Mariņina Aleksandra

Spēle svešā laukumā

Aleksandra Mariņina

Spēle svešā laukumā

.

Prologs . menesi pirms pirmĀs dienas

Lēkme nenovēršami tuvojās, tās simptomus Jurijs Fjodorovičs bija sajutis jau iepriekšējā vakarā, taču cerēja uz miega dziedinošo spēku. Tomēr miegs nelīdzēja. Nākamajā dienā Jurijs Fjodorovičs ne vienu reizi vien pieķēra sevi pie domas, ka, sarunājoties ar skolniekiem, viņš ikvienu sarunu cenšas novirzīt uz tematu “tēvi un bērni” vai, precīzāk izsakoties, — “māte un dēls”. Nakamā stadija iestājās pēcpusdiena, kad jebkāda vecāku un it īpaši māšu pieminēšana izraisīja fiziski sajūtamu slimīgu uzbudinājumu, un Marcevs tikai ar pūlēm valdījās, lai nepārtrauktu sarunas biedru pusvārdā, nesarunātu rupjības vai nesāktu uz vinu kliegt. Un, kad nu darbadiena tuvojās beigām, viņš saprata, ka no lēkmes izvairīties neizdosies, ka Juročka ir “pamodies” un tūlīt, tūlīt iebrēksies pilna rīklē.

Marcevs paņēma telefona klausuli.

— Galina Grigorjevna, varbūt atliksim sarunu līdz rītdienai? Es nejūtos īsti labi, gribu iet mājās un atlikties gultā.

—  Protams, ļurij Fjodorovič, — matemātikas skolotāja tūlīt pat piekrita. — Ja jau mēs ar Kuzminu sešu gadu laikā neesam varējuši tikt galā, tad vienai dienai vairs nav nekādas nozīmes. Veseļojieties!

— Paldies!

Jā, Kuzmins — tā ir problēma. Par viņu sūdzējās pilnīgi visi skolotāji. Būdams teicamnieks visos priekšmetos, Vadiks Kuzmins nekad nedeva iemeslu, lai tiktu izslēgts no skolas par nesekmību. Taču, kas atliecas uz visu pārējo, sākot no uzvedības stundās un beidzot ar nekaunīgiem un rupjiem izlēcieniem mājas, viņš izturējās kā pēdīgais nelietis, tomēr ne reizi nepārkāpdams robežu, aiz kuras automātiski sāktos izmeklēšana un liesa. Apvainojumi un neslavas celšana, kā zināms, ir privātas apsūdzības lietas un tiek ierosinātas liesā pēc cietušā sūdzības. Kur gan tas ir redzēts, ka mācību iestādes skolotāji tiesātos ar septī tās klases audzēkni? Turklāt atbildība par šādiem noziegumiem likumā ir paredzēta tikai no astoņpadsmit gadu vecuma. “Rītdien,” Marcevs nodomāja, nervozi pogādams ciet lietusmēteli, “visas problēmas risināsim rit. Šodien pats galvenais ir Juročka. Pabarot, pārtīt autiņus, ielikt gultiņā, aizmidzināt. Kaut tikai nenotiktu kāda nelaime!”

Jurijs Fjodorovičs Marcevs slimoja jau sen un bija neārstējams. Tiesa, to gan zināja tikai viņš viens pats. Nu, varbūt vēl divi vai trīs cilvēki, bet viņu viedoklis Marcevu neinteresēja. Visu pārējo acīs viņš bija cienījams specializētās angļu valodas skolas mācību daļas vadītājs, angļu un amerikāņu literatūras skolotājs. Savai sievai Jurijs Fjodorovičs nepavisam nebija slikts vīrs, meitām bija “pedagoģiski pareizs”, kaut ari nedaudz vecmodīgs tēvs. Bet mammai viņš bija Juročka, Jurasiks, Juška, karsti mīļotais un no šīs neprātīgās mīlestības līdz izmisumam novestais vienīgais dēliņš.

Marcevs aizbrauca uz dzīvokli, ko viņš par visai pieticīgu samaksu īrēja slepus no mājiniekiem: dzīvoklītis bija maziņš, sen neremontēts, gandrīz bez mēbelēm, pie tam vēl atradās Pilsētas nomalē. Reizēm Jurijs Fjodorovičs turp veda sievietes, taču galvenokārt šis patvērums bija domāts ārstnieciskām procedūrām, kas pēdējā laikā viņam bija nepieciešamas arvien biežāk.

Ienācis priekšnamā, viņš steidzīgi izģērbās. Rokas trīcēja tik loti, ka Marcevs pat nespēja uzkarināt lietusmēteli uz pakaramā un uzbudinājumā nosvieda to uz krēsla. Juročka neatlaidīgi lauzās ārā, visu viņa būtni piepildīja naids pret māti un uzstājīga vēlēšanās nekavējoties viņu nogalināt. “Tūlīt, mīļais, tūlīt,” Jurijs Fjodorovičs murmināja, “tūlīt tu nomierināsies, pacieties vēl vienu brītiņu, vēl tikai vienu acumirklīti…”

Viņš kustējās gandrīz automātiski, izņemdams no slēptuves kaseti, ielikdams to videomagnetofona un piebīdīdams krēslu tuvāk televizoram.

Jau pēc pašiem pirmajiem zināmajiem kadriem kļuva it kā nedaudz vieglāk, tomēr Marcevs pamanīja, ka mūzikai, kas agrāk bija izraisījusi momentānu efektu, šoreiz iedarbība ir vājāka. Viņš pat nobijās, ka zāles ir zaudējušas savu spēku, taču pēc dažām minūtēm viss nostājās savās vietās. Uz ekrāna parādījās mātes skaistā seja, tāda, kūda tā bija pirms trīsdesmit pieciem gadiem, kad Marcevam bija tikai astoņi gadi. Māte staigāja pa istabu, lika uz galda tasītes, salēja tēju, pēc tam pastiepa roku un paņēma Juročkas skolas dienasgrāmatu. Sevi Marcevs uz ekrāna neredzēja, taču zināja, ka viņš sēž mātei pretī pie galda un ar šausmām gaida, kad tā atšķirs dienasgrāmatas lappusi, kurā dižojas garš jo garš, ar sarkanu tinti rakstīts skolotājas vēstījums. Tagad mamma to lasa, uzacis arvien vairāk saraucas, lūpas nicīgi savelkas, sejas izteiksme kļūst ledaina. Uz galda starp tējkannu un maizes šķīvi ir nolikts liels galda nazis. “Es viņu neieredzu! Es no viņas baidos un viņu ienīstu! Tūlīt es viņu nogalināšu!” Juročka bija izlauzies ārā, Marcevs viņu vairs neaizturēja, kā apburts vērodams, kā šis mazais briesmonis apmierina savas alkas. Bērns glaužas klāt mātei, lūdz viņai piedošanu un sola “nekad vairs tā nedarīt”. Matēs sejas izteiksme atmaigst, viņa ir gatava piedot dārgajai atvasei un nepamana viņam aiz muguras paslēpto nazi.

Pa visu ekrānu — skaists, garš kakls, mirdzošs naža asmens un asinis. Daudz asiņu. Loti daudz… Viss. Iestājās katarse. Marcevs skaidri atcerējās sajūtu, kad siltās asinis plata straumē bija šļākušās pār viņa roku. Šī sajuta pārņēma katru reizi, kad viņš skatījās filmu, un pilnībā pārliecināja Juročku, ka beidzot viņš TO ir izdarījis. Pēc tam mazgadīgais slepkava omulīgi saritinājās kamoliņa un mierīgi aizmiga līdz nākamajai reizei.

Marcevs bez spēka atgāzās pret krēsla atzveltni. Šoreiz viņš, šķiet, ir ticis galā. Tomēr šodien atsvabināšanās sajūta nebija tāda kā agrāk. Juročka, šķiet, bija nevis aizmidzis, kā tas parasti mēdza notikt, bet gan tikai aizsnaudies. Marcevs nodomāja, ka laika posmi starp lēkmēm pakāpeniski saīsinās. Agrāk Juročka pamodās reizi divos trīs gados, pēc tam — reizi gadā, bet starp iepriekšējo un šodienas lēkmi bija pagājuši tikai četri mēneši. Slimība progresē, Marcevs to saprata. Tātad, viņš nolēma, ir vajadzīgas jaunas zāles. Un viņš zināja, kādām tām ir jabut. Jau rīt pat viņš sāks ar to nodarboties.

1.  Nodaļa. pirmĀ un otrĀ diena

“Es esmu morala krople, kam ir liegtas normālas cilvēciskas jutās,” Nastja Kamenska bezcerīgi domāja, pa terenkūru apzinīgi veikdama ārsta parakstīto kilometru skaitu. Viņa pirmo reizi mužā uzturējās sanatorijā un bija nolēmusi uzlabot veselību “pēc pilnas programmas”, it īpaši tāpēc, ka apstākli “Ielejā” bija vairāk nekā lepni.

Protams, viņa nekad nebūtu nokļuvusi šajā prestiža sanatorijā, ja savu atvaļinājumu būtu organizējusi pašas spēkiem. Labākajā gadījumā viņai, Maskavas kriminālmeklēšanas nodaļas darbiniecei, būtu piedāvājuši ceļazīmi uz resora sanatoriju bez baseina un ar periodiski atslēgtu karsto ūdeni.

Būdama vienaldzīga pret dabas jaukumiem, Nastja atvaļinājumus pavadīja mājās, Maskavā, strādādama ar tulkojumiem no angļu vai franču valodas. Tas lāva, no vienas puses, nedaudz uzlabot materiālo stāvokli, bet no otras — uzturēt līmenī valodu zināšanas. Pēc grafika šogad atvaļinājums viņai bija paredzēts augustā, bet nodaļas priekšnieks Viktors Aleksejevičs Gordejevs, ko padotie ar mīlestību bija iesaukuši par Rausīti, palūdza Nastju samainīties ar kādu darbinieku, kam negaidīti bija nomirusi sieva.

— Anastasija, tu taču zini, ka viņam atvaļinājums vajadzīgs tad, kad meitai ir skolēnu brīvdienas. Bet tev nav nekādas atšķirības — augusts vai oktobris, tu tik un ta sēdi Maskavā. Paklausies — vai gribi, es tevi iekārtošu labā sanatorijā?

— Gribu, — sev pašai par brīnumu, Nastja atbildēja. Veselības traucējumu viņai bija vesela buķete, tomēr viņa nekad nebija pievērsusi tiem nopietnu uzmanību.

Gordejeva sievastēvs profesors Voroncovs vadīja lielu kardioloģijas centru, un ar viņa palīdzību Viktors Aleksejcvičs aizsūtīja Nastju uz “Ieleju”. Tā patiešām bija loti laba sanatorija, kas agrākajos laikos atradās Veselības aizsardzības ministrijas Ceturtās parvaldes pārziņā un gaužām neizprotamu iemeslu pēc pārmaiņu laikos nebija panīkusi. Tiesa gan, ceļazīmes cena bija tāda, ka Nastjai radās jaunas problēmas. Caurumu budžetā būtu iespējams aizlapīt vienīgi tad, ja viņa ķertos pie tulkošanas un atvaļinājuma laikā kārtīgi pastrādātu. Bet, lai to darītu, vajadzēja ņemt līdzi vārdnīcas un portatīvo rakstāmmašīnu, turklāt rast iespēju iekārtoties vienvietīgā numurā. Pat ja no mantām ņemtu līdzi tikai pašu nepieciešamāko, soma ar vārdnīcām un rakstāmmašīnu svērtu tik daudz, ka Nastjai būtu garantēts atvaļinājums horizontālā stāvoklī: pēc neveiksmīga kritiena uz apledojušas ielas viņa nepavisam nevarēja cilāt smagumus, lai pēc tam nemocītos ar muguras sāpēm.

— Neskābsti, Anastasija! — Rausītis piemiedza ar aci, kad viņa darīja tam zināmas savas šaubas. — Tūlīt piezvanīsim kriminālmeklēšanas nodaļas priekšniekam un palūgsim viņu noorganizēt sagaidīšanu augstākajā līmenī.

Viktors Aleksejcvičs pārlapoja uzziņu grāmatu un ķērās pie telefona ripas.

— Sergej Mihailovič? Sveicināti, te Gordejevs no Maskavas. Neesi vēl mani aizmirsis?

Nastja īpaši necerēja uz vietējās milicijas palīdzību, labi saprazdama, ka tamlīdzīgi lūgumi vienmēr ir apgrūtinoši un atrauj no tiešo pienākumu veikšanas.

Viņa uzmanīgi vēroja priekšnieku, cenzdamās pēc intonācijas un sejas izteiksmes uzminēt neredzama Sergeja Mihailoviča replikas.

— … Brauc pie jums uz “Ieleju” paārstēt muguru. Smagumus celt nevar, vajag palīdzēt.

(-— Kada runa, izdarīsim.)

Un vel kas, Sergej Mihailovič, vajadzētu izkārtot vienvietīgu numuru. Mūsu biedrs vēlas pastrādāt.

(— Sakarā ar dienesta lietām?)

— Nē, nē, kā gan to varētu bez tavas ziņas. Radošais darbs.

(Zinām mēs to darbu. Labi, kaut ko izdomāsim. Vai viņam patīk iedzeršana? Makšķerēšana? Varbūt medības?)

— Sergej Mihailovič, tā ir jauna sieviete…

Pēc tā, kā momentāni piesarka Rausīša seja, kā pietvīka viņa plikais pauris, Nastja saprata, ko viņš šajā brīdī dzird. Nūja, viņa sarunas biedru var saprast, viņš nevēlas tērēt ne savu, ne savu padoto spēkus un laiku, lai iekārtotu sanatorija sazin kāda mīļāko. Jo kas tad vēl var būt sieviete, par kuru lūdz Maskavas kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieks, protams, ja vien ta nav viņa radiniece? Kas gan cits, ja ne kāda viņa drauga, bet varbūt arī viņa paša mīļākā? Katrā ziņā ne jau nu darbiniece. Tur pat kaķim jāsmejas!

—  Tev, Sergej Mihailovič, prātā vienīgi joki, — Gordejevs atturīgā tonī noteica. — Tātad es tev piezvanīšu, tikko viņa nopirks biļeti. Sarunāts?

Kad Nastja nopirka vilciena biļeti, Viktors Aleksejevičs vēlreiz piezvanīja uz Pilsētu, bet viņa paziņas nebija darbā, un viņš nodeva ziņojumu ar dežūrdaļas starpniecību. Nastja ne mirkli nešaubījās, ka viņu neviens nesagaidīs. Tā arī notika.

Aiz sāpēm nobālējusi, tik tikko vilkdama kājas, viņa ieradās sanatorijas reģistratūrā. Dežurējošā administratore bija pati laipnība, tomēr, kad Nastja ierunājās par vienvietīgu numuru, kategoriski atteica.

— Vienvietīgo numuru ir maz, tos mēs piešķiram tikai invalīdiem, kara veterāniem, Afganistānas cīnītājiem. Diemžēl nekādi nevaru jums palīdzēt.

— Sakiet, — vai tepat uz vietas ir iespējams nopirkt ceļazīmi? — pajautāja Nastja, jau ar mieru darīt vienalga ko, lai tikai beidzot atgultos.

— Pats par sevi saprotams. — Administratore uzmeta Nastjai ātru skatienu un tūlīt pat nolaida acis, ieurbdamās žurnālā.

“Viss skaidrs,” Nastja nodomāja, bet balsī sacīja:

Pārdodiet man otru ceļazīmi, un es apmetīšos divvietīgā numura. Vai tas ir iespējams?

— Lūdzu. — Administratore paraustīja plecus, kā Nastjai šķita, nedaudz nervozi, un atvēra uz galda stāvošo seifu.

Nastja klusēdama izvilka naudu un nolika uz atvērtā reģistrācijas žurnāla.

— Ceļazīmi varat neizrakstīt, — viņa klusi sacīja. — Vienīgi atzīmējiet žurnālā, lai pie manis nevienu neiemitina.

Ienākusi numurā, viņa neizģērbusies atgūlās gultā un sāka klusiņām raudat. Mugura sāpēja neciešami, naudas bija palicis pavisam maz. Un vēl viņa nez kāpēc jutās pazemota.

Saņemto kukuli administratore godam atstrādāja. Viņa bija pamanījusi Nastjas neveselīgo bālumu, un jau pēc pusstundas numurā ieradās ārsts. Viņš acumirklī ietvera skatienā gan milzīgo, istabas vidū nomesto ceļasomu, gan no raudāšanas sasarkušās acis, gan pretsāpju tabletes uz naktsskapīša.

—  Par ko gan jūs domājat? — viņš pārmetoši sacīja, skaitīdams pulsu un pētīdams Nastjas ziliem asinsvadiem klātās rokas. — Kāpēc jūs staipāt tādus smagumus, ja zināt, ka neesat vesela? Asinsvadi jums ir pagalam sliktā stāvoklī. Smēķējat?

-Jā.

— Daudz? Sen?

— Daudz. Sen.

— Dzerat?

— Ne. Vienīgi vermutu un arī ne bieži.

— Kā jūs sauc?

— Anastasija. Var vienkārši Nastja.

— Mani sauc Mihails Petrovičs. Būsim pazīstami! Tad nu tā, Nastja, tagad mums jāizlemj, ko mēs ārstēsim vispirmām kārtām: muguru vai asinsvadus?

— Vai nevar gan to, gan to?

Nesanāks. — Viņš papurināja sirmot sākušo galvu. — Jūsu mugurai ir nepieciešamas dub|u vannas, masāža, slodzes, galvenokārt — staigāšana un speciāls vingrojumu komplekss baseinā. Tam katru dienu vajadzētu ilgt kādas piecas stundas, ja vien to visu dara apzinīgi. Bet jus, ja es pareizi esmu sapratis, taisāties vēl ari strādāt? — Viņš pamāja ar galvu rakstāmmašīnas virzienā. — Asinsvadu ārstēšanai laika jau vairs neatliks. Tāpēc izvēlieties!

Ārstēsim muguru, — Nastja apņēmīgi sacīja.

Apkalpošana sanatorijā patiešām bija “līmenī”: ņemot vēra Kamenskas slikto veselības stāvokli, visas nepieciešamās procedūras, bez kurām nevar uzsākt ārstēšanu, tika izdarītas tieši numurā (“Ielejā” nez kāpēc nebija pieņemts istabas dēvēt par palātām). Atnāca medicīnas māsa un paņēma analīzēm asinis, pēc tam Nastjai iztaisīja elektrokardiogrammu. Pēc kādām divām stundām, kad rezultāti bija gatavi, numurā ieskrēja jautra, jauna neiropatoloģe — liela smējēja, pavaimanāja par “šaušalīgi ielaistajiem” asinsvadiem un izrakstīja tabletes. Pēc neiropatologos atnāca terapeits jau krietni gados, bet pats pēdējais, pirms vakariņām, ieradās ārstējošais ārsts Mihails Petrovičs, izrakstīja visus norīkojumus un sniedza Nastjai sīkas instrukcijas. Atvadoties viņš sacīja:

— Šodien atpūtieties, vakariņas jums atnesīs numurā. Pirms gulētiešanas atnāks māsa un izdarīs pretsāpju injekciju. Ja no rīta jūs varēsiet piecelties, tad tūlīt pēc brokastīm ejiet uz baseinu, vingrošanas instruktori sauc Katja, pasakiet viņai, ka jums ir parakstīts ceturtais vingrojumu komplekss. Nodarboties ne mazāk par divām stundām, skaidrs? Es sanatorijas grāmatiņā visu esmu ierakstījis.

Un tā nu nākamajā dienā, pavadījusi noteikto laiku nodarbībās baseinā, Nastja apzinīgi soļoja ārstnieciskos kilometrus un centās apkopot domas relatīvā kārtībā. Viņai bija nepieciešams sev pašai atbildēt uz trim jautājumiem.

Pirmais jautājums: vai viņas mātes Nadeždas Rostislavovnas, attiecības ar vīru, Nastjas patēvu, ir pavisam izjukušas? Un kāda ir Nastjas pašas attieksme pret to?

Iepriekšējā vakarā pirms meitas aizbraukšanas uz sanatoriju māte piezvanīja no Zviedrijas, kur viņu jau pirms diviem gadiem bija uzaicinājusi strādāt viena no lielākajām universitātēm, un pateica, ka viņai piedāvājuši pagarināt kontraktu vēl uz gadu un viņa ir piekritusi. Likās, māte pēc vīra un meitas īpaši neskumst. Taču arī patēvs Leonīds Pctrovičs uzņēma šo jaunumu ar labvēlīgu mieru, acīmredzot pieradis pie tā, ka viņam sievas it kā nemaz nav. Būdams jauneklīgs, iznesīgs un skaists, viņš sevi neapgrūtināja ar “salmu atraitņa” statusu, un Nastja to zināja. Vairāk par visu viņu pārsteidza pašas attieksme pret radušos situāciju: mamma vēl gadu (tas ir pats mazākais, bet varbūt arī ilgāk, ja viņai atkal piedāvās darbu) būs prom no mājām, patēvs patstāvīgi kārto savu personisko dzīvi, bet viņai, Nastjai, tas ir pavisam vienaldzīgi, it kā tam ta arī vajadzētu būt, it kā viss būtu normāli. Viņa neskumst pēc mātes. Patēvs iztiek bez sievas. Ģimene ir izjukusi. Bet viņai tas neizraisa sāpes. Kāpēc? Vai tiešām radnieciskas jūtas viņai ir pilnīgi svešas? Vai tiešām viņa ir tik cietsirdīga?

Otrais jautājums: kāpēc viņa pati, Nastja, neiziet pie vīra? Nastja pilnīgi noteikti zināja, ka viņa negrib precēties. Bet kāpēc? Loška ir gatavs viņu precēt pēc pirmā pieprasījuma, viņu attiecības ilgst jau vairāk nekā desmit gadus, tomēr viņi dzīvo atsevišķi, un Nastju tas apmierina. Kāpēc? Tas taču ir pretdabiski.

Un beidzot — trešais jautājums. Vakar viņa iedeva kukuli. Jā, jā, sauksim lietas to īstajos vārdos, viņa izdarīja krimināli sodāmu darbību. Un kas notiek? Vai viņai ir kauns? Ne par mata tiesu. Tikai loti pretīgi. Viņai, Anastasijai Kamenskai, kriminālmeklēšanas vecākajai pilnvarotajai, juristei ar augstāko izglītību, milicijas majoram, nepavisam nav kauna par savu rīcību. Kas gan ar viņu notiek?

“Es esmu morāla krople,” Nastja skumji domāja, soļodama pa terenkūra taciņu, “es esmu briesmone, normālas cilvēciskas jūtas man ir svešas.”

❖   ❖ ❖

Pilsētā, kurā atradās “Ieleja”, valdīja miers, drošības sajūta un kārtība. Privātā uzņēmējdarbība plauka, cenas komereveikalos bija mērenas, noziedzības līmenis salīdzinājumā ar pārējām Krievijas dalām šķita smieklīgi zems. Transports kursēja nevainojami, celi tika uzturēti kārtībā, pilsētas galva iedzīvotājiem deva solījumus un tos ari turēja. Un visu šo labklājību nodrošināja kāds visai varens cilvēks — Eduards Petrovičs Denisovs.

Eduards Petrovičs jau sen bija sapratis, ka biznesa attīstībai ir nepieciešama ja nu ne ekonomikas, tad vismaz varas stabilitāte. Un veltīja visus savus spēkus, lai, pirmkārt, izveidotu stabilu un nemainīgu pilsētas administrāciju un, otrkārt, lai kriminālā struktūra butu vienota un pilnīgi kontrolējama.

Deņisovs prata gaidīt. Viņš smējās par tiem, kas, ieguldījuši rubli, nākamajā diena guva tūkstoš procentu lielu pelņu, jo zināja, ka pēc pāris dienām situācija mainīsies, pelna tiks iztērēta, bet jaunu jau vairs neiegūs. Viņš bija ar mieru tērēt naudu, ieguldot to stabilitātes nodrošināšanā un sākumā nesaņemot neko, jo bija pārliecināts, ka pēc tam saņems dividendes regulāri.

Palīdzēdams Pilsētas varas iestādēm iekarot reputāciju līdzpilsoņu acīs, Deņisovs nežēlīgi cīnījās ar noziedzīgajiem grupējumiem, kas mēģināja Pilsētu sadalīt ietekmes sfērās. No vieniem viņš atpirkas, ar citiem vienojās, trešos nodeva milicijai, bet dažus arī bez žēlastības iznīcināja. Un beigu beigās k|uva par Pilsētas neaprobežotu saimnieku. Pēc tam Eduards Petrovičs uzaicināja pie sevis ciemos vairākus vissaprātīgākos un apsviedīgākos šeftmaņus, kuru rīcībā bija ievērojams kriminālais kapitāls.

Mani draugi, — sildīdams plaukstās glāzīti ar konjaku, Deņisovs klusi runāja, ja jums padomā nav nekas labāks, tad es piedāvāju jums pārcelties uz Pilsētu, kas šobrīd ir pilnīgi piemērota biznesa attīstīšanai. Pilsētas administrācijas pozīcijas ir pietiekami stabilas, un tā mūs visos iespējamos veidos atbal stīs. Iedzīvotāji savas varas iestādes mīl, un, lai kādas kataklizmas arī notiktu, vēlētos amatus ieņems tie paši cilvēki, kas pašlaik, vai arī viņu dubultnieki. Attiecīgi viņi arī nodrošinās piemērotas kandidatūras citiem amatiem. Brīdinu: es piedāvāju nodarboties vienīgi ar godīgām ekonomiskām operācijām. Nekādu apšaubāmu darījumu, nekādas krimināli sodāmas rīcības vai kontrabandas, nekādas narkotiku vai antikvariāta priekšmetu tirdzniecības. Šodien tiesībsargājošie orgāni ir mūsu. Bet, ja, pasarg’ Dievs, kaut kas notiks, tad rīt šeit ieradīsies cilvēki no Krievijas Iekšlietu ministrijas. Kas zina, cik dziļi viņi šeit aizraksies. Un es nepavisam neesmu pārliecināts, ka spēšu ietekmēt jaunu milicijas, prokuratūras un tiesas vadītāju iecelšanu, ja pašreizējos atbrīvos. Es esmu veltījis daudz pūlu tam, lai Pilsētā izveidotu stabilu varu, un nevienam neļaušu to apdraudēt. Kas attiecas uz visu pārējo — jums tiek dota pilnīga rīcības brīvība, tikai bez konkurences. Tāpēc ka konkurence — tā ir cīņa, bet cīņa — tās ir speķa metodes, tostarp arī krimināli sodāmas, bet tas, kā jau es teicu, nav pieļaujams. To varu atļauties vienīgi es un arī tad loti ierobežotā apmērā, jusu pašu labā. Tiem, kas ir ar mieru pieņemt manu piedāvājumu, vispirms šeit. pie šī galda, ir jāvienojas. Un noslēgtā vienošanās godīgi jāievēro.

— Hm. bet kāda, Eduard Petrovič, būs jūsu loma? — pajautāja smagnējais Ahtamzjans, pabīdīdams augstāk brilles. Vai jūs sev jau esat izvēlējies darbības sfēru?

Nē. — Deņisovs pasmaidīja, nodzerdams mazu malciņu konjaka. — Es darbības sfēru dalīšanā neiesaistos. Es jums sagādāju drošus eksistences apstākļus, bet jūs par to uzturat mani un manu aparātu.

—  Bet ja nu neviens no mums nepiekritīs? — turpināja tincināšanu rosīgais Ahtamzjans. — Ar ko tad jūs nodarbosieties?

Deņisovs saprata, ka Ahtamzjans vēlas izdibināt, kura darbības sfēra Pilsētā sola vislielākos ienākumus. Viņš pasmīnēja.

Ne ar ko. Uzaicināšu citus cilvēkus. Ar tādiem pašiem noteikumiem.

