki tev vienkārši netraucētu baudīt dzīvi, tomēr Ir augstākā mērā zemiski.

Tāpēc arī atmaksājami ar to pašu jau tūkstošiem gadu laikā atzīto sodu dzīvība pret dzīvību, nāve pret nāvi un taisnīgums pret netaisnību.

Tikai, lūdzu, neraudiet! Nedusmojieties! Nelasiet likumu grāmatas un starptautiskās cilvēktiesību hartas! Jo Dievs man to atļaus, teikdams: "Tu pareizi darīji, dēls! Tas bija taisnīgi!"

I )zirdi, Anna?

Si ir tāda kā neliela preambula stāstam, ko tuvāko dietai laikā gribu tev izstāstīt. Bet izstāstīt patiešām gribas. Un ne tikai tev. Arī citiem un pašam sev! Jo laiks, kas bija pirms manis, savādā kārtā ietekmē to laiku, kurā es esmu Āodicn. Un cilvēku darbi, ko viņi darīja toreiz, tāpat manu <l/ivi zināmā mērā dara tādu, kāda tā ir un kāds esmu es pats. Un beigu beigās tas viss man liks izdarīt to, ko citos apstākļos varbūt nekad nedarītu. Taču laiks un notikumu *k rējiens nav apturams. Ja vēl šodien savos radio sprakšķ os varam saklausīt Visuma rašanās brīža, pirms piecpadsmit miljardiem gadu notikušā Lielā Sprādziena atskaņas, t ad mūsu šodienu un daudzu cilvēku dzīvi joprojām spēcīgi Iespaido senāka vai tuvāka pagātne. Līdzko vēstures vējš u/pūš stiprāk, mēs to uzreiz jūtam. Nekādi kloķi nav jār.riež un nekādas pogas nav jāspiež. Viss turpinās tas ir fašists, tas komunists! Tas baltais, tas sarkanais! Tas labais un pareizais, tas sliktais un nepareizais! Tas latvietis, t as žīds, tas krievs! Dalīšana turpinās. Tie ir vainīgie, mēs nevainīgie! Tie ir bendes, mēs upuri! Kurus tiesāt, kuriem piedot?

Vesels lērums jautājumu, bet nevienas pareizas atbildes.

Vladislavs Rajevskis jauns, spēcīgs un glīts vīrietis virtuvē mazā sienas kalendārā ilgi domīgs raudzījās uz kārtējo lapiņu 1940. gada 16. jūnijs. Pēc tam pagriezās, piegāja pie loga un paskatījās laukā. Tieši iepretim bija redzams krāšņi iekoptais Vērmanes parks.

-  Ellīgi karsts, viņš teica. Laika ziņotāji sola, ka karsts būšot viss jūnijs.

-  Bet man salst, viņa sieva Vanda sacīja.

Vladislavs pārsteigts paskatījās. Vanda bija glīta, mazliet izstīdzējusi jauna sieviete, kas pēdējā laikā nemaz tik īpaši necentās slēpt savas gandrīz vai pastāvīgās dusmas un nepatiku gan pret visu pasauli, gan vīru. Mīlestība, ja tāda vispār bija, tagad sāka strauji izplēnēt visi ugunskuri agrāk vai vēlāk beidz degt it sevišķi vēl tāpēc, ka viņu attiecības un laulība balstījās nevis uz dziļu jūtu, bet gan uz savstarpēji izdevīga aprēķina pamata.

Pēdējā laikā viņi arvien biežāk strīdējās, varbūt pat neapzināti mēģinādami vēl no pārāk skaļiem skandāliem, rupjībām un savstarpējiem draudiem kaut kā tomēr izvairīties, lai vismaz šķietami attālinātu neizbēgamo laulības krahu…

Viņi, radniecības pakāpē būdami māsīca un brālēns, vecāku un vecvecāku neatlaidīgi pierunāti, pirms diviem gadiem apprecējās, nekādās mīlas ugunīs nedegdami. Vandas Naglinskas vecāki dzīvoja Poznaņā un bija visai bagāti cilvēki. Viņiem dažādās Polijas pilsētās piederēja vairāki juvelierveikali un dārglietu apstrādes darbnīcas, taču tagad kara dēļ viss vienā mirklī tika zaudēts un māja gandrīz vai pils Poznaņas pievārtē pamatīgi sagrauta. Arī pasta un telefona sakari starp Poliju un Latviju pašlaik bija gandrīz vai pilnībā pārtraukti vai vismaz ļoti apgrūtināti, un tas panu Naglinsku vienīgo meitu un mantinieci Vandu ārkārtīgi satrauca un bieži darīja neciešami nervozu.

-   Kāpēc tādā elles karstumā tev vajadzētu salt? Vladis jautāja, lai gan jau uzreiz saprata, ka to viņa nebija domājusi fiziskā nozīmē.

-  Tāpēc… viņai viegli drebēja balss. Šodien krievu tanki iebrūk Lietuvā, rīt droši vien tie iebruks arī Latvijā. Ko tavi radi darīs? Kur Rajevski liks savus īpašumus un naudu?

-   Kāpēc esi pārliecināta, ka viss tik krasi mainīsies, ja tie krievu tanki arī iebruks Latvijā? Vladislavs vaicāja. Avīzes un radio ziņo, ka Maskava pieprasa tikai sastādīt jaunu valdību!

-  Nākamais jurists! Vanda nicīgi paskatījās uz vīru. Tu neko neesi dzirdējis, neesi lasījis vai mācījies par komunistu ideoloģiju un praksi? Nekādi privātīpašumi! Visiem jābūt nabagiem!

-  Kur tu ņēmi, ka pie mums te Latvijā valdīs komunisti? Vladis jautāja. Varbūt to jauno valdību arī sastādīs latvieši jau tādi dikti paklausīgi varbūt no valdīšanas atstādinās pat Ulmani, bet kur tu redzi komunistus?

-  Interesanti, kam tie tanki pieder? Vanda prasīja. Kas tos šurp sūta? Kas pieprasa jaunas valdības sastādīšanu? Marsieši, vai?

-   Kaut kā negribas ticēt, ka Ulmanis viņiem tik viegli visu to atļaus. Vladis šaubās kratīja galvu. Beigu beigās mums taču ir arī armija!

Vanda apsēdās pie virtuves galda, nolieca galvu un ilgi klusēja. Tad ar nedaudz miklām acīm paskatījās uz Vladislavu.

-  Vai tevi nebaida tas, ka mēs arī šeit visu zaudēsim? klusi jautāja.

-  Baida, Vladislavs atbildēja, taču nedomāju…

-   Tās būs beigas, Vanda bija pārliecināta. Varbūt vajadzētu bēgt?

-  Kur mēs varam aizbēgt? viņš prasīja. Un ja tas arī izdotos… mēs tik un tā būtu pliki un nabagi! Vai līdzi varētu paņemt visus mūsu īpašumus?

-  Bet nauda! Vanda iesaucās. Rīt pat no bankas jāizņem visa nauda! Un prom!

-  Vilciens Rīga-Varšava vairs nekursē, Vladis atgādināja.

-   Tavam tēvam tepat degungalā Āgenskalna līcī stāv noenkurota jahta! Brīnišķīgā "Santa Barbara"! Cik bieži mēs ar to esam devušies dažādos izpriecu braucienos, bet

tagad… Varbūt tā pašlaik mūs izglābs no bojāejas! No kauna un pazemojuma, ja drīz šeit sāks valdīt komunisti!

-        Liecies mierā! Vladislavs īgni atmeta ar roku. Tu nekādi nespēj tikt vaļā no tiem komunistiem! Kur tev viņi ir? Kur būs? Muļķības!

-        Bet Polija jau pagalam! Vanda iesaucās. Un Francija! Un puse Eiropas!

-  Tur ir vācieši, Vladislavs atgādināja. Tā ir cita opera.

-       Bet otru Eiropas daļu paņems krievi! Vanda bija pārliecināta. Tu redzēsi!

-  Kaut kā neticu…

-       Es vienkārši par tevi brīnos, Vladik! Vanda pārmetoši teica. Vai tiešām pasaule no tava prāta ir izkritusi, un tu tagad domā un redzi tikai to augstprātīgo dziedātāju Stefāniju?

-        Viņa nav augstprātīga, Vladislavs iebilda. Kur tu to ņēmi?

-  Vienmēr, kad viņu redzu, Vanda pateica.

-       Viņa ir skaista, Vladis sacīja. Un ļoti talantīga. Varbūt paies tikai daži gadi un visa pasaule būs pie viņas kājām!

-  Un tu arī? Vanda, vāji slēpjot niknumu, jautāja.

-       Pie kājām ne, Vladislavs mierīgi atbildēja. Bet nav izslēgts, ka būšu blakus.

-       Tātad tas nozīmē… Vanda, dusmas valdot, sacīja. Tu savu nākotni esi jau izplānojis… Paldies par atklātību! Bet kur palieku es?

-       Neko īpašu neesmu plānojis, Vladislavs teica. Tā ir tikai viena no iespējām. Ja pasaule katru dienu tik krasi mainās, kas gan salīdzinājumā ar to ir cilvēka dzīve?

-       Tātad tu netici, ka mēs arī turpmāk varētu būt kopā? Vanda prasīja. Tu gribi mani mainīt pret to dziedātāju?!

-       "Es neko negribu mainīt, Vladislavs nervozi sacīja. Tomēr visu var mainīt turpmākie politiskie notikumi mūsu valstī.

-        Tas, Vladislav, ir diezgan nelietīgi no tavas puses, Vanda sarūgtināta turpināja. Tieši tagad, kad mana ģimene Polijā ir zaudējusi visu… Kad brūk valstis un pasaule kā vecas durvis knapi karājas sarūsējušās eņģēs… Tu domā, kā sagraut arī mūsu dzīvi!

-   Izbeidz! Vladislavs nikni atmeta ar roku. Ja kaut kas arī bruks, tad ne jau dzīve, bet mūsu laulība! Un tu pati zini, ka tā agrāk vai vēlāk sabruktu bez visiem kariem un Stefānijas! Mūsu attiecības, Vanda, nav būvētas uz mīlestības pamatiem, bet gan uz dažām dārgakmeņu bodēm Polijā un vairākiem namīpašumiem un fabriku Rīgā. Pirms diviem gadiem, kad pasaule vēl bija daudzmaz mierīga, Naglinski un Rajevski nolēma, ka viņu bērni, tas ir, es un tu, spēs saglabāt un pavairot mūsu ģimeņu bagātības, bet, kā redzi, pasaulē nav nekas absolūti drošs. Ne seifi ar briljantiem, ne piecstāvu nami, ne akcijas, ne laulība un pat ne mīlestība! Viss kādreiz sabrūk un pazūd! Pat sapņi, mīļā…

-  Tad beidzot pārstāj sapņot par to Stefāniju! Vanda iesaucās. Nekāda slavena operdziedātāja viņa nekļūs! Dziedās krogos tu redzēsi! Un tur viņai arī īstā vieta!

-  Neko mēs vēl nevaram zināt…

-   Bet es zinu! Vanda apņēmīgi apgalvoja. To es tev vēl neesmu teikusi… Un nezinu, kā tu uz to reaģēsi, bet… Vladislav! Es esmu stāvoklī!

Vladislavs spēji paskatījās uz sievu un tūlīt saprata, ka šī ziņa viņu vairāk apbēdina nekā iepriecina.

-  Tas ir ļoti slikti, viņš sadrūmis teica. Kā tu zini? Biji pie ārsta?

-  Vēl tikai iešu, Vanda atbildēja. Bet es zinu. Tu nepriecājies? Negribi?

-  Par ko lai es priecātos? Vladislavs rūgti iesmējās. Šajā laikā, kad katra diena var būt liktenīga ne tikai valstij, bet arī ikvienam cilvēkam… Bērns tā tikai būtu vēl viena lieka nelaime.

-  Bērns tā var būt tikai laime, Vanda ne sevišķi pārliecinoši sacīja un ar neslēptām cerībām skatījās uz vīru. Tu saproti, Vladik, laime…

-  Vai tu pati tam tici? Vladislavs uzkliedza. Normālos apstākļos, varbūt. Nestrīdos. Taču ne tagad! Tu saproti, Vanda! Ne tagad! Un ja tu pašlaik nemelo… Ej pie ārsta un tiec no tā bērna vaļā! Kāpēc mums šajā vājprātīgajā pasaulē jārada vēl viens nelaimīgs cilvēks?! Un līdz ar to arī pašiem, lieki apgrūtinot savu dzīvi, jākļūst nelaimīgiem?

-  Varbūt tev zināmā mērā ir arī taisnība, Vanda domīgi sacīja, bet tas būtu milzīgs grēks… Dievs to nekad nepiedotu, un mūs abus noteikti piemeklētu liela nelaime… Man vienkārši bail…

-  Vismaz pašlaik mēs mierīgi Dievu varētu likt mierā, Vladislavs teica. Viņš mūs saprastu. Eiropā plosās karš, un nav nekādas garantijas, ka tas tūlīt neatnāk arī līdz Latvijai. Tā ka labāk…

Taču Vandai tas tomēr šķita liels grēks. Likvidēt sevī jau radušos dzīvību viņai neļāva gan reliģiskā pārliecība, gan jau iedzimtais mātes instinkts.

1941. gada 13. janvārī Vandai un Vladislavam Rajevskiem piedzima dēls, kuru ne pārāk laimīgie vecāki nosauca par Ceslavu.

5. NODAĻA

Cilvēks mēģina izdzīvot.

Kas tur slikts, kas nosodāms? Nekas. Tas taču ir tik vienkārši un saprotami. Dažreiz nosodāmi ir tikai līdzekļi, ar kādiem viņš to mēģina panākt. Bet… Kad okeāna vidū nogrimis kuģis, vai nav vienalga pie kā dēļa gala, glābšanas riņķa vai ūdenī ieskalotas koka mucas pieķeras lielajos viļņos slīkstošais cilvēks?

Rajevski, protams, jutās ārkārtīgi satriekti, kad iepriekš neparedzami, it kā pēkšņi nez no kurienes te pirms gada uzradās padomju vara, pārsvarā visu noteica krievi un jau pēc nepilna pusgada diezgan ātri un nekaunīgi iedzīvotājiem atņēma to, kas viņiem piederēja.

"Nekādi privātīpašumi! Viss pieder tautai!"

Rajevski, kā saka, vienā mirklī kļuva nabagi. Viņiem atņēma vairākus Rīgas centrā esošos namus, audumu fabriku un likvidēja visus bankā noguldītos naudas līdzekļus, atstājot vienīgi nelielo Dzirciema ielas māju. Taču gluži nabagi viņi tomēr nepalika. Rajevskiem bija iekrājumi krietni paliela inkrustēta ozolkoka kaste ar zeltlietām un visdažādākās ar briljantiem, dimantiem, pērlēm un citiem dārgakmeņiem greznotas sieviešu un vīriešu rotaslietas. Tur bija izcili priekšmeti piemēram, kāda Amsterdamas juveliera darināta ar vairākiem desmitiem briljantu, rubīnu un pērļu greznota sieviešu kaklarota "Rīta mirdzums", kas bija iekļauta starptautiskos dārglietu izstrādājumu katalogos un tā laika cenās maksāja apmēram pusmiljons dolāru.

Rajevskiem nācās krietni saspiesties arī lielajā sešu istabu dzīvoklī, kas atradās Rīgas centrā vienā no viņiem vēl nesen piederošajiem namiem Tērbatas ielas sākumā. Jaunā vara viņu rīcībā atstāja tikai divas istabas, pārējās iemitinot divus svešiniekus viens bija tā sauktais Krievijas latvietis bijušais sarkano strēlnieku komisārs, tagad pilsētas Molotova rajona partijas komitejas kaut kāds tur darbinieks, bet otrs Iekšlietu tautas komisariāta jeb čekas vecākais leitnants Sergejs Ustinovs.

Viņš, kā jau lielākā daļa krievu, neskatoties uz diezgan augsto dienesta pakāpi valsts drošības sistēmā un darbu slepenajā, jau daudziem rīdziniekiem un pārējiem Latvijas iedzīvotājiem bailes izraisošajā čekā, bija diezgan atklāts, sabiedrisks cilvēks, kas, iespējams, specifiskā darba dēļ gandrīz vai katru dienu atradās te vieglākā, te smagākā alkohola reibumā un itin bieži ienāca Rajevsku virtuvē "papļāpāt par dzīvi". Tas galvenokārt izpaudās buržuju, kapitālistu un tautas ienaidnieku lamāšanā un arvien uzkrītošākos jaunās un pietiekami glītās Vandas Rajevskas pavedināšanas mēģinājumos.

Ne viņas vīrs Vladislavs, ne Vladislava tēvs Andžejs uz to īpaši nereaģēja, tīri pragmatiski nolemdami, ka šī nosacītā draudzība ar atbildīgu čekas darbinieku nekādā ziņā viņiem par sliktu nenāks. Iespējams, tā ir kārts sešnieks, kas kādā liktens sistā stundā negaidīti var pārvērsties ja ne par džokeri, tad vismaz par dūzi gan.

Tā arī gandrīz vai notika. Taču tikai gandrīz…

Sešnieki par dūžiem parasti nekļūst. Tad jau daudz biežāk it sevišķi tolaik! dūži pārvērtās sešniekos vai apaļās nullēs.

Kādā 1941. gada jūnija sākuma vakarā, kad Vladislavs bija aizbraucis uz lauku mājām netālu no Dagdas, virtuvē bez brīdinājuma ienāca viegli iereibušais Sergejs Ustinovs. Vanda tobrīd stāvēja pie plīts un gatavoja vakariņas. Sergejs no mugurpuses lēnām pienāca pie sievietes, ar abam rokām apņēma viņas plecus, kādu brīdi tā turēja, il Ka pat maigi noglāstīja, pēc tam pagāja dažus soļus sāņus un apsēdās virtuves stūrī starp galdu un logu.

-  Visa māja smaržo, viņš teica. Ko tik garšīgu gatavo?

-   Cepu kotletes, Vanda mazliet samulsusi atbildēja un juta, ka pāri mugurai un varbūt arī dvēselei ātri pārskrien te karstas, te aukstas tirpas. Tā nebija pirmā reize, kad šis vēl pajaunais un diezgan izskatīgais dzīvokļa kaimiņš negaidīti ienāca virtuvē, šo to stāstīja par savu bērnību kādā Kurskas apgabala sādžā, par strādnieku labo dzīvi Padomju Savienībā un izteica visvisādus parasti gan diezgan prastus komplimentus par Vandas jaunību, slaido augumu un patīkamo izskatu. Vanda neiebilda. Zināmā mērā tas viņai pat patika, jo no vīra Vladislava mutes viņa jau sen neko tamlīdzīgu nebija dzirdējusi.

-  Vai bērnam arī dosi kotletes? Sergejs ironiski jautāja. Ja pareizi saprotu, tad tā kā mazliet par agru…

-  Tā ir, Vanda apstiprināja. Viņš vēl barojams ar krūti.

Sergejs kārām acīm cieši paskatījās uz Vandas stipri piebriedušajām krūtīm. Tās īpaši izcēlās uz viņas slaikā auguma fona un uzreiz lika Sergejam iedegties grūti noslēpjamā iekārē. Un kāpēc gan viņam to vajadzētu slēpt, ja tieši tāpēc arī bija te ienācis, lai šo jau sen iedegušos iekāri apmierinātu.

-   Kur tad tavi vīrieši? viņš prasīja un paskatījās apkārt.

-   Kaut kur aizbrauca, Vanda izvairīgi atbildēja. Rīt būs atpakaļ.

-  Tieši kur aizbrauca?

-  Tas man nav zināms, Vanda meloja. Kāpēc tā darīja tobrīd to nespēja izskaidrot. Iespējams, tīri neapzināti nostrādāja kāds personīgais, varbūt arī ģimenes saglabāšanas instinkts, lai gan faktiski Vandai ar Vladislavu jau krietnu laiku tikpat kā nekādu ģimenisku attiecību vairs nebija.

Vladislavam bija Stefānija, viņai bērns. Pārējais tikai formalitāte.

-  Vai tad vīrs tev nesaka, kur viņš iet, kur brauc, ar kādiem cilvēkiem satiekas? Sergejs prasīja.

Sergejs no mugurpuses lēnam pienāca pie sievietes, ar abām rokām apņēma viņas plecus.

-       Kā kuro reizi, Vanda izvairīgi atbildēja. Pēdējā laikā arvien retāk.

-  Esat sastrīdējušies?

Vanda krietnu laiciņu klusēja, tad smagi nopūtās.

-       Tas ir kaut kas daudz nopietnāks nekā tikai strīds. Viss iet uz to, ka būs jāšķiras.

-  Viņam ir cita sieviete? Sergejs tūlīt painteresējās.

-  Iespējams, Vanda viegli paraustīja plecus.

Sergejs vēl joprojām nespēja atraut skatienu no Vandas auguma un kuplajām krūtīm.

-  Ja tā, viņš teica, tad arī tev jāiegādājas cits vīrietis.

Vanda, mājienu saprazdama, savādi iesmējās.

-        Tas nav tik vienkārši, viņa teica. Kur es viņu lai meklēju? Tirgū, vai?

-       Ja es pareizi sapratu… Jūs bijāt turīgi ļaudis. Uz Operu vairs neej? Preses balles neapmeklē?

-        Es nekad neesmu bijusi turīga, Vanda atkal meloja. Rīgā ierados no Latgales. Tur dzīvo daudz poļu, un visi ir nabagi. Viņi pie bagātajiem latviešiem strādā par kalpiem.

-  Tu arī? Sergejs jutās pārsteigts.

-       Bet kā citādi? Vanda iesaucās. Nācās slaukt govis, strādāt uz lauka, kopt saimnieka māju…

-       Tas ir labi, Sergejs itin priecīgi sacīja. Tu jau zini es arī nāku no laukiem, un mani vecāki pirms revolūcijas tāpat pie "kulakiem" strādāja par vēdera tiesu.

-       Vai tagad viņi dzīvo labāk? Vanda jautāja un uzmeta ātru skatienu armijas formā tērptajam cilvēkam. Neko teikt, viņš izskatījās tīri simpātisks un, atrodoties mājās, vienmēr izturējās ciešami pieklājīgi, taču kāds ir patiesībā? Kāds darbā, kad arestē vai pratina aizturētos cilvēkus? Droši vien pavisam cits. Andžejs Vladislava tēvs zināja stāstīt, kādi bijuši un kā rīkojušies čekisti Krievijā revolūcijas un Pilsoņu kara laikā… Un viņu galvenais priekšnieks no kādas panīkušas poļu muižnieku dzimtas Fēlikss Dzeržinskis…

-       Vecāki pašlaik strādā kolhozā, Sergejs sacīja. Sen neesmu ar viņiem ticies, taču domāju… Es viņiem palīdzu. Sūtu paciņas. Šeit tomēr veikali ir labāki…

-       Jā… Vanda gari novilka un no plīts noņēma pannu ar patīkami smaržojošām, brūni apceptām kotletēm. Uz blakus

riņķa beidza vārīties katliņš ar kartupeļiem. Agrāk bija vēl labāk…

-   Bet ne jau strādnieku cilvēkiem, Sergejs bija pārliecināts. Tad, redzēdams, ka Vanda mēģina noliet ūdeni no tikko uzvārītajiem kartupeļiem, ātri pielēca kājās un piesteidzās klāt. Pagaidi! Es palīdzēšu!

Vanda pārsteigta uz viņu paskatījās, tūlīt atcerēdamās, ka Vladislavs kopdzīves laikā nebija izrādījis ne mazāko vēlēšanos virtuvē ko palīdzēt. Tas, kā rīkojās svešais krievu virsnieks, patiesībā tāds sīkums vien bija, taču patīkams. Tas Vandas sirdij uzreiz lika kaut nedaudz atmaigt un radīja tik sen nebaudīto sajūtu, ka atkal blakus kaut nekāds! tomēr ir vīrietis.

Vanda ātri uzklāja galdu. Sergejs aizgāja uz savām istabām un pēc dažām minūtēm atgriezās, rokā turot pudeli degvīna.

-  Tā pie mums, krieviem, ir pieņemts, viņš paskaidroja. Bez dažām glāzītēm vodkas nav nekādas vakariņas!

Kad bija paēduši un izdzēruši ne tikai dažas glāzītes vien, viņi labā noskaņojumā devās vakara turpmāko daļu pavadīt istabā. It kā jau diezgan droši paredzot, kādi notikumi tur varētu risināties, Vanda gribēja ieiet otrā istabā pārģērbties.

-  Nevajag! Sergejs atmeta ar roku. Kam vajadzīgi tādi smalkumi? Tu izskaties labi tāpat!

Vanda apsēdās uz gultas malas un, lai gan izdzertais alkohols viņu jau bija krietni atbrīvojis no bailēm un pārāk liela satraukuma, viņa tomēr šaubījās, vai var atļauties darīt to, ko nepārprotami vēlas šis ārēji simpātiskais čekas virsnieks.

-  Tu savu vīru mīli? viņš negaidīti jautāja.

Vanda uz brīdi pat apmulsa, tad nopietni pateica: Lai būtu normāla un varbūt pat laimīga laulība, vienam otru mīlēt nemaz nav nepieciešams. Galvenais ir abpusēja cieņa un vēlēšanās viens otram palīdzēt.

-  Un kā? Sergejs jautāja. Jums abiem šāda vēlēšanās pastāv?

-  Kā kuro reizi, Vanda atbildēja.

-  Galu galā vismaz pašlaik tas nav svarīgi, Sergejs turpināja. Svarīgi ir tas… Tu jau man vari stāstīt pasaciņu par savu nabadzīgo izcelsmi, kā arī to, ka tavs vīrs Vladislavs un vīra tēvs ir revolucionāri noskaņoti proletārieši… Vanda, tas ir naivi! Varbūt tu patiešām arī esi tāda pastulba sieviete, taču es… Tu vispār zini, kas es esmu?! Es esmu čekas virsnieks! Strādāju Iekšlietu tautas komisariātā un tur ieņemu pietiekami augstu posteni! Praktiski es jebkuru Latvijas iedzīvotāju varu kā blakti… Arī tevi un tavu Vladislavu. Taču tu man iepatikies jau pirmajā dienā, kad šeit ierados. Un ja tu manī neizraisītu spēcīgu vēlmi ar tevi pārgulēt… Jūs jau sen nīktu mūsu kantora pagrabā! Tāpēc jūs neaiztieku. Vismaz pagaidām. Un labi, ka Vladislavs paklausīja gan mani, gan savu tēvu un 1. Maija darbaļaužu mītiņā, kā mūsu padomju jaunatnes un studentu pārstāvis, uzstājās ar runu, kurā aicināja visus atbalstīt padomju varu! Un labi arī vēl tas, ka neesat latvieši! Es taču par jums visu zinu! Pirms man ierādīja šo pagaidu mitekli jums kādreiz piederošajā mājā un dzīvoklī… jūs taču tikāt izpētīti kā zem mikroskopa!

Vanda manāmi nobālēja. Tas viņai kaut kā nebija ienācis prātā, un viņa atkal sajuta bailes. To uzreiz manīja Sergejs un apmierināts pasmaidīja.

Vai tagad saproti, kas ar jums var notikt? Sergeja balss pēkšņi kļuva skarbāka, bet skatiens nedaudz tumšāks. Tas pats, kas maija sākumā ir noticis ar tavu vīratēvu Andžeju. Diemžēl es to uzzināju pārāk vēlu… Saproti, ka tu, Vanda, un tavs bērns, un tavs vīrs, kā arī pārējie Rajevski, kas vēl uzturas Dzirciema ielas mājā, varat dzīvot tikai tāpēc, ka tu, Vanda… Tu man ļoti patīc un es tevi gribu! Nesarksti! Esmu pieradis runāt atklātu valodu! Un nevēlos tevi iegūt ar varu! Tas tev pašai ir jāgrib! Tu saproti? Vēl vairāk! Ja pret mani būsi labprātīgi mīļa un devīga… Varu tev vēl kaut ko pateikt… Pateicoties tavam skaistumam, es tev dodu brīnišķīgu izvēli, kādu nevienam vēl neesmu devis izglābties pašai un pie reizes varbūt izglābt arī pārējos Rajevskus, it sevišķi jau savu bērnu! Jo lieta ir vairāk nekā nopietna! Es tev pateikšu. Drīz 13. un 14. jūnijā sāksies speciāla akcija… Visu tautību buržuji, militāristi, padomju varai naidīgi noskaņoti pilsoņi tiks savākti, sadzīti preču vagonos un aiztransportēti gan uz Tālajiem Ziemeļiem, gan uz mazapdzīvotām Sibīrijas vietām. Saraksti jau sastādīti. Transports sagatavots. Jūs arī esat šajā sarakstā! Interesanti, ko tu tur tālu aiz Ziemeļu polārā loka darīsi ar savu tikai dažus mēnešus veco zīdaini?

Vanda spēji nobālēja, un viņu no dzirdētā pēkšņi sāka kratīt auksti drebuļi.

-   Bet mēs taču neko sliktu… viņa pārsteigta čukstēja un patiesā izbrīnā ieplestām acīm skatījās uz netālu sēdošo cilvēku, kuram jaunā valsts bija piešķīrusi tik lielu varu, ka viņš gandrīz vai kā rotaļājoties drīkstēja izšķirt daudzu cilvēku turpmāko dzīvi. Tas bija drausmīgi.

-   Redzi, Vanda, lai kādu cilvēku taisnīgi sodītu, viņam bieži nekas slikts nemaz nav jāizdara, Sergejs paskaidroja. Par šķiru cīņu neko neesi dzirdējusi? Pēc padomju likumiem cilvēka vaina turklāt vēl ļoti smaga! ir tāda, kas tiek definēta kā sociālais stāvoklis, vai, varbūt pareizāk, sociālā izcelsme. Jūs tam atbilstat. Jūs esat buržuji, darbaļaužu ekspluatatori, strādnieku šķirai naidīgs sociāls grupējums… Mans pienākums kā padomju varas pārstāvim ir jūs sodīt. Taču… tu man patīc! Un kas nav mazsvarīgi to jau teicu iepriekš tu neesi latviete! Tu esi ārkārtīgi simpātiska poliete. Man šķiet, tu visu saproti. Ja tavs vīrs šovakar mājās vēl neatgriezīsies… es pie tevis te palieku līdz rītam… Ja tu to atļausi un es ar tevi būšu apmierināts… Apsolu, ka ne tevi, ne pārējos Rajevskus neaiztikšu… Kaut kā jau to oficiāli noformēšu, un vilciena sastāvs uz Sibīrijas plašumiem aizbrauks bez jums. Tikai, lūdzu, Vanda… Domā pareizi! Es to nedaru tāpēc, lai varētu ar tevi vienīgi pārgulēt. Nē! Es taču to varu izdarīt kaut tūlīt, neko neapsolot, un tu neuzdrošinātos pat iepīkstēties! Tevi pašlaik nomāc bailes. Tas ir dabiski. Jo bailes, Vanda, tagad būs visa divdesmitā gadsimta cilvēkiem visraksturīgākā sajūta…

Vanda to saprata. Iespējams, ja nebūtu pirms pusgada piedzimušā Ceslava, viņa varbūt tik ātri un viegli šim abpusēji izdevīgajam apmaiņas darījumam nemaz arī nepiekristu. Taču atlika tikai iedomāties, kā viņa kaut kur Sibīrijā 45 grādu aukstumā ar mazu zīdainīti uz rokām brien pa bezgalīgu sniega lauku…

Uz notikumiem raugoties pat ar šodienas acīm un dzīves pieredzi, Vandai neapšaubāmi ļoti paveicās, ka viņas dzīves ceļā toreiz trāpījās tieši tāds Iekšlietu tautas komisariāta virsnieks, kuram šķiru cīņas karstumā vēl nebija sadegušas pēdējās cilvēcības paliekas. Un, lai gan šīs paliekas balstījās uz ļoti savtīgām interesēm, tās Vandai, viņas mazajam bērnam un pārējiem Rajevskiem tomēr deva iespēju izvairīties no tā drūmā likteņa, kāds jau pēc dažām dienām piemeklēja tūkstošiem citu Latvijā dzīvojošo ģimeņu…

6. NODAĻA

Apmēram pēc stundas iezvanījās telefons. Brīdi paklausījos — tā bija jauka melodija no kinofilmas "Mana skaistā lēdija". Man patika. Beidzot paņēmu telefonu un nospiedu attiecīgo taustiņu.

-  Es klausos!

-  Ceslav, viss kārtībā, Arnis ziņoja. Nekādus piespiedu līdzekļus lietot nevajadzēja. Tas puisis Ivars īvans izrādījās visai saprātīgs čalis. Varbūt viņš notēloja, taču apsolīja tavu aizbilstamo Annu Stafecku likt mierā. Vienīgi pateica nezinu, vai teica, kā ir, vai tikai muldēja bet vēstīja, ka tā Anna esot stipri nojūgusies, dažreiz prātiņš aizejot pavisam šķībi. It sevišķi traka esot uz seksu, jo nez kāpēc ieņēmusi galvā, ka, neskatoties uz absolūto neiespējamību, viņai bērns tomēr it kā vēl varot būt. Anna tam ļoti ticot. Un, ja pēc sagrēkošanas viņai tūlīt neliekoties, ka bērns jau ir ieņemts, viņa savu partneri esot gatava pat nogalināt! Tā ka uzmanies! Vai nu triec viņu uzreiz prom, bet, ja tomēr paturi līdz rītam, viņai nemaz nepieskaries! Smuka jau ir, bet vai tev baigi vajag?

-   Es padomāšu, sacīju. Kā jau teicu iepriekš, šovakar "būrī" nebūšu. Taču tu tomēr tur aizbrauc un vēlreiz apskaties, vai viss kārtībā. Vitolds tur atrodas katru nakti?

-   Katru otro vai trešo, Arnis precizēja. Viņš mainās ar Zigi un Borisu. Bet tev pašam jau arī vajadzētu… Sen neesi bijis.

-     Gan jau aizbraukšu, sacīju. Jūs tur labi saimniekojat, un es jums pilnībā uzticos. Tagad manu prātu un laiku aizņem jauns projekts. Ja kas, tad atkal zvani!

-     Protams, Arnis apsolīja. Ko tā tava trakā bērnu gribētāja? Uzvedas rāmi?

-    Jā, Arni, nekādas vainas, es teicu. Bet vai esi pārliecināts, ka tas čalis… Viņš patiešām bija patiess? Varbūt jums tikai nopūderēja smadzenes un jūs viņam viegli noticējāt?

-     Nestrīdos tas ir iespējams, Arnis sacīja. Vai tad šodien vispār kādam simtprocentīgi var uzticēties?

-  Man var, es teicu.

-     Tev jā, Arnis piekrita. Taču runa nav par tevi! Ja vēlāk izrādīsies, ka viņš mums būs samuldējis, mēs viņu atradīsim un… gan smagi samaksās.

-  Labi, es teicu. Brauc atpakaļ uz klubu!

-     Esmu jau atbraucis, Arnis paziņoja, Nupat redzu, ka darbā ierodas arī mūsu superzvaigzne Marina Marī! Tu labāk uz savu māju ved viņu, nevis vāc kaut kādas tur slimas dāmītes uz ielām!

Neko neatbildējis, atslēdzu telefonu un paskatījos uz Annu. Viņa izskatījās tāda kā nobijusies.

-  Vai kas noticis? viņa, manāmi satraukta, prasīja.

-  Nē, nekas, es atbildēju

-     Vai zvanīja tas cilvēks, kas manā vietā aizbrauca uz Mežaparku?

-  Tas pats.

-  Un kas?

-  Nekas. Viss kārtībā.

-  Ko tas nozīmē? Vai tavi puiši Ivaru piekāvuši?

-      Nē. Tikai tā mierīgi aprunājušies. Viņš apsolījies tev vairs neko sliktu nedarīt. Tev ar viņu ir ilgs romāns?

-  īss, toties ļoti vētrains.

-     Tev, Anna, varbūt tomēr vajadzētu atmest tās muļķīgās cerības par bērnu… Ir tik daudz sieviešu… Un nekas. Neviena tāpēc nemirst. Un galu galā var taču kādu paņemt arī no bērnu nama.

-     Es visu to saprotu. Viss pareizi, Anna klusā balsī sacīja. Ir daudzas lietas, kas mums ir neiegūstāmās. Tev pašam ir bērni?

-  Viņi jau lieli. Dēls un meita.

-  Dzīvo pie mātes?

-  Viņiem pašiem sava dzīve.

-  Kāpēc izšķīrāties?

-  Tas tev nav jāzina.

-  Bet kaut kāds iemesla taču bija?

-  Protams.

-  Viņa bija skaista?

-  Nu jau vairs ne īpaši. Normāla.

-  Kā tu vērtē mani? Esmu smuka? Vilinoša?

-  Es jau teicu tu esi kā Merilina Monro.

-       Zini, viņai arī nebija bērnu, Anna negaidīti sacīja un uzreiz atkal kļuva grūtsirdīga. Viņai bija tik daudz vīriešu, bet bērna neviena! Kāpēc tā notiek?

-       To tu labāk pajautā savam čaklajam ginekologam, es atbildēju. Gan jau viņš zina.

-        Droši vien, Anna domīgi piekrita un tad, it kā kaut ko atcerēdamās, paskatījās uz istabas iekārtojumu, priekšā stāvošo galdu un mani. Kaut kas šai sievietes skatienā bija satraucošs un mazliet noslēpumains, kā tas parasti notiek, kad ieraugām vai atceramies kaut ko tādu, kas mums kādreiz ir izraisījis bailes vai sāpes.

-        Tu pirmīt ieminējies par Stefāniju Stafecku, Anna atgādināja. Viņa šeit kādreiz ir bijusi?

-  Tu domā šo māju?

-  Jā. Un šo istabu.

-        Tu kaut ko sajūti? mazliet ironiski jautāju. Kaut kas rādās?

-       Tas šķiet neticami, Anna čukstus teica. Viņa tikko šķērsoja istabu…

-        Tās ir muļķības, sacīju un atkal piepildīju glāzes. Ja viņa šeit būtu nomirusi… Bet viņa šeit parasti nāca… Redzi to dīvānu? Toreiz tur gan stāvēja cits daudz vecmodīgāks un platāks. Stefānijā šeit parasti ieradās… Vismaz man tā šķita… Viņa šeit ieradās galvenokārt tāpēc, lai varētu pamīlēties.

-  Ar tevi?

Es iesmējos.

-       Nē, Anna, ne ar mani! Tas taču bija tik sen! Bet vienreiz tomēr mēģināju.

-  Un kas?

-  Viņa mani pieklājīgi atšuva.

-  Kāpēc?

-  Viņa, kad to nedarīja ar citiem, parasti mīlējās ar manu tēvu Vladislavu. Es vēl biju puika piecpadsmit, sešpadsmit gadi. Bet viņas skaistums mani burtiski apžilbināja. Taču Stefānija toreiz par mani tikai pasmējās. "Mīļo puisīt," viņa teica. "Man pagaidām pietiek ar tavu tēvu un citiem. Vēl dažus gadiņus paaudzies un tad…"

-Un tad'…?

-  Tad to vairs negribēju es.

-   Tas nevar būt! Anna neticīgi pakratīja galvu. Vai tad to kāds vispār var negribēt?

Atkal skaļi iesmējos.

-  Dažreiz tā tomēr gadās!

-   Paklausies, Ceslav, Anna mani uzrunāja tik klusi, it kā baidīdamās, ka kāds mūsu sarunu varētu noklausīties. Vai Stefānija bija baigā palaistuve?

-   Viņa citāda nemaz nevarēja būt, es pateicu, vai tas tev patīk, vai ne. Varbūt īstā vaina slēpās citur, taču parasti visiem redzamais un daudzmaz saprotamākais iemesls sievietes izvirtībai ir viņas ārējais skaistums. Liela nozīme, protams, ir arī tiem apstākļiem, kādos sieviete nokļūst, un vīriešiem, ar kuriem viņai nākas kontaktēties. Tā nekāda jauna pasaule nav. Tāda ir dzīve, tādi ir cilvēki un nekas nav mainījies kopš tā laika, kad mēs izlīdām no alām vai nokāpām no kokiem. Mani tikai nedaudz pārsteidz, kāpēc daba tā iekārtojusi bet gluži bez iemesla tas nevarētu būt! ka cilvēku savstarpējās attiecībās seksam ir tik milzīgs pievilcības spēks un nesamērīgi liela nozīme. Kā rāda tiesu prakse uz seksualitātes pamata izdarīto noziegumu skaits daudzkārt pārsniedz to likumpārkāpumu skaitu, kas veikti mantkārības, naida vai citu iemeslu dēļ.

-  Es Stefāniju atceros jau vecu, Anna teica. Vai viņai bija liela nozīme tava tēva Vladislava dzīvē?

-  Domāju, ka liela, es atbildēju. Viņš šo sievieti ļoti mīlēja un, kā jau parasti, kad mīlestība nedaudz aptumšo cilvēka prātu, tā nes tikai nelaimi. Turklāt toreiz bija tāds laiks, kad ne tikai mīlestība, bet arī krievu un vācu okupācijas režīmi, gan vispār karš cilvēku dzīves sagrieza tādā virpulī… Un lika pieņemt lēmumus, par kādiem citos apstākļos neviens nebūtu pat iedomājies. Bet patiesībā viss ir diezgan vienkārši. Labs piemērs ir tas, kas šodien notika ar mums. Tu ilgi stāvēji lietū un sali. Kāpēc? Tu biji saņēmusi brīdinājumu. Tev vajadzēja braukt uz Mežaparku, kur tevi gaidīja kas ļoti nepatīkams. Varbūt pat vardarbīga nāve. Un dabiski tu juti bailes. Tāpēc stāvēji un gaidīji… Ko tu gaidīji, es nezinu, bet cilvēki šādos briesmu gadījumos parasti gaida kādu brīnumu, kas viņus varētu glābt. Šai gadījumā šāds brīnums izrādījos es. Un es tevi pasaucu, un tu atnāci. Tagad mēs mierīgi sēžam pie galda, ieēdām, iedzeram un pēc tam liksimies gultā. Tā notiek vienmēr un visur. Tā ir gadu tūkstošiem veca cilvēku labi iestudēta izrāde, kur cēlais varonis kā galveno balvu saņem izglābtās daiļavas miesu… Ja paveicas mazliet vairāk, tad dažreiz iegūst arī viņas dvēseli. Bet vēstures lūzumu brīžos, it sevišķi kara laikā, bojā gāja miljoniem cilvēku, pie kuriem neviens, izņemot bendi, klāt nepienāca un pat nemēģināja glābt. Ja radās kaut mazākā iespēja, cilvēki glābās paši, daudz nedomājot ne par citiem, ne morāli. Tāpēc es nekad nevienu nenosodu kaut kādu tur morālo normu pārkāpšanā. Jo tādas normas patiesībā nemaz neeksistē! Tās ir izdomājuši galvenokārt neuzņēmīgi, labos sadzīves apstākļos dzīvojoši un nekādus likteņa triecienus nekad neizjutuši gudrinieki, kas savā godīgumā vienkārši grib izskatīties labāki par citiem. Bet tikko apstākļi mainītos, līdzko viņiem vajadzētu izvēlēties pārkāpt kādu no paša sagudrotajām morāles normām vai mirt mokpilnā nāvē… vai vispār kaut ko dzīvē svarīgu zaudēt… Kā tu domā, Anna, kas notiktu? Ko viņi izvēlētos?

-  Es zinu, Anna teica. Daudzi izvēlētos to, kas viņiem nāk par labu.

-  Tu arī? es prasīju.

-  Protams. Tu ne?

-  Es ne, atbildēju. Man neviena priekšā nav jāizliekas. Nekas nav jātēlo. Un zini, kāpēc? Viss ļoti vienkārši es ne no viena nebaidos.

-   Bet tev tomēr ir ko zaudēt, Anna atgādināja. Tas varbūt ir vēl svarīgāk par bailēm.

Jā, domīgi piekritu. Bet reiz taču pienāks diena, kad katram būs jāzaudē viss… Tomēr atceries, Anna! No neizbēgamā nav jābaidās! Jābaidās nonākt tādā situācijā, kad mums jāizvēlas mana vai cita cilvēka dzīve. Bet dažreiz vēl baigāk mana vai cita dzīvība…

Abi ilgāku laiku klusējām. Es skatījos uz Annu, kuras vēl pēc vannas smaržojošo augumu sedza balts peldmētelis, un domāju, ka tas tomēr ir vairāk nekā savādi, ka manā priekšā sēž Stefānijas Stafeckas mazmeita, tās tālās Stefas, kuru savā laikā mans tēvs tik traki mīlēja, ka spēja aizmirst sievu un savā ziņā arī mani, ļaujot Vandai būt par mīļāko kādam no toreizējās čekas virsniekiem…

Kāpēc tā notiek? Kāpēc mums ir tik grūti atteikties no tuvām attiecībām ar cilvēkiem, kas mums patiesībā ir sveši un pat nepatīkami? Sekss savā ziņā vienmēr ir bijis tāds kā mūsu dzīves vai vismaz attiecīgas situācijas glābšanas riņķis. Mēs pie tā pieķeramies vienmēr, kad ar to spējam atrisināt kādu mums svarīgu problēmu, vai arī cenšamies iegūt to, ko citādi iegūt būtu daudz grūtāk vai vispār neiespējami.

Sekss vienmēr ir bijis daudz vērtīgāks maksāšanas līdzeklis par jebkuru mūsu pašu vai ārzemju valūtu, jo tā vērtību nenosaka kaut kāds tur brokeru kantoris, bet maiņas kursu aprēķinām paši viss atkarīgs no situācijas nopietnības un mūsu spējām maksāt tieši ar seksu, nevis ar asarām, lūgšanos vai vēršanos pie Dieva.

Ne mirkli nešaubos, ka tieši tā savā laikā no drošas nāves izglābās mana māte Vanda Rajevska, pie reizes izglābjot arī mani; tā toreiz izglābās arī Stefānija un simtiem citu sieviešu, un tā tas turpinās arī šodien.

Īstenībā nekas jau nemainās. Skatuve pieliek tā pati. Periodiski mainās tikai dzīves dekorācijas, bet miesa, dvēsele un prāts, lai spētu izdarīt sev labvēlīgu izvēli, paliek nemainīgi.

Pašlaik situācija, protams, ir cita. Mums nekāda nopietna izvēle nav jāizdara. Anna par to izšķīrās jau mazliet agrāk tur, uz ielas. Tagad, kas te notiks, būs tikai tāda viegla erotiska parotaļāšanās, kas absolūti neko neizšķirs, mūsu dzīvē neatvērs vai neaizslēgs nevienas durvis. Kā bijām, tā arī paliksim brīvi un no otra neatkarīgi cilvēki bez jebkādiem morāliem pienākumiem un velti izteiktiem solījumiem.

7. NODAĻA

Stefānija toreiz saldā labpatikā gulēja Dzintaru pludmalē un, nedaudz pievērusi acis, skatījās, kā augstu virs galvas tikko manāms dienvidu vējš lēnām auž baltu mākoni.

Tā arī nodzīvotās dienas, mēneši un gadi pamazām veido mūsu mūžu, viņa skumji nodomāja. Bet katra diena… Roberts saka: "Katra diena jānodzīvo kā pēdējā". Taču tas nav iespējams, lai gan jebkura diena patiešām var izrādīties pēdējā… Bet tā var pienākt arī pēc simt gadiem. Tas tomēr būtu pārāk nomācoši, ja par to vien vajadzētu domāt rītdienas vairs nebūs… Un nebūs saules, jūras, baltās pludmales smiltis, nebūs ne Vladislava, ne Roberta, nebūs neviena vīrieša pieskāriena, nebūs ne tēva, ne mātes, nevienas jautras ballītes, ne šampanieša, ne vīna, nebūs arī mūzikas un skatuves, bet galvenais nebūs vairs nekādu cerību… Viss zudīs, izgaisīs un tiks aizmirsts.

"Trīs vītušas rozes un mazs smaidošs foto, tas viss, kas no laimes vēl atmiņā man… Mēs ticējām dzīvei kā burvīgai teiksmai, tak liktens bij' lēmis…"

Tā notiek šai bēdu pilnajā dziesmiņā. Bet kas notiek šodien? Ko liktenis sadomājis ar mums darīt rīt? Rozēm jānovīst? Dzīve kā burvīga dzeja vai… maza ellīte zemes virsū?

Vladislavs pagriezās, paskatījās uz domās iegrimušo Stefu un vairākas reizes ar labās rokas plaukstu pārbrauca pār sievietes stingrajām krūtīm.

-   Nevajag, Vladik, viņa klusi teica. Visapkārt taču cilvēki…

Vladislavs iesmējās. Tas viņam nešķita nekāds arguments.

-  Nu un tad? Vai esi piemirsusi, ka pasaule ir apgriezušies ar kājām gaisā? Cilvēki tiek arestēti, šauti, atlaisti no darba, aplaupīti, pazemoti un cits cita nodoti, un tas viss it kā pieder pie lietas. Tā esot pareizi un godīgi un ir gandrīz

Stefānija toreiz saldā labpatika gulēja Dzintaru pludmalē.

-  Ko tu ar to domā?

-   Kā krievi un mūsu pašu komunisti rīkojas ar saviem konkurentiem un pretiniekiem? Viņi tos iznīcina! Saprati? Te ir cilvēks un te viņa vairs nav! Tāpēc… Brien jūrā un Robertu noslīcini! Ja tu viņu nenovāksi, agrāk vai vēlāk viņš novāks tevi! Es, Vladik, to zinu. Viņš man to jau ir teicis. Pagaidām Roberts tevi neaiztiks. Tu teici, ka tavai Vandai mīļākais ir čekas virsnieks. Tātad zināmā mērā arī tu tiec pasargāts no padomju varas represijām. Tāpēc, kurš nojums beigu beigās uzvarēs…

-  Uzvarētāju noteiksi tu, Vladislavs nopietni sacīja. Tā tas ir bijis mūžīgi kas būs uzvarētājs vai zaudētājs, vienmēr izlemj sieviete.

Stefānija gribēja kaut ko iebilst, taču, tikko izbridis no jūras, klāt pienāca Roberts Rogovs, paņēma dvieli, nedaudz apslaucījās un nogūlās blakus Stefānijai.

-  Jūs gan esat muļķi! Ūdens tik kolosāls, bet cepinaties saulē! Gribējāt pabūt vieni?

-  Jā, Vladislavs apliecināja. Tikko gribējām ieiet dziļāk kāpās un tur pamīlēties. Bet pēkšņi kā tāda veca nelaime parādies tu…

-   Es taču netraucēju, Roberts it kā jokodamies sacīja, taču viņa balsī tomēr ieskanējās kaut kas ass un netīkams. Arī skatiens bija kļuvis daudz tumšāks. Ejiet! Vai tad es jūs turu?

-  Kas? Vladislavs ātri prasīja.

-  Nekas, Roberts atbildēja. Tikai es to atcerēšos.

-  Un tālāk?

-   Tad jau redzēs, Roberts pateica, izstiepa roku un uzlika to uz Stefānijas krūtīm. Rīt tevi aizvedīšu pie mākslinieka Grundmaņa, lai uzmālē tavu aktu! Citādi šajos juku laikos kaut kur vari pazust, un būtu ļoti žēl… Vismaz nākamajām paaudzēm paliks tava bilde.

-   Stefānija nekur nepazudīs, Vladislavs apņēmīgi sacīja. Es viņu pasargāšu!

-   Nerunā muļķības! Roberts nicīgi iesmējās. Pats visu laiku karājies diega galā… Varonis atradies! Vakar slepus klausījos radiopārraidi no Londonas. Viņi ziņoja, ka pēc divām dienām Vācija uzbruks Padomju Savienībai. Ja tā patiešām notiks un vāciešiem veiksies, tad jau pēc nedēļas viņi var būt šeit! Un tad te ies vēl trakāk nekā pirms gada.

Ilgāku laiku visi drūmi klusēja. Beidzot Vladislavs cieši paskatījās uz Robertu.

-  Tu patiešām domā, ka tā var notikt?

-  Es neko nedomāju, Roberts nervozi atbildēja. Par to pašlaik nosvīdušām pierēm domā veči gan Berlīnes, gan Maskavas lielajos kantoros, bet mums atliek vien gaidīt… Tas ir visriebīgākais, kad skaidri apzinies no tevis nekas nav atkarīgs un neko tu nevari ietekmēt. Viss, kas notiks, notiks tāpat bez jebkādas tavas līdzdalības. Mēs jau tagad esam un arī turpmāk būsim tikai tādi kā mazi spēļu kauliņi kur liktenis mūs uzmetīs, tur arī paliksim vai iesim bojā…

-  Gandrīz jau aizgājām, Vladislavs klusi atgādināja.

-  Tas ir tikai pagaidām, Roberts sacīja. Nedomāju, ka uzstāšanās 1. Maija mītiņā tev būs nodrošinājusi ilgstošu aizsardzību. Tavu tēvu drīz vien arestēja. Cik daudz vēl citu ietekmīgu cilvēku ir pazuduši! Kādus aizveda 14. jūnijā? Bet kas mēs nabaga studentiņi! Atklāti sakot, man šķiet, ka esmu sapratis varbūt pašu galveno cilvēka izdzīvošanas formulu nav svarīgi, kas esi, svarīgi, kā izturies pret valstī pastāvošo varu! Kā tai kalpo! Esi pret vai par! Tava uzstāšanās mītiņā, un redzi tu nevis lopu vāģī kraties uz Sibīriju, bet mierīgs vari gulēt blakus mūsu skaistulītei Stefānijai. Tāpat arī es. Un tava Vanda ar savu mazo Ceslavu. Pārguļ ar čekas virsnieku un viss kārtībā! Tuvākajā laikā neviens viņu neaiztiks! Vismaz ne krievi. Un tevi, Vladik. Publiski izteikts atbalsts boļševiku varai un mierīga dzīve!

-   Bet ja nu notiek tā, kā tu pirmīt minēji sākas karš un jau pēc nedēļas te atnāk vācieši? Stefānija manāmi satraukta vaicāja.

-   Nekas pamatu pamatos tāpēc nemainīsies, Roberts bija pārliecināts. Tad ar kvēlu runu Vladislavs uzstāsies vienā no pirmajiem vācu varas atbalstītāju mītiņiem, viņa sieva Vanda savu čekistu tūlīt apmainīs pret kādu no vācu drošības dienesta virsniekiem, bet tu, Stefa, ja turēsies pie manis… Mēs izkulsimies pie jebkurām varām.

-   Kā? Stefa pārsteigta iesaucās. Bet ja turēšos pie Vladislava… Kas tad? Abiem beigas?!

-  Nav izslēgts, Roberts novērsa skatienu. Tas attiecas arī uz mani.

-  Protams, Vladislavs piekrita. Tas attiecas uz visiem. Tādai varai, kāda pastāv Padomju Savienībā un Vācijā… Cilvēka brīvība un dzīvība tai neko nenozīmē.

-  Ja kara gadījumā vācieši tomēr tiks līdz Latvijai, tad viņi vismaz mums neko vairs neatņems, Roberts sacīja. Ko no nabagiem ņemsi? Visu jau būs pievākuši boļševiki!

-    Mīļie zēni! Stefānija atkal piecēlās sēdus un mīlīgi paskatījās uz abiem puišiem. Izbeidziet! Man visa šī politika… Visa šī ideoloģiskā un fiziskā vardarbība galīgi apriebusies! Komunisti mūs ir padarījuši par nabagiem. Bet mums taču vēl ir… Zēni! Viņi taču mums vēl nav atņēmuši ne sirdis, ne pašu dzīvību! Tas viss vēl pieder mums! Tāpēc… Man ir priekšlikums! Laižamies prom! Nopērkam dažas pudeles vīna, arī kādu šņabi un braucam pie manis! Nosvinēsim varbūt pēdējos mūsu dzīves svētkus! Un mīlēsimies… Lai neviens no jums nejustos apbēdināts, šoreiz mīlēsimies trijatā! Jā! Varbūt tas spēs saglabāt jūsu draudzību un jūs nekad nekļūsiet ienaidnieki, taču kas attiecas uz mani… Teikšu atklāti daudz tomēr neceriet! Abi! Es jūs mīlu, jūs mīlat mani, taču vēl ilgi gribu dzīvot kā brīva meitene…

Skaisti, neko teikt!

Brīva meitene. Brīvi zēni. Brīvi cilvēki. Brīva tauta, valsts un brīva pasaule. Taču tā ir tikai ilūzija vai nekad nepiepildāms sapnis.

Tas cilvēkam vispār ir absolūti neiespēja mi būt pilnīgi brīvam. Mēs pie dzīves esam piekalti ar tuketoft likumiem, pavēlēm un sabiedriskās uzvedības, ētikas iim visdažādākajām morāles normām, kā kādreiz pie saviem airiem tika piekalti galeru vergi. Un tu vari tikai paklausi! un airēt. Kuģa kursu nosaka kapteinis un vel daži viri, kas atrodas augšā viņam blakus.

Var jau sadumpoties. Vergi pēkšņi vmi pārstāt airēt, un kuģim uzreiz draud bojāeja! Kas gan ir kapteinis ar saviem palīgiem bez vergiem airētājiem tin pašu kura '! Nekas!

Tādēļ jau sen ir izdomāts, kā no šādas situācijas izvairīties. Tāpēc ir uzraugi, slepenie ziņotāji, asas pātagas, saldi pīrādziņi un iespēja kādam no apakšējā stāvā esošajiem varbūt kādreiz tikt arī uz augšklāja. Un ir vēl viens efektīvs līdzeklis, tiesa, ļoti radikāls, taču tas vienmēr kaut dažreiz tikai īslaicīgi tomēr atmaksājas. Kuģa kapteinis ar saviem palīgiem sadumpojušos vergus vienkārši pārmet pāri bortam un pie airiem, saslēgtus jaunās važās, sasēdina citus.

Un kuģis peld. Tas var peldēt ilgi, bet vētras laikā var jau nākamajā dienā uzskriet uz klintīm un nogrimt. Taču tūlīt tiktu būvēts cits kuģis un vākta jauna airētāju komanda. Tādēļ nebrīnīsimies, ja pie mūsu durvīm atkal pieklauvēs kāds vīrs ar sarkanu zvaigzni pie cepures vai cits, kuram pie cepures brīdinoši mirdzēs balta miroņgalva, vai vēl kāds, kura galvu rotās platmale, bet seju viltīgs smaids…

Tāpēc, meitenes un zēni, Stefānija, Robert un Vladislav, priecājieties! Dzeriet savu vīniņu un mīlējieties uz nebēdu, jo jūs visus pavisam drīz gaida dzīves vētrā trakojošs bēdu pilns okeāns…

8. NODAĻA

Mākslinieka Ervīna Grundmaņa darbnīca atradās viņa nelielajā privātmājā Iļģuciemā uz Riekstu un Dzirciema ielas stūra. Turpat atradās arī tuvākā apkārtnē vienīgais pārtikas veikals, bet nedaudz tālāk šā rajona iedzīvotājiem tāpat visātrāk sasniedzamais krodziņš "Vizbulīte". Apmeklētāji zināja, ka tas nosaukts īpašnieka sievas vārdā, taču neviens viņu nebija redzējis, bet daži zināja stāstīt, ka nekāda sieva Fredim vispār neesot bijusi, tikai krietnu laiciņu iepriekš pēc Pirmā pasaules kara Neatkarības cīņu laikā tā saukuši meiteni, kuru karā ievainotais klibais Fredis gribējis ņemt par sievu. Bet kaut kas viņiem tur sagāja dēlī un Fredis, skumju atmiņu mākts, krodziņu nosaucis viņas vārdā.

Ceļā uz Grundmaņa darbnīcu pirmais trāpījās minētais krogs, ko gan vēlākajos pēckara gados Iļģuciemā dzērāji neoficiāli pārdēvēja par "Amerikanku", un Roberts Rogovs ar

Stefāniju vispirms iegriezās tur. Apsēdās nelielās zāles stūrī blakus logam, un Roberts sveicienam ar roku pamāja bāra saimniekam, bet klāt pienākušajai viesmīlei teica: Trīssimt gramus šartrēzi, kūku, vienu siermaizīti, šokolādes tāfelīti un cigaretes.

Viesmīle, uzmetusi vērīgu skatienu Stefānijai, mazliet samulsusi un tāda kā nokaunējusies, viņu pasveicināja. Pēc tam mazā blociņā pierakstījusi pasūtījumu, ātri aizgāja. Roberts, vērīgi noskatījies uz aizejošo sievieti, pagriezās pret Stefu.

-   Sievietei ar tik klasiski daiļu seju, augumu un mīlīgu skatienu te tā kā nebūtu īstā vieta. Viņai kā aktrisei vajadzētu atrasties uz skatuves, filmēties, strādāt kādā iestādē par šefa sekretāri vai vismaz sameklēt darbu kādā glaunākā dzertuvē.

-  Es viņu mazliet pazīstu, Stefānija klusi sacīja. Viņa, tāpat kā mēs, ir laikmeta upuris. Dzīvo tepat netālu. Ulmaņa laikā Veras tēvs bija filozofijas profesors universitātē. Nekāds lielais nacionālists jau nebija tāds kā visi taču tieši nacionālistisku uzskatu un nepareizas filozofijas pasniegšanas dēļ viņu no universitātes padzina. Tagad strādājot par rēķinvedi tepat "Rīgas tekstilā". Līdz ar tēvu no universitātes filozofiem atskaitīja arī studenti Veriņu. Te nemaz nav slikti, ja zinām, ka varēja būt vēl sliktāk strādāt kādā Sibīrijas sādžas ēdnīcā par trauku mazgātāju…

-  Kāpēc tad pati nenāci uz šejieni strādāt? Roberts vaicāja. Tevi taču tāpat izmeta no konservatorijas!

-   Izmeta, jā, Stefa domīga apstiprināja. Varbūt pēc gada tomēr ņems atpakaļ. Tikai pirms tam noteikti vajadzēs iestāties komjaunatnē, aktīvi piedalīties sabiedriski politiskos pasākumos, kopā ar aģitbrigādēm koncertēt lauku kultūras namos…

-   Beidz runāt muļķības! Roberts nikni sacīja. Gribi sekot Vladislava piemēram?

-   Vlada piemērs nemaz nav tik slikts, Stefa atgādināja, -ja runa ir par izdzīvošanu. Viena lieta, protams, ir ideāli, bet ir taču arī reālā dzīve. Vai par to nav jādomā?

-  Tā jau ir, Roberts, it kā negribot, piekrita. Ir jāizvēlas… Ja pretī stāv iespējams arests, izsūtījums, nabadzība

Varbūt kādu glāzīti iedzersi kopā ar mums? Roberts negaidīti piedāvāja.

un varbūt pat nāve… Man ir tāda sajūta, ka pašlaik dzīvojam vissliktākajā laikā, kāds vispār ir iespējams. Vakar atkal klausījos Londonu. Jau rīt Vācija pieteikšot karu Padomju Savienībai. Protams, tas nebūtu slikti, varbūt vācieši tos krievus uzvarēs, taču karš tomēr nekas labs nav.

-   Tas mainīs dzīvi miljoniem cilvēku… Un atkal vieni vinnēs, citi zaudēs. Atkal vajadzēs cīnīties par izdzīvošanu. Bet varbūt man paveiksies un es tomēr beidzot tikšu uz Operas skatuves?

Roberts neko neatbildēja, kādu brīdi domīgi klusēja, tad savu uzmanību pievērsa simpātiskajai viesmīlei Verai, kas uz nelielā galdiņa viņu priekšā nolika pasūtījumu.

-  Varbūt kādu glāzīti iedzersi kopā ar mums? Roberts negaidīti piedāvāja. Viesmīle nedaudz apmulsa, tad noraidoši pakratīja galvu.

-  Paldies! Ja es arī drīkstētu…

-  Vai tev nešķiet, ka pēdējā laikā mēs pārāk daudz ko nedrīkstam? Roberta balsī skanēja neslēpts nicinājums. Vai nevajadzētu kaut vai tikai ar tādiem sīkumiem beidzot sākt izteikt protestu?

Jaunā sieviete noraidoši pakratīja galvu.

-  Tas neder. Var būt tikai sliktāk.

-  Veriņ… Stefa cieši paskatījās uz bijušo studenti. Kāpēc viņi tevi atskaitīja? Es mazliet saprotu, kāpēc viņi tā izdarīja ar mani. Kāds konservatorijas partijas komitejai bija uzrakstījis ziņojumu, ka studentu ballītēs esmu dziedājusi nacionālistiskas dziesmas! Bet tevi!? Varbūt tāpēc, ka ne pārāk centīgi studēji Marksu un Ļeņinu, bet cītīgi lasīji Hēgeli un Kantu?

-  Jā, arī par to, Vera apliecināja. Mēs bijām vairāki. Visi vienādi vainīgi buržuāziskie nacionālisti! Tagad esmu gandrīz vai proletāriete strādāju vidēji smagu fizisku darbu un tāpēc ir cerības… ka savu vainu izpirkšu…

Veriņai pēkšņi aizlūza balss, acīs saskrēja asaras, viņa strauji pagriezās un ātri aizgāja.

-  Nelaimīga meitene, Roberts konstatēja.

-  Bet mēs ļoti laimīgi, vai ne? Stefānija rūgti iesmējās.

-   Un kāpēc gan ne? Roberts sacīja. Vai vakar, kad trijatā trakojām pa tavu gultu, mēs nebijām laimīgi?