Kopš tā brīža bija pagājuši gandrīz trīs gadi. Deņisovs bija pilnīgi atteicies no komerciālām operācijām un, kā pats izteicās, nodarbojās vienīgi ar kārtības uzturēšanu dzīves telpā. Viena no obligātām prasībām, ko viņš izvirzīja saviem aizbilstamajiem, bija piedalīšanās labdarības pasākumos, kurus uzskatīja par iedarbīgu līdzekli, lai vairotu pilsētnieku mīlestību uz Pilsētas tēviem. Sākumā šī prasība netika uzņemta ar entuziasmu. Taču pagāja laiks, un biznesmeņi pārliecinājās, ka viņu komandierim ir taisnība.

Pats sarežģītākais bija rūpēties, lai Pilsēta neieklīstu svešinieki, kas spēlē pēc saviem noteikumiem. Veiksmīgā uzņēmējdarbības attīstīšanās un lielie, stabilie ienākumi padarīja Pilsētu ārkārtīgi pievilcīgu dažāda veida grupējumu, kā arī vienatnē strādājošu ierausēju acīs. Vieni tīkoja piedalīties jau izcepta pīrāga dalīšanā, citi taisījās uzsākt paši savu biznesu, trešie — apcirpt veiksmīgus uzņēmējus ar banāla reketa palīdzību. Deņisovam bija gan savs izlūkdienests, gan arī pretizlūkošana. Izlūkdienests gādāja, lai organizācijas locekli ievērotu iedibinātos noteikumus. Savukārt pretizlūkošana cīnījās ar svešiniekiem.

Pirms dažiem mēnešiem Deņisovs juta kaut ko nelāgu. Viņš nespētu precīzi pateikt, kas ir noticis. Tikai juta — un cauri. Kādu rītu pamodās un teica sev: “Pilsētā kaut kas noliek.” Vairākas dienas viņš analizēja savas izjūtas, tomēr ne pie kāda secinājuma nenonāca un izsauca pie sevis izlūkdienesta un pretizlūkošanas priekšniekus.

—  Manā rīcībā nav nekādu zinu, nekādas precīzas informācijas. Vienīgi savstarpēji nesaistīti fakti. Kaut kādas dīvainas sarunas pilsētas prostitūtu vidū, sak, vieniem veicas vairāk nekā citiem. Kādā ziņā veicas? Pēdējā gada laikā Pilsētā ar personiskajām automašīnām trīs reizes ir ieradušās nelielas cilvēku grupas un nākamajā dienā devušās projām. Kas viņi tādi ir? Pie kā brauc? Kāpēc? Ne pie viena no mūsu komandas viņi nav vērsušies. Bet, ja arī ir vērsušies, tad mēs kaut ko esam palaiduši garām nepamanītu un kāds no mūsējiem spēlē negodīgu spēli. Un vēl kas. Mana mazmeita Vera. Es biju skolā un aprunājos ar skolotājiem. Zināt, ko viņi man pavēstīja? Ka Vera pēdējā laikā ir sākusi mācīties nesalīdzināmi labāk. Jūs dzirdat? Labāk, nevis sliktāk, kā es to biju gaidījis, ņemot vērā pārejas vecumu un to, ka vecāki acīmredzami ir zaudējuši pār viņu kontroli. It īpaši viņu slavēja krievu valodas un literatūras skolotāja. Starp citu, viņa bija ar mani vienisprātis, ka ar meiteni kaut kas notiek. Lai kāds arī būtu sacerējuma temats, Vera pastāvīgi cenšas spriedelēt par baudu un cenu, ko par to nākas maksāt. Un tas viss četrpadsmit gadu vecumā.

—  Narkotikas? — Galvu pacēla augumā nelielais, tuklais Starkovs, kas vadīja izlūkdienestu.

—    Tā liekas. Pat loti liekas. Iespējams, ka viss, ko es jums izklāstīju, nekādi nav savstarpēji saistīts. Varbūt nekādu narkotiku Pilsētā nav. Tomēr, šā vai tā, es gribu zināt, kas notiek.

Pirmā informācija tika saņemta pēc divām nedēļām. Izrādījās, ka Pilsētas prostitūtas, kurām bija “veicies”, atradušas kaut kādu ne visai grūtu, labi apmaksātu darbu ārzemēs un no Pilsētas aizbraukušas. Uz kurieni — to neviens nezināja. Cilvēki ar automašīnām brauca uz sanatoriju “Ieleja”, kur uz vienu vai divām dienām noīrēja divstāvu kotedžas, sautējās saunā, dzēra degvīnu un laimīgi devās projām. Taču dīvaini bija tas, ka šie cilvēki, ja spriež pēc visa, kaut arī ieradās vienā laikā, tomēr neatbrauca kopā. Viņi bija no dažādām pilsētām un cits ar citu nebija pazīstami. Puisis, kas viņus apkalpoja saunā, ne reizi nebija dzirdējis, ka viņi cits citu uzrunātu vārdā vai ar “tu”. Kas attiecās uz Deņisova mazmeitu Veročku, viņa gluži vienkārši bija iemīlējusies. Viņai bija sācies kaislīgs romāns ar pedagoģiskā institūta studentu, kas bija norīkots uz skolu praksē un mācīja ķīmiju un bioloģiju. Informācijas avoti apgalvoja, ka students uzvedas pieklājīgi un robežas nepārkāpj.

Tomēr Deņisovu tas nenomierināja. Viņš devās pie psiholoģijas speciālista un lūdza tam padomu.

— Vai mūsdienīga, četrpadsmit gadus veca meitene var mīlestību uzskatīt par grēku, kam jāseko grēku izpirkšanai? — Eduards Petrovičs, kam nepatika aplinku mājieni, pajautāja tieši.

—  Protams, var, ja viņa ir nepareizi audzināta.

—  Ko nozīmē “nepareizi”?

Psihologs sīki un smalki Deņisovam paskaidroja, ko viņš ar to ir domājis. Izrādījās, ka Eduarda Petroviča dēls un vedekla ir pilnīgi normāli cilvēki, meitu audzinājuši pareizi un ģimenē nekad nav bijis nekādu ekscesu, kas varētu izraisīt šādas novirzes psihē.

—  Es varētu sniegt izskaidrojumu, ja jūs apsolāt, ka nekliegsiet: “Tas nevar būt, kā jūs uzdrošināties!”

— Es apsolu.

— Mans izskaidrojums ir — netradicionālais sekss, seksuālās perversijas.

—    Ko jūs runājat?! — Eduards Petrovičs bija sašutis. — Ja

jūs viņu redzētu… Trausla, maiga, mati gaiši kā lini, ģīmītis bērnišķīgs. Viņa savos četrpadsmit gados izskatās ka tik tikko sasniegusi divpadsmit gadu vecumu. Vera ir absolūti nevainīga būtne, viņa vēl ir bērns. |a jums būtu radušās aizdomas par narkotikām, tad es vēl varētu piekrist. Beigu beigās pirmajā reizē viņai indi varēja iesmērēt ar viltu vai pat ar varu, bet pēc tam viņa varbūt pārvērtusies par verdzeni bez savas gribas. Tas būtu briesmīgi, taču vismaz izskaidrojami. Bet to. par ko runājat jūs, dara apzināti un labprātīgi. Nē, tas ir pilnīgi izslēgts, tas nav iespējams!

Jūs apsolījāt, psihologs pārmetoši atgādināja.

Atvainojiet… Paldies par konsultāciju. Te būs jūsu honorārs. — Eduards Petrovičs nolika uz galda aploksni un devās projām.

Ar vizīti pie ārsta Deņisovs palika ārkārtīgi neapmierināts. Atgriezdamies mājās, viņš domāja, ka nākamajā Padomes sede vajadzēs ierosināt jautājumu par to, lai Pilsētas universitātē iedibinātu speciālu stipendiju psiholoģijas studentiem. Varbūt tas vismaz liks viņiem labāk mācīties. Pašreizējo speciālistu sagatavotības līmeni Eduards Petrovičs novērtēja kā nekam nederīgu.

Drīz vien atgadījās pirmais satraucošais notikums. Pilsētas slimnīcā ar galvaskausa pamatnes lūzumu tika nogādāts Vasilijs Grušins, kas pēc izlūkdienesta priekšnieka Starkova rīkojuma bija centies noskaidrot sīkumus par sanatorijas kotedžās notiekošajiem saviesīgajiem vakariem. Grušins bija smagā stāvoklī un pēc operācijas atradās bezsamaņā. Kad viņš uz dažām minūtēm nāca pie samaņas, viņam līdzās bija tikai māsiņa.

— Pierakstiet… telefona numuru… — ar mokām kustinādams lūpas, nočukstēja Grušins. — Pasakiet… uzvārds — Makarovs… Piezva… niet…

-    Neuztraucieties, es piezvanīšu, — māsiņa laipni apsolīja un aizskrēja pēc ārsta. Desmit minūtes vēlāk Grušins nomira.

— Kā jūs domājat, vai vajag zvanīt? — medicīnas māsa pavaicāja, grozīdama rokā papīra lapiņu ar telefona numuru.

— Kā vēlaties. — Ārsts Vdovenko paraustīja plecus. — Bet uz miliciju es jau nu noteikti piezvanītu. Kriminālā veidā iegūta trauma, pati saprotat. Vai arī pasakiet izmeklētājam, vakar viņš visu dienu te nosēdēja, gaidīja, kad Grušins nāks pie samaņas. Šodien atkal ieradīsies.

—  Labi. Meitene nopūtās un pastiepa roku pēc telefona.

—  Kas Pilsētā notiek? — Deņisovs nikni vaicāja pretī sēdošajam cilvēkam. Es jums jautāju — kas tā ir par organizāciju, kas atļaujas nogalināt manus (audis? Ja jau viņi ir izšķīrušies par šādu soli, tātad Grušins bija uzzinājis kaut ko loti svarīgu. Kādas nopietnas lietas pie mums notiek, par kurām mēs neko nezinām? Kā jūs to varat izskaidrot?

— Mes, Eduard Petrovič, neesam dievi, — sarunas biedrs mierīgi atbildēja. — Ja jau visu par visiem zinātu, tad nebūtu nekādu problēmu cīņā ar noziedzību. Patiesību sakot, kāpēc jus tik loti uztraucaties? Nav jau pirmā reize, kad jūs zaudējat cilvēkus.

—   Taču es vienmēr esmu zinājis, kāpēc es viņus zaudēju un kas viņu nāvē ir vainīgs, pat ja jūs to nezinājāt. Bet šobrīd es ••nevaldu pār situāciju, un tas mani loti satrauc. Ja es pareizi esmu sapratis, tad izredžu kaut ko atklāt nav nekādu?

—  Minimālas, — sarunas biedrs, noplātīdams rokas, apstiprināja.

—         Pats par sevi saprotams, — Deņisovs nomākts piekrita.

—    Uzvārds Makarovs tā nav pazīme, pēc kuras kaut ko var atrast. Tas ir tas pats, kas Ivanovs vai Sidorovs. Pārbaudīt visus Pilsētā dzīvojošos Makarovus jums nav laika. Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš, ja ņemam vērā, cik daudz cilvēku mēdz iebraukt no citām pilsētām, var arī nebūt vietējais. Ko jūs varat man ieteikt?

— Tikai vienu. Aizsūtīt cilvēku uz “Ieleju”. Lai sēž tur, varbūt noskaidros, kas šis Makarovs tāds ir.

—  Vai jums ir piemērots cilvēks?

— Jūs jokojat? Es savus ļaudis uz vienas rokas pirkstiem varu saskaitīt. Varētu izbrīvēt kādu cilvēku uz nedēļu vai divām, bet ne ilgāk. Jau tā nav kam strādāt.

—  Labi, es aizsūtīšu savējo.

—  Starp citu, ja jau mēs šodien esam satikušies, sastadīsim

bilanci par pēdējiem pieciem mēnešiem. Ņemot vērā noziegumu atklāšanas caurmēra līmeni, mēs gadā varam atļauties ne vairāk par desmit neatklātām slepkavībām. Pusi atstājam lauku rajoniem un neparedzētiem gadījumiem. Jums rezervē paliek piecas. Taču tas ir maksimums un ari jau uz riska robežas. Ieskaitot Grušina noslepkavošanu, atliek četras.

—        Labi, vienosimies par trim, — Denisovs pamāja ar galvu.

—   Pašlaik ir jūlijs. Tātad līdz gada beigām manā rīcība ir atlikuši divi gadījumi. Vienu, ja jūs neesat aizmirsis, es izmantoju februārī.

— Neesmu vis aizmirsis.

Nākamajā diena Eduards Petrovičs Denisovs personiski ieradās vizītē pie sanatorijas “Ieleja” galvenā ārsta.

Nastja Kamenska piecēlās no rakstāmmašīnas, uzmeta plecos vējjaku un, paņēmusi cigareti, izgāja uz balkona. Balkons bija kopīgs diviem numuriem: Nasljas divvietīgajam un vienvietīgajam blakusnumuram. Gandrīz tūlīt pat atvērās vienvietīgā numura balkona durvis un, atbalstījusies uz spieķa, pie sliekšņa parādījās smagnēja, paveca sieviete.

— Sveicināti, — viņa laipni pasmaidīja, — mēs būsim kaimiņienes. Mani sauc Regīna Arkadjevna.

—  Ļoti patīkami, Anastasija, — Nastja stādījās priekšā, paspiezdama pasniegto roku.

Vecā sieviete salīgi nodrebinājās.

— Es dzirdu, ka jūs visu laiku rakstāt ar mašīnu. Vai darbs?

— Mjā, — Nastja neskaidri noņurdēja.

— Kad nolemsiet nedaudz atpūsties — ienāciet uz tasi tējas! Man ir lieliska angļu tēja. Ienāksiet?

— Paldies, noteikti.

Nastja atgriezās pie Eda Makbeina detektīvstāsta, cieši no lēmusi pie Regīnas Arkadjevnas uz teju neiet. Stāsts, ko viņa tulkoja, nebija garš, tikai simt septiņdesmit lappuses. Ja par mērķi izvirzītu visu darbu padarīt, kamēr viņa uzturas sanatorijā, tad normai vajadzēja būtdeviņas lappuses dienā. Nastja strādāja ātri, devirjas lappuses viņa mierīgi paspēja pārtulkot dienas otrajā pusē, pēc visām procedūrām. Normu varēja pat samazināt, jo pēc atgriešanās no sanatorijas Maskavā viņai vēl paliks pāri trīspadsmit atvaļinājuma dienas. Lēmums neiet ciemos pie kaimiņienes nebija saistīts ar nevēlēšanos atraut laiku darbam. Atklāti sakot, Nastja baidījās, ka pavecā sieviete varētu būt uzmācīga un pārvērsties smagā slogā. “Ir nu gan nekrietnība,” viņa nodomāja, ielikdama rakstāmmašīnā tīru papīra lapu, “es pat neizjutu līdzcietību pret vecumu. Nē, manī pilnīgi noteikti perinās kaut kāds morāls defekts.”

Iegrimusi darbā, Nastja palaida garām vakariņas pārāk jau nu aizraujoši Makbeins aprakstīja peripetijas konfliktā starp detektīvu Stīvu Karolu un viņa jauno pārinieku Bērtu Klingu. Ap pulksten desmitiem vakarā, sajutusi izsalkumu, viņa nolika tulkojumu malā un ieslēdza elektrisko vārītāju. Pie durvīm pieklauvēja. Ienāca kaimiņiene, nesdama rokā spilgti krāsainu kārbiņu.

— Jūs palikāt bez vakariņām, jums tagad ir pārtraukums, un jūs taisāties dzert tēju. Vai art kafiju. Es neesmu kļūdījusies?

—  Pilnīgi pareizi. — Nastja pasmaidīja. — Vai nākat man biedros?

—  Noteikti. — Regīna Arkadjevna smagi atslīga krēslā un atbalstīja spieķi pret sienu. Es pat atnesu cepumus, cerēdama uz tasīti kafijas. Taču ņemiet vērā, dārga, es pie jums esmu atnākusi viesos pirmo un pēdējo reizi.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka jūs, Nastjeņka, esat jauna un bez tam arī aizņemta. Manas vizītes var jūs kaitināt, bet man nepatīk, ja mani pacieš tikai pieklājības pēc. Jus nosarkāt? Tātad man ir taisnība. Tāpēc šodien mēs iepazīsimies, bet turpmāk jūs, ja vien to vēlēsieties, nāksiet pie manis ciemos pati.

Nastja salēja tasītēs karsto ūdeni un paskatījās vecajai sievietei tieši acīs. Laikam jau pret viņu var izturēties bez liekām ceremonijām.

—  ļūs, Regīna Arkadjevna, esat loti vērīga, — viņa mierīgi sacīja.

— Ko nu, bērniņ, cs tikai esmu pietiekami veca. Starp citu, par ko jūs strādājat? Es redzu vārdnīcas. Jūs esat tulkotāja?

|ā, — Nastja, ne mirkli nešaubīdamās, sameloja. Beigu beigās stāstīt par darbu kriminālmeklēšanā butu muļķīgi, bet pēc kvalifikācijas līmeņa viņa nepavisam neatpaliek no profesionāliem tulkotājiem.

—  No kādas valodas?

No angļu, franču, spāņu, itāliešu un portugāļu.

— Oho! — Regīna Arkadjevna brīnījās. — Jūs taču esat īsta poliglote. Ka jums tas ir izdevies? Esat augusi ārzemēs?

-    Nē, nebūt ne. Es visu mūžu esmu nodzīvojusi Maskavā. Patiesībā tas nemaz nav sarežģīti. Vajag tikai pamatīgi apgūt vienu valodu, bet pēc tam jau — jo tālāk, jo vienkāršāk. Goda vārds.

Šai ziņā Nastja nemeloja. Viņa patiešām labi prata visas piecas valodas. Nastjas māte, profesore Kamenska, bija viena no ievērojamākām speciālistēm, kas izstrādāja datorprogrammas svešvalodu mācīšanai. Viņu ģimenē jaunas valodas apgūšana bija tikpat dabiska un ikdienišķa parādība kā grāmatu lasīšana, kārtības uzturēšana dzīvoklī vai ēdiena gatavošana. Franču valodu Nastja mācēja jau kopš tā laika, kad sāka runāt. Vēlāk, kādu septiņu gadu vecumā, pienāca kārta itāliešu valodai, un pec tam jau spāņu un portugāļu valoda tika apgūta gandrīz vai pašas no sevis. Angļu valodu Nadežda Rostislavovna atstāja skolas ziņā, uzskatīdama to par visvieglāko (jo tur neeksistēja lietvārdu dzim tes un darbības vārdu locīšana bija minimāla). “Pats galvenais,” viņa meitai skaidroja, “ir iemācīties automātiski lietot artikulus un izmantot darbības vārdus “būt” un “piederēt”. Tā ir šo valodu galvenā atšķirība no krievu valodas. Viss pārējais — tehnikas un iekalšanas jautājums.”

Mātei izdevās ne vien attīstīt Nastjas spējas uz svešvalodām, bet arī pamodināt viņā dzīvu interesi par tām. Galu galā Nastja pati ar baudu iekala gramatikas pamatus un leksiku, lai trenētu atmiņu un, kā viņa pati izteicās, lai attīstītu “analogo” domāšanu.

— Ko jūs tulkojat? Zinātnisko literatūru? — kaimiņiene painteresējās.

— Daiļliteratūru. Detektīvstāslu. Tas ir loti aizraujoši.

Tiešām? — Regīna Arkacljevna dīvaini paskatījās uz Nas-

tju. — Nekad nebūtu domājusi, ka jums patīk detektīvstāsti.

—  Kāpēc ne? Detektīvstāsti ir lieliska literatūra, — Nastja iebilda.

—  Var jau but, var jau būt, — Regīna Arkadjevna domīgi noteica. — Man šķita, ka jums vajadzētu but citādai gaumei. Tātad esmu kļūdījusies. Jauna sieviete, izglītota, inteliģenta, strādīga, nav norūpējusies par seksa problēmām… Jums vajadzētu patiki Sartra, Heses, Karpentjēra, varbūt Kāmī darbiem. Taču nekādā ziņā jau nu ne detektīvstāstiem. Kaut gan, nedusmojieties uz veceni, iespējams, ka man ir izkropļots priekšstats par mākslu. Redziet, es visu mužu esmu bijusi pedagoģe mūzikas skolā, klavieru klase. Tagad, protams, esmu pensijā, tomēr skolnieki nāk pie manis uz mājām. Runā, ka man tīri labi padodoties… — vina greizi nosmīnēja, — būt zelta meklētājai. Daudzi cilvēki vaiga sviedros smagos apstākļos skalo zelta smiltis. Pēc tam ierodas svešs onkulis, savāc smiltis, pārkausē tās slienos un nosuta juvelierim. Bet juvelieris no šī zelta izgatavo pasaulslavenu šedevru. Juvelierim — gods un slava, bet to, kas, skalodams zelta smiltis, ir sabeidzis savu veselību, neviens pat neatceras. Vai jūs, Nastja, piemēram, zināt, kas ir Rozīna Levina?

—  Džuljarda mūzikas skolas pedagoģe. Pie viņas mācījies Vens Klaiberns, — Nastja ātri atbildēja, domās uzslavēdama sevi par labu atmiņu.

—  Nu, redziet! — Regīna Arkadjevna triumfējoši iesaucās.

Rozīnas Levinas vārdu zina visa pasaule, kaut arī viiia ir nevis

koncertējoša pianiste, bet gan tikai pedagoģe. Un pie mums? Vai jūs varat nosaukt Rihtera, Gilelsa, Sokolova skolotājus? Ne jau tos, kuru vadībā viņi uzvarēja konkursos, bet gan tos, kas viņiem mācīja nošu ābeci, strādāja ar piesitienu, ikdienas nodarbību procesā skaloja zelta smiltis, no kā pēc tam iznāca zelta stienis. Un spīdošais Petrovs, pie kā viņš ir mācījies? Nav mūsu kultūra šīs tradīcijas — cieņas pret skolotāju. Vienīgi tad, kad skolotājs pats par sevi ir slavena persona, mēs sakām: viņš ir mācījies pie paša… Dieva dē|, piedodiet, dārgā, manu īgņošanos. Labāk mainīsim tematu.

— Labi, mainīsim, — Nastja piekrita. — Piemēram, parunāsim par to, kāpēc jūs nolēmāt, ka es neesmu norūpējusies par seksa problēmām.

— Ak, tas ir vienkārši. — Vecā sieviete atmeta ar roku. — jūs esat atbraukusi uz sanatoriju, kam ir pilnīgi pelnīta priekamājas reputācija. Precīzi puse numuru ir vienvietīgie, tā ka nekādas problēmas ar kaimiņiem nerodas. Režīma ievērošanu neviens nekontrolē, kaut vai visu nakti vazājies no numura uz numuru. Divi bāri, abi atvērti līdz pusnaktij, katru dienu notiek danči, veikals, kurā vienmēr var nopirkt alkoholiskus dzērienus un uzkodas. Un pilnīga tikumu brīvība. Lai nu kurš, bet es to visu lieliski zinu, es taču dzīvoju šajā Pilsētā un divas trīs reizes gadā obligāti izeju ārstēšanās kursu “Ielejā”. Bet jūs atbraucat uz šejieni ar vārdnīcām un rakstāmmašīnu, ģērbjaties neuzkrītoši un nelietojat kosmētiku. Pie kāda secinājuma man vajadzēja nonākt?

“Nevis večiņa, bet gan īsts Šerloks Holmss,” Nastja nodomāja. “Vai tiešām puse numuru ir vienvietīgie? Veikli gan administratore mani nogāza nokauta. Ar vienu kreiso āķi.”

*  * *

Līdz bāra slēgšanai bija atlikušas piecpadsmit minūtes. Apmeklētāju nebija daudz. Mūzika skanēja ne jau apdullinoši, tomēr pietiekami skali, lai apkārtējie nevarētu dzirdēt sarunu, kas norisinājās pie stūra galdiņa.

— Kāpēc viņa viena pati dzīvo divvietīga numurā?

— Žurnālā atzīmēts — “nevienu neiemitināt”. Es apvaicājos administratorei, taču viņa par to neko nezināja. Vakar dežurēja Jejena Jakovlevna, viņa ierādīja Kamenskai numuru. Es, protams, paludzu piezvanīt Jelenai uz mājām un noskaidrot, kas tā Kamenska tāda ir. Viņa atbildēja, ka esot kāds zvanījis, lai šo Kamensku iekārto vienu divvietīgā numurā. Kas tur tik īpašs? Sanatorijā tik un tā ir daudz brīvu vietu, pašlaik nav sezona, bez tam arī ceļazīmes ir dārgas.

— Tad jau nav saprotams, kāpēc viņai nedeva vienvietīgu numuru. Kur viņa strādā?

— Nekur. Viņa ir tulkotāja, strādā pēc līgumiem.

— Dīvaini. Pacenties uzzināt, no kurienes zvanīts. Man tā Kamenska nepatīk. Viņā ir kaut kas nepareizs.

2.  nodaļa . treŠĀ diena

Pēc diennakts dežūras “Ielejas” administratorei Jelenai Jakovlevnai pienācās trīs brīvdienas. Tomēr nemiera pilnā dzīve sanatorijā, kur plānota pacientu ierašanās mijas ar individuālu atpūsties gribētāju iemitināšanu, kur ceļazīmes tiek pārdotas kā centralizēti, tā arī tieši uz vietas un kur ceļazīmes ir gan uz divdesmit četrām dienām, gan uz divpadsmit, gan uz septiņām un pat uz trim diennaktīm (tiem, kas vēlējās veltīt nedēļas nogali ārstnieciskām procedūrām), — tātad šī nemierīgā dzīve lika dežurējošajam administratorēm pastāvīgi sazināties citai ar citu, kā arī ar pārējiem sanatorijas darbiniekiem. Tāpēc Jeļena Jakovļevna nepavisam nebija pārsteigta, kad viņai jau otro reizi tika zvanīts, lai interesētos par Kamensku.

Šadu praksi — vienvietīgu numuru piešķiršanu par kukuli — viņa piekopa jau sen, ne reizi nebija iekritusi, un tas nedaudz bija notrulinājis viņas modrību. Protams, ar Kamensku viņa bija pieļāvusi kļūdu, taču, kad apķērās, bija jau par vēlu. Kā gan viņa varēja aizmirst, ka pirms desmit dienām viņai uz sanatoriju bija zvanīts no Pilsētas iekšlietu pārvaldes un lūgts šai maskavietei piešķirt vienvietīgu numuru. Nu pilnīgi izskrēja no galvas! Bet vakar, kad piezvanīja tajā diena dežurējošā Borovkova un jautāja, kāpēc piecsimt trīspadsmitajā numurā “neiemitināt”, Jeļena Jakovļevna aiz ieraduma sameloja, sak, ir zvanīts. Šāda līmeņa sanatorijai tamlīdzīga “zvanīšana” vienmēr ir bijusi visparastākā parādība, ta nekur netika reģistrēta un nekad nelika pārbaudīta. Tomēr, nolikusi klausuli, viņa tūlīt pat atcerējās, ka patiešām ir zvanīts, lurklāt vēl no Pilsētas iekšlietu pārvaldes. Ak, cik nepatīkami!

Nedaudz visu apsvērusi, Jeļena Jakovlevna nonāca pie secinājuma, ka patiesībā nekas briesmīgs nav noticis. Kāpēc Kamenska pati nepateica, ka par vinu kāds ir zvanījis? Tāpēc, ka kautrējās. Vai arī kaut kāda iemesla pēc nevēlas but pateicību parādā tam, kas zvanījis. Vina labāk samaksāja, kaut arī, ja spriež pēc apģērba, viņai šāda summa nebūt nav niecīga. Tātad viņa, pirmkārt, nepavisam nav tik loti svarīga persona, ja jau kautrējas izmantot pazīšanos, un, otrkārt, viņa ir “trūcīga, taču lepna”. Daudzo gadu laikā, ko Jelcna Jakovlevna strādāja sanatorijā, viņa bija iemācījusies no pirmā acu uzmetiena pamanīt cilvēku noslieci uz sūdzībām un ķildām. Tāda kā Kamenska nesūdzēsies un uz savām tiesībām nepastāvēs. Bez tam, ja jau viņai ir neērti izmantot pazīšanos, tad vēl jo neērtāk bus atzīties, ka viņa ir devusi kukuli. Ta ka, ja viņas aizbildnis no milicijas arī apvaicāsies, kāpēc viņa dzīvo divvietīgā numurā, viņa tam atbildēs, ka, tā teikt, tik un tā dzīvo viena, toties divvietīgā numurā ir lielāks plašums.