-  Tikai mazdrusciņ, Stefānija teica. Turklāt vēl īslaicīgi. Es to visu biju iedomājusies mazliet citādāk.

-Kā?

-   Lai jau, Robert, paliek! Stefānija sacīja. Mīlēties trijatā… kā fiziski, tā garīgi… Tas tomēr nekur neder! Vladislavam taisnība. Ja tas ir nopietni, tad vismaz vienam sāp.

-  Patiešām, Roberts nopietni sacīja. Tā tas ilgāk vairs nevar turpināties! Tev beidzot jāizdara izvēle! Ja tu to nespēj, tad šī izvēle jāizdara man vai Vladislavam. Vienam no mums ir jāatkāpjas!

-   Bet ja neviens…? Stefānija izskatījās ļoti nopietna, pat stipri satraukta, lai gan, iespējams, viņa to vienkārši labi nospēlēja.

-  Tad tālākais atkarīgs tikai no tevis! Roberts dusmīgi sacīja. Triec Vladislavu prom! Viņam jau ir sieva, bet es tagad esmu viens! Un pie tevis jau pieradis.

-  Bet ja nu es patriekšu tevi? Stefānija mazliet neiecietīgi jautāja. Ja nu es Vladislavu mīlu stiprāk par tevi? Ja es vispār tevi nemīlu, ko tad?

-  Tad ir slikti, Roberts nopietni sacīja. Varbūt tu vēl to nezini ar mīlestību nedrīkst spēlēties! Tas ir apmēram tas pats, kas rotaļāties ar pielādētu ieroci! Nekad nevar zināt, kad tas pēkšņi var izšaut.

-   Kā to lai saprotu? Stefānija viegli drebošā balsī prasīja. Tu man draudi?

-   Nē, Stefa, Roberts strauji pakratīja galvu. Es tevi tikai brīdinu notikt var viss! Iespējams, ka arī to tu vēl nezini personīgai drošībai nav nekā bīstamāka par sievietes atraidītu vīrieti…

Stefānija nobijusies paskatījās uz Robertu, kas viņai kopš iepazīšanās brīža šķita simpātisks un ļoti vīrišķīgs, taču neko vairāk Stefa nejuta. Bija vienkārši patīkami, ka bez Vadislava un dažiem kursa biedriem uzradies vēl viens pielūdzējs un viņas miesas kārotājs. Tas Stefānijai bija patīkami ne tikai fiziski, bet ārkārtīgi glaimoja arī patmīlībai.

"Es esmu visskaistākā!"

"Esmu vispievilcīgākā!"

"Katrs vīrietis, kas mani tikai ierauga, uzreiz grib dabūt mani gultā!"

"Man piemīt gandrīz vai nāvējoša seksualitāte!"

Būtu muļķīgi visu mūžu turēties tikai pie viena. Kāds no tā labums? Vismaz man pašlaik pilnīgi šķebina doma vien, ka visu dzīvi vajadzētu nodzīvot kopā ar vienu vīrieti, dzemdēt un ņemties ar bērniem un visu brīvo laiku pavadīt virtuvē vai vannas istabā, mazgājot veļu… Kaut ko šausmīgāku pat grūti iedomāties! Vai tamdēļ man mūžībā vajadzēja piedzimt tikai vienreiz, lai kļūtu par mājas, ģimenes un kāda riebīga vīrieša verdzeni?! Un ja arī paša labākā! Tas ir briesmīgi, kā pašas sievietes tūkstošiem gadu garumā ir atļāvušas sevi pazemot! Un noticēt stulbu un varaskāru vīriešu sludinātajam, ka tieši tāds ir visu sieviešu galvenais pienākums un svēta sūtība nepārkāpt laulību, būt uzticīgai, paklausīgai, rāmai, atdoties, kad to nemaz negribas, gatavot brokastis, pusdienas, vakariņas, mazgāt veļu un ne vārdiņa nebilst, kad vīrs laiž pa kreisi un atklāti stāsta par savām mīļākajām! Paldies, jaukie un pretīgie veči! Mans augums pieder man pašai un es ar to varu darīt, kas vien ienāk prātā! Kāda jums par to daļa? Es pati izvēlēšos, kā man dzīvot un kā mīlēties pašai ar sevi vai arī ar vienu, diviem vai pieciem vienlaikus!

Iespējams, ka Stefānija ikdienā tik bravurīgi nemaz nedomāja un to vēl nebija pilnīgi pieņēmusi kā savas dzīves galveno mērķi un veidu, taču jau krietni iebaudītais zaļais šartrēzes liķieris skaistulīti Stefāniju vismaz domās darīja jūtami apņēmīgāku.

-  Tu, lūdzu, Robert, mani nebaidi! Stefānija sacīja un varēja just, ka viņa mēģina sevī apslāpēt dusmas. Varbūt arī tu to vēl nezini sievietes savā naidā un aizskartajā pašlepnumā dažreiz var būt tikpat bīstamas kā atraidīts vīrietis… Tāpēc, lūdzu, nekādas pretenzijas, nekādus mājienus par bēdīgām sekām! Mums katru dienu jau tā visādas bēdas sagādā citi! Un kādas vēl sagādās!? Ko tad vēl mēs? It sevišķi pēc tik vētraini skaisti pavadītas vakardienas!

-  Tā ir, Roberts piekrita, glāzēs salēja atlikušo liķieri, vēl krietnu laiciņu abi papļāpāja, vairs nestrīdējās, viens otru ne ar ko nebaidīja, nebrīdināja, bet izdzertā alkohola dēļ jutās arvien atbrīvotāki.

-   Tu patiešām gribi, lai tas. mākslinieks uzmālē manu aktu? Stefānija jautāja.

-  Jā, Roberts apliecināja. Ja gadīsies, ka mūsu ceļi pašķirsies… Man no tevis paliks vismaz tas. Pielikšu pie sienas iepretim savai guļvietai un vakaros, skatoties uz tavu atkailināto augumu, grimšu patīkamās atmiņās.

Pēc tam viņi piecēlās un aizgāja līdz Riekstu un Dzirciema ielas stūrim, kur savas nelielās privātmājas darbnīcā viņus jau gaidīja sabiedrībā labi pazīstamais mākslinieks.

-  Sveiks, Grundmani! Roberts jautri sveicināja jau sirmot sākušo mājas saimnieku. Paskaties, kādu burvīgu dāmu esmu atvedis! Stefānija Stafecka! Dabas tīrradnis! Uzmālē viņu vēl skaistāku!

Mākslinieks, no mutes izņēmis pīpi un kreiso roku iebāzis gaišbrūnā samta rītasvārku kabatā, rūpīgi noskatīja pretimstāvošo meiteni.

-   Nē, Robert, viņš lēnīgi pakratīja galvu. Neko smukāku nevajag! Visam uz šīs pasaules jābūt dabiskam. Un parasti labi mākslinieki sieviešu aktu gleznojumos ne vienmēr izceļ tieši viņu mazāk vai vairāk skaistās ķermeņa formas, bet gan šo sieviešu iekšējās pasaules skaistumu un tā brīža dvēseles stāvokli. Kā jūs, cienījamā Stafeckas jaunkundze, pašlaik jūtaties?

-   Ļoti labi, Stefa atbildēja. Ja justos slikti, jūs mani negleznotu?

-  Es jūs gleznotu jebkurā gadījumā, mākslinieks atbildēja. Pēdējā gada laikā… Diemžēl mūsu šībrīža valsts varai attiecībā pret mākslu ir krasi atšķirīgas prasības un nostādnes nekā agrāk. Gandrīz vai piespiedu kārtā lai tikai varas priekšā apstiprinātu savu lojalitāti uzmālēju dažus plakātus un divas gleznas: "Jaunais virpotājs komjaunietis Gavrilovs" un "Sarkano strēlnieku komandieris Jānis Fabriciuss". Tā ka tagad gleznot apbrīnojami skaistu sievieti man būs tikpat kā atgriešanās vēl nesenajā brīvības laikā…

-   Vai apstiprināt lojalitāti padomju varai… tas bija nepieciešams? Stefānija painteresējās.

-  īsti obligāti jau nu ne… Grundmanis samulsis novērsa skatienu. Taču… Savā laikā esmu gleznojis ģenerāļa Baloža portretu… Un vēl rakstnieku Jūliju Lāci un iekšlietu ministra Veitmaņa kundzi Austru… Viss notiek kā jau dzīvē vai dzīvnieku pasaulē. Ja gribi izdzīvot, jāpiemērojas

apstākļiem. Un jāaizmirst jebkāda morāle un iepriekšējie priekšstati par labo, cēlo un pareizo… Jādara tikai tas, ko no tevis prasa vara vai par ko kāds labi samaksā.

Grundmanis pagriezās, steidzīgi kaut kur aizgāja, taču tikpat ātri atkal atgriezās, rokā turot jau nedaudz iesāktu konjaka pudeli.

-       Mīļie bērni! viņš žēlabainā balsī teica. Mūsu šodienas vienīgais glābiņš vai nu pudele vai striķis…

Visi apsēdās un diezgan drūmā noskaņā iztukšoja dažas glāzītes alkohola. Pēc tam Grundmanis, rūpīgi noskatījis jauno pārīti, pajautāja: Kurš nojums ir gleznas pasūtītājs?

Stefānija ar Robertu saskatījušies, kādu brīdi klusēja.

-        Es to prasu tāpēc, lai jau zinātu iepriekš kas par to maksās? mākslinieks paskaidroja.

-       Es, Roberts paziņoja. Es tev pasūtu Stefānijas aktu un par to arī samaksāšu.

-   Dod avansu! Grundmanis gandrīz vai pavēlēja.

-Cik?

-   Pieci simti rubļu!

-        Piecsimt rubļus es tev samaksāšu par visu bildi! Roberts cieti pateica. Tagad ņem divsimt!

Mākslinieks īsu brītiņu domāja, tad atmeta ar roku un paņēma Roberta pasniegto naudu. Tad pavērsās pret Stefāniju.

-  Jums, jaunkundz, būs jāizģērbjas!

-       Varbūt skices dēļ to var vēl nedarīt? Stefānija prasīja, taču izskatījās, ka tas viņu ne mazākā mērā neuztrauca. Viņa to jautāja tāpat vien.

-       Man jūs jāredz pilnībā, Grundmanis apgalvoja. Taču, ja tas jums rada kādas fiziskas vai morālas problēmas…

-        Ne, nē! Stefānija iesmējās. Tieši otrādi! Man patīk, kad vīrieši apbrīno manu ķermeni! Drēbes vienmēr nosedz tieši to, ko vīrieši visvairāk kāro ieraudzīt! Kāpēc jums un vēlāk tiem, kas bildi skatīsies, liegt to prieku?

-       Izņemot mani, neviens cits to nekad neskatīsies! Roberts tēraudcietā balsī paziņoja. Tas tikai vēl trūka!

Stefānija ātri novilka plāno vasaras kleitiņu un pēc brīža atbrīvojās arī no krūštura un biksītēm.

-   Nu kā, kungi? viņa mazliet izaicinoši jautāja.

Lai viņa stāv! Kad piegurs, lai atpūšas. Bet man viņa vajadzīga pilnībā!

-  Brīnišķīgi! mākslinieks iesaucās. Mums atliek tikai izvēlēties pozu! Kā jums, jaunkundz, šķiet labāk… Vai arī tev, Robert, kā gleznas pasūtītājam… Lai viņa stāv, sēž, guļ?

-  Es gribu sēdēt, Stefānija sacīja.

-  Nē, Roberts neapmierināts pakratīja galvu. Tā varēs redzēt tikai viņas seju, krūtis un pusi auguma. Bet es gribu visu! Lai viņa stāv! Kad piegurs, lai atpūšas. Bet man viņa vajadzīga pilnībā!

Grundmanis iesmējās un, piepildījis pīpi ar smaržojošu tabaku, to aizdedzināja un mazliet nikni paskatījās uz Robertu.

-  Ja tu viņu tik ļoti gribi, tad tev šī burvīgā jaunkundze jāmēģina dabūt gultā, viņš sacīja. Taču glezna ir mākslas darbs un tam skatītājā jāizraisa cita veida sajūtas.

9. NODAĻA

1941. gada 29. jūnijā Rīgu jau pārņēma acīmredzama panika. Izskatījās, ka pat tramvaji, autobusi, ormaņi un riteņbraucēji pa ielām traucas daudz ātrāk nekā parasti. Un baznīcu zvani dimd skaļāk. Un cilvēki runā klusāk. Un bērni neraud. Un suņi nerej. Un Daugavmalā nav neviena makšķernieka. Un uz Iļģuciemu aiziet pēdējais tramvajs.

Kaut kas drūms un nenoteikts virmoja gaisā un cilvēku prātos. Visi saprata vēl dažas dienas, un viņu dzīve kardināli mainīsies.

Cilvēki jutās galēji satraukti. Vieni tāpēc, ka vajadzēja bēgt, kas būtībā nozīmēja bēgt tikpat kā no drošas nāves, citi ka viņiem lika to darīt vara, jo pretējā gadījumā tāpat draudēja kaut kas ļoti slikts.

"Tu gribi kalpot vāciešiem?!"

"Ne, biedri! Es gribu palikt dzīvot savā dzimtenē!"

"Aizmirsti to un atceries tagad tava dzimtene ir visa Padomju Savienība!"

"Bet Latvija…"

"Kāda tev vairs Latvija? Atkal virsū nāk mūsu mūžsenie ienaidnieki… Un atkal būs vajadzīgi jauni pakalpiņi. Un citi nodevēji. Un citi varoņi."

Vanda stāvēja pie mazās bērna gultiņas un, dziļu skumju pārņemta, raudzījās, kā tur, saldā miegā aizmidzis, guļ viņas pusgadu vecais dēls Ceslavs.

Kad Vanda vēlāk to atcerējās, viņa saprata, ka tas, iespējams, ir bijis gandrīz vai pats skumjākais mirklis viņas mūžā.

Vajadzēja bēgt to viņa apjēdza skaidri. Vanda zināja ja paliks, tas nozīmēs dzīves beigas. Kaimiņi, daudzi paziņas un pat tie, kurus viņa nepazina un nekad pat nebija redzējusi, uzskatīja, ka Vanda ir pagalam izlaidīga sieviete. Viņai ir vīrs, nesen piedzimis bērns, bet vēl iegādājusies mīļāko! Un kādu?!

Čekas virsnieku! Jā, viņš ir izskatīgs, stalta auguma vīrietis, bet… vai viņam vispār ir kāda izglītība? Vai viņš ir pieklājīgs, kulturāls, prot pieklājīgi uzvesties pie galda vai kādā sabiedriskā pasākumā? Un ja arī prastu, un ja arī būtu… Kas viņš tāds ir?! Čekists! Krievs! Cilvēks, kas te atbraucis no Maskavas vai kādas utu noēstas sādžas un šeit arestējis, izsūtījis un varbūt pat šāvis mūs latviešus!

Vanda, kā tāda maza nelaimes čupiņa, sakņupa pie bērna gultas un sāka skaļi raudāt. Viņa jutās nelaimīga. Vai tad šie cilvēki, kas viņu tagad aprēja, atklāti nicināja ar skaļi izteiktu apzīmējumu "pretīgā poļu kuce", vāciešiem nodotu jau viņu ierašanās pirmajā dienā, maz zināja, ka viņa šim krievu drošībniekam atdevās tikai tādēļ, lai sevi, mazo bērnu un pārējos Rajevskus izglābtu no aresta un izsūtīšanas uz Sibīriju? Vai tad es radīju šo iespēju "pārgulēt un glābt"? Vai es pēc tā ilgojos, gribēju? Nē! Es bezizejas situācijā droši vien būtu arī padevusies liktenim, taču tieši liktenis šā Sergeja Ustinova personā man piedāvāja ne pašu sliktāko to dienu izvēli kļūsti mana mīļākā un tu ar bērnu paliec Rīgā savā siltajā dzīvoklī, vai arī lopu vagonā kraties uz auksto Sibīriju, strādā smagus darbus kolhozā un beigu beigās tur arī nosprāgsti bada nāvē!

Jauki, vai ne?

Īstenībā par šādu pēkšņi doto izvēli varēju justies pat laimīga! Un tāda mazliet arī jutos!

Nevajag liekuļot! Un nevajag tēlot nekādas svētās! Vajag vienkārši dzīvei ieskatīties acīs! Dziļi, dziļi. Un aizmirst visas ilūzijas un morālos priekšstatus par godīgumu, uzticību un līdz nelabumam melīgos ētiskos principus! Es zinu. Šādā situācijā vismaz deviņas no desmit sievietēm precētās vai vēl nevainīgās, vienalga, rīkotos tieši tāpat kā es! Un rīkotos tāpēc, ka tā būtu pareizi!

Kāda velna pēc pakļaut sevi nepelnītam sodam; kādēļ man un manam bērnam ja nu tā sagadījies būtu stulbi jāiet bojā, ja ir iespēja glābties?! Kas noteiks, kas pateiks, ka tas nav godīgi un pareizi? Kurš sevi apliecinās kā pēdējo stulbeni vai visgudro, apgalvodams, ka tas atdoties kādam bez mīlestības, turklāt svešas zemes iebrucējam ir nodevība gan pašai pret sevi, gan savu dzimteni un visu, kas sabiedrībā tiek uzskatīts par morālu vērtību un galu galā arī par normālas sievietes godu…

Taču tas viss ir klasiskas muļķības! Grāmatu gudrības. Un nekas vairāk. Dzīves gudrība ir pavisam citāda. Un cilvēks ir gluži cits. Vārdiem un jēdzieniem gods, nodevība un morāls pienākums ir nesalīdzināmi mazāka vērtība par jēdzieniem dzīve, mans bērns vai dzīvība.

Ja sieviete traģiskā dzīves brīdī, it kā sargājot savu godu, piespiedu kārtā labāk izvēlas ar lepni paceltu galvu un mazu bērniņu uz rokām doties uz ešafotu, nevis jebkurā veidā tomēr censties izglābties, viņa ir ne tikai nožēlojama muļķe, bet patiesībā arī pati piedalās gan sava bērna, gan sevis iznīcināšanā! Un viņu apsūdzēt un nicināt par nespēju ar godu un cieņu nomirt var tikai tie, kuriem nekad pašiem tik drausmīga izvēle nav bijusi…

Pēc neilga laika Vanda izdzirda dobjus soļus, lēnām pagrieza galvu sāņus un ieraudzīja, ka istabā steidzīgi ienāk Sergejs. Viņš izskatījās manāmi uztraucies.

-  Ko tu dari? viņš tūlīt jautāja.

-  Sēžu un raudu, Vanda atbildēja.

-  Tas ir velti, Sergejs teica. Vajag kaut ko darīt!

-  Ko es varu darīt, kā tikai kaukt?

-   Kur Vladislavs? Sergejs prasīja. Kur pārējie Rajevski?

-   Nezinu, Vanda paraustīja plecus, izslaucīja acis un piecēlās. Vladislavs droši vien ir pie savas Stefānijas. Vairākas dienas mājās nav rādījies. Esmu palikusi viena.

-  Gluži viena jau neesi, Sergejs atgādināja. Vai es tev neko nenozīmēju? Joprojām mani uztver kā svešzemnieku, varbūt pat kā… ienaidnieku?

-  Nē, Sergej, Vanda strauji papurināja galvu. Kas tu man par ienaidnieku, ja neko sliktu neesi izdarījis?

-  Un neko arī nedarīšu, viņš apsolīja. Bet tev, Vanda, apmēram stundas laikā ir jāizlemj… Ko domā darīt? Sarkanā armija atkāpjas. Mēs evakuējamies. Pēc stundas manā rīcībā būs divas automašīnas. Viena priekšniecībai, otra viņu sievām un bērniem. Ja izvēlēsies braukt man līdzi… Es tev vietu rezervēšu. Bet bīstami būs. Jau tagad itin bieži visādi nelieši uz mums šauj no māju stūriem vai logiem. Ja izšķirsies braukt līdzi, bērnu tomēr labāk atstāj šeit!

-    Kā tu, Sergej, domā… Vandai mazliet iedrebējās balss. Tikai, lūdzu, godīgi! Šis karš… Šī atkāpšanās… Tas viss ir uz ilgu laiku?

-  Nedomāju gan! Sergejs apņēmīgi sacīja. Es ne mirkli nešaubos, ka drīz atgriezīsimies! Ja nebūtu šīs pārliecības…

Vanda piegāja pie Sergeja, piespieda galvu pie viņa krūtīm, labu laiku tā stāvēja, tad ieskatījās šī cilvēka acīs.

-  Sergej… viņa čukstēja. Ja es braucu tev līdzi… Man tev pilnīgi jāuzticas. Tu nedrīksti mani pamest! Es nezinu, kas tev būs jādara, bet tu mani nedrīksti pamest! Ko es viena darīšu lielajos Krievijas plašumos? Es aiziešu bojā! Tu to saproti? Un ko tava sieva? Ko bērni?

-   Es jau esmu tev teicis nekādas sievas man nav! Un bērnu nav. Ja būs tāda iespēja, pie pirmās izdevības tevi aizvedīšu pie saviem vecīšiem, tur arī pārlaidīsi karu, pastrādāsi kolhozā, bet pēc tam atkal atgriezīsimies Rīgā. Tagad jau sen nenotiek nekādi simtgadu kari! Viss notiek ātri vai nu, vai…

Sergejs aizgāja. Vanda atkal piegāja pie bērna gultas, ilgi, kā sastingusi stāvēja, tad noliecās zemāk un aizmigušajam Ceslavam palūdza piedošanu poļu valodā…

-  Dēliņ… Man tevi ir jāatstāj! Piedod! Es tevi nepametu. Nē! Es vienkārši esmu spiesta tevi uz laiku atstāt. Jā, tieši tā! Spiesta! Ja palikšu mani šie pareizie latvieši nositīs! Un ja ne, tad viņi mani vismaz nodos un pēc tam nositīs vācieši…

Tā nu tā dzīvīte sanākusi. Bet tāda tā būtu sanākusi arī tad, ja Sergejs manā istabā nebūtu ienācis. Būtu ienākuši citi, kas mūs aizvestu uz Sibīriju, un diez vai mūs būtu izglābusi arī tava tēva Vladislava uzstāšanās tai darbaļaužu mītiņā. Jo galvenais, Ceslav, pats galvenais un svarīgākais ir mūsu piederība buržuāzijai! Tagad gan esam tikpat nabagi kā pārējie, bet boļševiku acīs pirms tam mēs tomēr bijām bagāti! Tas esot šausmīgs grēks un to viņi nevienam nepiedod! To es nekādi nespēju saprast. Kāpēc turīgs cilvēks tiek uzskatīts par briesmīgu noziedznieku, bet jebkurš ielas klaidonis tiek celts lielā godā?! Taču velns ar viņiem! Es tomēr pamēģināšu glābties. Par tevi, dēliņ, parūpēsies pārējie Rajevski. Bet tu gaidi, Ceslav! Gaidi! Es atgriezīšos, bet pagaidām… Drošs paliek drošs…

Vanda aizgāja uz otru istabu, ar lielām pūlēm no sienas atstūma masīvu ozolkoka rakstāmgaldu un no tur slepeni iekārtotas slēptuves izņēma smagu, ar ādu apvilktu koka kasti tādu kā vidēja lieluma lādi, un to atvēra. Pirmajā mirklī no tur redzamā zelta un dārgakmeņu spožuma apžilba acis. Lāde līdz malām bija pilna ar visdažādākās vērtības un sarežģītības mākslas darbiem.

"Šie dārgumi varbūt izglābs tavu dzīvi," pēc vāciešu iebrukuma Polijā, iedodot šīs vērtības glabāšanā savai mazmeitai Vandai, teica vecais Zbigņevs Naglinskis. "Ja būs vajadzība, izmanto prātīgi!"

Vanda saprata, ka viņa šo juvelierizstrādājumiem pilno lādi vest sev līdzi uz Krieviju nevar. Bet kas pa kara laiku notiks šai dzīvoklī? Kādi cilvēki šeit dzīvos? Ko viņi darīs ar mēbelēm? Varbūt šī māja tiks sabombardēta un nodegs gluži tāpat kā Naglinsku savrupmāja Poznaņas pievārtē?

Tāpēc Vanda, neko nesakot Vladislavam, par to bija padomājusi jau agrāk. Viņa dārglietu kasti ielika lielā tirgus somā, izgāja no dzīvokļa un nokāpa pagrabā. Tur, vienā no tā brīvajiem stūriem, kur nevienam no iedzīvotājiem nebija nodalījuma, viņa izraka nelielu bedri un atnesto kasti apraka. Pēc tam rūpīgi nolīdzināja zemi un virsū vēl sameta visdažādākos sadzīves atkritumus, ko salasīja turpat uz vietas.

Šai pagraba stūrī tikpat kā neiespīdēja gaisma, un Vanda apmierināta nodomāja, ka tagad māja var nodegt vai tikt

sabumbota, drupas pēc tam novākt un vietā uzcelt jaunu māju, taču dārglietu kaste tik un tā tur paliks. Un, ja ar viņu Krievijā kaut kas notiks, visas šis zeltlietas, no briljantiem un citiem dārgakmeņiem darinātās rotaslietas un vesela kaudze zelta cara laika rubļu, paliks Ceslava rīcībā. Un viņam būs nodrošināta, ja ne ļoti turīga, tad vismaz pilnīgi normāla dzīve. Bet kā viņam darīt zināmu šo vietu, kur pašlaik šīs dārglietas atrodas, viņa vēl nezināja. Vismaz tai dienā, kad viņa atgriezās dzīvoklī, nomazgāja rokas, pārģērbās un lielā steigā sapakoja divus čemodānus ar drēbēm, veļu un citām pirmās nepieciešamības lietām, viņa cerēja, ka agrāk vai vēlāk tomēr atgriezīsies gan Rīgā, gan šai mājā un dzīvoklī. Karš būs beidzies un viņas dēls Ceslavs dzīvs. Kas notiks ar Vladislavu, viņu tikpat kā neinteresēja.

Vanda, joprojām stipri satraukta, piegāja pie telefona un uzgrieza Vladislava brāļa Boļeslava dzīvokļa numuru.

Neviens klausuli necēla. Tātad dzīvoklī neviena nebija.

Vanda, vēl vairāk satraukusies, zvanīja uz slimnīcu.

-       Ceturtā nodaļa klausās! atskanēja skaļa kādas sievietes balss.

-       Esiet tik laipna… Vandai nedaudz trīcēja balss. Lūdzu dakteri Boļeslavu…

-        Viņš pašlaik ir aizņemts, atbildēja kāda sieviete acīmredzot dežūrējošā medmāsa.

-   Es jūs ļoti lūdzu… Šeit viņa brāļasieva… Lūdzu…

-  Mirklīti pagaidiet! māsiņa teica. Es pamēģināšu.

Pēc dažām minūtēm Vanda izdzirda neapmierinātu sava

radinieka balsi.

-  Tā esi tu, Vanda?

-  Jā, Boļeslav. Es…

-  Kas noticis?

-  Pasaule sabrūk…

-  To es zinu! Konkrētāk!

-  Arī mana dzīve…

-  Vladislavs ir pie tevis?

-       Es nezinu, kur viņš ir. Droši vien pie tās sliktās sievietes Stefānijas…

-  Bet tu esi tā labā, ja?

-  Es arī esmu sliktā, taču… Es braucu prom.

-  Tūlīt? -Jā.

-Kur?

-  Uz Krieviju.

-  Kopā ar to čekas virsnieku?!

-   Es te nevaru palikt! Bet kāpēc man uzradās tas krievu virsnieks…? Pats zini! Tāpēc, ka viņam izpildkomiteja piešķīra divas istabas mūsu lielajā dzīvoklī! Ne jau es viņu gāju kaut kur meklēt! Viņš atnāca pats! Un tika pie manis gultā tikai tāpēc… Jā, es varēju pakārties, varēju izlēkt pa logu, bet tādā gadījumā jūs pārējie Rajevski tagad preču vagonā kratītos uz Sibīriju vai velns sazina, kur citur! Es jūs esmu izglābusi, un galu galā arī tas čekas virsnieks… Boļeslav, tu esi ārsts, gudrs cilvēks, un tev vismaz aptuveni vajadzētu zināt to cenu, kādu es maksāju…

-  Kas notiks ar Ceslavu? Tu viņu ņem līdzi?

-  Tāpēc jau zvanu! Boļeslav! Es viņu atstāju šeit! Es nezinu, kas ar mani var notikt Krievijā, turklāt vēl ar zīdaini uz rokām…

-  Tad paliec! Boļeslavs stingrā balsī teica. Ja tu spēsi pamest savu bērnu…

-Kas?

-  Tu būsi pēdējā neliete! Pretīga draņķe!

-   Nomierinies, Boļeslav! Vanda sāka kliegt. Jūs, vīrieši, paši esat pēdējie maitas! Es nezinu, kas ar mani var notikt, kara laikā dzīvojot Krievijā, toties absolūti skaidri zinu, kas ar mani notiks… ja palikšu šeit. Tāpēc… Tu visu saproti. Es tevi lūdzu! Vladislavam bērns ir vienaldzīgs. Varbūt viņš sāks dzīvot ar Stefāniju. Boļeslav! Man vairs nav laika! Vakarā, lūdzu, atbrauc uz mūsu dzīvokli un paņem Ceslavu! Vai nu paturi pie sevis vai aizved pie māsas uz Dagdu! Bet, lūdzu, parūpējies par bērnu! Tu man to apsoli?

Boļeslavs krietnu brīdi domāja. Tad, smagi nopūties, pateica.

-   Labi! Lai gan domāju, ka Vladis pats tiks galā ar savu bērnu, ja arī turpmāk dzīvos ar Stefāniju vai kādu citu! Taču to gan zinu ar tevi viņš kopā vairs nedzīvos nekad!

-  Paldies, Boļeslav, Vanda klusi pateica un nolika klausuli. Pēc tam ātri pieskrēja pie loga. Tieši tobrīd uz ielas

Vanda paķēra abus čemodānus, uz mirkli apstajas pie bērna gultiņas.

apstājās autobuss, un šoferis vairākas reizes nospieda signāltauri.

Vanda paķēra abus čemodānus, uz mirkli apstājās pie bērna gultiņas, viņas acīs parādījās asaras, tad steidzīgi devās lejā. Kad Vanda bija tikusi līdz autobusam, viņu un pārējos aizbraucējus no vairākiem mājas logiem pavadīja daudzu iedzīvotāju naida pilnie skatieni…

It kā juzdams, ka tiek atstāts un praktiski pamests likteņa ziņā, Vandas un Vladislava Rajevsku pusgadu vecais puika pēkšņi pamodās un sāka skaļi raudāt.

Bet aizbraucošais autobuss ar Iekšlietu tautas komisariāta atbildīgo darbinieku sievām, bērniem, draudzenēm un citiem radiniekiem, šķērsojot Gaisa tiltu, pie rūpnīcas VEF jau kļuva par mērķi spēcīgai apšaudei…

10. NODAĻA

-       Ko tu vakar darīji? Vladislavs jautāja un stingri paraudzījās uz blakus sēdošo Stefāniju. Viņa izskatījās nedaudz apjukusi, lai gan pirmajā brīdī pati īsti nesaprata kāpēc. Visticamāk, viņu vienkārši pārsteidza, ka Vladislavs pēkšņi sāka interesēties, ko viņa darījusi. Parasti Vladislavs uztraucās, ko viņa darīs rīt.

-  Es biju pie Roberta! Stefa neslēpa.

-  Kāpēc?

-  Vai vēl kaut ko muļķīgāku nevarēji uzprasīt?

-        Tās nav nekādas muļķības, Vladislavs sacīja. Tas man ir svarīgi.

-       Kad mēs trijatā mīlējāmies, Stefānija atgādināja. Tas tev nebija svarīgi? Neuztrauca?

-       Turklāt vēl kā! Vladislavs iesaucās. Taču es gribēju redzēt.*., un uzzināt…

-  Vai atklāji ko jaunu? Stefānija šķelmīgi pasmaidīja.

-       Viss bija jauns, Vladislavs teica. Lai gan… Tā bija kļūda. Un ļoti muļķīgi.

-       Es vēlējos paeksperimentēt, Stefānija sacīja. Tas tā notika pirmo reizi. Gribēju uzzināt…

-  Kurš no mums labāks? Vladislavs ātri prasīja.

-   To jau es noskaidroju agrāk, Stefānija teica. Atsevišķi… Šoreiz gribēju pārbaudīt, vai jūs uz to vispār esat spējīgi mīlēties tieši tā un greizsirdības dēļ viens otru nenosist…

-  Turpmāk tādus eksperimentus labāk nerīko! Vladislavs brīdināja. Citādi greizsirdības lēkmē mēs varam nosist tevi…

Stefānijas lielās acis uz brīdi iepletās vēl lielākas un viņa ilgi nesapratnes pilna skatījās uz Vladislavu.

-  Tu to nopietni?

-  Redzi, mīļā, mīlestība vispār ir nopietna lieta, un parasti gudri cilvēki ar to nespēlējas. Un to nedara tāpēc, ka tas vienmēr ir ārkārtīgi bīstami!

-   Es to sapratu, bet… Tovakar nonācu pie mazliet pārsteidzoša secinājuma… Varbūt tas ir kļūdains, taču man šķiet… Ja jūs abi bijāt ar mieru vienlaikus būt kopā ar mani gultā… Ne Roberts, ne arī tu, Vladislav… Neviens no jums nemaz tā pa īstam mani nemīl.

-  Secinājums ir kļūdains, Vladislavs teica. Vismaz es tevi mīlu. Tevis dēļ upurēju ģimeni…

-   To, ko cilvēks nemīl, nav grūti upurēt, Stefānija nopietni sacīja. Daudz grūtāk ir censties iegūt to, kas šķiet vajadzīgs.

-   Man vajadzīga esi tu, Vladislavs apgalvoja. To vēl neesi apjēguši?

-  To pašu apgalvo arī Roberts. Ko man darīt? Kuram ticēt?

-   Tev beidzot jāizvēlas! Vladislavs cietā balsī pateica.

-  Vai nu es, vai viņš!

-  Vai arī neviens no jums! Stefānija negaidīti pateica.

-   Man šķiet, tas mūsu situācijā būtu visprātīgākais risinājums.

-   Diez vai, Vladislavs domīgi iebilda. Tu vispār zini, kāpēc vīrietim vajadzīga sieviete? Ne jau tāpēc, lai viņa tam mazgātu traukus vai balinātu kreklus! Vīrietim sieviete galvenokārt vajadzīga gultai dabiskai vajadzībai! Tu jau pati to nepārtraukti izjūti nav nekā spēcīgāka par šo drausmīgo seksuālo dziņu… Ir sācies karš, pasaule brūk kopā, kaut kur notiek zemestrīces, revolūcijas, vulkānu izvirdumi, drausmīgi plūdi un bads, vācieši un krievi saplosa Poliju, taču tik un tā tas viss vīrietim un sievietei netraucē alkt vienam otra ķermeni. Starp citu, tieši šādās vēstures un dabas katastrofas šī seksuālā dziņa desmitkārt pastiprinās, it kā daba to jau sen būtu paredzējusi un iecerējusi jo tuvāk cilvēki atrodas bojāejai, jo spēcīgāk izpaužas vēlme radīt jaunu dzīvību…

Stefānija atkal ļoti pārsteigta paskatījās uz savu draugu.

-  Vladislav, kāpēc tu man visu to stāsti?

-   Tāpēc, lai tu beidzot saprastu… Vīrietis, kas nespēj iegūt sievieti, kuru izvēlējies… var kļūt ārkārtīgi bīstams! Viņš var zaudēt kontroli pār sevi, jo praktiski ir jau zaudējis to, kas viņam bijis pirms tam…

-    Vladislav! Stefānija joprojām izskatījās pārsteigta. Bet tu taču mani esi jau dabūjis! Mēs kopā esam pavadījuši daudzas skaistas dienas un vētrainas naktis. Ko tu vēl gribi?

-  Nesaprati? Vladislavs dusmīgi jautāja. Gribu, lai es tev būtu vienīgais! Vēlos, lai arī man tu būtu vienīgā! Tev Roberts jātriec ratā!

-   Tieši to man vakar uzstājīgi pieprasīja arī Roberts triec to Vladislavu prom! Es gribu būt tev vienīgais! Tad tagad, Vladik, beidzot man pasaki vai dzīt jūs abus prom? Vai arī abus tomēr paturēt?

-  Šodien pat tev jāpārvācas pie manis! Vladislavs gandrīz vai pavēlēja. Un situācija tiks atrisināta.

-   Kur? Stefānija spēji iesaucās. Uz tavu centra dzīvokli, kur ir arī tava neuzticīgā sieva un baigais čekas virsnieks?! Tu vispār zini, ka viņi ir mīļākie?

-  Tas mani vairs neinteresē, Vladislavs atbildēja.

-   Ļoti slikti, Vladik! Par sievu tomēr šad tad jāpainteresējas! Vismaz tik daudz, ar ko viņa guļ, kad pats neesi blakus!*

-  Mani interesē tikai tu, Vladislavs sacīja. Un mūsu turpmākais liktenis.

Viņi toreiz sēdēja Stefānijas vecāku privātmājas dārzā, kas atradās Buļļu un Grīvas ielas stūrī un ne ar ko neizcēlās. Kā daudzas citas Iļģuciema mājas, tas bija neliels baltu ķieģeļu namiņš, kādus divdesmitajos un trīsdesmitajos gados pilsētas nomalēs sabūvēja vietējo fabriku strādnieki un dažādu iestāžu ierēdņi.

Stefānijas Stafeckas vecāki pēc sava sociālā stāvokļa patiesībā nepiederēja ne pie vieniem, ne otriem. Kazimirs Stafeckis pēc izglītības jurists strādāja Rīgas pilsētas Kriminālpolicijā un skaitījās viens no labākajiem krimināllietu izmeklētājiem, taču tā kā bija kreisi noskaņots un Ulmaņa laikā savā mājā bija slēpis un tādā sakarā no droša aresta izglābis dažus aizliegtās komunistiskās partijas biedrus, padomju vara šādu rīcību prata novērtēt un atšķirībā no daudziem citiem viņa kolēģiem Kazimiru nerepresēja, bet tieši otrādi iecēla diezgan augstā amatā Rīgas pilsētas Galvenajā milicijas pārvaldē.

Bet Stefānijas māte Beatrise strādāja Nacionālajā operā un bija tās slavenā kora dalībniece, kurai tomēr dažu operu iestudējumos šad tad iedalīja arī nelielas solo partijas, par ko Beatrise Stafecka jutās gandrīz vai pārlieku laimīga.

Tāpēc viņa arī ārkārtīgi cerēja, ka savas dzīves nepiepildīto sapni kļūt par slavenu operdziedātāju ar uzviju piepildīs viņas vienīgā meita Stefānija. Taču meita lika rūgti vilties un viss rādīja, ka šis sapnis tā arī paliks neīstenots.

Meita jau no mazotnes bija nevaldāmas enerģijas pārpilna vai, kā toreiz mēdza teikt, ļoti nemierīgs bērns. Taču ne vienmēr izprotamu iemeslu dēļ, viņai nereti pēkšņi uznāca tik smags depresīvs garastāvoklis, ka Stefānija bieži meklēja vientulību visbiežāk ieslēdzās savā istabā, ne ar vienu nerunāja un varēja stundām ilgi sēdēt un raudzīties kādā telpas punktā. Bet, kad šīs dīvainās, iespējams, patoloģiskās psihes īpatnības pēc vairākām dienām tikpat pēkšņi, kā parādījušās, pašas no sevis pazuda, Stefānija atkal pārtapa it kā pilnīgi citā būtnē kļuva bezbēdīgi jautra, enerģijas pārpilna, visu laiku kaut ko darīja, kustējās, runāja, smējās un ne par ko īpaši neuztraucās.

Arī viņas seksualitāte kā uzskatīja vecāki tāpat izrādījās ne pārāk normāla. Stefānija dzimumdzīvi uzsāka jau četrpadsmit gadu vecumā, tā viņai uzreiz ārkārtīgi iepatikās, un jau dažus gadus vēlāk visu, kas ar to saistījās, diktēja ne jau tikai vienkārša vēlme vieglprātīgi patrakot, bet gan viss viņas jaunās sievietes organisms. Tas vistiešākajā nozīmē arvien uzstājīgāk prasīja seksu, tā ka divdesmit gadu vecumā Stefānija jau bija pārgulējusi ne tikai gandrīz vai ar visiem sava vecuma Iļģuciema puišiem un konservatorijas studentiem, bet arī ne ar vienu vien jau nobriedušu vīrieti.

Stefānijas vecāki skaidri saprata, ka ar meitas psihi un seksualitāti kaut kas nav īsti kārtībā, ka viņai acīmredzot piemīt kāda organisma patoloģija, taču bija kauns savu tik ļoti mīlēto un muzikāli apdāvināto meitu vest pie psihiatra, jo viņi diezgan pamatoti uzskatīja, ka tas varētu nākt zināms sabiedrībai un konservatorijas vadībai un meitas iecerētajai operdziedātājas karjerai pienāktu gals.

-  Runā, ka jau pēc dažām dienām Rīgā būs vācieši, Vladislavs atgādināja.

-  Tu domā, tas mums nāks par sliktu? Stefānija jautāja un, gaidot atbildi, satraukta skatījās Vladislava acīs.

-   Bet kā citādi? viņš skumji pasmaidīja. Karš… Un jebkura varas maiņa… Taču, iespējams, daudziem tas tomēr nāks par labu.

-  Bet tie nebūsim mēs, vai ne? Stefānijas balsī bija saklausāmas skumjas.

-   Diemžēl… Vladislavs atbildēja. Tev tēvs, man sieva… tā vai citādi bija saistīti ar krieviem un viņu varu.

-  Ko tad mums darīt? Stefānija jau kuro reizi prasīja.

-  Kāpēc tikai tagad par to sāki domāt? Vladislavs cieši paskatījās uz meiteni. Kāpēc, piemēram, par to nedomāji, kad ar Robertu līksmojies krogā un pēc tam gāji pie mākslinieka Grundmaņa pozēt aktam, ko viņam pasūtīja Roberts? Tev baigi to vajag? Pasaule jūk ārā, valsts iet bojā, bet tu ģērbies kaila un sajūsminies, ka tevi glezno slavens mākslinieks! Normāli cilvēki tā nedara!

-   Ko tad viņi dara? Stefānija mazliet izsmejoši vaicāja. Iet kārties?

-  To es nezinu, Vladislavs atbildēja. Zinu vienīgi to, ka gudri cilvēki briesmu situācijās mēģina glābties.

-  Vai mums patiešām kas nopietns draud?

-  Var gadīties visādi, Vladislavs drūmi atbildēja. Mēs kaut kā tomēr bijām saistīti ar padomju varu. Es uzstājos strādnieku mītiņā, šo varu, vismaz šīs runas laikā, atbalstīju un to ieteicu darīt arī citiem. Bez tam mūsu centra dzīvoklī mitinās čekas virsnieks, bet tavs tēvs ir tiešs padomju varas pārstāvis. Ja vācieši vai latvieši ar saviem politiskajiem pretiniekiem izrīkosies, kā visu šo gadu darīja komunisti, mums nav ne mazāko izredžu palikt dzīviem.

-  Tu par to esi pārliecināts?

-  Pilnīgi.

-  Tātad jābēg?

-  Tas būtu visprātīgākais.

-       Bet kur mēs varam aizbēgt? Līdz ar pārējiem uz Krieviju?

-  Ko darīs tavs tēvs?

-       Viņš jau ir prom. Pat lāgā atvadīties nesanāca. Un ko tava Vanda?

-  Viņa arī esot aizbēgusi.

-  Kopā ar savu čekistu?

-  Acīmredzot.

-Žēl.

-  Ne mazākā mērā.

-  Un kur mazais Ceslavs? Vanda paņēma līdzi?

-        Tas viņai laikam būtu milzīgs apgrūtinājums. Viņa Ceslavu pameta vienu.

-  Kur viņš tagad atrodas?

-       Tepat mūsu Iļģuciema mājā. Boļeslavs atveda. Par viņu pašlaik rūpējas brālis un kaimiņiene. Kad viss norimsies un mēs paliksim dzīvi… Tad par bērnu rūpēšos es.

-       Vladislav… Stefānija negaidīti, un tāda kā nobijusies, čukstēja. Tu mani mīli?

-       Ja es tevi nemīlētu, tad būtu kopā ar sievu un savu dēlu un te tavā priekšā kā pēdējais ubags nestāvētu…

-        Tas ir patīkami, Vladislav, ka mani mīli, Stefānija sacīja. Tas vienmēr ir patīkami, taču… Viņa nedaudz samulsa. Katrs vīrietis, kas vēlējies mani iegūt, pirms tam vienmēr man ir atzinies mīlestībā. Tas ir bijis gan skumji, gan ļoti uzjautrinoši. Acīmredzot tas jums ir tāds kā reliģisks rituāls pirms tam nokrist manā priekšā uz ceļiem un izlūgties… Bet īpaši lūgties jau nevajag. Es pati to vienmēr esmu gribējusi un tu, Vladislav, to labi zini. Domāju, tu esi izdarījis savas dzīves lielāko kļūdu gan manī pa īstam

iemīlēdamies, gan vispār iedomādamies, ka es varētu būt tavas dzīves partnere. Bet es, mīļais, tāda nevaru būt! Tā vienkāršā iemesla dēļ… Tuvāk pārredzamā nākotnē, tas ir, apmēram desmit, divdesmit vai pat visus trīsdesmit gadus es tev un citiem varēšu būt tikai mīļākā. Tu man piedod, Vladik, taču, iedomājoties vien par ģimenes dzīvi un bērniem, man pār muguru skrien aukstas skudriņas un kļūst pat nelabi! Es neesmu tam radīta! Esmu dzimusi brīvībai!

Vladislavs ilgi klusēja. Viņš bija satriekts un galēji sadrūmis. Vladislavs šādu iznākumu jau apmēram bija gaidījis, taču, kad par to beidzot pārliecinājās, viņu pārņēma skaudras skumjas. Viss šķita pēkšņi sabrucis. Viss bija zaudēts. Un viņam negaidīti ienāca prātā, ka, iespējams, Stefānijas atteikums ir saistīts ar to, ka viņš vairs nav bagāto Rajevsku dēls un turpat vai vienīgais mantinieks…

-   Protams, Stefānij, tu ar sevi un savu dzīvi vari darīt, kā pašai tīk, Vladislavs sacīja. Tikai vienmēr der atcerēties… Ja tu ar kādu sāc draudzēties, spēlējies ar mīlestību un turklāt vēl ar viņu liecies gultā… Tu esi pamatīgi iejaukusies šā cilvēka dzīvē un tāpēc vienmēr jārēķinās, ka kāds to var nepiedot un viņam tas var ļoti sāpēt. Es jau to teicu vīrietis, mēģinādams savā dzīvē iesaistīt sievieti, parasti kaut ko zaudē no jau iegūtā. Iemīloties un cerot turpmāk dzīvot kopā ar tevi, es zaudēju savu ģimeni, es no tās apzināti atteicos, un diez ko vēl zaudēšu rīt! Tā ka tu, Stefānij…

-  Es neko, viņa ātri sacīja. Kas mums liedz arī turpmāk palikt draugiem? Tu taču zināji, kāda es esmu! Vai tev ļoti patīk, ka Vanda tev ir neuzticīga? Un vai tiešām tev vēl vairāk patiktu, ja arī nākamā sieva, tas ir es, tev uz katra soļa būtu neuzticīga? Vladislav, esi taču mazliet vīrišķīgāks un, ja jau tik ļoti vēlies citu sievu, tad tomēr viņu izvēlies daudz rūpīgāk! Jā, esmu skaista, arī pēc rakstura laba, taču neesmu paredzēta tikai vienam vīrietim! Vai to ir tik grūti saprast?

-   Nē, Stefānij, to saprast nav grūti, Vladislavs rūgti atbildēja. Grūti to ir pieņemt.

-  Bet tāda ir dzīve! Stefānija iesaucās. Tepat netālu, tikai kādus simts kilometrus tālāk krīt bumbas un mirst cilvēki, mūsu zemītē atkal nāk iekšā svešs karaspēks, bet tu runā par kāzām un mīlestību. Taču tagad mums vajadzētu domāt par to, kā paglābties no iespējamām represijām…

Vladislavs nožēlas pilns paskatījās uz draudzeni un nodomāja, ka varbūt patiešām nebija vērts ar viņu saieties un lolot kaut kādas tur rožainas nākotnes cerības. Mīlestība agrāk vai vēlāk vienmēr liek vilties. Es varbūt patiešām neesmu pārāk gudrs. Mani hipnotizējoši ir ietekmējis Stefānijas skaistums. Interesanti, ja es tādu Stefāniju nemaz nepazītu, ja tuvu nepazītu arī nevienu citu sievieti… Vai Vanda mani mīlētu un nekad ar to krievu nebūtu pārgulējusi? Būtu! Tas neko nemainītu! Viss ļoti vienkārši mēs nekad viens otru neesam mīlējuši. Mūs materiālas ieinteresētības dēļ saveda kopā mūsu vecvecāki. Ar to arī mūsu laulība sākās un beidzās. Nekas cits nemaz nebija iespējams, ja nu vienīgi… mēs paši būtu ārkārtīgi ieinteresēti būt bagātiem. Bet man tas ir stipri vienaldzīgi. Un kā rādās arī Vandai. Man līdz šim kaut kā šķita, es biju pat pārliecināts, ka man šai dzīvē daudz svarīgāka par visām dārglietu lādēm, bankas kontiem un nekustamiem īpašumiem tomēr ir mīlestība. Taču, izrādās, arī mīlestība var būt tikai prece, maiņas objekts vai vienkārši skaists, ar īpašu maģiju apveltīts vārds, nevis tā cietā klints, uz kuras droši stāvēt, nebaidoties, ka šis pamats zem kājām kādu dienu varētu viegli izšķīst.

-  Tātad viss beidzies? Vladislavs vēlreiz cieši paskatījās uz pretim sēdošo Stefāniju. Viņa nez kāpēc izskatījās skaistāka nekā jebkad agrāk.

-  Kāpēc? Stefānija mazliet pārsteigta jautāja. Varbūt tagad viss tā pa īstam tikai sāksies…

11. NODAĻA

Un sākās arī, vienīgi ne gluži tā, kā daudzi to bija iedomājušies. Protams, vācu iebrucēji nebija tik prasti un rupji kā iepriekšējie, arī daudz gudrāki un pieklājīgāki, taču tas viņu pārvaldes sistēmu, ideoloģiju un izturēšanos pret citādi domājošajiem ne mazākā mērā nedarīja humānāku.

Izrādījās, ka tā pati neiecietība un trulā nežēlība, kāda bija boļševikiem, piemita arī nacistiem. Bet ar savu izturēšanos visvairāk pārsteidza tieši vietējie. Savai brutalitātei un sodīšanas tieksmei viņi ātri atrada it kā labi saprotamu attaisnojumu tas viss par padomju varas veiktajām represijām un tūkstošiem nevainīgu ļaužu izsūtīšanu uz Sibīriju, taču tai pašā laikā piemirstot vai arī absolūti neapzinoties, ka paši mats matā rīkojas tieši tāpat kā nīstie boļševiki. Attaisnojumu ļaunajiem darbiem var atrast vienmēr un ļoti viegli. Ja pirmajiem par tādu kļuva šķiru cīņa, tad otrajiem atriebība par tautai nodarīto pārestību. Bet patiesībā aiz visa tā lielākoties slēpās kaut kāda katra cilvēka personīgā ieinteresētība, varaskāre un vēlme, it kā taisnības vārdā, izpausties tieši šādi varmācībā pret patiesajiem vai tikai iedomātajiem ienaidniekiem, pilnīgi aizmirstot, ka, darot ļaunus darbus, lielākais ienaidnieks sev esi tu pats…

Vladislavs savu dēlu Ceslavu, kā viņš teica uz laiku atstāja Boļeslava sievas Terēzes aprūpē, bet pats arvien biežāk uzturējās pie Stefānijas. Atklāti sakot, šo sievieti bija diezgan grūti saprast viņa, tāpat kā Vanda, Vladislavu tikpat kā nemīlēja, taču pie viņa bija jau pieradusi, viņš bija arī labs mīļākais un iespēju robežās Stefānijai visādi palīdzēja.

Taču tai pašā laikā Roberts Rogovs arvien biežāk, atnākot ciemos pie Stefānijas, konstatēja, ka durvis ir aizslēgtas, taču dzīvoklī deg gaisma un patafons atskaņo amerikāņu deju mūziku.

Tātad Vladislavs atkal ir priekšā!

Tas Robertu tracināja, dziļi aizskāra viņa vīrieša godu, līdz beidzot Roberts nolēma rīkoties. Atklāti sakot, viņš savās jūtās pret Stefāniju viņas pārspīlēti izvirtīgā dzīvesveida dēļ jau bija krietni atsalis, taču pašlepnums neļāva tā vienkārši atkāpties. Galu galā Stefānija bija neparasti skaista.un, lai kāda viņa arī būtu citādā ziņā, tomēr bija patīkami laiku pa laikam ar viņu pamīlēties. Tas vien jau bija ko vērts.

Un tā kādu dienu Roberts Rogovs apsēdās pie rakstāmgalda un uzrakstīja SD pārvaldei adresētu ziņojumu par valsts ienaidnieka Vladislava Rajevska un viņa sievas Vandas noziedzīgo darbību padomju laikā, kas nepārprotami bija vērsta pret latviešu tautas interesēm… Diemžēl 1941. gada vasarā tā pie saviem rakstāmgaldiem gluži kā padomju laikā! sēdēja simtiem "godīgu un pareizi domājošu" cilvēku, apzināti atmaskojot, apsūdzot un apmelojot pazīstamus un arī nepazīstamus līdzpilsoņus…

Rezultāts bija simtprocentīgs. Arī uz Roberta iesniegumu vācu okupācijas drošības iestāžu atbilde ilgi nebija jāgaida.

Pēc dažām dienām pie Vladislava dzīvokļa durvīm skaļi pieklauvēja divi jauni vīrieši, ģērbušies pelēkos lietusmēteļos un ar tādas pašas krāsas platmalēm galvā, un, neko daudz nepaskaidrojot, aicināja sekot.

Vladislavs, stipri nobijies, nemaz neprasīja kur un kāpēc? Viņam pietika tikai ar vienu vārdu, ko, stādījušies priekšā un uzrādot attiecīgās iestādes apliecības, pavēstīja atnākušie vīri gestapo!

Vispirms Vladislavs patiešām nokļuva tai pašā Reimersa ielas namā, kur vēlāk atradās gan LPSR, gan arī neatkarīgās Latvijas Republikas Iekšlietu ministrija, taču jau nākamajā dienā tika pārvests uz Centrālcietumu, kur viņu apmēram desmit dienas it kā aizmirsa. Bet kad beidzot atcerējās…

Viņu sita ilgi un nežēlīgi.

Vācu okupācijas laikā Rīgas Centrālcietuma aizturēto personu pratināšanas kamera atradās ceturtā korpusa otrajā stāvā, bija apmēram divdesmit kvadrātmetrus liela, bez logiem, ar tumši pelēki krāsotām sienām. Pie augstajiem griestiem bez pārtraukuma dega spilgtu gaismu izstarojoša spuldze. Mazāka lampa atradās uz vidēji liela rakstāmgalda, kur pie rakstāmmašīnas parasti sēdēja zemākas dienesta pakāpes protokolists, bet galda galā kāds no latviešu SD izmeklētājiem.

Vispirms divi atlētiska auguma sitēji pirmskara sportisti rokās uzvilkuši boksa cimdus, uz pratināšanu atvesto cilvēku sita, it kā atrastos smagā boksa treniņā. Kad pratināmais bija pamatīgi apdullināts, viņi novilka cimdus, rokās paņēma gumijas stekus un turpināja cilvēku dauzīt ar tiem. Pēc tam skaļi vaidošo vīrieti apsēdināja uz krēsla un ļāva dažas minūtes atjēgties. Viens no sitējiem iedeva pat netīru dvieli, ar ko noslaucīt no pārsistajām uzacīm un deguna tekošās asinis.

-   Mani sauc Arvīds Ādamsons, izmeklētājs sacīja, un es pārstāvu Trešā reiha drošības dienestu. Bet šis dienests, labi organizēts, pastāv, lai enerģiski cīnītos pret valsts iekšējiem un ārējiem ienaidniekiem. To es saku tāpēc, lai tu jau uzreiz zinātu, ar ko tev ir darīšana! Bez jebkādiem jokiem! Mēs, protams, jau šovakar tevi kopā ar citiem komunistu līdzskrējējiem varam iemest automašīnā, aizvest uz Biķernieku mežu un nošaut. Bet pirms tas notiek… Šis tas vēl jānoskaidro. Turklāt vēl šī izslavētā vācu kārtība un pedantisms… Visi ir jāuzskaita, jāreģistrē… Tātad… Kā tevi sauc, kad dzimis, kur dzīvoji un strādāji?

-  Mani sauc Vladislavs Rajevskis, sasistais cilvēks ar grūtībām sāka stāstīt. Esmu dzimis Rīgā, 1918. gada 21. septembrī. Pirms aresta dzīvoju Iļģuciemā, Dzirciema ielā 115. Latvijas Universitātē studēju jurisprudenci.

-  Tava dzīves vieta Dzirciema ielā… Tā ir privātmāja? -Jā.

-  Kam tā pieder?

-  Mums Rajevskiem. Uzcēla vectēvs, vēlāk piepalīdzēja tēvs.

-  Boļševiki nacionalizēja?

-Nē'.

-  Kāpēc?

-  Viņiem tomēr pastāvēja kaut kādi standarti. Izrādījās, šī māja nav tik liela. Pietrūka daži kvadrātmetri. Toties viņi nacionalizēja mums piederošos divus piecstāvu namus vienu Rīgas centrā Tērbatas ielā, otru Āgenskalnā, divus audumu veikalus un fabriku "Rīgas tekstils", kur manam tēvam piederēja akciju kontrolpakete.

-  Man gan ir ziņas, ka jūsu Dzirciema ielas māju nenacionalizēja pavisam cita iemesla dēļ, Arvīds Ādamsons teica.

-   Ja šāds iemesls arī ir bijis, man par to nav ne mazākās jausmas.

-  Gan jau zini, izmeklētājs diezgan mierīgi sacīja, bet tad pēc dažiem brīžiem negantā balsī uzbrēca un nikni paskatījās uz nelaimīgo studentu. Jums to māju, kas, starp citu, nemaz tik maza nav, neatņēma tādēļ, ka tu sirsnīgi kalpoji boļševikiem!

-  Nav tiesa! Vladislavs iebilda. Es viņiem nekalpoju!

Mani sauc Arvīds Ādamsons, izmeklētājs sacīja, un es pārstāvu Trešā reiha drošības dienestu.

-  Ko tad tu darīji?

-   Es vienkārši dzīvoju, viņš atbildēja. Mēs visi gribējām izdzīvot. Tas taču ir tik saprotami!

-  Nemēģini izlocīties! Arvīds bargi brīdināja. Tas taču biji tu, kas kopā ar citiem komunistiski noskaņotajiem piedalījies boļševiku organizētajā strādnieku mītiņā, pēc tam 1. Maija demonstrācijā, tā atklāti atbalstot nelikumīgo padomju varu, turklāt vēl mītiņā teikdams kvēlu, boļševikiem tīkamu runu!

-   Jā, tā bija, Vladislavs drūmā balsī apstiprināja, saprazdams, ka līdz ar to viņš patiesībā paraksta sev nāves spriedumu. Taču brīvprātīgi diez vai kāds tur būtu gājis. Mūs to darīt piespieda!

-   Nemuldi! Arvīds atkal uzkliedza. Tu to esi darījis brīvprātīgi!

-  Es to notēloju, Vladislavs mēģināja paskaidrot. Tēvs kaut kādā veidā bija uzzinājis, ka jūnijā notikšot daudzu bagātu un padomju varai naidīgi noskaņotu ļaužu masveida aresti un izsūtīšana uz Sibīriju. Tad mēs nolēmām, ka mūs varbūt varētu izglābt vismaz viena ģimenes locekļa atklāta nostāšanās padomju varas pusē. Šai lomai vispiemērotākā kandidatūra izrādījos es.

-  Nu un kā? Arvīds jautāja. Vai tas palīdzēja?

-  Ne visai, Vladislavs atbildēja. Tēvu jau dažas dienas pēc 1. Maija demonstrācijas arestēja un kaut kur aizveda. Kur to neviens nezina. Daži gan runā, ka līdz ar citiem tepat kaut kur ir nošauts. Citi saka, ka viņš atrodoties kādā no Krievijas nometnēm.

-   Bet tavu brāli un sievu? izmeklētājs jautāja. Viņus neaiztika? Un tevi pašu? Varbūt tāpēc, ka tava sieva un pats sadarbojies ar čeku?!

Vladislavs, zemu noliecis galvu, ilgi klusēja. Pēc tam dusmīgi paskatījās uz melnajā SD formā tērpto Arvīdu Ādamsonu.

-  Man ar viņiem nav bijis ne mazākā sakara, viņš teica. Vismaz ne tādā nozīmē, kādu jūs domājat. Varbūt vienīgi Vandai. Nezinu.

-  Kādas tautības cilvēks tu vispār esi? Arvīds negaidīti painteresējās. Latvietis?

-  Jā. Un polis.

-   Tāpēc jau nav jābrīnās! pratinātājs nicīgi iesmējās.

-  Slāvs! Tas ir tas pats, kas krievs! Un kas esi pēc pārliecības? Komunists?

-       Esmu ticīgais, Vladislavs paskaidroja. Katolis. Bet īstenībā tomēr esmu latvietis. Mūsu poļu senči Latvijā ienāca pirms četriem gadsimtiem reizē ar karaļa Sigismunda karaspēku.

-       Jā, tas mums vēl tikai trūka kaut kāds tur poļu karalis ar savu iekarotāju bandu!

-       Bet pašreizējie iekarotāji jums patīk? Vladislava balss pēkšņi kļuva skaļāka, un viņa acīs iemirgojās spējš naids.

-   Un viss šis viņu drošības dienests! Mums to ļoti vajag? Ar ko tas atšķiras no krievu čekas? Toreiz tur cilvēkus mocīja no Krievijas atbraukušie žīdi un tatāri, bet tagad latviešus dauza un šauj paši latvieši! Kā jūs pašreiz jūtaties? Acīmredzot savu kalpošanu šai svešajai varat uzskatīt par goda lietu, bet mani gribat nošaut tikai tāpēc, ka ar draudiem tiku izdzīts ielas gājienā un mēģināju glābt savu ģimeni?! Kuram no mums jums vai man Dieva un latviešu tautas priekšā ir lielāka vaina?

Arvīds ilgi domīgs klusēja, tad lēnām pienāca pie Vladislava, kādu brīdi tā stāvēja, tad no visa spēka trieca dūri krēslā sēdošā cilvēka sejā.

Vladislavs kopā ar krēslu nokrita uz grīdas. Tūlīt piesteidzās abi sitēji un jautājoši paskatījās uz savu priekšnieku.

-  Turpināt?

-       Pagaidām lai paliek! Arvīds atmeta ar roku un atgriezās pie rakstāmgalda. Tad atkal pievērsās arestētajam Vladislavam.

-  Tev taču ir arī brālis, vai ne?

-  Jā, ir.

-  Kā sauc?

-  Boļeslavs Rajevskis.

-  Kur pašlaik atrodas?

-  Nezinu.

-  Kur tava sieva?

-  Dzirdēju, esot devusies bēgļu gaitās.

-       Tātad kopā ar komunistiem evakuējusies uz Padomju Savienību, Arvīds secināja. Kāpēc arī pats nebēgi?

-  Tā sanāca. Un nebija arī iemesla.

-  Vai brālis tāpat ir students?

-       Viņš jau sen ir izstudējis. Daudz vecāks par mani. Boļeslavs ir ārsts.

-  Kādā slimnīcā strādā vai strādāja?

-        Viņam ir privātprakse. Pirms kara strādāja pilsētas 1. slimnīcā.

-  Vai viņam privātprakse bija arī padomju laikā?

-  Padomju laikā viņš slēpās un nekur nestrādāja.

-  Bērni tev ir?

-  Dēls Ceslavs.

-  Kā sauc tavu sievu?

-  Vanda Naglinska. Apprecējāmies pirms diviem gadiem.

-       Ziņojumā par tevi tiek pieminēta vēl kāda sieviete. Mīļākā? Arvīds prasīja.

-       Nešaubos, ka cilvēks, kas jums šo ziņojumu uzrakstījis, droši vien būs arī pavēstījis visu par manu ģimeni, gan sievieti, kuru mīlu…

-        Tā arī ir, Arvīds ar nicīgu smīniņu sejā apliecināja. Un tomēr, kārtības labad…

-  Sievieti sauc Stefānija Stafecka.

-  Ar ko viņa nodarbojas?

-       Padomju laikā viņu izslēdza no konservatorijas. Tagad strādā Operetes teātrī.

-  Tātad aktrise?

-  Plaša profila. Vēl arī dzied un dejo.

-  Viņa arī ir poliete?

-  Iespējams.

-       Kā tad tā? Liecies gultā ar sievieti, nemaz nepainteresējoties, kādas tautības cilvēks viņa ir? Varbūt žīdiete?!