Šādi visu apsvērusi, Je|ena Jakovlevna nonāca pie secinājuma, ka atmaskošana viņai nedraud. Kaut gan vispār jau no malas situācija patiešām neizskatās visai parasta. Kāpēc Kamensku noteikti vajadzēja vienu pašu iemitināt divvietīgā numurā? Katram gadījumam administratore tomēr nolēma nodrošināties un sacīt, ka zvanīts nevis no Pilsētas pārvaldes, bet gan no Krievijas Iekšlietu ministrijas. Iekšlietu ministrija ir nopietna organizācija, ja jau no turienes lūgts izmitināt Kamensku vienu pašu divvietīgā numurā, tātad tā vajag. Un neviens neko nepārbaudīs.

Kad nākamajā dienā Jelenai Jakov|cvnai vēlreiz piezvanīja, viņa tā arī paziņoja: par Kamensku zvanīts no Iekšlietu ministrijas.

sļc ;Jc >'fi

Jurijs Fjodorovičs Marcevs pa telefonu pacietīgi un skrupulozi skaidroja savu režijas ieceri.

— Kadrā noteikti ir jābūt redzamam septiņus astoņus gadus vecam zēnam. Citādi viss zaudē jēgu.

— Vai sižets būs tāds pats?

—  Ja, jā, sižets būs tāds pats. Saprotiet, pirmajā variantā mums zēns ir iedomāts, vinu “spēlē” gan māte, gan sižets, gluži tāpat, kā karali spēlē viņa svīta. Bet zēns pats kadrā nav redzams. Tagad es vēlos, lai viņš tur būtu.

— Bet tas nav iespējams, saprotiet pats. Mēs nevaram likt bērnam visā tajā piedalīties.

— Tad gudrojiet kaut ko! Varbūt ar montāžas palidzību? Nu. es nezinu, beigu beigās jūs taču esat speciālisti!

Bet vai bez bērna nekādi nevar iztikt?

Nekādi. Tur taču ir visa jēga.

Labi, gudrosim. Vai jūs varat iedomāties, cik tas maksās?

— Tā ir mana problēma, un es to atrisināšu. Un neaizmirstiet, ka kleitai ir jābut tieši tādai pašai kā fotogrāfijā.

Jurijs Fjodorovičs nolika klausuli, domīgi pašķirstīja piezīmju grāmatiņu un atkal uzgrieza kādu telefona numuru. Kad atskanēja atbilde, viņš strupi sacīja:

— Te Marcevs. Esmu ar mieru.

Un beidzot pēdējā telefonsaruna.

— Mamma? Sveicināta! Kā tu juties?

❖  * *

Pabeidzis darbu, Žeņa Šahnovičs, simpātisks gaišmatis zilām acīm, kurš strādāja “Ielejā” par elektriķi, sāka kalt plānus tuvākajām dienām. Lai gan uzvedībā diezgan vieglprātīgs, viņš bija šausmīgi, reizēm pat līdz apnicīgumam akurāts, un viņam patika visu darīt pēc plāna.

Tātad pirmām kārtām sievietes. Beidzoties vasaras sezonai, sanatorijā parādījās daudz vairāk jauniešu. No vienas puses, tas nozīmēja, ka ir nācis klāt vairāk jaunu sieviešu, kuras varēja aplidot. Bet, no otras puses, ir nācis klāt arī vairāk piemērota vecuma vīriešu, kuri varēja būt noderīgi. Galvenais — pareizi sadalīt spēkus.

Sievietes, kuras nebija iekļuvušas enerģiskā elektriķa uzmanības lokā, šobrīd bija divdesmit četras. No tām vismaz piecpadsmit bija loti pievilcīgas, sešas pēc Žeņas vērtējuma bija tā nekas, bet pārējās trīs — krokodili. Tomēr viņš aplidošanas objektu neizvēlējās pēc ārējiem dotumiem. Pārcilājis prātā visas kandidātes un salīdzinājis tās ar viņam priekšā nolikto sarakstu, Šahnovičs pievērsa uzmanību četrām sievietēm.

Pirmā — pavisam jauniņa rudmataina meiča ar burvīgiem vasaras raibumiņiem, kura dzīvoja divvietīgā numurā blakus “luk sam”.

Otra — efektīga, aptuveni trīsdesmit piecus gadus veca brunete ar krāšņiem briljantiem ausīs un uz pirkstiem. Ar viņu tikt galā būs pavisam vienkārši, Žeņa nolēma: nēsāt sanatorijā briljantus — tā ir visai aprobežota prāta pazīme.

Trešā — neizskatīga blondīne bez noteikta vecuma, ģērbjas neuzkrītoši, kosmētiku nelieto. Droši vien vecmeita. Tādas mēdz būt visai vērīgas un ar asu mēli. Ar viņu laikam vajadzēs sākt.

Šabnoviča ceturtais “upuris” uzturējās “Ielejā” kopā ar savu veco māti. Patiesību sakot, Žeņu interesēja tieši māte, kura, ietinusies pledā, caurām dienām sēdēja atpūtas krēslā uz balkona un droši vien redzēja daudz ko interesantu.

Nu kārta vīriešiem. Vajadzēja izvēlēties divus, kas ieradušies atsevišķi, bet dzīvo kopā. Lai iecerēto plānu realizētu, Žeņam bijā nepieciešami divi vīrieši, kuri agrāk viens ar otru nav bijuši pazīstami, bet sanatorijā ir paspējuši sadraudzēties, lai viņi būtu noskaņoti kopā pavadīt laiku, bet pēc tam aizbrauktu katrs uz savu pusi un, kā mēdz teikt, no acīm prom — no sirds ārā. Vērodams atpūtniekus, Šahnovičs jau bija noskatījis vienu otru piemērotu kandidatūru, atlika vienīgi izdarīt galīgo izvēli. Vel dažas minūtes visu apsvēris un drošības pēc vēlreiz ieskatījies sanatorijas korpusa stāvu plānos, Žeņa, paķēris līdzi koferīti ar instrumentiem, noteiktā solī devās uz divsimt četrdesmito numuru.

*   * *

Pabeigusi kārtējo rindkopu, Nastja pasniedzās pēc pulksteņa. Varbūt laiks jau doties vakariņās? Loti gribējās ēst. Izrādījās, ka pulksteņa savā vietā nav. Viņa izvandīja uz galda papīrus, ieskatījās naktsskapītī, pārmeklēja kabatas — nekā. Nospriedusi, ka pulkstenis varējis nokrist uz grīdas, viņa uzmanīgi, ar vienu roku turēdamās pie jostasvietas, ar otru — pie krēsla, nometās uz celicm un paskatījās zem galda, taču arī tur pulksteni neatrada. Toties pašā stūrī, blakus galda kājai, ieraudzīja telefona kontakti!. Acīmredzot nebūt ne viss “Ielejā” ir saglabājies no “stagnācijas” laikiem, telefoni no numuriem tomēr ir aizvākti. Bet kur gan ir pulkstenis? Visticamāk, ka vina to aizmirsusi masiera kabinetā. Jā, droši vien tas palicis tur.

Atvērusi balkona durvis, lai izvēdinātu cigarešu dūmus, Nastja aizslēdza numuru un pa stikloto galeriju devās uz blakuskorpusu, kur atradās procedūru kabineti un baseins. Masiera kabinets bija slēgts. Lejā sēdošais sargs paskaidroja, ka masieris strādā līdz pulksten sešpadsmitiem un atvērt kabinetu bez vina zinās nav atļauts, kaut arī atslēga, pats par sevi saprotams, sargam ir. Nastja sirds dziļumos nosmējās, klusībā sarga teikto pārtulkodama nekaunīgā ierēdņu valodā: “Es, protams, varu tev palīdzēt, taču man ir tiesības arī atteikt, un man ārkārtīgi patīk šīs tiesības izmantot un izjust savu varu. Bet, ja palūgsi, kā nākas, pazemosies manā priekšā, tad es varbūt arī izrādīšu tev pretimnākšanu.” Tas viss bija tik ļoti izteiksmīgi, milzu burtiem rakstīts večuka sejā, ka Nastja pagriezās un devās projām. Viņai pilnīgi pietika ar pazemojumu ierašanās dienā.

Izgājusi ārā, Nastja pēkšņi iedomājās, ka pulkstenis varēja palikt arī baseina ģērbtuvē, tāpēc vina nogriezās ap stūri un devās uz otru ieeju. Vecenīte, kas veica sarga pienākumus šajā korpusa da|ā, bija nesalīdzināmi laipnāka un mierīgi ielaida Nastju iekšā. Bez panākumiem pārmeklējusi visu sieviešu ģērbtuvi, vina, domās iegrimusi, vilkās pa gaiteni, kad izdzirdēja balsis, kas skanēja aiz kādām durvīm. Viena balss bija nepazīstams, patīkams baritons, otra piederēja instruktorei Katjai, Nastja to pazina pēc raksturīgās, neskaidrās “r” burta izrunas.

— … skaists. Neparasti veidots. Izskatās gluži kā Kaslinas lējums. Kur tu ņēmi tādu jaukumu? — Katja vaicāja.

— Uzdāvināja, — vīrietis atbildēja.

— Es labprāt to nopirktu vīram.

— Bet man šķita, ka tikai mēs, vīrieši, krāpjot savas sievas, sākam pasniegt viņam dāvanas. Vai tiešām tevi, manu putniņ, moka vainas komplekss?

Vel ko neizdomāsi! — Katja iesmējās.

Iedama atpakaļ uz savu numuru, Nastja nodomāja, ka vecā kaimiņiene droši vien nebija pārspīlējusi, kad runāja par tikumu brīvību “Ielejā”. Vakariņas viņa atkal bija nokavējusi. Pārlaidusi skatienu kafijas krājumiem, ielūkojusies kārbiņā ar cepumiem, kas bija palikuši pāri pēc iepriekšējā vakara kaimiņienes apciemojuma, un pārskaitījusi naudu, Nastja nolēma doties uz bāru un vismaz kaut ko apēst. Tik un tā nāksies lūgt patēvu, lai atsūta naudu.

Bārs viņai patika. Ne visai spilgts apgaismojums, mīksti stūra dīvāni, gleznas pie sienām, ārkārtīgi laipns jauneklis aiz bāra letes. Nastja paņēma kafiju un divas kūkas, apsēdās pie loga un iegrima pārdomās par kādu frāzi, kuru, kā pašai šķita, viņa nebija pārtulkojusi īpaši veiksmīgi.

— Vai atļausiet?

Pie viņas galdiņa ar tasīti rokā stāvēja simpātisks gaišmatis, ģērbies džinsu biksēs, gaišā itāliešu ražojuma triko krekliņā un ādas jakā. Bārā bija daudz brīvu vietu. Gaišmatis acīm redzami grasījās iepazīties. Nastja žilbinoši pasmaidīja.

Jums patīk skatīties pa logu?

Viņa izlika pavisam vienkāršas lamatas un ar interesi gaidīja, vai gaišmatis tajās iekritīs.

— Jā, no šejienes paveras brīnišķīgs skats, — viņš tūlīt atsaucās, nolikdams tasīti uz galdiņa un apsēzdamies blakus.

— Tad jau es netraucēšu jūs. Man taču ir vienalga, kur sēdēt. — Veltījusi viņam vel žilbinošāku smaidu, Nastja paņēma savu tasīti, apakštasīti ar kūkām un devās pie cita galdiņa.

Viņa negribēja but nepieklājīga, taču iepazīties ar gaišmati viņai nenāca ne prātā. Nastja jau sen bija ievērojusi, ka daudzas visparastākās frāzes rada cilvēkiem bezizejas stāvokli. Tas viņai atgādināja spēli, kuras noteikumi ir iedibināti Dievs vien zina kad, un visi it kā ir spiesti šo spēli spēlēt, grib viņi to vai ne. Ko lai atbild, kad tev, lūk, šādi jautā: “Vai atļausiet?” — "Nē, neatļaušu?” Tas būtu rupji. Atbildēt “jā” nozīmē dot ieganstu sarunas uzsākšanai. Bet ja sarunāties negribas? Sēdēt ar sapūtušos lizionomiju un neatbildēt? Atkal sanāk nepieklājīgi.

Apēdusi otru kūku un izdzērusi kafiju, Nastja jau grasījas doties projām, kad viņai priekšā atkal nostājās gaišmatis.

Gribu jūs apsveikt, testu jus nokārtojāt uz “teicami”, — viņš svinīgi paziņoja.

Nastja, klusēdama saraukusi uzacis, neizpratnē paskatījās uz viņu.

Jūs eleganti un oriģināli likāt man saprast, lai es no jums atstājos, tomēr nepārkāpdama pieklājības robežas. Bravo! Parasti meitenes vai nu melo, ka viņu galdiņš ir aizņemts, kaut gan visu vakaru sēž vienas, vai arī runā klajas rupjības. Anastasija Pavlovna, jūs esat neatkārtojama. Tātad jūs kategoriski atsakāties ar mani iepazīties?

Kāpēc tas būtu vajadzīgs? — Nastja paraustīja plecus.

—   Jūs jau tāpat zināt par mani pietiekami daudz: vārdu, tēvvārdu un pat to, ka es esmu oriģināla un neatkārtojama. Vai jūs vēlaties uzzināt vēl kaut ko?

— Nedusmojieties, Anastasija Pavlovna, es gluži vienkārši nedaudz ļaunprātīgi izmantoju savu dienesta stāvokli un reģistratūrā uzzināju, kā sauc apburošo sievieti no piecsimt trīspadsmitā numura, kura cauru dienu kā čakla bitīte klaudzina rakstāmmašīnu un kuru ieraugot man aizraujas elpa. Nu, sodiet, ja esmu nogrēkojies. Es atzīstu savu vainu.

Savilcis nožēlas pilnu grimasi, gaišmatis demonstratīvi nolieca galvu. Nastja paņēma cigareti, aizsmēķēja un kādu brīdi klusēja.

— Jaunais cilvēk, man ir arī acis, savukārt cilvēce — paldies viņai par to — ir izgudrojusi spoguli. Līdz ar to man ir dota iespēja redzēt gan jus, gan sevi. Jus esat jauns, skaists, spēka pilns. Es esmu par jums vecāka, man ir vāja veselība, bet pats galvenais — man absolūti nepiemīt sievišķīgs valdzinājums. Arī ģērbusies es esmu vairāk nekā pieticīgi. Just interesi par mani kā par sievieti jūs nevarat nekādā ziņā, tas ir neapšaubāmi. Bez tam jūs, tas ir pilnīgi acīm redzami, esat gudrs un apķērīgs. Manu izlēcienu jūs sapratāt pareizi un reaģējāt uz to bez iepriekšējas sagatavošanās. Es esmu spiesta izdarīt secinājumu, ka jums no manis kaut ko vajag.

Nastja ieturēja pauzi, lai dotu gaišmatim iespēju iespraust

kādu repliku. Situācija vairs neuzjautrināja, viņa jau sāka dusmoties. Ko šim skaistulītim no viņas vajag? Nastja atri prātā pārcilāja pēdējās lietas, ar kurām bija strādājusi pirms aiziešanas atvaļinājumā. Varbūt tā ir “aste”, kas stiepjas līdzi no Maskavas? Vai arī kāds no vietējās milicijas, kas atsūtīts uzzināt, kā viņa ir iekārtojusies, ja pieļauj tadu variantu, ka kriminālmeklēšanas priekšnieks Sergejs Mihailovičs piepeši ir apķēries un atcerējies, ka nav izpildījis Gordejevam doto solījumu. Protams, visai maz ticams, bet kas gan dzīvē nemēdz notikt!

— Tatad jūs man neko neteiksiet? Nu tad — visu to labāko.

Viņa nodzēsa cigareti un piecēlās.

Jums ir burvīgs smaids, — jaunais cilvēks skumji noteica.

“Tas nav mans smaids, es to nozagu kādai aktrisei. Veselu nedēļu trenējos, kamēr iemācījos. Speciāli izmantoju tajos gadījumos, kad vēlos izskatīties neparasti labvēlīga, kā, piemēram, šodien. Tu, puis, nepavisam neesi muļķis. Taču vismaz ar kaut ko man izdevās tevi apmānīt,” Nastja domāja, kāpdama augšā pa kāpnēm. Viņa priecājās, ka tik viegli no gaišmata ir tikusi va)ā. Tā bija viņas pirmā k|ūda.

Kamēr Nastja meklēja savu pulksteni, numurs bija paspējis pamatīgi izsalt. Viņa nolēma ieiet karstā dušā, bet pa to laiku istabā jau k|us siltāks. Pirkstiem masēdama smeldzošo jostasvietu, viņa ar baudu lava karstajām ūdens strūklām plūst pa muguru. Kārtīgi sasildījusies, viņa noberzās dvielī un neskatīdamas mēģināja ar kāju aizsniegties līdz gumijas iešlucenēm. Ar pēdu sajutusi slapjās, aukstās flīzes, Nastja pavērās uz grīdu iešlūcenes stāvēja mazliet tālāk un ne tā, kā viņa bija tās nolikusi, kad atgriezās no baseina. Dīvaini. Ilgu gadu garumā kustības jau bija kļuvušas pilnīgi automātiskas —, lai kur arī Nastja atrastos — mājās vai komandējumā —, vjetnamiešu ražojuma gumijas iešlūcenes viņa vienmēr nolika tā, lai, iznākot no dušas, ar kāju precīzi trāpītu tajās. Sajutusi pakrūtē nepatīkamu vēsumu, viņa ātri ietinas siltajā peldmētelī un iznāca no vannas istabas. Pirmajā acu uzmetienā viss likās kārtībā. Tomēr, ieskatījusies vērīgāk, Nastja saprata — te kāds ir bijis, kāds ir rakņājies pa viņas mantām.

Ar strauju kustību nometusies uz ceļiem un no asajām sāpēm gandrīz vai iekliegusies, vioa no gultas apakšas izvilka savu ceļasomu. Soma bija iebīdīta mazliet dzilak, Nastja pati to nekad nebūtu tā nolikusi, labi zinādama, ka ikviena locīšanās viņai sagādā sāpes. Viņa atvilka iekšējās kabatiņas rāvējslēdzēju. Paldies Dievam, dienesta apliecībā bija savā vietā un atradās tieši tāda pašā stāvoklī, kādā viņa parasti mēdza to atstāt.

Iestūmusi somu atpakaļ, Nastja uzmanīgi izstiepa kajas un ar muguru atbalstījās pret gultu. Viņai vajadzēja padomāt.

)c J<

Divsimt četrdesmitajā numurā trīs vīrieši dzēra konjaku.

Viens no viņiem, maskavietis Kola Alfjorovs, bija atbraucis uz "Ieleju” līdz galam izārstēt automobiļu avārijā iegūtās traumas. Viņš strādāja par šoferi, mersedesā vizināja akciju sabiedrības ģenerāldirektoru. Kolas vainas taja avārijā nebija, viņš vispār bija loti uzmanīgs braucējs, līdz ar to segt zaudējumus viņam nevajadzēja. Taču lauztā roka gan saauga nepareizi, sākās kaut kādas komplikācijas, un ārsts Alfjorovam ieteica braukt uz sanatoriju, pie tam tieši uz “Ieleju”, jo tur veiksmīgi ārstē traumas, mugurkaula un locītavu kaites.

Būdams neliela auguma, kalsnējs, ar spēcīgiem, labi trenētiem muskuļiem, izskatā visai ikdienišķs, Kola tomēr nekad nebija varējis sūdzēties par uzmanības trūkumu no sieviešu puses. Jau kopš bērnības viņš bija nodarbojies ar sportu, piedalījies riteņbraukšanas sacensībās, mēnešiem ilgi pavadījis laiku sporta pasākumos un treniņnometnēs un jaunu meiteņu sabiedrību bija paspējis izbaudīt tik lielā mērā, ka aptuveni divdesmit gadu vecumā vispār vairs nepievērsa tām uzmanību. Viņam sāka patiki vecākas sievietes. Tās Alfjorovam šķita gudrākas, bija mierīgākas un vairāk pieredzējušas, labi gatavoja ēst un prata radīt mājīgumu, bet pats galvenais — netiecās par katru cenu ar viņu apprecēties. Gados jaunās meičas galvenokārt skatas uz ārieni, turpretim nobriedušās dāmas augstu vērtē vienīgi nenogurdināmo ķermeni un nepievērš uzmanību ne Kolas lauztajam degunam, ne agri izkrist sākušajiem matiem, ne mazajam augumam.

Otrs divsimt četrdesmitā numura iemītnieks bija sava kaimiņa pilnīgs pretstats. Pāvels Dobrinins dzīvoja un strādāja kaimiņu pilsētā un uz “Ieleju” bija atbraucis galvenokārt izklaidēties. Komforta līmenis šeil nebūt nebija zemāks kā slavenajā Dagomisā, toties ceļazīmes bija lētākas. Tas, ka ari sievietes atbilstoši ceļazīmju cenai šeit nebija tik elegantas, Pāvelu netraucēja — izģērbtas viņas visas ir vienādas, viņš ciniski domāja. Savos trīsdesmit gados viņš to daudzkārt bija pārbaudījis. Pie reizes Pāvels sanatorijā vēlējās arī apārstēt kāju, ko pirms vairākiem gadiem bija lauzis, kad, līdz nesamaņai piedzēries, saderēja, ka nobrauks no kalna ar svešām slēpēm, iepriekš nepielāgojis to stiprinājumus. Tāpēc vajadzīgajā brīdī zābaks no slepes neatdalījās, un kopš tā laika Dobriņins katra laika maiņā sāka klibot.

Tas, ko abiem vīriešiem piedāvāja viņu jaunais paziņa Žeņa Sahnovičs, izklausījās ārkārtīgi neparasti, taču tieši tāpēc vēl jo vairāk aizraujoši. Noslēgt derības par sievietēm! Tad nu gan izdomājis! Viņu taču šeit ir tik daudz, ka Dobriņins, slaids liela auguma skaistulis, pēc kura sievišķi vienmēr tvīka, bez lielām pūlēm varētu aizbraukt no šejienes kā miljonārs.

-    Es neesmu sadists, — sacīja Žeņa, kāri iekozdams sviestmaizē ar pusžavēto desu, un nebūt neprasu, lai jūs viņas noteikti dabūtu gultā. Iekarot sievieti — tas nozīmē panākt viņas piekrišanu. Un cauri. Šo piekrišanu izmantot vai ne ta jau ir jūsu darīšana, rīkojieties pēc noskaņojuma. Derību noteikumi ir šādi — dāmai jūsu sabiedrībā jāpavada ne mazāk par sešām stundām, turklāt jāuzaicina jūs pie sevis numurā un jāpaliek ar jums divatā. Nekas vairāk nav nepieciešams.

Tik vien? — Pāvels nicīgi nosprauslājās.

— Neiedomājies, ka tas ir tik vienkārši. Piespiest sievieti sešu stundu garumā uzturēt ar tevi sarunu, lai tā viņai nekļūtu garlaicīga un viņa tevi nepasūtītu trīs mājas tālāk, ir tas pats, kas izkraut vagonu ogļu. Pamēģināsi — sapratīsi. |a tas būtu tik viegli, tad es nepiedāvātu derības uz naudu. Dāmu vajag aizraut, skaidrs?

— Bet kā mēs to varēsim pārbaudīt? — pavaicāja aizdomu pilnais Allļorovs, kuram visur rēgojās lamatas.

— Labs jautajums, — Žeņa atzinīgi pamāja ar galvu, saliedams glāzītēs konjaku. — Es piedāvāju šādu kontroles veidu — izstāstīt pārējiem visu, ko izdevies uzzināt no sarunas biedres. Un, lai nerastos vēlēšanās stāstījumu izpušķot, mudiniet sievietes runāt par to, kā viņas šeit “Ielejā” pavada laiku. Ar ko viņas tiekas, kas ir vinu kaimiņi, vai viņas ir apmierinātas ar ārstiem un apkalpojošo personālu. Vārdu sakot, par to, ko ir iespējams pārbaudīt. Jo vairāk viņas jums izstāstīs, tātad jo ilgāk esat sarunājušies. Viss ir vienkārši kā divreiz divi. Nu, kā?

— Viltīgi izdomāts! — Kola skali iesmējās. — Bet es jau biju sacerējies! Domāju — iepazīšos ar meiteni un tūlīt laidīšos lapās, palasīšu kādu grāmatu, aiziešu uz kino, bet pēc tam ieradīšos pie jums un aizrautīgi melošu, cik viņai ir bijusi grūta bērnība un kā viņu sitis dzērājs tēvs. Bet, redz, neizdevās!

Žeņa ieinteresēts paskatījās uz All'jorovu. Izrādās, vīram ir saticīgs raksturs, ja jau viņš tik mierīgi atzīstas, ka grasījies nodarboties ar krāpšanu. Saticīgs un atklāts. Varbūt likt viņu mierā, kamēr vēl nav par vēlu?

— Vai noteikumi jums ir skaidri? Tad apspriedīsim reglamentu. Likme — simt tūkstoši. Sievietes izvēlamies lozējot. Pieņemsim, ka tev, Paša, ir trāpījusies meiča no simt otrā numura. Mes katrs liekam galdā simt “stabus”. Ja tu vinnē mūsu divsimt tūkstošus tu pievāc sev. Ja zaudē — mēs pievācam tavu likmi un sadalām uz pusēm. Vai tas arī ir skaidrs?

— It kā jau būtu, — Ko|a šaubīdamies novilka.

— Tad pārejam pie nākamā posma. Sieviete, kuru tev nav izdevies savaldzināt, kļūst divas reizes dārgāka. Tas nozīmē — ja ar viņu laimi gribēs pamēģināt kāds cits, tad likme būs divsimt tūkstoši. Ja pienāks kārta trešajam četrsimt tūkstoši.

— Sešas stundas pakulstīt mēli un par to saņemt astoņsimt tukstošus? Tu nu gan, Žeņa, esi jokupēteris! Es esmu ar mieru sākt kaut vai tūlīt. Par panākumiem pļāpāšanā! — Dobriņins pacēla glāzīti un vienā rāvienā to izdzēra.

— Tagad ķersimies pie lozēšanas.

Šahnovičs paņēma sarakstu, zīmuli un tīru papīra lapu, ko pārplēsa vairākās dalās. Uz papīriņiem viņš uzrakstīja numurus, saritināja tos rullīšos un iemeta tukšā glāzē.

*  * *

Visu nakti Nastja Kamenska tikpat kā neaizmiga, nesekmīgi cīnīdamās ar satraukumu. Attiecībā uz viņu kaut kas tiek plānots. Vispirms gaišmatainais skaistulītis bārā, bet tikmēr kāds ir bijis viņas istabā. Parasts zaglēns? Muļķības, Nastjas ārējais izskats pilnībā atbilst viņas labklājības līmenim, un ir jābūt pavisam aklam, lai, paskatoties uz viņas sporta krekliņiem un svīteriem, rastos aizdomas, ka numurā varētu būt kaut kas daudzmaz vērtīgs. Kas gan tādā gadījumā pie viņas ticis meklēts? Un vai puisis no bāra ir ar to saistīts? Puisis jau nu neuzradās tāpat vien, tas ir pilnīgi skaidrs.

Bet, no otras puses, varbūt viņa veltīgi meklē otro plānu tur, kur tā nav? Nastja izlīda no segas apakšas, basām kājām aizčāpoja uz vannas istabu tur pie sienas karājās spogulis, kura varēja sevi redzēt pilnā augumā, — un kritiski sevi aplūkoja. Augums bija skaists, samērīgs, ar kājām droši varēja lepoties. Mati biezi, taisni un gari, ja tos ar suku izķemmē un palaiž va|ā, tie kā mirdzošs pārklājs sedz plecus un dalu muguras. Tiesa, matu krāsa gan ir grūti nosakāma, ne šis, ne tas, ne īsti blondi, ne gaiši brūni. Pareizi sejas vaibsti, taisns deguns, loti gaišas acis. Taču nesaprotamu iemeslu pēc tas viss kopā neatstāj nekādu iespaidu. Varbūt tāpēc, ka viņai trūkst iekšējās uguns, kaislības, dzīvīguma? Tāpēc gan mīmika ir neizteiksmīga, gan gaita smagnēja, gan nav vēlēšanās valkāt greznas lupatas un krāsot seju. Nastjas sirdi ir pārņēmis aukstums. Mūžīgais sasalums un milzīga garlaicība. Viņu interesē vienīgi intelektuālais darbs. Bērnībā un jaunībā viņa jutās laimīga, vienīgi nodarbojoties ar matemātiku vai mācoties svešvalodas. Vina pat beidza fizikas un matemātikas novirziena skolu, tomēr iestājās juridiskajā fakultātē, kaut arī uzticamais draugs un sola biedrs Loša visādi centās viņu atrunāt. Pats viņš tomēr palika uzticīgs matemātikai un tagad jau ir zinātņu doktors. Taču Nastjai viņas darbs sagādāja baudu,

viņas iemīļotā nodarbošanās bija analizēt un risināt dažādus uzdevumus. Sievišķību tas, protams, nevairoja. Bet ko lai dara, ja neviena cita nodarbošanās viņai nešķiet interesanta! Viņa pat kārtīgi iemīlēties nespēj, ta iemīlēties, lai trīcētu ceļgali un pamirtu sirds. Tas viss ir garlaicīgi…

Bet ja nu viņa vakar gaišmati tomēr velti ir apvainojusi? Ja nu tieši viņš tomēr ir saskatījis Nastjas neuzkrītošo skaistumu un patiešām gribēja bez jebkāda apslēpta nodoma izrādīt viņai uzmanību? Vēl jo vairak tāpēc, ka smaids, ko viņa gaišmatim veltīja, patiešām bija žilbinošs, šai ziņā jau nu Nastja centās. Bet vecums? Viņam ir aptuveni divdesmit pieci — divdesmit septiņi gadi, bet viņai trīsdesmit trīs, taču treniņtērpā un ar matiem uz pakauša “zirgastē” viņa izskatās daudz jaunāka. Droši vien vajadzēja pret puisi bul pielaidīgākai. Tomēr no otras puses… Kāds taču bija pārmeklējis viņas numuru un tieši tajā pašā laikā, kad skaistulītis bārā jauca viņai galvu. Diezin vai tas bija noticis, kamēr viņa klīda pa procedūru korpusu, meklēdama savu pulksteni. Nastja pilnīgi noteikti atcerējās, ka pirms došanās uz bāru bija atšķīrusi Vebstera skaidrojošo vārdnīcu, lai pārbaudītu vienu vārdu, un tieši zem attiecīgās rindiņas uzlika garu, četrstūrainu dzēšamgumiju, lai pie šī vārda atgrieztos vēlreiz. liet, kad viņa piekasīgi pārmeklēja istabu, dzēšamgumija bija nolikta tikpat rūpīgi, tieši zem rindiņas, vienīgi rindiņa jau bija cita, nedaudz zemāk. Tur tika paskaidrots homonīms — vārds ar vienādu rakstību, taču pilnīgi atšķirīgu nozīmi.

Interesanti, vai viņas numura ienākts pa durvīm vai caur balkonu? Vajadzēs no rīta pavaicāt Regīnai Arkadjevnai, varbūt viņa kaut ko ir dzirdējusi? Nē, Nastja nolēma, jāizmel tas viss no galvas un jāatpūšas. Nekā, ko zagt, viņai nav, interesēties par viņu arī neviens tā kā nevarētu, un nav vērts piesārņot smadzenes ar visādām muļķībām.

Tā bija viņas otrā k|ūda.

3. nodaļa . ceturtĀ diena

No rīta pamodusies, Nastja nolēma sākt jaunu dzīvi un pie viena arī praksē pārbaudīt teoriju par to, ka esamība nosaka apzinu. Stāsta, ka aktieri reizēm tik loti iejūtoties lomā, ka sākot domāt un just tāpat kā viņu atveidotais personāžs. “Es pamēģināšu būt SIEVIETE,” viņa domāja, “un tas, iespējams, kaut nedaudz izkausēs ledu, no kā manī viss ir sasalis, no kā stingsi dvēsele.”

Posdamās uz brokastīm, Nastja uzkrāsoja bālganās uzacis un skropstas, uzklāja atturīgu toni lapām, uzvilka spilgtu krekliņu un virs tā — nevis ierasto treniņtērpa jaku, bet gan samtainu, garu, melnu žaketi, uz kuras fona gaišie, vaļā palaistie mati izskatījās gandrīz platīnblondi. Paņēma rokā “Climat” flakonu, paskatījās uz to un atlika atpakaļ kaut kur viņa bija lasījusi, ka pirms brokastīm lietot smaržas skaitās slikts tonis.

Kāpdama lejā uz ēdnīcu un rūpīgi piedomādama par savu gaitu un stāju, Nastja izjuta priecīgu satraukumu. Šķita, ka zā Ies palīdz.

Likdama somā baseina piederumus, viņa vannas istabā no pakaramā paņēma peldkostīmu, mirkli padomāja un tad ar noteiktu kustību pakāra to atpakaļ. Jābūt konsekventai, Nastja pati sev pārmeta, paņemdama jaunu, visai riskantu peldkostīmu, ko māte jau pagājušajā gadā bija atsūtījusi no Zviedrijas, taču tas tāpat bija nogulējis neatvērtā maisiņā. Ja vēlies patrenēties erotiskajā plastikā, tad vajag arī attiecīgi izskatīties.

Pielaikojusi peldkostīmu, Nastja šaubījās — viņa tajā izskatījās kā meitene no specifiska “vīriešu” žurnāla. Ak, lai notiek kas notikdams, tik un tā pēc pulksten vienpadsmitiem baseina neviena cita nav, viņa vingrojumus izdara viena pati. Lielākā dala atputnieku peldas vai nu no rīta, vai arī no pieciem līdz septi ņiem vakarā. Laiks no pulksten vienpadsmitiem līdz pat pusdienai bija “tukšais”, un. patiesību sakot, tieši tāpēc arī Nastja to izvēlējās savām ikdienas nodarbībām.

Baseina viņa apzinīgi izdarīja visus vingrinājumus, nopeldēja parakstīto reižu skaitu pa celiņu, bet pēc tam sāka muļķoties. Pa kāpnītēm izrāpās no baseina, uzkāpa uz apmales, aizgāja uz otru malu, iekāpa atpakaļ baseinā, pa ūdeni aizsoloja līdz pretējās puses kāpnītēm — un visu no sākuma. Kustībām vajadzēja būt graciozām, vijīgām, uzbudinošām, it kā uz tevi skatītos vislabākais vīrietis pasaulē un būtu nepieciešams viņam iepatikties, iekvēlināt viņā vēlēšanos, lai viņš tevī iemīlētos no pirmā acu uzmetiena un uz ilgu laiku. Ir nu gan uzdevumiņš!

Četras reizes veikusi nosprausto maršrutu, Nastja saprata, ka ir nogurusi vairāk nekā no divas stundas ilgās vingrošanas ūdenī. Viņa savu ķermeni labi pārvaldīja, prata atdarināt jebkuru plastiku, sākot ar strauju, saniknotu tīģerieni un beidzot ar miermīlīgu, pūkainu kaķenīti. Tas bija viņas slepenais vaļasprieks — kopēt cilvēku tipus. Taču viens ir patrenēties (protams, mājās un, protams, ar pārtraukumiem) un dažas minūtes pamulķoties spoguļa priekšā, bet pavisam kas cits — ilgstoši atrasties “tēlā”. Tas ir loti nogurdinoši. Laiks izbeigt šo cirku.

Nastja pacēla galvu un paskatījās pulkstenī, kas karājās augstu pie griestiem, — viņa kvern baseinā jau divarpus stundas, drīz būs,pusdienas. Slīpi krītošs rudens saules stars, izlauzies cauri platajām logu rūtīm, atstarojās no kādas mirdzošas virsmas tieši zem pulksteņa un uz mirkli apžilbināja Nastju. Viņa samiedza acis un noteiktā solī devās uz ģērbtuvi.

*   # #

— Es gribu to tur, — sacīja Zarips, aplaizīdams apkaltušās lūpas.

Viņš “Ielejā” bija pirmo reizi, un viņam tika paradīta telpa, no kurienes viņš varēs vērot atlases procesu. Telpa bija neliela, šaura istabiņa procedūru korpusa trešajā stāvā. Zem kalendāra ar kaķu un suņu attēliem, kas bija pakarināts pie sienas, atradās spogullodziņš, pa kuru varēja pārskatīt baseinu.

— Tā ir atpūtniece, — viņam atbildēja skaists atlētiskas micsasbūves vīrietis tumšām acīm un gaišiem matiem. — Meitenes atvedīs vakarā, tad arī izvēlēsieties.

— Nē, es gribu to tur. Zarips nozibināja acis, un uz iekritušajiem vaigiem parādījās drudžaini, sarkani plankumi.

“Psihopāts,” nikni nodomāja vīrietis ar gaišbrūnajiem matiem, “ietiepsies kā ezelis, pēc tam ne no vietas neizkustināsi. Mūsu darbs visādā zinā ir jauks, ja nebūtu jānoņemas ar klientiem.”

— Vispirms aplūkojiet meitenes, ko mēs jums piedāvāsim, viņš miermīlīgi sacīja. — Varbūt kāda no viņām jums būs vairāk pa prātam.

Zarips piekrītoši pamāja ar galvu, tomēr bija pilnīgi skaidrs, ka viņš ir piekāpies vienīgi skata pēc.

— Kad atvedīs meitenes?

—  No deviņiem līdz desmitiem vakarā. Pagaidām jūs varat atpūsties, kotedžā jums uzklās pusdienu galdu. Jūsu rīcībā ir masieris un sauna.

— Negribu. Iešu pagulēt. Vai bez manis te vakarā būs vēl kāds?

Vēl divi vīrieši. Neuztraucieties, tie ir loti patīkami cilvēki. Viņi jau sen brauc pie mums un vienmēr ir palikuši apmierināti. Kaķīt, pavadi viesi uz kotedžu!

Līdz kotedžai Zarips gāja smagnējā, mazliet izblīdušā Kaķīša pavadībā. Kaķīša balss bija augsts tenors, kas nekādi neatbilda viņa ārienei. Apgūlies uz dīvāna, Zarips nodevās saldiem sapņiem par meiteni, kuru tikko pa novērošanas lodziņu bija redzējis baseinā. Mans Dievs, cik viņa bija apbrīnojami skaista! Tieši viņu Zarips redzēja savos satraucošajos sapņos gaišmatainu, maigu, trauslu un seksuālu. Un te nu viņa bija, rokas sticpiena attālumā. Viņš nospļaujas par to, ka gaišmate nav no tām, lai šie pierunā, lai šie piespiež ar varu, bet Zaripam ir vajadzīga tikai viņa un neviena cita!

Zarips iztēlojās, kā viņa izģērbsies, kā ar viņu nodosies mīlas priekiem. Jā, viņš liks tai izdarīt visu, ko nevar atļauties ar sievietēm savās mājās tāla Uzbekijas ciematā. Visus paņēmienus, ko Zarips pilsētā redzējis pornokasetēs, bet kas viņu nebija uzbudinājuši, tāpēc ka notika ar kadu citu. Toties tagad viņš to izdarīs pats, viņš izbaudīs šos garos, gaišos matus, balto ādu, slaido augumu. Un kakls! Ar kādu baudu viņš ap to apvīs savus pirkstus un žņaugs, žņaugs, arvien stiprāk un stiprāk, iekams neiesūks dzi|i sevi viņas dvēseli, kas līdz ar pēdējo elpas vilcienu pametīs ķermeni… Bet pec tam skatīsies filmu un atcerēsies… Cita! Citas tādas nemaz nav. Vai nu viņa — vai neviena.

*   # *

Svetlana Kolomijeca jau otro stundu sēdēja pie spoguļa, klādama uz sejas speciālu grimu, ko lieto sportistes, kuras nodarbojas ar sinhrono peldēšanu. Svetlana pati ar sportu bija nodarbojusies tikai skolā un ari tad nevis ar peldēšanu, bet gan ar volejbolu. Protams, viņa pasmīnēja, viņas pašreizējā, pati vecākā profesija arī ir sava veida sports.

… Pirms kādiem trim mēnešiem Svēta izlasīja sludinājumu, kas aicināja jaunas, skaistas meitenes uz Tuvo un Vidējo Austrumu valstīm strādāt par sekretārēm firmās, kam ir partneri Krievijā. īpaši ne uz ko necerēdama, viņa pēc norādītās adreses aizsūtīja vēstuli ar fotogrāfiju un bija pat pārsteigta, ka saņēma atbildi. Svētai piedāvāja jebkura viņai izdevīgā dienā no divdesmitā līdz divdesmit septītajam oktobrim ierasties Pilsētā uz pārrunām. Ilgi nedomādama, Svetlana iekāpa lidmašīnā un atlidoja uz Pilsētu.

Uz pārrunām ar viņu ieradās nervozs tips ar zirga ģīmi, taču Svētai patika, ka viņš nemēģināja pūst miglu acīs, bet pateica visu skaidri un gaiši. Austrumos krievu skaistules tiek vērtētas loti augstu un daudzi turīgi ļaudis gribētu viņas ņemt savā apgādībā. Meitene dzīvos lieliskos apstākļos, personiskajā mājā, kaut arī nelielā, taču ar apkalpojošo personālu, viņu baros, apģērbs, apgādās ar rotaslietām, bet viņai savukārt ir jābut uzticīgai un kaislīgai mīļākai bez aizspriedumiem. Kad viņa saimniekam apniks, viņai tiks izmaksāts kaut kas līdzīgs “atlaišanas pabalstam” un dota iespēja atgriezties Krievijā.

Viņa, Svēta, tikusi uzaicināta uz pārrunām pēc tam, kad viens miljonārs no Turcijas izvēlējies viņu pec fotogrāfijas. Tomēr miljonāram iepatikušas vēl vairākas meitenes, un, lai viņš varētu izdarīt galīgo izvēli, esot nepieciešams dot viņam iespēju labāk iepazīt kandidātes. Pasūtītājs esot lūdzis ar videokameru nofilmēt meitenes baseinā — tāds untums nu viņam piemītot, viņš, redziet, iedomājas, ka ūdenī sieviete visatklātāk parāda savu raksturu, labāk ir redzama viņas grācija un pie reizes arī defekti, protams, ja tādi ir. Ja pasūtītāja izvēle kritīs uz Svetlanu, tad viņai palīdzēs dabūt ārzemju pasi, saņemt vīzu, nopirkt biļeti un novēlēs laimīgu ce|u.

— Bet ja es viņam nepatikšu? — Svetlana pajautāja.

— Ja ne — ne. Neko darīt. Ja vēlaties, mēs jūsu kaseti paturēsim mūsu datu bankā, pasūtītāju mums ir daudz, tā ka jūsu izredzes ir pietiekami lielas. Ir vēl viena iespēja ja ir grūtības ar naudu, jūs varat nofilmēties pornofilmā. Kasete tiks izmantota ārpus Krievijas robežām, mēs uzņemam filmas vienīgi ārvalstu klientiem un tikai pēc individuāla pasūtījuma, ņemot vērā viņu gaumi un vēlmes, un, pats par sevi saprotams, šīs kasetes netiek tiražētas. Jūs esat skaista sieviete, tā ka man šķiet — jūs nekādā ziņā uz šejieni neesat atbraukusi velti.

— Gribētos cerēt. — Svēta pasmaidīja. — Cik ilgi vajadzēs gaidīt atbildi?

— Kādas trīs vai četras dienas pēc filmēšanās baseinā, pats ilgākais — nedēļu. Jums pat nevajadzēs braukt projām no Pilsētas. Mēs jūs izmitināsim atsevišķā dzīvoklī, mājoklis un uzturs uz firmas rēķina. Bet ar vienu noteikumu — no dzīvokļa jūs iziesiet vienīgi firmas darbinieku pavadībā.

— Kāpēc tik stingri? Svēta brīnījās.

— Tāpēc, — tips ar zirga ģīmi strupi atbildēja. Es taču jums nejautāju, kāpēc jūs nevēlaties apkalpot krievu vīriešus, toties esat ar mieru visu to pašu darīt ārzemēs, turklāt vēl bez izvēles iespējām. Katrā darba ir savas grūtības. Tāpēc iztiksim bez liekiem jautājumiem.

Svetlana to uztvēra kā pašu par sevi saprotamu. Tik un tā viņai nebija ko zaudēt. Papeldēs baseinā, pagrozīs pēcpusi, bet pēc tam kā paklausīga meitenīte nedēļu atpūtīsies, gulēs, skatīsies televīzijas raidījumus un vakaros dzers tēju. Pārmaiņas pēc tas būs pat patīkami…

Precīzi pulksten deviņos vakarā pie durvīm atskanēja zvans.

Vēlreiz uzmetusi skatienu savam spoguļattēlam, Svetlana Kolomijeca paķēra somu ar peldēšanas piederumiem, pielaboja matu sakārtojumu un izgāja ārā, kur vinu jau gaidīja automašīna. Braukt nevajadzēja ilgi. Viņai pat šķita, ka šoferis tīšām līkumo, nevis brauc pa taisnāko ceļu, kaut gan tumsā Svēta tā vai ta nebūtu iegaumējusi, uz kurieni vinu ved. Automobilis iebrauca pa augstiem čuguna vārtiem, devās uz priekšu pa aleju un apstājās pie lieveņa, kur jau bija novietotas vēl divas automašīnas. Svetlana pastiepa roku, lai atvērtu durvis, taču šoferis, galvu nepagriezis, norūca:

— Pagaidi!

Burtiski pēc pusminūtes uz lieveņa iznāca divi cilvēki — vīrietis un meitene. Vīrietis iesēdās bronzas krāsas BM\V un iedarbināja motoru. Meitene, salīgi tīstīdamās garā, spīdīgā lietusmēteli, piegāja pie automašīnas no otras puses un apsēdās priekšējā sēdeklī blakus vīrietim. Automobilis aizbrauca.

— Ejam! — šoferis pavēlēja.

Pārģērbusies peldkostīmā, Svetlana iznāca no ģērbtuves un devās klāt “zirdziskajam” tipam, kurš stāvēja pie baseina ar videokameru rokās. Vairāk neviena zālē nebija, un tas Svetlanu nez kāpēc nomierināja. Viņai bija aizdomas, ka, izlikdamies par firmas darbiniekiem, “raudzībās” kvernēs visādi saulesbrāli, kam patīk pablenzt (iespējams pat, ka ne par velti) uz skaistām, turklāt vēl izģērbtām meičām. Tas, ka cilvēks ar videokameru bija viens, pārliecināja Svētu vairāk nekā vislabākās rekomendācijas.

—  Kas man jādara?

Nekas īpašs. Draiskojieties, šļakstinieties, peldiet! Pacentieties būt pievilcīga. Parādiet pasūtītājam to labāko, kas jums ir. Bet es filmēšu. Sāciet! — Viņš viegli pastūma Svētu ūdens virzienā.

Sākumā viņa jutās neomulīgi, nezināja, kur likt rokas un kājas, un nekādi nespēja izdomāt, kā “sevi parādīt”. Bet pēc tam atcerējās atsevišķo māju ar apkalpojošo personālu un mēģināja iedomāties, ka tāpat vien sava prieka pēc peldas personiskajā baseina. Kustības kļuva atraisītas, vijīgas, viņa pat vairākas reizes ienira, labi zinādama, cik skaisti gaišzila ūdeni izskatās gari, kastaņbrūni mati.

Pietiek! — vīrietis ar videokameru iesaucās. Paldies. Varat apģērbties.

Šoferis pacietīgi gaidīja viņu pie ģērbtuves, un, tā pavadībā izgājusi uz lieveņa, Svetlana ieraudzīja, ka blakus viņu automašīnai jau stāv kāda cita. Nākamā Turcijas troņa kandidāte gaidīja savu kārtu.

Mazajā istabiņā trešajā stāvā četri vīrieši uzmanīgi vēroja visu, kas notiek baseinā. Kad parādījās Svetlana Kolomijeca, Jurijs Fjodorovičs Marcevs kategoriski noteica:

— Viiia! Līdzība ir pilnīgi satriecoša.

Viņš izvilka no kabatas mātes fotogrāfiju un vēlreiz vispirms paskatījās uz to, bet pēc tam uz meiteni baseinā.

— Neapšaubāmi, tā ir viņa. Grims tikpat kā nav vajadzīgs. Augums, matu krāsa, sejas vaibsti — viss sakrīt.

— Lieliski, — atsaucās vīrietis ar tumšajām acīm un gaiši brūnajiem matiem, — jūsu problēma ir atrisināta. Vai jus pavadīt?

Marcevs klusēdams pamāja ar galvu.

Trešais cilvēks šajā “novērošanas kabīne” bija dārgā, nevainojami pašūtā uzvalkā ģērbies vecis. Pagaidām viņam neviena vēl nebija iepatikusies, viņš uz šejieni bija atnācis ne jau pirmo reizi un lieliski zināja, ka nimfetes tiek atvestas pašas pēdējās. Tā vien skaties, pasūtītājs izvēlēsies sev kādu no vecākajām meitenēm, no tām, ko rāda sākumā. Tas pat ir labāk, tāpēc ka krāmēties ar mazgadīgajām tas ir pārāk riskants pasākums. Vienmēr vajag censties iespēju robežās no tā izvairīties. Uz viņu pašu gan šis likums neattiecas, lai nu kurš, bet viņš jau nu pilnīgi noteikti zina, ko vēlas, viņu ar tādām viltībām neviens nesamulsinās. Viņam, Asanovam, jau ir septiņdesmit seši gadi, un mīlēties ar meiteni, kas vecāka par trīspadsmit gadiem, viņš nav ar mieru. Labāk vēl jaunāku. Nu nekas, pagaidīsim.

Ceturtais, Zarips, lūkojās pa lodziņu tapat vien skata pēc. Viņš zināja, ka neviena no šim meičām viņu neapmierinās. Viņam

vajadzēja vienīgi to, kuru viņš bija redzejis dienā. Un Zarips viņu dabūs. Lai ko tas viņam arī maksātu.

*                                                                  *

Šodien Nastja bija pastrādājusi, kā nākas, pat ar uzviju izpildījusi savu normu. īstenodama dzīvē no rīta pieņemto lēmumu, viņa pirms pusdienām veselas piecpadsmit minūtes krāsojās un sukāja matus, lai tie izskatītos krāšņāki. Terapijas efekts bija acīm redzams, viņa pat izjuta zināmu baudu, izvēlēdamās apģērbu, ar ko doties uz ēdnīcu.

Pēc pusdienām Nastja devās pastaigāties. Tūlīt pat viņai piesējās kaut kāds maza auguma kverplis un uzmācās ar sarunām. Nastja godprātīgi centās piespiest sevi iesaistīties sarunā, tomēr pēc desmit minūtfm viņai kļuva tik nepanesami garlaicīgi, ka viņa pārkāpa no rīta sev doto solījumu būt maigai un sirsnīgai.

—  Atvainojiet, bet vai jūs nevarētu atstāt mani vienatnē? — viņa sacīja, iegriezdamās sānu alejā.

Tomēr mazais vīrelis bija neatlaidīgs. Viņš vilkās Nastjai blakus un pusbalsī gvelza kaut kādas muļķības, nemaz negaidīdams no viņas atbildi. Un pēkšņi nekaunīgi paņēma viņu zem rokas.

Nastja apstājās un jau gatavojās pateikt kādu rupjību, taču puisis viņu apsteidza:

Gribat, es jums došu piecdesmit tūkstošus? viņš pavisam nopietni pajautāja.

Gribu gan, dodiet tik šurp! — Nastja tikpat nopietni atbildēja.

—  Nu, ne jau tāpat vien. — Puisis iesmējās.

— Tad negribu.

Nastja pagriezās un ātri aizsoloja pēc sava maršruta, taču uzmācīgais ceļabiedrs atkal uzradās līdzās.

ļums tas neko nemaksās. Es kopā ar jums pastaigāšos, jūs man izstāstīsiet, kā pavadāt laiku sanatorijā, kādas procedūras jums ir parakstītas, kādi vēl kretīni mēģina jūs aplidot, pēc tam dosimies uz jūsu numuru, jūs nodarbosieties ar savām darīšanām, bet es klusiņām pasēdēšu kaktiņā un palasīšu. Jūs mani pat nemanīsiet. Es pasēdēšu pie jums aptuveni līdz pulksten desmitiem un aiziešu. Tas arī viss.

—  Bet piecdesmit tūkstoši? — Nastja zobgalīgi pavaicāja. Viiiai kļuva interesanti.

Rīt no rīta. Bet, ja jūs atļausiet ieiet pie jums vēlāk vakarā, tad naudu es atnesīšu jau šodien.

Paklausieties, jaunais cilvēk, ja jums ir lieki piecdesmit tūkstoši, tad izsauciet meistaru, ļums tek jumts.

Nastja atkal apņēmīgi sāka soļot pa aleju. Puisis likās mierā.

Pulksteni Nastja jau no rīta bija atradusi pie masiera, tāpēc pat uz vakariņām ieradās laikā. Ieraudzījusi, ka drīz jau bus vienpadsmit, viņa nolēma, ka šai dienā darbu var arī beigt. Ielikusi aprakstītās lapas mapē un aizvērusi vārdnīcas, viņa izgāja uz balkona uzsmēķēt.

Oktobrī laiks bija padevies auksts, gluži kā ziemā. Kailie koki gaidīja sniegu, tiem, lapu nesegtiem, bija vēsi un vientuļi. Nastjai šķita, ka sirds dziļumos viņa ir tikpat auksta kā šie koki. Visa viņas šāsdienas terapija nebija nekas vairāk kā eglīšu rotājumi uz sasalušajiem, kailajiem zariem. Tikpat nejēdzīgi un īstenībai neatbilstoši. Paspēlējās un pietiks.

Izsmēķējusi cigareti, Nastja, neko nedomādama, palika stāvam klusumā. Beidzot viņa sajuta vieglu vēsumu un, uzrāvusi plecus, atbrīvojās no stinguma. Bet Regīnai Arkadjevnai, šķiet, bija ciemiņi. Līdz Nastjas ausīm atlidoja vārdi:

— … tā nedrīkst strādāt, tā ir acīm redzama haltūra. Vizuālais risinājums ir saraustīts, tāpēc ik pa brīdim zūd psiholoģiskais noskaņojums. Muzikālais pavadījums nekādi nav saistīts ar attēlu. Tas noārda harmoniju, mazina uztveres efektu, neraisa asociāciju plūsmu. Tu gluži vienkārši esi pazudinājis burvīgu mūziku…

Vecās sievietes balss skanēja prasīgi un aizkaitināti, un to Nastja no viņas nu nekādi nebūtu gaidījusi. Viņai kļuva neērti, viņa atgriezās istabā un aizvēra balkona durvis. Kārdama skapī jaku, Nastja izdzirdēja klauvējienu pie durvīm. Istabā ienāca kaimiņiene.

Vai kaut kas ir noticis? — Nastja satraukti pavaicāja, skaidri atcerēdamās, ko vecā sieviete viņai bija teikusi iepazīstoties.

— Jā, Nastjeņka! — Kaimiņiene priekā staroja. — Vel aizvakar es te rūcu, īgņojos… Bet redz, ka veceni tomēr neaizmirst! Ir atbraucis mans skolnieks, viens no nedaudzajiem, kas mani vel joprojām iepriecina. Nāciet, es jus iepazīstināšu. Jūs taču nevarat visu laiku tikai klabināt rakstāmmašīnu.

Skatīdamās uz priecīgi satraukto veco sievieti, Nastja nerada sevī speķu viņai atteikt. Pats par sevi saprotams, ka gribas palielīties ar dzīvē kaut ko sasniegušo skolnieku. Kādi gan vēl prieki var būt vientuļai, pavecai sievietei!

— Es mazliet saposīšos…

— Nastjuša, jūs izskatāties brīnišķīgi, vaigos sārtums — it kā jus tikko būtu pārnākusi no pastaigas. Ejam!