-  Nē, nē! Žīdiete gan viņa nav!

-  Kur tā Stefānija pašlaik atrodas?

-  Nav ne jausmas.

-       Jocīgi sanāk. Kara sākumā neesi bijis kopā ne ar sievu, ne mīļāko. Vai tad jūs kopā nedzīvojāt?

-       Tad dzīvoju pie brāļa. Bet kas attiecas uz Stefāniju… Tur viss bija sarežģīti. Man vispirms vajadzēja šķirt laulību ar Vandu. Bet kā par nelaimi… Te nāk iekšā krievi, te vācieši…

-  Ko vari pastāstīt par Robertu Rogovu?

-  Vai tas ir viņš, kurš par mani uzrakstījis ziņojumu?

-   Tas nav svarīgi! Mums ir svarīgi noskaidrot, vai viņš patiešām ir ļoti nacionāli noskaņots un ienīst padomiešus vai to tikai uzspēlē?

-   Neko jau laikam netēlo. Viņa vecākus izsūtīja uz Sibīriju. Taču vairāk par padomju varu viņš ienīst mani, Vladislavs pateica. Īstenībā par viņa politisko pārliecību neviens īsti nezina. Man gan šķiet, ka viņš ir no tiem, kas vienu dienu var domāt un rīkoties kā pārliecināts komunists, bet jau nākamajā būt īstens latviešu patriots.

Arvīds Ādamsons, it kā tam piekrizdams, vairākkārt palocīja galvu, tad pamāja sitējiem.

-  Ar šito daudzmaz ir skaidrs. Vediet prom!

Kad Vladislavu Rajevski aizgādāja atpakaļ uz Centrālcietuma trešo korpusu un atkal ieveda 213. kamerā, kur priekšā jau atradās apmēram piecpadsmit citi ieslodzītie, viņš, sāpes ciešot, apsēdās uz aukstas cementa grīdas, sasisto muguru viegli atspiežot pret mūra sienu, nolieca galvu un bija pārliecināts, ka šī ir viņa dzīves pēdējā diena, dažas stundas vēlāk pienāks arī pēdējais vakars, tad sekos pēdējā nakts un pēc tam pēdējais rīts klusi šalcošajā Biķernieku mežā…

Nekādu vainu jaunās okupācijas varas priekšā viņš nejuta. Tāpat kā savas sirdsapziņas priekšā. Jā, kopā ar simtiem citiem toreiz valsts iestādēs, fabrikās strādājošajiem un studentiem, aresta draudu spiests, bija devies 1. Maija demonstrācijā, bet pirms tam, ģimenes pierunāts, teicis pat nelielu runu par iespējamo labākas dzīves sākumu…

Nu un tad?! Viņš iekšēji kliedza. Vai tas ir kāds baismīgs noziegums? Vai tas ir manas nāves vērts? Bet ne jau tur tā sāls! Es zinu. Visu saprotu. Vaina ir cilvēka melnajās domās un viņa netīrajā dvēselē! Man jau daudz agrāk vajadzēja iedomāties, ka dažreiz arī labākais draugs var pēkšņi kļūt nelietis un nekrietni nodot. Jo galu galā…

Sieviete!

Lūk, visas pasaules lielākā laime un nelaime! Visu asaru un traģēdiju sākums! Svētā un nolādētā! Uz baznīcas altāra liekama un sārta ugunīs metama! Mūžīgi mīlētā un tikpat stipri vienmēr ienīstā!

Stefānija Stafecka!

Kāda velna pēc tu esi tik skaista, tik pievilcīga, tik traku kaisli izraisoša?

Un nabaga Roberts! Neko citu viņš nespēja izdomāt, kā ņemt rokās spalvu un papīra lapu, lai savas mīlestības vārdā par mani uzrakstītu denunciāciju kā pirms dažiem gadsimtiem vairāki bijušie draugi varas iestādēm nosūdzēja Edmundu Dantesu… Žēl, ka man, Robert, neiznāks tikpat spoži atriebties, kā savā laikā tiem neliešiem atriebās grāfs Montē Kristo…

Iespējams, rīt no rīta mani nošaus, taču tad, Robert, atceries! Par manu nāvi tev kādreiz atriebsies mans dēls Ceslavs un, ja ne viņš, tad viņa dēls, un, ja tu jau būsi miris, tad atriebība ķers tavu dēlu, un, ja ne viņu, tad viņa dēlu…

Tu, Robert Rogov, ar savu nodevību esi iesējis drausmīgu naidu, kas varbūt nerims pat desmitiem gadu. Tas kā iedzimts grēks vai taisnības vīruss pāries no paaudzes paaudzē, līdz tu pats vai kāds no tavas dzimtas turpinātājiem tāpat tiks fiziski iznīcināts.

Grozies kā gribi, domā, ko spēj izdomāt, meklē savai rīcībai attaisnojumu, taču es nebiju pelnījis šodienas spīdzināšanu! Es neesmu pelnījis vardarbīgu nāvi! Tāpēc sāc jau gaidīt arī savējo!

Man liktenis bija vēlējis dzīvot. Bija vēlējis satikt Stefāniju un viņu mīlēt. Nekas man neliedza būt laimīgam, pat neskatoties ne uz kādām krievu un vācu varas maiņām. Taču tu kādu dienu, melnas skaudības un greizsirdības pārņemts, rokā paņēmi spalvu un papīra lapu…

Tu pēkšņi iedomājies, ka, pakļaujot mani mokām un aizraidot nāvē, varēsi būt laimīgs. Taču tā nekad nenotiek. Tas vispār nav iespējams. Nevienam! Un arī mīlestību tā nekad neviens nespēj iegūt. Sievieti dažreiz var. Jā. Bet tas ir apmēram tas pats, kas dzert ar grāvja ūdeni atšķaidītu šampanieti…

Nākamās dienas rītā 1941. gada 28. augustā ap pulksten četriem no vairākām Centrālcietuma kamerām tika izvesti trīsdesmit apcietinātie, visi formāli apsūdzēti padomju varas atbalstīšanā, iedzīti speciāli iekārtotā bijušajā satiksmes autobusā un aizvesti uz Biķernieku mežu. Šādi braucieni 1941. gada vasarā it sevišķi no jūlija līdz oktobrim notika katru rītu, dažreiz pat vairākas reizes dienā.

Kad atvestos diezgan brutāli izdzina no autobusa un lika bariņā nostāties neliela ar priedēm apauguša paugura malā, viņu priekšā jau atradās dziļi izrakta bedre.

Vladislavs Rajevskis, sajutis, kā krūtīs mežonīgi sāk dauzīties sirds, pagrieza galvu sāņus un skatījās uz turpat netālu mierīgi sēdošu putnu. Putns mierīgi sēdēja uz blakus esošā koka zara un ziņkāri skatījās uz šeit sanākušajiem ļaudīm. Pēc neilga laika turpat parādījās ari gaiši brūna vāverīte, tā sāka lēkāt no zara uz zaru, pēc tam pa koka stumbru noskrēja lejā un kaut ko meklēja pie koka saknēm saaugušajās sūnās.

Drīz atskanēja daži šāvieni un pirmie divi upuri kaut kā neveikli iekrita bedrē. Kamēr pie tās pieveda nākamos divus nāvei nolemtos, putns spēji aizspurdza un arī vāverīte, droši vien pie šāvienu trokšņiem jau pieradusi, tomēr ātri aizskrēja prom.

Un tā arī mūsu dvēseles diez vai līdz debesīm nonāks, Vladislavs rūgti nodomāja. Tepat vien paliks karājoties tuvāko koku zaros vai sakritīs zaļajā zālē. Un labi vien būs. Kad šī elle kādreiz beigsies bet kaut kad taču tai būs jābeidzas! pilsoņi varēs priecāties. īstie latviešu "patrioti", vācu okupācijas varas pārstāvju uzraudzīti, visus pretvalstiski kaitīgos elementus beidzot būs apšāvuši, tā sekmīgi pabeidzot čekistu iesākto darbu mūsu divreiz pazemoto zemīti pilnīgi attīrīdami no visiem citādi domājošiem ļaudīm…

Šaušana turpinājās, un ik pēc dažām minūtēm bedrē iekrita kāds no kārtējiem upuriem. Vladislavs atradās nāvei nolemto rindas beigu daļā un, mēģinādams pilnībā atslēgties no notiekošā, sāka atcerēties bērnību un skolas gadus, tad domās sāka sarunāties ar Stefāniju… Mazliet dīvaini, bet viņam ne reizi atmiņā neiedzirkstījās neviena abu seksuālās tuvības aina, bet gan nemitīgi atkārtojās pēdējā tikšanās diena, kad Stefānija mazliet samulsusi apvija rokas ap viņa kaklu, vairākkārt noskūpstīja un klusi čukstēja: "Vladik! Ja es spētu tevi mīlēt tik stipri…"

Taču diemžēl neviens nespēj otru cilvēku mīlēt tik stipri, lai šī mīlestība būtu līdzvērtīga mīļotā cilvēka dzīvībai.

Naids to spēj. Un cilvēkā mītošais ļaunums to spēj. Un dzīvību iznīcināt spēj arī ikviens, kura prātu un priekšstatu par labo bezcerīgi ir sakropļojusi vai nu tā pati nolādētā mīlestība, aizskarta patmīlība vai ideoloģiska pārliecība.

Kāpēc smejas bērni?

Kāpēc raud mātes?

Kāpēc no zara uz zaru bezbēdīgi lēkā vāverīte?

Kāpēc uz viena sarkana karoga ir sirpis un āmurs, bet uz cita tādas pašas krāsas karoga uzzīmēts ugunskrusts?

Kāpēc asinis ir sarkanas?

Kāpēc ūdens ir bezkrāsains?

Kāpēc cilvēkus šāva čekisti?

Kāpēc cilvēkus šauj šie vācu drošības dienesta brīvprātīgie izpalīgi latvieši?

Kāpēc viņiem nav bail par pašu nākotni?

Kāpēc mēs visi te tik mierīgi stāvam?

Kāpēc viņi to, kas pašlaik te notiek, uzskata par pareizu un taisnīgu?

Kāpēc mēs tik viegli padodamies?

Un vai tos, kas kādreiz šaus šos šāvējus, arī varēs saukt par slepkavām?

Beidzot viens no apsargiem ar šautenes stobru Vladislavam iebakstīja mugurā un pavēlēja: Ej!

Vladislavs smagi nopūtās un lēnām gāja uz bedri. Katrs solis mazliet paildzināja šķietami jau nevienam vairs nevajadzīgo dzīvi… Bet tomēr, kā tūlīt izrādījās, katram mirklim un katram mūsu solim to sper ātrāk, apdomīgāk vai lēnāk var izrādīties dzīvības vai nāves cena.

Vladislavs vēl nebija ticis līdz bedres malai, kad negaidīti uz vēl īsti neiebraukta meža ceļa parādījās melns kabriolets, kurā bez šofera sēdēja viens no augsta ranga SD virsniekiem latvietis Edgars Osis un Vladislava vecākais brālis ārsts Boļeslavs Rajevskis.

Automašīna strauji apstājās gandrīz blakus bedrei. Edgars Osis ātri izkāpa laukā, piegāja pie šāvēju grupas komandiera un pasniedza viņam nelielu papīra lapu. To divreiz izlasījis, komandieris šāvējiem asi pameta ar roku. Atlikt!

Pēc tam pamāja bedres otrā pusē stāvošajam cilvēkam.

-  Ei, tu! Nāc šurp!

Vladislavs, gluži kā sastindzis, vēl kādu brīdi stāvēja, tad lēnām apgāja apkārt bedrei, kas līdz pusei jau bija pilna ar nošauto cilvēku līķiem, pēc tam apstājās pie mašīnas. Viņš bija ārkārtīgi pārsteigts, ieraudzīdams brāli, taču laimes sajūtu jūtami mazināja Boļeslavam blakus stāvošais SD virsnieks.

-   Paldies Dievam, ka vismaz pēdējā brīdī… Boļeslavs priecīgi sacīja. Kāp iekšā! Un saki paldies šim cilvēkam manam klasesbiedram Edgaram Osim! Pirms dažām dienām es no drošas nāves izglābu viņa ar difteriju saslimušo piecgadīgo meitiņu, bet savukārt viņš, manis lūgts, tagad glābj tevi! Ir iestājies tāds dīvains laiks, kad itin bieži nākas citam ar citu norēķināties kā vecā krāmu tirgū nāve jāmaina pret nāvi, dzīvība pret dzīvību…

12. NODAĻA

-  Vēl neesi nogurusi? mazliet pārsteigts paskatījies uz Annu, vaicāju. Man šķita, ka, neskatoties uz jau atnākušo vakaru un izdzertā konjaka daudzumu, viņa kļūst arvien enerģiskāka.

-   Vēl jau nekas nav darīts, Anna atbildēja un pavēra pūkaino peldmēteli. Uzreiz pilnībā atklājās patiešām vienreizēji skaistas, apaļas un stingras krūtis. Te pie tevis ir pārāk karsts…

-  Tevī pašā verd elles uguns, es sacīju. Kā ir? Tavas krūtis ir mākslīgas?

-  Nepatīk? Anna sarāva uzacis.

-  Patīk, es atbildēju. Taču īsti dabiskas tās tomēr neizskatās.

-   Tās nav mākslīgas, Anna apgalvoja. Tikai mazliet uzlabotas.

-  Vai tad vajadzēja?

-  Ne sevišķi. Taču tomēr izskatās labāk. Vai tad ne?

-  Tev patīk, ka patīc vīriešiem? es jautāju.

-  Pat ļoti! Anna iesmējās. Kas tur slikts?

-   Nekas. Tas tev droši vien iedzimts no Stefānijas, es sacīju. Jo tava vecmāmiņa…

-   Iespējams, Anna piekrita. Kas tev nāk no taviem radiem?

-  Nezinu, paraustīju plecus. Varbūt vienīgi uzvārds.

-  Jābūt arī kaut kam vēl citam, Anna sacīja. Tā tas visiem gan sliktais, gan labais.

-  Tā arī ir, es piekritu. Esmu burtiski piebāzts gan ar slikto, gan labo.

-  Tādā gadījumā tu esi normāls, Anna sacīja. Es dažreiz arī esmu normāla.

-   Kāpēc negribēji būt aktrise? negaidīti painteresējos, jo Anna izskatījās tik ellīgi pievilcīga, ka kļuva pat mazliet žēl, ka viņu šai mirklī redzu tikai es. Kaut vai dziedātāja kā Stefānija?

-  Viņa jau īsti nebija nekāda dziedātāja. Anna savieba seju. Vismaz ne augstas klases. Tāpēc arī nebija slavena. Uz Operas skatuves tā arī nekad netika. Operetē jā, bet tas nebija ilgi. Mūža lielāko daļu nodziedāja krogos.

-  Viņa to pārdzīvoja?

-   Un kā vēl! Anna iesaucās. Tu nepārdzīvotu? Visu laiku lamāja krievus vai, pareizāk sakot, padomju varu. Ja tā viņu par dažām nepareizām dziesmiņām toreiz nebūtu… Ceslav! Kāpēc tik bieži daudz kas svarīgs mūsu dzīvē notiek bez pašu gribas un vēlēšanās? Kāpēc gandrīz vai vienmēr mūsu mūža galvenos notikumus izšķir citi? Tu to zini?

-  Nē, Anna, es to nezinu, atbildēju, bet pārāk bieži tas tomēr nenotiek. Tie ir izņēmuma gadījumi.

-  Biežāk nemaz arī nevajag, Anna teica. Pietiek jau ar vienu reizi un tu esi laimīgs vai nelaimīgs, dzīvs vai miris. Šausmīgi, vai ne?

-   Dzīve jau vispār nav nekāds rožu dārziņš, nopietni teicu. Tāda kā aklo vistiņu spēle. Ja palaimēsies noķert izšķirošo mirkli… Vienreizējo gadījumu… īsto cilvēku… Bet, ja nepaveiksies un turpināsi aizsietām acīm tukšā istabā meklēt to, kā tur, iespējams, nemaz nav…

-   Bet ja patiešām tur nekā nav? Anna spēji satraukta vaicāja.

-  Tad jāiet uz citu istabu, es atbildēju.

-  Bet ja arī tur nekā nav, tagad Annas balsī jau skaidri varēja saklausīt bailes.

-  Tā nevar būt, pakratīju galvu. Izvēle ir vienmēr.

Anna piecēlās, apgāja apkārt galdam un, iesēdusies man

klēpi, pavēra peldmēteli vēl platāk.

-  Tu taču mani gribi, vai ne? viņa atklāti vaicāja.

-   Jā, Anna, gribu, es atbildēju. Taču drošs paliek drošs… Tu esi vesela?

Anna, nedaudz apmulsusi, krietnu laiciņu klusēja.

-  Tu domā…?

-  Jā, Anna, es domāju tieši to, sacīju.

-  Vari būt mierīgs, viņa teica. Ar mani viss ir kārtībā. Esmu vesela.

Pēc šāda apgalvojuma vienmēr tomēr der padomāt par šo vārdu patiesumu. Iespējams, strādājot par medmāsu, fiziski viņa varbūt arī ir vesela, bet garīgā ziņā… Tā jau nekas, tīri sakarīga, taču šī uzmācīgā doma par bērnu… Bet varbūt arī tas ir tikai normāli? Sieviete grib bērnu. Kas tur ko brīnīties? Tas taču ir dabiski ! Vienīgi mazliet nenormāli šķiet tas, ka viņa to grib tik traki, labi zinādama, ka šī vēlme nekad nevar piepildīties. Taču varbūt arī tas nav pārāk tālu no normas? Jo kāda gan var būt norma cilvēka gribai radīt jaunu dzīvību, ja tai pašā laikā nekad nav pastāvējusi nekāda norma dzīvības iznīcināšanai…

Ko tā Anna pirmīt teica? Katru vakaru pilns spainis ar bērnu embrijiem?! Un kapu lauki pilni ar kritušiem karavīriem. Un meži pilni gan ar čekistu, gan mūsu pašu mežabrāļu nošautiem cilvēkiem. Un cietumi pilni. Un katorgas darbos aizdzītie. Un uz sārta sadedzinātie. Un gāzes kamerās nosmacētie. Un badā nomērdētie. Un cilpās pakārtie. Un visiem kaut kāda vaina. Un vienmēr atrodas ļaudis, kas šīs vainas meklē, atrod un vainīgos soda. Viens no tādiem droši vien būšu arī es. Jo jau ilgus gadus meklēju cilvēku, kas, manuprāt, sodu tomēr ir pelnījis. Pirmajā mirklī tas var šķist tikai tīri personīgs, ļoti subjektīvs vērtējums, kas, protams, var izrādīties arī kļūdains. Tiesnešiem spriest tiesu ir daudz vieglāk, taču arī viņi nereti tomēr kļūdās. Un, ja nekļūdās paši, tad likums var būt kļūdains, netaisnīgs vai pat noziedzīgs. Vienmēr ir bijis ārkārtīgi grūti, dažreiz pat neiespējami pareizi noteikt cilvēka vainas pakāpi. Apsūdzēt ir viegli. Bet kā ar sodu?

Kara laikā, pēc kara un arī tagad cilvēkus apsūdzēt un pieprasīt sodu par dažādiem pagātnes grēkiem parasti nekādas grūtības gan nesagādā. Tas ir pats vienkāršākais, ko mēs cits citam varam nodarīt šodien daudzus apsūdzēt agrāk izdarītos morālos vai pat kriminālos pārkāpumos, kas to izdarīšanas brīdī no valsts varas un likuma viedokļa nekādi noziegumi nemaz neskaitās. Tieši otrādi tas viss bija uzslavas, privilēģiju un dažādu apbalvojumu vērts.

Tā arī šodien.

Apzinīgums, patriotisms, pareizums, taisnīgums, vaina, nodevība, dzimtenes mīlestība patiesībā daudziem nav nekas vairāk kā tikai vārdi, kā vēlme sevi izcelt sabiedrības acīs, gūt kādu personīgu labumu un ieriebt tam, kuru viņš, protams, cēla mērķa vārdā apzināti nodod…

-  Kāpēc apklusi? Anna jautāja. Kāpēc pēkšņi kļuvi tik nopietns? Par ko domā? Par mani?

-  Nē, Anna, ne par tevi, es atbildēju. Galvā atkal sāk virpuļot visādas sliktas domas…

-  Kāpēc sliktas? Anna neslēpa pārsteigumu. Kad tev klēpī sēž gandrīz vai kaila sieviete… Kāpēc tev prātā nenāk labas domas?

-  Tā man dažreiz gadās, paskaidroju. Piedod!

-  Vai tevi kas nomāc?

-  Jā, Anna, nomāc pamatīgi. Es gadiem ilgi meklēju vienu cilvēku, lai viņam atriebtos, bet pagaidām nekas nesanāk. Es viņu nekur nespēju atrast.

-  Ko viņš tev nodarījis? Anna prasīja. Atriebties tas ir diezgan šausmīgi.

-  Tu nevienu neesi vēlējusies sodīt? painteresējos.

-   Kaut ko sliktu esmu vēlējusies, jā, bet sodīt… Manuprāt, tas nav ne vienkārši, ne labi.

-  Pilnīgi pareizi, es piekritu. Tas nekad nav vienkārši, taču, vai tas ir labi vai slikti… Nezinu… Man šķiet, tas bieži vismaz ir taisnīgi.

-  Lai tas būtu taisnīgi, šim cilvēkam ir bijis jāizdara kaut kas ļoti ļoti slikts…

-   Tā arī ir, Anna, es sacīju. Tu esi gudra meitene. Un pareizi darīji, ka iesēdies man klēpī un tik centīgi izrādi savu vēlmi un krūtis.

Tu esi gudra meitene. Un pareizi darīji, ka iesēdies man klēpī un tik centīgi izrādi savu vēlmi un krūtis.

-  Vai pats pie manis nebūtu nācis? Anna jautāja.

-       Gan jau būtu, atbildēju. Bet vairumā gadījumu man patīk, kad sieviete izvēlas mani.

-  Kāpēc? Anna prasīja. Esi iedomīgs? Baigi lecīgs?

-       Nē, ne baigi. Tikai mazliet. Bet ne tur tas iemesls! Kad man bija apmēram piecpadsmit, sešpadsmit gadu, es mēģināju tikt klāt Stefānijai. Mani vienkārši tracināja viņas skaistums. Taču viņa par mani tikai pasmējās un pieklājīgi pasūtīja vienu māju tālāk. Viņa teica, ka tas būtu apmēram tas pats, kas mīlēties ar savu dēlu. Es to ārkārtīgi pārdzīvoju, man bija kauns un šo atteikumu uztvēru kā milzīgu pazemojumu. Kopš tā laika es mēģinu nodibināt kontaktus tikai ar tām sievietēm, par kurām esmu pārliecināts, ka viņas man neatteiks.

-        Tad visdrošāk ir ar prostitūtām, Anna sacīja. Bet kāpēc tu tuvojies man? Vai es izskatījos pēc tādas…?

-        Tobrīd par to nedomāju, sacīju. Man vienkārši likās jocīgi, ka tu tur tik ilgi stāvi un ļauj lietum sevi mērcēt. Turklāt redzēju, ka vismaz tobrīd esi nelaimīga.

-       Paldies, Ceslav, Anna sacīja. Tu biji labs. Es patiešām jutos draņķīgi. Bet pašlaik tāda vairs neesmu, esmu arī apžāvējusies un gaidu… Vai es neizskatos tā vērta, lai mēs abi jau atrastos gultā?

-       Tūlīt atrādīsimies, es teicu. Vēl tikai aiziešu uz vannas istabu.

Nevērīgi atstūmis Annu, jau cēlos augšā, kad atkal melodiski ieskanējās telefons.

-  Klausos!

-       Ceslav! Šeit Arnis. Mums "Putnu būrī" draud nepatikšanas.

-  Tieši šobrīd? -Jā!

-  Kas notiek?

-        Ieradies Barons. Viņš saka neesot laika gaidīt līdz rītdienai. Viņš ar tevi grib runāt jau šovakar!

-  Viņš ir viens?

-       Trijatā. Baigie purni. Varbūt kāds vēl atrodas automašīnā.

-       Kas būs, ja neaizbraukšu? 100

-        Viņš ne ar ko īpašu nedraud, tikai pateica, ka mums būšot lieli mēsli.

-  Domā var iznākt šaudīšanās?

-       Iznākt var viss kas! Tāpēc labāk atbrauc, un mēģināsim visu sarunāt pa labam!

-       Ar viņiem neko pa labam sarunāt nav iespējams, teicu. Es viņus pazīstu. Tikai pa purnu! Kas tev tur ir uz vietas?

-  Vilks un Aivars. Varu vēl pasaukt Gunāru.

-  Kā ar ieročiem?

-       Tev ir beretta, man TT. Pārējiem dunči, nu… un armatūras dzelži.

-        Labi, neapmierināts norūcu. Gaidi! Pēc divdesmit minūtēm būšu klāt. Taču drošs paliek drošs, tomēr piezvanīšu policijai.

Pēc brīža nospiedu attiecīgos taustiņus.

-        Policijas dežūrdaļa klausās! sparīgi atsaucās kādas sievietes balss.

-       Tad, cienītā kundze, klausies uzmanīgi! es teicu. Mani sauc Česlavs Rajevskis. Esmu pazīstamā naktskluba "Putnu būris" īpašnieks. Nupat manā iestādē ir ieradusies neliela reketieru banda, ko vada jau divkārt par slepkavību un bruņotu laupīšanu sodītais bandīts ar iesauku Barons.

-  Ko viņi pašlaik dara?

-        Pagaidām vēl neko, es atbildēju. Taču draud darīt! Bet ja kas… Man ir oficiāli reģistrēta berettas markas pistole ar atļauju to nēsāt. Esmu jūs brīdinājis. Ja tiks apdraudēta mana dzīvība vai mans īpašums, ne mirkli nešauboties, ar minēto ieroci aizstāvēšos. Tā ka nebūtu slikti, kundze, ja j ūs tomēr atbrauktu…

-       Kamēr vēl nekas traks nenotiek… policijas dežurante izvairīgi sacīja. Taču, ja situācija dramatizējas… Lūdzu, piezvaniet vēlreiz!

Situācija jau ir dramatizējusies, es nodomāju un neapmierināts atslēdzu telefonu. Tagad tikai jāgaida traģēdija.

Tad pagriezos pret Annu.

-       Redz', kā tai dzīvītē iet, es sacīju. It kā Dievam skaustu, vienmēr pašā skaistākajā brīdī… Tu mani pagaidi! Ieslēdz videomagnetofonu un paskaties multfilmas vai pornogrāfiskās

filmiņas. Kad būšu atpakaļ, grūti pateikt. Bet ja vispār neatgriežos… Nezinu. Tad dari, ko gribi!

Anna mirkli stāvēja kā sastingusi, tad negaidīti metās man ap kaklu.

-  Ceslav, lūdzu, nebrauc! viņa diezgan skaļi lūdzās. Ja neaizbrauksi, kas jums tur slikts var notikt? Vai viņi tavu "Putnu būri" tūlīt uzspridzinās? Nodedzinās? Un ja arī tā? Uzreiz kļūsi pēdējais nabags? Toties neriskēsi ar savu dzīvību! Saproti? Paliekot šeit, savā mājā kopā ar mani… Tu paliksi neskarts! Dzīvs! Vai tiešām kaut kāds tur īpašums vai nauda…

Rūgti iesmējos un no seifa izņēmu pistoli. Man tā patika. Gandrīz vai mākslas darbs.

-   Bet, debesbrīnišķīgā Anna! es sacīju. Silta istaba, burbuļvanna, uz galda laši, šampanieša pudele un puskaila, ļoti pamīlēties griboša sieviete arī nav nekādas dižās dzīves vērtības. Tā ka… Būs, kas būs! Gaidi!

Atri izskrēju pagalmā, atslēdzu garāžu, iesēdos savā superīgajā džipā un drāzos uz "Putnu būri". Tas bija vienīgais naktsbārs Iļģuciemā, skaitījās augstākās kategorijas izklaides vieta, kur katrs nemaz nevarēja tikt iekšā. Pirmkārt, ieejas maksa bija visai liela trīsdesmit lati, otrkārt, spēcīga apsardze un stingrs pārvaldnieks Arnis Varbuts, kas starp apmeklētājiem nepieļāva nekādus asākus konfliktus, lunkanas striptīza dejotājas, smaidīgas un gandrīz vai jebkuram viegli pieejamas viesmīles un glītas meitenes bez kompleksiem, kuras kluba viesi par attiecīgu samaksu varēja uz stundu nolīgt atsevišķos, pikanti iekārtotos kabinetos. Kluba lielajā zālē spēlēja arī ansamblis un starp galdiņiem bija atstāts neliels laukums dejām. Tam visam klāt nāca plaša dzērienu izvēle.

Āgenskalnā man piederēja līdzīgs uzņēmums, tas tikai bija nedaudz vienkāršāks un lētāks. Tur atradās arī vairāki spēļu automāti, divi ruletes un viens kāršu spēles galds.

Deviņdesmito gadu pirmajā pusē visā valstī vēl pilnā krāšņumā plauka vardarbīgs rekets, un tieši tad man bija "uzbraukusi" kāda banda ar tās barvedi Baronu priekšgalā. Tovakar vēl nezināju, ka mani ar šo bandu saistīs daudz kas vairāk nekā tikai izvēle pakļauties vai nepakļauties reketieru prasībām. Vēlāk runa jau būs par daudz nopietnākām lietām par atriebību, dzīvību un augstāko soda mēru.

13. NODAĻA

Spēcīgs sniegputenis nerimās jau ceturto dienu. Kirovas apgabala Oriču rajona Saltikovas ciema šaurās ieliņas bija jau tik aizputinātas, ka sādžas iedzīvotāji, ģērbušies vatniekos un velteņos, ar grūtībām pa tām brida gan pie akām pēc ūdens, gan uz nelielo ciema veikaliņu pēc pārtikas, kur gan nekad nekādu plašo preču izvēli nebija redzējuši. Vienreiz nedēļā no starprajonu šosejas ciemā iegriezās traktors, kas vilka uz lielām ragavām uzmontētu tādu kā nelielu mājiņu noliktavu, kur atradās rajona bāzē iekrautais katram sādžas iedzīvotājam vienai nedēļai paredzētais pārtikas minimums trīs rupjmaizes "ķieģelīši", desmit cukura graudiņi, paciņa margarīna, dažreiz arī kāda makaronu vai prosas paciņa, tabaka un nereti arī neliels gabaliņš gaļas vai kaltēta zivs.

Lai gan bija pagājis pusgads, kopš Vandu Rajevsku šeit bija atvedis viņas Rīgas komunālā dzīvokļa kaimiņš un mīļākais Sergejs Ustinovs, viņa joprojām uz šo krievisko vidi un diezgan drausmīgo sadzīvi skatījās ar vāji slēptām šausmām. Pārāk liela vai, pareizāk sakot, prātam neaptverama bija atšķirība starp Rajevsku dzīvesveidu pirmskara Rīgā un nabadzīgo eksistēšanu šai utu noēstajā un Dieva aizmirstajā Krievijas sādžā. Vandas apziņa un visa viņas būtība to īstenībā nemaz vēl nespēja īsti apjēgt, kādā drausmīgā elles bedrē viņa ir nonākusi. Taču to gan saprata ja būtu palikusi Rīgā, nez vai viņa tagad būtu vēl dzīva. Diezin vai šī apziņa viņu kaut nedaudz mierināja, taču tai pašā laikā nenoliedzami radīja naidu pret tiem latviešiem, kas viņu noteikti būtu nodevuši vāciešiem, arestējuši par sakaru ar Latvijas okupantu čekas virsnieku tātad kā padomju varas atbalstītāju. Kā šeit par stāvokli vācu okupētajos apgabalos un vairākas reizes tieši par Latviju un Rīgu ziņoja radio un avīzes, tad ar tādiem kā viņa jau esot piešauts pilns Biķernieku mežs un gandrīz vai katra Latvijas pilsētas apkaime vai miestiņš.

Par to vien iedomājoties, ko viņai nāktos pārdzīvot un izjust, paliekot Rīgā, dažreiz šejienes dzīve vairs nešķita tik šausminoši grūta.

Kāda nekāda tā tomēr bija dzīve!

Vanda šo to bija dzirdējusi arī par tiem latviešiem, kuri pirms pusgada piespiedu kārtā tika aizvesti un izvietoti dažādās Sibīrijas sādžās, it sevišķi Krasnojarskas apkārtnē, un cik slikti pret viņiem izturoties vietējā vara un iedzīvotāji. Arī šeit vietējo acīs Vanda skaitījās netīkama svešiniece, taču tomēr gluži par ienaidnieci vai fašisti viņu neuzskatīja.

Šai sādžā uz dzīvi bija iekārtojušās arī vairākas citas evakuētās latviešu sievietes ar bērniem, viņas strādāja kolhozā un, skaļi nekurnēdamas, mēģināja kaut kā pārdzīvot karu un remdēt bēdas par atstāto dzimteni.

Vanda zināja to viņai pateica Sergejs ka tepat kaut kur netālu vienā no šai apgabalā esošajām soda nometnēm ieslodzījumā atrodas viņas ģimenes piederīgais Vladislava tēvs Andžejs Rajevskis.

Pati Vanda ne bez Sergeja palīdzības bija dabūjusi darbu ciema bibliotēkā un jutās apmierināta. Vismaz nevajadzēja drausmīgā salā iet ne meža darbos, ne kolhoza lopu kūtī, ne kur citur.

Parasti bibliotēkas apmeklētāju skaits bija neliels, tikai daži mazliet skolā gājuši cilvēki, bet pārējā iedzīvotāju daļa vakaros sēdēja mājās un dzēra pašdarināto ļergu. Tas arī bija viss viņu dzīves piepildījums. Tie, kas nebija mobilizēti armijā, kaut kā pa roku galam padarījuši kolhoza darbus, pārējo laiku tērēja, sevi bendējot ar jau pa gabalu nejauki smirdošu kandžu.

Vanda, tikko atnākusi uz darbu, tūlīt iekūra krāsni un, tā kā neviena apmeklētāja kā parasti tik agri vēl nebija, apsēdās krāsns priekšā, un lasīja kādu grāmatu vai, skumji raugoties uguns liesmās, atcerējās dzīvi gan Poznaņā, gan Rīgā, un joprojām mocījās neziņā, vai darījusi pareizi, savā gultā un dzīvē ielaizdama krievu virsnieku Sergeju.

Vai tas bija labi? Slikti? Nepieciešami?

Vai totālas varas maiņas gadījumā valstī jebkurš cilvēks vispār var paredzēt savu turpmāko likteni? Vai tad tā nav,

ka šo sava mūža turpmāko ritējumu vairumā gadījumu tu pats nemaz nespēj nekādi ietekmēt to tavā vietā vienmēr izdara citi. Tev atliek tikai viena izvēle pakļauties tam, ko tavā vietā ir izlēmuši sveši ļaudis, vai nepakļauties. Vienkāršāk sakot, tev jāizvēlas dzīvot vai mirt. Varbūt labākajā gadījumā piespiedu kārtā dzīvot absolūti necilvēciskos apstākļos cietumā vai izsūtījumā, vai arī daudzmaz ciešamos kā ir gadījies pašlaik man.

Tagad, šķiet, ir muļķīgi meklēt vainīgos un pareizās atbildes.

Vai vainīgi bija vecāki un vecvecāki, mani burtiski piespiežot apprecēt Vladislavu. "Padomā! Mūsu un Rajevsku nauda, īpašumi, fabrikas, veikali un darbnīcas! Tā taču ir milzīga bagātība!"

Ha-ha-hā! Kur tagad ir tā bagātība? Viens vīrs Berlīnē, ēdot veģetāros sakņu sautējumus, bet otrs Piemaskavas vasarnīcā, katru vakaru rijot gaļu un klāt piedzerot Gruzijas vīnus, vēsā mierā izšķir desmitiem miljonu cilvēku likteņus!

Ko es varēju darīt? Ko mēs visi varējām darīt?!

Tikai izmisumā raudāt un tomēr vismaz mēģināt saglabāt pēdējo, kas mums vēl bija atlicis kailo dzīvību. Kāpēc man par to būtu jākaunas? Kāpēc jānožēlo, ka Sergejam atļāvu…? Un kas, ja nebūtu atļāvusi? Tas tikai romānos vai gaišajās pasakās viņa lepna, cēla un nevainīga labāk izvēlas nāvi, nevis būt kopā ar nemīlamu cilvēku…

Vanda nodrebēja, noliecās un ātri iemeta krāsnī vairākas , malkas pagales. Uguns pēc kāda laiciņa kļuva lielāka, liesmas, kā Vandai šķita, pat ar fizisku baudu apņēma sausās šķilas, un viņa skumji pasmaidīja.

Varbūt tāda izskatās malkas un liesmas mīlestības izpausme? Jo karstāka uguns, jo mīlestība stiprāka. Jauki jau skan. Bet kāds ir iznākums? Bēdīgs. Viss tikai ātrāk sadeg…

Protams, ļoti skumji, kad vīrietis apmaina tevi pret citu sievieti. Esmu pārliecināta, ja Vladislavs arī nebūtu saticis Stefāniju, viņš tik un tā agrāk vai vēlāk būtu no manis aizgājis. Es droši vien tā nevarētu, bet viņš varēja. Dzīvot bez mīlestības ir grūti. Un vīrietim grūti bez sievietes. Es droši vien kaut kā iztiktu, lai gan… Kāpēc man vajadzētu dzīvot bez seksa? Ko es dabūtu tā vietā? Tikai rūpes par bērnu,

autiņu mazgāšanu, negulētas naktis, ēdienu gatavošanu un mūžīgas bailes, ka tikai ar bērnu nenotiek kas slikts! Dabiski, visa dzīve jau nesastāvētu tikai no tā vien, taču kaut kas tomēr ļoti jūtami pietrūktu.

Un tad no manis pilnīgi neatkarīgu iemeslu dēļ mūsu dzīvoklī, pēc tam arī manā gultā un dzīvē ienāca šis Sergejs Mihailovičs. Un jāsaka gandrīz vai paldies, ka viņš strādā tai briesmīgajā čekā. Viņš taču galu galā izglāba… Nē, ne izglāba! Viņš vienkārši ne mani, ne mazo Ceslavu, ne Vladislavu, ne Boļeslavu nearestēja, neaiztika, neizsūtīja uz Sibīriju! Ticu, ka viņš to darīja tāpēc, ka viņam neatteicu. Un labi, ka viņš mani atveda uz šejieni. Nebūtu to izdarījis, kāds cits cilvēks Rīgā mani būtu aizvedis uz cietumu vai nošaušanai uz mežu.

Vai tas tomēr nav briesmīgi, ka pati neko nevaru, bet ar tavu dzīvi un dzīvību rīkojas, pat spēlējas, citi? Un kas tas vispār par noziegumu, ja, cituprāt, guļu ar nepareizo cilvēku? Kāda tiem vispār par to daļa, bet viņi gatavi tūlīt nosodīt un nokaut.

Interesanti, ko tagad Rīgā dara Vladislavs? Droši vien dzīvo pie tās izlaidīgās Stefānijās un mani jau būs aizmirsis.

Un ko dara mans mazais Ceslavs? Neko daudz viņš darīt vēl nespēj tikai gulēt un gaidīt mammu, kas atkal sēdētu blakus gultiņai un dziedātu šūpuļdziesmu…

Taču mamma ir tālu, nekādas dziesmas neskan, aiz mazās bibliotēkas koka namiņa gaudo sniega vētra un mamma pati gaida, kad beidzot kāda silta roka pieskarsies viņas rokai un balss čukstēs tos vārdus… Vai kādreiz vēl kaut ko tamlīdzīgu piedzīvošu?

Noklaudzēja durvis un bibliotēkas šaurajā telpā ienāca pusmūža sieviete. Viņa bija ģērbusies kā visi šai sādžā ap galvu biezs vilnas lakats, mugurā vatnieks, kājās tādas pašas biezas vatētas bikses un velteņi. No viņas mutes vēlās balti garaiņi.

-  Sveika! viņa skaidrā latviešu valodā teica. Domāju, ka te pie tevis iekšā būs siltāks!

-  Nupat tikai kā iekūru, Vanda, kā attaisnodamās, sacīja. Būtu atnākusi vēlāk… Šī telpa parasti iesilst apmēram pēc stundas. Dažreiz pat pēc divām.

-  Uzzināju, ka bibliotēkā strādājot kāda latviete… Sieviete cieši noskatīja jauno grāmatu pārzinātāju. Atnācu parunāties. Vai agrāk dzīvoji Rīgā?

-  Jā, Vanda, mazliet samulsusi, atbildēja un tūlīt sāka satraukti domāt, ko no šīs sievietes var sagaidīt kaut ko labu vai sliktu?

-  Mani sauc Zenta Zālīte, viņa stādījās priekšā. Kur tu Rīgā strādāji?

-  Es nestrādāju, Vanda atbildēja. Biju mājsaimniece. Pirms gada piedzima dēls.

-   Kāpēc nācās evakuēties? Zenta painteresējās. Vīrs vai vecāki strādāja atbildīgu darbu kādā padomju iestādē?

-  Nē, Vanda atkal nedaudz apmulsa. Vīrs vēl studēja, bet viņa tēvu padomju vara arestēja…

Zenta vēlreiz bibliotekārei uzmeta ciešu, aizdomu pilnu skatienu.

-  Vai viņš bija tautas ienaidnieks? viņa piepaceltā balsī jautāja.

-  Tad jau drīzāk tautas draugs! Vanda izaicinoši atbildēja, nodomādama, vai tikai šī sieviete pie viņas politiskai pārbaudei nav atsūtīta no vietējās čekas pārvaldes. Un ja arī ne, tik un tā sarunās ar jebkuru bija jābūt ārkārtīgi uzmanīgai viens nepareizs vārds, skaļi izteikts politisks uzskats vai kāda notikuma vērtējums, kas nesakrita ar oficiālo partijas un valsts viedokli, varēja maksāt pat dzīvību… Taču šad tad Vanda par to vai nu aizmirsa, vai zinādama, ka vismaz pagaidām viņu piesedz Sergejs, vienkārši aiz spīta sacīja to, ko patiesībā arī domāja. Vīratēvs vienkārši bija turīgs cilvēks. "Sociāli bīstams". Pat smiekli nāk. Ar ko bagāts cilvēks var būt sabiedrībai bīstams? Nezinu. Es to vienkārši nesaprotu.

-  Ļoti slikti, biedre Rajevska, sieviete sacīja. Ir lietas, ko obligāti tomēr nāktos zināt!

-   Manuprāt, sabiedrībai daudz bīstamāks ir tieši nabagais…

Zenta Zālīte negaidīti pasmaidīja, paņēma krēslu un apsēdās blakus krāsnij…

-   Brīnišķīgi, ja uz pasaules kaut kur vēl ir silti. Vai jau esi apradusi ar šejienes aukstumu un sniegputeņiem?

-  Diezgan grūti, Vanda atzinās. Pastāvīgi salst.

-   Teikšu atklāti… Es arī vēl nekādi nespēju… Bet tas nu tā. Gribētu vēl zināt… Kāpēc, ja jau tu esi cietusi no padomju varas, nepaliki Rīgā un nesagaidīji tā sauktos Latvijas atbrīvotājus?

-   Patiesībā es jau neko īpaši neesmu cietusi, Vanda atbildēja. Mani vecāki Polijā, jā. Bet tur vainīgi vācieši. Kāpēc man viņus vajadzētu gaidīt vēl Rīgā?

-  Ko tu vispār domā par padomju varu? Zenta negaidīti prasīja.

-  Es nedomāju neko, Vanda papurināja galvu. Es, kā daudzi citi, vienkārši gribu dzīvot.

-  Visi to grib, Zenta sacīja. Jautājums vienīgi ir tāds kā?!

-  Nezinu, Vanda atbildēja. Vai ir kāda droša recepte?

-   Ir gan, Zenta apliecināja. Bez ierunām pakļauties varai.

Vanda, redzami sadrūmusi, klusēja.

-   Starp citu, tu tos Rajevskus mīlēji? Zenta atkal negaidīti jautāja. Vladislavu, viņa brāli Boļeslavu, vīratēvu Andžeju?

Vanda pārsteigta paskatījās uz blakus sēdošo sievieti. Telpā bija kļuvis siltāk un tagad, kad sieviete runāja, balta dvaša no viņas mutes vairs nenāca. Toties Vandai nez kāpēc šķita, ka drausmīgs aukstums nāk no pašas sievietes.

-  Tu viņus pazini? Vanda pārsteigta jautāja.

-  Tu neatbildēji… Zenta atgādināja.

-  Nē, es Vladislavu nemīlēju, Vanda teica. Boļeslavu vēl mazāk. Bet viņu tēvu Andžeju cienīju. Viņš bija godavīrs. Labs un izpalīdzīgs.

Zenta nedaudz noliecās, paņēma vairākas malkas pagales un ielika krāsnī. Pēc tam domīga skatījās, kā tās pamazām apņem liesmas.

-  Tu prasi, vai pazinu… Jā, Zenta apliecināja. Es strādāju Andžeja Rajevska fabrikā. Tā nepiederēja tikai viņam vien, taču viņš tur tomēr bija galvenais. No sākuma biju strādniece. Audēja. Četrdesmitā gada rudens sākumā, kad padomju vara fabriku nacionalizēja… Es jau no agras jaunības esmu bijusi kreisi noskaņota. Mans vīrs bija komunists -

Zenta nedaudz noliecās, paņēma vairākas malkas pagales un ielika krāsnī.

pagrīdnieks. Ulmaņa laikā trīsdesmit sestajā gadā par pretvalstisku darbību mūsu pašu varonīgā Politpārvalde viņu arestēja un notiesāja. Trīsdesmit devītajā viņš Rīgas Centrālcietumā nomira. Vai man par to vajadzētu priecāties? Būt sajūsmā par Ulmaņa diktatorisko režīmu? Jā, es biju par padomju varu un pievienošanos Padomju Savienībai! Bet Andžejs Rajevskis un daudzi viņam līdzīgie bēdājās. No iepriekšējās bagātības un varas vairs nekas… Un tad, nezinu kāpēc, Rajevskis trīsdesmitajā aprīlī atnāca uz fabriku un kopā ar partijas sekretāru, jauno direktoru un komjauniešu vadītāju sāka strādniekus aģitēt visiem nākamajā dienā doties 1. Maija demonstrācijā. Taču es biju pārliecināta, ka Rajevskis liekuļo, ka viss, ko viņš saka un runā, nemaz nenāk no sirds! Viņš to dara tikai tāpēc, lai padomju vara viņu kā nežēlīgu darbaļaužu ekspluatatoru nesodītu un liktu mierā! Es saprotu, mēs visi pie izdevības glābjamies kā varam, visi gribam dzīvot un būt brīvībā, taču Rajevska izturēšanās man nepatika. Tas bija pārāk lielā pretrunā ar to, kā viņš bija izturējies pret strādniekiem iepriekš. Tāpēc tūlīt pēc viņa tribīnē kāpu es un visu strādnieku acu priekšā šo liekuli un viņa ģimeni atmaskoju kā lielburžuāzijas aģentus. Pēc tam to visu uzrakstīju un ziņojumu nodevu čekas darbiniekam, kas arī piedalījās šai mītiņā. Pēc dažām dienām Andžejs Rajevskis tika arestēts un esmu dzirdējusi, ka viņš pašlaik atrodoties tepat kaut kur netālu Kirovas apgabala pāraudzināšanas un darba nometnē 037/21. Nu tur smagi jāstrādā pašam.

Vanda ārkārtīgi pārsteigta paskatījās uz svešo sievieti un atkal sajuta no viņas nākam saltumu.

-  Vai jūs pārējie Rajevski zinājāt, kas ar Andžeju ir noticis? Zenta jautāja.

-   Nē, Vanda atbildēja. Neviens mums neko neteica. Cilvēks vienkārši pazuda. Bet to, ka viņš atrodas vienā no šejienes daudzajiem lēģeriem, uzzināju tikai šeit.

Zenta pārsteigta krietnu laiciņu klusēja, tad, strauji pagriezusies pret Vandu, mazliet pārvērstā balsī painteresējās: Kā tu to varēji uzzināt?

Vanda, pret šo sievieti juzdama asu nepatiku, mierīgi pasmīnēja.

-  Man ir savas iespējas… Bet kādas iespējas šeit ir tev?

-  Es biju spiesta evakuēties…

-  Protams, Vanda sacīja. Es arī biju spiesta to darīt, taču, atšķirībā no tevis, es ne par vienu nekādu ziņojumu neesmu rakstījusi. Starp citu, Zenta, tu par Andžeja nodošanu nepelnītam sodam tagad jūties apmierināta? Varbūt pat laimīga?

-  Zināmā mērā, Zenta mazliet nervozi atbildēja. Viņš tomēr bija mūsu šķiras ienaidnieks!

-  Briesmīgi jau skan, taču kā tas izpaudās? Vanda prasīja.

Zenta klusēja. Varēja just, ka viņai šī saruna kļūst nepatīkama.

-  Tātad tu uzskati, ka visi bagātnieki, mantīgo šķira, tirgotāji, baņķieri, lielie namīpašnieki un fabrikanti… ir tādi paši kā mēs pārējie? Zenta beidzot nikni iesaucās. Ka viņi, rausdami savas bagātības, pārējiem ļaudīm neko sliktu nav nodarījuši?! Un, ja tu tā patiešām domā, vai neiznāk, ka esi nostājusies pret padomju varu? Ka arī pati vari tikt apsūdzēta kā tautas ienaidniece?!

Vanda dziļā nožēlā smagi pašūpoja galvu un nicinājuma pilna ar roku asi parādīja uz durvīm.

-  Ja neesi atnākusi pēc kādas grāmatas, tad lūdzu lasies prom! viņa teica un piecēlās. Bet kas attiecas uz tautas ienaidnieci… Zālītes kundze… Es ieteiktu krietni padomāt. Pati zini, kāds pašlaik ir laiks un cik neticami viegli ir gandrīz vai jebkuram tikt apsūdzētam valsts nodevībā. Neaizmirsti, ka arī par tevi kāds var uzrakstīt attiecīgu ziņojumu…

Zenta dusmīgi paskatījās uz jauniņo bibliotekāri, par kuru zināja, ka viņas draugs, varētu pat teikt, civilvīrs ir augstas dienesta pakāpes iekšlietu darbinieks un gandrīz vai nožēloja, ka bija atnākusi un šo sarunu sākusi. Taču ļoti gribējās šai kādreiz tik ļoti bagātās Rajevsku ģimenes piederīgajai kundzītei mazliet iekost un paskatīties, kāda viņa izskatās, ūdeļādas kažoku apmainījusi pret vecu vateni, greznas augstpapēžu kurpītes pret velteņiem un augstāko Rīgas sabiedrību pret atpalikušas Krievijas sādžas trulajiem dzērājiem…

Protams, gan šeit, gan pārējā Kirovas apgabalā izvietotajiem bēgļiem no Latvijas, salīdzinot ar Sibīrijā esošajiem izsūtītajiem, bija nedaudz labāki sadzīves apstākļi, taču tomēr bija bezgalīgi tālu no tiem, kādos viņi bija dzīvojuši līdz karam.

Pēc četrām dienām nedēļas beigās pie Vandas no Kirovas ciemos atbrauca Sergejs. Vanda tūlīt ievēroja, ka tagad viņam ir jau cita, daudz augstāka dienesta pakāpe no kapteiņa kļuvis par majoru.

Ar mājas saimniekiem kopā paēduši pieticīgas vakariņas, Sergejs ar Vandu atgriezās viņas istabā. Tikko atbraucis, Sergejs izskatījās sadrūmis un ar kaut ko ļoti neapmierināts. Bet vakariņu laikā, turklāt vēl krietni iedzerot saimnieka sagādāto kandžu, viņš pamazām kļuva atraisītāks un nekādu bargumu neizrādīja, kas viņam vispār arī bija raksturīgi.

-  Esi noguris? Vanda, apsēdusies viņam blakus uz gultas malas, painteresējās.

-  Tā ir, Sergejs piekrītoši pamāja. Darba daudz. Vācieši jau nonākuši pie Maskavas.

-  Domā, viņi atnāks arī līdz šejienei? Vanda jautāja, lai gan šeit viņai no tā sevišķi baidīties nevajadzēja. Ja jau tomēr tika līdz Rīgai un tagad līdz Krievijas galvaspilsētai…

-  Tas vēl neko nenozīmē, Sergejs cietā balsī pateica. Gan tatāri un mongoļi, gan poļi un Napoleons ari tika līdz Maskavai… Nu un kas?

Vanda uzlika galvu uz Sergeja pleca un, aizturot asaras, tikko sadzirdami nočukstēja: Sergej, es gribu atpakaļ uz mājām…

-  Jūties slikti? Sergejs līdzcietīgi vaicāja. Tev te kāds dara pāri?

-  Fiziski jau laikam izturēšu, Vanda klusi sacīja. Bet ar pārējo tā ir kā ir.

-  Garlaicīgi?

-  Arī tas. Es bieži domāju par mājām Rīgā, par tur palikušo bērnu… Kā tu domā, vai mēs kādreiz atgriezīsimies…

-   Par sevi es nezinu, Sergejs paraustīja plecus. Gandrīz vai katru dienu cīņa pret diversantiem un spiegiem… Ar mani var notikt viss kas. Ar to jārēķinās. Bet tu, Vanda…

Kāpēc gan ne? Kad uzvarēsim karā, tu atkal atgriezīsies Rīgā pie savējiem. Vienīgi… Es tevi lūdzu… Nē! Tā ir pavēle! Lūdzu, nekad vairs…! Atceries un iegaumē nekad vairs ne ar vienu svešu cilvēku nerunā par politiskām tēmām! Runājiet par savām sieviešu lietām, bet politiku lieciet mierā! Saprati?

-  Jā… Vanda atkal nočukstēja un varbūt tikai tagad sāka apjēgt, cik nepareizi rīkojusies, ielaižoties strīdā ar svešo atnācēju.

-   Zenta Zālīte, kas pirms dažām dienām pie tevis bija atnākusi uz bibliotēku, ir mūsu aģente ziņotāja, speciāli iesūtīta šai ciemā, lai izzinātu gan vietējo, gan jo sevišķi šeit atbraukušo latviešu noskaņojumu… Turpmāk tev jābūt maksimāli uzmanīgai! Cik reižu man tevi būs jāglābj? Un cik reižu tas man vēl var izdoties?

Vanda nobālēja un juta, ka visu viņas prātu un dvēseli pārņem spēcīgs satraukums. Mirkli vēlāk arī bailes. Viņa to nekad nebija aizmirsusi, ka daudz labāk ir pēc iespējas mazāk runāt un nekad skaļi ne par kādiem notikumiem vai problēmām neizteikt savu patieso viedokli. Taču, būdama visai aizrautīga, šad tad šo brīvību un varbūt pat dzīvību glābjošo postulātu tomēr aizmirsa un pateica to, ko labāk būtu bijis noklusēt.

īstenībā Vanda baidījās arī no paša Sergeja, jo viņu tik labi vēl nepazina, turklāt galu galā viņš taču tomēr bija visai augsta ranga valsts drošības darbinieks… Taču tā kā Sergejs bija pateicis par iespējamo 14. jūnija izsūtīšanu un, kā vēlāk izrādījās, Rajevskus patiešām neviens neaiztika; un, glābjot no padomju varas nīdēju atriebības, viņu paņēmis līdzi uz Krieviju; un arī tagad viņu brīdinājis labāk turēt muti ciet…

Interesanti, Vanda domāja, vai Sergejs, ja es ar viņu būtu pilnīgi atklāta, spētu arī mani par pretpadomju izteicieniem arestēt? Un kādam vajadzētu būt iemeslam, kas viņam neļautu to darīt? Mīlestība? Taču vai starp mums vispār pastāv mīlestība?! Vai laba izturēšanās un vēlēšanās šad tad pamīlēties ir arī mīlestība? Nezinu. Taču vismaz pagaidām personīgi viņš ne man, ne pārējiem Rajevskiem neko sliktu nav nodarījis. Un jācer… Kas gan cits atliek, kā cerēt, ka cilvēks, kuram valsts devusi milzīgu varu pār daudzu cilvēku likteņiem, vismaz man arī turpmāk neko sliktu nedarīs.

-  Sergej… Vanda dziļi ieskatījās viņa zilajās acīs. Bail pat prasīt… Tu mani mīli?

Sergejs pirmajā mirklī tā kā mazliet apmulsa, tad pasmaidīja un vairākas reizes maigi noglāstīja Vandas galvu.

-  Tu to gribētu?

-  Protams! viņa ātri atbildēja. Apziņa vien, ka uz šīs pasaules ir kaut viens cilvēks…

-  Vai Vladislavs tevi nemīlēja?

-  Viņš mīlēja citu sievieti.

-  Kāpēc ne tevi?

-  Nezinu.

-   Tā nemēdz būt, Sergejs sacīja. Ja ir kāds iemesls, kāpēc viens cilvēks sāk mīlēt otru, tad ir jābūt arī kādam iemeslam, kāpēc viņš nemīl vai mīlēt pārstāj.

-  Tā nav pareizi, Vanda iebilda. Mīlestību vai nemīlestību nevar izskaidrot ar prātu. Tas notiek kaut kā savādāk, dvēseliskāk… Domāju, ka pa īstam mīlēt spēj tikai labi cilvēki. Bet tu taču esi labs, vai ne?

Sergejs ilgi klusēja, tad viegli atstūma Vandu no sevis, piecēlās un sāka nervozi staigāt pa istabu. Pēc kāda laika apstājās Vandas priekšā un kaut kā savādi uz viņu skatījās.

-  Nē, Vanda! viņš krasi pārvērstā balsī sacīja. Varbūt labs es esmu tikai pret tevi, bet vispār… Esmu pietiekami skarbs un nežēlīgs! Strādājot šo darbu, pildot dienesta pienākumus valsts drošības orgānos, citāds nemaz nedrīkstu būt! Bet manī esošais ļaunums nav radīts mākslīgi, tas man nav iedots kā obligāta piedeva pie formas tērpa! Šis naids manī ir radies jau agrā jaunībā, kad mūsu sādžā notika zemnieku sacelšanās un viņi nogalināja visu manu ģimeni! Man vienīgajam izdevās aizbēgt un tad es nozvērējos… Es atriebšos! Un tā viss notiek. Bagātie zemnieki, bijušie muižnieki, fabrikanti, spekulanti, spiegi, diversanti un pārējie padomju varas ienaidnieki mums atriebjas, ka tiem esam atņēmuši viņu īpašumus, kas patiesībā pieder tautai, bet mēs savukārt atriebjamies un sodām viņus, jo uzskatām, ka taisnība ir mūsu pusē, un mēs esam spiesti dažreiz rīkoties ļoti nežēlīgi… Bet kā savu naidu pamato un vēl ilgi pamatos tie latvieši, poļi, lietuvieši vai ukraiņi, kas tagad sadarbojas ar vācu okupantiem un tāpat bez žēlastības iznīcina tos, kuri savā laikā kaut ko labu darīja vai pat tikai pateica ko uzslavas cienīgu par padomju varu? Naids un asinis valda pār cilvēku prātiem, bet mīlestība… Mīļā Vanda! Kas vispār ir mīlestība? Tā ir tikai cilvēka vājuma izpausme! Taču tu man patīc! Kāpēc man to vajadzētu slēpt un no tā kaunēties? Jā, neslēpšu arī to… Pirmais stimuls, kāpēc es tev vispār tuvojos, bija traka vēlēšanās iegūt tevi kā sievieti… Tu esi tik jauna un skaista… Tu man toreiz neatteici un man tas patika. Ne es, bet tu esi laba! Tāpēc cerēsim, ka karš drīz beigsies un tu varēsi atgriezties savā dzimtenē.

-   Bet tu? Vanda manāmi trīcošā balsī jautāja. Sergeja teiktais viņu bija stipri saviļņojis.

-   Nezinu, Sergejs atbildēja un atkal apsēdās blakus Vandai. Ja ar mani nekas slikts nenotiks, varbūt arī es kādreiz vēl atgriezīšos Latvijā…

14. NODAĻA

Ātri piebraucis pie "Putnu būra", uzreiz nesteidzos satikties ar reketieru karali Baronu. Lai vēl pagaida! Aizlicis savu berettu mugurpusē aiz jostas, paskatījos uz džipu, ar kuru slavenais bandīts šeit bija ieradies. Izskatījās, ka tajā neviena nav. Tātad Barons ar saviem puišiem jau atrodas zālē vai kluba pārvaldnieka Arņa Varbuta kabinetā.

Neilgi pastāvējis, pagāju dažus simtus metrus uz priekšu, kur atradās visā Rīgā pazīstamā pirts "Melnais krusts". Vietējie zināja, ka šo pirti kā jauku atpūtas vietu iecienījuši dažāda līmeņa "mafiozņiki", tā ka katru vakaru, bet it sevišķi svētdienās, stāvlaukums bija pilns ar dārgām automašīnām un drūma izskata vīriem, kas šīs mašīnas un to īpašniekus apsargāja.

Iegāju iekšā un pa diezgan šauru gaiteni tiku līdz telpai, kur parasti uzturējās "pirtnieks" gadus astoņdesmit vecs vīrs, kas jau agrā jaunībā bija pabijis gan latviešu leģionā, gan pēc tam arī sarkanarmijas soda bataljonā. Pagājušā gadsimta piecdesmito gadu beigās par kāda, kā viņš pats teica, slikta cilvēka slepkavību, atsēdējis divpadsmit gadus, bet septiņdesmitajos atkal iekritis. Šoreiz saistībā ar kāda bērna slepkavas nogalināšanu.

Pēc otrā desmit gadus ilgā soda termiņa izciešanas it kā sācis normālu dzīvi, taču ar ko viņš īstenībā nodarbojas, neviens tā arī noteikti nezināja. Runāja, ka viņš esot visas kriminālās Latvijas bosu boss un tā arī bija, vai citiem vārdiem sakot, galvenais Latvijas noziedzīgās pasaules nelegālās pašpalīdzības kases turētājs un šķīrējtiesnesis, kura pasludinātie lēmumi dažādu strīdu gadījumos vai tā saucamajos bandītisko grupējumu "razborkās" bija neapstrīdami.

Veco, taču arvien vēl stalto un fiziski stipro vīru sauca Zigismunds Zigalis kriminālajās aprindās viņam bija iesauka Ziga viņš te Iļģuciemā jau krietni pirms kara bija dzimis, gājis skolā, bet pēc gūsta un sodu izciešanas atkal atgriezies un joprojām dzīvoja tepat netālu no Dzirciema un Buļļu ielas krustojuma.

Es ar viņu biju jau sen pazīstams, lai gan neietilpu tajā kriminālajā sabiedrībā, kas pakļāvās viņa pārraudzībai. Taču mūsu labās, varētu pat teikt, ļoti draudzīgās attiecības pastāvēja uz pamatīga, gandrīz vai nesatricināma pamata Zigismunds Zigalis morāli apzinājās, ka jūtoties kā mans parādnieks, lai gan ne reizi nebiju licis manīt, ka arī es viņu par tādu uzskatu. Tāpēc mūsu attiecības arī bija tik labas. Nevienam nepatīk, it sevišķi jau tāda kaluma vīram kā Ziga, ka viņiem kaut tikko jaušami atgādina par kaut kādu tur parādu…

Bet gadījums, kā mēs pavisam nesen šo pašu deviņdesmito gadu sākumā iepazināmies, bija gan vienkāršs, gan tai pašā laikā arī visai sarežģīts. Un proti kādā svētdienas pēcpusdienā, kārtējo reizi pieminēdams sava tēva Vladislava nāves gadadienu, aizbraucu uz Lāčupes kapiem, aizgāju līdz viņa kapam, tur noliku desmit sarkanas rozes un krietnu laiciņu, galvu nodūris, domāju gan par viņa, gan pārējo manu tuvinieku likteņiem. Turpat blakus gulēja arī māte Vanda, mazliet tālāk kādreizējā poļu skaistule Stefānijā Stafecka, daži citi radinieki un daudzi mani draugi, tikai nekur neredzēju Roberta Rogova kapa kopiņu. Iespējams, tādas te nemaz nebija un Roberts vēl ir dzīvs, lai gan viņam pirmajam vajadzētu šeit atrasties bez pieminekļa, bez jebkādas piemiņas plāksnītes, bez krusta un bez neviena zieda uz kapa. Un varbūt arī labi, ka tā. Man vēl ir cerības tikt viņam klāt.

Vēlreiz pārlaidis skatienu pāri sakoptajai kapsētai un atcerējies savējos, rūgti nodomāju kur tagad palikušas visas jūsu trakās kaislības, jūsu mīlestība, greizsirdība, mērķi un nodomi, cerības un nodevība, sāpes un prieks. Tas ilga tikai mūžības mirkli. Un tāpat tas bija tikai mirklis arī no jums atvēlētā dzīves laika… Pārāk maz, lai īstenotu to, ko bijāt iecerējuši. Bet nejau par to šodien vajadzētu raudāt! Žēl, ka vienmēr atrodas tādi apstākļi un cilvēki, kas, sava ļaunuma un personīgā izdevīguma dēļ, bieži mums traucē gūt dzīves piepildījumu vienalga, dzīvojam simts vai tikai trīsdesmit gadus.