Iegājusi kaimiņienes numurā, Nastja neviļus izbrīnījās. Uz galda augļu vāzē — vīnogas, granāti, āboli. Blakus pudele konjaka, kārba ar dārgām šokolādes konfektēm, uz šķīvīša — sagriezts citrons. Taču vairāk par visu viņu pārsteidza milzīgais pasakaini skaisto krizantēmu pušķis, kuru sārti krēmīgās ziedlapiņas kausa iekšpusē laistījās apdedzināta māla brīnumā. Bet no krēsla Nastjai pretī piecēlās pievilcīgs liela auguma vīrietis. Klasiski pareizo austrumnieku tipa seju ar tumšām, mandeļvei dīgām acīm ieskāva gandrīz gaišbrūni kastaņkrāsas mati. Šī neatbilstība darīja viņa vīrišķīgo ārieni maigāku, valdzinošāku…

— Damirs, — vīrietis stādījās priekšā, un Nastja viņa sejā paspēja ievērot neizprotamu, tikko manāmu izteiksmi, it kā viņš būtu izbrīnījies par to, par ko brīnīties neklājas, tomēr paguvis laikus apķerties.

Anastasija. — Balsi padarīsim padobju, klusu, bet smaidu Nastja uz atru roku aizņēmās no kādas l'ranču kinozvaigznes arsenāla.

Damirs noskūpstīja Nastjai roku, un no viņa siltā skatiena ledus viņas krūtīs sāka kust. Mans Dievs, cik labi, ka viņa atnāca uz šejieni! Bet cik tur trūka, ka būtu atteikusies.

Regīna Arkadjevna paņēma tīru glāzīti, ielēja konjaku un pasniedza Nastjai. Sākumā viņa brīnījās, ka dzērienu ielej pavecā saimniece, nevis vīrietis, bet tūlīt pat saprata, ka viņas roka vēl joprojām atrodas Damira plaukstā un viņa pali stāv kā salmu putnubiedēklis ar svētlaimīgu smaidu seja. Samulsusi Nastja atrāva roku un no glāzītes atteicās.

— Vai tad jūs nemaz nedzerat? — vecā sieviete brīnījās.

— Man negaršo konjaks.

— Bet kas tad jums garšo?

— Vermuts. Vislabāk — “Martīni”.

—  Ņemšu to vērā, — Damirs sacīja tadā tonī, ka Nastjai karsts pārskrēja par kauliem.

Damirs Ismailovs, kā vakara gaitā noskaidrojās, bija dzimis un audzis Pilsētā, pie Regīnas Arkadjevnas mācījies kopš sešu gadu vecuma un bijis loti daudzsološs mūziķis, taču, pabeidzis mūzikas skolu, iestājies nevis konservatorijā, ka to visi bija gaidījuši, bet gan Kinematogrāfijas institūtā. Tagad viņš strādā par režisoru nelielā privātā kinostudijā, bez ierobežojumiem uzņem visu, kas vien ienāk prātā, droši eksperimentē, un reizēm šāda savdabīga radošā procesa augli pat saņem kaut kādas balvas kaut kādos kinofestivālos. Nevērība, ar kādu Damirs runāja par festivāliem un balvām, Nastjai šķita ja nu ne gluži uzspēlēta, tad tomēr tāda kā nepamatota par kādu naudu kinostudija eksistē, ja tur uzņem eksperimentālas, nekomerciālas filmas?

—         Bet tas mani neuztrauc. — Damirs jautri pasmaidīja.

—    Studija līdzīgās dalās pieder diviem ķertajiem, kuri patiesi domā, ka viņu talantīgie bērni kinobiznesa aprindās nav pienācīgi novērtēti, un ir gatavi atdot pēdējo kreklu, lai tikai uzņemtu filmas, kurās viņu dārgās atvasītes spēlē galvenās lomas. Bagātajiem, ka zināms, piemīt savas dīvainības. Nauda viņiem ir kaudžu kaudzēm, bet, no kurienes viņi to rauj, ta nav mana darīšana. Vai jūs man piekrītat?

Bet kāda ir eksperimentu būtība?

Vārdos to ir grūti paskaidrot… Īsi sakot, es mēģinu izmantot savu muzikālo izglītību un pats rakstu filmām mūziku, cenzdamies panākt, lai tā izteiktu tieši to, ko es gribu pateikt kā režisors.

Kad Nastja atjēdzas, bija jau pāri vieniem naktī. Viņa nekādi nespēja atcerēties, kad vēl ir tik labi jutusies galīgi nepazīstamu cilvēku sabiedrībā. Vīnogas bija saldas, kafija stipra, vecā sieviete pretēji gaidītajam, izrādās, ir lieliska sarunu biedre — dzīvības pilna, asprātīga, viņa braši dzēra konjaku un aizrautīgi smējās. Damira acis glāstīja Nastju, viņa skatiens jau bija nevis vairs silts, bet gan dedzinošs, un Nastjai šl<ita, ka viņa, šī skatiena sasildīta no iekšienes, ir sākusi kust arī no ārienes, ka viņai vairs nav ne roku. ne kāju un nepavisam nav saprotams, kā viņa spēs piecelties no krēsla.

—  Nastja, vai jūs pirms gulētiešanas nevēlaties pastaigāties? — Damirs vaicāja, palūkojies ārā pa logu. — Starp citu, ir pilnmēness nakts. Ļoti skaisti.

—  Labi, pastaigāsimies, — viņa piekrita, patiesību sakot, krietni ātrāk, nekā to pieļauj labas uzvedības noteikumi. Vecajai sievietei tas nepaslīdēja garām nepamanīts, un viņa sazvērnieciski piemiedza Nastjai ar aci.

— Vai jus, Damir, esat atbraucis ar automašīnu? — Nastja apvaicājās, lēnām iedama pa mēness gaismas apmirdzēto parku.

— Nē.

Kā tad jus tiksiet atpakaļ? Pilsētas transports jau vairs nekursē, bet noķert taksometru ir visai vājas cerības.

Bet vai tad es neteicu? Es taču nopirku ceļazīmi uz nedēļu. Tieši šodien arī nopirku. No rīta atlidoju no Novosibirskas, kur atrodas mūsu studija, ieskrēju pie Regīnas Arkadjevnas mājās, bet kaimiņiene saka — viņa ir sanatorijā. Atdrāzos šurp, un Regīna man arī ieteica apmesties šeit. Kāda vaina? Komforts, teicama ēdināšana, bet pats galvenais — Regīna ir blakus. Es taču, patiesību sakot, esmu atbraucis pie viņas. Gribu viņai parādīt šādus tādus uzmetumus.

— Šķiet, ka jus vēl joprojām pie viņas mācāties, Nastja klusi sacīja, ciešāk ietuntuļodamās šallē.

—        Regīna ir ģeniālā, — Damirs ārkārtīgi nopietni atbildēja.

—   Briesmīgs liktenis un pārsteidzoša izturība. Viņa taču ir kliba kopš bērnības. Glīta seja, brīnišķīgi mati, bet pa visu vaigu — pretīga dzimumzīme. Viņa bija neiedomājami talantīga. Speciālisti klausījās Regīnas ierakstus un no sajūsmas k|uva kā negudri.

Bet, tikko viņa parādījās šo pašu speciālistu priekšā uz skatuves, — viss, cauri. Tie taču bija četrdesmitie gadi. Māksliniekam vajadzēja būt dievībai, publikai vajadzēja viņā iemīlēties, tad arī naks uz koncertiem. Bet kurš gan pirks biļetes, lai klausītos klibu sievieti ar izķēmotu seju? Par to, ka cilvēkiem mūzika ir jāklausās talantīgas pianistes izpildījumā, neviens pat negribēja domāt. Kā gan citādi — Staļina laika pompozums un grandiozitāte! Tāpēc Regīna pārvilka krustu savai mākslinieces karjerai un pievērsās pedagoģijai. Arī šajā jomā viņa lika par sevi runāt. Ģēnijs ir un paliek ģēnijs. Viņa prata piecu minūšu laikā ar desmit vārdiem un trim akordiem paskaidrot skolniekam to, ko citi pedagogi dzina galvā nedēļām un mēnešiem ilgi. Ja vien bērnam bija kaut vai vissīkākā talanta dzirkstelīte, kaut visniecīgākais dotību graudiņš, Regīnas vadībā uzplauka brīnišķīgs zieds. Bērni viņu dievināja, vecāki lūdza par viņu Dievu. Un tad jauns trieciens! Regīnu nepalaida kopā ar skolniekiem uz Poliju, uz starptautisku jauno izpildītāju konkursu. Tas nozīmē, ka visi konkursa dalībnieki ieradās ar saviem pedagogiem, bet divi cilvēki no mūsu Pilsētas — ar partijas pilsētas komitejas instruktoru.

—  Mans Dievs, cik briesmīgi, — Nastjai izlauzās. — Bet kāpēc?

Un kā jums šķiet? Vai tad sešdesmitajos gados nabadzīga mūzikas skolotāja ar uzvārdu Valtere varēja braukt ārzemju komandējumā? To pat nav vērts apspriest. Pats ļaunākais ir kas cits. Atradās viens idiots, kurš uzskatīja par nepieciešamu Regīnai paskaidrot, kāpēc viņas audzēkņi brauks kopā ar cilvēku no partijas pilsētas komitejas, nevis ar savu skolotāju. Bet, tā kā viņam nepietika drosmes pateikt antisemītisko patiesību, tad viņš Regīnai paziņoja, ka viņas āriene, tā teikt, nav reprezentabla. Konkursa, kad piesaka kādu izpildītāju, noteikti nosauc art viņa pedagoga vārdu, kuram tad ir jāpiecelas un jāpaklanās publikai un žūrijas komisijai. Sak, kā gan jūs ar tādu kāju un tādu seju…

— Un kas notika tālāk?

—    Tālāk Regīna nosprauda sev mērķi un ķērās pie tā īste

nošanas. Paņēma papildu skolniekus, strādāja no tumsas lidz tumsai un sāka nevis pelnīt, bet burtiski raust naudu. Beidzot paņēma atvaļinājumu uz sava rekina un aizbrauca uz Maskavu. Sejas defektu viņai izlaboja, protams, ne pilnībā, taču kļuva stipri labāk. Ja īpaši neieskatās, tad pat nevar pamanīt. Bet ar kāju sanaca pavisam nelāgi. Četras operācijas, cita pēc citas, kaut kas tur nebija īsti labi, bet varbūt ārsti gluži vienkārši kaut kur kļūdījās. Vārdu sakot, agrak Regīna tikai kliboja, bet pēc ārstēšanās viņa sāka staigat ar spieķi. Toreiz viņai bija jau gandrīz četrdesmit gadi. Personiskajai dzīvei varēja pārvilkt krustu. Taču, ja viņai būtu bijis vairak naudas, ja viņa būtu gājusi pie ār stiem kādus desmit gadus agrāk, tad viss varēja būt citādi. Būtu gan ģimene, gan bērni. Bet tagad — viena kā koks.

—  Bet Regīnai Arkadjevnai taču arī tagad ir skolnieki, Nastja iebilda, — un arī jūs viņu neaizmirstat.

— Nastjeņka, nevajag pārspīlēt manu cēlsirdību. Es pie Regīnas braucu nevis kā pie skolotājas, kurai līdz kapa malai esmu pateicību parādā, bet gan kā pie ģeniālas muziķes. Ja vēlaties, ieiesim manā numurā un es jums demonstrēšu, ko es ar to domāju.

— Ir jau vēls, — Nastja vārgi mēģināja protestēt.

Damirs piegāja pie laternas un, pavilcis uz augšu jakas piedurkni, paskatījās pulkstenī.

Divdesmit minūtes pāri diviem. Patiešām pavēls. Ziniet ko, Nastja, sauksim lietas to īstajos vārdos. Es vienmēr esmu bijis par godīgumu un vienkāršību. Jūs neiebilstat?

Pamēģiniet, — Nastja sastingušām lūpām tikko dzirdami izdvesa. Viņai kļuva pretīgi.

— Pirmkārt, es ierosinu pāriet uz “tu”. Esat ar mieru?

Viņa, sirds dziļumos sevi ienīzdama, piekrītoši pamāja ar

galvu.

— Otrkārt, es jums, tas ir, tev, oficiāli paziņoju, ka tu man nevis vienkārši patīc, bet tu man loti patīc, es esmu pietuvojies iemīlēšanās robežai un, bez šaubām, gribētu, lai mēs tūlīt dotos pie manis uz numuru. Tomēr lai notiek tā, kā gribi tu. Ja tu domā, ka šodien vēl ir par agru, es esmu ar mieru pagaidīt līdz

rītdienai vai līdz parītdienai, vai līdz jebkurai citai dienai nākamās nedēļas laikā, kamēr es neaizlidošu atpakaļ uz Novosibirsku. Tikai nevajag jaukt vienu ar otru. Es esmu atvedis sev līdzi aparatūru, jo atlidoju taču pie Regīnas pēc padoma. Es esmu atbraucis strādāt. Un, ja es tevi aicinu pie sevis, lai parādītu savu darbu, tad es tevi aicinu tikai un vienīgi tāpēc. Es, Nastja, neesmu puišelis, kurš uzaicina meiteni uz pagrabu paklausīties mūziku, bet pēc tam meitene sūdzas, ka ir izvarota. Man jau ir gandrīz četrdesmit gadu. Un es neizjūtu nepieciešamību pēc lētiem trikiem, lai iedabūtu gultā man iepatikušos sievieti.

“Tas nu ir tiesa. Tu viņas dabu ne tikai gultā, bet arī uz grīdas, uz galda un sazin kur vēl. Cik žēl, mans Dievs, cik žēl! Tu, Damir, visādā ziņā esi lielisks, taču ir viens sīkums — tu melo. Bet man tas nepatīk.”

4.  Noda ļa . piektĀ diena

Žeņa Šahnovičs pamodināja All'jorovu un Dobriņinu labu laiku pirms brokastīm.

—  Tātad — atskaitīsimies, — viņš paziņoja. Es uzreiz atzīstos, ka man ir galīga izgāšanās. Uzskatiet, ka esat kļuvuši bagātāki katrs par piecdesmit “stabiem”. Paša, kādi ir tavi panākumi?

Apmierināti smīkņādams, Dobriņins sīki un smalki izstāstīja savus iepriekšējās dienas piedzīvojumus. Izlozētās dāmas sabiedrībā viņš bija pavadījis daudz ilgāk par sešām stundām, iepazinušies tieši pirms pusdienām, bet šķīrušies īsi pirms rītausmas, jo viņa dzīvojot vienvietīgā numurā. Šahnovičs lika Dobriņinam līdz pēdējam sīkumam atstāstīt visas viņu sarunas, un tas Pāvelā izraisīja neslēptas dusmas.

Apsveicu. Pāvels saņem savus godīgi nopelnītos divsimt “stabus”. Nikolaj?

Allļorovs nenoteikti paraustīja plecus.

— Manējā ir tāda… savāda. ILs nezinu… Pat sarunāties nevēlas. Ieteica man salabot jumtu.

— Ko? — Dobriņins pārsteigts pārvaicāja.

Aiziet pie psihiatra, luk, ko. Jūs, puiši, esat uzsākuši stulbu spēli. Mēs taču izskatāmies pec tādiem kā plānprātiņiem, kad lienam iepazīties.

— Pirmkārt, nevis mēs, bet gan tu, — Paša iebilda. — Personiski es jūtos lieliski, un par plānprātiņu mani neviens neuzskata. Bet, otrkārt, tu dusmojies tāpēc, ka neko neesi vinnējis. Saderam, ka es to tavu gaišmati sešās sekundēs aptīšu ap pirkstu?

— Atgādinu, ka atkārtotā likme ir divsimt tūkstoši, — Žcņa piebilda. Nu, kā tad būs, Paša, tu esi ar mieru ķerties pie piecsimt trīspadsmitā numura?

— Kas neriskē — tas nedzer šampanieti! — Dobriņins plati pasmaidīja.

*  * ❖

“Kaut kas ar to Kamensku nav ta, kā vajadzētu,” Šahnovičs sev sacīja, skraidīdams pa visiem sanatorijas “Ieleja” korpusiem un ne tikai izpildīdams pieteikumus elektriskās instalācijas remontam, bet arī labodams visādu elektrotehniku, sākot ar telefoniem un beidzot ar televizoriem. Pirmkārt, no kaut kurienes bija izplatījušās baumas, ka viņa strādā Iekšlietu ministrijā, kaut gan Žeņa skaidri zināja, ka viņai pat vienvietīgo numuru nav gribējuši dot. Jelena Niknā (tā administratori aiz muguras saukāja jaunie darbinieki) kā parasti bija izspiedusi kukuli, jo neviens no Iekšlietu ministrijas par Kamensku nebija aizbildis ne vārdiņa. No kurienes gan nāk šīs baumas? Žeņa zināja, ka cilvēki, kuri vēlas, lai par viņiem pēc iespējas mazāk zinātu un viņiem neuzmāktos ar izprašņāšanu, reizēm ietinas noslēpumainības plīvurā, it kā viņi būtu no milicijas vai no drošības komitejas. Vismaz agrāk kaut kas tāds notika visai bieži. Vai tiešām Kamenska pali kādam kaut kur ir likusi manīt, ka viņa ir no “orgāniem”, lai viņai neviens nesietos klāt? Bet par lo, ka šī sieviete vēlas, lai viņu liek mierā, nebija ne mazāko šaubu. Interesanti, kāpēc?” Anastasija Kamenska no piecsimt trīspadsmitā numura četru mēnešu laikā bija pirmais cilvēks, kura uzvedību Žeņa Šahnovičs nespēja izskaidrot. Un tas viņam lika domāt, ka beidzot viņš ir atradis pavedienu, kas ļaus atrisināt jautājumu, kura dē| viņš šefa uzdevuma jau četrus mēnešus strādā šeit par “jebkura darba pratēju”.

*  * *

— Mums ir radušies sarežģījumi. Viens pasūtītājs kategoriski pieprasa meiteni, kas nav no mūsu kontingenta. Viņam ir iepatikusies viena no tām, kas atpūšas sanatorija. Viņš nevēlas uzklausīt nekādus argumentus. Un būtu arī muļķīgi cerēt, ka viņu ir iespējams pārliecināt, jūs taču pats saprotat, kas ir mūsu pasūtītāji. Starp viņiem nav un nevar būt psihiski pilnvērtīgu indivīdu.

— Ko mēs iesāksim?

— Steidzīgi meklējiet līdzīgu tipāžu. Varbūt izdosies viņu apmānīt. Viņš taču meiteni redzēja no liela attāluma, sejas vaibstus sīkumos saskatīt nevarēja. Un tur arī nav nekā īpaša, ko redzēt, seja ir apbrīnojami neizteiksmīga. Nekādi nav saprotams, ko viņš tajā meičā ir atradis. Augums simt septiņdesmit pieci — simt septiņdesmit septiņi centimetri, svars aptuveni sešdesmit seši — sešdesmit astoņi kilogrami, krūšu apkārtmērs astoņdesmit centimetri, viduklis sešdesmit četri — sešdesmit astoņi, gurni — simts. Mati loti gaiši brūni, gandrīz blondi, ar pelnpelēku nokrāsu, garums — nedaudz virs muguras vidusdaļas, nosedzot lāpstiņas. Tādi ir aptuvenie parametri. Acis gaišas. īpašu pazīmju nav. Es jums viņu parādīšu, vajadzēs uztaisīt fotogrāfiju, lai pēc tam varētu izraudzīties pareizo grimu. Rīkoties būsim spiesti loti ātri, kamēr pasūtītājam vēl nav radušās nekādas aizdomas par krāpšanu.

— Bet vai ar meiču pašu nekādi nav iespējams vienoties?

— Pilnīgi izslēgts.

— Kāpēc?

— “B” kategorijas pasūtījums. Tu taču zini, cik rūpīgi mēs izvēlamies kontingentu šai kategorijai. Tā ka lai pēc tam neviens viņu nemeklētu.

— Skaidrs. Ar citiem pasūtījumiem viss ir kārtība? Vai ari ir sarežģījumi?

—  Ka to lai saka… Vienam pasūtītājam ir radušās papildu prasības, tās ir diezgan grūti izpildāmas, taču es zinu, kā to var izdarīt. Man ir vajadzīgas vēl kādas divas trīs dienas, un varēsim filmēt. Ar trešo pasūtītāju, kā parasti, nav nekādu problēmu. Viņam ir divi pasūtījumi, viens “B” kategorijas, otrs — “C” kategorijas. Varam filmēt kaut vai tūlīt pat.

— Scenāriji?

— Visi četri ir gatavi.

— Dekorācijas, kostīmi?

— Gatavi.

— Fonogramma?

—  Muzikālais pavadījums ir gatavs, visu pārējo — pēc filmēšanas.

— Lieliski. Kādi ir ierosinājumi sakarā ar darba grafiku?

Sākam rītdien, taisām pēc kārtas divus Asanova pasūtījumus. Pa to laiku risinām Marceva problēmu, vajadzētu paspēt. Uzbeka pasūtījumu taisīsim pašu pēdējo. Patiesībā vajadzīgais tipāžs ir visparastākais, tas nav iespējams, ka četru dienu laikā mēs neatrastu nevienu līdzīgu meitieti. Mūsu datu bankā ir ziņas par desmitiem sieviešu…

— Taču neaizmirstiet kategoriju.

— Es atceros.

— Strādājam sarežģītos apstākļos, problēmas uzreiz ar diviem pasūtītājiem. |a visu izdarīsim, kā nākas, un paspēsim laikā, es ierosinu Semjonu apbalvot ar prēmiju. Kas “par”? Vienbalsīgi. Visi brīvi, izņemot Kaķīti.

Pablīdušais, smaidīgais masieris Kostja ar iesauku Kaķītis pārsēdās no krēsla, kur bija sēdējis visu sanāksmes laiku, uz mīkstā dīvāna, salieca kājas ceļgalos un saritinājās kamoliņā. Viņš mēdza teikt, ka tā viņam ir vieglāk domāt, un pašos atbildīgākajos brīžos ieņēma guloša kaķa pozu, ar ko arī bija izpelnījies savu iesauku.

— Ko tu esi noskaidrojis par Kamensku?

—    Neko. Pats galvenais, ka viņa pati ne par vienu neko

nemēģina noskaidrot. Iet uz procedūrām un tulko savu detektīvromānu. Iepazīties ne ar vienu nevēlas. Viņa man atgādina dresētu foksterjeru.

— Paskaidro!

Draudzīga, laipna, bet acis ir mirušas. Un dzelžains tvēriens.

Kas attiecas uz acīm — varu piekrist. Bet kāpēc tu domā, ka viņai ir dzelžains tvēriens? Vai tas kaut kur ir izpaudies?

Nevienu brīdi. Gluži vienkārši es to jūtu.

— Kaķukiņ, es loti augstu vērtēju tavu intuīciju un maksāju tev par to milzīgu naudu. Tomēr šoreiz es lūdzu Dievu, kaut tu būtu kļūdījies. Un atceries, neviens — ne Damirs, ne Semjons — nedrīkst zināt to, ko par Kamensku zinām mēs abi. Citādi viņi kritīs panika un sastrādās velns zina ko. Damirs sava būtība ir mākslinieks — smalks, jutīgs, viņam, gluži tāpat kā visiem mākslas pasaules cilvēkiem, smadzenēs ir neliela nobīde, un līdz ar to reakcija var k|ūt neadekvāta. Par Semjonu pat runāt nav vērts. Viņš ir lielisks organizētājs, nav vārdam vietas, tomēr neaizmirsti, ka viņu jau kādus desmit gadus meklē par smaga nozieguma izdarīšanu un viņš dzīvo ar viltotiem dokumentiem. Bet tie ir desmit gadi pastāvīga, nepārtraukta sasprindzinājuma. Iespējams, ka viņš ir pieradis un vairs to nemana, taču tas uzkrājas un, tikko situācija klus bīstama, var izlauzties uz āru, un tad Semjons sastrādās kaut kādas muļķības. Vai tu vari par viņu galvot, ja viņš uzzinās, ka mums blakus atrodas cilvēks no Iekšlietu ministrijas?

Jums ir taisnība, galvot es nevaru.

Es arī nevaru. Un tomēr paprasi, Kaķīt, savai intuīcijai — ko Kamenska šeit dara? Vai viņa ir ieradusies medīt mūs?

— Izskatās, ka jā.

— Lai tā būtu. Mēs tik un tā neesam viņai pa zobam. Kur nu viņai tikt galā ar mums…

* * «

Pulkstenis jau bija gandrīz desmit no rīta, bet Nastja Kamenska vēl joprojām vārtījās pa gultu. Iespējams, ka iepriekšējā diena nav nodzīvota veltīgi, bet viņa tomēr labāk būtu to pavadījusi citādi. No naksnīgās pastaigas ar Ismailovu dvēselē bija palikušas nepatīkamas mieles, un Nastja mēģināja tikt skaidrībā, kas šo sajūtu ir radījis. Iemesls bija acīm redzams — Damirs neatbrauca vakar, viņš taisnā ceļā no lidmašīnas nemetas pa galvu pa kaklu ar ziediem un dāvanām pie vecās mūzikas skolotājas. Viņš ir atlidojis daudz agrāk, vismaz aizvakar Ismailovs jau bija šeit, aizslēgtā kabinetā spaidīja fizkultūras instruktori Katju un rādīja viņai oriģinālo pulksteņa rokassprādzi. “Gluži kā Kaslinas lējums,” Katja bija sacījusi. Bet vakar Nastja šo rokassprādzi ieraudzīja, kad Damirs pastaigas laikā zem laiernas skatījās, cik ir pulkstenis. Varētu domāt — sīkums, taču no šī sīkuma acumirklī radās jauni jautājumi un jo tālāk, jo arvien nepatīkamāki.

]a Damira Ismailova attieksme pret savu skolotāju būtu kā pret vientuļu, nelaimīgu cilvēku, tad saprotams, ka viņš neparko neatzīsies, ka, atbraucis uz sanatoriju, vispirmām kārtām apciemojis savu draudzeni, bet vecās sievietes kārta pienākusi tikai nākamajā dienā un arī tad jau uz vakara pusi. Pēc šī scenārija lomu sadalījums sanāca šāds Damirs ir lēts brunču mednieks, vecā sieviete — lētticīga un apkrāpta. Nasljas pašas uzdevums šajā scenārijā ir loti vienkāršs — Regīnu Arkadjevnu žēlojam, Damiru pasūtam trīs mājas tālāk.

Tomēr pastaigas laikā brūnacainais Damirs ar sajūsmu bija stāstījis, ka Regīna Arkadjevna ir ģeniāla, ka viņš rāda skolotājai visus savus darbus, lūdz padomu, augstu vērtē tās viedokli. Tie, jādomā, nebija meli. Nastja loti labi atcerējās uz balkona neviļus noklausītos vecās sievietes vārdus un neparasti bargo toni. Tas nebija skolotājas tonis. Drīzāk tas bija eksaminatora, priekšnieka tonis. Bet, ja Damira un Regīnas Arkadjevnas savstarpējās attiecības ir izteikti lietišķas un tajās nav ne miņas no sentimentalitātes, tad kāpēc vajadzētu viņu mānīt? Vai tādā gadījumā nav vienalga, vai Damirs sanatorijā ir ieradies vienu dienu agrāk vai dienu vēlāk, vai viņš pie Regīnas Arkadjevnas pirmās atdrāzies ar ziediem un dāvanām vai arī pirms tam paspējis izvārtīties divās trijās gultās?

Vīstīdamās siltajā segā un nododamās pārdomām, Nastja nepievērsa uzmanību nepatīkamajai vēsajai kņudoņai, kas vairākas reizes lika sevi manīt kaut kur kuņģa apvidū, — drošai pazīmei, ka viņa ir pamanījusi kaut ko svarīgu, par ko ir vērts padomāt. Vēsā kņudoņa parādījās ne tikai tad, kad viņa atcerējās iepriekšējo vakaru. Vēl kaut kam no iepriekšējās dienas notikumiem vajadzēja likt viņai satraukties. Kaut kam tādam, kas noticis labu laiku pirms Damira parādīšanās. “Nē,” Nastja sev kategoriski noteica, “es neatrodos darbā, es atpūšos. Esmu tikai pārak iedziļinājusies kriminālromānā, un tāpēc arī man visur radās briesmas. Man nav nekāda iemesla uztraukumam. Lai Damirs pūš miglu acīs vecajai sievietei, tā nav mana darīšana. Lai viņš izdrātē kaut vai visu “Ielejas” personālu — arī tā nav mana darīšana, ļa, viņš man patika veselas trīs stundas. Trīs stundas es biju viņā gandrīz vai iemīlējusies, — ņemot vērā manu raksturu, tas ir rekords slēgtās telpās. Tad nu gan liela nelaime — esmu kļūdījusies. Dzī vojam tālāk.”