Izgājis no kapsētas, nez kāpēc pārgāju otrpus ceļam un nokļuvu mežā, kur kādreiz, kā veci ļaudis stāstīja, deviņpadsmitajā gadsimtā un arī vēlāk, atradusies žīdu kapsēta. Šodien nekas gan par to īpaši neliecināja. Visi pieminekļi jau sen bija nozagti vai sadauzīti, kapi nolīdzināti, lai gan te bija visai paugurains.

Pagājis vēl gabaliņu uz priekšu, pēkšņi vienā no meža pauguru ielejām ieraudzīju guļam kādu vīrieti ar asiņainu seju. Ieraudzījis mani, viņš pēkšņi satrūkās, taču tad, mani vērīgāk noskatījis, nedaudz nomierinājās. Arī es, aplūkojis viņu ciešāk, atcerējos, ka šo vīrieti jau kādreiz Iļģuciemā esmu redzējis un pat zinu, kas viņš ir vai vismaz kādreiz bija…

-  Kā šeit esi nokļuvis? prasīju. Kas noticis? Nokriti no koka vai uzbruka meža zvēri?

-  Jā, zvēri… vīrietis, valdot niknumu, sacīja. Paskaties! Man šķiet, viņi ir sašāvuši manu kreiso kāju un būs trāpījuši arī plecā.

-  Es tevi pazīstu, sacīju. Zigismunds Zigalis, ja? Dzīvo netālu no Dzirciema un Buļļu ielas krustojuma?

-   Tu mani pazīsti? Ziga pārsteigts jautāja, tad, mirkli padomājis, nedaudz pakustināja galvu. Sāku atcerēties. Bijušais zeks?

-   Nē. Vienmēr kaut kā esmu spējis nenokļūt otrpus žogam.

Ziga vēl mazliet padomāja.

-  Ceslavs Rajevskis? No tiem Iļģuciema poļiem?

-   Tā sanāk, es apliecināju. Esam viena pagasta iedzimtie.

-   Tad, lūdzu, palīdzi… Ziga, ciešot lielas sāpes, teica. Pagaidām ātros vēl nesauc! Tu šeit esi ar mašīnu?

-  Protams.

-  Tad pamēģini mani kaut kā aizdabūt līdz savam braucamajam un tad uz Saldus ielu! Tur man ir kāds pazīstams ķirurgs. Lai viņš paskatās! Ja teiks, ka bez slimnīcas nevar… tad neko būs jābrauc, ko gan es ļoti negribētu. Tad tūlīt iznāks darīšana ar policiju. Izdarīsi?

-  Kāpēc ne, es piekritu. Citādi vēl ņemsi un te atstiepsi kājas.

-  Bet kas tad tev? Ziga izsmējīgi prasīja. Būtu žēl?

-  Protams, es atbildēju. Lai gan esi bijušais slepkava, tomēr cilvēks un man neko sliktu neesi nodarījis.

-  Kā tu zini…?

-  Viss Iļģuciems toreiz runāja. Vai tagad tev atriebās tā cilvēka draugi? Varbūt radi?

Ziga neko neatbildēja un smagi elpoja. Ne tikai viņa seja, bet arī viss krekls mirka asinīs, un es sapratu, ka patiešām, lai kāds šis cilvēks arī būtu labais vai sliktais viņam steidzami jāpalīdz.

-  Paklausies, Rajevski… Ziga gārdzoši teica. Varbūt mums vēl iznāks kādreiz satikties… Es tevi lūdzu… Nekad mani vairs nesauc par slepkavu!

-   Labi, kaimiņ, es apsolīju. Tas man paspruka tikai tā…

Sašauto vīru pacēlu, viņš stipri kliboja un, neskatoties uz to, ka nebija tālu arī no tā, ka kuru katru mirkli varēja zaudēt pamanu, kaut kā tomēr viņu līdz automašīnai aizdabūju un jau pēc desmit minūtēm bijām ārsta privātmājā, kas atradās Saldus ielā kaut kur viducī starp Slokas un Daugavgrīvas ielām.

Kā vēlāk izrādījās, šis dakteris par labu samaksu itin bieži sniedza pakalpojumus ne vienai vien kriminālās vides autoritātei. Aizgāja pat tik tālu, ka vienā no savas savrupmājas lielākajām istabām viņš iekārtoja tādu kā savu privāto

Kaut kā tomēr viņu līdz automašīnai aizdabūju un jau pēc desmit minūtēm bijām ārsta privātmājā.

slimnīcu, taču uz kaimiņu, kāda skaudīga kolēģa vai cita ļoti apzinīga valsts pilsoņa ziņojuma pamata par nelegālu uzņēmējdarbību ārsts tika sodīts ar milzīgu naudas sodu un aizliegumu trīs gadus darboties medicīnas jomā.

Droši vien tas cilvēks, rūgti nodomāju, kas, kā simtiem citu ļaužu gan krievu, vācu, gan tagad brīvo latviešu laikā pēc sava ziņojuma uzrakstīšanas un it sevišķi, redzot šā ziņojuma dramatiskās sekas, jutās ārkārtīgi apmierināts, jo citādi kāda velna pēc vispār jebkad kādam būtu jēga valsts varai kaut ko ziņot…?

Taču es jau no visagrākās jaunības šos cilvēkus pilnīgi skaidri redzēju un apzinājos nevis kā patiešām apzinīgus pilsoņus, bet gan lielākoties kā pēdējos neliešus.

Vienalga, vai tas bija pirmajā padomju gadā; vienalga, vai tas bija vācu okupācijas laikā; vienalga, vai tas notika baismīgajos pēckara gados; vienalga, vai Hruščova vai Brežņeva valdīšanas laikā; vienalga, vai atjaunotās Latvijas laikā vienmēr bija un joprojām ir cilvēki, kas tūlīt jūtas būt aicināti atmaskot gan citu politisko uzskatu paudējus, gan vispār ikvienu, kas, viņuprāt, pārkāpj vai nu kādus valsts vai sabiedrībā pieņemtus morālos likumus. Šo pilsoņu apzinīgumu un patriotisma izpausmes varētu tikai apsveikt, ja vien aiz šiem atmaskojumiem un slepenajiem ziņojumiem deviņdesmit deviņos gadījumos no simta neslēptos kaut kādas šo ļaužu personīgās intereses, pazemojumi, asinis, sāpes un izpostītas dzīves…

Un, ja kāds arvien enerģiskāk sāk izrādīt savu patriotismu un pārspīlētas rūpes par valsts interesēm, esiet ļoti uzmanīgi! Tūlīt varat nokļūt viņa personīgo vai valsts ienaidnieka statusā tātad gaidiet tikai nepatikšanas un šo apzinīgo pilsoņu visdažādākās nelietību izpausmes…

Nekāda taisnība nav sasniedzama ar ļaunumu pret citiem. Pirmkārt, absolūts taisnīgums un godīgums nemaz nepastāv ir tikai katra cilvēka individuālais priekšstats par šiem jēdzieniem. Otrkārt, gandrīz vai tas pats nekad nav pastāvējis un nepastāv pareiza vai nepareiza otra cilvēka nodevība, nav labs vai slikts ļaunums, tāpat kā nav labie vai sliktie cilvēku šāvēji, pareizie vai nepareizie patrioti vai cildināms brīvības cīnītājs, ja viņa rokas ir notraipītas kaut ar viena cilvēka asinīm, bet dvēsele ar kāda cilvēka nodevību un sagandētu dzīvi.

Nelieši vienmēr ir nelieši, lai aiz kādiem cēliem un skaistiem vārdiem viņi savus nicināmos darbus arī slēptu.

Pēc šī gadījuma mēs ar tā laika Latvijas vai vismaz Rīgas kriminālās pasaules uzraugu Zigismundu Zigali kļuvām gandrīz vai draugi. Tā kā Ziga zināmā mērā jutās mans parādnieks, viņš apsolīja, ja tā gadīsies, jebkurā laikā palīdzēs arī man. Līdz šim man gan nekāda palīdzība nebija vajadzīga un arī tagad pēc tās nekādu īpašu nepieciešamību nejutu, taču drošs paliek drošs… Ja ir iespējams, tad tomēr labāk lieki neriskēt. Veselāks būsi un drošāk jutīsies.

-   Sveiks! ienākot Žigas "pirtnieka" kabinetā, es viņu godbijīgi sveicināju. Skatos, šovakar uz laukuma diezgan pamaz glauno mašīnīšu…

-  Jā, Žiga gari novilka. Ko tad brauks, ja visi tīri un balti… Bet ko pats? Ieskrēji tāpat vai ir kāda vajadzība?

-  Nu tā… izvairīgi sacīju. Kā pašam ar veselību?

-   Slikti, Ziga atbildēja. Divdesmit divus gadus pa zonām. Tas nav joks. Kuņģis čupā. Ja vēl visu to laiku būtu vajadzējis atsēdēt Latvijā… tik slikti droši vien nebūtu. Bet vienmēr kaut kā trāpījās, ka tiku aiztriekts uz Krieviju. Vispirms uz Permu tur zonā bija drūmi, tad uz Mordviju, tur bija vēl sliktāk, bet pēdējo termiņu vilku Novokačalovā, tā tāda maza, noskrandusi Sibīrijas pilsētiņa. Tur bija vissliktāk.

-  Es tev vēl neesmu pajautājis… Policija vai pats tos uzbrucējus dabūji rokā, kas toreiz tevi mēģināja nogalināt Kleistu mežā?

Ziga krietnu laiciņu klusēja, tad viņa dziļu grumbu izvagotajā sejā pavīdēja nicīgs smīniņš.

-  Ko nu policija… Ja pats nespēj sevi aizsargāt… Ko citi var līdzēt?

-  Kaut ko jau var, es sacīju. Lielākoties mūsu dzīvi un likteņus taču ietekmē citi cilvēki, vienalga, notiek revolūcijas, kari vai varam priecāties par mieru.

-  Miera jau nekad nav, Ziga, kā nožēlodams, teica. Nav taču tādas dienas, kad kaut kur nešautu, nespridzinātu, nededzinātu vai vienkārši tāpat cits citu nesistu nost!

-   Dzirdēju, ka tie, kas tev toreiz uzbruka… Tu vismaz zini, kāpēc?

-  Bet ko tu zini? Ziga ātri prasīja. Pēkšņi viņa balss bija kļuvusi daudz skarbāka.

-  Ka tie esot bijuši tā cilvēka radi, kuru tu toreiz… Par ko vēlāk arī dabūji pirmo sodāmību…

-   Tā ir, Ziga apliecināja un varēja just, ka viņš no dusmām vai vārās. Cik daudz gadu bija jau pagājuši, bet viņi, maitas, neko nebija aizmirsuši! Taisni vai neticami! Kā tas, Ceslav, notiek? Vai smadzenēs atrodas kāds savāds punkts, kāda atsevišķa rieva vai mazs izpētīts smadzeņu centrs tāda kā noliktava kur uzkrājas un līdz mūža galam glabājas viss sliktais, ko mums kāds nodarījis? Un kad viss sakrājas tik daudz, kad nav vairs vietas vēl kādam pāridarījumam, šī savdabīgā noliktava vienkārši aizdegas vai uzsprāgst! Notiek īssavienojums un viss iet gaisā! Tāpēc ir ārkārtīgi muļķīgi jautāt nu kāpēc tu, nelieti, tā darīji? Ņēmi un nogalināji cilvēku! Citreiz to var izskaidrot, citreiz nekādi! Jo tu pats par to pārpildīto noliktavu nemaz neatbildi! Atbild citi, kas tavās smadzenēs lādē un lādē to, ko tu uzskati par nepareizu, netaisnīgu, par ļaunumu, kas skar visu tavu cilvēcisko būtību! Es toreiz to cilvēku nenogalināju ne naudas, ne sievietes dēļ. Tā vienkārši vajadzēja! Tas bija tāds kā goda pienākums…

-  Un tomēr? es neatlaidos.

-   Tas notika atriebības dēļ. Viņš bija nodevējs. Viņa dēļ kara laikā un vēl dažus gadus pēc tam cieta daudzi cilvēki. Vairāki no tiem tika pat nošauti. Pēc tam Kleistu mežā pēc tik ilgiem gadiem! viņa draugi un domubiedri atriebās man. Mazliet vēlāk es savukārt atriebos viņiem. Un tā tas turpinās. Asinis prasa asinis un netaisnība taisnību. Tā ir mūžsena tēma un mūsu eksistences galvenā problēma. Kā tu domā, Ceslav, kāpēc slēgtā balsošanā zeķi un viņu pilnvarotie vienā no "shodkām" mani izraudzīja par galveno viņu interešu aizstāvi un šķīrējtiesnesi? Tāpēc, Ceslav, ka esmu taisnīgs un savā būtībā ļoti godīgs, neskatoties uz to, ka divdesmit divus gadus esmu mētājies pa visdrūmākajiem Krievijas cietumiem! Nekādi cilvēktiesību kantori vai visas tās izslavētās Eiropas tiesas nav tik taisnīgas kā es, kad taisu savus spriedumus.

-       Ticu, ka tā tas arī ir, sacīju. Tevi labi saprotu. Es jau ilgus gadus mokos ar to pašu problēmu.

-  Ar kādu? Ziga ātri jautāja.

-       Ar domām par atriebību, tikpat ātri atbildēju. Arvien biežāk to tāpat sāku sajust kā sava goda lietu.

-  Grūti pieņemt lēmumu? Ziga painteresējās.

-       Lēmums ir jau pieņemts, sacīju. Jau sen! Viņš to ir pelnījis. Vienīgi nekādi viņu vēl nespēju atrast. Varbūt jau miris, varbūt dzīvo ar citu uzvārdu, bet, iespējams, tepat vien tuvumā grozās, vienīgi nekādi netrāpās man pa rokai…

-       Ceslav, ja esi ar mani atklāts, tad esi tāds līdz galam! Ziga gandrīz vai pavēlēja. Kāpēc gribi viņam atriebties? Ja to gribi darīt sievietes dēļ, iesaku vēl krietni pārdomāt!

-  Kāpēc?

-       Neviena sieviete nav tā vērta, Ziga atbildēja. Sievietes dēļ kādu sist nost spēj vienīgi absolūts idiots! Ceru, tu to gribi darīt cita iemesla dēļ?

-       Tā ir, es apliecināju. Iemesls patiešām ir daudz nopietnāks.

-  Vai vajadzīga mana palīdzība?

-  Paldies, Ziga! Varbūt vēlāk.

-  Es to cilvēku zinu?

-       Iespējams. Tas ir Roberts Rogovs. Viņš vainīgs gan mana tēva, gan daudzu citu cilvēku nelaimēs, gan mana brāļa nāvē.

-       Es viņu patiešām pazinu, Ziga apliecināja. Tāpat arī tavu tēvu Vladislavu un mazliet arī Stefāniju. Tikai nedomāju, ka Roberts kļuva nelietis tikai tās Stefas dēļ. Sievietes jau vīriešus dullus dara, tas tiesa, taču tur vairāk nospēlēja Roberta aizvainotais pašlepnums un vienkārši bailes būt sodītam. Tu tādas bailes nejūti?

-       Jūtu, atbildēju. Bet jūtu arī kaut kādu pienākumu pret tēvu, mūsu ģimeni un Stefāniju. Domāju, ja Rogovu kādreiz atradīšu un izdarīšu to, kas man ir jāizdara, es to paveikšu tik labi un gudri, ka neviens nekad…

-       Tā gan gadās reti, taču dažreiz tomēr gadās, Ziga atgādināja. Ja būs vajadzīga mana vai manu cilvēku palīdzība… Tu jau zini jebkurā laikā…

-        Paldies! Vēlreiz viņam pateicos. Varbūt pat šovakar… Tev viņu vajadzētu pazīt man pēdējā laikā arvien

biežāk brauc virsū Barons. Viņš ļoti grib, lai viņam pa lēto, tas ir, gandrīz vai par velti uzdāvinu savu "Āgenskalna kazino". Pašlaik uz it kā pēdējo sarunu viņš mani gaida "Putnu būrī".

-  Ko domā darīt?

-  Nekādā gadījumā viņam kazino neatdošu un neko arī nemaksāšu! stingrā balsī pateicu.

-   Barons ir tipisks mūsdienu bandītu pārstāvis, Ziga sacīja. Viņiem pat es nekāda lielā autoritāte neesmu. Bet kā ļaudis, vienalga, valdībā, kaut kādā tur pārvaldē vai zonā iegūst autoritāti? Parasti jau neiegūst, autoritāte vienmēr ir jāizcīna! Saproti? Ministrijās vai Saeimā, protams, tas tiek darīts krietni atšķirīgāk, nekā tas notiek starp puikām mājas pagalmā vai zekiem zonā. Bet bez cīņas tas nenotiek nekad!

-   Tad kādu padomu tu man dod? Konfliktu novest līdz šaušanai? Ar asinīm un upuriem?

-   To nu gan tā kā nevajadzētu, Ziga domīgi pašūpoja sirmo galvu. Vispirms tomēr vēlreiz pamēģini ar mieru! Starp citu, tas kazino tev ienes labu peļņu?

-  Pat ļoti labu.

-   Tad došu tev padomu. Ja Barons nepadodas, pasaki, ka kazino jau esi pārdevis man! Nē, vēl labāk! Pasaki, ka to kazino ar nežēlīgu draudu palīdzību es tev esmu jau atņēmis un tas tagad ir mans īpašums! Tu esi palicis tikai formālais tā īpašnieks. Ja viņš tam netic, lai uz biznesa pusdienām kādu dienu atnāk uz šejieni! Un dodu garantiju viņš nekad no šīm telpām vairs neiznāks! Tā ka tikai mieru, Ceslav! Viss būs kārtībā!

Tas mani mazliet nomierināja, lai gan arī līdz tam pārāk uztraucies nebiju. "Putnu būrī" strādāja spēcīga komanda, apsardzes vīri bija augstas klases profesionāļi bijušie desantnieki un galu galā arī es pats, kas vienmēr bija pratis sevi aizstāvēt un veiksmīgi izkļūt no visbīstamākajām dzīves un biznesa situācijām.

Atvadījies no Zigas, nesteidzoties devos atpakaļ, kur dažādu krāsu neona gaismā spoži mirgoja "Putnu būra" reklāma.

15. NODAĻA

Vladislavs Rajevskis sēdēja Rīgas Operetes teātra zāles trešajā rindā un, dažādu patīkamu sajūtu pārņemts, skatījās krāšņo slavenās Ābrahama operetes "Havajas puķe" uzvedumu. Labsajūtu vairoja ne tikai ārkārtīgi skaistā, ļoti melodiskā mūzika, jaunās, puskailās dejotājas, krāšņās dekorācijas, Stefānija, kas dziedot un dejojot aizrautīgi un patiesi tēloja vienu no havajiešu meitenēm, bet arī tas, ka mūzika un visa šī aizraujošā izrāde lika pilnīgi aizmirst, ka Havaju salām iepretim zemeslodes otrā pusē notiek drausmīgs karš, ka šīs izrādes laikā tikai vienas dziesmas vai daiļās dejotājas gurnu kustības brīdī kaut kur mazliet tālāk kaujas laukos iet bojā tūkstošiem karavīru; ka tepat aiz šī baltā teātra sienām valda nežēlīgs vācu okupācijas režīms, ka Rīga ir pilna ar svešas valsts karavīriem, dažādiem drošības dienestiem, nožēlojamiem okupācijas režīma pakalpiņiem un cilvēku šāvēju zonderkomandām. Un ir Biķernieku mežs un Rumbula, ir Salaspils, Mežaparka un Dundagas soda nometnes, un nemitīgas bailes, ka atkal tieši kā pirmajā gadā kāds par tevi valsts varas iestādēm var uzrakstīt kārtējo ziņojumu, un vienā mirklī tavai dzīvībai vairs nav nekādas vērtības…

Šī drausmīgā, cilvēka cieņu ārkārtīgi pazemojošā sajūta, ka tu patiesībā neesi nekas tikai sīka, nevienam īpaši nevajadzīga niecība, kuras pastāvēšana pilnībā ir atkarīga no citos cilvēkos esošā ļaunuma vai nenormālības izpausmēm -, ļoti nomāca un gandrīz vai ikvienu varas priekšā darīja vai nu pārspīlēti paklausīgu, iztapīgu un vienmēr pakalpot gatavu, vai arī agresīvu un naidpilnu, tikai diemžēl šo agresivitāti, naidu un radušos ļaunumu nevēršot pret okupantiem, bet gan pret saviem līdzpilsoņiem pat pret saviem radiem, draugiem un paziņām.

Un kā padomju un vācu okupācijas laikā, tā arī šodien mūsu brīvības un demokrātijas uzplaukuma gados tas viss itin bieži tiek krāšņi pasniegts kā patiesa patriotisma un dzimtenes mīlestības izpausme…

Gadsimtu ritmos mainās valstu sociāli ekonomiskās iekārtas, pārvaldes sistēmas un valdošo partiju vai grupu ideoloģija, bet cilvēku uzvedība, rīcība un lēmumu pieņemšanas motivācija darīt ko labu vai ļaunu nemainās nekad! Mazliet mainās vienīgi cilvēku slikto darbu attaisnojumi, taču pats cilvēks kāds bija, tāds ari paliek.

Tāpat kā pamatu pamatos nemainās mūzika, tieksme pēc sievietes un normālas dzīves.

Havaju salās vienmēr ir vasara. Pie to krastiem slinki veļ viļņus Lielais okeāns. Un kafijbrūnas meitenes, savus vijīgos augumus neslēpjot zem kleitām, svīteriem vai kažokiem, dabiskas un skaistas tevi aicina uz palmu birzi…

Kāpēc tāda nevarētu būt visa pasaule?

Kāpēc ne visi cilvēki?

Kāda velna pēc mēs te visi esam citādi?!

Vai daudz ko dzīvē sasniedzam ar naidu, nodevību, greizsirdību, skaudību, lepnību, meliem, likumu pārkāpumiem, pareiziem atmaskojumiem, atbilstoši laika prasībām sameklētiem politiskiem uzskatiem, brēkšanu pēc taisnīgas tiesas, bargiem sodiem un saldkaislo vēlmi pazemot vai pat iznīcināt savu konkurentu, vienalga mīlestībā, politikā vai biznesā.

Šodien pat vistrulākie bandīti savu noskatīto upuri iznīcībai reti kad aizved uz Biķernieku mežu, bet toreiz… Vienmēr, kad Vladislavs atcerējās tos melnos mirkļus, kad jau stāvēja bedres malā, viņu pārņēma auksti drebuļi. Taču tai pašā laikā arī zināms lepnums viņš godam bija izturējis spīdzināšanu Rīgas Centrālcietumā un Biķernieku priedēs nošaušanas laikā nebija ne kliedzis, ne raudājis; nebija kritis uz ceļiem un bendēm lūdzis žēlastību. Neviens jau tāpat nebūtu žēlojis, taču daudzi tā tomēr darīja izmisuma un baiļu pārņemti, bija gatavi savus slepkavas pat skūpstīt un par viņiem katru dienu lūgt Dievu…

Bet kas palūgs par mani? Kas par tevi?

Es līdz šim tā arī neesmu sapratis, Vladislavs domāja, vai Roberts Rogovs vāciešiem ziņojumu rakstīja un aizsūtīja, patiešām domādams šādā ceļā pilnībā sev dabūt Stefāniju, vai arī tā vienkārši bija viņa kārtējā nelietība tāda ļauna prieka izpausme, redzot vai uzzinot, ka tavs sāncensis par Stefānijas sirdi un miesu diezgan riebīgā veidā izgaist no šīs pasaules…

Nupat ienāca prātā nejau mīlestība, kas bieži tomēr rada arī ļaunumu, ir slikta, bet slikti ir cilvēki, kas cenšas kāda cilvēka mīlestību iegūt ar dažādām ļaunuma izpausmēm. Dažreiz pašu cilvēku tā iegūt izdodas, taču mīlestību nekad!

Vai jūs kādreiz esat dzirdējuši kā zvaigžņotas nakts klusumā skan Havajas ģitāra? Un kā, ziedu vītnēm rotājusies, okeāna krastā saulrieta laikā dejo havajiešu meitene?

Tas viss ir tīrs, skaists un dabisks.

Tā ir pasaule, kādu to radījis Dievs. So zemeslodes pusi, kur dzīvojam mēs, ir radījis cilvēks.

Kad beidzās izrāde, Vladislavs iznāca no teātra un turpat netālu no izejas durvīm sāka gaidīt Stefāniju. Publika nāca visai raiba pārsvarā vācu armijas formās tērpti virsnieki un karavīri, bet liela daļa bija arī pavecākas dāmas, pusaugu meitenes un iesirmi kungi. Jaunu vīriešu tikpat kā nemanīja. Un no kurienes lai viņi te rastos? Jauniem vīriešiem vajadzēja karot vai, pareizāk sakot, pildot varas uzspiesto patriotisko pienākumu, krist kaujas laukā par labu Lielvācijas uzvarai, līdzi paņemot varbūt vienīgi atmiņas par bērnību, māti, pirmo mīlestību un kā nekad nepiepildāmu sapni par mūžam saulainajām Havaju salām, palmu birzīm un ziedu apvītām skaistulēm okeāna krastā…

-   Labi, ka pagaidīji, Stefānija, pienākot klāt, priecīga sacīja. Man arvien biežāk tik vēlu vakaros braukt mājās kļūst bail.

-  Vai jau gadījies kas slikts? Vladislavs satraucies jautāja.

-  Jā, ir gadījies, Stefānija atbildēja. Bet par to pašlaik nerunāsim.

-  Roberts? viņš ātri prasīja.

Stefānija noraidoši pakratīja galvu.

-  Tu ar viņu vairs nesatiecies? -Vladislavs jautāja.

-  Tas teātris ir nospēlēts, Stefānija skumji atbildēja.

-  Varbūt arī ar mani esi jau beigusi spēlēties? Vladislavs, skarbākā balsī nekā parasti, prasīja.

Stefānija iesmējās, ātri aizķērās Vladislavam aiz elkoņa un sāka iet pilsētas centra virzienā.

-  Ja tas tā būtu, Vladislav, tad taču mani uz mājām pavadītu cits vīrietis! Stefānija sacīja. Nekad ar tevi neesmu

pat domājusi spēlēties. Es tikai tev jau daudzkārt esmu teikusi, ka man ar tevi nekas nevar sanākt tā nopietni. Bet īslaicīgi vienmēr!

Pēc tam Stefānija apstājās un paskatījās uz tuvākās mājas sienai piestiprināto plāksnīti ar jauno Brīvības ielas nosaukumu Ādolf Hitler Strasse.

-        Pretīgi, viņa klusi pateica. Tā mūs vispirms čakarēja krievi, tagad friči.

-       Nav izslēgts, ka varbūt kādreiz pienāks tāds laiks, kad to pašu vieni latvieši darīs ar citiem latviešiem. Vladislavs sadrūmis teica. Pasaule un cilvēku sabiedrība vienkārši tā ir uzbūvēta noteikumus diktē un par savu slikto dzīvi parasti brēc vājie un dumjie…

-  Tu ar savu dzīvi esi apmierināts? Stefānija jautāja.

-  Nē. Ne tuvu!

-  Žēl, ka nav vairs sievas?

-       Žēl, ka tu no manis esi aizgājusi pārāk tālu, Vladislavs atbildēja. Un vairs negribi pienākt tuvāk.

Stefānija, piespiedusies Vladislava sāniem, sāka skaļi smieties.

-       Kur nu vēl tuvāk! viņa, turpinot smieties, sacīja. Būt vēl ciešāk iespējams tikai gultā!

-       Tad kas par problēmu?! Vladislavs nedaudz pārsteigts prasīja. Šovakar uz mājām nebrauc! Paliec pie manis! Uzvārīšu tēju, man ir pat divas vīna pudeles…

-  Ļoti vilinoši…

-       Tu pati esi ļoti vilinoša! Vladislavs satraukts teica. Tu vēl atceries, kad pēdējo reizi esam mīlējušies?

-       Kad to esmu darījusi ar tevi… Stefānija uz brīdi tā kā pat samulsa. Tas vienmēr ir bijis neaizmirstami…

Diez vai nu tā ir bijis, Vladislavs nodomāja. Stefa kā parasti uzspēlē. Parasti mēs atceramies daudz nopietnākus notikumus, nevis tik mazsvarīgus sīkumus, kā esam jutušies pēc garšīgām pusdienām vai laba seksa.

-       Tas ir jauki, Vladislavs sacīja. Tad patiešām jāiet pie manis. Nav izslēgts, ka Iļģuciemā pie tramvaja pieturas tevi gaida Roberts. Un tu atkal kārtējo reizi padosies.

-       Nē! Stefānija asi pakratīja galvu. Pēc tam, kad viņš uzrakstīja ziņojumu par mani un tevi tāpat nodeva vāciešiem… Kad tikai neticams brīnums pēdējā mirklī tevi izglāba…

-   Ne jau brīnums, Vladislavs iebilda. Tas bija mans brālis Boļeslavs un ne pārāk liela naida pārņemts kāds SD virsnieks latvietis…

-  Un tomēr, Stefānija turpināja. Roberts manās acīs tagad ir nelietis, un to es viņam nepiedotu pat tad, ja mēs nekādi draugi nebūtu! Bet bijām! Atceries? Viens otram palīdzējām, aizstāvējām, bijām gatavi atdot pēdējo… Vladislav, kas visu to izjauca? Kāpēc viss tik strauji mainījās?

Vladislavs ilgi klusēja un tikai tad, kad abi jau bija pienākuši pie Rajevskiem kādreiz piederējušā nama, viņš domīgi sacīja: Es negribētu pilnīgi apgalvot, ka pie tā visa kaut kādā mērā esi vainīga tieši tu, Stefānij! Kad viena sieviete mīl divus vīriešus vai divi vīrieši mīl vienu sievieti un mīl stipri un patiesi, tad tas ir vissliktākais attiecību variants un nekad labi nebeidzas. Vienmēr vajag pēc iespējas ātrāk izlemt un no viena atteikties, nevis kā lauvenei pirms apēšanas spēlēties ar diviem noķertiem savvaļas kumeļiem… Abiem izdzīvot ir gandrīz neiespējami. Turklāt vēl vairākkārtēja valsts varas maiņa un karš… Tas vienmēr ir bijis ārkārtīgi izdevīgs laiks tiem cilvēkiem, kuri jau agrāk ir gribējuši kādam atriebties, kaut ko iegūt, izcelties, izjust varu un tā tālāk. Tagad viņi šo laiku izmanto pilnībā.

-  Kaut kas te nav pareizi, Stefānija klusi sacīja. Vai tu būtu apmierināts, ja jau pašā sākumā būtu no tevis atteikusies un palikusi tikai ar Robertu?

-  Nē, Stefānij, tieši pretēji es būtu bijis ļoti apbēdināts, Vladislavs drūmā balsī pateica. Tev jau no paša sākuma nevajadzēja ielaisties ar Robertu.

-  Es to esmu sapratusi tikai tagad, Stefānijā sacīja. Taču arī ar tevi, Vladislav…

-  Labi! viņš cietā balsī pateica, satvēra Stefas roku un rāva sev līdzi. Kāpjam augšā un tur vai nu visu aizmirsīsim, vai arī…

Stefānija pēkšņi tā kā mazliet nobijās. Kad viņi apstājās kāpņu telpas laukumiņā un Vladislavs jau atslēdza durvis, viņa klusi pajautāja: Vladik, ko tu nepateici līdz galam? Lūdzu, turpini! "Vai arī…" Kas tālāk? Kas notiks?

-       Es tev kārtējo reizi atzīšos mīlestībā, Vladislavs atbildēja, lai gan sagaidīt to pašu no tevis acīmredzot ir tikpat bezcerīgi, kā no padomju vai vācu okupācijas varas gaidīt kaut vismazākās humānisma izpausmes.

-       Kāpēc gan ne? Stefānija atslāba un pat pasmaidīja. Es taču esmu tev blakus! Paklausīju. Vladislav, esmu laba meitene!

Vladislavs devās vārīt tēju, pēc tam, sameklējis cepumu paciņu un vīna pudeli, to visu nolika uz maza galdiņa iepretim gultai. Vladislavs lēni, paskatīdamies te uz Stefu, te uz greznajiem kristāla traukiem, piepildīja glāzes.

-  Vajadzētu kaut ko vēlēties, viņš teica.

-       Tas ir velti, Stefānija skumji pašūpoja galvu. Tik un tā nekas nepiepildīsies.

-       Nevajag sapņot, Vladislavs ieteica. Vēlies to, kas var piepildīties!

Stefānija brīdi domāja.

-  Lai rīt atkal spīdētu saule, viņa beidzot pateica.

-        Tas ir labs vēlējums, Vladislavs sacīja. Tas mums dos cerību, ka arī rīt mēs vēl varētu būt dzīvi.

Viņi ātri iztukšoja glāzes, kādu laiciņu klusēja, tad Stefānija paskatījās uz istabas durvīm.

-       Tu tagad dzīvo viens? viņa prasīja. Kur palika padomju varas iemitinātie tava dzīvokļa kaimiņi?

-       Kad sākās karš, tas partijnieks tūlīt kaut kur pazuda, bet čekas virsnieks…

Stefānija iesmējās.

-  Paņēma tavu sievu un tāpat kaut kur aizlaidās, jā?

-       Es to īsti nezinu, Vladislavs nomāktā balsī sacīja. Kad viņa zvanījusi Boļeslavam un lūgusi paņemt Ceslavu, neko par to krievu nav teikusi.

-  Tu domā, viņa pati uz savu risku skrēja prom?

-  Nezinu, Vladislavs paraustīja plecus.

-        Pamest pusgada zīdainīti… Stefānija noskurinājās. Lai ko par mani ļaudis runā un saka, es tomēr tā nevarētu.

-        Es viņu mazliet saprotu, Vladislavs sacīja. Vismaz visi mājas iedzīvotāji zināja, ka mūsu dzīvoklī, kas pēkšņi bija kļuvis par "komunālo", mitinās čekas virsnieks. Es domāju…

Stefānija, cieši paskatījusies uz Vladislavu, aizsmēķēja papirosu.

Vismaz Vanda kaut ko tādu izmeta… Vladislavs nervozi turpināja. Vanda tam čekas virsniekam esot atdevusies… tādā veidā samaksādama par manu, savu, gan mūsu bērna brīvību. Citādi arī mēs noteikti būtu Sibīrijā. Bet, ja Vanda patiešām tā ir rīkojusies, es viņu nenosodu.

Stefānija atkal krietnu laiciņu klusēja, iedzēra dažus malkus vīna un pēc tam, cieši paskatījusies uz Vladislavu, aizsmēķēja papirosu.

Ja es būtu tava sieva, man arī tas neko daudz nemaksātu atdoties, piemēram, Robertam, lai tev nevajadzētu nokļūt gestapo un pēc tam Biķernieku mežā… Saproti, Vladislav… Sievietei, šādā veidā maksājot kādam nelietim par sava mīļotā vīrieša brīvību vai dzīvību… tā nav pārāk augsta cena.

Vladislavs nedaudz pārsteigts paskatījās uz iepretim sēdošo sievieti. Viņa pēdējā gada laikā bija manāmi pārvērtusies. Skaistums, elegance un gandrīz vai apdullinošais seksapīls nekur nebija zudis, taču kaut kas viņā tomēr bija neglābjami mainījies. Viņa šķita vairāk pieaugusi, kļuvusi tāda kā mazliet gudrāka, nopietnāka, piesardzīgāka, bet tai pašā laikā arī ciniskāka un tāda, kas par tālāku nākotni daudz nedomā.

Pēc vāciešu ienākšanas Stefānija studijas neatjaunoja, bet, mātes lūgta, pie viņas divas reizes nedēļā no Operas uz mājām nāca kāda pusmūža vokālā pedagoģe, un Stefānija, kaut ne pārāk centīgi un bieži pat ar nelielu skandālu, tomēr savu balsi kaut kā trenēja. Taču par Operu viņa varēja tikai sapņot, tāpēc jutās laimīga, kad darbu dabūja vismaz Operetē.

Kamēr Vladislavs atradās apcietinājumā, un kādu laiciņu vēl pēc tam, viens no Stefānijas mīļākajiem kā iepriekš bija Roberts Rogovs. Taču, kad viņa kādā ballītē iepazinās ar stalta auguma bijušo sportistu Normundu Nuķi latviešu SD virsnieku, kas vēlāk panāca Stefas atbrīvošanu no apcietinājuma, ko viņai "nodrošināja" tā paša Roberta Rogova vācu drošības iestādēm uzrakstītais ziņojums par Stefānijas tēvu un pašu Stefāniju, viņa rupjā veidā palūdza Robertu beidzot tīties prom un nekādus viņa vēlākos draudus neņēma galvā.

-   Tu nupat teici, ka tā neesot pārāk augsta cena, ko sieviete, atdodamās kādam nelietim, maksājot par sava mīļotā vīrieša glābšanu. Bet kāda tad ir augstākā cena, ko sieviete var maksāt? Vladislavs, cieši skatoties Stefānijas tumšajās acīs, prasīja.

-  Un tu to nezini? Viņa nelielā izbrīnā sarauca uzacis.

-   Nē, Stefa, nezinu, Vladislavs dusmīgi atbildēja. Jo es nevienam nekad neko neesmu maksājis. Bet, kad vajadzētu, tik un tā šo cenu nezinātu. Tu zini?

Stefānija burvīgi pasmaidīja, nodzēsa papirosu, tad kļuva ļoti nopietna.

-  Sieviete augstāko cenu maksā, kad viņa uzupurējas un sevi atdod tad, kad mīl vīrieti, kura glābšanai tā rīkojas. Bet Vanda tevi nemīlēja. Es savukārt nemīlēju Robertu. Kāda te varonība? Kāda pašuzupurēšanās?! Tik vien, kā paplest kājas…

-  Kāpēc tu mani un Robertu kā savus mīļākos apmainīji pret to vācu drošības džeku? Vladislavs prasīja. Kā viņu sauc Normunds Nuķis?

-  Esi greizsirdīgs?

-    Esmu nedaudz apmulsis, Vladislavs paskaidroja. Vanda sasienas ar krievu drošībnieku, tu savukārt ar vācu… Savādi. Vai tad citu vīriešu vairs nav?

-  Vladislav! Stefānija iesaucās. Nav par ko samulst! Tāpat kā Vanda, es to daru pašaizsardzības nolūkos! Man taču katra diena jāpavada bailēs! Katru dienu jebkurš cilvēks tev var sataisīt pamatīgus mēslus! Mīļais! Vai vēl neesi apjēdzis? Šis nav mīlestības laiks! Šis ir visdažādāko nelietību un nodevību laiks! Un tāpēc ir labi, ja mums draugos ir cilvēks, kas var pasargāt pret kāda vietējā patriota apmelojumiem vai viņa centieniem atmaskot kārtējos tēvijas ienaidniekus…

Vladislavs paņēma glāzi, ilgi domīgs to grozīja pirkstos, tad lēnām iztukšoja. Pēc tam skumji paskatījās te uz Stefāniju, te uz blakus esošo gultu. Kaut kas atmiņā asi iesmeldzās, viņš nopurinājās, it kā gribēdams no sevis nokratīt pagātni un dzīvi sākt no jauna.

Taču nekas pilnīgi jauns šai dzīvē nevar notikt. Tepat tuvumā sēž sieviete, ar kuru kārtējo reizi vēlēsies gulēt, un tieši šī kopāgulēšana ir turpat vai katra cilvēka dzīves galvenā problēma, jo reti kad gultā tiec ar īsto, bet, kad vispār netiec ne ar kādu, kļūst vēl sliktāk, jo pēkšņi šķiet, ka visa pasaule tevi ir atstājusi, nevienam neesi vairs vajadzīgs, un varbūt tieši tāpēc tevi pamazām pārņem naids un skaudība pret tiem, kuriem dzīvē iet kaut nedaudz labāk nekā tev…

Starp citu mazliet dīvaina sakarība: vairums stukaču, nodevēju, slepeno ziņotāju un cīnītāju par taisnību ir tieši vientuļie, dzīves neveiksminieki un citu atstumtie.

-  Tu esi laimīga? Vladislavs vaicāja.

-  Jā! Stefānija itin priecīga iesaucās. Esmu vēl jauna un dzīva, man ir draugs un draugi, ir darbs un nav jādzīvo nabadzībā. Ko vēl? Starp citu, Vladislav, katrs cilvēks var būt laimīgs, ja viņš tikai spēj iedomāties, ka jau rīt viss var pēkšņi beigties… Tāpat kā kādreiz viss pēkšņi sākās.

-  Tu tā vari? Vladislavs painteresējās.

-  Es varu, Stefānija atbildēja.

-   Bet es to nevaru, Vladislavs sacīja, ja pat spētu iedomāties, ka mana dzīve var beigties jau šovakar. Es to jau esmu izjutis Biķernieku mežā. Tagad iedomājos, ka, iespējams, uz mirkli varētu būt laimīgs vienīgi tad, ja kaut kādā veidā spētu atriebties Robertam. Un ja ne es, tad to kādreiz varētu izdarīt mans dēls Ceslavs, taču Robertam agrāk vai vēlāk sods ir jāsaņem! Es saprotu vēlme kādam atriebties patiešām nav nekāda cildināma cilvēka īpašība, taču arī nelietība vai kāda cilvēka pakļaušana fiziskām mokām un nenovēršamai bojāejai tāpat nav nekāda cēlā rīcība.

-  Vai ar mani… kaut šovakar… tu nevari būt laimīgs? Stefānija mazliet saspringta jautāja un no krēsla pārsēdās Vladislavam klēpī.

-  Laimīgs ne, viņš asi pakratīja galvu. Pirms dažiem gadiem es tevi biju iedomājies citādu. Tu toreiz man šķiti sieviete, kas visu mūžu vai vismaz tā lielāko daļu ir spējīga būt kopā tikai ar vienu vīrieti. Bet tad uzreiz uzradās Roberts, pēc tam vēl kāds un vēl, un vēl… Tu gribi piederēt daudziem un, ja tevi nemīlētu, es ne mazākā mērā par to arī neskumtu, taču pēdējā laikā…

-   Nevajag! Stefānija spēji iesaucās un apvija rokas ap Vladislava kaklu. Tas laiks ir jau pagājis! Un nezinām, kas būs rīt. Mūsu rīcībā ir tikai šis vakars! Ko darām? Strīdamies, kurš viens otram vairāk nodarījis pāri, vai arī darām to, ko mums tik ļoti patīk darīt?

Stefānija, nesagaidījusi atbildi, vai arī jau zinādama, kāda tā varētu būt, ātri uzlēca kājās, novilka kleitu, apakšsvārkus un krūšturi. Uz viņas slaidā auguma palika vienīgi baltas zīda biksītes, zeķturis un gaišas zeķes ar mazliet tumšāku aizmugures vīli.

-   Pārējo tu pats, viņa, ātri elpodama, teica un atkal iesēdās Vladislavam klēpī. Vai tāda es tev patīku?

-  Jā, Vladislavs apstiprināja un sāka glāstīt Stefas krūtis. Tu taču esi tikko ieradusies no Havaju salām, jūties nogurusi un nedaudz izslāpusi pēc mīlestības…

Kad šī fiziskā mīlestība bija apmierināta, Stefānija smaidīdama sacīja: Tas taču nekad nevar apnikt, vai ne?

-  Tā ir, Vladislavs piekrita. To var vienīgi nedarīt.

16. NODAĻA

Iegājis "Putnu būrī", vispirms devos uz vienu no tām diezgan grezni iekārtotajām istabām, kur meitenes pieņēma savus klientus. Lai gan visos labākajos pasaules bordeļos attiecīgās telpas parasti ir dekorētas sarkanos toņos un man pašam šī krāsa ļoti patīk, "Putnu būrī" dizaineriem tomēr liku gandrīz vai visas attiecīgās istabas noformēt gaiši dzeltenos vai maigi rozā toņos. Tie tik traki neuzbudināja, bet tieši otrādi lieliski nomierināja un radīja ilūziju, ka arī pārējā pasaule ir tīra un gaiša un tas, ko cilvēki šai telpā dara, tāpat ir kaut kas skaists un sajūsmu izraisošs.

Šis mazliet savdabīgais telpu noformējums it kā runāja pretim šādas iestādes mērķiem un pamatuzdevumiem, taču, manuprāt, galvenais klientu piesaistīšanas līdzeklis vispirms tomēr bija skaistas meitenes un mērenas cenas, bet vietai, kur notika pats fiziskās mīlestības process, bija otršķirīga nozīme. Un tomēr, ja vīrietis nākamajā dienā vai kaut pēc desmit gadiem kaut ko no tā visa atcerēsies, tad vispirms, protams, sievieti un telpu, kur tas bija noticis. Un viņam radīsies vēlēšanās atkal tur atgriezties…

Viņam būs palicis atmiņā tur viss bija skaists, gaišs un tīrs. Sekss vispār ir viens no tiem mūsu dzīves notikumiem, ko tikai retais aizmirst. Mēs taču visi patikā, bet dažreiz arī nepatikā atceramies tas toreiz notika labības laukā, margrietiņu pļavā, pludmales kāpās, upes vai ezera krastā, automašīnā, kuģa kajītē, siena šķūnī, pagrabā, uz parasta dīvāna, istabā uz grīdas vai pēļiem klātā laulības gultā…

Bez klauvēšanas atvēris septītās istabas durvis un ātri iegājis iekšā, tūlīt ieraudzīju uz platas gultas malas sēdošu skaistāko no mūsu meitenēm pērkamās mīlestības superzvaigzni Marinu Marī, īstajā vārdā Mariju Merkulovu, kura, kā pati vismaz simts reizes bija apgalvojusi, manī bija neprātīgi iemīlējusies. Par to gan stipri šaubījos, jo uzskatīju, ka šāda tipa sievietes uz tādām jūtām nemaz nav spējīgas, lai gan… Varbūt smagi kļūdos un tieši dažas no publiski pērkamajām sievietēm var izrādīt vispatiesākās un pat visapgarotākās mīlestības jūtas…

-   Jūs?! Marija pārsteigta iesaucās un strauji uzlēca kājās. Viņai acīs mirdzēja neparasts spožums, bet pati izskatījās ārkārtīgi satraukta. Varbūt pirmajā apjukuma brīdī iedomājās, ka es pie viņas esmu ieskrējis kā kārtējais klients…

-   Piedod! mazliet neveikli pateicu. Tu pašlaik kādu gaidi?

-  Jā, Marija klusi atbildēja. Arnis pateica, lai jau nākot šurp. Klients tūlīt būs klāt.

Man uzreiz radās aizdomas, ka tas varētu būt Barons.

Ātri izvilku no kabatas mobilo un piezvanīju Arnim.

-   Paklausies!? es teicu. Kādu klientu gribi sūtīt pie Marijas? Vai gadījumā tas nav mūsu draugs Barons?

-   Tieši tā, Arnis apstiprināja. Tu pārāk ilgi kavējies un tad es nolēmu…

-   Es biju aizgājis pie Žigas, sacīju. Ja vajadzēs, viņš mums* apsolīja palīdzēt. Bet Baronu tu varēji aizsūtīt pie trakās Betijas. Viņa to bandītu tā nokausētu, ka tas knapi spētu pavilkt kājas! Tā ka tu viņam pasaki, ka nekādas meitenes šovakar nebūs… Starp citu, kur viņš pašlaik atrodas?

-  Sēž bārā pie letes.

-  Viens?

-  Ir vēl divi tipi, taču neizskatās, ka būtu agresīvi noskaņoti un gatavi pamatīgam kariņam. Ja viņi kaut ko arī uzsāks, tad ne jau šeit. To nokārtos tumsiņā un individuāli.

-  Ko tu ar to domā?

-  To pašu, ko tu. Uzspridzinās tevi mašīnā vai klusi nošaus. Vispirms tevi, pēc tam arī mani.

-   Ļoti patīkamas nākotnes izredzes, es teicu. Tad mums vajag pasteigties pirmajiem… Varbūt jau šovakar?

-  Lai paliek, Ceslav! Iespējams, sarunāsim pa labam.

-  Tu esi gatavs padoties? es prasīju.

-   Tas būs atkarīgs no sarunu iznākuma, Arnis atbildēja. Ja uz viena svara kausa vajadzēs likt manu dzīvību vai mūsu draudzību…

-  Neturpini! asi pavēlēju. Es visu sapratu. Tās tiešām nav līdzvērtīgas lietas. Taču ceru, ka vismaz šovakar tu stāvēsi manā pusē.

-  Vienmēr, Arnis teica. Es tev pirmīt gribēju tikai atgādināt, ka ar "Āgenskalna kazino" mani nesaista nekādas materiālās intereses, vienīgi draudzība ar tevi…

-  Tā es to arī sapratu, sacīju. Vai gadījumā tu nezini, kāds Baronam ir īstais vārds un uzvārds?

-  Nezinu gan, Arnis teica. Vajag uzzināt?

-  Nebūtu slikti, sacīju. Es arī pamēģināšu. Bet tagad pasaki viņam, lai mazliet vēl pagaida. Pēc apmēram piecpadsmit minūtēm būšu klāt. No bāra letes pārvācieties uz tavu kabinetu! Lai mūsu puiši arī turpmāk būtu tuvumā! Viss!

-  Kur tu pašlaik atrodies? Arnis painteresējās.

-  Tepat augšā, es atbildēju. Septītajā numurā.

Atslēdzu telefonu un paskatījos uz blakus stāvošo Mariju. Meitenei bija nedaudz pāri divdesmit, un pirms gada es viņu pievācu uz šosejas netālu no Salaspils, kur viņa stāvēja slapjdraņķī galīgi nosalusi, cerībā beidzot tikt kāda tālbraucēja šofera kabīnē…

Marijas līdzšinējā dzīve bija parastais bēdu stāsts, kādus es jau biju dzirdējis simtām reižu un gandrīz vai katru dienu varēju lasīt avīzēs vai skatīties televīzijas pārraidēs. Tēvs ģimeni pametis jau bērnībā, māte dzērāja, bet patēvs pastāvīgi sitis un meiteni izvarojis jau divpadsmit gadu vecumā. Kaut kā beigusi deviņas klases, pēc tam sākusi klaiņot, sevi pārdot, bet, ja var ticēt, tad narkotikas nekad nav lietojusi, vienīgi šad tad alkoholu.

Atvedis pie sevis, es viņu, tāpat kā šodien Annu, vispirms aizdzinu uz vannas istabu, pēc tam tuvāko dienu laikā ar Mariju nodarbojās frizieris, modes mākslinieks, psihologs un diezin kas tur vēl! Vesela glābšanas brigāde!

Un tā no noplukušas ielas staigules viņa drīz pārvērtās elegantā skaistulē un, izrādījās, nemaz nebija arī dumja.

Taču tā tomēr nenotika, ka viņu tīši būtu gatavojis pērkamas mīļākās lomai. Nē! Vispirms es viņai piedāvāju darbu virtuvē, pēc tam par viesmīli zālē un beigās pat par iestādes izpilddirektora Arņa Varbuta palīdzi. Marija atteicās un labprātīgi vēlējās strādāt seksa jomā. Pirmkārt, tur daudz vairāk varēja nopelnīt es viņai izņēmuma kārtā pat atļāvu iestādes kasē iemaksāt tikai trīsdesmit procentus no ikdienas peļņas, un viņa teicās dažu gadu laikā sakrāt tik daudz, lai pati varētu atvērt izsmalcinātu masāžas salonu. Otrkārt, atšķirībā no darba virtuvē vai valdonīgā Arņa pakļautībā, darbs "Putnu būra" otrajā stāvā arī viņai pašai sagādāja baudu. Starp citu, tā notika gandrīz ar visām, kuras jau bērnībā ir piedzīvojušas seksuālu vardarbību vai labprātīgi sākušas agru dzimumdzīvi. Un treškārt nevarēja pat salīdzināt to publiku, kas prostitūtas meklēja šosejas grāvmalās, ar to, kāda parasti apmeklēja dārgo "Putnu būri". Protams, to starpā bija ne tikai jaunie biznesmeņi, valūtas spekulanti, dažādu marku blēži un avantūristi, bet arī visīstākie bandīti, taču, tā kā pastāvēja ļoti stingra gan ārējā, gan iekšējā apsardze, apmeklētāji uzvedās samērā mierīgi un šeit strādājošie, it īpaši meitenes, varēja justies relatīvā drošībā.

-  Vai jums kas draud? Marija, noklausījusies manu telefona sarunu, manāmi satraukti jautāja.

-  Jā, es atbildēju, mazliet. Bet pie tā ir jāpierod. Lai gan bieži mūsu dzīvei un pat dzīvībai daudz lielākas briesmas draud vienkārši ātri šķērsojot tuvāko ielu. Tā ka, Marij, jāuzmanās visur un no visa!

-   Es bieži par jums uztraucos, Marija sacīja. Katru dienu reketieri tādus kā jūs biznesmeņus nolaupa, spridzina un šauj… Jums nav bail?

Pie galda sēdēja Barons un Arnis, bet uz melnas ādas sofas divi plecigi, padrūma izskata jauni vīrieši.

-   Gan jau tas kādreiz beigsies, es teicu. Paies tikai daži gadi, lielākoties viņi paši cits citu apšaus, uzspridzinās un sadedzinās…

-  Mēs izdzīvosim? Marija prasīja un negaidīti man cieši piekļāvās. Viņai vēl joprojām bija pasakaini skaista seja, gari blondi mati, vijīgas puķes augums un vidēji lielas, stingras krūtis. Pilnīgi iespējams tomēr nedaudz mākslīgi uzlabotas.

-  Jācer, es atbildēju. Riebīgi un ļoti žēl, ka daudzu cilvēku dzīve ir pat pilnīgi atkarīga no citu, nevis pašu gribas. Un nav nekādas starpības, vai tas notika pirmskara lielo pārmaiņu laikā, kara vai pēckara gados. Cilvēkiem vienmēr nācies baidīties no nodevības, no citu nelietībām, skaudības, greizsirdības, apmelojumiem, dažādu pakāpju draudiem vai politiski motivētām apsūdzībām. Dažreiz šķiet, ka cilvēks, kas ir labs un līdzcietīgs, stāv kā ozols melna meža vidū, kur viņu no visām pusēm apvij baigas ļaunuma saknes…

-  Jūs esat labs, Marija joprojām satraukta sacīja, tikai žēl, ka jūs mani… Es taču jūsu dēļ esmu gatava… uz visu!

-   Tas, Marij, nekur neder! es teicu, cieši noglāstīju viņas krūtis un noskūpstīju uz vaiga. Sieviete visu iespējamo un pat neiespējamo var darīt vienīgi sava bērna, nevis kaut kāda tur vīrieša dēļ! Tā ka esi vien mierīga! Kādreiz tev noteikti būs gan savs vīrietis, gan bērns. Bet es… Esmu tikai tavs darba devējs, nekas vairāk! Taču man ir patīkami, ja tu par mani domā labi. Tuvākajā laikā sarunāsim un kādu vakaru pavadīsim kopā, dzerot franču šampanieti, klausoties mūziku un romantiski veroties krāsainu sveču liesmās… Tāpat kā tev, arī man bērnība nekāda saulainā nav bijusi…

Pagriezos un ātri gāju prom. Pēc pāris minūtēm iegāju Arņa kabinetā. Pie galda sēdēja Barons un Arnis, bet uz melnas ādas sofas divi plecīgi, padrūma izskata jauni vīrieši. *Pats Barons gan nekāda īpaši atlētiska auguma īpašnieks nebija, toties acīs un sejas vaibstos skaidri atspoguļojās viņa ļaunā daba valdonība, spēcīga griba, apvienota ar viltību un spējām uz jebko, lai tikai sasniegtu iedomāto mērķi. Atklāti sakot, tās patiesībā bija ļoti labas cilvēka rakstura īpašības, varbūt pat izcilas, taču vienīgi tad, ja izvēlētais mērķis bija labs un pareizs.

-  Sveiks! paskaļi teicu, vērīgi noskatīdams visus telpā esošos cilvēkus. Mazliet iznāca aizkavēties. Ceru, ka tikai tādēļ mūsu sarunas nebūs mazāk veiksmīgas.

-  Kā nu uz to skatīsimies, Barons teica un man veltīja ledusaukstu skatienu. Šeit pie tevis neesmu ienācis pirmo reizi. Neko teikt, esi uztaisījis labu atpūtas vietu. Man patīk. Lietas iet labi?

-  Nevaru žēloties, atbildēju. Tev iet slikti?

-  Atšķirībā nojums jaunbagātniekiem man nekas nepieder. Es vienīgi savācu nodokļus.

-  Nodokļus savāc valsts, sacīju. Tu vienkārši laupi.

-  Neklausies, ko tirgū runā tantiņas! Barons nikni teica. Visa Pārdaugava man labprātīgi maksā, bet tev es neesmu vēl ne reizi uzbraucis!

-  Vai pašlaik esi atnācis parunāties par rītdienas laika apstākļiem?

-  Varu arī par tiem, Barons riebīgi pasmīnēja. Bet mani tomēr vairāk interesē tavs bizness! Varbūt ņemsi mani daļā?

-  Visas daļas ir jau sadalītas, paskaidroju. Par vēlu esi pamodies. Un ja būtu arī agrāk… Ar mani tas neiet cauri! Es nevienam nepakļaujos un nekad nepadodos! Tev to ļoti silti iesaku atcerēties!

-  Paldies par padomu! Barons mierīgi pateica. Tad viņa kalsnā seja kļuva nedaudz drūmāka. Atceries Simkusu, kas te Iļģenē atvēra pirmās kafejnīcas? Kur viņš pašlaik atrodas? Lāčupes kapos! Un tad bija vēl tāds Gundars Girgensons, kuram te piederēja autoservisa darbnīca. Tas tāpat tagad Lāčupes kapos. Un Vidiņu ģimene, kas lepni saimniekoja savā veikalā? Un Andrejs Bricis, kas, tāpat kā tu, uz katra stūra bļāva, ka nevienam nepakļausies, bet tagad paralizēts braukā invalīdu ratiņos! Un vēl, un vēl! Redzi, Ceslav, mēs esam nopietni ļaudis un ir daudz labāk ar mums nenonākt nekādos konfliktos! Visu taču var sarunāt, vēsi pīpējot!

-  Tā ir, es piekritu. Ko tu īsti gribi?

-  Teikšu atklāti bez jebkādas diplomātijas tevi un šo glauno "Putnu būri" es liktu mierā apmaiņā pret "Āgenskalna kazino". Es neprasu visu, tā ka nomierinies. Kā jau pirmīt teicu, ņem mani daļā, jau rīt ejam pie notāra un noformē mani kā kazino līdzīpašnieku!

-   Tas būtu piecdesmit procenti… Arnis domīgi sacīja. Vai neaizrīsies?

-  Jā, parasti mēs ņemam tikai desmit, bet jūs paši varat aizrīties ar saviem daudzajiem īpašumiem! Tā ka daru vēl labu darbu, šo to jums atņemdams. Liela ienākumu daļa aiziet kopkasē. Cietumi pilni ar mūsējiem. Vai tad nav pienākums viņiem palīdzēt? Tu, Ceslav, esi gudrs vecis un tev tā kā nāktos zināt, kāpēc laiku pa laikam šur tur pasaulē izceļas vardarbīgi nemieri un asiņainas revolūcijas. Redzi, cienītais kungs, tas tādēļ, ka bagātie negrib dalīties! Bet, ja gribi mieru, jau Bībelē ir teikts dalies ar savu tuvāko! Nežņaudzies! Ļaužu cieņu iegūsi ne jau ar to, ka tikai grābsi, bet ar to, kad kaut ko arī dosi!

Krietnu brītiņu domāju, lai gan principā lēmumu biju jau pieņēmis pēc sarunas ar Zigu. Protams, viņš mani aizstāvēs, par to ne mirkli nešaubījos, taču, lai šī labi organizētā banda mani nošautu, uzspridzinātu kopā ar mašīnu vai kādā naktī līdz pamatiem nodedzinātu "Putnu būri", nekādi Zigas, mana apsardze vai es pats nespētu to aizkavēt. Tātad vismaz kādu laiku lai ir miers. Sākt karu vienmēr ir vieglāk nekā to beigt. Bez tam es badā nemiru. Man bija laba māja, laba mašīna un labs bankas konts. Ko vēl? Jahtu, lidmašīnu? Kāda velna pēc? Man pilnīgi pietika ar "Putnu būri" un to, kas man jau bija.

Un tomēr visa šī organizētā izspiešanas sistēma un noziedzīgās grupas, kas ar to nodarbojās, man dziļi riebās, un šāda Barona ierašanās man piederošā īpašumā, viņa izteiktie priekšlikumi un atklātie draudi mani, protams, aizskāra un pat pazemoja. Taču līdzšinējā pieredze pragmatiski teica priekšā, ka, apstākļu spiestam, nav vērts izrādīt lieku varonību… Ne vienmēr atkāpšanās nozīmē padošanos. Un ne vienmēr zaudēta cīņa nozīmē, ka esi jau zaudējis arī visu karu/

-  Varbūt, ka tā arī varētu sarunāt, domīgi sacīju. Taču man tevi ir jābrīdina! Man jau ir "jumts". Turklāt vēl ļoti drošs!

Barons tūlīt nepatikā sarāva uzacis, viņa acīs iemirgojās savādas uguntiņas un drūmajā sejā pēkšņi atspoguļojās atklāts naids. Un neliels pārsteigums.

-  Policija? viņš dobjā balsī uzreiz prasīja un paskatījās uz durvīm. Ievēroju, ka abi Barona apsardzes vīri momentā rokas iebāza bikšu kabatās, kur droši vien atradās pistoles.

-  Bez liekiem uztraukumiem! brīdinoši iesaucos. Neviens šeit neienāks. Bet ja ienāks, tad neviens nojums dzīvs no šejienes neizies! Tā ka, zēni, tikai mieru! Varbūt pasaukt viesmīli, lai atnes ko dzeramu?

-   Lai paliek! Barons atmeta ar roku un atkal cieši uz mani paskatījās. Varēju manīt, ka no viņa pašpārliecinātības kaut kas jau bija zudis. Par kādu "jumtu" tu runā?

-  "Āgenskalna kazino" pārraudzību jau pirms krietna laika uzņēmās Zigismunds Zigalis. Tev viņu vajadzētu zināt kā Zigu vienīgo latvieti, kas ir "likumīgais zaglis". Viņš gan nebija tik alkatīgs kā tu ņem tikai divdesmit procentus. Tā ka, ja gribi reketēt, tev jāiet lūgties pie viņa. Viņš ir no vecajiem "zakoņņikiem" un tādus kā tu necieš ne acu galā! Bet, kādas ir viņa iespējas pārāk nekaunīgos sodīt, tev vajadzētu zināt atradīs kaut vai Kongo džungļos.

Barons ilgi nervozi pirkstos grozīja cigareti, tad aizsmēķēja un paskatījās uz saviem pavadoņiem.

-  Ko darām? viņš prasīja.

-   Es Zigu pazīstu, viens no viņiem atbildēja. Tas ir vairāk nekā nopietni! Es domāju tā "Āgenskalna kazino" liekam mierā, bet lai šis mums maksā par "Putnu būri"! Kāpēc gan ne?

-  Patiešām, Barons atkal uz mani cieši paskatījās. Ceslav Rajevski! Patiešām kāpēc gan ne?

-  Gribi lai paskaidroju? skarbi prasīju.

-  Labprāt, Barons teica un ļauni pasmīnēja.

-   Tad sāksies karš, es atklāti piedraudēju, un stipri šaubos, vai jūs tajā uzvarēsiet. "Putnu būra" apsardzē strādā četri Afganistānā izkarojušies desantnieki. Plus vēl Arnis Varbuts arī "afgānis". Un es astotā dana īpašnieks karatē. Un viens korejietis, kas līdzvērtīgs veselai labi bruņotai karavīru rotai. Un vēl mans senais draugs Ziga ar saviem mafiozņikiem un zagļu goda kodeksu. Atklāti sakot, Baron, jūs jau tagad esat līķi tādēļ vien, ka vispār uzdrošinājāties šeit atnākt un no mums kaut ko prasīt! Taču pirmo kļūdīšanos mēs tev varētu piedot, jo pieļauju, ka tu vēl nezini "Putnu būrim" jūs pat tuvumā nedrīkstat rādīties! Šeit izklaidēties nāk ne tikai Zigas cilvēki, bet arī krievu bagātnieki ar saviem baigajiem apsardzes vīriem un pat dažas mūsu policijas amatpersonas. Tā ka pats saproti man šeit jau ir vismaz pieckārtējs "jumts", tikai atšķirībā no tādiem kā jūs, viņi maksā man par simtprocentīgu drošības garantiju! Lai tikai šeit arī turpmāk būtu laba izklaides vieta ar brīnišķīgām meitenēm, lielisku virtuvi un deju zāli!

Barons labu brītiņu sasprindzis domāja, tad, beidzot kaut ko izlēmis, strauji uzlēca kājās un pamāja saviem puišiem.

-  Ejam!

Tad netālu no durvīm apstājās un pagriezās pret mani.

-  Es atvainojos, Ceslav! Mēs laikam patiešām būsim kļūdījušies…

Un viņi aizgāja.

Es, protams, mūsu spēku krietni vien pārspīlēju, taču tas nāca lietai par labu, un mēs atviegloti varējām iedzert pa glāzītei konjaka. Tad atcerējies, ka manās mājās joprojām atrodas no rīta sastaptā Anna, sēdos mašīnā un braucu atpakaļ.

17. NODAĻA

"Balts sniedziņš snieg uz skujiņām…"

Sen dzirdēta Ziemassvētku dziesmiņa. Bet nu visi svētki jau garām. Kaut kur pazuduši. Kā zūd mums atvēlētie gadi, mēneši un dienas. Kāds tos salasa kā akmentiņus uz ceļa un aizsviež tālu debesīs.

Trīs dienu ilgais sniegputenis beidzot norima un visā apkārtnē iestājās gandrīz vai nedabisks miers. Vanda Rajevska jau divarpus gadus, atrodoties evakuācijā netālu no Kirovas pilsētas Saltikovas ciemā, kaut kā tomēr bija pieradusi pie šīm pastāvīgajām sniega vētrām, lielā sala un pusbada dzīves. Taču bibliotēkā vienmēr bija silts. Tas gan tā varēja notikt, pateicoties vienīgi pašas čaklumam neviens te speciāli nenāca ne kurt krāsni, ne uzkopt telpas. Visu vajadzēja darīt pašai.

Kad bibliotēkā apmeklētāju nebija, Vanda, ietinusies biezā vilnas lakatā un aitādas puskažokā, apaļās krāsns priekšā apsēdās uz zema ķeblīša, atvēra durtiņas un, grūtsirdīgi skatīdamās uguns liesmās, atcerējās dzīvi Latvijā, savus vecākus Poznaņā, milzīgo dzīvokli Rīgas centrā, vīru Vladislavu un abu gandrīz vai piespiedu laulības Sāpju Dievmātes baznīcā blakus Valsts prezidenta pilij. Neskatoties ne uz ko, toreiz viss tomēr bija skaisti un aizkustinoši, un ksendza vārdi par mūžīgu uzticību un mīlestību, un lasījumi no Bībeles, brīnišķīgs kora dziedājums un divpadsmit mazi Dieva bērniņi balti eņģelīši, kas nesa līgavas grezni baltās kleitas divpadsmit metrus garo šlepi…

Kur tas viss palicis? Un saules pilnais medusmēnesis, ko viņi trīsdesmit devītā gada vasarā pavadīja Francijas kūrortā Nicā? Lepna viesnīca, izmeklēti ēdieni, laipna apkalpošana, palmas un spilgti zila jūra. Kur palika toreiz teiktie vārdi un tā neaprakstāmā laimes sajūta, kad apzinājos, ka esmu sieva un man līdzās "līdz nāve mūs šķirs" vienmēr būs vīrietis, kas par mani rūpēsies, gādās, aizsargās, saudzēs un mīlēs?

Kur tas viss palika? Kāpēc pasaule tik pēkšņi sabruka? Kāpēc man tagad jāsēž tālu no Latvijas un kaut kādā bezgala noplukušā krievu sādžā jācieš gandrīz vai bads un žēlabās turpat vai jākauc par visu, kas zaudēts?

Interesanti, ko tagad vācu okupētajā Rīgā dara Ceslavs un Vladislavs? Česlavam nu jau trīs gadi ja vispār vēl ir dzīvs droši vien jau interesējas, kur pazudusi mamma? Un ko Vladislavs ja tagad vēl ir dzīvs? Guļ siltā gultā ar smuko Stefāniju vai, mobilizēts vācu armijā, kaut kur Austrumu frontē salst dubļainā ierakumā?

Vladislav, kāpēc tu mani nemīlēji? Kāpēc es nemīlēju tevi? Kur tagad ir manu vecāku greznā Poznaņas māja, kur tavu vecāku piecstāvu nams Rīgas centrā, lielais sešistabu dzīvoklis un tā sauktā Rajevsku rezidence Iļģuciemā Dzirciema ielas galā? Kaut kādas vērtības tās bija tikai miera laikā, bet negaidīti Polijā iebruka vācieši, Latvijā krievi, un pēkšņi pasaule mainījās viss kļuva lēts un kopīgs, un pat cilvēka dzīvība vairs nenozīmēja neko…

Kā ir noticis, tā nav pareizi un nav arī taisnīgi, Vanda joprojām, raugoties ugunī, turpināja domāt. Kāpēc mūsu dzīvē tik bieži iejaucas sveša vara un citi cilvēki? Viņi vienmēr visu izjauc. Un vēl interesantāk diez ko pašlaik dara mana Vladislava aizvilinātāja Stefānija Stafecka? Ļoti iespējams, ka vācieši viņu būs arestējuši. Kā nekā Stefas tēvs bija viens no Rīgas milicijas priekšniekiem. Ar politiku viņam gan nekāda sakara nebija, viņš ķēra tikai zagļus un laupītājus, taču tomēr… padomju varas pārstāvis!

Man ar politiku tāpat nebija ne mazākās saistības, tik vien kā mūsu dzīvoklī, varas ielikts, mitinājās padomju Iekšlietu tautas komisariāta darbinieks Sergejs Ustinovs. Vai kāds redzēja, ka viņš šad tad nakti pavadīja kopā ar mani vīra pamestu sievieti? Un vai kāds, izņemot mūs pašus, zināja arī to, ka viņš mūs paglāba no izsūtīšanas? Jā, Vladislava tēvu Andžeju arestēja jau maija sākumā, bet vai es viņu varēju izglābt ar savu miesu? Turklāt neviens man tādu priekšlikumu nemaz nepiedāvāja! Tāds, attiecībā uz Vladislavu, Boļeslavu, Ceslavu un mani, nāca tikai vēlāk! Un labi, ka nāca! Vismaz tagad paliek cerība, ka mans bērns tomēr ir dzīvs un arī Vladislavs, ja dzīvo kopā pat ar desmit Stefānijām, arī ir dzīvs, un nekas slikts ar viņu nenotiek.

Izskatās, ka krievi karu lēnām vinnē. Šeit dzīvojošie latvieši runā, ka jau šoruden Sarkanā armija atkal būšot Rīgā. Vai tas ir labi vai slikti, nezinu. Bet vai tad tie vācieši ir labāki? Vai viņi mazāku cilvēku skaitu izsūta no Latvijas vergu darbos uz Vāciju? Vai viņi retāk arestē un mazāk nogalina? Un ko viņi ir izdarījuši ar ebrejiem?! Tās ir visbaigākās šausmas! Bet nu jau drīz tas beigšoties. Iespējams, ka arī turpmāk nekas labs mūs negaida, taču kara vairs nebūs un dzīvei tomēr vajadzētu kļūt kaut mazdrusciņ labākai un ne tik bīstamai.

Bibliotēkā kāds ienāca. Vanda dzirdēja, kā apmeklētājs priekštelpā no apģērba un apaviem notrauc sniegu, tad atvērās durvis un līdz ar salta gaisa mākoni telpā parādījās kāds heredzēts gara auguma vīrietis. Nekāds jaunais neizskatījās. Kalsna, grumbu izvagota seja, dziļi iekritušas acis un sirmi mati.

Laba diena, Rajevskas kundze! vīrietis sacīja un mazliet pat palocīja galvu. Vanda spēji satrūkās un pārsteigta paskatījās uz ienācēju. Neviens viņu jau sen tā nebija uzrunājis Rajevskas kundze! Vandu negaidīti uz mirkli pārņēma pat sajūta, ka nekāda padomju vara vairs neeksistē, nav arī kara, bet viņa atkal atrodas Rīgā, stāv sava dzīvokļa plašajā viesistabā un, ģērbusies greznā vakarkleitā, pieņem dzimšanas dienas viesus no augstākās sabiedrības aprindām…

-  Laba… Vanda gandrīz vai čukstus atbildēja. Vai jūs mūsu bibliotēkā esat jau piereģistrējies?

-  Nē, kundze, vīrietis pakratīja galvu. Un droši vien to arī nedarīšu.

-   Kāpēc? Vanda jautāja un atnācējam uzmeta vērīgu skatienu. Apģērbies bija ne tā kā vietējie sādžinieki. Uzreiz varēja redzēt cilvēks no pilsētas. Un droši vien vēl kaut kāds priekšnieks.

-  Es šeit esmu ieradies tikai uz dažām dienām, vīrietis paskaidroja. Parīt jau braukšu prom. Bet jūs laikam gan te esat jau iedzīvojusies?

-  Grūti. Vanda smagi nopūtās. Tā tomēr ir liela atšķirība Rīga vai šī mazā krievu sādža…

-  Taču redzat ir pat sava bibliotēka! viņš gandrīz vai priecīgi sacīja. Pēc tam painteresējās. Vai grāmatu izvēle ir plaša?

Vanda, uzreiz nodomājusi, ka arī šis svešais cilvēks, kā savā laikā Zenta Zālīte, varbūt ir čekas cilvēks, tāpēc nolēma par bibliotēkas nabadzīgo grāmatu krājumu neko kritisku neteikt.

-  Grāmatu pietiek, Vanda atbildēja. Trūkst lasītāju.

-   Vai tādā gadījumā jums šeit nav garlaicīgi? vīrietis prasīja un vēlreiz Vandu rūpīgi noskatīja no galvas līdz kājām. Jūs vēl esat tik jauna… Jums vajadzētu nodarboties ar daudz aktīvāku darbu.

-   Šeit nekā cita nav, Vanda sacīja, un svešais vīrietis viņas balsī saklausīja nožēlu.

-  Bet ja es jums piedāvātu…?

Vanda saspringa. Kaut tikai viņš nepiedāvātu strādāt čekā, viņa ātri nodomāja. Atsacīšanās no šāda piedāvājuma parasti beidzas ļoti slikti. It sevišķi slikti tas varēja beigties tieši viņai, jo visu laiku, kā saka, viņa karājās mata galā Vandas brīvība un vispār turpmākā eksistence pilnībā bija atkarīga no Sergeja Ustinova labvēlības…

-   Ko jūs man varētu piedāvāt? Vanda ar sausu muti bijīgi vaicāja.

-   Tūlīt paskaidrošu, vīrietis sacīja un, paņēmis krēslu, apsēdās iepretim krāsnij. Pēc tam no galvas noņēmis lapsādas cepuri, novilka biezus cimdus un izstiepa rokas pret atvērtajām krāsns durvīm… Mani sauc Antons Lazdāns, viņš turpināja, ik pēc brīža vērīgi paskatīdamies gan uz nedaudz nobijušos bibliotekāri, gan spilgtajām krāsns liesmām. Esmu viens no tiem latviešu strēlniekiem, kas pēc Pilsoņu kara beigām palika šeit Padomju Savienībā. Atgriešanās Latvijā bija tikpat kā neiespējama. Pilsoņu kara laikā Latviešu strēlnieku divīzijas sastāvā pēc ļoti nežēlīgajām kaujām Kazaņā un tur parādīto varonību, kas bieži robežojās ar dažādām cietsirdības izpausmēm, man iedalīja īpašu uzdevumu komandas sastāvā speciāli radītu nodevēju, dezertieru, dažādu kaitnieku, gļēvuļu un baltgvardu gūstekņu iznīcināšanai. Atklāti sakot, tas bija diezgan riebīgs darbs, bet bez tā kara laikā iztikt nevarēja. Pēc tam beidzu attiecīgu skolu, speciālus kursus un turpināju darbu čekā. Trīsdesmit septītajā gadā mani pašu arestēja un pakļāva augstākās pakāpes pratināšanai… Sīkāk neko nestāstīšu, bet, kad partija atmaskoja, arestēja un sodīja pašu briesmīgāko ļaundari iekšlietu tautas komisāru Ježovu, jaunais iekšlietu pārzinātājs biedrs Berija mani un daudzus citus biedrus atbrīvoja un ļāva turpināt darbu. Bet es jau tur vairs negribēju. Kad sākās karš un Gorohovecā atkal Sarkanās armijas sastāvā tika radīta Latviešu strēlnieku divīzija, tur izveidoja arī redakciju un laikrakstu "Latviešu Strēlnieks". Tur darbojas daudzi pazīstami rakstnieki, dzejnieki un žurnālisti. Turpina iznākt arī avīze "Cīņa", taču mums ļoti trūkst darbinieku! Pēc smaga ievainojuma es Kirovā beidzu ārstēties vienā no turienes kara hospitāļiem. Tur tād arī kādu dienu iepazinos ar Sergeju Ustinovu…

-  Ko? Vanda spēji iesaucās. Sergejs ir ievainots?

-   Jā, Lazdāns apstiprināja. Bet varat neuztraukties! Nekas nopietns. Pēc dažām nedēļām tiks izrakstīts. Un tad viņš man arī pastāstīja par jums un ieteica darbam laikraksta "Cīņa" redakcijā. Jūs patiešām esat vēl jauna, jādomā, arī pietiekami enerģiska un uzņēmīga, bet galvenais jūs esat izglītota. Pašreizējos apstākļos cilvēks, kas beidzis ģimnāziju un vairākus gadus bez skarbās ikdienas dzīvojis arī izcilu grāmatu pasaulē… Vai esat komjauniete?

-  Nē. Vanda krietni samulsa.

-  Vai arī partijā neesat?

-  Tā ir, Vanda, vēl vairāk apmulsusi, atbildēja.

-   Tas nekas, Antons Lazdāns mierīgi pateica. Tas viss jums vēl tikai priekšā.

Vanda, joprojām pagalam apmulsusi no negaidītā darba piedāvājuma, stāvēja, vēl īsti izteiktā priekšlikuma būtību līdz galam nesapratusi.

-  Vai jūs, biedri Lazdān… Jūs domājat, ka es šādu darbu varētu veikt? Vanda vaicāja. Es nekad neko neesmu rakstījusi…

-  Pat dienasgrāmatu ne?

Vanda pasmaidīja.

-  To jā. Par mīlestības ilgām…

-  Tad jau tā lieta ies, Lazdāns apmierināts sacīja. Lai gan tagad jums būs jāraksta par naidu. Par naidu, ko padomju cilvēki izjūt kā pret mūsu iekšējiem, tā arī ārējiem ienaidniekiem. Tāpat vajadzēs atsaukties uz aktuāliem ikdienas notikumiem un visādi izcelt mūsu karavīru un komandieru varonību kaujās, un lasītājiem iedvest ticību par mūsu uzvaru un partijas izcilo lomu šīs uzvaras kaldināšanā. Tas būs ļoti atbildīgs darbs.

-   Es to saprotu un tieši tādēļ… Vanda zemu nolieca galvu. Viņai nekas nebija pretim beidzot izrauties no šīs nabadzīgās sādžas un savas vientulības žņaugiem, atkal nokļūt citos sadzīves apstākļos, citā sabiedrībā… Kāpēc gan nepamēģināt darīt kaut ko interesantāku, nekā katru dienu turpat vai vienai nīkt šai nožēlojamā būdā?

-   Kas jūs vēl mulsina, Lazdāns, vērīgi viņu uzlūkojis, jautāja.

-  Man jums tomēr ir jāpasaka, lai gan jūs droši vien jau tāpat zināt… Vanda runāja gandrīz vai čukstus. Mans vīratēvs Andžejs Rajevskis… Es nezinu, ko viņš ir izdarījis un par ko apsūdzēts, taču 1941. gada maija sākumā viņš tika arestēts… Pirmajā gadā, kad šeit ierados, dzirdēju, ka viņš atrodoties vienā no šejienes darba nometnēm… Tad it kā vēl esot bijis dzīvs. Kā ir pašlaik, nezinu. Bet vai šis fakts vīratēva arests un sods…?

-   Nē, Vanda, Lazdāns noraidoši pakratīja galvu. Ja Andžejs Rajevskis būtu jūsu tēvs… Tad jā. Varētu būt problēmas. Taču, ja arī pašlaik kāda aizdomu ēna par lojalitāti padomju varai krīt arī pār jums, tad to jūs varat kliedēt vienīgi ar apzinīgu darbu, kas bez citiem redakcijas uzdevumiem būs veltīts arī padomju cilvēka patriotiskajai audzināšanai.

-  Es to saprotu.

-   Ļoti labi, ka jūs tieši tā to saprotat, Lazdāns sacīja. Parīt braucam uz Kirovu, tur jau esmu jums sarunājis istabu mazapdzīvotā komunālā dzīvoklī un tūlīt iesaistīsieties vietējās avīzes "Kirovskaja pravda" redakcijas darbā. Kad jau būsiet, kā saka, iesitusi roku un apguvusi žurnālistikas pamatus, vasaras sākumā pāriesiet darbā uz laikraksta "Cīņa" redakciju. Domāju, ka līdz tam laikam Sarkanā armija un 43. gvardes latviešu strēlnieku divīzija jau būs pienākusi pie mūsu Latvijas robežām, un tad kopā ar to līdz Rīgai un varbūt arī tālāk…

Viņi vēl kādu laiku parunāja, apspriežot dažas Vandas turpmākās sadzīves un darba lietas, tad Lazdāns aizgāja. Vanda lēnām šķērsoja nelielo bibliotēkas lasītavas telpu un piegāja pie loga. Pēc pēdējā sniegputeņa beidzot pie debesīm bija parādījusies saule, un sniegs tās spilgtajos staros mirdzēja kā zemē izkaisīti dimanta gabaliņi.

Un arī es esmu tikai gabaliņš no šīs drūmās dzīves, kuru savu iegribu vai sliktāku vai labāku mērķu dēļ dažādi cilvēki mētā un spēlējas kā ar savu personīgo mantu…

18. NODAĻA

Antons Lazdāns, Vandu pēc divām dienām aizvedis uz Kirovu, vispirms viņai parādīja turpmāko dzīvesvietu trīsstāvu koka mājas otrajā stāvā esošo dzīvokli. Viena jau mēbelēta istaba pienācās viņai. Pārējās divās dzīvoja kāds laulāts pāris no Lietuvas un vidēja auguma ļoti drūma izskata pusmūža vīrietis, kuram trūka kreisās rokas un tās pašas puses acs. Lietuvieši zināja stāstīt, ka viņš esot Sarkanās armijas ģenerālis, taču kaujās pie Smoļenskas, smagi ievainots, pārstājis vadīt uzbrukumu, par ko degradēts, no armijas atvaļināts, un varot vēl priecāties, ka nav ne arestēts, ne nošauts, bet var mierīgi dzīvot izsūtījumā.

Istabiņa Vandai patika, lietuvieši arī šķita labi un pašai Kirovai tāpat nebija nekādas vainas. Tā bija tipiska Krievijas ziemeļu apgabalos sastopama deviņpadsmitā gadsimtā celta vidēja lieluma pilsēta Vjatkas kreisajā krastā.

Pirmajās dienās redakcijas darbinieki Vandu uzņēma ar diezgan saspringtu piesardzību. Nez kā visi jau zināja, ka jaunās žurnālistes aizbildnis ir vietējais Iekšlietu tautas komisariāta majors Sergejs Ustinovs. No šī fakta izrietēja it kā tīri loģisks secinājums arī Vanda Rajevska ir slepena šīs iestādes darbiniece un redakcijā speciāli iesūtīta, lai vērotu un pēcāk ziņotu par redakcijas žurnālistu un administrācijas iekšējām sarunām, konfliktiem un politisko noskaņojumu…

Taču… Ja kāds no redakcijas darbiniekiem patiešām par padomju varu arī domāja ne sevišķi labi vai vispār bija pret to, pēc 1937. gada, kad toreiz tika arestēta un nedaudz vēlāk apšauta turpat vai visa avīzes redakcija, nevienam i prātā nenāca publiski kritizēt ne tikai padomju varu un valsti, bet pat jebkuru galvenā redaktora akceptētu nelielu rakstiņu.

Vanda šo attieksmi pret sevi un vispārējo noskaņojumu tūlīt sajuta un saprata, ka citādi Krievijā nemaz nevar būt! Lai cik paradoksāli tas arī būtu, Vandai šāda baiļu un satraukuma pilna gaisotne redakcijā patika, un viņa jutās apmierināta. Tas tādēļ, ka, nezinot viņas īsto atrašanās iemeslu šeit, pārējie no viņas baidījās. Un šo cilvēku baiļu aizsegā viņa pati jutās kaut nedaudz drošāk. Un nav ko kaunēties draudzēties ar cilvēku, kura varā ir lemt par cilvēku likteņiem. Tas būtu nepiedodami gļēvi padoties apstākļiem un neizmantot kaut mazāko iemeslu, lai tikai paliktu dzīva un pēc iespējas ātrāk varētu atgriezties Rīgā un atkal rokās turēt mazo Ceslavu…

Sā mērķa īstenošanai visi līdzekļi ir labi. Visi! Kad bende tev ap kaklu jau apmet cilpu, arī pēdējā brīdī tomēr pastāv iespēja izglābties, kad var aizmirst gan morāli, gan skaistās skolas laika pamācības par godīgumu, pašlepnumu vai sirdsapziņu.

Vasaras sākumā pie viņas beidzot ieradās Sergejs. Kur viņš pēdējā laikā bijis un ko darījis, Vanda neprasīja. Vienīgi redzēja, ka Sergejs izskatās krietni saguris, taču Vandu tomēr maigi apmīļoja un rūpīgi apskatīja istabu.

-  Vai esi apmierināta? viņš vaicāja.

-   Pat ļoti! Vanda itin priecīgi atbildēja. Nevar pat salīdzināt ar iepriekšējo.

-  Kādi ir kaimiņi?

-   Labi. Vienīgi atvaļinātais ģenerālis… Kad virtuvē satiekamies, viņš vienmēr ir drūmā garastāvoklī, parasti ne ar vienu nerunā, bet, ja dažreiz muti tomēr atver, tad briesmīgi lamājas.

-  Pārāk to nepārdzīvo, Sergejs teica. Viņu var saprast. Galu galā karš mūs visus ir padarījis citādākus. Bet nu jau drīz uzvarēsim un sāksies cita dzīve.

-  Būtu jau labi, Vanda klusi pateica. Es visu laiku domāju par Rīgu, savām mājām un bērnu… Ja nu viņš vispār nav vairs dzīvs?

-  Drīz uzzināsi, Sergejs teica. Bet kā ar pārējiem? Par savu Vladislavu nemaz nedomā?

-  Tā gluži nav, Vanda atbildēja. Šad tad jau atceros. Man šķiet, ka viņam tomēr ir bijis ļoti maz izredžu palikt dzīvam.

-   Kāpēc? Sergejs nicīgi pasmīnēja. Tieši otrādi. Viņš taču vācu okupantu un vietējo nacionālistu acīs ir boļševiku varas upuris! Tāpēc cienījams un žēlojams! Tēvs arestēts, sieva, pamezdama mazu bērnu, aizbēgusi uz Krieviju… Tagad tādi cilvēki tur ir augstā cenā…

-  Diez vai nu tā ir. Vanda šaubās pakratīja galvu un uz galda uzlika tējkannu un sagrieza maizi. Vladislavs nav tāds. *Ne Ulmaņa laikā, ne padomju gadā un, domāju, tagad arī pie vāciešiem viņš nekādā politikā neiesaistās. Jā, toreiz 1. Maija strādnieku mītiņā gan uzstājās ar aicinājumu visiem doties demonstrācijā, bet… Tu domā, Sergej, ka par to vācieši viņu varētu sodīt?

-   Protams! Sergejs iesaucās. Un ne jau vācieši! Latvieši citi nacionālisti un īstenie patrioti! Tas taču viņu

Vasaras sākumā pie viņas beidzot ieradās Sergejs. Kur viņš pēdējā laikā bijis un ko darījis, Vanda neprasīja.

acis ir drausmīgs noziegums kaut tikai ar dažiem vārdiem atbalstīt padomju varu!

Vanda klusējot beidza klāt pieticīgo vakariņu galdu un atcerējās, ka toreiz viņi visi tā nolēma lai izvairītos no iespējamām padomju varas represijām, Rajevskiem publiski jāparāda, ka šo jauno varu atbalsta, ar to ir mierā un līdz ar to nekādu pretestību tai neizrādīs. Taču tas īsti tomēr nenostrādāja. Vladislava tēvs tika arestēts un, ja ne šis Sergejs, sailgojies sievieti, nebūtu tovakar atnācis pie Vandas, vēlāk noteikti būtu arestēti arī pārējie Rajevski.

Dzīve vienmēr ir bijusi kā ruletes spēle. Ja baltā lodīte neuzkritīs uz sarkanā laukumiņa, tad noteikti uzkritīs uz melnā. Citas iespējas nemaz nepastāv! Ja tev kaut ko sliktu neizdarīs tavs niknākais ienaidnieks, tad agrāk vai vēlāk ko sliktu tev izdarīs labākais draugs…

-   Kā tev iet redakcijā, Sergejs painteresējās. Esi jau pieradusi?

-   Jā, uzņēma labi un ar visu tieku galā, Vanda atbildēja. Taču tik ļoti gribu atgriezties mājās! Bieži pat raudu.

-  Šeit Krievijā tu nejūties kā mājās? Sergejs, nopietni skatīdamies Vandas acīs, prasīja.

Viņa kādu brīdi domīgi klusēja. Tad, tāpat nopietni paskatīdamās uz Sergeju, jautāja: Tu Latvijā juties kā mājās?

-   Nē, viņš tūlīt atbildēja. Mazliet labāk kļuva, kad satiku tevi un tu mani pieņēmi.

-   Tev patiešām bija labi? Vanda pārvaicāja, atcerēdamās, ka šī "pieņemšana" tomēr notika gandrīz vai piespiedu kārtā.

-  Jā, Sergejs apliecināja. Tas vispār ir sievietes galvenais dzīves uzdevums bez pašaizliedzīgas kalpošanas dzimtenes labā, kaut meža vidū vai tuksnesī radīt vīrietī mājas sajūtu.

Vanda vēlreiz vērojoši paskatījās uz Sergeju. Viņš bija liela auguma, melniem matiem, patīkama izskata vīrietis, kura formas tērpa frenci rotāja vairāki ordeņi, medaļas un vēl kaut kādas zīmes un lentītes. Ko katrs no šiem apbalvojumiem nozīmēja, Vanda, protams, nezināja, taču saprata par velti nevienam tādus nedod.

-  Es neko daudz par tevi nezinu, Vanda sacīja. Ja tas nav noslēpums tu karo frontē? Un kur atrodas tavas dzimtās mājas? Kas tajās saimnieko? Tev ir sieva, bērni, vecāki?

-  Es biju precējies, Sergejs klusi pateica. Sešus gadus. Taču viņas vairs nav. Aizgāja bojā. Kā tas tev nav jāzina. Ir piecus gadus vecs dēls. Pašlaik dzīvo pie manas mātes Kurskas apgabalā. Tur ir tāda neliela pilsētiņa Kamennaja. Bet tēvs nesen krita frontē. Viņš bija tankists sadega dzīvs. Tas arī viss. Nē, ne jau nu gluži viss! Vēl man esi tu. Cik ilgi būsi nezinu. Taču ir vienreizēji laba sajūta, ka uz šīs pasaules ir vismaz viens cilvēks… Sieviete… Es gan patiesībā nemaz īsti nezinu, ko tu par mani domā, ko jūti… Vai es tev patīku un kā tu uztver to, ko es daru, pildot savus dienesta pienākumus. Taču prom tu mani nedzen. Varbūt toreiz Rīgā… kad pirmo reizi… Kaut kā neveikli un varbūt pat nedaudz brutāli jau sanāca… Bet tu man patiešām uzreiz ļoti iepatikies. Es zinu latvieši, poļi un arī daudzi krievi par manu dienestu neko labu nedomā, un droši vien arī tu… Taču vismaz neko sliktu nedrīksti domāt, jo es ne tev, ne tavai ģimenei neko ļaunu neesmu nodarījis! Tad jau drīzāk otrādi. Citiem, jā. Taču tāds ir mans dienests un tāda ir mūsu valsts politika. Un vēl ir karš. Man nav jātaisnojas ne tavā, ne kāda cita priekšā. Katra valsts cīnās pret saviem iekšējiem un ārējiem ienaidniekiem. Tās ir valsts tiesības un pienākums. Tā taču notika arī Latvijā Ulmaņa laikā! Tā tas Latvijā kopā ar vāciešiem notiek arī šodien! Jā, šīs cīņas metodes dažreiz ir arī ļoti nežēlīgas, bet… tādi ir apstākļi. Tāda ir politika.

Vanda, it kā tam visam piekrītot, vairākkārt pamāja ar galvu.

-   Es, Sergej, to mazliet saprotu un tāpēc cenšos daudz nedomāt, ko tu dari, kad atkal dodies prom. Bet… Vai tu gadījumā nezini, kas pašlaik ir ar Andžeju Rajevski, manu vīratēvu? Viņš bija labs cilvēks…

Sergejs cieši paskatījās uz Vandu.

-  Tev viņa ir ļoti žēl?

-   Taču, ja viņš ir nevainīgs? Viņa izskatījās nedaudz apmulsusi. Tas vienkārši būtu netaisnīgi.

Sergejs mazliet stīvi pasmīnēja.

-   Lielos mērogos neviens nemaz tā nopietni nezina, kas tad galu galā ir taisnīgi, kas netaisnīgi. To katrs vērtē individuāli, bet bez tā vēl ir katras valsts īstenotā politika.

Vēlu vakarā, kad abi jau atradās gultā un caur plānajiem loga aizkariem vēroja, kā debesīs te iemirdzas, te atkal pazūd dažāda spožuma zvaigznes, Sergejs negaidīti jautāja:

-   Tu pirmīt izteicies, ka ļoti vēlies atkal atgriezties mājās, Rīgā… Saki atklāti tu tur gribi atgriezties viena? Es tev vairs nebūšu vajadzīgs?

Pirmajā mirklī Vanda uzreiz pat neattapa, ko atbildēt. Viņa par to kaut kā nemaz nopietni nebija domājusi. Šad tad jau prātā pazibēja kas notiks tālāk? Taču viņai vēl tā bilde pēc kara abi ir kopā arī Rīgā kaut kā nerādījās. Vismaz Vanda pēc tā nekādu vajadzību nejuta. Iemesls bija visai vienkāršs viņa šo cilvēku nemīlēja. Īstenībā Vanda no viņa baidījās, taču zināmā mērā tomēr cienīja. Galu galā Sergejs patiešām viņai neko sliktu nebija izdarījis, bet tieši otrādi daudz ko labu, ieskaitot arī to, ka viņš pašlaik atrodas blakus gultā…

Vanda pagriezās uz sāniem un uzlika galvu uz Sergeja krūtīm.

-  Tu gribētu…? viņa čukstus jautāja. Tu varētu…?

Sergejs ilgāku brīdi klusēja, tad tikpat klusi un domīgi

atbildēja.

-  Jā, Vanda. Es gribētu un varētu…

-  Tātad… tu mani mīli? Vanda nedaudz pārsteigta jautāja.

-   Nezinu, Sergejs atklāti pateica. Lai gan mēs satiekamies ne pārāk bieži, es pie tevis tomēr esmu jau pieradis. Aizbrauksi, un manā dzīvē uzreiz iestāsies liels tukšums.

-   Tik daudz vīriešu būs krituši karā, Vanda sacīja. Miljoni! Tu te Krievijā no pielūdzējām nespēsi atkauties! Tevi gribēs dabūt simtām atraitnēs palikušās!

-  Bet es gribu tevi, Sergejs cietā balsī noteica.

-  Tas, protams, ir patīkami, bet… Varbūt esi jau aizmirsis? Man taču Rīgā ir vēl oficiāli reģistrēts vīrs. Un ir bērns.

-  Tas nekas, Sergejs mierīgi pateica. Ja Vladislavs būs vēl dzīvs, tu ar viņu izšķirsies. Bet puiku ja arī viņš vēl būs dzīvs es pieņemšu kā savējo.

-  Tu to varēsi? Vanda pārsteigta jautāja.

-  Varēšu, Sergejs apņēmīgā balsī apgalvoja, ja tikai arī es līdz kara beigām būšu vēl dzīvs…

Pēc dažām dienām redakcijā negaidīti ieradās Sergejs ar vēl vienu čekas virsnieku, iegāja galvenā redaktora kabinetā un apmēram pusstundu tur sarunājās. Tad redaktors pie sevis izsauca Vandu un vēl vienu žurnālistu. Kad viņi iegāja kabinetā, tur joprojām atradās Sergejs Ustinovs un otrs virsnieks.

Vanda un Igors uzreiz nobālēja un instinktīvi sajuta spēcīgas bailes. Jo tas tā vienkārši nevarēja būt vai nu viņi tūlīt tiks arestēti, vai apcietinās galveno redaktoru. Tādā gadījumā viņš jau būtu sestais, kuru pēdējos divos gados no redakcijas telpām uz neatgriešanos aizved valsts drošības iestāžu pārstāvji. Taču šoreiz šī ļoti reālā iespējamība kādas nieka kļūdas vai kārtējā stukača ziņojuma dēļ laimīgā kārtā paslīdēja garām, tikai viņu dvēselēm pamatīgi uzpūšot saltu baiļu pieskārienu.

Redaktors īsos vārdos paskaidroja, ka viņiem ir dota reta iespēja šo valsts drošības darbinieku pavadībā apmeklēt vienu no Kirovas apgabalā izvietotajām soda nometnēm.

-   Atgriezušies redakcijā, jūs par to neko nedrīkstēsiet rakstīt! Jūs tur tiekat sūtīti galvenokārt tāpēc, lai tur redzētais dziļi iespiestos ikvienā jūsu smadzeņu šūnā, lai jūsu apziņā rastos dziļš naids pret tur ieslodzītajiem neliešiem un lai šis naids labi noderētu jūsu turpmākajā darbā! Skaidrs?

-  Jā! Igors braši apliecināja. Tā ir ļoti laba doma…

-  Un kā šķiet biedrei Rajevskai? redaktors prasīja.

Vanda paskatījās uz redaktoru. Viņš tikko manāmi palocīja galvu.

-  Man tas tāpat būs ļoti noderīgi, Vanda atbildēja. Labam žurnālistam, par kādu es, protams, gribu kļūt, ir jāiepazīstas arī ar mūsu dzīves ēnas pusēm…

Pēc pusstundas, sasēdušies sagrabējušā armijas busiņā, ko saviem sabiedrotajiem jau kara sākumā bija atsūtījuši amerikāņi, viņi bija jau ceļā. Vēl pēc pusstundas vietējās preses un drošības iestāžu pārstāvji apstājās kādas lielas ieslodzīto nometnes priekšā. Atšķirībā, piemēram, no okupētās Polijas teritorijā Vācijas pārziņā esošās Osvencimas jeb Aušvicas nometnes vārtiem, uz kuriem stāvēja spilgts un jau no tālienes labi salasāms uzraksts "Darbs dara brīvu" uz šīs padomju nometnes ieejas rakstīts nebija nekas! Acīmredzot šeit esošajiem ieslodzītajiem jelkad atgūt brīvību nebija ne mazāko izredžu pat ar vissmagāko darbu…

Ieradušos viesus nometnē sagaidīja vietējā vadība iesirms apakšpulkvedis, majors un vecākais leitnants, kas atbraucējiem stādījās priekšā kā čekas pilnvarotais svarīgu lietu izmeklētājs.

Žurnālistiem parādīja vairākas barakas, ēdnīcu un darbnīcas, kur ieslodzītie armijas vajadzībām šuva vatniekus, cimdus un citu apģērbu. Redzētais Vandu ne pārāk šausmināja. Viņa jau iepriekš loģiski nosprieda neko labu tur ieraudzīt nav iespējams. Viņai skumji kļuva vienīgi tad, kad iedomājās šais drausmīgajās barakās un pusbadā ieslodzīto lielākā daļa tomēr dzīvo un strādā pilnīgi nevainīgi…

Mazliet vēlāk viņus aizveda uz nometnes galu, kur sākās meža ceļš. Bija dzirdamas attālas suņu rejas. Pagājuši vēl krietnu gabaliņu tālāk, viņi pēkšņi ieraudzīja ieslodzītos, kas devās mežizstrādes darbos. Cilvēkus, kas soļoja kolonnā pa divi blakus, no abām pusēm apsargāja karavīri ar automātiem un suņiem, kuri laiku pa laikam bez jebkāda acīm redzama iemesla tika uzrīdīti nelaimīgajiem cilvēkiem. Vanda no redzētā pirmajos mirkļos burtiski sastinga, tad ātri novērsa skatu. Ieslodzījuma vietas čekas izmeklētājs to pamanīja un pasmīnēja.

-   Kas par lietu? Viņš tūlīt vērsās pie Vandas. Nepatīk?

Vanda apliecinoši pamāja ar galvu.

-   Kāpēc tā? viņa klusi jautāja. Ko viņi tādu ir izdarījuši?

-  Tie lielākoties ir sagūstītie vlasovieši, izmeklētājs paskaidroja. Dzimtenes nodevēji. Vispirms padevās gūstā fašistiem, pēc tam kopā ar viņiem sāka karot pret mums.

Vanda vēlreiz šausmās nodrebēja un ātri novērsās.

Un tad notika pilnīgi pretējais gaidītajam nometnes apmeklējuma mērķim Vandā vēl vairāk nostiprinājās naids nevis pret "tautas ienaidniekiem" un "dzimtenes nodevējiem", bet gan pret tiem, kas viņus šeit bija ieslodzījuši. Protams, Vanda bija pietiekami gudra, lai savas negatīvās emocijas neizrādītu. Nebija grūti apjēgt pavisam vienkāršu lietu ja gribi daudzmaz normāli dzīvot un pašai nekad šādos ieslodzījuma apstākļos nenonākt savu naidu slēp! Runā, domā un raksti tikai pareizi! Tā, kā to grib tava tiešā priekšniecība un valsts vara, jo pati neesi nekas vairāk kā tikai sīka niecība, ar kuru valsts vara var rīkoties, kā tīk. Tas bija tik nožēlojami un skumji, ka Vandai gribējās vai nu skaļi kliegt, vai klusi raudāt.

Pēc pusdienām, ko viņiem pasniedza nometnes administrācijai paredzētajā ēdamtelpā, Sergejs piecēlās un kaut kur aizgāja. Apmēram pēc desmit minūtēm viņš atgriezās, piegāja pie Vandas un viņu aicināja sev līdzi. Vandai uzreiz iešāvās prātā es tieku arestēta! Un to izdara cilvēks, kas vēl vakar viņai atzinās mīlestībā!

-  Kur mēs ejam? Vanda drebošā balsī jautāja.

-  Uz administrācijas telpām, Sergejs paskaidroja. Es izkārtoju… Tu tur satiksi kādu cilvēku… Runāt varēsiet ne ilgāk par piecpadsmit minūtēm! Pēc tam brauksim atpakaļ.

Sergejs Vandu ieveda nelielā istabā, kas atradās blakus nometnes priekšnieka kabinetam. Kad viņi tur iegāja, Vanda ieraudzīja istabas vidū stāvam liela auguma, taču kalsnu vīrieti ar dziļi iekritušām acīm un pilnīgi sirmiem matiem. Viņš satraukts paskatījās uz ienācējiem.

Sergejs kādu brīdi viņu, kā nedaudz žēlodams, noskatīja, tad ātri izgāja laukā un aiz sevis cieši aizvēra durvis. Vanda ar ieslodzīto palika divatā.

Pirmā attapās Vanda. Viņa lielā pārsteigumā pretim stāvošajā cilvēkā negaidīti pazina… savu vīratēvu Andžeju Rajevski! Bet pats Rajevskis bija spējis iedomāties visu ko, tikai ne to, ka pēc trīs ieslodzījumā pavadītiem gadiem, gandrīz divus tūkstošus kilometru no Rīgas, turklāt vēl kara laikā, pēkšņi te vienā no stingrākajiem padomju soda lēģeriem ieraudzīs un satiks kādreiz tik ļoti mīlēto sava jaunākā dēla sievu…

-  Vanda… viņš milzīgā pārsteigumā čukstēja. No kurienes tu te esi uzradusies? Vai varbūt tas ir tikai sapnis?

Vandas acīs tūlīt saskrēja asaras. Viņa vēl brīdi stāvēja, tad, pārvarējusi apmulsumu, piesteidzās pie Andžeja, pieplaka viņa krūtīm un sāka skaļi raudāt.

-  Mēs visi par jums tā uztraucāmies, viņa drebošā balsī sacīja. Domājām, ka jau nekad vairs… Tas ir kā brīnums…

-  Man Rīgā kāda nelieša dēļ ārkārtīgi nepaveicās, Andžejs, viegli glāstot Vandas trīcošos plecus, sacīja, taču šeit man stiprā mērā tomēr paveicās. Pēc apmēram pusgada atļāva strādāt kantorī par uzskaitvedi. Tikai tāpēc esmu vēl dzīvs. Bet kā tu, Vanda, esi šeit nokļuvusi? Ja šeit neatrodies kā ieslodzītā, kā mani vispār atradi?

Vanda instinktīvi saprata, ka šī, iespējams, nav viņu vienīgā tikšanās, tāpēc nolēma, ka būs prātīgāk, ja visu patiesību vēl neatklās.

-   Man nācās no Rīgas steidzami bēgt, viņa, novērsusi skatienu, teica. Kāpēc tas ir garš stāsts. Taču beigu beigās ar dažiem citiem evakuētajiem atrados kādā sādžā netālu no Kirovas. Tagad strādāju Kirovas vietējās avīzes redakcijā. Bet jau drīz… pamazām atpakaļ uz Rīgu.

-  Kas ar jums notika pēc mana aresta? Andžejs jautāja. Vai arī Vladislavu krievi apcietināja?

-  Nē. Vanda pakratīja galvu. Būtībā es viņu izglābu… Taču nav izslēgts, ka viņam briesmas draudēja arī no vāciešiem vai, pareizāk sakot, no latviešiem, kas tik ļoti ienīda padomju varu.

-   Māte Marija! Mēs taču nebijām par padomju varu! Andžejs sašutis iesaucās.

-  Protams, Vanda piekrita, taču Vladislava toreizējā uzstāšanās 1. Maija mītiņā… Tas pēc vācu ienākšanas viņam varēja maksāt dzīvību.

-   Kur palika Ceslavs? Andžejs atkal ļoti ieinteresēts prasīja. Tu šeit uz Krieviju atbrauci kopā ar viņu?

-   Ceslavs palika Rīgā. Viņu pie sevis paņēma Boļeslavs. Jācer… Ceslavs te taču būtu aizgājis bojā! Ar ko es viņu barotu? Sādžas iedzīvotāji pienu nav redzējuši gadiem! Ne viņiem tur kādas govis, ne normālu veikalu!

-  Bet kā ar Boļeslavu? Andžejs arvien satrauktāks jautāja. Kas ar viņu noticis? Dzīvs?

-  Nezinu. Vanda paraustīja plecus. Vai kopš četrdesmitā gada vasaras vispār kāds cilvēks par sevi var būt pilnīgi drošs?

Vanda ieraudzīja istabas vidū stāvam liela auguma, taču kalsnu virieti.

Andžejs krietnu laiciņu jūtami sasprindzis stāvēja, tad spēcīgi satvēra vedeklas plecus un dziļi ieskatījās viņas lielajās acīs.

-   Meitiņ… viņš tikko sadzirdami čukstēja. Šai lēģerī, izņemot vlasoviešus un tos karavīrus, kas bijuši vācu gūstā, gandrīz vai visi atrodas tikai tāpēc, ka viņus, rakstīdami attiecīgus ziņojumus, ir nodevuši darba vai dienesta biedri, draugi un pat vistuvākie radinieki. Pasaule un cilvēki kļuvuši pavisam neizprotami. Baigi par to pat domāt. Ne vairs Dieva, ne goda. Visa dzīve turas tikai uz naida un baiļu pamatiem. Es nezinu, vai izdzīvošu. Tagad man šeit ir mazliet vieglāk nekā pārējiem nav pusbadā fiziski jāstrādā, un tomēr… Lēģeris paliek lēģeris. Man piesprieda desmit gadus. Varbūt izvilkšu, varbūt ne. Ja aiziešu bojā… Ja tev izdosies atgriezties mājās… Kad Ceslavs paaugsies, tu viņam izstāsti par mūsu likteņiem, par mani… Es nevienam cilvēkam, ne varai neko sliktu neesmu darījis. Kāpēc man kāda nelietīga cilvēka dēļ… Labi, pietiek! Pacentīsimies abi tomēr pārāk ātri vēl nenomirt. Un, ja viņi visi vēl ir dzīvi, lai tāpat pacenšas arī Vladislavs, Boļeslavs un Ceslavs!

Negaidīti strauji atvērās durvis un telpā ienāca kāds no nometnes administrācijas darbiniekiem neliela auguma vecākais seržants ar diezgan baigi sakropļotu seju.

-  Ieslodzītais numur 60071 satikšanās laiks ir beidzies. Seko man!

Andžejs noliecās, Vandu ātri noskūpstīja uz pieres un, jau ejot laukā, pateica: Pasaule tik riebīga ilgi nevar pastāvēt! Kaut kad tai beidzot taču jākļūst labākai!

Durvis atkal aizvērās. Vanda stāvēja nelielās telpas vidū, kur pie vienas sienas atradās Staļina, bet pie pretējās Dzeržinska portrets, un jutās kā notiesāta par laulības pārkāpšanu, par neuzticību, par draudzēšanos ar čekas virsnieku, par sava bērna pamešanu, par Latvijas kā savas dzīves vietas apmaiņu pret Krieviju tu tūlīt tiksi sadedzināta sārta ugunīs! Un tu tur degsi tūkstoš gadu, kamēr sāpēs būsi izkliegusi savu bezgalīgo grēku sarakstu un Mātes Marijas priekšā palūgusi piedošanu! Un viņa tev piedos! Māte Marija beidzot sapratīs, ka tu taču neesi izdarījusi neko tik īpašu, ko diendienā kur nu vēl okupāciju un kara laikā! nebūtu darījuši ari citi cilvēki. It sevišķi jau nelaimīga un nāves baiļu pārņemta sieviete…

19. NODAĻA

1944. gada rudenī latviešu tautas gadsimtu ilgajā dzīves drāmā sākās jauns cēliens. Pirms trīs gadiem viena tautas dala kopā ar krieviem, glābdamās no vāciešiem, bēga uz Krieviju. Tagad citi bēga uz Vāciju.

Ja Dievs no tuvākā mākoņa malas to redzēja, viņš noteikti skumji smaidīja un kaut kā jutās nedaudz līdzvainīgs. Viņš savas aizņemtības dēļ cilvēku bija radījis ne pārāk gudru, ne pārāk taisnīgu, bet tieši otrādi ar spējām bez mazākiem sirdsapziņas pārmetumiem nodot savu tuvāko un pārsvarā tikai savu personīgo interešu labā kalpot jebkurai varai, tādējādi cilvēkā izraisot arī bailes no soda, kas neizbēgami par šo kalpošanu draudēja, varām mainoties.

Bēgļu straumes kā auksti rudens vēji pārpludināja Vecrīgas ieliņas un ostas tuvāko un tālāko apkārtni. Vieglās un smagās automašīnas, zirgu vilkti rati, rokās nesti saiņi un čemodāni. Bet vai daudz ko cilvēks var paņemt līdzi, glābjot sevi vai citus? Dažus drēbju gabalus, gabaliņu maizes. Dažas no fotoalbuma izplēstas fotogrāfijas. Kādu plīša lācīti grūtsirdīgām atmiņām par laimīgo bērnību. Un atmiņas par līdz šim nodzīvoto dzīvi. Tas parasti ir nesamērīgi maz, taču nereti viss, kas mums tobrīd pieder.

Vladislavs Rajevskis 1943. gada pavasarī kaut kā tomēr pabeidza jurisprudences studijas Rīgas universitātē un, Stefānijas pierunāts, iekārtojās darbā Operetes teātrī par direktora vietnieku saimniecības jautājumos.

Strādāt bija patīkami, jo vide, kurā viņš tagad atradās, bija savdabīgi interesanta un "mākslinieciska". Taču, neskatoties uz to, ka Vladislavs katru dienu bija saskarsmē ar skaistām un samērā vieglprātīgām aktrisēm, viņu joprojām tā pa īstam interesēja vienīgi Stefānija. Tās spēcīgās kaisles apņemtās jūtas, kādas Vladislavā trakoja pirmskara laikā, stiprā mērā bija jau atdzisušas, taču Stefāniju viņš joprojām uztvēra kā savas dzīves vajadzīgāko sievieti. Tas bija slimīgi savādi, jo Stefānija mīļākos mainīja tikpat bieži kā savas cepures vai kleitas, bet viņam tas nez kāpēc īpaši nesāpēja. Dažreiz dvēselē gan sajuta rūgtu vilšanos un pat personīgu apvainojumu, taču viņš šo sievieti bija iemīlējis tieši tādu skaistu, vieglprātīgu un seksuāli izlaidīgu, un tāpēc gandrīz nekad smagi nepārdzīvoja ne viņas izlaidīgo dzīvesveidu, ne arī to, ka viņa joprojām nevēlējās pastāvīgas attiecības.

Kādā no 1944. gada oktobra pirmajām dienām Stefānija, redzami satraukta, ieskrēja Vladislava kabinetā. Viņa kā parasti bija eleganti ģērbusies un apburoši skaista, turklāt vēl pēdējo trīs gadu laikā Operetes teātrī kļuvusi turpat vai par visu izrāžu galveno lomu izpildītāju. Primadonna! Lai kādi Stefānijai arī būtu bijuši sakari ar atsevišķiem vācu okupācijas un vietējās varas pārstāvjiem, neviens tomēr nespēja noliegt, ka viņai nebūtu arī laba balss un, varētu teikt, pat diezgan izcilas aktrises spējas.

-   Vladi! Stefānija, skaļi iesaukdamās, nostājās viņam iepretim rakstāmgalda otrajā pusē. Ko mēs darām?

-  Kādā nozīmē? Vladislavs ieinteresēts prasīja. Tūlīt, šodien, rīt?

-  Vispār! Stefānija iesaucās. Tuvākajās dienās! Tu nezini, kas šobrīd notiek pasaulē?

-  Zinu gan, viņš samērā mierīgi atbildēja. Krievi jau tuvojas Rīgai.

-  Tas tevi neuztrauc?

-   Ne sevišķi. Bet vispirms apsēdies! Patiešām nebūtu slikti aprunāties. Tikai bez liekas bļaustīšanās.

-   Esmu ļoti nobijusies, Stefānija, apsēdusies un garā iemutē aizsmēķējusi cigareti, paskaidroja. Nekad nebiju iedomājusies, ka tie friči izrādīsies tik vāji.

-  Viņi nav vāji, Vladislavs, domīgi skatīdamies uz nepārspējami skaisto Stefāniju, sacīja. Vienkārši krievi ir stipfāki.

-  Nobijušies ir arī daudzi mūsu trupas dalībnieki, Stefa turpināja. Un taisās nekavējoties bēgt uz Vāciju!

-  Diez vai komunisti kādu no viņiem aiztiks, Vladislavs teica. Kas jūs tādi esat? Aktieri, dziedātāji, dejotāji. Un kāds mums ir bijis repertuārs? Vieglāks par vieglu! "Havajas puķe", "Grāfs Luksemburgs", "Monmartras vijolīte", "Čigānu barons". Nevienas izrādes, kas kaut netieši sliktā nozīmē varētu aizskart padomju ideoloģiju un varu! Un no kā būtu jābaidās tieši tev, Stefa? Līdz ar boļševikiem mājās atgriezīsies arī tavs tēvs, kas šeit atkal kļūs liels priekšnieks! Un tu varēsi mierīgi turpināt līdzšinējo dzīvi.

-  Vladik! Stefānija nervozi iesaucās. Nekādas iepriekšējās dzīves vairs nebūs! Vai tu to nesaproti? Varbūt tieši mans tēvs būs pirmais no padomju varas pārstāvjiem, kas oficiāli vai privāti prasīs ko tu, mīļā meitiņ, darīji vācu okupācijas laikā?! Dziedāji un dejoji vācu virsniekiem par prieku? Un kāpēc pēc aresta tevi tik ātri atkal atbrīvoja? Kāpēc nenošāva, kāpēc citādi nerepresēja? Ko man viņam vajadzētu atbildēt? Vai pateikt, ka par mani ziņojumu uzrakstīja kāds nelietis, taču, tā kā man drošības policijā bija vairāki draugi, es laimīgi izspruku sveikā? Un ko lai saku par Normundu Nuķi? Un ko par to, ka trīs gadus te patiešām pusplika vai katru vakaru esmu izklaidējusi vācu virsniekus?

-  Nomierinies! Vladislavs strauji pameta ar roku. Skatītāju zālē atradās ne tikai viņi vien!

-  Protams! Stefānija ātri piekrita. Bet kā man to iestāstīt krievu čekistiem? Viņi ticēs?

Vladislavs skumji skatījās uz tepat sēdošo sievieti un mēģināja kaut nedaudz apjēgt, kāpēc vajadzēja tā sagadīties, ka viņš neprātīgi jā, tieši neprātīgi! iemīlējās tieši šai sievietē? Vai nevarēja trāpīties cita? Kāda velna pēc mēs vispār iemīlamies? Kāpēc nespējam iztikt tikai ar seksu? Nenoliedzami, Stefa ir skaista. Tātad esmu iemīlējies tikai viņas izskatā? Jā, viņa ir pat pārspīlēti seksīga. Tas nu būtu saprotams. Bet kā ar prātu? Sirds siltumu? Kā ar dvēseli? Kā vispār ar jūtām un dzīvesveidu? Vai vispār tā ir mīlestība, ko es pret viņu jūtu? Vai tā tik tiešām ir mīlestība? Vai var mīlēt sievieti, kas, tikko izkāpusi no mūsu kopīgās gultas, tūlīt liekas cita gultā, bet nākamajā dienā es atkal laimīgs ņemu viņu pretī? Manuprāt, tā mums abiem ir sava veida jūtu patoloģija. Apziņā dominē kāda psiholoģiska novirze, kas acīmredzot arī nosaka mūsu rīcību un uzvedību. Bet kas tad mīlestībā īsti ir norma? Kas seksā ir norma? Kas morālē? Kas dzīvē? Vai tā Bībeles tekstos noteiktā? Vai varbūt patiesībā norma ir tieši tā, kādu katrs izvēlamies?

Kas man vai Stefai var aizliegt dzīvot tā, kā paši gribam un ko uzskatām par labu tieši mums vispiemērotāko dzīvesveidu?

-  Redzi, Stefānij, Vladislavs lēnīgi teica, nenovērsdams padrūmu skatu no viņas spilgti izkrāsotās sejas. Tu jau zini man nekad nav paticis tavs dzīves stils. Nav patikušas ne mūsu abu savstarpējās attiecības, ne tavas attiecības ar citiem. Pirmsākumā biju iedomājies tevi stipri savādāku.

-  Kā svēto Mariju? Stefānija izsmejoši vaicāja.

-  Vienkārši biju nedaudz apstulbis.

-   Tā notiek vienmēr, Stefānija sacīja. Tas ir gandrīz vai neizbēgami. Kad satiekas vīrietis un sieviete…

-  Toreiz mēs vēl bijām jauni, Vladislavs atgādināja. Tikai zēns un meitene.

-   Tas ir vēl sliktāk! Stella iesaucās. Kad satiekas tik jauni cilvēki, ir ļoti grūti paredzēt nākotni. Vai tad spējām iedomāties, kā mainīsies dzīve, kā mainīsimies paši?

-  Es neesmu mainījies. Vladislavs teica.

-   Bet es esmu!? Stella atkal nervozi pacēla balsi. Es nejūtos vainīga, ka man ir tāds organisms! Viens ir resns, cits tievs. Viens ir kluss un mierīgs, cits nevaldāmi temperamentīgs! Tu gribētu, lai es būtu lēna kā govs?

-   Es gribētu, lai tu būtu normāla sieviete, Vladislavs atbildēja.

Stefānija nicīgi iesmējās.

-  Kas manī ir nenormāls?

-  Viss, Vladislavs sacīja. It sevišķi tavs skaistums un tavas neprātīgās alkas pēc seksa.

-  Bravo! Stefa pasmaidīja. Es jūtos laimīga! Un tu būsi laimīgs. Tūlīt līdz ar krieviem mājās atgriezīsies tava neuzticīgā sieviņa Vanda un varēsi priecāties. Domāju, viņai pietiks tikai ar tevi, bet man… Labāk saki, ko man tagad darīt? Līdz ar citiem mukt uz Vāciju, vai tomēr palikt šeit?

Vladislavs lēnām apgāja apkārt rakstāmgaldam un nostājās Stefānijas priekšā. Viņam, protams, bija žēl, ka pret šo sievieti vairs nejūt ne to trauksmaini pacilājošo sajūtu, kāda viņu pārņēma vienmēr, tikai iedomājoties par iespējamo tuvību; ne vēlēšanos, lai arī turpmāk viņa būtu tepat kaut kur tuvumā… Ja agrāk viņš šo sievieti bija spējis garīgi un pat fiziski vienlaikus mīlēt kopā ar Robertu Rogovu un vēlāk pārāk nesatraukties arī par citiem mīļākajiem, tad tagad viņa jau bija tik atsvešinājusies, ka Vladislavs, viņu satiekot vai tikai uz viņu paskatoties, parasti nodomāja smuka lellīte. Patīkama rotaļlieta. Ņem blakus un spēlējies! Tikai pēc tam neaizmirsti aizskriet uz vannas istabu nomazgāties! Bet Stefu nodot ķīmiskajā tīrītavā tik netīra tagad šķita viņas dvēsele un miesa… Lai gan tas, protams, ir visai nosacīti cik nu mēs dvēseliski esam tīri vai netīri…

-  Redzi, Stefānij, viena no cilvēku lielākajām kļūdām ir tā, ka mēs nez kāpēc iedomājamies, ka dzīvosim ļoti ilgi. Un viss, kas ap mums, arī pastāvēs bez būtiskām izmaiņām. Piemēram, bija Ulmaņa valdīšana un visiem šķita tā būs mūžīgi. Taču pēkšņi viss sabruka. Atnāca padomju vara un arī tā līdz ar tās piekritējiem iedomājās, ka pastāvēs saules mūžu. Bet atkal viss pajuka. Krievus ātri nomainīja vācieši, kas arī stulbi iedomājās, ka viņu reihs un vara pastāvēs vismaz tūkstoš gadus. Bet, te Latvijā, kā redzi, tā pastāvēja tikai trīs gadus! Un tā domāja arī tūkstošiem latviešu, kas tik iztapīgi palīdzēja mūsu zemes okupantiem iznīcināt iepriekšējās varas izpalīgus… Viņi nez kāpēc neiedomājās, ka dzīvē kaut kas var arī mainīties.

Bet vienmēr cilvēkiem labprātīgi vai piespiedu kārtā tomēr ir nācies ātri pakot čemodānus. Tagad arī tu te sēdi izvēles priekšā! Kāda velna pēc tev tik bieži vajadzēja sasieties ar vācu virsniekiem?

-   Neviens fricis man nebija! Stefānija satraukta atbildēja. Piemēra pēc Normunds Nuķis taču ir latvietis!

-  Bet kādu formu viņš valkā?

-  Kāda tam nozīme?

-   Stefa, ja tu esi tik vienreizēji stulba, tad to nozīmi tu izjutīsi, kad krievi jūs abus pieliks pie sienas…

-  Tevī runā greizsirdība, Stefa sacīja. Nekad neesmu dzirdējusi, ka kaut kur pasaulē kādu sievieti šautu nost tikai par to…

-  Jā, Stefa! Vladislavs apstiprināja. Sievietei vienmēr tomēr der zināt, ar ko viņa liekas gulēt! Un kā pati tagad pārliecinies… Man parasti ir izrādījusies taisnība.

-  Kāda taisnība?

-   Sievietei vienmēr ir izdevīgāk un arī drošāk tomēr turēties pie viena vīrieša ja tas ir tā vērts nevis gulēt ar visiem pēc kārtas!

Stefānija strauji uzlēca kājās, kādu brīdi stāvēja, tad negaidīti apvija rokas ap Vlada kaklu, mazliet skumji ieskatījās viņa acīs un klusi pajautāja.

-  Tu mani vairs nemīli?

Vladislavs manāmi samulsa, tad tikko jaušami pasmaidīja.

-  Nē, Stefānij, nemīlu.

-  Kāpēc?

-   Tāpēc, mīļā, ka tevī maz kas ir palicis pāri no tās meitenes… kāda tu biji agrāk. Kādreiz es tev biju vienīgais. Pašlaik, labi ja kāds desmitais… To pat visstiprākā mīlestība diez vai spētu izturēt.

-   Vladik, vai cilvēks spēj tikai ar savu gribu vien, piemēram, mainīt savu sirdsdarbību, apziņu, nervu sistēmu? Tas ir neiespējami! Manā gadījumā jau var saukt palīgā morāli vai dažādus Bībeles tekstus, bet tas neko nedod! Tāpēc, ka tam, kas parasti notiek sievietes dvēselē un viņas klēpī, nav ne mazākā sakarā ne ar loģisku domāšanu, ne tikumisku tantiņu pamācībām un vismazāk jau ar morāli! Ja gribi rast izskaidrojumu, kāpēc kādai sievietei pietiek ar vienu vīrieti vai pat nav vajadzīgs neviens, bet savukārt citai nepieciešami vairāki desmiti, tad labāk palasi medicīnas literatūru, jo ar tikumību tam visam nav ne mazākā sakara!

-   Var jau būt, Vladislavs domīgi piekrita. Žēl, ka mēs tikai reti spējam paredzēt turpmākos dzīves notikumus.

-    Tad tu ar mani nekad nebūtu pat sācis? Stefa pārsteigta jautāja.

-  Droši vien, ka būtu. Tu biji pārāk neatvairāma.

-  Bet pašlaik?

-  Tagad tas pats.

-    Paldies, Vladislav! Stefānija it kā atviegloti nopūtās. Tu paliksi Latvijā?

-   Jā. Man no krieviem nav jābaidās. Man jāsagaida dēla māte.

-   Man jau arī it kā sevišķi baidīties nebūtu par ko. Taču tas Normunds Nuķis…

-  Triec viņu ratā! Vai varbūt tomēr mīli?

-  īsti nemaz nezinu.

-  Tādā gadījumā varbūt zini, ko tagad domā darīt mūsu kādreiz kopējais draugs Roberts Rogovs? Vladislavs painteresējās. Ko viņš ir sadomājis? Paliks šeit vai jozīs līdzi fričiem?

-  To es nezinu.

-  Tu ar viņu vēl satiecies?

-   Tā garām skrejot. Viņš zina, ka starp maniem pēdējo gadu draugiem ir arī Normunds. Man šķiet, Roberts no viņa pamatīgi baidās.

-  Viņam tagad būs jābaidās no daudziem, Vladis teica. Kā zini, starp mana brāļa Boļeslava pacientiem ir arī daudzi vācu un mūsu pašu SD virsnieki. Un Boļeslavs tāpat kā tu skaidri zina, ka Roberts it kā par manu komunistisko noskaņojumu un padomju varas propagandu toreiz ziņojumu rakstīja ne tikai par mani, bet arī par tevi! Roberts toreiz mūs visus nodeva gestapo! Labi, ka mani pēdējā brīdī izglāba Edgars Osis, bet tevi tas Normunds Nuķis! Jums, sievietēm, šai pasaulē ir daudz vieglāk izdzīvot. Jums vienmēr pa rokai ir ārkārtīgi spēcīgs gan aizsardzības, gan uzbrukuma ierocis jūsu pēcpuse! Bet ko mēs nabaga vīrieši lai darām? Atliek tikai noskatīties, kā no mums aiziet mīļotās…

Tā arī notika. Stefānija Vladislava lūpām uzspieda steidzīgu skūpstu un skrēja prom.

-  Paldies, Vladik! Tas tomēr bija skaists laiks…

20. NODAĻA

Desmit dienas vēlāk Vladislavs stāvēja pie sava vecā Rīgas centra dzīvokļa galējās istabas loga un vēroja, kā pa Tērbatas ielu aiziet neliela sarkanarmijas daļa. Vladislavu redzētais un vispār Rīgā un Latvijā notiekošais ne sevišķi ielīksmoja, taču arī ne īpaši apbēdināja.

Pilsēta bija kļuvusi jūtami tukšāka, dažbrīd pat šķita, ka tā ir pilnīgi izmirusi, taču pēc 1944. gada 13. oktobra tā iedzīvotāju daļa, kas, acīmredzot nekādu vainu nejuzdama un apdullinošās vācu propagandas neietekmēta, tomēr

Rīgā bija palikusi, sarkanās armijas otrreizējo parādīšanos pilsētas ielās uzņēma, ja ne ar skaļām gavilēm, tad ar neviltotu apmierinājumu gan. Un cilvēciski tas arī bija saprotami. Vismaz rīdziniekiem karš bija beidzies! Tie, kas šos trīs nacistu okupācijas gadus bija baidījušies no vācu un viņu vietējo pakalpiņu represijām, tagad varēja atviegloti uzelpot, bet baidīties vajadzēja sākt tiem, kas kaut kādā veidā bija sadarbojušies ar vāciešiem.

Tas ir vecu vecais spēles likums ruletes lodīte, vienreiz uzkritusi uz melnā laukumiņa, kādreiz vēlāk noteikti apstāsies uz sarkanā. Pēc nodevības sekos atmaksa. Pēc personīgi pārciestām sāpēm un pazemojuma cietušais cilvēks mēģinās atriebties. Ar to ir jārēķinās Un tikai ļoti reti ļaunuma nodarītājs var cerēt uz augstsirdīgu piedošanu.

Pēc brīža pie loga pienāca arī nepilnus četrus gadus vecais Ceslavs un paskatījās lejup uz ielu.

-  Soļo zaldātiņi, viņš mazliet izbrīnījies teica.