Taču garastāvoklis tik un tā bija sabojāts, un Nastja nolēma tajā dienā neiet ne tikai uz procedūrām, bet arī uz baseinu un aizstaigāja līdz Pilsētai. Pilsēta viņai patika. Tā bija mājīga, sterili tīra un neatgādināja cilas Krievijas pilsētas — te nebija ne aplupušu sienu, ne milzīgu bedru uz ielām, ne kaukāziešu aiz komerekiosku skatlogiem. Tas ir, paši kioski bija gan, taču tajos tirgojās sešpadsmit septiņpadsmit gadus veci krievu puiši. “Pelna sev kabatas naudu,” Nastja atzinīgi nodomāja, “tur nav nekā nosodāma. Pie viena vismaz apgūs reizrēķina tabulu un iemācīsies sacīt “paldies” un “lūdzu”.”

Kājām aizgājusi līdz tālsarunu vietai, Nastja piezvanīja patēvam un palūdza atsūtu naudu, ko viņa, pats par sevi saprotams, tikai aizņemsies. Leonīds Petrovičs, zinādams Nastjas akurātumu un pedantiskumu naudas lietās, neuzdeva nekādus jautājumus un apsolīja nepieciešamo summu tūlīt pat atsūtīt ar telegrāfa pārvedumu.

Nastja nopirka vēl sauju žetonu, lai piezvanītu Lošam.

# ❖ #

Paskat, šitie šakāli grib viņu apmānīt, taisās noplēst viņam naudu un iesmērēt viltojumu! Tas neies cauri! Viņš, Zarips, šos atmaskos, viņš neļaus sevi uzskatīt par muļķi. Viņš taču tiem

pateica, kuru sievieti vēlas, tad kas tos kavē? Kāpēc nevar aiziet un piedāvāt viņai nopelnīt naudu, daudz naudas? Zarips nav skops, viņš to sievieti apzeltīs, lai tikai viņa piekrīt. Var taču meičai neteikt, ko Zarips taisās ar viņu darīt pēc tam. Bet uz visu pārējo var pierunāt, tas ir tikai naudas jautājums.

Viņi saka — “nevar”. Kāpēc nevar? Ar ko tad viņa atšķiras no visām pārējām sievietēm? Visas sievietes ir ar mieru par naudu, nu. gandrīz visas. Bet par loti lielu naudu pilnīgi visas. Ak tu mūžs! Paciesties piecpadsmit minūtes — un mūža rente nodrošināta. Viņi taču nav pat mēģinājuši ar to meiču parunāt, bet gan uzreiz pateica “nevar”. Tie ir salti meli! Droši vien pietaupījuši kadam citam pasūtītājam vai arī paši sev. Varbūt viņa kādam no tiem ir draudzene? Tad ir saprotams, kāpēc šie saka “nevar”. Taču viņš, Zarips, neļaus pūst sev miglu acīs. Viņam viss ir jānoskaidro pašam.

Izlavījies no kotedžas, Zarips piesardzīgi piegāja pie galvenā korpusa. Redz, kur ēdnīcas logs. Labi, ka tā atrodas pirmajā stāvā. Zarips pacietīgi gaidīja, kamēr pēdējais atpūtnieks bija pabrokastojis, tomēr savu gaišmataino skaistuli neieraudzīja. “Kas ar viņu noticis? Saslimusi? Bet ja nu tie Zaripu apmānījuši, sacīdami, ka viņa ir atpūtniece, bet viņš, muļķis tāds, noticējā un devās gaidīt, kad viņa kopā ar visiem pārējiem nāks brokastot? Varbūt viņa vispār šeit nedzīvo. Kā gan lai viņu atrod?”

Zarips drūms klīda pa sanatorijas parka aleju, kad tālumā ieraudzīja spilgti zilu jaku un garus, gaišus matus. Acumirklī vi ņam izkalta mute. Viņa! Aizmirsis, ka viņam kategoriski aizliegts atstāt ne tikai sanatoriju, bet arī kotedžu, Zarips sāka sekot Nastjai.

❖  ❖ >'fi

Semjons, cilvēks ar zirga ģīmi, tumšu pagātni un viltotiem dokumentiem, cītīgi pelnīja šodien no rīta apsolīto prēmiju. Viņš pats caurskatīja visu dalu banku, atrada vismaz desmit meičas, kas lielākā vai mazākā mērā bija līdzīgas Kamenskai, uzdeva operatoriem rūpīgi pārbaudīt visus viņu biogrāfijas datus, lai noteiktu, vai viņas var izmantot “B” kategorijai. Lai ieklūlu šajā kategorijā, nedrīkstēja būt ne radinieku, ne vispār tādu cilvēku, kuri, satraukušies par meitenes ilgo prombūtni, varētu sākt vinu meklēt. Tāpat arī meitenes biogrāfijā nedrīkstēja būt fakts par piespiedu atvešanu uz miliciju, un viņa nedrīkstēja but milicijas uzskaitē. Bija vēl vesela virkne prasību un ierobežojumu tām, kuras filmēja “B” kategorijas lentēs.

Sadalījis visiem pienākumus, Semjons aizbrauca uz lidostu, kur viņam vajadzēja sagaidīt cilvēku, kurš ieradās uz pārrunām. Semjons pamatīgi nervozēja viņš lieliski mācēja paskaidrot lietas būtību sievietēm, zināja, uz kādiem meliem viņas ātri uz ķeras un kad ir labāk teikt patiesību. Ar vīrieti viņam šādu sarunu nāksies risināt pirmo reizi, un viņš baidījās pieļaut kādu kļūdu. Droši vien vajadzēs lūgt Kaķīti, lai palīdz. Labi, ka automobilī ir telefons, bet līdz lidmašīnas pienākšanai atlikusi vēl gandrīz stunda.

Kaķītis atdrāzās ar taksometru, paspēdams ierasties tieši tajā brīdī, kad viņu viesis parādījās uzgaidāmajā zālē. Viesa vārds bija Vlads, viņš bija jauns, loti sīciņš, aptuveni divdesmit trīs gadus vecs, drūms, ar dzelteniem, nikotīna sabojātiem zobiem. Vlads pēc speciālistu atsauksmēm bija visai labs aktieris, nevainojami prata savu amatu, kopš piecpadsmit gadu vecuma “sēdēja uz adatas” un dzīvoja pastāvīgā naudas trūkumā. Tas viss Semjonam deva labu iespēju, un vajadzēja izdarīt visu, lai šo iespēju izmantotu.

sc :jc *

Jūs kaut ko no manis slēpjat. — Vlads pakratīja galvu, ieliedams sev kārtējo glāzi minerālūdens. Viņi visi trīs sēdēja nelielā privātā kafejnīciņā blakus lidostas ēkai. Semjons dzēra kafiju, Kaķītis no bundžas sūca alu, bet Vlads, vienā rāvienā izdzēris divas glāzes degvīna un uzkodis grilētu cāli, pārmetās uz “Boržomi”. — Es vēlos saprast, kāpēc jūs savā filmā nevarat izmantot parastu astoņus gadus vecu zēnu. Bērni teicami strādā kameras priekšā, jums nebūs nekādu problēmu, vēl jo vairāk tāpēc, ka jūs, ja es pareizi esmu sapratis, taisāt īsmetrāžas filmu.

Piedāvājiet šo lomu jebkuram skolniekam — un viņš aiz laimes piekritis filmēties par velti. Bet jūs esat ar mieru man maksāt diezgan ievērojamu summu. Es neslēpšu, nauda man ir vajadzīga, taču es gribētu skaidri un gaiši zināt, par ko es to saņemu.

— Paskaidroju, — Kaķītis maigi sacīja, mīlīgi skatīdamies uz Vladu. — Man nav vajadzīgs parasts skolnieks, man ir vajadzīgs aktieris, īsts, izcils aktieris, kurš spēj nospēlēt tādas jūtas, kādas ir lemts piedzīvot tikai retajiem. Tas ir pirmkārt. Bet, otrkārt, man ir vajadzīgs aktieris ar muzikālām dotībām. Redziet, kinostudija nodarbojas ar eksperimentiem kinematogrāfijas jomā, turklāt mēs cenšamies pastiprināt aktiera speles efektu ar speciāli piemeklētu muzikālo pavadījumu. Tas nenotiek tā, kā to parasti dara, — nofilmē epizodi, pēc tam sacer mūziku un saliek visu kopā. Pie mums mūzika tiek radīta sākumā, tā skan filmēšanas laikā, baro aktiera emocionālo sfēru, vina spēle kļūst daudz izteiksmīgāka, bet ideālā variantā — viņš epizodi nospēlē saskaņā ar muzikālā pavadījuma attīstību. Padomājiet pats — vai tad bērnam tas ir pa spēkam? Bet par jums man stāstīja, ka jūs lieliski izjūtot mūziku un ari pats kādreiz esot komponējis.

“Augsta klase!” Semjons klusībā jūsmoja. “Kā viņam izdodas atrast vajadzīgos vārdus? Es tā nemācētu. Es droši vien mēģinātu Vladu pierunāt, iekārdināt ar naudu, kas pietiks vismaz gadam, ja vien viņš nepalielinās devu. Iespējams, ka mazliet pabiedētu, kaut ari man tas nepatīk. Lai nu kā, bet viņš no manis netiktu va|ā. Kaut vai narkotiku reibumā, taču es vinu uz paviljonu aizvilktu. Bet Kaķītis strādā nevainojami — prieks skatīties!”

Virii aizveda Vladu uz dzīvokli, kur vēl tikai iepriekšējā vakarā bija kravājusi koferi meitene, kas neizturēja “konkursu” un tika aizsūtīta atpakaļ uz mājām, svēti solot, ka dati par vinu tiks piedāvāti ikvienam ievērības vērtam pasūtītājam un laime viņai uzsmaidīs jau pavisam drīz, bezmaz vai nākamajā mēnesī.

Jūtieties kā mājās, — Kaķītis viesmīlīgi atvēra durvis, — atpūtieties! Vakarā jums atvedīs scenāriju, palasiet, iedziļinieties. Rītdien jūs satiksieties ar režisoru un aktrisi. Parīt filmēšana, un jau tās pašas dienas vakarā jūs aizlidosiet. Vai šāds grafiks jūs apmierina?

— Pilnīgi. Bet kad būs nauda? Citādi es te nomiršu badā.

—  Ēdināšana ir uz firmas rēķina. Paskatieties virtuvē ledusskapi — tur ir daudz dažādu produktu. Un vēl es gribu jūs par kaut ko brīdināt. Jūsu deva tām trim dienām, ko pavadīsiet šeit, — tās ir mūsu rūpes. Jūs visu saņemsiet, pie tam vēl par velti. Tas ir paredzēts Ilgumā. Taču ari mums ir savas saistības ar vietējo narkomafiju. Jums nav nekādas nepieciešamības zināt sīkumus, taču jūs nedrīkst redzēt uz ielas. Vai tas ir saprotams?

—  Ne gluži, taču pieņemšu zināšanai. Es esmu disciplinēts cilvēks.

—Tas ir jauki. Ja zvana, durvis va|ā neveriet! Tam, kurš nāks, ir jabūt savai atslēgai. Sarunāts? Līdz vakaram!

Aizgājis līdz automašīnai, Kaķītis nekavējoties piezvanīja uz sanatoriju.

— Kā klājas? Viss mierīgi?… Uz kurieni?!… Bet kur tad jūs bijāt? Kaut velns jūs visus parautu, nolādētie stulbeņi!

Pagriezies pret Semjonu, Kaķītis jau mierīgāk sacīja:

— Zarips ir aizgājis uz Pilsētu, velkas pakal Kamenskai, liekas, ir nolēmis ar viņu iepazīties. Spriežot pēc virziena, kurā Kamenska aizgāja, viņa ir devusies uz tālsarunu vietu zvanīt. Pamēģināsim, varbūt izdosies pārķert. Brauc taču ātrāk!

Semjons klusēdams apgrieza automašīnu un piedeva gāzi.

—  No kurienes tas plānprātiņš ir uzradies? — Kaķītis pēc īsa klusuma brīža pavaicāja. — Viņš mums var izgāzt visu pasākumu. Kas viņu atrada?

— Kā parasti. Zarips mūsu kartotēkā skaitās jau piecus gadus, kopš tā paša brīža, kad pirmo reizi tika savākts par uzmākšanos sievietei pilsētas parkā. Toreiz viņam piesprieda sešpadsmit diennaktis, un Žirafe ņēma Zaripu “uzskaitē”, vēroja viņu palēnām. Kad pārliecinājās, ka puisis ir nobriedis, pieradināja viņu pie pornogrāfijas, sākumā pie “vieglās”, bet pēc tam pie “smagās”. Vardu sakot, viss notika kā parasti. Izsauca Ārstu, iepazīstināja viņus. Ārsts uzreiz pateica — šizofrēnija un ieteica Zaripam, lai mēģina sazināties ar mums. Nu, un Žirafe klāt kā likts. Kurš tad varēja zināt, ka Zarips ir pavisam nojūdzies. Padodiet viņam meiču no piecsimt trīspadsmitā numura — un beigta bālie, citādi viņš nevarot dzīvot.

— Nāksies Ārstam izteikt rājienu. Slikti strādā. Labi, Semjon, neņem galvā, tavas vainas tur nav. Kaut kā nebūt tiksim galā. Alēns neatradīsies?

— Aizmugurē zem sēdekļa ir kaste.

Kaķītis neveikli pagriezās, pastiepa roku, paņēma bundžu vācu alus un sāka kāri dzert.

— Velns, es no tā alus briestu gluži kā no rauga, — viņš pasūrojās, glāstīdams prāvo vēderiņu. — Esmu vāja rakstura būtne, zinu, ka nedrīkst, bet atteikties nespēju. Piebremzē, šķiet, tā ir vina.

Tā patiešām bija Nastja. Viņa bija izvilkusi no somas piezīmju grāmatiņu un pildspalvu un apzinīgi pierakstīja, kāds darba laiks ir tālsarunu vietai, pastam un telegrāfam, kas visi atradās vienā ēkā. Un neredzēja, kā no soliņa pieceļas un lēnām nāk viņas virzienā kumps vīrietis bāliem, iekritušiem vaigiem un neveselīgu mirdzumu acīs.

Kaķīti varētu apskaust par viņa reakcijas asumu. Uzsaucis Semjonam:

—Ved to mūlāpu projām! — viņš metās šķērsot ce|u Zaripam un nostājās Nastjai aiz muguras, ar smagnējo ķermeni aizsegdams notiekošo, ja viņa varbūt tūlīt pagrieztos. Taču Nastja nepagriezās. Rūpīgi norakstījusi darba laiku, viņa piezīmju grāmatiņu un pildspalvu ielika atpakaļ somā un nesteigdamās aizsoloja pa centrālo prospektu. Ar acs kaktiņu Kaķītis redzēja, kā Semjons pieskrien Zaripam klāt, rūpīgi satver viņu aiz elkoņa un, pārmetoši kratīdams galvu, aizved uz automašīnu. Durvis aizcirtās, motors ierūcās, un masieris Kostja palika viens.

# Sķ ❖

Marcevs raudāja. Viņu bija pārņēmis pretīgums pret savu slimību, pret tiem mēsliem, kuros viņš grima arvien dziļāk un dziļāk. Viņš maksāja jau par trešās filmas uzņemšanu, lai tikai kādu laiku noturētos, lai tikai glābtu dzīvību šai sievietei, lai neizpostītu ģimeni, lai netraumētu sievu un meitu. Viņas taču ne par ko nav vainīgas! Mātes vietā ir gājušas bojā jau divas meitenes. Rit ies bojā trešā. Bet cik daudzām viņš ir glābis dzīvību?! Ja nebūtu Damira ar viņa filmām, katra lēkme beigtos ar kārtējā nevainīgā upura noslepkavošanu. Vai tad tā ir viņa vaina, ka viņš ir slims? Tā ir daba, tur neko nevar darīt. Ja piekopj pareizu dzīvesveidu, tad var izsargāties no sirds, kuņģa vai aknu slimībām. Var nekļūt par alkoholiķi vai narkomānu. Bet kā lai nesaslimst ar šizofrēniju? Kurš var atbildēt? Kā izsargāties no personības šķelšanās? Mans Dievs, vai tiešām viņam ir lemts līdz mūža galam dzīvot atkarībā no šī briesmīgā cikla? Kameras priekšā nogalināt sievieti, un, lai tiktu galā ar lēkmi, to vairākas reizes skatīties, no jauna pārdzīvojot visas izjūtas, un, kad filmas iedarbības efekts kļūs vājāks, atkal nogalināt… Viņš ir pārdevis visas dārglietas, kas mātei bija saglabājušās un piederējušas jau viņas vectēvam un vecvectēvam. Kāda laime, ka viņi ir cēlušies no muižnieku dzimtas. Ir ko pārdot. Pareizāk sakot — bija. Ir palikusi vairs tikai viena vērtīga lieta. Ar to viņš samaksās par pēdējo filmu. Bet kas notiks pēc tam?

Jurijs Fjodorovičs skatījās uz šo pēdējo relikviju un nolādēja sevi. Cik gan reižu viņš bērnībā un arī jaunībā nebija lūkojies šajās neparastajās, skumjajās, visu piedodošajās acis, un katru reizi viņu bija pārņēmušas tik skaistas, dzidras skumjas, viņš bija guvis tādu remdinājumu! Viņš tajās itin kā ienira un peldēja, gluži kā mīlestības un līdzjūtības okeānā, un izkāpa krastā atjaunots un spēka pilns.

Neskaitāmas reizes viņam bija piedāvājuši to pārdot, solījuši neiedomājamas naudas summas, taču viņš vienmēr kategoriski atteicās. Viņam šķita, ka labāk ir mirt nekā šķirties no šī brīnuma.

Šodien viņš brīnumdarītāju svētbildi beidzot pārdos. Pārdos to, lai samaksātu par slepkavību.

sķ * *

Pēc sirds patikas izstaigājusies pa Pilsētu, Nastja kāpa augšā uz savu numuru, kad viņai ce|u aizšķērsoja tumšmatains gara auguma puisis ar atklātu seju un apburošu smaidu.

—  Sveicināti, mani sauc Pāvels. Jūs šodien nebijāt uz brokastīm, es to pamanīju. Vai aizgulējāties?

—  Nē, — Nastja mierīgi atbildēja. Ja vina pati to nevēlējās, tad iesaistīt viņu sarunā nebija iespējams, lien vai no ādas ārā.

— Kāpēc? Diēta?

— Nē.

— Nekādi netieku gudrs! — Pāvels teatrāli saķēra galvu.

—   Šķiet, ka esmu sapratis. Jūs nakšņojāt ārpus sanatorijas. Vai ne? Tikai nesakiet “jā”, citādi jūs man salauzīsiet sirdi. Es veselu dienu pulējos pārvarēt bailes, lai pienāktu jums klāt un iepazītos, un, tikko esmu saņēmies drosmi, — še tev! Klusējiet, klusējiet, es nevēlos neko dzirdēt par daudz veiksmīgākiem pielūdzējiem. Es jūs uzaicinu uz restorānu pusdienās. Nāksiet?

—  Nē. — Nastja pat neapgrūtināja sevi, lai pasmaidītu.

—    Neiešu.

Kāpēc? Jūs esat aizņemta? Tad atļaujiet uzaicināt jūs uz vakariņām.

— Negribu. Lūdzu, lieciet mani mierā, esiet tik laipns.

—  Labi. Taču tikai ar vienu norunu — jūs man paskaidrosiet, kāpēc nevēlaties iet uz restorānu, bet es par to likšu jūs mierā. Sarunāts? Apsēdīsimies hallē tajos tur krēslos un aprunāsimies.

Nastja paklausīgi apsēdās krēslā, pavēra vaļā balkona durvis un izvilka cigarešu paciņu. Puisis apsēdās blakus, ar ceļgalu pieskardamies Nastjas gurnam.

—Tātad es jūs klausos. Kāpēc jūs nevēlaties iet uz restorānu?

—  Negribu, un cauri. Bet kāpēc jūs esat nolēmis, ka man ir jāgrib? Ja es butu piekritusi, jūs taču nejautātu, kāpēc. Vai tad tā nav? No ta jāizdara secinājums, ka gribēt kaut ko, lai kas tas arī būtu, — tas ir normāli, bet negribēt — nejēdzība, kas prasa paskaidrojumus. Taču patiesībā viss ir otrādi. Vai jums tas nav ienācis prātā?

— Nē… Atklāti sakot, es jūs īsti labi nesapratu.

— Kas gan tur nesaprotams? — Nastja dziļi ievilka cigaretes dūmus un, pastiepusi roku, nokratīja pelnus uz balkona. — Es dzīvoju pati pēc sava grafika, man ir savs režīms, savi plāni šai dienai. Man pienāk klāt pavisam nepazīstams cilvēks un ne no šā, ne no tā piedāvā šos plānus mainīt. Kālab? Par bezmaksas ēdienu? Man ir pietiekami daudz naudas, lai sevi pabarotu. Interesantas kompānijas dē|? Visai apšaubāmi. Jūs neizskatāties pēc interesanta sarunas biedra. Tādēļ, lai nosistu laiku? Taču man nepavisam nav garlaicīgi un izklaides man nav nepieciešamas. Tāpēc arī es jums jautāju — vai tiešām mans atteikums jums šķiet tik loti nejēdzīgs, ka ir nepieciešami kaut kādi paskaidrojumi? Manuprāt, jums vajadzētu būt pārsteigtam, ja es piekristu, bet nepavisam jau ne otrādi. Vai es esmu atbildējusi uz jūsu jautājumu? Tad izpildiet savu solījumu.

—  Kādu solījumu? Dobriijins apstulbis pavaicāja.

— Lieciet mani mierā! Jūsu draugs man vismaz piedāvāja naudu par to, ka es ar viņu parunāšos. Bet uz ko cerat jūs? Uz neatvairāmu izskatu?

Nastja piecēlās. Atmiņa arī šoreiz nebija viņu pievīlusi — Pāvels ēdnīcā sēdēja pie viena galdiņa ar to mazo kverpli, kurš iepriekšējā dienā bija viņai uzmācies pastaigas laikā.

Viņš piedāvāja jums naudu? — Pāvels, šķiet, bezmaz vai zaudēja runas dāvanas, bet pēc tam sāka skali smieties. — Tagad ir skaidrs, kāpēc jūs Nikolašu aizsūtījāt pie psihiatra. Skat, kāds! Svētā vientiesība!

Nastja mazliet atmaiga. Situācija pamazām noskaidrojās un viņai šķita smieklīga.

Paklausieties, šķiet, ka jūs par mani esat noslēguši derī bas. Es uzminēju?

Uzminējāt. — Pāvels noslaucīja no smiekliem sariesušās asaras. — Galīgi neiedomājama sieviete, kas ne ar vienu nevēlas iepazīties. Nu kā lai neizmēģina savus spēkus! Tikai neapvainojieties, jā? Mēs negribējām neko ļaunu. Tikai sešas stundas augstākās sabiedrības sarunu, ne vairāk. Starp citu, mēs katrs uz jums likām divsimt tūkstošus. Ja es vinnēšu, tad uzreiz saņemšu četrsimt tūkstošus.

— Tātad jūs spēlējat trijatā?

— Jā.

Un kas ir trešais? Varbūt man ir vērts pagaidīt? Ja nu viņš būs mans sapņu princis?

— Viņš jau mēģināja piesist jums kauti.

— Un ar kādiem panākumiem?

— Jūs lepna un nepieejama viņu atraidījāt.

— Un kurš gan viņš ir? Vismaz atgādiniet man.

— Zeņa, tāds simpātisks gaišmatis. Strādā sanatorijā par elektriķi.

— Ak jā, atceros. Nastja kādu brīdi paklusēja, tad aizsmēķēja jaunu cigareti. Un sen jau jūs tik savdabīgi izklaidējaties?

Otro dienu. Tikai vakar sākām.

“Bet gaišmatis bārā bija aizvakar. Kaut kas nesaskan. Ak Kungs, kāpēc gan es piesārņoju savas smadzenes ar visādām muļķībām! Man ir jāstrādā. Jāpabeidz tulkojums. Jāatpūšas. Jāārstējas. Bet es visu laiku mēģinu dzīvot tā, it ka atrastos Maskavā. Lai taču zēni draiskojas, kas man par dalu? Pat ja elektriķis Zeņa viņus kaut kādā veidā ir piekrāpis, tā nav mana darīšana…”

— Labi, jaunekli, turpiniet tādā pašā garā! Un atvainojiet, ka nepalīdzēju jums kļūt bagātākam. Pamēģiniet saderet par kādu jaunāku sievieti. No manis jau vairs nav nekāda liela labuma.

Nastja nepaspēja pat paspert ne divus solus kāpņu virzienā, kad burtiski uzskrēja virsū Damiram. Viņa seja bija bāla un satraukta.

— Nastja, es tik tikko tevi atradu. Kur tu biji pazudusi? Ejam ātrāk.

Nastja, neko nesaprazdama, devās Damiram līdzi.

— Kur tu biji? Es pusi dienas nevarēju tevi atrast.

— Staigāju pa pilsētu. Bet kāpēc tu mani meklēji?

— Regīnai kļuva slikti, un es gribēju palūgt, lai tu pasēdi pie viņas, skrēju tevi meklēt — bet tevis nekur nav. Protams, es jau uztraucos. Vakar es rīkojos cūciski, nepavadīju tevi līdz pašam numuram, bet, kad no rīta nekur nevarēju tevi atrast, vari iedomāties, kādas domas man līda galvā.

— Kā tad, ka mani ir nozaguši bandīti maskās un pārdevuši verdzībā. Damir, nejauc man galvu! Kurp mēs ejam?

— Uz manu numuru.

— Bet kā tad Regīna Arkadjevna? Viņa taču julas slikti, tu pats teici…

— Pie viņas sēž medicīnas māsa. Bet man vajag ar tevi parunāties.

“Tīrais vājprāts. Visiem vajag ar mani parunāties. Kas gan šeit beigu beigās notiek?”

Damirs bija noīrējis greznu divistabu “luksa” numuru otrajā stāvā, pašā gaiteņa galā. Televizors, ledusskapis, bārs, un Nastja uz rakstāmgalda pamanīja arī telefonu. ““Lukss” ir un paliek “lukss”,” viņa ar skaudību nodomāja.

Nu, sāksim runāties. — Viņa piesardzīgi ielocīja smeldzošo muguru zemajā krēslā. Ko tu man gribēji teikt?

Damirs atvēra bāru, paņēma pudeli sausā “Martīni”, augstas glāzes un no ledusskapja izvilka ledu.

— Vai es pareizi esmu iegaumējis? Tev garšo tieši šis dzēriens?

— Pareizi. Es jutos ārkārtīgi aizkustināta. Bet vai tomēr nevar ķerties vērsim pie ragiem?

— Tūlīt. — Damirs pasniedza Nastjai glāzi. Nesteidzini mani, man nemaz nav tik viegli pateikt to, ko es vēlos sacīt. Vārdu sakot… Kad no rīta nevarēju tevi nekur atrast, es vispirms šausmīgi pārbijos, ka ar tevi kaut kas ir noticis. Bet pēc tam pārbijos otru reizi, taču jau pilnīgi cita iemesla pēc. Vai vari iedomāties, kāda?

— Nē.

Patiesībā Nastja varēja gan aptuveni iedomāties, kādus vārdus tūlīt dzirdēs, taču nolēma izlikties, ka neko nesaprot.