-       Jā, dēls, Vladislavs apstiprinoši pamāja. Soļo zaldātiņi…

-  Vai viņiem nav jākaro?

-       Kā nu ne? Varbūt jau rīt neviens no viņiem vairs nebūs dzīvs.

-  Viņus nošaus?

-  Karā tā mēdz gadīties.

-       Pirms dažām dienām te gāja citi zaldātiņi. Viņi jau ir beigti?

-  Iespējams.

-  Vai šie ir labie vai sliktie?

-       Kā nu kuram. Vieniem noteikti viņi ir labie, citiem sliktie.

-  Kāpēc tā?

-  Tāpēc, ka arī cilvēki ir tādi paši. Vieni ir slikti, citi labi.

-'Kāpēc visi nevar būt tikai labi?

-  Nezinu, Ceslav. Varbūt tā ir šīs pasaules lielākā mīkla.

-  Bet vai tā arī nav mīkla…? Kur ir mūsu mamma?

-       Kaut kur jau ir. Iespējams, tagad reizē ar sarkanarmiju mājās atgriezīsies arī viņa. Taču tu viņu nepazīsi. Un viņa nepazīs tevi.

-  Tas ir slikti?

Pēc brīža pie loga pienāca arī nepilnus četrus gadus vecais Ceslavs un paskatījās lejup uz ielu.

Vienkārši tā dažreiz gadās. Bet gan jau…Dievs dod… Vladislavs saprotamu iemeslu dēļ pret Vandu nekādu mīlestību jau sen vairs nejuta, taču vismaz būtu ļoti apmierināts, ja viņa tomēr šais kara gados un lielajos Krievijas plašumos būtu palikusi dzīva un beidzot atgrieztos mājās vismaz Ceslava dēļ.

Vladislavam šie gadi nebija viegli. Varbūt tie bija paši grūtākie viņa mūžā. Vispirms jau Vandas negaidītā aizbēgšana, tad Roberta nodevība, arests, spīdzināšana un Biķernieku mežs… Stefānijas atzīšanās savā nespējā mīlēt tikai vienu vīrieti. Ar mazo puiku tikt galā palīdzēja brāļasieva Terēze un viņu senā ģimenes mājkalpotāja Anastasija. Bet, kad 1943. gada pavasarī sākās vispārējā mobilizācija latviešu leģionā, Boļeslavs, stipri riskējot, uzrakstīja medicīnisku izziņu, kas it kā iesaukšanas komisijas vārdā Vladislavam atsaka iespēju pildīt savu patriotisko pienākumu sakarā ar viņa organismā atklāto tuberkulozi. Ziedot savu dzīvību Hitleram drīkstēja tikai veseli vīri un zēni…

Vladislavs arvien biežāk sāka domāt, ka visas nelaimes viņam ir nākušas kā sods, ka nav spējis iemīlēt sievu Vandu. Par to, ka par savām dzīves draudzenēm izvēlējies divas absolūti sev nepiemērotas sievietes Vandu un Stefāniju.

Viņš varēja kļūdīties pirmo reizi, kā tas parasti gadās turpat vai visiem vīriešiem, bet otro reizi tomēr vajadzēja trāpīt ja ne desmitniekā, tad vismaz astotniekā noteikti! Taču abas reizes bija šauts tālu garām.

Vladislavs ļoti cerēja, ka ne karš, ne pārējie notikumi nekādu dziļāku iespaidu uz dēla Ceslava apziņu neatstās un viņš izaugs normāls, vesels, fiziski un garīgi stiprs cilvēks.

Pēc dažām minūtēm pēkšņi atskanēja skaļš durvju zvans. Vladislavs pat satrūkās tāds vienkārši toreiz bija laiks. Katrs klauvējiens, katrs durvju zvans cilvēkiem iekšpusē varēja nozīmēt lielu nelaimi vai pat visas ģimenes nenovēršamu bojāeju.

Vladislavs ļoti satraucies noglauda Ceslava galvu un gāja atvērt. Varbūt tas ir Boļeslavs, viņš nodomāja. Bet varbūt ir noticis brīnums, un mājās beidzot atgriežas tēvs!? Lai gan tas patiešām šķita gandrīz vai neiespējami, viņš tomēr bieži par to domāja un gaidīja… Neviens gan līdz šim no 1941. gada

jūnijā izsūtītajiem vēl nebija atgriezies, taču… Vai patiešām brīnumi var notikt tikai sapņos?

Atverot durvis, Vladislavs savā priekšā ieraudzīja stāvam Vandu. Nevarētu teikt, ka tas būtu bijis ļoti negaidīti un viņš justos ārkārtīgi pārsteigts. Vladislavs tikai apmierināts nodomāja paldies Dievam, ka tomēr atcerējusies!

Vanda ārēji neko daudz nebija mainījusies. Varbūt vienīgi melnie mati bija nogriezti mazliet īsāki un pati kļuvusi nedaudz korpulentāka. Galvu rotāja balta berete, bet augumu sedza gandrīz vai jauns gaiši pelēks rudens mētelis. Glītajā sejā vīdēja nedaudz samulsis smaids, bet labā roka turēja palielu čemodānu.

-       Sveiks, Vladislav, viņa klusi teica. Priecājos, ka esi dzīvs un šeit uz vietas. Esmu atgriezusies.

-       Ļoti patīkami, Vladislavs sacīja, un tas patiešām viņam bija patīkami. Viņš neliekuļoja. Es ticēju, ka tā kādreiz notiks.

-       Tātad iekšā laidīsi? Vanda nedroši jautāja un cerīgi paskatījās uz vīru. Viņas pirmo mirkļu redzējumā arī Vladislavs neko daudz nebija mainījies, ja nu vienīgi kļuvis nedaudz vājāks un acīs spīdēja nevis laimīga cilvēka dzīvesprieks, bet gan kaut kāda dzīves neveiksmju nolemtība.

-       Lūdzu! Vladislavs aicināja. Daudz jau netrūka, ka tevi šeit būtu sagaidījis kāds cits…

Vanda, noģērbjot mēteli, uzmanīgi nopētīja plašo dzīvokļa priekštelpu.

-  Tu saki cits? viņa jautāja. Nevis cita?

-  Tu neko nesaprati, Vladislavs sacīja.

-       Tu pašlaik te esi viens? Vanda painteresējās un atkal uzmanīgi paskatījās apkārt.

-  Nē, Vladislavs atbildēja.

-  Tātad tomēr… ir kāda cita?

-  Vai tev par to vajadzētu būt pārsteigtai?

-  Stefānija?

-       Ja atceries, Vanda, mums abiem bija mazs bērniņš, Vladislavs atgādināja. Varbūt esi jau aizmirsusi, bet tas bija puika un mēs viņu nosaucām par Ceslavu.

Vanda brīdi stāvēja kā pārakmeņojusies, tad klusi iekliedzās un skriešus metās tuvākajā istabā. Pēc tam nākamajā.

Pēc tam trešajā, ceturtajā, un tikai piektajā, ieraudzījusi Ceslavu, viņa tur apstājās, atkal neilgi stāvēja kā sastingusi, tad lēnām piegāja pie bērna, ar abām rokām pievilka sev klāt un cieši saturēja. Tad puiku pacēla augšup, apsēdās uz gultas malas, bērnu ielika klēpī, cieši viņu piespieda pie sevis un sāka nevaldāmi, varētu pat teikt, histēriski raudāt.

Puika par to sākumā jutās stipri pārsteigts, bet, kad svešā sieviete sāka savu skaļo raudāšanu, viņš spēji nobijās un arī sāka raudāt.

Vladislavs apstājās netālu no viņiem un apmierināts skatījās uz šo diezgan aizkustinošo mātes un bērna satikšanās brīdi.

Puika, kā palīdzību lūgdams, paskatījās uz tēvu.

-   Kāpēc šī tante…? Kāpēc…? Es gribu pie tevis! viņš sāka kliegt.

-  Ceslav! Tā nav nekāda tante! Vladislavs mierinoši sacīja. Tā ir tava mamma!

To puika laikam nesaprata, jo turpināja raudāt. Un Vanda raudāja. Līdz beidzot arī pašam Vladislavam acīs saskrēja asaras.

Neviens jau īsti nezina, ko tobrīd Vanda juta. Ko vispār var just sieviete vismaz normāla sieviete pēc vairākiem gadiem atkal satikdama reiz pamesto bērnu? Iespējams, lielākā daļa nekādu lielo prieku nejustu. Jo kāpēc tad viņu kādreiz vispār vajadzēja pamest? Taču dažas tomēr izjūt vārdos neaprakstāmu prieku un dziļu nožēlu par kādreiz izdarīto…

Ne jau velti viņa kā neprātīga, skūpstot dēla galvu un seju, vismaz desmitkārt atkārtoja: Lūdzu, piedod! Lūdzu, piedod! Lūdzu, dēliņ, piedod!

Bet vai mazs bērns spēj ko piedot? Viņš vispār nemaz īsti nesaprot, kas notiek. Piedot vai nepiedot varēja vienīgi Vladislavs. Un viņš piedeva. Varbūt tas bija nedaudz savādi, taču tas acīmredzot notika galvenokārt tāpēc, ka pats, varētu teikt, brīnumainā kārtā bija palicis dzīvs, bija sjDējis visus šos grūtos kara gadus dzīvu un veselu saglabāt Ceslavu; bija spējis izvairīties no iesaukuma leģionā un beigu beigās sagaidīt mājās atgriežamies arī sava dēla māti. Viss pārējais patiesībā bija tikai tādi sīki dzīves putekli, kurus varēja arī atstāt, bet varēja arī mierīgi noslaucīt no pagaidām vēl nelielā mūža galda.

Vakarā, paēduši pieticīgas vakariņas, viņi iekārtojās savā kādreizējā guļamistabā. Vladislavs apsēdās atpūtas krēslā blakus logam, bet Vanda palika stāvam, ar muguru atspiedusies pret baltu podiņu krāsni.

-       Nekad nebiju iedomājusies, ka tevi te sastapšu vienu, viņa sacīja. Vai tad Stefānija nav vairs dzīva?

-        Nezinu, Vladislavs it kā vienaldzīgi paraustīja plecus.

-  Kā tad tā? Vanda bija pārsteigta.

-       Es ar viņu kopā nedzīvoju, Vladislavs paskaidroja. Ja dažreiz arī satikāmies… Katrā ziņā šeit viņa ne reizi nav bijusi.

-  Kaut kā nemaz negribas ticēt…

-       Man absolūti nav vajadzīgs, lai tu tam ticētu vai ne! Vladislavs paskarbi teica. Mēs jau pirms kara norunājām tev sava, man sava dzīve.

-  Un kāda tā dzīve tev bija? Vanda prasīja. Laba?

-  Slikta, Vladislavs atbildēja.

-       Kāpēc slikta? Vanda vai nu tēloja, vai patiešām jutās pārsteigta. Tev taču bija Stefānija! Skaistākā no skaistākajām… Tieši viņas dēļ tu taču atsacījies no manis! Kāpēc viņa atteicās no tevis?

-       Pagājuši jau vairāk nekā trīs gadi… Vai vēl nevari nomierināties?

-       Es to tikai tā intereses pēc, Vanda paskaidroja. Esmu jau sen nomierinājusies.

-       Vīrietim atteikties no sievietes vai otrādi tā ir gandrīz vai ikdienišķa parādība. Bet, lūk, mātei atteikties no sava bērna…Tas gan kaut ko nozīmē un par šā bērna māti neko labu neliecina.

-        Tu pats zini, kāpēc es tā darīju! Vanda nepacietīgi iesaucās. Apstākļi bija stiprāki par mani.

Vladislavs ilgāku brīdi klusēja, tad, nedaudz piemiedzis acis, cieši noskatīja sievieti, kura joprojām oficiāli skaitījās viņa sieva.

-       Tu atgriezies viena? viņš nopietni prasīja. Vai arī mūsu dzīvoklī atkal ienāks tavs toreizējais mīļākais… Nu, tas čekas virsnieks Sergejs! Uzvārdu esmu jau aizmirsis. Tu to atceries?

-  Protams. Atceros.

-  Joprojām satiekaties?

-Viņš man daudz palīdzēja. Un, ja arī tu viņu vēl atceries, tad tev noteikti vajadzētu atminēties arī to, ka tieši viņš gan mani, gan mūsu mazo puiku, gan tevi un Boļeslavu toreiz izglāba no izsūtīšanas uz Sibīriju! Tagad jau var kliegt un šausmināties, ka visi čekisti ir zvēriem līdzīgi, taču arī vācu un latviešu drošības dienesta SD vīri droši vien nebija nekādi paipuisīši, vai ne? Vismaz krievi, atšķirībā no vācu un latviešu speckomandām, cilvēkus publiski nešāva.

-       Tas tiesa, Vladislavs lēnīgi piekrita. Man ir grūti salīdzināt čekā neesmu pratināts toties vācu drošībnieki, spīdzināšanā palīgos ņemot latviešus… Viņi bija briesmīgi. Es daudz ko redzēju un pats tam visam izgāju cauri. Mani izglāba Boļeslavs un viens no SD virsniekiem, latvietis Edgars Osis. Tā ka starp krievu čekistiem un vācu dienestā esošajiem latviešiem patiešām bija arī daži gluži normāli cilvēki.

-       Viss šis laiks ir bijis nenormāls, Vanda sacīja un beidzot apsēdās uz gultas gala. Ja tu nemelo… Kāpēc Stefānija te ne reizi nav bijusi? Vai to negribēja viņa vai tu?

-  Mēs abi.

-  Kāpēc tad tā? Kur pazuda jūsu lielā mīlestība?

-        Kur pazūd laiks? Vladislavs skumji caur logu paskatījās uz aizejošo dienu. Kur pazūd dzīve?

-       Vai gadījumā tev viņu neatņēma Roberts? Vanda jautāja un ar vāji slēptu izsmieklu paskatījās uz Vladislavu.

-        Nē, Vladislavs teica. Taču tieši viņš mani nodeva vāciešiem.

-  Par to uzstāšanos 1. Maija mītiņā?

-  Ne tikai.

-  Idejas, atriebības vai Stefānijas dēļ?

-       Kāda tur ideja! Vladislavs riebumā saviebās. Stefas dēļ.

-  Un tā tu visu šo laiku patiešām viens?

-  Ne nu gluži.

-       Par mani dažreiz domāji? Atcerējies? 176

-   Jā, Vanda. Bieži. Ja tev vēl ir tas krievu virsnieks… Vienalga! Es ceru, tu otrreiz Ceslavu vairs nepametīsi?

-  Nē, Vladislav, nekad! Man tagad ir labs darbs, es turpināšu dzīvot šeit un, ja gribēsim, varēsim arī oficiāli izšķirties. Bet Ceslavs… Es tev šo parādu atdošu.

-  Nevajag, Vanda! Vladislavs spēji atmeta ar roku. Tu man neko neesi parādā! Ja nu vienīgi… mūsu puikam.

-   Piedod, Vladislav! Vanda palūdza. Būtu muļķīgi mums tagad strīdēties, kurš vainīgs, kurš ne. Tas viss būs lieki. Aizbēgot uz Krieviju, es sev izglābu dzīvību. Turklāt vēl uzzināju… Tu pat iedomāties nevari!

-  Patiešām, Vladislavs noguris piekrita. Varbūt to, ka Padomju Savienība ir paradīze zemes virsū?

-  Vladislav… Vanda dziļāk ievilka elpu un ieturēja neilgu pauzi. Es tur satiku tavu tēvu Andžeju!

-  Kā? Vladislavs no pārsteiguma pat uzlēca kājās. Viņš ir dzīvs un… brīvs?

-  Jā, Vladik, dzīvs, Vanda apliecināja. Vismaz vasaras sākumā vēl bija.

-   Kur tu viņu satiki? viņš ātri prasīja. Maskavā uz ielas?

-  Nē, Vladislav, Vanda atbildēja. Es viņu satiku vienā no Kirovas apgabala soda nometnēm. Pie smagajiem darbiem viņam vairs nav jāiet. Tagad strādā nometnes kantorī. Tā ka izredzes palikt dzīvam ir. Kad tiks atbrīvots, nezina. Formāli viņam piespriesti desmit gadi. Sūta tev sveicienu. Kad beigsies karš, varēs arī sarakstīties un viņam sūtīt pārtikas un dažu atļautu lietu paciņas. Ja pareizi atceros vienu paciņu ik pēc diviem mēnešiem…

-  Paldies, Vanda, par šo labo vēsti! Tātad tēvs ir dzīvs… Taču kā tu viņu varēji satikt nometnē? Vai arī pati biji arestēta?

-  Nē, Vanda noraidoši pakratīja galvu. Es tad strādāju vietējā partijas avīzē, bet tagad jau galvenajā partijas avīzē "Cīņa". Mūs tur kādu dienu aizveda parādīt, kā padomju darba nometnēs tiek pāraudzināti tautas ienaidnieki.

Vladislavs ilgi klusēja. Viņš dabiski ļoti nopriecājās, ka tēvs ir dzīvs un varētu izdzīvot līdz sava soda termiņa beigām, taču tai pašā laikā viņam bija grūti, pat neiespējami saprast tos cilvēkus, it īpaši Robertu, kurš tik viegli jebkuras varas iestādēm varēja uzrakstīt kaut kādu tur sīku papīreli, kas apsūdzētajam cilvēkam noteikti sagādās lielu nelaimi, ieslodzījumu vai mokošu nāvi. Vai rakstītājs patiešām par to priecājas, jūtas laimīgs?

Un kas notiks ar mani, kad es veikšu līdzīgu atriebības aktu? Vai tāpat priecāšos, tāpat jutīšos laimīgs?!

Un kas un kāda pašlaik īstenībā ir Vanda? Ja viņa strādā kompartijas centrālkomitejas galvenajā avīzē "Cīņa", tad viņa, iespējams, tagad ir saistīta gan ar pašu partiju, gan čeku. Lai gan… Diez vai. Vīratēvs notiesāts un atrodas nometnē. Brīnums, kā viņa vispār ir pieņemta darbā šai avīzē. Bez čekas ziņas tas noteikti nav varējis notikt. Tātad Vandai joprojām ir tuvs sakars ar iekšlietu darbinieku Sergeju. Vai man no tā jābaidās? Protams! Lai gan es tagad droši vien skaitos padomju pusē stāvošais kā nekā vācu okupantu represētais tomēr būs labāk, ja turpmāk pēc iespējas mazāk runāšu un nedarīšu neko tādu, par ko padomju vara mani varētu sodīt.

-   Kur tu nakšņosi? Vladislavs, pagriezies pret Vandu, painteresējās.

-  Es jau teicu dzīvošu šeit, Vanda atbildēja. Šis taču ir arī mans dzīvoklis. Tu negribētu…?

-  Jā, Vanda, negribētu, Vladislavs atklāti pateica. Bet acīmredzot nav manos spēkos…

-   Patiešām, Vanda ar jūtamu pārākuma apziņu apliecināja. Būs vien jāsamierinās. Turklāt… Maz ticams, ka pilsētas varas iestādes mums atļaus šeit dzīvot tikai vieniem. Agrāk vai vēlāk viņi to noteikti atkal pārvērtīs briesmīgajā padomju varas izgudrojumā komunālajā dzīvoklī.

-   Un šeit atkal parādīsies tavs Sergejs? Vladislavs vaicāja.

-   Iespējams, Vanda atbildēja. Taču Sergejs tagad ir jau iekšlietu iestāžu pulkvedis, un pilsēta viņam droši vien iedos atsevišķu dzīvokli.

-  Un tu viņam līdzi? Vladislavs jautāja.

-  Ja viņš mani ņems, Vanda atbildēja.

-  Un kur paliks Ceslavs?

-  Ceslavs paliks kopā ar mani.

-  Un kur palikšu es?

-   Tur, kur tu jau esi, Vanda sacīja. Vienatnē ar sevi vai arī… Atkal kopā ar Stefāniju vai citu sievieti. Vai tev tā varētu būt liela problēma?

-  Nē, Vladislavs asi pakratīja galvu. Problēma ir pati dzīve. Pašlaik tai neredzu nekādu jēgu.

Vanda lēnām pienāca pie Vladislava, vairākas reizes maigi pārbrauca viņa galvai ar roku, tad mīļi pasmaidīja.

-  Ja tu saki, ka ilgi neesi bijis kopā ne ar vienu sievieti… Vanda klusi sacīja. Mēs šo nakti atkal varētu pavadīt kopā…

Vladislavs pārsteigts pagrieza galvu un cieši paskatījās uz Vandu. Viņam šķita, ka Vanda vai nu joko, vai grib par viņu pasmieties.

-  Tu to nopietni? Vladislavs jautāja.

-  Kāpēc gan ne? Vanda smaidīja. Arī es krietnu laiku neesmu…

Vladislavs skumji paskatījās uz blakus stāvošo sievieti. Īstenībā viņam nekas nebūtu pretim šo nakti pavadīt kopā ar savu bijušo sievu, vai to aizmirstot, vienkārši ar jaunu un patīkama izskata sievieti, taču jau pēc brīža viņš šo vēlēšanos apspieda. Tas šķita diezgan pretīgi darīt to, kas bija jādara tikai mīlestībā vai vismaz pret iegūstamo sievieti izjūtot maigumu un cieņu.

Es neesmu nekāds sētas suns, kas var uzlekt jebkurai garāmskrejošai kucei, Vladislavs rūgti nodomāja un nožēloja, ka pret Vandu vairs neizjūt neko citu, kā vienīgi dziļu nepatiku. Jo galu galā nemaz jau nebūtu bijis slikti…

Vladislavs aizgāja uz blakusistabu un tur gandrīz vai visu nakti nosēdēja pie loga, skumji vērojot, kā kaut kur bezgalīgā tālumā debesīs iemirdzas, dziest un atkal iemirdzas tūkstošiem zvaigžņu…

21. NODAĻA

Pēc sarunas ar Baronu jutos vairāk nekā apmierināts. Biju pārliecināts, ka šī ir pēdējā reize, kad viņš mēģināja ar šantāžas un dažādu draudu palīdzību izspiest naudu vai daļu no man piederošā īpašuma.

Būtībā tas vairs nebija iespējams. Ne tikai tāpēc, ka es Ceslavs Rajevskis būdams fiziski spēcīgs, labi trenēts un gandrīz pastāvīgi bruņots vīrietis, vienmēr un jebkuros apstākļos biju gatavs un spējīgs sevi aizstāvēt, bet galvenokārt tāpēc, ka Pārdaugavas reketieru karali Baronu biju pamatīgi nobaidījis un mani bija gatavs aizstāvēt Rīgas kriminālās pasaules bosu boss Zigismunds Zigalis jeb Ziga. Tas bija apmēram tas pats, ja mani būtu apņēmusies apsargāt Sicīlijas Cosa Nostra vai visa mūsu valsts nacionālā armija.

Taču, atklāti sakot, paša personīgā drošība mani nemaz tā īpaši neuztrauca. Es biju nodzīvojis pietiekami interesantu, raibiem piedzīvojumiem bagātu mūžu, iekrājis diezgan pamatīgu kapitālu pārticīgām vecumdienām, un man piederošo izklaides vietu "Āgenskalna kazino" un "Putnu būra" apsaimniekošana tagad izpaudās vairāk kā interesanta laika nosišana, nevis kā pārmērīga centība no visa tā arī turpmāk gūt maksimāli iespējamo peļņu.

Man viss, kas vidusšķiras cilvēkam nepieciešams, sen jau bija, tāpēc pēdējos gados nedaudz laika veltīju arī savu vecāku un ar viņiem saistīto cilvēku mūžu izpētei. Nu, varbūt ne pārāk sīki iedziļinoties viņu dzīves notikumos, taču zināmu interesi tie manī tomēr raisīja. Un ne tikai interesi, bet arī pamatīgu izbrīnu… jo nekas būtisks cilvēku domāšanā, raksturos, tieksmēs, sapņos un rīcībā nebija mainījies. Vienalga bija karš vai miers, mūsu zeme bija okupēta vai brīva cilvēki tāpat cits citu apskauda, nodeva, mīlēja, nīda, un cerēja, ka dzīve kļūs labāka un drošāka.

Bet to, ka dzīvē cilvēks var justies arī ļoti nedroši un apdraudēts, pirmo reizi izjutu 1955. gadā, kad beidzu septīto klasi. īsi pirms skolas izlaiduma eksāmeniem mani pie sevis izsauca jaunais, pēc gadiem gan pusmūža skolas direktors, pavēlēja apsēsties un ar atklāti niknu skatienu nepatīkami ieurbās manā sejā.

Kā tevi sauc? viņš negaidīti jautāja.

Lai gan visos mācību priekšmetos man atzīmes bija gandrīz vai kā teicamniekam, nepaklausīgās, pat izaicinošās uzvedības, iecirtīgā rakstura, atklāti demonstrētās stūrgalvības, nicinošās attieksmes pret pārāk apzinīgajiem paraugskolēniem un biežās sava fiziskā pārākuma demonstrēšanas

Un tāpēc, Česlav Rajevski, lūdz Dievu, lai mēs tev iedodam vismaz apliecību par pamatskolas beigšanu!

dēļ es nepārprotami skolas vadības acīs biju viens no vissliktākajiem zēniem skolā. Turklāt vēl ātri uzliesmoju dusmās un bieži tūlīt metos kauties, it sevišķi, ja mani kāds personīgi apvainoja. Tāpēc arī ātri ieguvu iesauku Trakais.

-       Ko jūs ākstāties! izsmējīgi teicu. Jūs taču zināt, kā mani sauc!

-        Zinu gan, direktors apliecināja. Man tavs uzvārds atgādina… Ko esi nodomājis darīt pēc skolas beigšanas?

-  Mācības turpināšu vidusskolā.

-  Un ko pēc tam?

-  Universitātes juridiskā fakultāte.

-  Kas tālāk?

-  Strādāšu par tiesnesi.

-  Kāpēc?

-  Lai varētu tiesāt…

Gribēju teikt "lai varētu tiesāt tādus kā jūs", taču tomēr nepateicu. Jau daudz agrāk biju sapratis, ka dažreiz nav slikti arī paklusēt.

-  Es mīlu taisnību, biedri direktor, mierīgi paskaidroju.

-        Tātad mūsu dzīvē tu saskati daudz netaisnības? direktors bargi prasīja.

-  Es redzu daudzus sliktus cilvēkus, atbildēju.

-        Bet kāds pats esi? direktors spēji uzkliedza. Kāds ir tavs vectēvs? Tautas ienaidnieks! Joprojām sēž cietumā! Un tāpēc, Ceslav Rajevski, lūdz Dievu, lai mēs tev iedodam vismaz apliecību par pamatskolas beigšanu! Jo tu, tautas ienaidnieka mazdēls, nekādā augstskolā nekad netiksi uzņemts! Es to Andžeju Rajevski pazinu. Jau tavā vecumā man nācās strādāt smagu darbu viņa fabrikā! Tāpēc tagad arī tu… Tikai par melnstrādnieku! Nekas labs tevi dzīvē negaida!

Neskatoties uz to, ka jau bija sācies tā sauktais Hruščova atkusnis, parastā ikdienā to gandrīz vēl nejuta. Bet Staļina laika bargo ikdienu biju izjutis jau no agras bērnības.

"Tavs vectēvs dzīvo pie baltajiem lāčiem!"

"Tavi radinieki ir padomju valsts ienaidnieki!"

"Tu nāc no buržuju ģimenes!"

"Rajevski kādreiz te ievākušies Latvijā… Darbaļaužu ekspluatatori…"

Bet man bija sava kompānija, labi draugi, kuri savukārt nikni neieredzēja komjauniešus un partijniekus, un ar paraugzēniem kāvāmies uz velna paraušanu.

Taču bieži man izrādītā nicināšana tikai vēl vairāk nocietināja sirdi, un pats jutu, kā no mierīga un samērā paklausīga un godīga zēna lēnām pārvēršos niknā zvērēnā.

1956. gada rudenī beidzot mājās no desmit gadus ilgā apcietinājuma un tam sekojošā nometinājuma atgriezās vectēvs Andžejs. Tieši tovakar ar tēvu atradāmies mājās. Mātei Vandai, sakarā ar to, ka vīratēvs notiesāts kā padomju varas ienaidnieks un atradās kādā no Krievijas soda nometnēm, tomēr aizliedza strādāt partijas centrālkomitejas galvenajā avīzē "Cīņa", un māte pārgāja darbā uz rajona izpildkomitejas komunālo daļu. Sākoties Hruščova valdīšanas laikam, viņa acīmredzot ne bez sava vīra valsts drošības komitejas augsta ranga darbinieka Sergeja Ustinova palīdzības tika pārcelta darbā uz pilsētas izpildkomitejas kultūras nodaļu.

Kad atvēru durvis, sev priekšā ieraudzīju pavecu kalsnu vīrieti nonēsātā rudens mētelī ar nedaudz saņurcītu žokejcepuri galvā, bet rokā viņam bija paliels finiera čemodāns.

-   Sveiks! vīrietis aizsmakušā balsī sveicināja. Vai esmu trāpījis pie Rajevskiem?

-  Jā, es atbildēju, bet bez mums šeit vēl mitinās Jegorovi un Ivanovi.

-   Pats esi Česlavs? vīrietis, vērīgi uz mani skatoties, prasīja.

-   Tā sanāk. Apliecinoši pamāju ar galvu. Ja jūs pie Rajevskiem… Es tūlīt pasaukšu tēvu.

-  Esmu atnācis arī pie tevis, vīrietis sacīja un, uzmanīgi skatīdamies uz gaiteņa sienām un tur pakārtām drēbēm, nesteidzoties devās uz divām attālākajām dzīvokļa istabām, kur dzīvojām ar tēvu.

Viņu satikšanās bija diezgan aizkustinoša. Viens otru cieši apskāva, abi ilgi stāvēja gandrīz vai nekustēdamies, un es redzēju kā atnākušais sirmais vīrietis klusi raud.

-   Šis ir tas mirklis… viņš tikko dzirdami teica. Beidzot tas ir noticis! Kaut kas pilnīgi neticams! Dēls… Es par šo brīdi sapņoju vairāk nekā piecpadsmit gadus…

Vectēvs Andžejs pret mani nekādu maigumu neizrādīja, tikai cieši piespieda klāt un nedaudz sapurināja.

-  Esi izaudzis jau liels… Kad tevi pēdējo reizi redzēju, tu vēl gulēji ratiņos un nemaz neapjēdzi, kāda nelaime uzbrukusi gan pasaulei, Latvijai, gan mūsu ģimenei.

Paēduši vakariņas, atgriezāmies istabā, kur vectēvs īsumā pastāstīja, ko bija piedzīvojis čekā tūlīt pēc aresta un vēlāk soda nometnē, bet Vladislavs tēvam par Vandas saiešanos ar čekas virsnieku, kas, iespējams, glābusi pārējos Rajevskus no padomju represijām; par gestapo un Biķernieku mežā piedzīvoto…

-   Šokējošākais bija pats aresta brīdis jau dažas dienas pēc 1. Maija mītiņa, tēvs teica. Atceries, pēc šī mītiņa mēs bijām pārliecināti, ka nekādas represijas mūsu ģimeni neskars… Un it sevišķi tas tā varēja būt pēc tam, kad Vandai uzradās tas viņas mīļākais no čekas… Es nezinu, kā tu pēc tam izturējies pret Vandu un kā mums vajadzētu vērtēt viņas toreizējo rīcību… Kā tu domā, Vladislav, vai Vanda, tolaik likdamās gultā ar to čekistu, pārējos Rajevskus patiešām centās pasargāt no izsūtīšanas uz Sibīriju?

-  Grūti pateikt, Vladislavs domīgi sacīja. Pats zini, kādas ir sievietes. Nekad neko nevar paredzēt. Varētu jau domāt, ka bez citas vajadzības viņai bija arī tāda vēlēšanās… Katrā ziņā ne mani, ne Boļeslava ģimeni, ne Ceslavu nekādas padomju represijas neskāra. Toties pēc krieviem tūlīt nāca vācieši…

-  Iespējams, ka arī mani krievi būtu likuši mierā, ja ne kāds ziņojums par mums visiem un atsevišķi par mani… Andžejs aiz niknuma manāmi drebošā balsī teica. "Darbaļaužu asinssūcējs", "Spilgts buržuāzijas pārstāvis", "Strādnieku šķiras nāvīgs ienaidnieks"… Un tā tālāk. Tā ka attiecībā uz mani, Vanda varēja ar to čekistu arī nemīlēties. Jo vienmēr ne tikai padomju laikā kāda "patriota" ziņojums varas iestādēm par cita cilvēka "kaitīgiem" politiskiem vai dzīves uzskatiem varai ir daudz svarīgāks par šā cilvēka patieso dzīvi, profesiju un sociālo stāvokli. Galvenais ir atmaskot! Ieriebt visiem, kas šim ziņotājam nepatīk! Un līdz ar to pašam justies kaut īslaicīgā drošībā.

Andžejs uz brīdi apklusa un kārtējo reizi vērīgi noskatīja istabu, kuras iekārtojums neko daudz nebija mainījies kopš pirmskara laika.

-  Tu Vandai piedevi? viņš negaidīti jautāja.

-  Ko man viņai vajadzēja piedot? Vladislavs pēc neilga klusuma brīža vaicāja.

-  Nodevību! Andžejs stingrā balsī atbildēja. Viņa taču tevi un Ceslavu nodeva.

-  Es uz to skatos mazliet citādāk, Vladislavs mierīgi atbildēja. Nodevība ir tā, ko pret mani izdarīja Roberts, bet Vanda… Sievietei nevienam nav jāpaskaidro, kāpēc viņa ar kādu liekas gultā. Pat vīram ne! Kas mēs vīrs un sieva viens otram esam? Divi cilvēki, kas kādu dienu sarunā dzīvot kopā. Bet, ja to nevar vai negrib, katrs atkal dara, ko grib. Bez tam… Es pirmais no viņas atsacījos. Tā ka nedomāju, ka viņa mani ir nodevusi vai izdarījusi liela grēka darbu, saiedamās ar citu.

-  Nevis vienkārši ar kādu citu, bet gan ar čekas virsnieku! Andžejs dusmīgi atgādināja.

-  Tam nav lielas nozīmes, Vladislavs atbildēja. Ja tu sāc vērtēt cilvēkus pēc šādiem kritērijiem pēc viņu profesijām, ieņemamajiem amatiem, tautības vai sociālās izcelsmes, ar ko tādā gadījumā atšķiries no trulajiem boļševikiem vai augstprātīgajiem nacistiem?

-  Un tomēr…

-   Nē, tēv! Visu izšķir cilvēka patiesā būtība un tas, ko viņš konkrēti dara! Tas ir stereotips liela daļa latviešu uzskata, ka tie, kas strādā padomju drošības iestādēs galvenokārt čekā, visi ir baigie nelieši un nagu maucēji. Tāpat kā krievi un liela daļa no latviešiem savukārt visus vāciešus un viņu drošībniekus uzskata par ļaužu bendēm, cilvēku šāvējiem un necilvēkiem. Bet tas vienkārši ir stulbi! Jā, kā vieni, tā otri dienesti ir saistīti ar tūkstošiem cilvēku traģēdijām, ar arestiem, sodiem un ļaužu apšaušanu, taču nejau visi tur ir tādi, kuru rokas mirkst nevainīgu cilvēku asinīs vai asarās! Tas būtu apmēram tas pats, ja mēs kā nacistu ideologi uzskatītu, ka visi žīdi jau piedzimstot sevī iemieso smagu vainu cilvēces priekšā un tāpēc ir iznīcināmi, vai kā komunisti, kas ir pārliecināti, ka tādu pašu ļaunumu un vainu cilvēces priekšā nes strādnieku šķiras ienaidnieki buržuji, kapitālisti, inteliģence vai vienkārši daudzmaz turīgi un gudri cilvēki.

-   Es tevi, Vladislav, vairs nepazīstu, Andžejs noskumis teica. Tava sieva sametas kopā ar čekas virsnieku…

-  Vai es pateicu ko nepareizu?

-  Nē, viss jau it kā pareizi, bet… Kur tagad Vanda dzīvo?

-   Es jau tev rakstīju. Mēs izšķīrāmies un Vanda drīz apprecējās ar Sergeju Ustinovu. Viņam tepat netālu Miera ielā iedeva lielu trīsistabu dzīvokli. Drīz piedzima dēls Andrejs.

-   Un kas ar Stefāniju? Andžejs turpināja interesēties.

-  Dzīvo šeit vai kara beigās aizdrāzās uz Vāciju?

-   Dzīvo turpat Iļģuciemā, Vladislavs atbildēja. Precējusies nav, bet viņai ir meita Baiba.

-  Kāpēc arī pats vairs neapprecējies?

-   Nemaz īsti nezinu. Laikam jau neviena, ko es tā ļoti gribētu, vienkārši nav trāpījusies.

-  Un kas ir ar Robertu? Andžeja balss atkal kļuva daudz drūmāka. Viņš ir Rīgā? Krievijā? Vācijā? Varbūt miris?

-   Neviens par viņu neko nezina, Vladislavs atbildēja.

-   Vanda vienreiz teica tas bijis dažus gadus pēc kara un to viņai savukārt kaut kā nejauši esot pateicis Sergejs lai izvairītos no soda, laikam pat no nošaušanas par sadarbošanos ar vāciešiem, esot kļuvis par Valsts drošības komitejas īsti nezinu štata vai ārštata darbinieku, un čekai nodevis turpat vai pusi no Iļģuciema iedzīvotājiem, kā arī daudzus mūziķus un kultūras darbiniekus, visus apsūdzot kalpošanā vācu okupācijas varai. Bet vissmagākais esot nodevis pat veselu nacionālās pretošanās grupu, kādu mums te Kurzemē un Latgalē bija pilni meži. Bet tad viņš pavisam nesen pats kaut kur pazuda. Vismaz pēdējā laikā neviens viņu nav redzējis. Varbūt mainījis izskatu, vārdu un uzvārdu? Varbūt krievi viņu beigu beigās tomēr atkal arestējuši un viņš pašlaik atrodas kādā no nometnēm?

-   Tā tas varētu būt, Andžejs domīgi pateica, tad negaidīti pievilka mani pie sevis, cieši piekļāva un ilgi tā turēja. Tad prasīja. Tu ar savu māti satiecies?

-  Ļoti reti, es atbildēju.

-  Uz viņu esi dusmīgs?

-   Nē. Tas, ka viņa kara sākumā mani te pameta pavisam maziņu… Tas jau bija sen. Bez tam man taču bija tēvs, onkulis Boļeslavs un tante Terēze.

-   Kā tas gadījās, ka Boļeslavs ar Terēzi tika arestēti un notiesāti tikai četrdesmit septītajā gadā, nevis tūlīt pēc kara? Andžejs jautāja. Ja jau viņi tāpat tika nodoti par sadarbību ar vāciešiem?

-  Grūti pateikt, Vladislavs atbildēja. Vienreiz par šo lietu parunāju pat ar Vandas vīru, bet viņš teica, ka neko par to nezinot. Taču ticami tas neizklausījās. Mazliet vēlāk kāds vīrs, kas, iespējams, ir saistīts ar Valsts drošības komiteju un ir vienas mūsu teātra aktrises mīļākais, kādas pirmizrādes ballītes laikā, zinot, ka Boļeslavs ir mans brālis, pavēstīja ziņojumu par Boļeslavu, ka viņš vācu laikā draudzējies ar SD virsnieku Edgaru Osi un vispār ārstējis tikai SS vīrus, "stūra mājai" uzrakstījis kaut kāds tur Roberts Ragovskis, kas mūs labi pazīstot. Nav izslēgts, ka šis rakstītājs ir tas pats Roberts Rogovs.

-  Tā tas varētu būt, Andžejs atkal domīgi sacīja. Kāpēc viņš tā uzkritis tieši mūsu ģimenei? Vai patiešām tikai Stefānijas dēļ? Bet tu taču viņu uz mūžu neesi dabūjis! Kāpēc viņš joprojām tā trako?

-  Ja tas būtu vienīgi Stefānijas dēļ, tad viņam loģiski vajadzētu apmierināties tikai ar mani. Vladislavs mēģināja saprast šā cilvēka rīcību. Bet Robertam ļaužu nodošanas vai atmaskošanas tieksme ir jau kā smagas slimības izpausme apziņas patoloģija un varas laikiem te nav nekādas nozīmes. Jo tas vienkārši ir cilvēka dabā un balstās uz ārkārtīgi primitīva pieņēmuma pamata pareizi, taisnīgi un sabiedrībai derīgi ir tikai tas, ko daru un domāju "es"!

Andžejs vēlreiz cieši paskatījās uz mani.

-  Tagad mācies vidusskolā? -Jā.

-  Patīk?

-  Nav ne vainas.

-  Ko pēc tam? Kas gribi būt?

-  Labprāt būtu izmeklētājs, prokurors vai tiesnesis. Man tas viss patīk. Bet mani jau brīdināja jūsu dēļ es nekad juridiskajā fakultātē netikšot uzņemts! Tā ka nekas neatliks, būs jāiet uz kādu fabriku par melnstrādnieku…

Andžejs pēkšņi strauji pagriezās, ātri mani satvēra aiz abiem pleciem un spēcīgi sapurināja.

-   Česlav, beidz tā muldēt! viņš skaļi uzkliedza. Ja tā arī notiks, tad ne jau mūsu Rajevsku dēļ! Tas notiks šīs drausmīgās un stulbās padomju varas dēļ! Visas šīs vājprātīgās ideoloģiskās sistēmas dēļ! Un tādu cilvēku kā Rogovs vainas dēļ! Tu to saproti, Česlav? Bet ja nesaproti, tad tas tev jāiegaumē uz laiku laikiem iespējams, neviena varas sistēma nav ideāla, taču tāda, kāda valda Padomju Savienībā… Tā vienkārši ir necilvēciska, un tev savā dzīvē ir jādara viss, lai tādas vairs nebūtu…

-   Izbeidz! tēvs ļoti uztraucies iesaucās un spēji mani atrāva no vectēva rokām. Liec puiku mierā! Tas tikai vēl trūka, lai vēl viens no mūsu ģimenes nokļūtu ieslodzījumā! Pietiek! Vai mēs patiešām šai ziņā esam nolādēti?!

22. NODAĻA

Jā, Roberts, skatīdamies uz pārpildīto restorāna deju zāli, kādā no 1944. gada oktobra sākuma vakariem, nodomāja. Mēs visi savā ziņā esam nolādēti un nolemti sodam. Un šis laiks ir nolādēts. Un šī pasaule un cilvēki. Un zeme un debesis. Un ūdens vilnis jūrā, puķe pļavā, smilšu graudiņš pludmalē un vistālākā zvaigzne debesīs.

Varbūt nolādēts ir arī Dievs.

Kāpēc viņš klusē un neko nedara? Kāpēc pasaulē valda tāds baismīgs haoss?

Roberts jau trīsdesmito gadu beigās, mācoties konservatorijā, kur arī iepazinās ar Stefāniju, sāka spēlēt saksofonu nelielā orķestrī, kas pastāvīgi muzicēja restorāna "Astorija" lielajā zālē. Orķestra sastāvs, salīdzinot ar pirmskara laiku, pašlaik gan bija krietni mainījies un profesionālajā ziņā kļuvis krietni vājāks. Divi agrākie mūziķi aresta dēļ pazuda jau pirmajā padomju gadā, divi savukārt tāda paša iemesla dēļ vācu laikā, viens tika iesaukts leģionā, vēl kāds jau bija aizbēdzis uz Kurzemi, un šis izrādījās pēdējais vakars, kad daži vēl palikušie orķestra vīri nolēma, ka beigt spēlēt pienācis laiks arī viņiem. Runāja, ka jau pēc trim četrām dienām Rīgā atkal būšot krievi. Bet kas tālāk?

Galvenajās līnijās tas jau bija zināms. Tad kāpēc īsu brīdi pirms pasaules un pašu bojāejas mēs vēl nevarētu palīksmot?

Roberts uzmanīgi vēroja zāli un mazliet nicīgi nodomāja tās ir dzīres mēra laikā… Un viņš atcerējās kaut kur lasījis, ka šādas "dzīres" esot pat kaut kas obligāts un likumsakarīgs. Vienmēr mēra vai kara laikos, Lielās franču revolūcijas vai boļševiku terora gados, pati daba kaut kādā fantastiskā veidā zinot un redzot miljoniem cilvēku bojāeju, atlikušajām ļaužu masām pēkšņi atraisa visus pamatinstinktus, tādā veidā viņus pilnībā atbrīvojot no Baznīcas un sabiedrības uzspiestajiem morāles šķēršļiem, liekot mesties neprātīgās seksuālās orģijās, lai pēc iespējas ātrāk atjaunotu zaudēto dzīvību skaitu…

Un tagad, cienījamā publika, mēs varbūt pēdējo reizi Latvijā atskaņosim… Jā! Uz jūsu vēlēšanos "Zilais lakatiņš"!

Un raudāja vijole. Un kliedza saksofons. Un arī orķestra jaunā soliste Irēna, ap kaklu apmetuši gaiši zilu, saimniecības telpā atrastu nelielu galdautu, dziedot gandrīz vai raudāja. Un arī vairākiem dejotāju pāriem acīs mirdzēja asaras.

Paliec sveika, mīlestība!

Paliec sveika, jaunība!

Paliec sveiks, mīļotais!

Paliec sveika, dzīve!

Un nekas vairs nebūs tā, kā bija vakar un kā ir šodien.

Roberts redzēja, kā Stefānija kaisli pieglaužas kādam jauneklim, acīmredzot bijušajam leģionāram, kas guvis smagu ievainojumu viņš bija zaudējis aci, kas tagad pārvilkta ar smalku melnu zīda saiti.

Un profesors Boļeslavs Rajevskis ar jaunu skaistulīti droši vien ar kādu no savām medmāsiņām. Turpat blakus dejoja arī viņa draugs SD virsnieks Edgars Osis, tikai šoreiz bez sava bailes izraisošā melnā formas tērpa. Un pazīstama Operas baleta soliste ar savu vīru abi vienlaikus gan laimīgi, gan nelaimīgi.

Un slavenā Dailes teātra aktrise Smiļģa protežē ar abām rokām apķērusies ap kaklu kādam pavecākam kungam.

Un viens no avīzes "Tēvija" asākajiem žurnālistiem, kas pēdējā laikā turpat vai katrā laikraksta numurā lasītājus brīdināja no gaidāmajām boļševiku briesmām un aicināja tautiešus nekavējoties bēgt uz neuzvaramo brīvības un taisnības zemi Lielvāciju… Viņa dejas partnere bija populāra mīlas lirikas dzejniece, kuras vīru pirmskara Latvijas armijas virsnieku boļševiki bija arestējuši jau 1940. gada vasarā.

Lai nu kam, taču viņiem visiem laikam patiešām šīs bija pēdējās dienas, kad ja paveiktos vēl varēja aizmukt no tā, kas viņus šeit varētu sagaidīt jau pēc dažām nedēļām.

Kad orķestris beidza spēlēt, Roberts nolika saksofonu, brītiņu pagaidīja, kamēr Stefānija ar savu "admirāli Nelsonu" apsēžas pie viena no zāles galdiņiem, tad nesteidzoties piegāja klāt.

-   Sveika! Viņš Stefānijai viegli pamāja ar galvu. Tad pagriezās pret bijušo karavīru. Kas tevi tā apstrādāja?

-  Šovasar pie Madonas, viņš atbildēja. Tur gāja ellīgi smagi.

-  Vai kaut kur gāja arī viegli?

-  Viegli ir pašlaik, jauneklis sacīja. Labs restorāns, labs alkohols, laba mūzika un blakus jauka meitene. Kas vainas?

-  Nekādas, Roberts piekrita. Un galvenais krievi vēl nemet bumbas uz galvas. Tāpēc kamēr ir vēl tāds neliels klusuma brīdis varbūt uz dažām minūtēm mūs atstāsi vienus? Stefānija man ir sena…

Jauneklis ar veselo aci nopietni paskatījās uz pretim sēdošo Stefu.

-  Gribi?

-  Jā, Stefānija apstiprināja. Kas zina, kad šo tipu vēl kādreiz satikšu.

Vienacainais jauneklis piecēlās un aizgāja. Roberts apsēdās viņa vietā.

-   Patiešām, Stefa, kas to lai zina, kā drīz sagriezīsies mūsu dzīve… viņš nedaudz uztraucies teica. Par mīlestību nerunāšu. Tu mīlēt neproti un droši vien nekad arī nepratīsi. Vai tagad, piemēram, ar šo kara invalīdu tu liecies gultā tīras žēlastības dēļ? Un tev jau vienalga ar ko?

-   Viņš ir manas labākās draudzenes brālis, Stefānija sacīja. Jā, kaislībai nācis klāt arī žēlums. Un kas?

-  Nekas. Roberts pasmīnēja. Kur palika tavs gestapovietis Normunds Nuķis? Jau aizlaidies?

-  Patiešām, Stefānija apliecināja. Kaut kur pēkšņi pazuda. Bet es domāju… Viņš taču atrodas dienestā!

Roberts nolika saksofonu, tad nesteidzoties piegāja klāt.

-       Ko pati doma darīt? Roberts painteresējās. Paliksi Rīgā?

-       Nē, Stefānija atbildēja. Manai draudzenei Liepājā ir radi. Rīt vai parīt brauksim uz turieni. Un, ja sanāks, tad tālāk ar kuģi uz Vāciju.

-  Kāpēc?

-  Man te palikt ir bail.

-       No kā tev jābaidās? Roberts ar nelielu izsmieklu prasīja. Tūlīt šeit atkal būs krievi. Bet tavs tēvs atkal liels priekšnieks… Tu te jutīsies labāk par visiem.

Stefānija lēnām paņēma garu ziloņkaula iemuti, ielika tajā cigareti, aizsmēķēja un, manāmi saspringta, cieši paskatījās uz Robertu. Viņš joprojām bija izskatīgs, labi ģērbies un visādā ziņā interesants vīrietis, un Stefanijai nebija grūti saprast, kāpēc viņa tūlīt pēc Vladislava sev par mīļāko izvēlējās arī Robertu. Taču pašlaik sakarā ar to, ko Stefānija par Robertu zināja viņš šķita ārkārtīgi nepatīkams cilvēks.

-       Paklausies, Robert, viņa klusi sacīja. Ko tev Vladislavs bija tik sliktu izdarījis, ka tu viņu nodevi vāciešiem, tā pakļaujot drošai nāvei?

Roberts nedaudz satrūkās, tad nopietni paskatījās, kā Stefānijā, vismaz ārēji mierīga, gaisā pūš lielus cigaretes dūmu apļus.

-  Kā tu to zini? viņš prasīja.

-  Neuzdod muļķīgus jautājumus! Stefānija nikni sacīja.

-  Nezināji, ka nekas uz šīs pasaules nav noslēpjams?

-   Kaut kā par to nemaz nedomāju, Roberts atbildēja.

-  Toreiz tas likās diezgan drošs pasākums.

-       Bet kādēļ? Stefānija nedaudz pacēla balsi. Mēs taču toreiz visi bijām draugi! Vai vēl atceries to mūsu trijatā pavadīto trako nakti?

-       Tieši tāpēc, mīļā! Roberts teica. Es vairs negribēju dalīties. Sieviete drīkst piederēt tikai vienam!

-       Muļķības! Stefānija sacīja, un viņas balsī skanēja dziļš nicinājums. Bet kāpēc fričiem uzrakstīji ziņojumu arī par mani un manu tēvu?

Roberts spēji samulsa. Viņš kaut kā nebija iedomājies, ka arī tas kādreiz varētu kļūt zināms Stefānijai un, iespējams, arī pārējiem cietušajiem.

-  Es neko tādu…

-  Nevajag, Robert! Stefānija asi sacīja. Man taču bija draugs… Kā tu saki gestapovietis Normunds Nuķis. Taču viņš nebija tāds kā citi šai dienestā nevienu nearestēja, nespīdzināja un nešāva. Viņš tur bija tulks kancelejas darbinieks. Tad kāpēc tu, Robert, gribēji, lai arī es, tāpat kā Vladislavs, tiktu arestēta un nošauta? Tikai, lūdzu, nestāsti, ka to darīji mana tēva dēļ!

-   Nē, Stefa, viss ir pareizi, Roberts sadrūmis atbildēja. Tas tika darīts tevis dēļ. Nodomāju ja nav man, lai nav nevienam! Un vispār… Dzīvē tā notiek. Visi labie un sliktie darbi vienmēr tiek darīti tikai sievietes dēļ. Bet sievietes visu slikto un labo dara vīriešu dēļ. Tas viss, protams, ir diezgan primitīvi, bet ko citu gaidīt, ja pats cilvēks daudzējādā ziņā vēl atrodas primāta stāvoklī, kad viņa dzīvi un paša rīcību galvenokārt nosaka tikai dažas visinstinktīvākās vēlēšanās vara un sekss. Vai arī otrādi.

-  Tas nav attaisnojums Stefānija teica un beidza smēķēt. Un kāpēc vēl vajadzēja mākslinieku Grundmani?

-  Viņš negribēja atdot tavu aktu, taču tu tur esi tik vienreizēji skaista…

-  Paldies, Robert.

-   Bet vispār interesanti. Roberts, nopietni skatoties Stefānijas lielajās acīs, sacīja. Kāpēc tie friči tevi tomēr tik ātri palaida vaļā?

-  Kāpēc Vladislavu nenošāva? Kāpēc drīz brīvībā palaida Grundmani? Tāpēc, Robert, ka vienmēr atrodas cilvēki, kas tomēr nav primāti, vienalga, tas ir latvietis, krievs, ebrejs vai vācietis. Bet kāpēc tu, mans bijušais draugs, vēl atrodies šeit, spēlē "Zilo lakatiņu", bet ar to nepamāj atvadu sveicienus un nelaidies prom? Krievi jau esot netālu no Rīgas!

Roberts krietnu laiciņu klusēja. Acīmredzot viņš vēl neko īsti nebija izlēmis. Visticamāk, bija nolēmis tomēr palikt Rīgā, ja sava prāta mazspējā bija iedomājies, ka neviens taču neuzzinās, ka viņš vācu okupācijas laikā par daudziem cilvēkiem rakstījis denunciācijas, kas nevienam vien maksāja ne tikai ieslodzījumu, bet arī dzīvību.

Viņš bieži jautāja pats sev, jo patiešām pats sevi bieži nesaprata kāpēc es to daru, turklāt vēl nekādu materiālo vai cita veida labumu no tā negūstot? Kāpēc?! Sākumā viss it kā bija skaidrs viņš bija samīlējies Stefānijā, taču Vladislavs traucēja. Bija pienācis laiks gan padomju, gan vācu okupācija -, kad, lai personīgu iemeslu dēļ un ne tikai tāpēc! iznīcinātu kādu cilvēku, nemaz nevajadzēja pašam ķerties pie naža vai pistoles. Atlika vienīgi rokā paņemt spalvaskātu un nelielu papīra gabaliņu…

Viens no pirmajiem viņa upuriem bija Vladislavs un, kaut pēdējā mirklī tomēr izglābās no nāves, vismaz dabūja izbaudīt visus pastiprinātas nopratināšanas "jaukumus" Rīgas Centrālcietumā. To uzzinot, Roberts sajuta līdz tam vēl neizjustu baudu. Viņš pēkšņi sajuta varu pār cilvēkiem! Viņš apzinājās un tas viņu bezgala priecēja! cik neparasti viegli viņš spēj ietekmēt daudzu cilvēku likteņus. Tas Robertā radīja ārkārtīgi patīkamu varas apziņu ne viņam jākaro, ne ar kaismīgām runām jāuzstājas dažādos darbaļaužu mītiņos vai pretboļševisma demonstrācijās. Tikai mierīgi jāapsēžas pie rakstāmgalda un tobrīd esošās varas represīvajiem orgāniem jāuzskribelē dažu personu vārdi un uzvārdi, paziņojot, ka šie cilvēki ir nāvīgi varas pretinieki…

Taču ne vienmēr tas nostrādāja tieši tā, kā bija iecerēts. Galu galā arī šajos visai drūmajos kantoros ne visi bija muļķi vai attiecīgās ideoloģijas galīgi apmāti ļaudis. Tā sveikā izspruka arī Stefānija, mākslinieks Grundmanis un vēl daži nepamatoti apvainotie. Taču šos "zaudējumus" ātri kompensēja tie, kuri tā arī palika ieslodzīti soda nometnēs vai tika nošauti.

So nodarbi Roberts pārvērta tādā kā aizraujošā sporta veidā, kad, gūstot kārtējo uzvaru, izjuta garīgu pacēlumu un pat zināmu lepnumu es esmu spēcīgāks!

Stefānija satvēra rokassomiņu un skatījās uz zāles ieeju, vai tur jau neparādīsies viņas vienacainais draugs.

-»■ Mēs katrs savu mūžu nodzīvojam tā, kā paši to gribam vai kā mums to liek darīt apstākļi, Stefānija domīgi sacīja. Varbūt tā, kā dzīvoju es, pēc kaut kādiem tur morāles standartiem, ir ļoti slikti un nepareizi, taču es nevienam, atšķirībā no tevis, Robert, nekādu ļaunumu neesmu sagādājusi. Tā ka paliec uz vietas vai bēdz, kur acis rāda, taču diez vai no soda kādreiz spēsi izvairīties.

-   Par mani daudz nebēdā! Roberts indīgi pasmīnēja. Krievi nav muļķi viņiem tādi kā es varbūt būs daudz vajadzīgāki par vienu otru stahanovieti…

Stefānija dusmīga uzmeta viņam nicinošu skatienu un atkal paraudzījās uz zāles durvīm.

-   Tūlīt atgriezīsies Oļģerts un es pateikšu, lai viņš tevi nošauj! Stefānija visā nopietnībā teica.

Roberts skaļi iesmējās un pret Stefāniju izjuta grūti apvaldāmu niknumu.

-  Viņš jau vairs neatgriezīsies, Roberts sacīja. Neceri! Visi vīrieši, ar kuriem tu guli, nez kāpēc tevi ātri pamet. Gan Vladislavs, gan es, gan Grundmanis, gan tas Normunds Nuķis, gan šis nelaimīgais kara invalīds un desmitiem citu! Un zini kāpēc? Tāpēc, ka tu neko citu dzīvē neproti darīt, kā vienīgi nodziedāt dažas dziesmiņas un kaislē trakot gultā! Bet ar to ir par maz, lai sieviete ilgstoši būtu laimīga. Ja šo laiku pārdzīvosi un paliksi dzīva, pēc dažiem gadu desmitiem tu jau būsi veca, līdz pēdējam izjāta vecene un nomirsi dziļā vientulībā.

-  Labāk padomā pats par savu galu! Stefānija teica un atkal uzmeta Robertam nicinošu skatienu.

Tas vispār šķita savādi. Bija pagājuši tikai kādi pieci gadi kopš tā laika, kad viņi viens otru neprātīgi skūpstīja, mīlējās un skaļi sapņoja par skaistu dzīvi jau vistuvākajā nākotnē. Kāpēc un kur tas viss tik ātri izčabēja?

To izdarīja laiks vai viņi paši?

Vai mirkļa sekss, ko bija iedomājušies par mīlestību, vai katra ambiciozais ego, kad daudz nerēķinies ar citu cilvēku jūtām un dzīvēm?

Tikai es! Tikai man!

Ļoti skaisti. Vienīgi vēlāk nebrīnies, ja pienāks brīdis, kad pēkšņi tev visapkārt esošā pasaule izrādīsies baismīgi tukša…

23. NODAĻA

Stefānija, netikusi Rīgā uz pēdējā bēgļu pārpildītā kuģa, nākamo ziemu un pavasari nodzīvoja Liepājā draudzenes ģimenē, priecādamās par veiksmes doto iespēju turpināt šo trako, aizraujošo teātra izrādi "Dzīve", ko iestudējis Dievs vai, daudz ticamāk, kāds no psihiatriskās slimnīcas izbēdzis šizofrēniķis.

Maija sākumā, kad negaidīti bija uzziedējuši ceriņi, Stefānija vēlreiz mēģināja aizbēgt uz Vāciju. Taču arī šoreiz, izvairoties no asas drūzmēšanās un pat kautiņiem, viņa palika krastā. Un labi vien bija.

Mazais, izmisušu ļaužu pārpildītais kuģītis vēl nebija ticis pat dažas jūdzes no krasta, kad sarkanarmijas piķējošais bumbvedējs tiešā trāpījumā tam uzmeta divas nelielas bumbas, bet ar to pietika. Pēc pusstundas tai vietā varēja redzēt peldam tikai dažādus koka gabalus, vairākus čemodānus, bērnu rotaļlietas dažas lellītes un lāčus un kādu vīru, kas, pieķēries pie atrautām kajītes durvīm, lēnām peldēja atpakaļ uz krastu…

Rudenī Stefānija atgriezās Rīgā un, sākoties jaunajai teātra sezonai, turpināja darbu Operetē.

Turpat bija arī Vladislavs.

Darbu Centrālajā slimnīcā turpināja Boļeslavs.

Tāpat arī Roberts Rogovs pēc ilgām pārdomām tomēr nebēga, bet palika Rīgā un turpināja spēlēt saksofonu restorānā "Astorija". Repertuārs tagad, protams, bija stipri mainījies, taču visi jutās apmierināti kaut vai ar to, ka pagaidām vēl ir dzīvi. Un brīvi. Kas zina, kas notiks rīt, un tāpēc…

Drīz pēc kara beigām Rīgā atgriezās arī PSRS Iekšlietu tautas komisariāta pulkvedis Sergejs Ustinovs, kurš tolaik ieņēma Latvijā darbojošās speciālās karaspēka grupas "Smerš" komandiera pirmā vietnieka posteni.

Pēc šī savdabīgā un ārkārtīgi varenā spiegu, sabotieru, dezertieru un pretpadomju apkarojošās specvienības, kas pastāvēja līdz 1946. gada maijam un kuras nosaukums bija saīsinājums no krievu valodas vārdiem "CMepTb mriMOHaM!" jeb "Nāvi spiegiem", vadības pieprasījuma pilsētas izpildkomiteja Sergejam Ustinovam pastāvīgai dzīvošanai ierādīja lielu trīsistabu dzīvokli Miera ielā, kur pirms tam bija dzīvojusi kāda bēgļu gaitās uz Rietumiem devusies latviešu ģimene.

Drīz pie Sergeja pārgāja dzīvot no Vladislava jau oficiāli šķīrusies Vanda, līdzi ņemot arī dēlu Ceslavu.

Vladislavs savā Tērbatas ielas tagad jau patiešām komunālā dzīvokļa divās istabās palika viens.

1946. gada vasarā gandrīz vai visu šo cilvēku dzīvē ienāca it kā jau gaidītās satraukuma, baiļu un baigu nojausmu pilnas dienas. Padomju vara Sergeja Ustinova personā beidzot gribēja noskaidrot, ko tad Rajevski un ar viņiem saistītie cilvēki īsti ir darījuši vācu okupācijas laikā…

Pirmais uz nopratināšanu ārēji skaistā jūgendstila ēkā iepretim Vecajai ģildei bijušajā "Smerš", tagad Baltijas kara apgabala sevišķās daļas štābā tika iesaukts Vladislavs.

Telpa, kur viņu ieveda, bija diezgan plaša, taču visa grima vieglā pustumsā. Visiem trim logiem bija tumšzili aizkari, un izskatījās, it kā gaisā virmotu dūmaka.

Sergejs sēdēja aiz papīriem apkrauta rakstāmgalda, blakus dega spoža galda lampa, bet netālu no durvīm apstājās Vladislavu pavadošais virsnieks.

Vladislavs jutās pamatīgi uztraucies. Lai gan nekādu vainu viņš neizjūta, visa šī procedūra tūlīt atmiņā atsauca tās dienas un nedēļas, kuras vācu laikā bija pavadītas gestapo.

Varbūt tāpēc, ka Sergejam Ustinovam nācās šo pratināšanu veikt ar viņa pašreizējās sievas bijušo vīru, viņš, iespējams, lai neviens nevarētu pārmest personīgo ieinteresētību, bija pasvītroti pieklājīgs un lietu ilgi garumā nevilka.

Pēc oficiālām ievadfrāzēm Sergejs turpināja:

-  Kāpēc vācu drošības iestādes tevi arestēja?

-  Viņi bija saņēmuši par mani attiecīgu ziņojumu, Vladislavs paskaidroja.

-  Tu zini, kas šai ziņojumā bija rakstīts? Sergejs prasīja.

-  Visu nē. Taču galvenā pret mani vērstā apsūdzība bija tā, ka es bailēs no padomju puses represijām pret mūsu samērā turīgo Rajevsku ģimeni, 1. Maija mītiņā tēvam pirms tam daļēji piederošajā fabrikā aicināju strādniekus piedalīties svētku gājienā.

-  Vai aresta laikā tu tiki arī fiziski ietekmēts?

-  Un kā vēl! Pēc tam kopā ar citiem tiku aizvests uz Biķernieku mežu nošaušanai.

-  Kā no šīs situācijas izkūlies?

-  Pēdējā brīdī kāds virsnieks šāvējiem pavēlēja mani atstāt dzīvu, Vladislavs sacīja. Pēc tam atbrīvoja.

-  Kāpēc viņš tā darīja?

-   Kā jūs zināt, mans brālis Boļeslavs ir ļoti labs ārsts. Pirms tam viņš šā virsnieka meitiņai bija izglābis dzīvību.

-  Pēc tam nekāda veida sadarbību ar vāciešiem neveici? -Nē.

-  Arī pretošanās kustībā neiesaistījies? -Nē.

-  Kāpēc?

-   Man bija bail, Vladislavs paskaidroja. Es vairs negribēju atkal nokļūt cietumā un vēlreiz pārdzīvot to, ko jau biju pārdzīvojis Biķernieku mežā…

Sergejs krietnu laiciņu klusēja, tad, cieši paskatījies uz Vladislavu, uzdeva jautājumu, uz kuru atbildi jau noteikti zināja.

-  Kas bija ziņojuma rakstītājs? viņš paskarbā balsī jautāja. Tu zini?

Un te Vladislavs pirmajā mirklī it kā apmulsa, it kā nedaudz pat apjuka. Viņš par to bieži bija domājis jau agrāk ko atbildēt, ja man par to kāds prasīs? lai gan nekad pie pilnīgi drošas pārliecības nebija nonācis. Nenoliedzami viņā joprojām ar mainīgu temperatūru dega naids pret Robertu, kas vāciešiem bija nodevis viņu pašu, savukārt krieviem brāli, taču… Jā, Vladislavs alka par to visu Robertam atriebties, vēlējās, lai viņš tiktu sodīts, varbūt pat nošauts, bet kāds tādā gadījumā savas sirdsapziņas un Dieva priekšā kļūs viņš pats? Vai līdz ar to arī viņš nekļūs par nodevēju morālā ziņā līdzvērtīgs tam pašam Robertam?

Ja Vladislavs nebūtu tik reliģiozs, viņam katrā ziņā būtu bijis daudz vieglāk izšķirties un šim čekas pulkvedim nosaukt Roberta vārdu. Taču vēl krietnu laiciņu padomājis, Vladislavs saprata, ka viņa klusēšanai nekādas lielas nozīmes tomēr nebūtu. Vanda taču šim Sergejam to ir izstāstījusi, Un viņa zina šā ziņojuma autora vārdu!

-  Tas ir Roberts Rogovs, Vladislavs pateica. Viņš cilvēkus ir nodevis gan padomju, gan vācu drošības iestādēm.

-  Kā domā kāpēc viņš tā darīja? Sergejs prasīja.

-   Grūti pateikt. Vismaz man viņš varētu gribēt ieriebt sievietes dēļ tas nu ir skaidrs. Bet pēc tam brāli… droši vien manis dēļ. Arī Stefāniju Stafecku, tas ir, sievieti, kuru

abi mīlējām, tāpat nodeva. Atriebjoties par nevēlēšanos būt kopā ar viņu. Par pārējiem nezinu. Un vai vispār tas ir svarīgi? Vai jūs pats daudz interesējaties par to cilvēku motivāciju, kas nāk pie jums uzrādīt tos, kas tīši vai netīši vācu laikā ir izdarījuši kaut ko tādu, kas jums nepatīk? Un šodien?

Sergejs kādu brīdi klusēja, tad tikko manāmi pasmīnēja. Izskatījās, ka tas, ko Vladislavs pašlaik domā un runā, viņu nemaz tā īpaši neinteresē.

-       Vai turpini strādāt Operetē? Sergejs negaidīti mainīja sarunas tēmu.

-Jā.

-  Darbs apmierina?

-  Visā visumā, jā.

-        Bet tu taču esi jurists! Sergejs atgādināja. Kāpēc negribi strādāt profesijā?

-       Jūs taču zināt, Vladislavs rūgtā balsī sacīja. Sakarā ar tēva atrašanos vienā no Kirovas apgabala soda nometnēm…

-  Vai Operetē strādā arī Stefānija?

-  Tagad viņa tur ir galvenā.

-  Joprojām tava mīļākā?

-  Kā gadās, Vladislavs izvairīgi atbildēja.

Sergeja sejā atkal uz brīdi pazibēja tikko manāms smīniņš.

-        Man jums abiem gandrīz vai jāsaka paldies, ka toreiz viens otrā samīlējāties, viņš teica. Citādi es diez vai būtu ticis pie tavas Vandas…

-       Gan jau būtu… Vladislavs drūmi teica. Vai te vispār ir kāds cilvēks, kam jūs nevarat tikt klāt?

Sergejs domīgi vairākkārt pašūpoja galvu, tad jau kuro reizi Vladim uzmeta caururbjošu skatienu.

-       Vai dusmojies uz mani… Vandas dēļ? viņš negaidīti prasīja.

-        Nē. Pirms jūs toreiz parādījāties Latvijā un pēc tam mūsu dzīvoklī, viņa jau bija… Mēs viens no otra jau bijām ļoti tālu. Starp citu, kā Ceslavs pie jums ir iejuties?

-       Tā ir, kā ir, Sergejs, nedaudz sadrūmis, sacīja. Viņš pie tevis ir pieradis, bet es pie viņa ne. Varbūt sarunāsim

tā… Vanda pašlaik ir stāvoklī… Kad mums piedzims bērns… Varbūt Ceslavu atkal paņemsi pie sevis?

-  Labprāt! Vladislavs priecīgs iesaucās. Es jums būtu ļoti pateicīgs…

-   Nē, nē! Sergejs spēji atmeta ar roku. Tas nav pateicības vērts! Vienkārši tāda ir dzīve katram savs bērns tomēr tuvāks par svešu…

Vēl mazliet parunājuši par dažām sadzīves lietām, Vladislavu no šīs iestādes telpām izlaida laukā, toties jau nākamajā dienā tur tika ievests Roberts Rogovs…

Divas dienas bez nopratināšanas noturētu nelielā telpā, kas acīmredzot uz ātru roku bija izveidota par kameru, Robertu beidzot pa diezgan garu gaiteni aizveda uz lielu, spilgtas gaismas apspīdētu zāli un lika apstāties netālu no durvīm. Pie zāles pretējās puses sienas, kas visa bija noklāta ar biezu dēļu kārtu, stāvēja četri cilvēki trīs vīrieši un jauna sieviete.

Visu šo cilvēku sejās un skatienos vīdēja nenoslēpjamas šausmas.

Roberts tāpat sevī uzreiz sajuta spēcīgu satraukumu viņš saprata, kas tūlīt notiks.

Viens no Robertu pavadošajiem vīriešiem skaidrā latviešu valodā cilvēkiem pavēlēja pagriezties ar sejām pret dēļu sienu. Vīrieši pēc īsa brīža negribīgi paklausīja, bet sieviete sāka skaļi raudāt un lēnām noslīga uz ceļiem.

-  Es jūs lūdzu! Es ne pie kā neesmu vainīga!

Virsnieks mazliet pagaidīja, tad ar roku pamāja blakus

esošajam seržantam. Viņš ātri piegāja pie sievietes, strauji to uzrāva augšā un apgrieza otrādi. Sieviete tūlīt atkal sabruka, taču šoreiz tik zemu, ka ar rokām nācās atspiesties pret grīdu.

-  Darbojies! virsnieks pavēlēja.

Seržants no maksts izvilka pistoli, mazliet noliecās un iešāva lodi sievietei galvā. Pēc tam atgāja soli atpakaļ un, raidot lodes upuru pakaušos, nošāva arī pārējos.

Roberts nobālēja un no ārkārtīgi spēcīgā satraukuma un bailēm, kā karsta drudža pārņemts, tūlīt nodomāja tātad nākamais esmu es… Un nav šai pasaulē spēka, kas to varētu novērst. Tu vari kliegt, lūgties, krist ceļos un raudāt -

Vīrieši pēc īsa brīža negribīgi paklausīja, bet sieviete sāka skaļi raudāt un lēnām noslīga uz ceļiem.

tavs liktenis ir jau izšķirts. Es saprotu par to, ka arī es esmu izšķīris daudzu ļaužu likteņus, man varbūt kāds sods arī pienākas, taču diez vai tieši tāds un šādā vietā…? Vai dažādu varu iestādēm rakstīdams attiecīgus ziņojumus par vairāku cilvēku politisko neuzticību vai pat it kā viņu kaitniecisko darbību, es vēlējos viņu nāvi? Nē! Piemēram, Andžejs Rajevskis, Vladislavs, Stefānija, Grundmanis un vēl citi taču ir dzīvi! Jā, kaut ko viņi nenoliedzami ir pārdzīvojuši, kaut ko zaudējuši, fiziski cietuši, bet vai tad tā bija, ka viņi cieta gluži bezvainīgi? Jā, manā apziņā un jūtās mutuļoja naids un skaudība, jo Stefāniju tikai sev tā arī nedabūju, konservatoriju tā arī nepabeidzu, bieži jutos nesaprasts un visu atstumts un galu galā kāpēc man vajadzētu žēlot bagātos Rajevskus un citus, kas visi kaut kādā veidā bija pārāki par mani?

Blakus stāvošais virsnieks pagriezās pret Robertu un pamāja ar roku.

-  Ejam!

Robertam no bailēm pēkšņi kļuva fiziski slikti, un viņš juta, ka diez vai pats saviem spēkiem spēs šķērsot attālumu līdz asinīm nošķaidītajai dēļu sienai. Taču notika brīnums to nemaz nevajadzēja darīt. Virsnieks viņu uzveda otrajā stāvā un gandrīz vai ar spēku iebīdīja Sergeja Ustinova kabinetā.

Pulkvedis viņu auksti noskatīja.

-  Nu kā, Robert Rogov, vai patika? viņš tūlīt skaļā balsī prasīja.

-  Kas? Roberts, rīdams siekalas, jautāja.

-  Tas, ko tu redzēji! Sergejs pacēla balsi. Skaisti, vai ne?

-  Jā… Roberts čukstus piekrita.

-  Nemuldi! Sergejs uzkliedza. Nekā skaista tur nebija! Toties tas bija taisnīgi! Tu to saproti, nelieti? Tie bija mūsu ienaidnieki! Bandīti! Nošāvuši kāda miliča ģimeni! Visus! Sešus cilvēkus, to vidū divus mazus bērnus! Pēc tam nodedzinājuši māju! Kuri tad ir tie sliktie, kuri labie? Un kāds, Rogov, esi tu? Pareizais, nepareizais? Taisnīgais vai pēdējais maita? Labi, es neko nesaku, kad tu četrdesmit pirmā gada vasarā kā padomju varas ienaidniekus mums uzrādīji daudzus cilvēkus, lai gan mēs ari bez tevis par to būtu tikuši skaidrībā ir viņi tautas ienaidnieki vai nē. Bet kāpēc tu uzreiz sāki kalpot vāciešiem? Kāpēc kaut kādas tur maukas dēļ viņiem nodevi Vladislavu savu kādreizējo draugu? Kāpēc pārējos?

Roberts klusēja. Viņš nezināja, kā lai sevi attaisno. Viena lieta bija par to stāstīt pašam sev vai, piemēram, Stefānijai, bet pavisam kaut kas cits čekas pulkvedim.

-  Ko tu zini par Boļeslavu Rajevski? Sergejs turpināja.

-  Tas tiesa, ka draudzējies ar kādu SD virsnieku?

-Jā.

-  Kā šo virsnieku sauc?

-   Edgars Osis. Tolaik dzīvoja Iļģuciemā. Man šķiet, viņi bija pat skolasbiedri.

-  Vai šis Osis pašlaik atrodas Latvijā vai aizlaidās kopā ar vāciešiem?

-  Esmu dzirdējis, ka Osis atrodas Latvijā kaut kur Latgalē… Droši vien kaut kādā bandā… Kur tad citur?

-  Un ko Boļeslavs? Sergejs prasīja. Vai viņi uztur sakarus?

-   Droši nezinu, Roberts, kā vainīgs juzdamies, atbildēja. Bet tas ir iespējams. Kā nekā draugi…

Sergejs krietnu laiciņu domīgi klusēja, nervozi ar pirkstu galiem klauvēdams pa rakstāmgalda virsmu. Tad atkal ar saltu skatienu paskatīdamies uz atklāti nobijušos arestantu, negaidīti jautāja: Dzīvot gribi?

Roberts pat satrūkās un, pamatīgi pārsteigts, paraudzījās uz pulkvedi. Vai patiešām pēkšņi būtu iemirdzējies kaut niecīgs cerību stariņš?

-  Protams! Lieki prasīt!

-  Par to nekad nav lieki padomāt! Sergejs sparīgi teica.

-  Taču iespēja dzīvot ir jānopelna! Es nerunāju par pirmsākumu! Es runāju par laiku, kad cilvēkam jāsāk domāt par atbildību, kad uz vieniem svariem jāliek iespēja par savu rīcību saņemt vai nu apbalvojumus vai sodu! Tā, kā pašlaik ir sanācis tev. Par vienu un to pašu darbību tu vēl vakar pie vāciešiem varēji saņemt uzslavas, bet šodien pie mums vari tikt nošauts! Teikšu atklāti, Rogov, atmaskot cilvēkus kā pastāvošās varas ienaidniekus, it sevišķi ne valstisku, bet personīgu interešu vadītam, vienmēr ir ļoti bīstami! Jo bieži var kļūdīties. Un kā pašlaik, arī vara var mainīties. Bet tu paliec. Vakar tev vēl visapkārt bija draugi, bet šodien tikai ienaidnieki. Un ko tu vari izdarīt? Neko! Lūgt piedošanu arī nav vērts, jo ir notikumi, kurus neviens nekad nepiedod! Ko darīt, Rogov? Vispirms tev kā vīrietim vajadzētu atcerēties, ka neviena sieviete uz šīs pasaules nav tā vērta… Vismaz nav vērta neviena cilvēka dzīvības… Un otrkārt. Uzreiz ir jāizšķiras, kādas varas pusē nostāties! Vienlaikus kalpot diviem kungiem… protams, drīkst, taču tas ļoti slikti izskatās. Un ir bīstami! Viens no kungiem var apskaisties, un tu, lūk, pēkšņi atrodies tur, kur pašlaik esi! Tagad saki pats ko es ar tevi lai daru? Vest atpakaļ uz pagrabu, vai…?

Roberts vēlreiz ar cerību pilnām acīm paskatījās uz pulkvedi.

-  Vai ir arī cita iespēja? viņš atkal, strauji rīdams mutē saskrējušās siekalas, jautāja.

-   Ir, pulkvedis atbildēja un aicināja Robertu apsēsties blakus rakstāmgaldam. Es jau pirmīt ieminējos ja gribi dzīvot, tad dzīve ir jānopelna!

-   Kā? Roberts tūlīt prasīja, un pulkvedis redzēja, ka šis cilvēks ir gatavs uz visu. Nekāds pārsteigums tas Sergejam nebija. Bija ļoti maz cilvēku, kuri nāvē gāja labprātīgi. Gandrīz vai visi pat fiziski un garīgi stipri cilvēki vismaz kādu laiku pārdomāja iespēju ja nu tāda pēkšņi radās! tomēr glābties no drošas bojāejas. Diemžēl kā vācu, tā. padomju okupācijas gados sevis glābšanas cena gandrīz vai vienmēr bija vienāda tev vajadzēja kādu nodot… Iznāca tā, ka sava dzīvība vai vismaz normāla dzīve bija jāpērk par citu cilvēku dzīvību vai izpostīto dzīvi…

Tātad viss bija atkarīgs no tavām spējām vai nespējas… būt* cilvēciski stipram un godīgam. Bet tai pašā laikā, kas tad īstenībā ir godīgums, salīdzinot ar paša dzīvību un dzīvi? Dažreiz šķiet, ka tās ir tikai tādas vārdu un jēdzienu rotaļas godīgums, taisnīgums, meli un patiesība, labais un ļaunais, nodevība un ideāli un katra cilvēka personīgā dzīve. Tas ir tikai līdzeklis, ar ko piesegties, kad jāglābjas, jāattaisnojas, jāaizstāvas vai jāuzbrūk kad tava personīgā dzīve grūst vai vēlies to darīt labāku. Bet tas ir īslaicīgi, kā īslaicīgs ir viss šai pasaulē un pati pasaule. Taču mums visiem ir dota dzīve vieniem garāka, citiem īsāka un neviens no mums labprātīgi to nevēlas zaudēt. Un tikai tāpēc viss arī notiek vienmēr sevi liekot pirmajā vietā, un tikai pēc tam citus…

Šādos kritiskos izvēles mirkļos cenai nav nekādas nozīmes.

Nozīme ir tikai pašai notikuma būtībai vai nu dzīvosi tu un es miršu, vai mirsi tu, bet dzīvošu es…

Balvu apkaimē… Kaut kur Baltiņas ciema apkārtnē… Sergejs, joprojām nopietni skatīdamies uz pretim sēdošo Robertu, sāka lēni stāstīt. Tur darbojas kāda Logina banda. Pēc mūsu rīcībā esošajām ziņām, skaitliski gluži kā pārējās tai apvidū tā nav liela, tāpēc nekādas militāras operācijas veikt nespēj vai vienkārši baidās. Taču šo grupu vada ārkārtīgi nežēlīgs cilvēks Broņislavs Logins, bijušais vācu laika policists šucmanis, kas, starp citu, ir bijis to latviešu policistu šāvēju komandā, kas 1942. gada 4. janvārī Rēzeknes tirgus laukumā, vāciešiem komandējot, publiski izpildīja nāves sodu trīsdesmit ķīlniekiem. Tagad kopā ar tādiem pašiem neliešiem turpina slepkavot zemniekus, kuri tā vai citādi atbalsta padomju varu. Ja gribi, Rogov, palikt dzīvs… Es tev palīgos iedošu vienu tās puses cilvēku… Viņš tevi pie bandas aizvedīs. Tu būsi rīdzinieks… kas aresta laikā izbēdzis. Neviens tevi tur nepazīs… Neko nezinās. Un, ja arī kāds kaut ko uzzinās un tevi pazīs… Tu taču pie viņiem būsi tikpat kā savējais tāpat sadarbojies ar vāciešiem. Uzdevums tev tā banda jāievilina mūsu slazdos cilvēks, kas tevi pavadīs, visu organizēs vai arī, ja nekas no tā nesanāks, tev vismaz vajadzēs fiziski likvidēt Broņislavu Loginu un nebūtu slikti vēl kādu vai pat visus. Kā to izdarīt domā pats! Ieroci saņemsi vēlāk. Taču tas ir jāizdara! Balva varēsi dzīvot. Vēl labāk varēsi dzīvot, ja arī turpmāk sadarbosies ar mums. Un atceries nekas šai dzīvē nenāk par velti! Viss ir jānopelna. Kā tā nu ir katra cilvēka paša izvēle.

24. NODAĻA

Iebraucis savas Dzirciema ielas mājas pagalmā, džipu novietoju garāžā, bet pats ilgāku brīdi pastāvēju pagalmā.

Pati māja, kā visa tuvākā un tālākā apkārtne, salīdzinājumā ar pēckara gadiem, bija mainījusies turpat vai līdz nepazīšanai. Kur pazudusi Viļņas, Kaunas, Palangas, Skodas, Malkas, Cementa, Garā un Markusa iela? So dažu ielu posmi kaut kur jau vēl bija saglabājušies, taču uz neatgriešanos pazuduši desmiti skaistu, nelielu privātmājiņu, ziedoši dārzi, pagalmos suņi, smilšainais ceļš uz Spilves pļavām, dūmi no skursteņiem, logi ar slēģiem un paši cilvēki.

Viss mainījies, ļaudis kļuvuši veci un aizgājuši, sev līdzi paņemdami daudzu cilvēku traģiskus dzīves stāstus, sarežģītus likteņus un atmiņas par to, kā bija "toreiz", un kā viss tik pēkšņi mainījās, kad ienāca krievi, kad sākās karš, kad iebruka vācieši, kad atkal atgriezās krievi un kad pēc pusgadsimta varu savās rokās vēlreiz dabūja latvieši.

Taču ir lietas, kas tomēr nav mainījušās un diez vai kādreiz arī kļūs citādas. Lūk, manas mājas pirmā stāva otrais logs! Tas ir apgaismots. Paslēpusies aiz gaišzilām žalūzijām, patīkamu gaismu izstaro kristāla lustra, un tur mani gaida šodien lietū uz ielas sastapta sieviete.

Tā jau mēs viņas visas sev par laimi vai nelaimi kaut kur atrodam. Darbā, uz ielas, viesībās, pludmalēs, pilīs, krogos, pie atkritumu tvertnēm vai internetā, kas patiesībā ir vissliktākais, lai neteiktu cilvēciskās cieņas vispazemojošākais iepazīšanās veids. Tas ir tas pats, ja kādā no tirgus būdelēm… Nu labi! Kādā no lielveikala plauktiem izliktu tūlītējai apskatei un vēlākai pārdošanai pati sevi kopā ar pavalkātu apakšveļu… Apskatiet, papētiet, bet par cenu parunāsim vēlāk…

Bet ko lai es tagad sarunāju ar Annu Stafecku? Uzreiz dzīt prom vai dažas dienas tomēr vēl paturēt? Smuka jau viņa ir, nav ko teikt, un ja vēl ar prātiņu viss būtu kārtībā… Kāpēc gan ne?

Stefānija bija līdzīga. Galvā tikai domas par seksu, un viss mūžs… Taču nomira laimīga. Tātad nekāda mums visiem it kā pieņemamā normālā dzīve viņai nevienu mirkli nav

bijusi vajadzīga! Un kas vainas? Kaut kāda vaina laikam jau tomēr ir. Jo manam tēvam Vladislavam viņas dzīve ir sāpējusi. Un Robertam un daudziem citiem. Taču Stefānija šīs sāpes, un pāri mēram, ir kompensējusi, viņiem sniedzot gultā turpat vai dievišķīgu svētlaimi…

Atslēdzu durvis un iegāju istabā. Anna, kā viņu biju atstājis, joprojām, uz kailā auguma uzmetusi tikai manis iedoto balto peldmēteli, sēdēja pie galda un domīgi raudzījās uz trim degošām svecēm. Blakus atradās ieslēgts muzikālais centrs, kas tobrīd atskaņoja Imanta Skujas saksofona izpildījumā ārkārtīgi smeldzīgo "Uguns skūpstu".

Annas skatiens bija manāmi noguris un skumjš. Ieraudzījusi mani, viņa atviegloti nopūtās.

-       Es domāju, ka tu nekad te vairs neatgriezīsies, Anna teica.

-  Vai būtu ļoti bēdājusies? painteresējos.

-  Droši vien. Ko es bez tevis darītu?

-  Šovakar vai vispār? es pavaicāju.

-        Gribi, lai saku vispār? Anna prasīja un vērtējoši paskatījās uz mani.

-        Nē, Anna, negribu, atbildēju. Tu savā dzīvē neesi viena, un tev ir ko darīt. Rīt atkal būsi darbā pie sava ginekologa un vakarā uz katlumāju stiepsi spaini ar nedzimušajiem ģēnijiem un idiotiem.

-  Tev raudāt negribas? Anna jautāja.

-  Nē, mīļā, negribas! es atbildēju. Gribas iedzert.

Apsēdos pie galda, piepildīju glāzes ar konjaku un uzkodai uz šķīvja uzliku vairākus siera gabaliņus.

-  Tu esi labi uzvedusies, sacīju. Pudele tikai pusē.

-       Gaidīju tevi, Anna teica. Bet, ja trauku būtu izdzērusi tukšu, tas būtu slikti?

-       Mazliet, es atbildēju. Tad tu šovakar jau vairs nebūtu lietojama.

-        Tas patiešām būtu slikti, Anna piekrita. Vai man vairs nedzert?

-  Dzer droši! es teicu. Nemaz tik vāja neizskaties.

Anna pasmaidīja. Šai brīdī viņa izskatījās stipri līdzīga

savai vecmāmiņai Stefānijai.

-  Kur tu tik ilgi biji? viņa prasīja.

-  Vai tas bija ilgi?

-        Divas stundas. Man šķita es tevi nekad vairs neredzēšu.

-  Nu un tad? Būtu baigā traģēdija?

-  Man būtu žēl. Un es ilgi raudātu.

-        Kāpēc? Mēs taču esam tikpat kā sveši, atgādināju. Tikai pirms dažām stundām nejauši sastapušies uz ielas. Un nevajag par katru sev nepatīkamu notikumu tūlīt birdināt asaras! Varbūt rīt, kad redzēsi kā dakteris no kādas sievietes iekšām atkal izpumpē kārtējo seksuālo attiecību blakusproduktu, tu jutīsies ļoti priecīga. Varbūt dakteris būs izvilcis vēlāko ļaundari daudzu cilvēku nelaimi. Katrā ziņā iespēja, ka tas varētu izrādīties kāds gluži normāls vai pat svētais, ir tūkstoškārt mazāka par pirmo variantu. Vai tad tu neredzi, kādi ir cilvēki, kādi mēs paši un kāda ir pasaule?

-        Diemžēl jā, Česlav. Anna nolieca galvu. Kāpēc visi nav labi?

-        Nezinu. Paraustīju plecus. Varbūt tas ir līdzsvaram? Ir taču teikts, ka pastāv elle un paradīze. Tātad ir vajadzīgi gan labie, gan sliktie. Iespējams, Dievam nemaz nepatiktu, ja elle stāvētu tukša.

Anna krietnu laiciņu klusēja, tad skumji izdzēra glāzi un aizsmēķēja cigareti.

-       No rīta nekādi nespēju iedomāties, ka pavadīšu tik neparastu vakaru, viņa negaidīti teica. Jauki, ka nenobijos no lietus un apstājos. Un labi, ka arī tu apstājies. Nenožēlo?

-  Nē, Anna. Tu esi burvīga.

-  Un smuka?

-  Tu esi skaista.

-  Tāda pati kā jaunībā Stefānija?

-       Neskatoties uz vētraino dzīvi, viņa bija skaista arī vecumā.

-  Tu Stefāniju labi pazini?

-       Ne gluži. Taču šad tad satikāmies. Kā nekā viņa toreiz bija mana tēva liktenīgā sieviete.

-  Viņš bija nelaimīgs?

-  Vēlāk izskatījās, ka ne visai.

-  Kāpēc Stefānija viņā neiemīlējās?

-  Kāpēc tu neiemīlies savā Ivarā, kuru mani zēni šodien bija gatavi… Bet par mīlestību labāk nerunāsim! Daudz vieglāk un saprotamāk mēs varētu izskaidrot Visuma rašanos vai tikt skaidrībā ar kvantu mehānikas pamatlikumiem. Starp citu, es to kādreiz Stefānijai jautāju. Un zini, ko viņa atbildēja? Mīlestība esot kāda mums vēl nezināma putna dziesma. Pašu putnu nekad neredzam, bet dzirdam tikai tā dziedāšanu. Tā ir ļoti smalka skaņa un ne visi to spēj pilnībā uztvert. Ja tā notiek, ir tikai sekss. Taču, ja dzirdi visas skaņas pilnībā… Tu esi daudzus sastapusi ar absolūto dzirdi?

-  Tās ir muļķības, Anna strauji papurināja galvu. Mīlestībai nekāda absolūtā dzirde nav vajadzīga! Tu acīmredzot esi pieredzes bagāts vīrietis, taču nezini visvienkāršāko… Mīlestībai vispirms ir vajadzīga cilvēka miesa. Taču ar kaut ko tā tomēr ir jāapsedz. Tā vismaz pieklājības pēc. Tāpēc gribam arī šā cilvēka dvēseli.

-  Tas ir mazliet par daudz, es teicu. Parasti jau iztiekam ar miesu vien. Un pareizi ir. Cilvēka dvēsele ir pārāk smalka matērija, lai ar to tā viegli spēlētos.

-  Tu to nekad neesi darījis?

-  Grūti pateikt. Ir gadījies visādi.

-  Saki atklāti, Česlav! Tu esi godīgs?

Šis jautājums mani pamatīgi pārsteidza.

-  Kam tev tas?

-  Tāpat vien.

-  Varu dot padomu, Anna. Tāpat vien nekad, lūdzu, nelien pat tuvumā cita cilvēka dvēselei! Tas bieži var beigties slikti.

Anna uzreiz izskatījās tāda kā apjukusi, tāda kā nobijusies.

-  Tu, Česlav, sadusmojies?

-  Es uz sievietēm nedusmojos, atbildēju. Vai nu tūlīt triecu ratā, vai arī pieņemu, kādas tās ir.

-  Tu mani pieņem? Anna prasīja un, nedaudz saspringusi, gaidīja atbildi.

Es skaļi iesmējos. Viņa man vienlaikus gan patika, gan nepatika. Bet nepatika varbūt tāpēc, ka kaut kādā ziņā atgādināja Stefāniju. Atklāti sakot, Stefānija ne manam tēvam Vladislavam, ne man, ne vispār mūsu ģimenei neko sliktu nebija izdarījusi. Viņa pa savu dzīves ceļu te vietām spoži asfaltētu, te dubļiem klātu bija nostaigājusi ar augsti paceltu galvu, jautri un skaļi, maksimāli apmierinot sava trakojošā ķermeņa seksuālās prasības, daudz par morāli un citu cilvēku uzskatiem nedomājot. Man pat patika, kā smejoties viņa bieži sacīja vīrietis ir tikai neliela piedeva vīna glāzei! Var arī tā. Kāpēc gan ne?

-  Tev patika Stefānijas dzīvesveids, es vaicāju, tieši neatbildot uz viņas jautājumu, vai es viņu "pieņemu".

-  Tas mani netraucēja, Anna sacīja. Mēs visas trīs: Stefānija, viņas meita un mana māte Baiba, kas tāpat kā Stefānija tā arī nekad neapprecējās, un es, kopā dzīvojām līdz manām pirmajām laulībām. Man patika, kā Stefa dziedāja. Viņa bija arī laba aktrise. Un savus vīriešus viņa izvēlējās… Pārsvarā no mākslas pasaules. Visi tādi smuki, inteliģenti, labi ģērbti… Protams, daži trāpījās arī tādi ne visai… Taču vai vienai baudas naktij akurāt vajadzīgs kungs ar augstāko izglītību un ģērbies smokingā?

-   Neatceries, vai pie viņas šad tad neatnāca arī tāds… Gara auguma vīrietis blondiem matiem, pagaru degunu, virs kreisās uzacs skaidri samanāma rēta. Muzikants. Krogos spēlēja saksofonu.

-  Jā, tāds bija. Tu domā Robertu Rogovu?

-  To pašu.

-   Stefānijā ar viņu nesagājās. Kādu laiku jau diezgan ilgi pēc kara viņš salaida ar Stefānijas draudzeni Elīnu arī no Operetes. Kad Stefānijā mājās sarīkoja kādu ballīti, Elīna reizēm ieradās kopā ar Robertu. Pēc tam viņš kaut kur pazuda.

-  Varbūt zini kur? Es uzreiz saspringu.

-  Kaut kur uz laukiem Latgalē, Anna atbildēja. Elīna vienreiz sacīja, lai mēs no viņa uzmanoties. Viņš it kā esot saistīts ar čeku. Es nezinu. Tā Elīna teica.

-Vairāk neko nezini?

-  Zinu.

-  Lūdzu, Anna! Ko tu zini?

Anna pasmaidīja un pavēra balto peldmēteli. Tūlīt atkal visā pilnībā kļuva redzamas viņas apaļās krūtis.

-   Mani prom nedzīsi? viņa šķelmīgi jautāja. Vismaz šovakar?

Anna pieceļas un, atkal iesēdusies man klēpī, aplika rokas ap manu kaklu un sāka kaislīgi skūpstīties.

-  Esi mierīga, es teicu. Kur tevi tādu pliku lai laižu?

-       Roberts Elīnai uztaisīja bērnu, Anna turpināja. Puiku. Varbūt tas arī bija viens no iemesliem, kāpēc Roberts pārvācās uz laukiem. Puiku nosauca par Rolandu. Tā kā oficiāla tēva nebija, Elīna viņam deva savu uzvārdu.

-  Elīna vēl ir dzīva? painteresējos.

-  Jā. Bet jau ļoti veca.

-  Ko dara Rolands?

-       Ar Rolandu ir slikti, Anna teica. Tas Ivars, kas man tagad piesienas… Viņi abi ir draugi. Es par Ivaru neko daudz vēl nezinu, taču Rolands ir bandīts. Vairākkārt jau sēdējis. Ļoti nežēlīgs. Runā, ka esot visas Pārdaugavas reketieru karalis. Tāpēc laikam arī attiecīga iesauka Barons.

To izdzirdot, pat nedaudz satrūkos. Tas man nāca gluži negaidīti pēkšņi kā autoavārija vai neliels vinnests bingo spēlē.

-       Lūdzu, Anna, atkārto! es iesaucos. Barons ir Roberta Rogova dēls?!

-        Bet, protams! Anna apstiprināja. Ja pazini Stefāniju, kāpēc tu to pats nezināji?

-  Tu teici, ka Barons esot Elīnas dēls.

-        Nu ja, Anna viegli pamāja ar galvu. Kad Elīna atbrauca ciemos, viņas par bērniem nekad nerunāja. Tikai par vīriešiem.

-  Kur man to Elīnu atrast?

-       Nezinu. Kur tie gadi… Taču domāju, ja par to tev pēkšņi ir radusies interese, vieglāk būtu sameklēt Rolandu.

-       Esmu jau viņu sameklējis, sacīju. Vai, pareizāk sakot… Viņš sameklēja mani, un tas tā gluži nejauši nevar būt… Kāds augstāks un ļoti gudrs spēks būs man palīdzējis.

Anna piecēlās un, atkal iesēdusies man klēpī, aplika rokas ap manu kaklu un sāka kaislīgi skūpstīties.

-       Visaugstākais un gudrākais spēks uz šīs pasaules ir, lūk, šis! viņa čukstēja. Tu tagad mani vari atgrūst? Vai padzīt? Vari neiegūt?

-       Nē, Anna, skatīdamies viņas glītajā sejā un sajuzdams viegli drebošo augumu, es atbildēju. Tas ir galīgi neiespējami.

25. NODAĻA

Aiz Zilpuķu mājām esošā pļava patiešām izskatījās pēc zilas segas. Viss lauks bija noklāts ar ziedošām rudzupuķēm. Mazliet tālāk ezerā lēni slīdēja veca koka laiva, un tajā sēdošais vīrietis uzmanīgi vēroja makšķeres pludiņu. Pie savas būdas ķēdē piesiets gulēja suns. Kūtī paretam iemāvās govs, bet stallī iezviedzās zirgs. Pa putekļaino ceļu aizbrauca tukša armijas kravas automašīna. Mājas pagalmā klaigādamas staigāja zosis un pīles, bet vistu bars klukstēdams kārpījās pa piemājas dārzu.

Skatoties no malas, tas viss varēja šķist pēc ārēji mierīgas, gandrīz vai tipiskas Latvijas lauku ainavas. Taču skarbajos pēckara gados šis miers tikai ārēji izskatījās gleznains un labdabīgs, bet patiesībā turpat vai katrā lauku mājā vai tās apkārtnē risinājās traģiski notikumi. Un atkal un atkal, un atkal tikai tāpēc, ka vieni pieņēma, bet citi nepieņēma jauno varu; ka atkal un atkal, un atkal cilvēki, zinādami, ka par tāda vai citāda veida kalpošanu iepriekšējiem Latvijas okupantiem, viņus sagaida bargs sods, tāpat kā čekisti bez jebkādas izmeklēšanas un tiesas sodīja un slepkavoja tos, kuri pārdzīvojuši kara šausmas, beidzot gribēja dzīvot mierā.

Četri vīrieši, bārdām apauguši un netīri, savu bunkuru bija izrakuši un daudzmaz labiekārtojuši Zilpuķu lielajā siena šķūnī. Arēji par bunkura esamību neko nevarēja manīt. Pusē šķūņa vēl stāvēja pērnie salmi, bet priekšplānā tūlīt aiz durvīm bija nomests vezums ar jauno, nesen nopļauto un tik patīkami smaržojošo sienu, kas visiem bunkurā mītošajiem vīriem sāpīgi atgādināja bezrūpīgo bērnību…

Bunkurā dzīvoja tagad jau "bijušie" bijušais Rēzeknes apriņķa policijas 3. iecirkņa priekšnieka vietnieks Broņislavs Logins, bijušais vācu okupācijas laika Ludzas cietuma uzraugs sadists Aloizs Bārtulis, no Rīgas atbēgušais bijušais latviešu SD virsnieks Edgars Osis un Zilpuķu saimnieka Jāņa Keiša dēls, bijušais latviešu 19. divīzijas leģionārs Staņislavs Keišs.

Lai nu kam, bet viņam vismazāk vajadzēja baidīties no padomju varas represijām. Vissliktākais, kas viņam draudēja, bija filtrācijas nometne, taču jaunība un bailes darīja savu. Beigu beigās viņš un arī pārējie saprata, ka šāda nīkuļojoša eksistence vienkārša dzīvības vilkšana ilgi turpināties nevar. Agrāk vai vēlāk nāksies padoties vai arī kaut kad tomēr visi tiks arestēti un nošauti. Izņemot jauno Staņislavu, pārējie jau sen saprata, ka arī padošanās viņus no nāves soda tomēr neglābs vēsturiskie notikumi un pašu rīcība vācu okupācijas laikā viņus bija iedzinusi stūrī, nostādījusi absolūtā bezizejas situācijā, tā ka savu degošo naidu viņi arvien biežāk slepkavojot, laupot un pazemojot vērsa pret tiem, kas jaunajos varas apstākļos jutās daudz drošāk vismaz nebija tik tieši un nepārprotami apdraudēti kā viņi.

Ne par kādu patriotismu vai nacionālās atbrīvošanas cīņu te neviens pat neieminējās. Viss bija pārāk vienkārši un pat primitīvi skaudība un naids lika uzbrukt un nogalināt tos, kuri daudzmaz mierīgi tagad varēja dzīvot savās mājās, nevis kā žurkas nīkuļot pazemes bunkuros.

Pie rupji sanaglota neēvelētu dēļu galda vīri sēdēja galēji sadrūmuši, ik pa laikam ieklausoties vāji dzirdamos ārpasaules trokšņos. Un arvien biežāk tukšojot glāzēs salieto pašbrūvēto.

-   Ludzas cietumā bija daudz labāk, Aloizs grūtsirdīgi atcerējās. It sevišķi, kad likvidēja žīdus. Komunistu jau nebija daudz.

-  Tu dzīvoji cietumā? Staņislavs prasīja.

-   Es dzīvoju savās mājās, Aloizs atbildēja. Cietums bija mans darbs.

-   Kas nu tas par darbu… Staņislavs nicīgi pasmīnēja. Kāpēc tur vispār gāji?

-  Patika.

-  Patīkami būtu bijis strādāt meitu mājā vai kopt zirgus, Staņislavs sacīja. Kas cietumā var būt patīkams?

Vara! Aloizs nekavējoties atbildēja. Protams, nekāda lielā tā nav, taču tomēr… It sevišķi laikā, kad valstī nepastāv ne kārtīgas tiesas, ne likumi, kad nav ne prokuroru, ne tiesnešu… Ir tikai tādi kā es! Un cilvēki, kas nonākuši manā rīcībā. Tā ir laba sajūta apzināties, ka es ar šiem cilvēkiem varu darīt visu, kas tik ienāk prātā! Šī personīgā vara un tās dotās iespējas tik pamatīgi reibināja, ka gandrīz vai vienmēr sajutos kā dievs! Kaut maziņš, taču tomēr dievs!

-  Un kā pašlaik? Staņislavs prasīja. Jūties tāpat?

-  Ne gluži, Aloizs negribīgi atbildēja. Taču kas to varēja paredzēt, ka friči izrādīsies tik vāji, bet krievi stipri?

-   Es savu kārti neliku uz vāciešiem, Broņislavs sacīja. Friči tikai deva iespēju… Man vienkārši boļševiku vara ārkārtīgi nepatika.

-  Tā nepatika daudziem, Staņislavs atgādināja. Taču lai tādēļ uzreiz stātos šucmaņos un ietu šaut cilvēkus… Tur noteikti prātiņā ir jābūt vēl kaut kam citam.

-   Un ko tad pats, humānist? Broņislavs nikni paskatījās uz jauniņo Staņislavu. Vai tad pats nešāvi?

-   Iznāca gan, viņš atbildēja. Bet tur ir milzīga starpība šaut no ierakuma uz tiem, kas tev uzbrūk, vai arī triekt lodes krūtīs ļaudīm, kas tev neko sliktu nedara.

-   Paklausies, Stasik! Aloizs nikni iesaucās. Vai gadījumā jau nesāc slieties uz komunistu pusi?

Jaunais puisis domīgi klusēja, tad nedaudz samocīti pasmaidīja.

-  Ja es uz kādu pusi arī sliecos… viņš klusi teica, tad uz Dieva…

Mazliet atstatus no pārējiem, drūmi klusēdams, sēdēja bijušais vācu laika drošības policijas virsnieks rīdzinieks Edgars Osis. Viņš šai kompānijā neiederējās. Salīdzinot ar pārējiem, Edgars bija izglītots, pie vāciešiem ieņēmis augstu posteni un apgrozījies tā laika rīdzinieku augstākajā sabiedrībā, taču nelaimīgi sakrita, ka dažas dienas pirms sarkanarmijas ienākšanas Rīgā, kad vēl bija iespēja aizbēgt uz Kurzemi, viņš negaidīti saņēma kaujas pavēli ar nelielu diversantu grupu doties Balvu apkārtnē organizēt pretošanās kustību padomju varai.

Edgars Osis tā arī nesaprata, kāpēc uz turieni sūta tieši viņu, kāpēc šī pretošanās kustība būtu jāorganizē tieši tur, un galu galā kāda tam visam vairs jēga? Viņu grupa ātri tika likvidēta, pats Osis tomēr izglābās; pēc tam, ilgi klīzdams pa apkārtnes mežiem, mēģināja nodibināt sakarus ar kādu no nacionālo partizānu vienībām, līdz beidzot satikās ar Broņislava Logina vīriem. Sākumā tie viņu gan uzņēma visai atturīgi, taču ar laiku aizdomas izklīda, bet nekāda lielā draudzība starp viņiem tā arī neizveidojās. Šie vīri bija latgalieši, bet viņš rīdzinieks atšķirība milzīga. Viņus kopā saturēja vienīgi bailes par savu dzīvību un kopējs naids pret padomju varu, kas viņiem liedza arī turpmāk dzīvot tā, kā to bija darījuši līdz šim.

Apmēram stundu pirms pusnakts bunkurā atskanēja norunāts signāls un tur ieradās Zilpuķu saimnieks Jānis Keišs, čekas pārvervētais bijušais nacionālais partizāns Leonards Zalāns un cilvēks no Rīgas Roberts Rogovs, kuru, pēc Zalāna vārdiem, par aktīvu pretpadomju darbību vajājot gan galvaspilsētas, gan Balvu čeka.

Pēc iepazīšanās ar bunkura ļaudīm Roberts pamatīgi pārsteigts konstatēja, ka viņš Edgaru Osi pazīst, bet Osis savukārt pazīst Robertu. Tas Robertam, protams, nāca tikai par labu, jo Osis zināja ko arī apliecināja pārējiem ka Roberts Rogovs slepus sadarbojies ar vāciešiem, taču tā vismaz Roberts domāja neko nezināja par viņa kontaktiem ar čeku. Un ja arī būtu zinājis… Tolaik tādu ļaužu bija daudz, kuri bez mazākiem sirdsapziņas pārmetumiem ķērās pie jebkuriem līdzekļiem, lai tikai izdzīvotu, vai personīgu interešu un vēlmju vadīti, atriebtos visiem, kas tiem nepatika. Ja tas nebūtu tik ārkārtīgi traģiski, to varētu uztvert gandrīz vai kā debilu bērnu spēlīti komunisti, slepkavojot vai citādi sodot ļaudis, bija pārliecināti, ka tas ir ļoti taisnīgi. Savukārt vācu okupācijas laikā policijā dienošie un pēckara gados mežos patvērušies nacionālie mežabrāļi tāpat bija pārliecināti, ka ļoti taisnīgi ir nogalināt vai citādi sodīt padomju varas pārstāvjus.

Tad kas, velns parāvis, beigu beigās ir taisnīgi ? Vai varbūt nekāda taisnība vispār nepastāv, bet ir tikai katrā cilvēkā mītošais ļaunums vai labestība?

Mazliet vēlāk Edgars un Roberts izlīda no bunkura, neilgi,'ar baudu ieelpojot svaigu gaisu, pastaigājās, tad apsēdās, ar muguru atspiedušies pret šķūņa sienu, un, krietnu laiciņu klusēdami, raudzījās spilgti zvaigžņotajās debesīs.

-  Savādi, Roberts klusi teica. Tu spēj iedomāties bezgalību?

-  Nē. Edgars pakratīja galvu. Es tagad nespēju iedomāties pat daudz vienkāršākas lietas.

-       Baigi riebīgi ir sanācis, Roberts sacīja. Nekādi nevarēju paredzēt, ka Vācija zaudēs.

-       Ja arī nezaudētu, tas mums, latviešiem kā tautai, tāpat neko labu nesolītu. Personiski, jā, Edgars teica. Vismaz man būtu bijusi laba karjera.

-        Man gan krievi vai vācieši… vienalga. Es tik un tā spēlētu kādā orķestrī.

-  Par ko tevi čeka vajā? Edgars painteresējās.

-  Par Rajevskiem, Roberts paskaidroja.

-  Par Vladislavu?

-       Nu jā… Roberts lēnīgi novilka. Kāpēc tev toreiz Biķernieku priedēs viņu vajadzēja glābt?

-       Boļeslavs lūdza, Edgars sacīja. Tu joprojām nožēlo, ka Vladislavu toreiz nenošāva?

-        Jā, Roberts apstiprināja. Es ļoti vēlējos, lai viņš vairs nebūtu.

Edgars nesapratnē paskatījās uz blakussēdētāju.

-       Un tas viss tikai tās trakās Stefānijas dēļ? Edgars jautāja. Tikai tādēļ, ka ar Vladislavu nevarējāt sadalīt viņas gultu?

-        Ne tikai, Roberts sacīja. Man vispār tie Rajevski nepatika…

-  Arī Boļeslavs?

-  Es jau teicu viņi visi.

-        Mana darbība vācu laikā galvenokārt bija vērsta pret cilvēkiem, kuri pirmajā padomju gadā bija noziegušies pret latviešu tautu, Edgars teica. Bet ko tu? Rakstīji tikai ziņojumus?

-  Vai tad tā arī nav cīņa? Roberts nopietni jautāja.

-       Savā ziņā, protams, Edgars piekrita. Tikai… Es uzzināju, ka tu toreiz esot rakstījis ziņojumus arī čekai. Tā ir?

Roberts klusēja.

-        Tātad vienus tu nodod čekai, savukārt citus vāciešiem… Arī par Stefāniju uzrakstīji, ka viņas tēvs pirmajā padomju gadā ieņēma augstu amatu milicijā. Tikai tur tev nekas nesanāca, tāpat kā ar Vladislavu. Tu zini kāpēc?

-  Apmēram.

Edgars krietnu brītiņu klusēja, tad nicīgi paskatījās uz Robertu. Lai gan Edgara sirdsapziņu cilvēcības izpratnē tāpat nospieda diezgan pamatīga grēku kaudze, taču tas, ko krievu un vācu laikā darīja Roberts, viņam tomēr šķita zemiski.

-   Redzi, Robert, Edgars lēnīgi sacīja. Cilvēku lielākā daļa jebkuras varas apstākļos tomēr darbojas kaut kādu cerību un ideālu vadīti. Jā, dažreiz šī darbība pret citiem ir nežēlīga un vardarbīga. Ir upuri. Tāda ir cīņa. Taču daudzus cilvēkus pakļaut drošai nāvei tikai skaudības vai kaut kādas tur vieglprātīgas sievietes dēļ… Un ja vēl būtu kaut ko sasniedzis! Stefāniju tā arī nedabūji… ilgstošai lietošanai. Vladislavs palika dzīvs. Un pārējie, kurus esi nodevis. Ko būsi panācis?

-  Varbūt ar to arī pietiek, Roberts nicīgi teica. Vismaz viņiem krietni pabojāju dzīvi.

-  Pārāk sīki, Edgars teica. Tu patiešām justos apmierināts, ja viņi tagad būtu beigti?

-   Jā, Roberts apstiprināja. Ne jau velti Vladislava sieva sāka salaist ar krievu virsnieku! Bet kas attiecas uz Stefāniju… Nav jau slikti, ja tava sieviete gultā uzvedas kā pēdējā palaistuve, taču, ja viņa tā uzvedas arī ar citiem… Zini, uznāk baigākā cemme, mīlestību nomaina naids un tad gribas kaut kā ieriebt. Tas attiecas arī uz pārējiem. Naids cilvēku skubina rīkoties daudz enerģiskāk nekā mīlestība. Ja mīlestība cenšas kaut ko radīt, tad naids sagraut un izpostīt.

Abi vīri apklusa un ilgi domīgi raudzījās uz debesīm, kur starp spožajām zvaigznēm bija nostājies vēl spožāks mēness.

-   Es tā arī nesaprotu, Roberts sacīja. Kur tad sākas un beidzas Visuma bezgalība? Grūti aptvert, ka kaut kam var arī nebūt gala.

-   Tev par to nevajadzētu lauzīt galvu, Edgars sacīja. Mums jādomā, cik ilgi paši spēsim noturēties.

-   Pārāk ilgi tas nevar būt, Roberts teica. Neticu, ka sāksies jaunais karš un mūs šoreiz izglābs angļi un amerikāņi.

-  Protams, ka nē, Edgars piekrita. Jāglābjas būs pašiem.

-  Vai tas vispār ir vairs iespējams? 218

Abi vīri apklusa un ilgi domīgi raudzījās uz debesīm, kur starp spožajām zvaigznēm bija nostājies vēl spožāks mēness.

-   Bez šaubām, Edgars teica. Jāaiziet tikai uz čeku pieteikties un apsolīt tagad strādāt viņu labā. Taču tu to vari, es nē.

-  Kāpēc?

-  Tāpēc, ka uz manām rokām ir asinis, bet uz tavām tikai tintes traipi…

Viņi kādu laiku vēl parunāja, par šo to pastrīdējās, tad nesteidzoties atgriezās bunkurā. Kad Edgars iekārtojās savā vietā, viņš vēlreiz paskatījās uz netālu gulošo Robertu un nodomāja slīpēts tipiņš. Katrā ziņā neradīja pārliecību, ka viņu patiešām medī čeka. Tad jau drīzāk otrādi izklausījās, ka šeit ieradies tieši čekas uzdevumā, lai medītu mūs. Jo šie klusie nodevēji un slepenu ziņojumu rakstītāji prot labi maskēties. Bieži nevainīga jēriņa ādā slēpjas agresīvs zvērs.

Tā arī notika. Pēc dažiem mēnešiem kādā rudens naktī, kad laukā plosījās spēcīgas vēja brāzmas, Roberts Rogovs un Leonards Zalāns nošāva visus grupas dalībniekus, izņemot Edgaru Osi. Viņi to sasēja un nākamajā dienā atdeva Balvu čekistiem. Vēlāk viņu aizveda uz Rīgu un jau pavasarī pēc Baltijas kara apgabala tribunāla sprieduma nošāva.

Tai pašā laikā Roberts, ar čekas palīdzību nomainījis savu uzvārdu uz Ragovskis, turpināja spēlēt ballītēs un krogos. Tā kā Stefānija Robertu joprojām atraidīja, kādu laiku piecdesmito gadu sākumā viņš aplidoja Stefānijas draudzeni Elīnu arī Operetes teātra mākslinieci.

Kad sākās Hruščova atkušņa laiks, valsts drošības sistēmā notika lielas pārmaiņas, to pakļāva stingrai partijas kontrolei, daļa ziņotāju ar ne visai labu reputāciju tika atlaisti. Roberts, pametis Elīnu, kaut arī tā jau gaidīja viņa dēlu, kuram vēlāk deva vārdu Rolands, pats pārcēlās dzīvot už Balvu rajona Baltiņas ciemu pie sava kādreizējā sadarbības partnera Leonarda Zalāna.

Un visu turpmāko mūžu dzīvoja bailēs. Bija pārliecināts, ka agri vai vēlu kāds viņu tomēr šeit atradīs, atmaskos un pasniegs rēķinu, ko viņš nekādi nespēs samaksāt…

26. NODAĻA

Neskatoties uz izdzerto alkoholu un zināmu spēku patēriņu, mīlējoties ar Annu, es tomēr ilgi nespēju aizmigt. Gulēju, caur logu stikliem raudzīdamies uz spoži mirdzošajām zvaigznēm un, ieklausoties blakus gulošās sievietes vienmērīgajā elpā, domāju par to, ka cilvēka mūžā pārāk bieži gadās sīkas nejaušības, šādi tādi notikumi, kas tajā brīdī it kā neko nenozīmē daži nevērīgi izmesti vārdi, īss, garām slīdošs skatiens vai nejaušs pieskāriens kāda cilvēka rokai vai augumam, taču tas viss mūsu dzīvē agrāk vai vēlāk var nospēlēt liktenīgu lomu kļūt par iemeslu laimei vai nelaimei, mīlestības vai naida izpausmei vai pat paša vai cita cilvēka bojāejai…

Dzīvot tas nozīmē kā pavasara plūdu laikā staigāt pa jau saules staru izkausētu ledu plānu plānu… Bet tev noteikti jātiek upes otrajā pusē, un tu ej. Katrs solis var izrādīties pēdējais. Un, ja ne gluži pēdējais, tad tomēr…

Mātes Vandas vīrs Sergejs Ustinovs, būdams jau pensijā, nomira astoņdesmito gadu beigās, drīz pēc tam, kad saņēma ziņu, ka viņa dēls Andrejs mans pusbrālis -, būdams virsnieks, gājis bojā Afganistānā. Sergejam vispār ar veselību bija kā bija gandrīz vai pastāvīga alkohola lietošana, 1940.-1941. gadā stresainā "kārtības ieviešana" Latvijā, pēc tam karš, vēlāk "Smerš". Jāsaka godīgi pats viņš nebija ļauns cilvēks. Ļauna bija vara visa padomju sistēma.

īsi pirms nāves viņš mira slimnīcā ar vēzi Sergejs mani pasauca un mēs ilgi vairākas stundas runājām par dzīvi.

-  Es tā arī nezinu, Česlav… Viņam runāt bija grūti. Ko tu beigu beigās par mani domā?

-   Neko sliktu, es teicu. Mēs neesam Mainīgi par to, kādā laikā mums paveicas vai nepaveicas piedzimt.

-   Visos laikos ir bijis kaut kas labs un slikts, Sergejs atgādināja. Pat tā sauktajos cilvēces zelta laikmetos ir pastāvējusi vardarbība.

-  Vai bez tās patiešām nevar? es prasīju.

-  Acīmredzot. Tas viss cilvēkā ir jau ģenētiski ieprogrammēts skaudība, mantkārība, greizsirdība, varaskāre… Un arī priekšstats, kādai politiskā un sociālā ziņā vajadzētu izskatīties pasaulei.

-  Nabadzīgai?

-  Tāda mērķa nav! Tieši otrādi! Taču…

-  Kaut kā tomēr nesanāk, vai ne? rūgti iesmējos. Vai tādēļ bija vērts četrdesmit pirmā gada jūnijā un vēlāk tūkstošiem cilvēku pārvietot uz Sibīriju un Ziemeļiem?

-  Katrā ziņā es personīgi tādu pavēli nebūtu devis, Sergejs apgalvoja, un tam varēja ticēt. Bet… Tu dusmojies, ka apprecēju tavu māti?

-   Nē, es atbildēju. Kad tas notika, mēs vēl bijām pasveši. Arī tēvs Vladislavs… Man šķiet, tas viņam bija diezgan vienaldzīgi. Viņš tikai ļoti pārdzīvoja, kad tika arestēts un izsūtīts viņa tēvs Andžejs. Un, ja atklāti, tad dziļi ienīda jūsu varas kantorus Iekšlietu tautas komisariātu un Valsts drošības komiteju.

-   Tā ir, Sergejs domīgi piekrita. Mūs daudzi ienīda. Bet tāda toreiz bija vara, tādi likumi un partijas lēmumi. Nevajag aizmirst, Ceslav, ka tādi kantori pastāv turpat vai visās pasaules valstīs. Atšķiras vienīgi mērogi mazā Šveice, piemēram, gadā varbūt arestē un soda tikai dažus cilvēkus, bet mēs tūkstošus. Turklāt… Vai tad te pie jums Ulmaņlaikā arī nebija sava čeka politiskā slepenpolicija? Divdesmito gadu sākumā pastāvēja pat uz ātru roku izveidotas kara tiesas cilvēkiem viņu politiskās pārliecības un pretvalstiskās darbības dēļ piesprieda nāves sodu! Un vēlāk? Tāpat valsts savus politiskos pretiniekus arestēja, tiesāja un bāza cietumos! Tikai atkal… mērogi.

Es sēdēju blakus pie viņa gultas un, savādu jūtu pārņemts, skatījos slimā cilvēka jau stipri novecojušajā sejā. Kādreiz šis vīrs ir lēmis daudzu ļaužu likteņus, bijis varens, varētu pat teikt dzīvību pavēlnieks, un, sastapdams manu māti, izšķiroši šoreiz, paldies Dievam, uz labu ietekmējis arī mūsu ģimenes dzīvi, bet tagad slims, vecs un nevarīgs guļ slimnīcas palātā un grib zināt, ko es par viņu domāju. Nē, biedri Sergej Ustinov! Mirsti mierīgs! Es neko sliktu nedomāju. Tu biji mazliet labāks gan par laiku, kurā mums nācās dzīvot, gan par varu, kāda toreiz pastāvēja. Varbūt tā bija liela veiksme, ka tieši tevi pilsētas vara ievietoja mūsu lieliskajā sešistabu dzīvoklī Rīgas centrā. Un tev ļoti sagribējās pārgulēt ar manu māti. Nebūdama ne karstasinīga, ne kaislīga sieviete, viņa tomēr nebļāva un nepretojās, bet mierīgi aprēķināja, ka tas viņai varētu būt ļoti izdevīgi. Un līdz ar to arī man, Vladislavam un pārējiem Rajevskiem, tādējādi apliecinot, ka bieži sievietes miesa spēj panākt daudz vairāk nekā valsts likumi, pavēles un pat vesels karaspēks!

-    Paklausieties, klusi teicu un nedaudz paliecos uz priekšu. Tagad jau nav vērts klusēt. Vai Roberts Rogovs patiešām padomju varas pirmajā gadā nodeva cilvēkus čekai, pēc tam vāciešiem manu tēvu Vladislavu, tad atkal jums Boļeslavu, kas kara laikā mani glāba un audzināja?

Sergejs ilgi klusēja, varbūt atcerēdamies visu savu dzīvi vai tikai tās skaistākos vai riebīgākos mirkļus. Pēc tam ar drebošām rokām atvēra slimnīcas skapīša atvilktni un paņēma vecu, jau stipri nodzeltējušu aploksni un to pasniedza man.

-  Kur tie gadi… Sergejs smagi nopūtās. Tāda kā neliela vēja pūsma no četrdesmit septītā gada… Nekas tomēr nezūd, nekas nepaliek nesodīts. Boļeslavu Rajevski un viņa sievu Terēzi tajā gadā par sadarbību ar vācu okupācijas režīmu un it sevišķi par draudzību ar SD virsnieku Edgaru Osi, Centrālcietuma speciālā kamerā nošāva. Pirms tam viņš gan paspēja uzrakstīt nelielu vēstulīti, kuru centās slepus izsūtīt no cietuma. Neizdevās. Drīz pēc tam vēstule nonāca pie manis. Es to glabāju. Iespējams tāpēc, ka Roberts Rogovs bija mans speciālais aģents. Varbūt tāpēc, ka Vanda ir mana sieva, un es tomēr kaut netieši esmu saistīts arī ar pārējiem Rajevskiem… Zinu, ka Vandai toreiz daudzi pārmeta, viņu nosodīja un pat atklāti nicināja, ka bija sākusi ar mani draudzēties. Un nemaz nevajag būt nekādiem nicināmiem krievu čekistiem… Kad Rīgā ienāca vācieši, naida pārņemti, Vandu būtu nogalinājuši līdz tam it kā normāli, godīgi un ļoti patriotisku jūtu pārņemti latvieši… Tā ka…

Es vēstuli paņēmu un, atgriezies mājās, to izlasīju. Tie daži vārdi vēl tagad neliek mierā manu prātu.

"Česlav!

Tu vēl esi bērns. Un paldies Dievam! Tev vēl nav ne mazākā priekšstata, kāda īstenībā ir šī pasaule, cik dažādi ir cilvēki… Tu nezini, kas ir nodevība, kas tiesa, arests, sods… Tu vēl nezini, kas ir nāve. Rīt mani nošaus. Nesen uzzināju, ka Terēze, kas kara laikā tik rūpīgi aizvietoja tavu uz Krieviju aizbēgušo māti, jau nupat kā ir nošauta. Žēl, ka neaizbēgām uz Vāciju. Taču domāju… ko tad esmu noziedzies? Esmu ārsts un nespēju šķirot cilvēkus. Asinis visiem ir vienādas. Visiem vienādi sāp. Un bioloģiskā nozīmē arī nāve visiem ir vienāda. Taču ja "viņi" ir pārliecināti, ka es tomēr nāvi esmu pelnījis, tad Terēze to nu nekādi nebija pelnījusi! Tāpēc, Ceslav… Vladislavs ir par vāju. Bet tu… Es lūdzu… Dieva, Svētās Marijas un manas sievas Terēzes vārdā… Es zinu tas ir briesmīgi, taču nogalini Robertu Rogovu! Atrieb mūs! Tas ir viņš, kas mūs nodeva! Es droši vien būtu arestēts šā vai tā, taču viņš savā ziņojumā par Terēzi ir uzrakstījis tik nekrietnus melus… Tāpēc es Boļeslavs Rajevskis, ārsts, kas no nāves izglābis simtiem cilvēku, cita starpā, arī tavu tēvu, tagad lūdzu nogalini! Nogalini to nelieti Rogovu! Ļaunums ir jāsoda! Un tev mūs ir jāatriebj! Nav svarīgi, kad to izdarīsi tuvākajā nākotnē vai pēc piecdesmit gadiem. Svarīgi, ka viens milzīga ļaunuma nesējs vairs pa šo zemi nestaigās!

Cerībā tavs krusttēvs Boļeslavs.

Ardievu! Lai Liktenis un Svētā Marija tevi sargā!"

Tas viss bija pārāk drūmi un neparasti. Laiks gāja, gadi ripoja kā kāpņu augšā nosviesta tenisa bumbiņa arvien ātrāk un ātrāk, arvien zemāk un zemāk… Taču tagad jau diezgan senā pagātne nekur tālu tomēr nebija tikusi. Viss it kā tepat vēl bija. Mana māte Vanda savu pēdējo dzīves gadu nogulēja uz gultas insults. Tas jau bija Atmodas sākumā, taču pirms tam, it kā jau paredzēdama savu drīzo galu, aizgāja uz mūsu veco dzīvesvietu, izraka pagrabā noslēpto ģimenes dārgumu lādi un to atdeva man. Tas nāca īstajā laikā uzreiz varēju sākt savu personīgo biznesu, un lietas gāja labi. Pēc tam nāca "Āgenskalna kazino" un "Putnu būris", kas man tagad ienes krietnu peļņu, un izskatās, ka šodien esmu ticis vaļā arī no pēdējā reketieru uzbrukuma.

Kad māte mira, es nenocietos un viņai pajautāju: Tu biji laimīga?

Nē, viņa atbildēja. Sekss mani neinteresēja, lai gan runā, ka visas polietes pēc tā esot gluži vai apmātas. Es biju mierīga. Kad mūsu dzīvoklī īsi pirms kara un pirmās lielās ļaužu izsūtīšanas parādījās Sergejs, viņš man piedāvāja pavadīt nakti ar viņu. Padomājusi, es piekritu un, kā man toreiz šķita, veicu mūsu ģimenei ļoti izdevīgu darījumu. No manas puses tas bija upuris gan pašas, gan pārējo Rajevsku labā.

Lai notiek, es teicu, esmu ar mieru, taču tev jāapsola, ka nevienu no Rajevskiem padomju vara neaiztiks. Tas, protams, bija naivi, taču Sergejs kaut kā tomēr panāca, ka mūs patiešām uz Sibīriju neizsūtīja. Vienīgi Andžeju… Bet viņu arestēja jau maijā un Sergejs Andžejam nekādi palīdzēt nevarēja. Nezinu. Kas viņam tādi Rajevski? Es jā.

Māte ir apglabāta Rīgā Lāčupes kapos. Vandai blakus vienā pusē guļ viņas pirmais vīrs Vladislavs, bet otrā pusē otrais vīrs Sergejs. Izskatās jau smuki, ja tikai neviens nezinātu, ka aiz šīs klusās un rūpīgi koptās kapsētas ainavas ir paslēpusies divdesmitajam gadsimtam un toreizējai Latvijai ļoti raksturīga dzīves traģēdija.