— Es nobijos tāpēc, ka sapratu — esmu iemīlējies tevī daudz neprātīgāk, nekā pats no sevis to būtu gaidījis. Esmu pilnīgi zaudējis galvu. Pēc dažām dienām es aizbraukšu, iespējams, ka mēs nekad vairs nesatiksimies. Taču tu vari šīs dažas dienas padarīt par laimīgākajām manā mūžā. Savukārt es savu iespēju robežās centīšos darīt visu, lai šis dienas sagādātu prieku arī tev.

—  Un kā tad tu taisies sagādāt man prieku? — Nastja ieinteresēta pavaicāja. — Dzirdīsi mani ar “Mārtiņi”? Vai arī tavā arsenālā ir vēl kaut kas?

—    Es darīšu visu, ko vien tu vēlēsies. Gribi — iesim uz restorāniem, gribi — aizbrauksim kaut kur pie dabas krūts, cepsim šašlikus… Man ir grūti piedāvāt tev kaut ko konkrētu, es taču nemaz nezinu, kas tev patīk. Visu, ko tu gribēsi, izdarīšu.

— Vai uz operu mani aizvedīsi?

— Uz operu?

— Nūja. Uz “Aīdu” vai uz “Trubadūru”.

— Es uzzināšu, ko pilsētas teātrī nākamajās dienās…

— Nepūlies, es jau uzzināju. To, kas mani interesē, tur nerāda. Nu labi, bet vai preferansu tu spēlē?

— Diemžēl ne. Tu gribi uzspēlēt?

— Patiesību sakot — ne visai, tomēr tas kādu vakaru varētu mani izklaidēt. Tu taču it labi saproti, ka ne uz restorānu, ne pie dabas krūts es nebraukšu. Pirmkārt, man nav līdzi piemērota apģērba, es taču braucu uz sanatoriju ārstēties, nevis staigāt pa restorāniem. Otrkārt, man ir maz brīvā laika, man jāpabeidz tulkojums. Treškārt, daba mani atstāj vienaldzīgu, un pikniks man nekādu prieku nesagādās. Nu, ko vēl tu vari man piedāvāt?

— Anastasija, tu par mani ņirgājies vai arī man rādās?

Damirs nometās uz ceļiem blakus krēslam, kur sēdēja Nastja,

uzmanīgi izņēma viņai no rokas glāzi un nolika to uz galdiņa. No viņa roku pieskārieniem ledus Nastjas sirdī atkal sāka kust, taču šoreiz viņa skatījās uz sevi it kā no malas. Lai cik izmisīgi Nastja pretojās, analītiskā mašīna tomēr bija ieslēgusies.

Damirs viņu skūpstīja ilgi un prasmīgi, un Nastja tikpat prasmīgi un cītīgi viņam atbildēja. “Skūpstīšana pārāk ieilgst,” viņa domāja, ar visu savu būtni juzdama iekšējo metronomu, kas kontrolēja situāciju. “Vīrietim, kuru ir pārņēmusi iekāre, jau vajadzētu iet tālāk, ja viņš vēl līdz šim brīdim tur savas rokas man uz muguras un tēlo šķīstumu, tad tā visa ir viena vienīga izlikšanās. Vai arī viņš baidās mani izbiedēt. Tātad tur slēpjas kaut kas nopietns. Acīmredzot kaut kāda iemesla pēc es viņam patiešām esmu vajadzīga. Skaitu līdz desmit. Ja pa to laiku Damirs neko neuzsāks, tātad viņš neko par mani nav sapratis un uzskata mani par vecmeitu, kuru vajag ilgi pielauzt. Kāpēc gan tik satriecošam… četri… vīrietim kā Damirs… pieci… ir vajadzīga neizskatīga vecmeita… seši… ja viņam ir daudz naudas… septiņi…

daudz draudzeņu… astoņi… ar potenci viss ir kārtībā… deviņi… un pie tam vēl viņš prot tik lieliski skūpstīties… desmit.”

Nastja maigi atbrīvojās no Damira apskāvieniem un pastiepa roku pēc savas glāzes.

— Paldies, mīļais, tavi skūpsti patiešām bija burvīgi. Varbūt tagad tu man izstāstīsi, kāpēc to visu esi uzsācis?

Nu kā lai es tevi pārliecinu?! Damirs sarūgtināts iesaucās, un tajā brīdī viņš Nastjai šķita loti patiess. — Zini ko, pagaidām atliksim šo sarunu. Es gribu tev parādīt savu darbu. Regīna to vēl nav redzējusi. Gribi paskatīties?

Viņš pieslēdza televizoram videomagnetofonu un ielika tajā kaseti.

*  * *

—  Mums radušies neparedzēti sarežģījumi. Zarips ir pazudis. Semjon, kad tu viņu pēdējo reizi redzēji?

— Es atvedu viņu no pilsētas un atstāju kotedžā. Paskaidroju, ka nekur iziet nedrīkst, citādi visu var sabojāt. Man šķita, ka viņš visu saprot.

— Cikos tas bija?

Ap vieniem dienā. Kādas piecpadsmit minūtes pāri vieniem.

— Vai pēc tam kāds pie viņa iegāja?

— Ķīmiķis aiznesa viņam pusdienas, tas bija pulksten trijos. Pusčetros atnāca Kaķītis, bet Zaripa jau vairs nebija.

—  Pieņemam šādu lēmumu. Grafiku maksimāli koncentrējam. Ar Asanovu sākam strādāt jau šodien. Brīdiniet viņu! Vai meitenes ir savās vietās?

— Jā, gaida.

— Kur ir Damirs?

— Savā numurā.

— Kāpēc viņš nav šeit?

— Pie viņa ir Kamenska.

— Skat, kā… Parūpējieties, lai kāds visu laiku paturētu Kamensku savā redzeslokā. Acis no viņas nenolaist, iekams neatradīsim to ķerto Zaripu. Brīdiniet Damiru, ka šodien vajag izpildīt Asanova pasūtījumu. Kas ir ar Marcevu?

— Aktieris ir gatavs.

Lieliski. Rīt no rīta Marceva pasūtījums, un izklīstam pa mājām.

— Bet Zarips? Ka tad ar viņa pasūtījumu?

— Zaripa pasūtījumu mēs neizpildīsim.

Damirs nolika klausuli un sarūgtināts paskatījās uz Nastju.

Piedod, bet man tagad jāaizbrauc. Es taču Pilsētā esmu ieradies sakara ar darbu, nedrīkstu to aizmirst. Tu nedusmojies?

Es priecājos, ka beidzot varēšu iet un strādāt. Šorīt neesmu pārtulkojusi vēl nevienu rindiņu. Tā ka viss notiek uz labu.

Vai drīkst pie tevis ieiet, kad atgriezīšos? Ceru, ka tas nebūs pārāk vēlu.

— Nāc!

Nastja maigi noskūpstīja viņu uz vaiga.

— Ejam, es tevi pavadīšu. Pa ceļam ieiešu pie Regīnas, pavaicāšu, kā viņa jūtas.

* * >!'-

Regīna Arkadjevna bija sveika un vesela, sāpēja vienīgi iekaisusī kāja, uz kuras viņa nevarēja pat atbalstīties.

— Velns viņu zina, kas notiek, — viņa dusmīgi rūca, — vecene vesela ka rutks, sirds strādā kā jaunai meitenei, bet še tev — pilnīgi piekalta pie gultas. Nevar ne lēju uzvārīt, ne līdz vannas istabai aiziet. Visā vainīgs rudens. Laiks ir nepastāvīgs, spiediens lēkā šurpu turpu, te silts, te atkal salnas — bet mana kājiņa kā tāda paklausīga muļķīte uz to visu reaģē.

— Regīna Arkadjevna, es strādāšu, iet nekur netaisos, tāpēc, ja jums kaut ko vajag, pieklauvējiet man pie sienas, un es pie jums ieiešu, — Nastja piedāvāja.

— Paldies, Nastjeņka, jūs esat loti laipna.

Paviljonā gatavojās filmēšanai. Asanovs lika, lai vispirms uzņem “B” kategorijas filmu, tas viņam palīdzēšot sevi noskaņot.

Pats viņš sēdēja stūrī uz dīvāna un centās iesaistīt sarunā Veročku, savu glīto filmēšanās partneri. Reiz jau Asanovs kopā ar viņu bija taisījis filmu un palicis ārkārtīgi apmierināts. Tomēr meitene sēdēja drūma, nepārtraukti vilka ārā no jakas kabatas riekstus, klusēdama tos grauza un nepievērsa vecim nekādu uzmanību.

—Tu neesi nekāda rotaļlieta, — Asanovs neapmierināts ierunājās, — tu esi aktrise, tāpēc esi tik laipna un noskaņojies filmēšanai, citādi nekas nesanāks. Mēs nevaram atļauties neskaitāmus dubļus, tu taču pati to saproti.

Pēkšņi Vera izskrēja no paviljona un aizdrāzās lejup pa trīsstāvu savrupmājas kāpnēm. Viņai pa pēdām metās briļļains puisis, kurš palīdzēja uzstādīt aparatūru. Viņš panāca Veru starp otro un trešo stāvu, klusēdams apskāva ap pleciem un ieveda tukšā istabā, kas agrāk acīmredzot likusi izmantota par bērnistabu.

Meitene, klusiņām raudādama, trīcēja pie visām miesām.

— Kas noticis, mana maziņā, kāpēc tik loti jāuztraucas? Tā taču nebūs pirmā reize. Mazliet pacieties, tas taču nebūs ilgi, ja pacentīsies, kā nākas, — viens dubls, un cauri. Labi ja trīsdesmit minūtes. Ko?

— Es vairs negribu, Vera, aizrīdāmās ar asarām, nemitīgi atkārtoja. — Viņš ir pretīgs, viņš ir vecs. Pēc iepriekšējās reizes man divus mēnešus sapņos rādījās, kā viņš mani apgrābsta ar savām krunkainajām rokām. Ar citiem vismaz nebija tik loti pretīgi. Bet šis… Es uz viņu paskatīties nespēju.

— Veročka, — briļļainais puisis lūdzoši sacīja, bet kas tad notiks ar mums abiem? Mēs taču mīlam viens otru, vai ne? Mēs gribam būt kopā. Bet pēc likuma mums vēl jāgaida četri gadi. Veseli četri gadi! Mēs sajuksim prātā, kamēr šie četri gadi paies. Mēs abi taču to visu uzsākām, lai sakrātu naudu un aizbrauktu uz ārzemēm, kur mēs dzīvosim kopā un kur neviens nejautās, cik tev ir gadu. Vai tad tu to esi aizmirsusi? Mēs jau esam savākuši tik daudz naudas, vajag tikai vēl mazdrusciņ paciesties. Nu, mana maziņā, — viņš sāka Veru maigi skūpstīt, — nu, skaistule mana, noskaņojies, koncentrējies! Gribi, es palūgšu Damiru, lai viņš uzliek to mūziku, atceries? To, kuru mēs abi svētdien klausījāmies pie manis mājās, un mums bija tik labi. Tu klausīsies mūziku un atcerēsies mani. Bet es stāvēšu blakus. Tu atvērsi acis — un ieraudzīsi mani. It kā tas būtu es, kurš tevi glāsta. Ko? Ejam, saulīte mana, ejam, mana labā, tas notiek mūsu laimes vārdā.

Bet kāpēc nevar viņam atteikt! — Vera izmisusi iesaucās.

—   Kāpēc vina pasūtījums noteikti ir jāizpilda! Ir taču ari citas meitenes.

— Cilas viņš negrib, viņš grib tieši tevi.

—  Bet ja es negribu? Citus es esmu ar mieru paciest, bet šitas…

—Varbūt tu esi aizmirsusi, kas ir tavs vectēvs? — Puiša tonis kļuva bargs. — Ja pasūtītājs sadusmosies, tad visam beigas. Viņš mūs nodos, un tavs vectēvs mani gluži vienkārši iznīcinās. Vai tad tu to vēlies?

— Labi, ejam. — Vera nopūtās tik rūgti, ka pat ciniskajam Ķīmiķim sažņaudzās sirds.

*   # *

Zarips viens klīda pa sanatorijas dzīvojamo korpusu cerībā satikt savu gaišmataino skaistuli. Viņam nebija ne mazākās nojausmas, ko viņš darīs, ja satiks šo sievieti. Varbūt pieies klāt un uzreiz atzīsies mīlestībā. Viņa nespēs noturēties pretī, neviena sieviete nevar palikt vienaldzīga, kad viņai kāds atklāti atzīstas savās jūtās. Bet varbūt viņš uzdosies par kinorežisoru un piedāvās tai nospēlēt lomu filmā. Visas sievietes grib būt aktrises, ikkatra lolo sapni, ka vienā jaukā dienā viņai uz ielas pienāks klāt slavens režisors un piedāvās lomu. Zarips to zina pilnīgi noteikti, par to ir rakstīts visās grāmatās. Bet varbūt viņš visu izdarīs citādi. Ievilinās šo sievieti kādā nomajā vietā, kaut vai tajā pašā kotedžā, un piedāvās viņai milzīgu naudas summu kā visdārgākajai prostitūtai, pēc tam mīlēsies ar viņu un izdarīs to, kas jau sen ir viņa sapnis. Jā, Zarips sievieti žņaugs, žņaugs ilgi, saldkaisli, ar katru savu šūniņu izjūtot viņas pēdējas agonijas trīsas… Ak, cik viņam būs labi! Tikai kur lai viņu meklē? Pavaicāt, kurā numurā viņa dzīvo? Viņš pat nezina savas skaistules vārdu. Bez tam nav nekādas vajadzības, lai kāds Zaripu atcerētos, kad sievieti atradīs nožņaugtu.

Mamma bērnībā mēdza viņam, Zaripam, teikt, ka viņš ir muļķītis un sievietes viņu nemīlēs. Bet redz, ka viņai nav taisnība! Un kā vēl mīl! Par to, ka viņš ir spēcīgs un skaists. To bija apgalvojušas visas sievietes, kas viņam atdevās. Tiesa, viņas visas bija krietni vien vecākas par Zaripu, resnas, melnīgsnējas, neglītas, dažas — arī piedzērušās. Tomēr viņas Zaripu mīlēja! Bet viņa sapnis bija jauna, trausla, gracioza sieviete ar baltu ādu. Un beidzot viņš to ir atradis. Vai tad tiešām viņš tagad atkāpsies? Nē, nē un vēlreiz nē. Zarips kā ēna klīdīs pa šiem gaiteņiem, līdz atradīs savu sapņu tēlu.

Drīz būs vakariņas. Viņš izies ārā un pa logu vēros ēdnīcas zaļi. Viņa noteikti atnāks vakariņās, bet pēc tam jau Zarips viņu izsekos.

❖   * *

Nastja dzirdēja, kā Regīnas Arkadjevnas istabā noklikšķ slēdzene, un tūlīt pēc tam pie viņas pašas durvīm atskanēja klauvējiens. Ienāca Konstantīns, puisis, pie kura Nastja gāja uz masāžu.

— Piedodiet, lūdzu, vai jūs esat Nastja? Viņš izplūda platā smaida. — Mani sauc Konstantīns, ja neesat piemirsusi — es jūs masēju.

— Protams, es atceros. Nāciet iekšā.

— Es tikai uz brītiņu. Tikko biju iegājis pie jūsu kaimiņienes, apskatīju kāju. Stāvoklis jau ir krietni labāks, rīt viņa varēs staigāt. Viņa mani palūdza aiziet uz ēdnīcu un pateikt viesmīlei, lai vakariņas atnes uz numuru. Un pie reizes lika painteresēties, vai jūs nebutu ar mieru viņai piebiedroties.

—; Nē, paldies, es iešu uz ēdnīcu, — Nastja vēsi atbildēja. “Tā jau man likās,” viņa nodomāja, “sākas. Ja ne ar labu, tad ar viltu vecene cenšas dabūt mani sev par laika kavētāju. Sākumā tēloja smalkjūtīgu kundzīti, bet, tikko radās iegansts, uzreiz ir gatava uzsēsties uz kakla.”

— Atvainojiet, droši vien es bāžu degunu citu darīšanās, taču

Regīna Arkadjevna patiešam nevar pat piecelties. Viņai ir loti ierobežotas kustības, un tāpēc viņa var netikt galā ar ēdienu.

Nastjai vaigos iesitās sārtums. “Dranke, bezsirdīga draņķe, lūk, kas tu esi!" viņa dusmīgi sev teica.

Protams, es paēdīšu vakariņas kopā ar Regīnu Arkadjevnu. Palūdziet, lai atnes arī manu porciju.

Vakariņu laikā vecā sieviete bija nerunīga, neapgrūtināja Nastju ar tērzēšanu, un par to Nastja sirds dziļumos bija viņai loti pateicīga.

—  Regīna Arkadjevna, vai jūs kaut kas nomāc? — Nastja beidzot saņēmās pavaicāt.

Nomāc gan. Atkarība no naudas. — Pēkšņi vecā sieviete iesmējās. — Saprotiet mani pareizi! Es esmu veca. Un bez tam vēl invalīde. Vai tad tiešām man nav tiesību nodzīvot cilvēka cienīgu mūža nogali? Visu mūžu esmu bijusi spiesta klibot un kautrēties par to. Pusi mūža es turklāt kautrējos par savu seju. Vai Damirs jums ir stāstījis?

Nastja piekrītoši pamāja ar galvu.

ja man jaunībā būtu bijusi nauda, viss varētu iegrozīties citādi, bet ne jau par to šobrīd ir runa. Kas bijis — bijis. Taču arī tagad, kad man beidzot ir parādījusies nauda, kad mani — teikšu bez pārspīlējuma — pazīst visa Pilsēta, es tik un tā nevaru atrast sev piemērotu kompanjoni, lai nejustos bezpalīdzīga un nekļūtu apkārtējiem par apgrūtinājumu. Man, Nastjcņka, tagad ir daudz naudas, es taču esmu skarba vecene, viņa atkal iesmejas, klusi un aizrautīgi, — kopš tā brīža, kad vairāki mani audzēkņi guva starptautisku atzinību, vecāki ar saviem bērneļiem pie manis nāk bariem vien, grib, lai es arī no tiem izaudzinu izcilus mūziķus. Bet par privātstundām es ņemu prāvu maksu. Un ne jau tāpēc, Nastjeņka, ka es būtu alkatīga, bet gan tāpēc, ka nevēlos nevienam būt par nastu. Tikai šeit, sanatorijā, es esmu bez telefona un vēl tālu no pilsētas centra, tāpēc arī biju spiesta apgrūtināt jūs, bet, ja es šobrīd būtu mājās, man atliktu tikai pasvilpt! Atskrietu gan jauni, gan veci, gan ēdienu pagatavotu, gan vc|u izmazgātu, gan galdu uzklātu, gan uz ateju zem rociņas aizvestu, tāpēc ka zina — es labi samaksāšu. Es ciest nevaru, ja man palīdz aiz žēluma! Taču reizēm domāju — bet ja nu man nebūtu šo privātstundu? Ko tad es iesāktu? Un tad, mana dārgā, es diemžēl esmu spiesta konstatēt, ka mūsu dzīve nav paredzēta tam, lai uzturētu un stiprinātu cilvēka pašcieņu. Vai es nerunāju pārāk juceklīgi?

— Nebūt ne. Katrā ziņā es visu sapratu. Ja jūs tik loti uztrauc, ka es jums pakalpoju bez maksas, un tas aizskar jūsu pašcieņu… Vai es pareizi esmu sapratusi jūsu monologu?

— Jus, Nastja, esat gudra, to nu nevar noliegt. Tatad?

—  Uzdāviniet man ķekaru vīnogu. Tās ir tik skaistas, ka nevaru ne acis atraut. Un droši vien arī garšīgas.

❖   * *

Vakariņu laika es viņu palūdzu palīdzēt slimajai kaimiņienei, lai parāda augstsirdību. Galvenais, ka viņa negāja uz ēd nicu. Bet kā lai viņu notur numurā visu vakaru?

Kaut Damirs drīzāk atgrieztos! Tu uz paviljonu nezvanīji?

Zvanīju. Sākuši otro pasūtījumu, “B” kategoriju. Man jau ir laiks braukt uz turieni, bet te pēkšņi tas Zarips…

Pārbaudi vēlreiz korpusa apkārtni. Iespējams, ka viņš skatās pa ēdnīcas logu. No viņa, stulbā džigita, to var sagaidīt.

— Tūlīt pārbaudīšu.

5* >JC *

Vlads dzirdēja, kā slēdzenē pagriežas atslēga. Viņš veikli nolēca no virtuves kebla un palūkojās priekšnamā. Blakus Semjonam stāvēja skaista meitene vilnainiem, kastaņbrūniem matiem, ģērbusies gaiši pelēkā smalkādas jakā, kas bija nevērīgi uzmesta plecos virs atturīgas, mazliet vecmodīgas kleitas.

— Iepazīstieties! Svēta, tas ir Vlads, tavs partneris filmā. Mēs nedaudz koncentrējām grafiku, lai varētu jūs drīzāk atlaist. Filmēsim rīt no rīta, tāpēc šodien sagatavojieties, kā nākas.

Semjons atvēra “diplomātu” un izvilka no turienes magnetofonu un dažas lapiņas mašīnrakstā.

— Te būs scenārijs. Tur nav nekā sarežģīta, paši tiksiet galā. Pats galvenais — muzikālais pavadījums. Tev, Vlad, mčs lietas būtību jau paskaidrojām. Mūzika skan precīzi trīsdesmit minūtes, un darbībai ir jāiektaujas šajā laikā. Pievērsiet uzmanību tuvplāniem. Parasti mēs šo sagatavošanās posmu veicam kopā ar režisoru, bet, tā ka tu, Vlad, esi profesionāls aktieris, tad es domāju, ka jūs paši tiksiet galā.

— Tiksim, — Vlads noburkšķēja, atkal uzrāpdamies uz ķebļa.

— Vai tu patiešām esi profesionāls aktieris? — Svēta ziņkārīgi pavaicāja, kad aiz Semjona bija aizvērušās durvis.

— Neizskatās, vai? Domā, ka mazie der vienīgi cirkam? — Vlads nikni izmeta. — Tēju dzersi?

—  Dzeršu, — Svetlana piekāpīgi piekrita. — Kāpēc tu dusmojies? Padomā tik, pavaicāt nedrīkstēs. Es tikai šādus knēveļus savu mūžu neesmu redzējusi.

Tagad esi. Sāksim strādāt. Stiep šurp magnetofonu, paklausīsimies, ko tad viņi tur ir ieklimperējuši.

Jo ilgāk kasete skanēja, jo Vladam kļuva neomulīgāk. Viņš vēl nebija lasījis scenāriju un centās pēc muzikālā pavadījuma saprast, kāds būs sižets. Aiz mānīgi skaistās, maigās galvenās tēmas bija jūtams aizvien pieaugošs sasprindzinājums, ko visaptveroša mīlestība pārvērta nāvējošā naidā, kuram nekavējoties vajadzēja izlauzties un sagraut visu savā ce|ā.

Svetlana klausījās neuzmanīgi, pētīdama sienas ar trauku skapīšiem, dzēra tēju un grauza cepumus. Kad mūzika beidzās, Vlads nospieda attīšanas pogu.

— Nav vēl apnicis klausīties? — meitene zobgalīgi pavaicāja.

Vai tu scenāriju esi lasījusi? — Vlads izvairījās no atbildes.

Nē-e, — vina bezrūpīgi novilka. — Kāpēc gan? Man jau

tāpat pateica, ka filma būs par Edipa kompleksu. Māmiņa rāj dēliņu, bet dēliņš aiz atriebības alkst vinu izvarot. Br-r-r, cik pretīgi! — Vina riebumā saviebās. — Taču ar tevi tas varētu būt pat interesanti. Es vēl nekad neesmu mēģinājusi ar liliputu.

— Aizveries, muļķe! — Vlads rupji pārtrauca meiteni. — Savus jociņus pietaupi visādiem ērzeļiem. Mums ir jāstrādā.

Svēta pārsteigta paskatījās uz Vladu, piegāja partnerim klāt, apskāva viņu un ar mātišķu žestu piespieda viņa galvu sev pie krūtīm.

— Klau, puis! viņa maigi uzsauca. — Draudzēsimies, jā? Tikko esam iepazinušies — un jau rejamies. Vajag spēlēt māmiņu un dēliņu — nu tad spēlēsim. Starp citu, vai tev kāds ir paskaidrojis, kāpēc viņiem vajadzīga tik riebīga filma?

— Saka — mēs uzņemam mācību filmu pēc psihiatrijas institūta pasūtījuma.

Vlads aizvēra acis un iegremdēja seju Svetlanas mīkstajās krūtīs, ieelpodams silto ķermeņa smaržu un parfīma sajaukumu.

“liet man,” Svēta nodomāja, “viņi sacīja pavisam ko citu tā būšot parasta pornogrāfija eksotikas cienītājiem. Un speciāli brīdināja, lai es Vladam pirms laika neko neteiktu. Liekas, viņiem ir taisnība. Šis puisis ir tik nikns, kompleksu mocīts, ka viņam aiz pārbīļa nekas var nesanākt. Viņš taču ir narkomāns. Rīt pirms filmēšanas iedurs kārtējo devu — un viss aizies kā pa diedziņu. Aizmirsis pat, ka ir maziņš.”

Vlads pārlaida acis scenārijam, bet pēc tam pārlasīja to daudz rūpīgāk. Resnis, kurš lidostā bija kopā ar Semjonu, nebija melojis — neviens bērns nespētu nospēlēt šādu dvēseli plosošu mīlestības un naida sajaukumu. Tas bija nevis literārais, bet gan režisora scenārijs ar precīzi atzīmētiem kopējiem un vidējiem plāniem, ar pārgājieniem uz tuvplāniem un palēninātajiem kadriem. Nu jāpamēģina savienot sižetu ar mūziku.

Ieslēdzis magnetofonu, viņš sekoja tekstam, ar zīmuli uz lapas izdarīdams atzīmes. Svēta lūkojās uz viņu ar cieņu, cenzdamās netraucēt. Vina ieklausījās mūzikā — skaisti, pat saviļņojoši. Tādas mūzikas pavadībā droši vien ir patīkami… Viņa nepaspēja izdomāt savu domu līdz galam, kad Vlads pacēla galvu un greizi pasmaidīja.

Pamēģināsim. Mēs sēžam pie galda, tu ielej tēju un jautā, kā man ir gājis skolā.

— Bet ko lai es jautāju?

— Skaties tekstā, tur viss ir uzrakstīts. Pievērs uzmanību atzīmēm lappušu malās, tur katra aina ir sadalīta precīzi pēc minūtčm. Tā, es nolieku uz galda pulksteni, skaties, lai tu iekļautos laikā.

— Vēl kas nebūs, kādi sarežģījumi! — Svēta neapmierināta sapurināja skaisto galviņu.

—  Dari, ko tev liek! — Vlada tonis atkal kļuva nikns, un viņa aprāvās. — Darbība ir saskaņota ar muzikālo pavadījumu, saprati? Sākam.

Viņi izmēģināja vairākas reizes, atkal un atkal apstādamies divdesmit ceturtajā minūte.

—  Mūzika vēl paliek pāri, — Vlads piezīmēja. — Titriem, vai?

— Droši vien, — Svetlana paraustīja plecus. Viņa taēu zināja, kas notiks atlikušajās sešās minūtēs, un īpaši neuztraucās.

— Vai tu zini, kas ir sacerējis mūziku? Tā ir ļoti laba, vari man ticēt. Es šajās lietās kaut ko saprotu.

— Nezinu. Vai nav vienalga? Es vispār no mūzikas neko nejēdzu, ja nu vienīgi — smagais roks, heavy metal, vārdu sakot, ko nu krogos spēlē. Ak tu mūžs, mūzika īsfilmai!

—  Nesaki vis, — Vlads domīgi novilka. Viņš patiešām prata nevis klausīties, bet gan dzirdēt mūziku, un narkotisko vielu ietekmē viņa uztvere vēl vairāk saasinājās. Šī mūzika nebija parasta, un to nebija sarakstījis parasts muzikants, par to viņš varēja likt galvu ķīlā. Tāpēc atlikušās sešas minūtes, kurām it kā nepietika darbības, viņu darīja stipri nemierīgu.

— Cikos tev atbrauks pakaļ? — viņš pajautāja Svetlanai.