Nedaudz tālāk guļ kādreiz nepārspējamā poļu skaistule Stefānija Stafecka. Tu pareizi darīji, Stefa! Tu savu dzīvi kā paradīzes ābolu iespiedusi starp savām kājām, no tās izspiedi visu, ko vien bija iespējams izspiest! Būtu dzīvojusi kā mūķene iznākums būtu bijis tāds pats neliela balta marmora plāksnīte un ar zaļu zālīti noklāts kaps. Trako vai dzīvo rāmi, vienalga, agrāk vai vēlāk pienāk brīdis, kad pulkstenis apstājas. Un orķestris vairs nespēlē. Un novīst gan Monmartras vijolīte, gan Havajas puķe. Un visi šampanieša kausi ir sausi. Un ne Saule, un ne zvaigznes. Un ne Mīlestība, un ne Naids. Un ne vairs Iekāre, ne Apmierinājums. Taču varbūt tas viss ir bijis tikai sapnis, absolūta nerealitāte, bet īsto Apmierinājumu cilvēki gūst tikai šeit? Kad izskan pēdējie kapličas zvani. Un īsto Mīlestību sajūt, kad vīrieša rokas glāsta nevis tavas krūtis, bet rūpīgi ar grābeklīti sakopj kapa vietu, kur tagad guļ tavs kādreiz tik brīnišķīgais un iekārotais augums?

Nekā vairs nav. Dzīves skatuve ir tukša un smagais priekškars ir aizvēries. Esmu palicis vienīgais, kas tev aplaudē.

Bet ir arī atmiņas un mazliet žēluma. Kaut kā vienmēr riebīgi sanāk, ka visiem dzīve ir par īsu un nez kāpēc no svētku galda jāiet prom tad, kad mums to gribas vismazāk…

27. NODAĻA

Lēnām atvēru acis, mazliet pagrozījos un paskatījos sāņus. Anna izskatījās vēl aizmigusi. Viņa gulēja uz sāniem, seju pagriezusi pret mani, galvu dziļi iespiedusi spilvenā, un elpoja tik mierīgi, kā to parasti dara mazi bērni.

Tātad nekādi slikti sapņi viņu nemoka, nodomāju, uzmanīgi piecēlos un aizgāju uz vannas istabu. Palīdu zem dušas un ļāvu pavēsai ūdens strūklai manu ķermeni darīt daudz mundrāku. Vakardiena bija pārāk smaga un pirmo reizi mūžā tā šķita neparasti gara.

Vispirms spēcīgā lietū satiku Annu, tad mājās iepazīšanās ar šo sievieti, pēc tam vajadzēja noorganizēt viņas mīļākā Ivara iebaidīšanu Mežaparkā, tad "Putnu būris", pirms tam draudzīga saruna ar Pārdaugavas bandītu pārraudzītāju Zigu, tā nodrošinot sev papildu aizsardzību, tad dažas jauki pavadītas minūtes ar skaistāko un labāko "Putnu būra" servisa meiteni Marinu Marī, pēc tam visai bīstama izskaidrošanās ar reketieru bandas vadoni Baronu; atmiņas par pagātni, saviem vecākiem un tiem cilvēkiem, kuri tā vai citādi ar mums bija saistīti, un atkal mājas un Anna, un gulta, un vēl joprojām neziņa, ko beigu beigās ar šo sievieti lai daru.

Kad jau taisījos izslēgt dušu, atvērās durvis un vannas istabā kaila kā bija gulējusi ienāca Anna. Viņa atviegloti uzelpoja un mīļi pasmaidīja.

Paldies Dievam! Pamodos, paskatījos un gandrīz vai sāku raudāt. Atkal esmu pamesta un viena!

-   Tu, Anna, kā gandrīz vai visas sievietes, esi pārāk naska uz raudāšanu! es teicu. Labāk nāc blakus un iedomājies, ka stāvi zem Viktorijas ūdenskrituma! Starp citu, tas ir skaistākais ūdenskritums pasaulē.

-  Kur tas atrodas? Anna prasīja un nostājās līdzās.

Tev virs galvas, es teicu un Annu nedaudz pagriezu, lai viņas krūtis cieši piebļautos manējām.

-       Tev virs galvas, es teicu un Annu nedaudz pagriezu, lai viņas krūtis cieši piekļautos manējām. Jauki, vai ne?

-  Brīnišķīgi! Anna smējās. Tā pirmo reizi mūžā…

-        Tev vajag izvēlēties pareizos vīriešus, es teicu un ik pēc brīža viņu noskūpstīju. Tas viss mani ātri uzbudināja.

-        Tu esi pareizais? Anna jautāja un jutu, ka arī viņas uzbudinājums jau sasniedzis turpat vai galējo robežu.

-       Nē, es atbildēju. Kā gadās. Te esmu pareizs, te nepareizs. Te labs, te slikts.

-  Kāds pašlaik? Anna prasīja.

-  Vai tad neredzi? Nejūti?

Anna atkal iesmējās.

-  Redzu, redzu! Jūtu! Mīļais! Skrienam ātri uz gultu!

-  Nē! es sacīju. Vai tad nekad neesi mīlējusies stāvus?

Turklāt vēl tad, kad uz galvas gāžas auksts ūdenskritums. Tas nedaudz atdzesēs satrakojošos hormonus un tad to varēs darīt daudz ilgāk.

Patiešām mīlēties var visādi. Var kā hiperaktīvie jaunieši čik čik un gatavs! Bet es šai ziņā biju pieredzējis un ar sievieti varēju darboties stundām ilgi. Taču tik ilgi reti kad vajadzēja. Viss bija daudz vienkāršāk. Sievieti fiziski vajag mīlēt tā, lai viņa būtu apmierināta. Lūk, visa mīlestības gudrība un tās patiesā vērtība. Bet kur un kā to panākt, tas jau ir tavs pieredzes un meistarības jautājums. Neapstrīdams ir viens ja tu to patiešām proti un tas izdodas, sievietes acīs uzreiz iegūsti tik daudzus savas vērtības papildpunktus, ka ar tiem pilnīgi pietiek, lai viņas skatījumā tu būtu pats, pats, pats… Vismaz uz kādu laiku.

Vēlāk Anna atkal uzģērba savas jau izžuvušās biksītes un zilo kleitu, izžāvēja matus un nedaudz izkrāsoja seju. Izskatījās labi mazliet neparastā dušošanās un mīlēšanās viņai bija palīdzējusi atgūties no vakardienas bailēm.

-       Kas tālāk? viņa, skatoties uz mani ar zināmām cerībām, jautāja.

-  Ko tu vēl gribi? painteresējos.

-  Tu neko vairs negribi?

-       Nē, es atbildēju. Redzi, šodien lietus nelīst, spīd saule un tevi droši vien gaida tavs darbs.

-  Tev pašam uz darbu nav jāiet?

-  Es "Putnu būri" varu vadīt arī no šejienes. Pa telefonu.

-       Ko tagad lai daru es? Anna jautāja, un izskatījās, ka viņa tūlīt patiešām sāks raudāt.

-  Es jau teicu acīmredzot tev jāiet uz darbu.

-  Un viss?!

-  Ko tu vēl gribi?

-  Nesaproti?

-       Saprotu. Bet tas nav iespējams. Dienas beigās pēc darba tev jāatgriežas savās mājās.

-  Žēl. Tu mani vairs negribi? -Nē.

-  Kāpēc? Es biju slikta?

-       Tu biji brīnišķīga! es teicu. Bet nu jau diezgan ilgus gadus esmu pieradis dzīvot bez sievietes.

-  Vai tā ir vieglāk?

-  Grūtāk, Anna. Bet tā es patiešām esmu jau pieradis.

-  Es tev nemaz neiepatikos?

-       Un kā vēl! iesaucos. Gandrīz vai iemīlējos. Citādāk es taču tevi nesavāktu un nebūtu atvedis pie sevis.

-       Taču tagad iznāk… tu mani šeit atvedi tikai tāpēc, lai pamīlētos?

-  Un ja arī tā? Kas tur slikts?

-       Nē, nekas, Česlav. Viss bija jauki. Tev ir liela un skaista māja. Es te vairs nedrīkstu parādīties?

Piegāju pie Annas un viņu maigi apmīļoju. Man viņas kļuva mazliet žēl.

-       Mīļā Anna! Ir sievietes un mājas, kur savukārt nedrīkstu parādīties es. Tāda vienkārši ir dzīve. Ne visur mēs tiekam aicināti. Bet ne visur arī atraidīti. Tev jau vajadzētu zināt mūsu dzīve ir tikai tāda īslaicīga spēlīte, kur vieniem paveicas, citiem nē.

Anna skumīgi pasmaidīja.

-  Es pie tiem citiem, jā?

-       Kāpēc? Tu vēl esi jauna, smuka, gaumīgi ģērbies un esi arī pietiekami gudra. Tev viss vēl priekšā, bet man diemžēl nekas daudz vairs nav atlicis… Bet šis tas svarīgs vēl jāpadara.

Anna smagi nopūtās, mani noskūpstīja uz vaiga un gāja prom.

-        Paldies, Česlav, par jauko vakaru un šo rītu. Kad pilsētā atkal negaidīti uznāks lietus, es tāpat kā vakar vēlreiz apstāšos ielas malā. Pacelšu seju pret debesīm un gaidīšu, kad pie manis pienāks kāds vīrietis un aicinās līdzi. Varbūt tas atkal būsi tu?

Lēnām noraidoši pakratīju galvu.

Anna aizgāja un es viņu pēc tam nekad vairs neesmu saticis.

Tad paņēmu mobilo un piezvanīju "Putnu būra" pārvaldniekam Arnim Varbutam.

-  Sveiks! Kā pagāja nakts? Viss kārtībā?

-       Jā, Arnis atbildēja. Bija mierīgi. Barons ar saviem "purniem" vairs nerādījās un diez vai kādreiz arī rādīsies. Galu galā Ziga viņiem tomēr kaut ko nozīmē!

-  Bet mēs? Kaut vai tu, kas esi izgājis Afganistānu!

-        Es to atceros katru dienu. Un nevajag man to atgādināt!

-  Labi! Kā vakar uzvedās meitenes?

-        "Saulīte" ir saslimusi. Viņa piezvanīja un teica, ka nebūšot arī šovakar. Bet Marina Marī izskatījās neparasti skumja.

-  Kāpēc?

-        īsti nezinu, bet iespējams… Tu ar viņu parunāji un aizgāji. Vai nezini, ka Marina tevī ir ieķērusies līdz matu galiņiem?

-       Zinu gan, taču pašlaik ne par to! Ir cita problēma. Protams, vari man atteikt, bet es gribētu… Pēc stundas sēžos autiņā un drāžos uz Latgali. Tā vieta atrodas nelielu gabaliņu aiz Balviem. Nebūtu slikti, ja mēs tur varētu būt divatā.

-  Kas jādara? Arnis tūlīt painteresējās.

-  Kā to lai pasaka…

-  Saki droši! Uz mani vari paļauties.

-  Ja atklāti… Jānovāc viens "sliktais" vecis.

Arnis krietnu laiciņu klusēja. Tad pajautāja. Roberts Rogovs?

-  Tu jau zini.

-       Tas tev tikai nupat ienāca prātā? Arnis vaicāja. Vai izdomāji jau agrāk?

-  Jā, Arni, daudz agrāk, kad manas mātes vīrs Sergejs Ustinovs pirms miršanas atdeva man krusttēva Boļeslava vēstuli. Viņš to uzrakstījis man dažas stundas pirms nāves soda izpildes. Krusttēvs mani lūdz, pat pavēl to Rogovu kaut kad sameklēt un atmaksāt visu ļauno, ko šis nelietis darījis… Es nedrīkstu atteikt aizejoša cilvēka griba ir svēta.

Arnis atkal krietnu laiciņu klusēja, tad domīgi sacīja:

-  Tu pirmīt teici, vai atceros Afganistānu. Bet es to gribu aizmirst! Pārāk daudzus man tur nācās nogalināt. Nekas patīkams tas nav. Taču tur bija citi apstākļi. Šeit atkal citi. Mani neviens te neapdraud. Tevi tāpat. Kāpēc kādam atkal jāatņem dzīvība?

-  Viss, kā jau dzīvē, ir ļoti vienkārši. Tāpēc, ka savā laikā Rogovs ir atņēmis dzīvību citiem.

-  Tas bija sen, Arnis atgādināja. Vai tad tas vēl skaitās?

-  Tam nav nozīmes, es teicu. Tie citi ir jau miruši, bet viņš joprojām ir dzīvs. Tas nav taisnīgi.

-   Kas mainīsies, kad sava krusttēva lūgumu izpildīsi? Arnis nedaudz pārsteigts jautāja. Vai tādēļ pasaule kļūs taisnīgāka?

-   Droši vien, ka nē, es atbildēju. Toties būšu izpildījis netaisnīgi uz nāvi notiesāta cilvēka pēdējo gribu. Un šai gribā ir iekļauta jau ļoti sena visas cilvēces taisnīguma izpratne asinis mazgā ar asinīm, vardarbīgā nāvē miruša cilvēka dzīvība tiek atmaksāta ar slepkavas dzīvību.

Arnis vēl kādu brīdi domāja.

-  Varbūt, ka tā arī ir, viņš lēnīgi teica. Bet tas, Česlav, tev ir cietums. Tādā sakarā tu arī mani parausi līdzi. Bet es to negribu. Man ir laba sieva un divi mazi bērni. Tev no tā nav nekas. Tu esi viens. Pēdējos gados tev nav pat nevienas pastāvīgas sievietes! Vari riskēt. Piedod, veco zēn, bet es to vairs nedrīkstu atļauties.

Viņu saprazdams, piekrītoši pamāju ar galvu.

-  Labi, Arni! Braukšu viens. Ja ar mani kas notiks… Testamentu esmu jau uzrakstījis. Tas atrodas Stabu ielā pie notāra. "Āgenskalna kazino" atdodu tev, bet pārējo arī "Putnu būri" un māju kādai sievietei.

-  Paldies, Česlav! Arnis ne sevišķi priecīgs teica. Vai tā lieta Balvos ir tik bīstama, ka uzreiz jāraksta testaments?

-   Domāju, ka Balvos man nekādi pārsteigumi nedraud un nekā bīstama tur nebūs, es atbildēju. Taču gadīties var visādi. Galu galā ceļā uz turieni vai atpakaļ varu aiziet bojā autoavārijā. Tāpēc drošs paliek drošs…

-   Bet tu netrako., Arnis deva padomu. Brauc lēni un uzmanīgi.

-  Tā arī darīšu, es teicu. Bet tu jau zini, kā dzīvē gadās sākt trakot var kāds cits.

-   Un kam ja nav noslēpums tu atdod "Putnu būri", naudu, māju, zemi, automašīnu un visu pārējo? Vai tā ir vakar sastaptā, naktī izmīlētā un no rīta atkal uz ielas palaistā Anna?

-  Nesmejies, Arni! es teicu. Viņa bija laba. Bet tā laimīgā sieviete… ja viņai bez manis vispār kaut ko nozīmē māja, nauda, zeme un mašīna… Tā ir cita.

Arnis atkal klusēja, droši vien mēģinādams iedomāties, kas tā varētu būt. Es šo mirkli izmantoju un atslēdzu telefonu. Pēc tam stundas laikā sagatavojos, pārbaudīju berettu, aizslēdzu mājas durvis, iekāpu savā trīssimtajā mersedesā un sāku braukt. Tas viss notika gandrīz vai automātiski, par priekšā stāvošo notikumu tikpat kā nedomājot vismaz pat nemēģinot sīkumos iztēloties, ko uzreiz darīšu un runāšu, satiekoties ar sava tēva un krusttēva nodevēju Robertu Rogovu. Ja kas mani traucēja un stipri mulsināja, tad tas bija fakts, ka viņš šis Roberts Rogovs man personīgi nebija izdarījis neko sliktu. Katrā ziņā absolūti neko tādu, kādēļ tieši man viņu vajadzētu nogalināt. Es pēkšņi sajutos kā algots slepkava, kuru savu atriebības mērķu īstenošanai ir nolīguši jau sen miruši cilvēki… Taču es jau biju sācis braukt, biju sagatavojies, pistole atradās kabatā, un apstāties vairs nespēju.

Pēc apmēram trīs stundu brauciena mašīnu apturēju kādas pavecas lauku mājas pagalmā, kur ceļa galā stāvēja nokaltis koka stumbrs ar tur piestiprinātu vāji salasāmu uzrakstu "Dievmākoņi".

Vēl palikdams mašīnā, mazliet pavēroju pagalmu un tā tuvāko apkārtni. Nevienu cilvēku nemanīju. Arī dzīvnieku nebija ne suņa, ne kaķu. Vienīgi mazliet tālāk dārza malā zemi kašāja vairākas vistas, bet pļavā gulēja divas govis.

Izkāpu no mašīnas un gāju uz māju. Nekādas bailes, protams, nejutu, jo skaidri zināju, ka man briesmas tur nedraud. Tāds neliels satraukums bija. Gribēju jau klauvēt vai pats atvērt mājas simts gadus nekrāsotās ārdurvis, kad pamanīju puspievērtu verandu, bet tajā pie galda sēžam vecu vīru ar baltu bārdu un ūsām. Viņš uzmanīgi vēroja, ko daru. Pagriezos, aizgāju līdz mājas galam un nepieklauvējis iegāju verandā. Nešaubījos, ka vecais vīrs ir Roberts Rogovs.

-   Sveiks, saimniek! es teicu. Atvaino, ka bez brīdinājuma. ..

-  Nekas, nekas! Roberts atmeta ar roku. Kas būsi?

-  Tā… Braucu no Rīgas.

-  Sen neesmu tur bijis. Skatos televizorā trakas lietas tur notiek.

-  Kad tad pasaule nav trakojusi? Kad cilvēki bijuši gudri un rāmi?

-  Jā… Roberts gari novilka. Vai tagad skaitās, ka Atmoda jau beigusies?

-  Vēl jau gluži nē, es teicu un apsēdos iepretim pie apaļa, droši vien vēl Ulmaņlaikā darinātā vecā galda. Varbūt īstā atmoda ilgs vēl simts gadus.

-   Mums te padomju laikā nemaz nebija tik slikti, Roberts teica. Est gribi?

-  Nē. Es paēdu Balvos. Garšīgi. Ne tā kā padomju ēdnīcās.

-  Es sen neesmu pusdienojis ēdnīcās… Roberts sacīja. Taču kad cilvēks ir izsalcis… Katrs ēdiens ir labs.

-  Vai esi bijis izsūtīts, es prasīju. Sibīrijā? Ziemeļos? Sēdēji cietumā, vergoji lēģerī?

Roberts vērīgi uz mani paskatījās, tad noraidoši pakratīja galvu.

-  Es nē…

-   Tad tu badu nepazīsti, sacīju. Bet atgriežoties pie mūsu Atmodas… Tie cilvēki, kuri tagad atgūs savus bijušos īpašumus, mājas un zemi… Savā ziņā būs laimīgi, taču tie, kuri padomju laikā sadarbojušies ar iepriekšējo varu un it sevišķi ar Valsts drošības komiteju jeb čeku… Nekādas bezrūpīgas dienas viņus negaida.

-  Kāpēc ne? Roberts pēc īsām pārdomām prasīja. Vai tad Valsts drošības komiteja bija kāda aizliegta, slepena

pagrīdes organizācija? Vai tad bija aizliegts ar to sadarboties? Vai bija tāds likums?

-       Nē, tāda likuma nebija, es sacīju. Tas bija katra cilvēka sirdsapziņas jautājums.

-  Bet par to taču nedrīkst sodīt!

-        Protams. Par to nevienu droši vien ari nesodīs. Taču slikti klāsies tiem, kuru vainas vai, pareizāk sakot, nodevības dēļ daudzi ir cietuši, bijuši notiesāti vai pat tikuši nošauti.

Roberts garāku brīdi klusēja, tad vēlreiz man uzmeta aizdomu pilnu skatienu.

-       Kas tu tāds esi? viņš prasīja. Vai jaunās varas pārstāvis?

-  Pasarg' Dievs! iesaucos. Esmu brīvs cilvēks.

-       Es nekādām nejaušībām sen vairs neticu, Roberts sacīja. Viss šai dzīvē notiek pēc nevienam vēl tā īsti nezināmām likumsakarībām. Tāpēc… Kādēļ esi ienācis tieši manā mājā?

Iesmējos un iekārtojos mazliet ērtāk vecā, ar stipri nobružātu drēbi apvilktā atpūtas krēslā.

-  Grūti saprast? Tāpēc, ka tu šeit dzīvo!

-  Nu un tad?

-       Es tevi jau sen meklēju, paskaidroju. Bet to, ka esi vēl dzīvs un dzīvo šeit, uzzināju tikai nesen.

-       Ko tev vajag? Roberts prasīja un uzmanīgi paskatījās apkārt.

-       Gribu mazliet papļāpāt par dzīvi, atbildēju. Tev tā ir bijusi diezgan raiba.

-  Tā ir, Roberts apstiprināja. Gājis ir visādi.

-       Vai vēl atceries Stefāniju Stafecku? es prasīju. Poļu skaistuli, kura dzīvoja Iļģuciemā un dziedāja Operetē?

-        Protams! Roberts pārsteigts iesaucās. Kas tā bija par sievieti! Tu viņu pazini?

-       Un savu draugu Vladislavu Rajevski tāpat vēl atceries? tagad vaicāju jau daudz skarbākā balsī.

Izdzirdis šo vārdu, Roberts manāmi satrūkās un nolieca galvu. Es jutu, ka viņš varbūt sāk saprast, kāpēc esmu beidzot viņu uzmeklējis un atrodos šeit.

-  Un kā ar Boļeslavu Rajevski? Arī atceries?

Roberts klusēja.

-  Un viņa sievu Terēzi? Un citus? Vari klusēt! Tas tik un tā tevi neglābs! Tikai atgādināšu, ka cilvēkus tu nodevi te krievu, te vācu varas iestādēm, neviena nepiespiests, tev nekas nedraudēja, tu to darīji no brīva prāta, gribēdams… Es nezinu, ko tu gribēji. Vispirms jau droši vien… Ar Stefāniju gulēt vienīgais?! Bet viņa negribēja vai, ticamāk, nemaz nespēja mīlēties tikai ar vienu! Šādu sieviešu nav daudz, bet tādas ir! Un nabaga Vladislavs tevis dēļ pārcieta pamatīgu spīdzināšanu gestapo un jau atradās Biķernieku mežā tikai soļa attālumā no nāves. Tieši kā tu pašlaik. Un tad vēl gleznotājs Grundmanis, kuram tu negribēji samaksāt par Stefānijas aktu. Vieglāk tev viņu kā padomju mākslinieku bija nodot fričiem! Un Pētersonu ģimeni, Saliņus un Papardi! Un tad beidzot tu pats tiki nodots! Švaks pulveris biji! Sergejs Ustinovs tevi iebāza kabatā bez jebkādas pretošanās. Un tad nāca Broņislava Logina un pārējo viņa grupas dalībnieku nāve. Jā, nekādi labie viņi nebija, taču tomēr tu to nostrādāji veikli, neko teikt. Varu vienīgi piebilst, ka Boļeslavs draudzējās ar Edgaru Osi jau no skolas laikiem abi mācījās vienā klasē. Tagad neviens no nosauktajiem vairs nav dzīvs. Tikai tu, Robert Rogov, vēl esi. Ko darīt?

Beidzot Roberts pacēla galvu un ar labo roku nervozi sāka braucīt savu balto bārdu.

-  Tu esi atbraucis mani nogalināt? viņš dobjā balsī jautāja.

-  Jā, Robert Rogov, es atbildēju. Ko citu esi pelnījis?

-  Pārāk ilgs laiks pagājis, viņš atgādināja. Kam tagad būtu vajadzīga mana nāve? Sabiedrībai? Dievam? Kaut kādam abstraktam taisnīgumam?

-  Nē, Robert, es teicu. Nezinu, varbūt arī sabiedrībai un Dievam, bet tava nāve ir vajadzīga man! Iespējams, kaut ko būsi dzirdējis par asinsatriebību, par ģimenes godu? Jā, arī par to pašu taisnīgumu?

Roberts saprotoši pamāja.

-  Tātad iznāk… Tu esi Česlavs Rajevskis? viņš drūmā balsī jautāja.

-  Jā, es apstiprināju. Česlavs Rajevskis Vladislava dēls.

-  Vai tevi cietums nebaida? Roberts negaidīti painteresējās.

-  Baida, es atbildēju. Bet pienākums pret manu radinieku ciešanām un nepelnīto nāvi… Es izturēšu.

-   Par to nemaz nešaubos, Roberts sacīja. Bet kā ir? Vai tu maz zini, ko īstenībā nozīmē vardarbīgi panākta kādas personas nāve ? Kad es to veicināju un izdarīju personīgi, bija pavisam cits laiks. Bija karš, un ne cilvēka brīvība, ne dzīvība neko daudz nenozīmēja. Bet tagad? Cik gadu jau pagājuši?

-   Tam nav nekādas nozīmes, es teicu. Jau pirms divtūkstoš gadiem ļaužu pūlis pieprasīja: Nāvi Jēzum! Gāja gadi, gadsimti nomainīja gadsimtus, bet ļaudis turpināja prasīt Nāvi karalim! Nāvi ķeceriem! Nāvi raganām un burvjiem! Nāvi aristokrātiem un mācītājiem! Nāvi kapitālistiem un buržujiem! Nāvi spiegiem un tautas ienaidniekiem! Nāvi fašistiem! Un kas notiek šodien? Nāvi bandītiem! Nāvi mazu bērnu izvarotājiem! Nāvi savas mātes slepkavām! Tā ka vēlēšanos pēc nāves soda daba cilvēkiem ir jau ģenētiski ieprogrammējusi gluži tāpat kā alkas pēc taisnības un atriebības. Bet tu, Robert, šiem cilvēkiem, it sevišķi Vladislavam, Andžejam un Boļeslavam atriebies ne kaut kādas tur patiesas vai iedomātas taisnības dēļ, bet gan tāpēc, ka viņi vispirms visās cilvēciskajās un profesionālajās izpausmēs bija pārāki par tevi, tāpēc, ka viņi bija bagāti, izglītoti, viņi bija poļi un beigu beigās tāpēc, ka tev bija melna, bet nopērkama dvēsele… Tā ka no atmaksas neizbēgt!

Lēnām no kabatas izvilku pistoli, nolaidu tai drošinātāju un pavērsu pret priekšā sēdošo Robertu.

-  Kur tu gribi, lai šauju? es prasīju. Galvā, starp acīm, kaklā, krūtīs?

Roberts izskatījās ļoti nobijies. Šķiet, viņš tikai tagad tā īsti saprata, ka nekādi joki nebūs. Viss ir nopietni. Es patiešām esmu ieradies viņu nogalināt.

% Nevajag, viņš klusi palūdza. Ja mani nogalinot, tu līdz ar to varētu iznīcināt cilvēku ļaunumu… kaut kāda jēga būtu. Bet tagad… Kamēr tu te runā savus gudros monologus, tepat kaimiņos kāds brutāli nosit savu pudeles brāli, narkotikas sarijušies neģēļi izvaro meiteni, tālāk tiek aplaupīta kāda nabaga pensionāre, bet kāds cits nelietis sēžas pie rakstāmgalda, lai tagad jau brīvās Latvijas drošības iestādēm rakstītu ziņojumu par savu bijušo priekšnieku vai

Es ilgi skatījos Roberta sejā un mēģināju iztēloties, vai viņš šai brīdī izjūt vismaz kaut mazāko nožēlu i

draugu "viņš, nolādētais komunists, padomju laikā darīja to un to…" Česlav Rajevski! Mainās varas cilvēks nekad! Viss turpināsies, tikai citās dekorācijās un droši vien mazliet maigākās formās. Taču būtība paliks. Cilvēki turpinās cits citu skaust, ienīst un nodot. Tāda vienkārši ir cilvēka daba.

Es ilgi skatījos Roberta sejā un mēģināju iztēloties, vai viņš šai brīdī izjūt vismaz kaut mazāko nožēlu?

-   Es saprotu, klusi sacīju. Pagājis gandrīz vai vesels laikmets… un neko vairs mainīt nevar. Bet, Robert… Vai tu vismaz nožēlo izdarīto?

-  Jā, Česlav, viņš tūlīt apliecināja. Patiešām! Tas toreiz bija skaists, taču arī reti riebīgs laiks. Ja Latvijā nebūtu ienākuši krievi, ja pēc tam te nebūtu iebrukuši arī vācieši, tad atkal krievi; ja nebūtu tās trakās mīlestības un mēs paši… tādi… Nekas tāds nevarētu notikt.

-  Taču notika, skarbā balsī atgādināju. Tu šeit dzīvo viens?

-  Nē, Roberts skumji pasmaidīja. Man ir sieva.

Tad kādu brīdi klusējis, pamāja ar roku.

-Nāc!

Roberts piecēlās, un es viņam sekoju. Iegājām vienā no daudzajām mājas istabām un apstājāmies pie platas gultas, kur, apsegta ar krāsainu segu, nekustīgi gulēja vēl diezgan pajauna sieviete.

-  Tā ir Melānija, Roberts sacīja. Insults. Guļ jau otro gadu. Ja tu nošausi mani, tu nogalināsi arī viņu. Neviena cita radinieka viņai nav. Un arī man vairs nav. Dēls Rolands Rīgā neskaitās. Mēs ar Melāniju uz šīs pasaules esam palikuši divi vien. Un vēl tu ar savu pistoli…

Tagad nemaz tā īsti vairs neatceros, ko tobrīd jutu un domāju. Vienīgi sapratu, ka, lai es vismaz savā apziņā ne, kļūtu par pretīgu noziedznieku, man pēc iespējas ātrāk no turienes jātiek prom. Jo…

Ir pagātne un šodiena.

Ir sods un piedošana.

Ir atmiņas un aizmirstība.

Ir lietas, ko tu vari un ko vairs nevari mainīt.

Un vai vispār to vajag?

28. NODAĻA

Rīts uzausa silts un saulains. Atvēris acis, ilgi raudzījos logā, skatījos, kā aiz tā vieglā vējā tikko manāmi šūpojas ziedošs jasmīna zars, un arī pašam ir viegli. Ne dvēseli, ne apziņu nenospiež nekāds izdarīta grēka smagums, varu mierīgi caur savas istabas logu skatīties, kā zilajā debess okeānā lēni aizpeld daži balti mākoņu kuģi, līdzi aizvezdami arī to, kas mani ilgus gadus bija mocījis. Jutos, it kā mani, apsūdzētu smaga nozieguma plānošanā, tiesa tomēr būtu attaisnojusi un atbrīvojusi tiesas zālē. Un tas nekas, ka atkal esmu viens, blakus neguļ neviena sieviete, virtuvē nesmaržo mīļu roku uzvārīta kafija es tomēr jutos laimīgs. Un negribējās, nudien, pagalam negribējās atkal domāt par labo un ļauno cilvēkā, par uzticību un nodevību, par vainu un sodu un kas galu galā ir piedošana? Cilvēka vājums vai stiprums? Un kas mīlestība? Vai mūsu vismuļķīgākā žēluma izpausme pret otra cilvēka ilgām un ciešanām, vai arī augstākais garīgās pilnības punkts, kur beidzas visas šaubas un saprāta mokas tu esi uzkāpis savā sapņu un jūtu Everestā.

Uzvārījis kafiju un ieēdis vieglas brokastis, apsēdos uz baltas ādas sofas un uzspiedu Marijas jeb Marinas Marī telefona numuru.

-  Jā, viņa vēl samiegojusies atsaucās.

-  Vai jaunkundze vēl guļ? es jautāju.

-   Nu jau vairs ne, Marija teica un pēc mirkļa klusi iekliedzās. Acīmredzot tikai tagad viņa saprata, ka zvanītājs esmu es. Līdz tam to nekad nebiju darījis. Vai patiešām jūs… Rajevska kungs?!

-  Patiešām, Marij. Pamodināju?

-  Nu tā… Sāku jau mosties. Vai kaut kas noticis?

-  Jā, Marij, noticis.

-  Tas skar mani?

-  Stiprā mērā, es atbildēju.

-   Vai ir kāda sūdzība? Marija satrauktā balsī prasīja. Jūs gribat mani atlaist no darba?

-  Par to parunāsim vēlāk, es teicu. Bet tagad, meitenīt, celies augšā, iedzer stipru tēju vai kafiju, smuki saģērbies, paņem sporta somu un tur ieliec dvieli un peldkostīmu! Pēc tam izej no mājas un gaidi mani uz Dzirnavu un Tērbatas ielas stūra. Tieši vienpadsmitos es piebraukšu.

Marija krietnu laiciņu klusēja, tad manāmi drebošā balsī vaicāja. Rajevska kungs… Jūs patiešām gribat…?

-  Jā, Marij, es šo dienu, vakaru, nakti un varbūt arī visu turpmāko dzīves daļu gribu pavadīt kopā ar tevi.

Marija smagi nopūtās, atkal labu laiku klusēja, tad jūtami sarūgtināta teica:

-  Rajevska kungs… Tas ir nežēlīgi…

Tagad apmulsu es.

-  Kas ir nežēlīgi?! neizpratnes pilns jautāju.

-   Par to atlikušo dzīves daļu, Marija paskaidroja. Ja runa ir par šodienu paldies! Par to esmu sapņojusi bieži! Arī par vakaru pateicos. Un par nakti jūs varbūt to nenožēlotu. Bet par atlikušo…

-  Tu daudz nepļāpā! es viņu pārtraucu. Celies augšā un taisies! Dažreiz arī diena var būt tikpat gara kā dzīve. Viss atkarīgs no tā, kā un ar ko tā tiek piepildīta.

Beidzu sarunu, atliecu muguru pret dārgās sofas atzveltni un kādu laiciņu domāju.

Kas mūsu dzīvē vispār ir dārgs? Ko mums no tās vajag? Ko mums vajag no citiem cilvēkiem?

Vīrietis meklē sievieti… Es jau vienu biju atradis gandrīz pirms trīsdesmit gadiem skaistāko no skaistākajām, labāko no labākajām. Taču… Pareizi jau kāds gudrais ir teicis nekad necenties iegūt to, ko tu vari zaudēt. Bet mēs katru dienu, katru mirkli varam zaudēt visu, kas mums pieder. Ko darīt? Stāvēt plikiem klaja lauka vidū un gaidīt, kad pienāks gals? Kaut kā pārāk stulbi.

Es skaidri zinu, ka Marija, saukta Marina Marī, nav pati labākā un vērtīgākā sieviete man pieejamajā vidē, taču viņas dvēseli dzīve, kādu viņa līdz šim ir dzīvojusi, vēl nav paspējusi ne nocietināt, ne galīgi apliet ar visu pretīgo un ļauno, ko mēs cits citam spējam sagādāt. Un tāpēc kāpēc gan ne? Kāpēc savā vēl atlikušajā dzīves daļā es nevarētu vienu nelaimīgu meiteni darīt laimīgu? Tas laikam ir visšausmīgākais, kad cilvēkam likteņa sakritības, citu cietsirdības vai paša neuzņēmības dēļ dzīvē nekas cits nav gaidāms, kā vienīgi bordelis, grāvmala vai cietums.

Marija stāvēja uz ielas stūra, ģērbusies gaiši rozā kostīmkleitiņā, uz pleca uzmetusi nelielu sporta somu.

Apstājos un atvēru mašīnas durvis. Pēkšņi sajutos kā jaunībā esi sarunājis randiņu, un meitene īsā kleitiņā tevi patiešām gaida. Varbūt tā ir viena no vispatīkamākajām sajūtām, ko mums dzīvē nākas pieredzēt.

-  Nāc! es aicināju. Šeit es stāvēt nedrīkstu.

Marija veikli ierausās blakus mīkstajā ādas sēdeklī un, nedaudz pārsteigta, paskatījās uz mani.

-  Jūs kaut ko nedrīkstat?

-        Mēs visi kaut ko nedrīkstam, es atbildēju un sāku braukt. Un, lūdzu, Marij, beidz mani uzrunāt uz jūs! Es gribu, lai mēs kļūtu īsti draugi.

Marija vēlreiz pārsteigta paskatījās uz mani.

-Jūs un es…?

-  Mēs abi, Marij, es teicu. Vairs negribi?

-  Ko jūs! Tas ir pilnīgi neticami!

-  Vai tad tu visu laiku sapņoji par to, kas ir neiespējams?

-  Gandrīz.

-       Es taču pirms dažām dienām tev apsolīju skaistu vakaru sveču gaismā ar šampanieti un jauku mūziku.

-       Jā, tā bija, Marija atcerējās. Taču tas šķita tik nereāli…

-  Kāpēc?

-       Tāpēc… ka jūs esat mans darba devējs, bet es… Es nekas. Prece.

-       Tad man tevi vajadzēs atlaist no darba, es teicu. Tu patiešām "Putnu būrī" jūties kā… prece?

-       Jā, Česlav, Marija nedaudz rūgtā balsī apliecināja. Īslaicīgai lietošanai…

-       Nekā pazemojoša tur nav, es teicu. Cilvēki bez tā neiztiek jau tūkstošiem gadu. Palasi grāmatas, piemēram, par deviņpadsmito gadsimtu Parīzē. Vai seno Romu un Grieķiju. Tur tādas kā tu bija pielīdzinātas dievietēm.

Marija klusēja. Bet es, jau traukdamies pa Jūrmalas šoseju un alkdams vismaz kaut kādas pārmaiņas savā dzīvē, spiedu pedāli grīdā, līdz atjēdzos… Smagas avārijas dēļ es vairs nevienu sievieti zaudēt negribēju. Vismazāk šo skaisto, mazliet naivo un tāpat normālu dzīvi gribošo meiteni…

-   Rīt tu uz darbu vairs neiesi, es viņai negaidīti paziņoju. Es tevi atlaižu.

Marija nolieca galvu un klusēja. Varēju just, ka dzirdētais viņai bija nepatīkams.

-   Tas, ko tu pirmīt man teici pa telefonu, viņa klusā balsī sacīja, par skaisti pavadītu dienu, vakaru, nakti un turpmāko dzīvi… Es tam neticu. Tā dzīvē ar tādām kā es parasti nenotiek. Bet pagaidām neko citu neprotu. Ko es darīšu? No kā dzīvošu? Atkal stāvēt šosejas malā un pēc tam braukt tālbraucēja šofera kabīnē?

-  Kāpēc? es iesmējos. Kas vainas mersedesam? Brauc ar to.

Marija negribīgi pašūpoja galvu un atkal klusēja. Es izstiepu labo roku un noglāstīju viņas augsti atsegto un jau saulē iedegušo augšstilbu.

-  Neraizējies, Marij! es teicu. Viss būs kārtībā! Vakar es gribēju izdarīt kaut ko sliktu, šodien kaut ko labu. Tas nav kaut kas ārkārtējs.

Pēc stundas mēs jau gulējām Mellužu pludmalē, un es iekāres pilnām acīm skatījos uz ideāli veidoto Marijas augumu un iedomājos, ka pirms piecdesmit trim gadiem šeit pat baltajās pludmales smiltīs gulēja arī mans tēvs Vladislavs, viņa labākais draugs Roberts un valdzinošā Stefānija Stafecka visi jauni, samīlējušies un skaistu nākotnes sapņu pārņemti. Kas ar viņiem notika vēlāk un kāda izveidojās viņu dzīve nemaz negribas par to domāt. Vēsturiskajam laika faktoram nenoliedzami ir milzīga nozīme, taču pamatu pamatos visu tomēr tu izlem pats.

-   Marij… klusi teicu un nedaudz pārliecos pāri viņas augumam. Kā jūties?

-   Brīnišķīgi, viņa smaidot atbildēja. Tu esi Deivids Koperfīlds. Ne no kā pēkšņi uzbūri sauli, pludmales smiltis, jūru, sevi man blakus un mazu sapnīti…

-   Bet mūsu dzīve no tā vien sastāv no maziem sapnīšiem un lielām nelaimēm… es teicu.

-  Saki atklāti, Česlav, Marija nopietni sacīja. Tu nemānies? Tas viss, ko tu teici…?

-   Jā, Marij, tā ir patiesība. Es tevi ņemu pie sevis kā draugu, kā mīļāko, kā sievu. Es tev nevaru apgalvot, ka tas patiešām ilgs līdz mana mūža beigām, bet… Tas, vai tā notiks vai nenotiks, ir atkarīgs vienīgi no tevis.

-       Bet mana pagātne…? Marija satraukta čukstēja. Kad mēs gulēsim kopā un mīlēsimies… Tu to spēsi aizmirst?

-       Es par to nedomāšu, atbildēju. Bet vai tev vispār ir pagātne?

-        Nē, Marija papurināja galvu, apvija rokas ap manu kaklu un mēģināja aizdzīt atpakaļ acīs parādījušās asaras. Esmu kā tikko piedzimusi. Balta un tīra. Un nevainīga.

-        Pareizi, Marij, es piekritu un viņu maigi noskūpstīju. Mums dažreiz tā dzīve kaut kā jāapmāna. Un netīrie putekļi, kas uz tās sakrīt, laiku pa laikam vienkārši jānoslauka. Un jādzīvo tālāk.

-  Tev ar mani? viņa jautāja.

-  Jā, Marij, es atbildēju. Un man ar tevi.

Par drosmi un skaistumu, par mīlestību un nāvi

Rakstnieka sirds ir apstājusies. Nāve, par ko viņš tik bieži ir rakstījis, ir viņu panākusi. Mēs nekad vairs nesatiksim stalto, jauneklīgo kungu Egilu Lukjanski elegantā samta (bet varbūt koši sarkanā) žaketē kādā sarīkojumā, nepaspiedīsim viņa roku, nesasmaidīsimies. Mēs tie esam kādreizējie divdesmitā gadsimta sešdesmito gadu sākuma iesācēji, kas pulcējās Rīgas Jauno autoru apvienībā Rakstnieku savienības paspārnē Benjamiņu namā, lasījām citiem priekšā savus darbus un līdz aizsmakumam strīdējāmies par tiem no visas sirds, jo mums nebija jādomā par kaut kādu cenzūru (ko bija spiesti ievērot visi rakstošie), mēs sacījām tieši to, ko domājām, un dažkārt bijām visai nežēlīgi pret savu biedru darbu, mūsuprāt, trūkumiem. Tas netraucēja kopā aizrautīgi ballēties sarīkojumos, par ko liecina fotogrāfijas mūsu albumos un saglabājušās galda kartes.

PAR AUTORU

Toreiz arī Egils Lukjanskis rakstīja savus pirmos stāstus, un pirmās grāmatas iznākšana ikkatram no mums bija vēl tikai sapnis, bet tas nevienam nekavēja ticēt nākotnes panākumiem un cerēt uz tiem. Egilam bija arī skanīgs vārds

un uzvārds, ko viņš nesa ar lepnumu, un viņam nevajadzēja izdomāt sev pseidonīmu kā vienam otram citam.

Retajās tikšanās reizēs mūsdienās mēs gan bieži nepieminējām to laiku, kad visi bijām jauni. Toties šo seno tuvību mēs ik reizes sajūtām, jo no Rīgas Jauno autoru apvienības uz visu mūžu aiznesām sev līdzi īpašu brālības sajūtu, kaut sastapāmies pavisam reti. Tas bija mūsu Egils. Viņš bija viens no nedaudzajiem toreizējās RJAA biedriem, kas piepildīja savus sapņus, kļuva par ievērojamu rakstnieku un nostrādāja literatūrā visu mūžu, padarīdams bagātāku latviešu prozu ar saviem stāstiem un romāniem.

Egils Lukjanskis bija Rīgas zēns, viņš nācis no Iļģuciema, un viņa stāstu un romānu varoņi visbiežāk satiekami Pārdaugavā tais pašās vietās, pa kurām bērnībā un jaunībā staigājis rakstnieks. Neatkarības laiks un īpašumu atgūšana aizveda Egilu uz Čiekurkalnu, bet arī tā bija Rīgas vienkāršo cilvēku apdzīvota nomale, Iļģuciemam radniecīga vide, un rakstnieks allaž uzsvēra savu piederību vienkāršajiem ļaudīm.

Jaunībā Egils bija ieguvis pamatīgu un daudzveidīgu darba pieredzi. Bija laiks, kad viņš bija atslēdznieks rūpnīcā VEF, bija laiks, kad viņš vairākus gadus Kazahijā urba akas, viņš bija strādājis arī par preču vilciena vagona pavadoni, dažādās vietās par strādnieku, un Egila rokas nebaidījās ne no kāda darba, iekams viņš varēja sākt pelnīt ar literatūru. Rakstīšana aizveda viņu pie citiem darbiem viņš strādāja par prozas konsultantu žurnālā "Liesma", par redaktoru izdevniecībā "Liesma", jau neatkarīgās Latvijas laikā par laikraksta "Neatkarīgā Rīta Avīze" korespondentu.

Visai simbolisks man šķiet viņa pirmā stāstu krājuma nosaukums "Izvēle". Visu mūžu Egils rakstīja par izvēli rakstnieku nodarbināja domas par cilvēka dzīves jēgu un ieguvumiem, par taisnīgumu un netaisnīgumu, par juridiskā un tikumiskā taisnīguma atšķirībām, par soda neizbēgamību (vai tā tiešām pastāv?), par cilvēka tiesībām pašrocīgi sodīt noziedzniekus un par cilvēcību, par vīrieša drosmi un varonību, bet arī par nodevību un gļēvumu un, protams, par mīlestību, par īstu un šķietamu, un arī par pērkamu. Un par visu to nemaz nav iespējams rakstīt, pirmām kārtām nerakstot par izvēli.

Egils mērķtiecīgi izkopa savu prozas stilu, viņa vēlāko gadu grāmatas jūtami atšķīrās no iesācēja darbiem ar tēlojuma mērķtiecīgumu un spilgtumu, frāzes plūdumu, bet uz visiem laikiem viņš palika pie savām tēmām un iemīļotajiem galvenajiem varoņiem. Sākot ar laiku, kad Egils aizrautīgi lasīja Džeka Londona un Viļa Lāča romānus, viņu valdzināja stiprie, nelokāmie vīri, bieži vien ārēji raupji, bet ar izcilu taisnīguma izjūtu un labu sirdi, par tādiem viņš arī rakstīja, un bieži vien viņa romānu centrālie varoņi ir tādi, kāds viņš pats būtu vēlējies būt. Vīrišķība un bezbailība, uzņēmība pārvarēt šķēršļus ir gandrīz visu viņa varoņu raksturīgas īpašības. Un visas sievietes viņa romānos ir ļoti sievišķīgas skaistas, labi koptas, eleganti ģērbtas (visbiežāk sarkanās vai gaiši zilas krāsas tērpos) un, kā pats rakstnieks ir sacījis, "seksuāli atbrīvotas", apliecinot rakstnieka nezūdošo apbrīnu par sievietes skaistumu un mūžīgo valdzinājumu.

Egils neatlaidīgi centās realizēt paša izvirzītos mērķus: rakstīt par to, kas interesē lasītāju vairākumu, rakstīt saistoši. Viņš apzinājās, ka galvenais prozā ir intriģējošs sižets. Romānā "Ugunī nosalušie", kur viena no galvenajām personām ir rakstnieks Krists Kristsons, izteikts daudz domu un atziņu par rakstnieka darbu. Egils Kristsons par sevi saka: "Viss, ko es rakstu, ir uzrakstīts interesanti. /../ Šai ziņā man neko nevar pārmest. Es, tāpat kā Ērihs Marija Remarks, zinu, kas lasītājam patīk. Bet vispirms tam jāpatīk man pašam! Es sevi nekad neesmu sajutis tādu kā garīgās gaismas nesēju tumšajai latviešu tautai. Lai ar to nodarbojas tie, kas šādu misiju sevī sajūt! Bet es… Es vienkārši esmu labs rakstnieks. Un man ar to pilnīgi pietiek." Neuzskatot Kristu Kristsonu par rakstnieka paštēlu, tomēr šīs viņa izteiktās domas pilnībā saskan ar paša Egila Lukjanska domām. Mēs par to savulaik esam daudz runājuši. Galvenais viņam bija lasītājs. Un viņš nemaz neapvainojās, kad viņa grāmatas tika nosauktas par preci; tā bija ejoša prece.

Tas ir bijis viens no viņa rakstnieka dzīves kardinālajiem jautājumiem kas tad ir šī "īstā", "lielā", "vērtīgā" literatūra (ko varbūt lasa daudz mazāk), ja Egila romāni un stāsti dažkārt tikuši saukti gan par "vieglo", "izklaidējošo", "triviālo" un pat par "lubu" literatūru? Un tad rakstnieks jautā gan sev, gan lasītājam, gan literatūras vērtētājam: bet kas tad ir viņa cienīto rakstnieku Ēriha Marijas Remarka, Ernesta Hemingveja, Džeka Londona grāmatas? Par tām nu gan neviens neuzdrošināsies pateikt, ka tā ir "vieglā" vai "lubu" literatūra, jo viņus lasa visā pasaulē jau daudzus gadu desmitus… Un, ja rakstnieks Egils Lukjanskis būtu dzīvojis kādā angliski runājošā zemē, viņš droši ar saviem romāniem būtu kļuvis par miljonāru.

Bet par Egilu man gribētos teikt tā: jau sen sen mūsu un Egila jaunības biedrs Rīgas Jauno autoru apvienībā, bet tagad dzīvs klasiķis Alberts Bels teica, ka visgodājamākais tituls ir "rakstnieks, kuru lasa". Par tādu vēlējās kļūt Egils Lukjanskis, un par tādu viņš arī kļuva.

Egila romāni nekad nav rāmi un apcerīgi, darbība allaž ir strauja. Viņš bija apbrīnojams meistars sarežģītu sižeta intrigu savīšanā. Liktenīgas satikšanās, gadiem neatklāti noslēpumi, dīvainas sakritības; nereti pēc viņa kārtējās grāmatas izlasīšanas nācās pārsteigumā noelsties tad nu gan ir sagudrojis! Viņš savu grāmatu varoņus gandrīz vienmēr iedzina šaurā bezizejā, labi zinādams, cik bieži tādā iedzen dzīve… Grūti nosaukt kādu citu mūsdienu rakstnieku, kura prozā ir tik daudz dramatisku notikumu, kas cilvēkā rada dziļus satricinājumus, un tikai tādi spēj radīt lasītāja līdzpārdzīvojumu, un vai tieši dinamisko notikumu un satraucošā līdzpārdzīvojuma dēļ lasītāji negaidīja Lukjanska grāmatas?

Rakstnieks ir teicis, ka daudz ko no tā, par ko viņš raksta, viņš pats ir piedzīvojis, bet arī trīs dzīvju nepietiktu, lai piedzīvotu visu to, ko Egils aprakstījis. Turklāt Egils bija darba zirgs rakstniecībā lai uzrakstītu tās turpat četrdesmit grāmatas, bija stingri vien jāsēž pie rakstāmgalda un meklēt piedzīvojumus neatliktu laika. Viņš piedzīvojumus izdzīvoja savā bagātajā fantāzijā, protams, izmantojot apkārt esošās dzīves materiālu.. Cita lieta, ka viņš, lai gan nav rakstījis kriminālromānus, bieži vien savā prozā attēlojis reāli notikušus noziegumus, vienmēr pievēršot uzmanību cilvēciskajam aspektam viņam gribējās saprast, kādi apstākļi noveduši cilvēku uz noziedzības ceļa.

Pēc neatkarības atgūšanas rakstniekam radās jaunas iespējas: vairs nebija jāuzmanās aizskart agrāk nepieminamas tēmas un idejas. Un Egils rakstīja par ārkārtīgi dramatiskiem un traģiskiem notikumiem ne vien atsevišķa cilvēka dzīvē, bet ari visas latviešu tautas dzīvē par karu, par piesliešanos vienai vai otrai lielvarai un par to, kas notiek, kad varas mainās; par holokaustu, par latviešu cīnīšanos dažādu okupācijas armiju rindās, par mūsu tautas brāļu piedalīšanos gan čekas zvērībās, gan vācu policijas bataljonā, par latviešu karavīru PSRS armijas rindās Ungārijas 1956. gada sacelšanās apspiešanā, par zviedru jūrnieka pēdām Latvijā utt. Taču tie nekad nav tikai notikumi, tie allaž saistās ar romāna personu, visbiežāk galvenā varoņa pārdomām par smagām un pat neatrisināmām problēmām. Par atriebību un cilvēcību, par necilvēcīgu cietsirdību ne vien karā un varu pretstatījumā, bet arī mūsdienu (it kā) labklājīgajā kapitālisma pasaulē. Rakstniekam bija ne vien romantiski priekšstati par stipro varoni, bet arī redzīgas acis uz apkārtējo pasauli un cilvēka nemainīgo dabu gadu tūkstošos.

Ne vienu reizi vien rakstnieks ir novedis savu galveno varoni slimnīcā. Slimība, nelaimes gadījums vai ievainojums rada piespiedu bezdarbību un distanci no parastās ikdienas dzīves, ļauj viņa varoņiem pārdomāt būtiskas problēmas, atskatīties uz piedzīvoto un varbūt to arī uzrakstīt, kā tas notiek romānā "Dzīve pēc pasūtījuma".

Egils bija nepārspējams virsrakstu izdomātājs, par to viņam būtu pienākusies īpaša balva. Tikai daži piemēri: "Skrējiens bezgalībā", "Rēta akmenī", "Trīs saujas mīlestības", "Latviešu žigolo", "Ugunī nosalušie". Kā lai neizlasa romānus ar tādiem nosaukumiem!

Diemžēl Egils vairs neuzrakstīs nevienu jaunu romānu. Bet viņš turpina dzīvot: Egila Lukjanska grāmatas bibliotēku plauktos neieguļas, tās iet no rokas rokā un ir vienas no nolietotākajām, daža laba jau sāk izirt. Viņš ir sacījis, ka netic dvēseļu nemirstībai, reinkarnācijai un tamlīdzīgām lietām. Tur, grāmatu plauktos, ir viņa nemirstība. Dažu labu viņa grāmatu ar laiku noteikti izdos atkārtoti, un atkal jauni lasītāji iepazīsies ar Egila Lukjanska aizraujošo vēstījumu. Un, kad mēs jauno grāmatu ieraudzīsim grāmatnīcā, mums būs tā, it kā mēs uz brīdi būsim satikušies un atkal dzirdējuši viņa balsi. Un mēs par to priecāsimies tas taču ir mūsu Egils.

Astrīda Skurbe,

Jūrmalā 2009. gada 3. augustā

BIBLIOGRĀFIJA

Izvēle. Stāsti un noveles. "Liesma", 1966.

Nekad nebeigsies. Stāsti un noveles. "Liesma", 1968.

Pieskāriens. Stāsti un noveles. "Liesma", 1971.

Bez žēlastības. Garstāsti. "Liesma", 1973.

Bronzas sieviete. Stāsti un noveles. "Liesma", 1975.

Neuzvarētais. Romāns. "Liesma", 1977.

Memento mori. Romāns. "Liesma", 1977.

Lāse karogā. Mākslinieciski apraksti. "Liesma", 1980.

Skrējiens bezgalībā. Stāsti un noveles. "Liesma", 1981.

…un mana dzīvība arī. Dokumentālais apraksts. "Liesma", 1984

Atliktais laiks. Romāns. "Liesma", 1987.

Ne jau katru dienu. Romāns. "Liesma", 1987.

Atnāc un paņem. Romāns. "Liesma", 1987.

Rēta akmenī. Romāns. "Liesma", 1993.

Nakts tiesnesis. Romāns. "Avots", 1993.

Sāpes un triumfs. Romāns. "Sol Vita", 1994.

Kliedziens no debesīm. Romāns. "Liesma", 1994.

Sieviete visam mūžam. Romāns. "Preses nams", 1996.

Asaras debesīs. Romāns, "Liesma", 1997.

Palīgā sauciens. Romāns. "Daugava", 1999.

Privāttiesnesis. Romāns. "Preses nams", 1999.

Notiesātais. Romāns. "Lauku Avīze", 2000.

Cilvēks naktī. Romāns. "Lauku Avīze", 2000.

Tas, ko tu negaidi. Romāns. "Lauku Avīze", 2001.

Naida nogurdinātie. Romāns. "Lauku Avīze", 2002.

Krievu leitnanta mījākā. Romāns. "Lauku Avīze", 2002.

Sprieduma izpildītājs. Romāns. "Lauku Avīze", 2002.

Trīs saujas mīlestības. Romāns. "Lauku Avīze", 2003.

Cilvēks, kurš negribēja mirt. Romāns. "Zvaigzne ABC", 2006.

Latviešu žigolo. Romāns. "Lauku Avīze", 2005.

Dzīve pēc pasūtījuma. Romāns. "Lauku Avīze", 2005.

Kam neskanēs zvans. Romāns. "Zvaigzne ABC", 2006.

Ugunī nosalušie. Romāns. "Lauku Avīze", 2006.

Stāsti un noveles. Izlase. "Lauku Avīze", 2006.

Sarkanā luktura ēnā. Romāns. "Lauku Avīze", 2007.

Mīlestības neredzamā puse. Romāns. "Lauku Avīze", 2008.

ŠAJĀ SĒRIJĀ

___ 1999. gadā

1. V. Kaijaks Enijas bize

2. A. Skailis Septiņas bīstamas jaunavas

3. M. Zīle Lilija

4. M. Geidāne Puisiķciems

5. V. Kaijaks Zem Marsa debesīm

6. A. Pūriņš Mīla un naids Livonijā

___ 2000. gadā

7. L. Bridaka Aizvējš pie jūras

8. E. Lukjanskis Notiesātais

9. E. Lukjanskis Cilvēks naktī

10. R. Plūcis Mazā ciema ledainais pavasaris

11. A. Sedlenieks Gladiators

12. V. Kaltiņa Mīlestības ārprāts jeb lielie kāposti

13. M. Zīle Lilija-2

14. M. Geidāne Bāka pār mežiem 15.1. Bērziņa Dālderkalnā

16. D. Avotiņa Kapteiņa Jēka mīlestība

17. V. Kaijaks Nārbuļu dēli

18. V. Gune Atpakaļceļš • Nāruguns

___ 2001. gadā

19. B. Eglīte «Ābeļu» ragana

20. M. Geidāne Vēju dziesma

21. O. Mauriņš Hameleonu rotaļas latviešu gaumē

22. A. Pūriņš Lāčplēša klejojumi

23. M. Zīle Smukas meitas maksā smuku naudu

24. A. Pūriņš Lielā bērza noslēpums

25. S. Gailīte Taureņa lidojums akmenī

26. B. Eglīte Meža noburtie

27. E. Lukjanskis Tas, ko tu negaidi

28. M. Svīre Slazdu krogs un divi nami Rīgā

29. Z. Bekmanis Trīs dienas pēc pastardienas. E. Šņore Uzticības tests

30. L. Brīdaka Melnās ogas

2002. gadā

31. E. Lukjanskis Naida nogurdinātie

32. A. Pūriņš Mana dzīve jūsu rokās

33. K. Klana Klūrgu sūnākļa rēgs

34. S. Mežābele Uz priekšu, meitenes!

35. A. Zuja Piepildi savus sapņus

36. M. Geidāne Kārklu sīkstums

37. E. Lukjanskis Krievu leitnanta mīļākā

38. A. Skailis Čūsku dīdītājs un svētā

39. V. Kaijaks Mantinieki

40. V. Kaltiņa Te biju es

41. E. Lukjanskis Sprieduma izpildītājs

42. S. Mežābele Naktī uz svētdienu

____________________________________________________________ 2003. gadā

43.1. Bondere Karaļkronis

44. M. Geidāne Pie mums Cusnakciemā

45. A. Auziņš Neej uz savām bērēm

46. L. Brīdaka Notikums

47. U. Strupulis Paradīzes vārti

48. M. Geidāne Atvars aiz laipas

49. A. Zuja Zvaigznes gūstā

50. E. Lukjanskis Trīs saujas mīlestības

51. V. Ozols Sekslietu detektīvs jeb Roņals

52. Dz. Žuravska Cietsirdīgās spēles

53. J. Pētersons Viltīgā mīla

54. M. Zīle Sliktā sieviete

____________________________________________________________ 2004. gadā

55. A. Pūriņš Brentes pils briljanti

56. M. Geidāne Pūķu nams

57. A. Skailis Cilvēks, kas izlīda no Daugavas 58.1. Bauere Sauc mani sniegā

59L. Purs Daugav's vienu malu… 60. D. Avotiņa Zudībās atrastais 61.1. Freimane Malduguns vilinājums

62. L. M. Grīnšteina Mūzikas stundas

63. A. S. Gailīte Durvis nav aizslēgtas

64. S. Mežābele Viena lustīga sieviete

65. V. Ozola Rūņciem būšan un nebūšans

66. H. Paukšs Pirmā sniega sindroms

2005. gadā

67. V. Kaitina Savvaļas ganībās

68. A. Pūriņš Auss no debesīm

69. E. Lukjanskis Latviešu žigolo

70. L. Brīdaka Krustceļu vasara

71. M. Zīle Mana mīļākā nams 72.1. Bauere Nabassaite

73. Dz. Žuravska Miljona medībās

74. A. Zuja Siseņu maršs

75. M. Pauzers Pulksteņmeistars un Luīze

76. E. Ermansons Lāsts un mīlestība 77.1. Freimane Rudens smarža dvēselē

78. E. Lukjanskis Dzīve pēc pasūtījuma

____________________________________________________________ 2006. gadā

79. M. Slišāns Terakotas armija

80. V. Ozols Vienas kļūdas cena

81. M. Geidāne Izrautās saknes

82. A. Tauriņš Vasara Bumbieros

83. A. Pūriņš Divu brāļu divas mīlestības

84. Mairita Uguntiņa pelnos

85. A. Skailis Šarmantie sapņi

86. A. Zuja Šovs

87. E. Lukjanskis Ugunī nosalušie

88. L. Stumbre Pacietības mērs

89. H. Paukšs Ledus sarkofāgi

90. A. Gavare Meža strazda dziesma

____________________________________________________________ 2007. gadā

91. R. Missūne Mīl, nemīl, mīl

92. M. Geidāne Sili deg

93. M. Geidāne Negaisa laiks

94. R. Šulcs Izraidītie

95. M. Zīle Lakstīgalu asaras

96. Mairita Vecais mērkaķis

97. A. Liepa Ziemeļvējš

98. Dz. Žuravska Desmit pēdējās dienas

99. A. Skailis Muša un lauva

100.1.Bauere Vai tiešām truša dēļ

101. V. Ozols Četri laivā un…

102. E. Lukjanskis Sarkanā luktura ēnā

2008. gadā

103. E. Ermansons Gaisma no vakariem

104. M. Pauzers Caurums ledū

105.J. Mauliņš Pelnrušķītes stāsts

106.A. Pūriņš Tarzāns Latvijā

107. E. Lukjanskis Mīlestības neredzamā puse

108. Mairita Smiltis uz kurpēm

109.A. Bergmanis Solveiga un Diogēns

110. Dz. Žuravska Svešā sirds • Nakts viesi

111.J. Pētersons Pieslēgums

112. A. Gavare Mantojums

113. A. Auziņš Vendeta letiņu gaumē 114.1. Bērziņa Nenosodi mani!

____________________________________________________________ 2009. gadā

115. M. Grietēna Nemaz nav jābūt Monikai

116. A. Skailis Pilnīgi liktenīgās sievietes

117. M. Zīle Pati sev māsa

118. B. Mackoņīte Septiņu pulksteņu spēle

119. L. Šmite Krustceļinieki

120. A. Vaičulaitis Valentīna 121.1. Bauere Tu esi mans tētis

122.A. Kivirehks Rijkuris jeb Novembris

123. L. Stumbre Mācītājas māja

124. M. Sāta Burvība un gars

125. E. Lukjanskis Žēlsirdības dāvana

__________________________________________ TURPMĀK IZNĀKS

126. Andrejs Skailis Samaitātais spoks Jakobs

ATCERIETIES______________________________________________________

"Lata romānu" var arī abonēt (indekss 2150)

Latvijas Pasta (LP) nodaļās.

Izdevumu abonenti var saņemt LP nodaļās

Abonēšanas maksa: 1 mēnesim - Ls 1,65

3 mēnešiem Ls 4,79 6 mēnešiem Ls 9,49 12 mēnešiem Ls 18,15

"Lata romānu" var abonēt ari pa bezmaksas tālr. 80008001 un internetā www.pasts.lv

Egils Lukjanskis Žēlsirdības dāvana

Redaktors Valdis Veilands Korektore Mudīte Arāja Vitolda Kucina zīmējumi Dainas Girgensones datorgrafiskais noformējums Parakstīta iespiešanai 19.10.2009. «Lauku Avīzes» izdevniecība Dzirnavu ielā 21, Rīgā LV-1010. Iespiesta SIA «Latgales druka» tipogrāfijā Baznīcas ielā 28, Rēzeknē LV-4600.

NĀKAMAJĀ MĒNESĪ

Andrejs Skailis

Samaitātais spoks Jakobs

Nezin kāpēc radies pilnīgi nepareizs uzskats, ka spoki rādās vienīgi Anglijas viduslaiku § pilīs. Kāda tumsonība! Katram inteliģentam cilvēkam būtu jāzina vecā patiesība astrālās būtnes sastopamas pilnīgi visās pilīs, ja tajās kādam pirms pieciem sešiem gadsimtiem nocirsta galva vai kāds pārcirsts vidū pušu, un līķis pēc tam aprakts pils pagrabā. Ja minētie priekšnoteikumi izpildīti, senajā celtnē obligāti jābūt spokam, tāds ir dabas likums!

Content

Lukjanskis Egils Žēlsirdības dāvana

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

22. NODAĻA

23. NODAĻA

24. NODAĻA

25. NODAĻA

26. NODAĻA

27. NODAĻA

28. NODAĻA

PAR AUTORU

BIBLIOGRĀFIJA

ŠAJĀ SĒRIJĀ

NĀKAMAJĀ MĒNESĪ