—Teica, ka divpadsmitos. Ja ceturksni pāri pusnaktij viņi vēl nebūšot klāt, tad lai es nakšņojot šeit, vismaz tā viņi sacīja. Esot radušās kaut kādas problēmas vai nu ar remontu, vai ar benzīnu.

—  Un kā tad mēs šeit nakšņosim? — Vlads aizdomīgi pavaicāja, un viņa acīs iemirdzējās ļaunas liesmiņas. — Dzīvoklī ir tikai viena istaba un tajā— tikai viens dīvāns.

— Tad nu gan šausmas! Nerausties, es tevi neapēdīšu. Apgulšos uz grīdas, ja jau tu esi tik drebelīgs.

“Tā arī ir, kā es tiku brīdināta. Viņš no normāliem sievišķiem baidās kā no uguns. Droši vien visu mūžu ir nodzīvojis ar liliputiem, bet es viņa acīs esmu bezmaz vai tāda kā Gulivers.

Traks var palikt — pirmo reizi mūžā vīrietis baidās palikt ar mani kopā pa nakti. Ka gan es rīt ar viņu tikšu galā? Labi, tās nav manas problēmas. Gan jau kaut kā.”

*  * *

Zaripu atradāt?

— Pagaidām vēl ne. Esam nu gan iekūlušies ķezā — pa sanatoriju staigā maniaks, medi sievišķi no kriminālmeklēšanas, bet mēs pat nevaram saukt palīgā miliciju. Ja viņi Zaripu noķers, viņš mūs visus nodos.

—  Kādi bus priekšlikumi? Domā, Kaķīt, domā, svarīga ir katra minūte. Kas notiek paviljona?

—  Iet jau uz beigām. Semjons aizbrauca uz turieni pirms stundas. Ja viss noritēs bez aizķeršanās, tad viņš un Damirs drīz vien atgriezīsies. Kaut tikai Kamenska nosēdētu savā numurā līdz viņu pārbraukšanai, tad Damirs viņu pieskatīs. Liekas, viņam viss iet kā pa sviestu.

Man tas nepatīk. Varbūt otrādi — Kamenskai viss iet kā pa sviestu. Vai tas tev nav ienācis prātā?

— Iespējams, taču maz ticams. Viņa Damiru nemeklēja, viņš pats skrēja viņai pakal.

Bet ja nu tā ir tikai ilūzija? Acu apmāns? Viņa ir pietiekami gudra, lai piespiestu vajadzīgo cilvēku skriet sev pakal. Un tomēr — ko darīt ar Zaripu?

— Nāksies gaidīt. Mums, protams, ir daži brīvi cilvēki, es varētu viņus izsaukt šurp, lai palīdz meklēt, taču Zaripu pēc izskata pazīst tikai Semjons, Damirs un es. Pat jus nezināt, kāds viņš izskatās.

— Bet ja nu Kamenskai ienāks prātā pirms gulētiešanas pastaigāties pa naksnīgo parku?

—  Iespējams, ta būtu pat labāk. Ja Zarips viņai sekos, tad mēs viņu tūlīt pat noķersim. Mēs būsim turpat tuvumā, Kamensku vienu taču mēs nekur nelaidīsim. Pats galvenais, lai viņa neko nepamanītu.

— Tas arī ir pats grūtākais. Viņa ir acīga meiča, un dzirde viņai, šķiet, ari ir laba. Tu nu pacenties gan. Kaķīt! Visas cerības vienīgi uz tevi. Vai Semjons un Damirs nenojauš, ka viņa ir no milicijas?

— Tā kā nevajadzētu. Protams, ja vien Kamenska pati nav Damiram atzinusies.

— Nedod Dievs, Kaķīt! Nedod Dievs!

*   * 5!«

Pat noberzta vannā un ietērpta tīrā kleitā, meitene neizskatījās pēc nevainīga eņģelīša. Skatiens viņai bija viltīgs, bet leksika — bāz kaut ausis ciet. Nodzērušies vecāki meiteni bija pametuši jau pirms gada, un viņa pa to laiku bija paspējusi izklaiņoties pēc sirds patikas. Šī gada laikā viņa bija iemanījusies iegūt iztikas līdzekļus, staciju vīriešu tualetēs apkalpojot pasažierus, turklāt tik veikli, ka pat ne reizi nenonāca milicijā. Vienā un tajā pašā stacijā viņa ilgi neuzkavējās, “par zaki? ’ ar elektriskajiem vilcieniem braukādama no pilsētas uz pilsētu.

Šajā Pilsētā bija uzradies labs onkulis, kurš apsolīja pabarot, iedot naudu un piedevām vel nopirkt jaunas drēbes, ja meitene apkalpos viņa draugu — un nevis netīrā, smirdošā stacijas tualetē, bet gan skaistā, tīrā istabā. Vai tad viņai nav vienalga? Meitene, protams, sameloja, ka viņai jau ir četrpadsmit gadi, lai onkulītis neizbītos, ka viņa ir mazgadīgā, un nepasūtītu, no kurienes nākusi. Patiesībā meitenei nesen bija apritējuši tikai desmit gadi, un viņa redzēja, ka onkulītis viņai nav noticējis. Lai netic! Galvenais, lai samaksā. Vakar viņu iesēdināja automašīnā, aizveda uz kaut kādu pirti, lika kārtīgi nomazgāties, bet pēcāk atļāva izpeldēties milzīgā baseinā. Tas bija (ik burvīgi! Vēl apsolīja nopirkt melnas ādas bikses, garu, sarkanu svīteri līdz ceļiem un spīdīgu matu sprādzi. Bet “darbam" lika uzvilkt ērmotu melnu kleitu līdz papēžiem, tādas viņa bija redzējusi vienīgi filmās par pagājušo gadsimtu.

— Nāc šurp! — meiteni pasauca skaists gara auguma vīrietis tumšām acīm un labsirdīgu smaidu. — Nospēlēsim vienu ainiņu. Redzi pie sienas krucifiksu?

Viņa pamāja ar galvu, ziņkārīgi lūkodamās sev visapkārt. Istabā bija milzīgs daudzums dažnedažādas aparatūras, kaut kādas lampas, kabeli, taču meiteni tas nemulsināja. )a jau to varēja darīt stacija starp saiņiem, ceļasomām un līdz malām pārpildi tām atkritumu urnām, tad kāpēc gan nevarētu starp lampām un kabeļiem?

Vai tu kādreiz esi redzējusi, ka lūdz Dievu? Rokas saliec šādi te, nometies uz ceļiem, skaties uz krucifiksu un klusībā skaiti kādu dzejolīti. Saprati?

— Sapratu. Meitene tūlīt pat izdarīja visu, kas no viņas tika prasīts.

Malacis. Tu esi dzimusi aktrise, — vīrietis ar tumšajām acīm uzslavēja. — Tagad klausies, kas notiks talak. Istaba ienāks pavecāks vīrietis, viņš ir tavs tēvs. Vienīgā atšķirība, ka tu to zini, bet viņš ne. Viņam neviens to nav teicis. Viņš doma, ka tu esi tikai skaista meitene, viņš tevī ir iemīlējies un grib ar tevi precēties. Tu taču zini, ka ar savu meitu nedrīkst precēties?

— Protams, zinu. Pēc tam dzims kroplīgi bērni.

— Taisnība. Tāpēc viņš tevi lūgsies, bet tu viņam atteiksi.

—  Bet varbūt labāk viņam pateikt, ka viņš ir mans papu cis? Tad viņš uzreiz atstāsies, — meitene lietišķi ierosināja.

Tur jau tā lieta, ka nevar. Tā ir tāda spēle. Tu viņam atsaki, tomēr tu viņu mīli un gribi viņam sagādāt baudu. Ja jau nedrīkst precēties, tad visu pārējo taču var, vai nav tiesa?

— Protams, — autoritatīvi paziņoja klaidone, kurai vispār bija diezgan miglains priekšstats par tādām kategorijām kā “drīkst” un “nedrīkst”. — Es pacentīšos viņam konpen… konme… kompensēt, — viņa ar grūtībām izrunāja nesen dzirdēto vārdu, lai viņš nebūtu pārāk sarūgtināts, ka nedrīkst precēties.

—        Lieliski! — Vīrietis acīm redzami bija loti apmierināts.

—   Tu esi apbrīnojami apķērīga meitene, gluži neparasti saprātīga. Sāksim.

Meitene visu darīja tā, kā viņai bija likts. Nometusies uz ceļiem un salikusi plaukstiņas lūgšana, viņa aizvēra acis un klusībā noskaitīja visus vārdus dziesmiņai par Ksjušu plīša svārciņos. Pēc tam parādījās vecis, kurš izlikās par viņas tēvu un runāja par mīlestību. Skata pēc mazliet palauzusies, meitene miesaskārīgi aplaizīja lupas, piegāja vecim klāt un pogāja va|ā viņa

bikses. Vecis nepavisam neradīja pretīguma sajūtu, viņš bija nesalīdzināmi labāks nekā tie rupjie, piedzērušies vīrieši stacijas, no kuriem vienmēr plūda alkohola dvinga un puvušu zobu smaka.

Vina visu darīja kā parasti un pirmajā brīdī pat nesaprata, kāpēc vecis pēkšņi sagrābj vinu aiz matiem un iesit pa seju. Vai tiešām viņa būtu nodarījusi tam sāpes? Bet ja nu pēkšņi viņš tāpēc nesamaksās?

Ar grūtībām piecēlusies kājās, pūlēdamās apvaldīt acīs sanesušās asaras, meitene, apskāvusi veci ar rokām, piekļāvās viņam.

— Padauza! — vecis iekliedzās. — Mazā dranke! Palaistuve!

Pēc tam notiekošo viņa vairs nesaprata. Vecis kliedza uz viņu,

sila ar dūri pa seju, šaustīja ar nez no kurienes uzradušos pātagu. Pēdējais, ko mazā klaidone ieraudzīja savā īsajā, vieglprālīgajā mūžā, bija virs viņas paceltais nazis un milzīgās, briesmīgās veča acis…

❖  # ❖

-— Meiteni uz pagrabu, pabeidz darbu, lai ne gailis pakal neiedziedālos, — Semjons sacīja briļļainajam puisim ar iesauku Ķīmiķis. — Līdz rītam visu sagatavot nākamajai filmēšanai, sāksim pulksten astoņos. Man un Damiram jāatgriežas sanatorija. Tev šodien nāksies iztikt bez manas palīdzības.

— Labi, — Ķīmiķis neapmierināts norūca. — Pats netīrākais darbs jau vienmēr jādara man vienam pašam.

Semjons piegāja viņam cieši klāt un stingri sagrāba aiz pleca.

— Nekad vairs neatļaujies šādus jokus, draudziņ. Pie mums katrs saņem naudu par kaut ko citu. Damirs — par talantu, es — par risku, bet tu — par netīrumu novākšanu. Ja kaut kas noies greizi, tev iedos vismazāk. Mums draud nāvessods, bet tu vismaz paliksi dzīvs. Mēs taču esam organizētāji, bet tu tikai savāc netīrumus. Pielēca?

—  Labi jau, labi. — Ķīmiķis ar strauju kustību izrāvās no Semjona tvēriena. — Tev gan patīk pasakas stāstīt. Ja jau tev un Damiram draud nāvessods, tad kas gan draud jūsu Makarovam? Nekā augstāka par nāvessodu taču nav.

Semjons uzmeta puisim ļaunu skatienu un klusēdams izgāja ārā. Vajadzētu ar viņu nopietni aprunaties, bet — kādu citu reizi. Šobrīd nav laika.

*  aje *

Automašīnu viņi atstāja pie kotedžas, vēlreiz to pārbaudīja — tukša, Zaripa nav. Lēnām, piesardzīgi, cenzdamies nenokļūt laternu gaismā, Scmjons un Damirs Ismailovs virzījās uz galvenā korpusa pusi. Pēkšņi Damirs sagrāba Semjonu aiz rokas.

— Tā ir viņa!

Uz lieveņa pazibēja spilgti zila vējjaka un nozuda aiz stūra.

*  * *

Nastjai pirms gulētiešanas gribējās paelpot svaigu gaisu un pie reizes arī padomāt par savas rīcības modeli. Piemēram, par to, kā izturēties, ja pie viņas ieradīsies Damirs. Protams, būtu ārkārtīgi vilinoši ļauties viņa pierunāšanai, aizmirst visu uz pasaules un kā bez galvas uzsākt īslaicīgu romānu. Bet kāds viņai no tā būs labums? Izklaides? Viņai tās nepatīk. Bet to, kas viņai sagādā baudu, Damirs nespēj dot. Gulta? Garlaicīgi. Viņš droši vien ir labs mīļākais, pat loti labs, taču nu un tad? Viņas dzīvē būs par vienu labu mīļāko vairāk. Tad nu gan atradusies vērtība. Nastja nodomāja, ka ir kaut kādas dzīves jomas, kurās viņai varbūt arī nav veicies, taču tikai ne ar vīriešiem. Viņu nav bijis daudz, toties neviens nav licis viņai vilties. Un vispār viņai pilnīgi pietiek ar Lošu. Ko vēl Damirs var viņai piedāvāt? Skaistus vārdus? Loša nav no runīgajiem, tas tiesa, taču Nastjai šie kvēlie apliecinājumi nemaz arī nav vajadzīgi, viņa ir pārāk racionāla, lai ticētu vārdiem un piešķirtu tiem kaut kādu nozīmi.

Pēkšņi Nastjai kļuva neomulīgi. It kā viņai kads vērtos mugura. Nepatika uzrāvusi plecus, Nastja atgriezās pie savām domām.

No otras puses, Damirs var būt loti interesants sarunas biedrs. Žēl, ka neizdevās līdz galam noskatīties filmu, ko viņš Nastjai rādīja. Tā bija filma par aklu sirmgalvi, kurš apkārtējo pasauli uztver ar skaņām. Mazdēls vecajam vīram apraksta dažādus priekšmetus, attēlus, dabas parādības, bet sirmgalvis saka: “Es nesaprotu. Nospēlē man to!” Mazdēls sakumā mācās spēlēt klavieres, pēc tam vijoli, viņa muzikālās fantāzijas kļūst arvien bagātākas, tēlainākas, un beidzot sirmgalvis saka: “Es to redzu.” Kas notika tālāk, Nastja neuzzināja, taču meistarību, ar kādu filma bija uzņemta, novērtēja pilnā mērā. Tur bija ne tikai talantīgs režisora darbs, bet arī neparasta, interesanta mūzika un lieliska aktieru spēle. Ja attiecībās ar Damiru varētu aprobežoties vienīgi ar viņa darbu apspriešanu, tas būtu burvīgi, tieši tas, kas viņai, Nastjai, ir nepieciešams — nodarboties ar analīzi, apcerēt dažnedažādas nianses, atrast likumsakarības. Taču būtu smieklīgi cerēt, ka Damirs ar to būs mierā.

Kaut kas traucēja viņu domāt. Kaut kādas neparastas ska ņas, vai? Nastja apstājas un ieklausījās. Nē, visapkārt valdīja klusums. Bet no kurienes tad šis nemiers?

Dažus solus tālāk viņa uz soliņa ieraudzīja nekustīgu stāvu. Piegājusi tuvāk, Nastja pazina savu neveiksmīgo pielūdzēju, kurš bija piedāvājis viņai naudu. Kā Pāvels viņu nosauca? Šķiet, par Nikolaju.

Labvakar, Nikolaj! — Nastja jautri sacīja. — Vai neesat atradis kādu, kam uzdāvināt savus liekos piecdesmit tūkstošus?

—  Neesmu, — Nikolajs, nemaz neapmulsdams, tikpat jautri atzinās. — Sēdieties, uzsmēķēsim kopā. Vakar es jūsu dēl simt “stabus” zaudēju, bet šodien tos atvinnēju. Tā ka neesmu palicis zaudētājos.

—  Kā tad tā? — Nastja brīnījās, apsēzdamās viņam blakus un izvilkdama cigaretes.

— Vakar likme bija simt tūkstoši, un tos es ar negodu zaudēju. Bet šodien par jums lika jau pa diviem simtiem, Paša cieta neveiksmi, un mēs abi ar partneri sadalījām viņa divsimt tukstošus.

— Neko teikt! — Nastja iesvilpās. — Bet ja rītdien atradīsies vēl viens kamikadze, kas vēlēsies savaldīt tādu spītnieci kā es?

— Nākamajam likme būs četrsimt tūkstoši. Cena pieaug proporcionāli uzdevuma sarežģītības pakāpei. Manuprāt, tas ir taisnīgi.

—  Man arī tā šķiet. Kurš šo ģeniālo sistēmu izdomāja? Žeņa? Vai Pāvels?

— Žeņa. Pagaidiet, bet vai tad jūs ar Žeņu esat pazīstama?

— Bet kā gan citādi! Viņš mēģināja ar mani iepazīties jau pirms tam, kad ievilka jūs šajā pasākumā. Neskumstiet, Nikolaj, viņam arī nekas nesanāca.

— Tad tāpēc es nekādi nevarēju saprast, kāpēc viņš pats neķeras vērsim pie ragiem, bet visu laiku par jums izprašņā gan mani, gan Pāvelu. Burtiski visu dvēseli krata ārā kā pagriezās, uz kuru paskatījās, ko sacīja. Kads blēdis, kāds slīpēts zellis! Bet ne pušplēstu vārdiņu neizmeta.

Analītiskajā mašīnā kaut kas ieslēdzās, un pa vadiem pārskrēja spilgts gaismas uzliesmojums, iedarbinādams diskus un zobratus. Nastja kā dzelta pielēca kājās.

— Atvainojiet, man ir laiks iet. Arlabunakti, Nikolaj!

Nastja ātri devās pa aleju uz priekšu. Tūlīt pat aiz kokiem

viņai pa pēdām metās tikko manāma ēna, taču Kola Alfjorovs to nepamanīja. Meklēdams savus blakus nomestos cimdus, viņš ar roku pagrābstljās pa soliņu un uzdūrās Nastjas atstātajai cigarešu paciņai. Paķēris to, viņš skriešus devās tajā pašā virzienā, kur bija aizgājusi Nastja, un jau grasījās atvērt muti, lai viņu pasauktu, kad alejas tālākajā galā ieraudzīja lielu vīrieša stāvu. Vīrietis skali iesaucās:

— Nastja! Anastasija! — un pamāja ar roku.

Ko|a redzēja, kā zilā vējjaka piegāja vīrietim klāt, kā viņš ar valdonīgu žestu apskāva Nastju ap pleciem, piespieda sev klāt un aizveda sanatorijas korpusa virzienā. Kola automātiski iebāza svešās cigaretes savā kabatā un tajā brīdī izdzirdēja dīvainu skaņu — ne īsti gārdzienu, ne īsti apslāpētu klepu un saraustītu elpu. Meties skaņas virzienā, Alfjorovs pašķīra krūmu zarus un vaigu vaigā saskrējās ar cilvēku, kuru mazāk par visu bija cerējis tur ieraudzīt.

— Tu?! Kā tu šeit…

*  * *

Žeņa Šabnovičs grasījās doties pie Starkova ar kārtējo ziņojumu. Beidzot viņam ir ko pastāstīt. Četri gaidīšanas mēneši nebija pagājuši veltīgi. Kaut kas sāka noskaidroties.

Žeņa bija apmierināts, ka pareizi “izskaitļojis” rudmataino meiteni ar vasaras raibumiem. “Ielejā” bija desmit divistabu “luksa” numuri, un tos visus uzmanīt nebija iespējams, bet šis noslēpumainais Makarovs, ja viņš vispār kaut kad uzradīsies, taču dzīvos greznos apartamentos. Rudmate dzīvoja otrajā stāvā blakus vienam no “luksiem”, un tieši šo “luksu” apmeklēja ne mazāk noslēpumainā Kamenska, kura no visiem vairās un ne ar vienu nebiedrojas. Tātad viņš ir uz pareizā ce|a.

Turklāt iepriekšējā dienā beidzot bija parādījušās automašīnas ar citu pilsētu numuriem. Žeņa rūpīgi pierakstīja visus numurus un automobiļu mārku. Tiesa, gandrīz visas automašīnas stundas laikā aizbrauca, palika tikai viena. Viss norisinājās nepavisam ne tā, kā to bija aprakstījis Starkovs, kad deva Žeņam uzdevumu. Bet tas ir saprotams, Starkovs taču arī bija saņēmis informāciju ar citu personu starpniecību. Būtu visai dīvaini, ja, klīstot no mutes mutē, šīs ziņas nebūtu pakļautas nekādām pārmaiņām. Toties tagad Žeņa precīzi zina, kā tas notiek. Ja vēl zinātu arī, kas notiek. Taču visam savs laiks.

Žeņa paskatījās pulkstenī tuvojās pusnakts. Starkovs viņu gaida vienos trīsdesmit, laika vēl ir diezgan. Žeņa mitinājās dienesta dzīvoklī neliela trīsstāvu mājiņā tieši sanatorijas teritorijā. Tas bija izdevīgi visiem — gan Žeņam, tāpēc ka attaisnoja viņa pastāvīgo atrašanos “Ielejā”, gan sanatorijai, tāpēc ka lieliskais meistars elektriķis bija pie rokas jebkurā dienas vai nakts stundā.

Šahnovičs sakārtoja savus pierakstus, vēlreiz tos caurskatīja, aizvēris acis, atkārtoja vairākas reizes, bet pēc tam apmierināts ar sevi lapiņas rūpīgi saplēsa un sadedzināja virtuves izlietnē. Tad iedzēra kafiju un apēda pāris sviestmaižu — gatavot ēdienu viņam nepatika. Beidzot uzvilka vējjaku un izgāja no dzīvokļa.

*   * #

Svetlana Kolomijeca mierīgi gulēja uz vienīgā dīvāna — automašīna viņai pakal galu galā nebija atbraukusi. Vlads laipni bija atvēlējis viņai ērto gultu, bet pats apgūlies uz grīdas, taču aizmigt nevarēja. Viņš klusiņām piecēlās, aizgāja uz vannas istabu, izdarīja sev injekciju, pēc tam apsēdās virtuvē un, cieši aizvēris istabas durvis, ieslēdza magnetofonu. Sākumā viņš mēģināja skatīties scenārijā un salīdzināt to ar mūziku, viņam visu laiku nedeva mieru tās sešas minūtes, kurām nepietika darbības. Vlads prātoja gan tā, gan šitā, mēģinādams pastiept garumā dažas epizodes, taču tad tās “krita” no muzikālā tēla. Beidzot viņš aizvēra acis un sāka klausīties.

Aptuveni pēc divām stundām Vlads magnetofonu izslēdza. Sirdī valdīja miers un apskaidrotība. Viņš bija visu sapratis.

Iegājis istabā, viņš apsēdās uz dīvāna maliņas un noglāstīja Svetlanai galvu. Viņa acumirklī pamodās, it kā nemaz nebūtu gulējusi.

— Kas ir? Nevari aizmigt? Gribi pie manis? — Viņa pastiepa rokas aicinošā žestā.

— Svēta, tikai nemelo man, — Vlads lēnām sacīja. — Tas ir loti svarīgi. Apsoli, ka teiksi patiesību.

— Labi, apsolu. Bet kas ir lēcies?

— Vai tev ir teikts, kas notiks filmas beigās?

Svetlana klusēja. Ir nu gan muļķītis, kāpēc viņš tik loti satraucas? Viņa bija Vladam apsolījusi, ka nemelos. Bet arī tiem tur viņa taču apsolīja, ka klusēs. Ak Kungs, ir nu gan stulbums, gluži kā bērnudārzā — viens solījums svarīgāks par otru.

— Svēta, es tev jautāju, — Vlada balss skanēja biedējoši monotoni, — vai tev kāds ir teicis, kas notiks tajās pēdējās sešās minūtēs.

— Jā, teica, teica, — viņai aiz dusmām izlauzās. — Mēs abi drātēsimies, taisīsim pornogrāfiju. Pats nevarēji iedomāties? Padomā tik, ir nu gan Madrides galma noslēpums!

— Nē, Svēta, tu esi apmānīta. Viņi tevi nogalinās.

Vlads to pateica tik ikdienišķi, ka Svetlana uzreiz nolicēja.

5.  Nodaļa .sestĀ diena, kas iesĀkĀs naktĪ

— Tu it kā nejūties savā ādā, — Nastja ieteicās, paklausīgi sekodama Damiram pa otrā stāva garo gaiteni.

Nepievčrs uzmanību! — Viņš atmeta ar roku. — Es loti steidzos atgriezties, iekams tu neesi aizgājusi gulēt, palūdzu taksometra šoferi braukt ātrāk, un viņš nesās tā, ka mēs divas reizes bezmaz cietām avārijā.

—  Nobijies?

— Nevar noliegt — jā. Vēl līdz šim brīdim nevaru atgūties.

Damirs atvēra sava “luksa” durvis, palaida Nastju pa priekšu

un palīdzējā viņai novilkt vējjaku.

Cigaretes! — viņa pēkšņi apķērās. — Velns, es laikam esmu tās atstājusi uz soliņa. Neiešu taču tagad atpakaļ…

— Tu, Anastasija, mani nenovērtē. Ja jau es esmu parūpējies, lai tev būtu “Martīni”, vai tad tiešām tu domā, ka es būtu aizmirsis cigaretes?

Damirs ar teatrālu žestu izvilka no bāra pudeli, glāzes un paciņu labu mentola cigarešu.

— Paskat tik, esi iegaumējis. — Nastja pasmīnēja. — Ja nepievērš uzmanību sīkumiem, tad var pat noticēt, ka tu patiešām esi iemīlējies.

— Nastjeņka, — Damirs maigi satvēra viņas roku, — kā vēl es varu tev pierādīt savu jūtu patiesumu? Ir pagājušas jau divas dienas, kopš es esmu šeit…

— Trīs, — Nastja nesatricināmā mierā izlaboja.

—  Ko?

— Tu šeit esi nevis divas, bet gan trīs dienas. Šie arī ir tie sīkumi, kas nejauj man noticēt tavu vārdu patiesumam. Es tev nejautāju, kāpēc tu melo, es to pieņemu par faktu. Tu, Damir, esi liels zēns, tev drīz būs jau četrdesmit gadi, un, ja tu melo, tad droši vien tavās acīs tam ir kaut kāds iemesls. Un nemēģini man neko paskaidrot. Pieņem to tikai kā pašu par sevi saprotamu — es neticu nevienam tavam vārdam. Taču tas nebūt mani netraucē apspriest ar tevi jautājumus, kas neprasa patiesīgumu. Piemēram, tavu darbu. Zini, man patika tava filma. Es gribētu noskatīties to līdz galam. Vai drīkst?

— Drīkst. — Damira balss bija kļuvusi ledusauksta. — Tavs tiešums dzen mani kapā. Vai tu tā izturies pret visiem?

— Kā — tā?

— Runā atklātu valodu. Saliec ne tik vien punktus uz “i”, bet arī visas pieturzīmes. Tev droši vien draugu vispār nav?

—  Nav gan, — Nastja piekrita. — Toties man ir mīļotais vīrietis, kurš man aizstāj visus draugus kopā.

-   Anastasija, — Damirs ievaidējās, — tu esi neciešama. Kāds velns mani dīdīja ar tevi aizrauties! Labi, noskaties filmu, bet es pa to laiku uzvārīšu kafiju.

… Uz ekrāna jau pavisam pieaudzis mazdēls izcieta vientulības traģēdiju. “Tu man esi atņēmis runas dāvanas,” viņš pārmeta vectēvam. “Es neprotu normāli izteikt savas jūtas, es varu vienīgi spēlēt. Esmu zaudējis visus draugus, no manis aiziet sievietes, tāpēc ka es nemāku izteikties un varu ar viņām sarunāties tikai ar mūzikas palīdzību.” “Toties tu esi radījis izcilu, nemirstīgu mūziku,” viņam atbildēja mirstošais, aklais vectēvs. “Es to nevēlos! Es gribu, lai man būtu sieva, bērni, draugi, es gribu būt tāds pats kā visi!” “Cilvēkam, kurš sacer dižu mūziku, nevajag būt tādam pašam kā visi,” vectēvs atbildēja. “Ja tevī ir dievišķā dzirksts, tad aizmirsti ikdienas dzīvi ar tās noteikumiem un visām pārējām muļķībām. Tas viss nav domāts tev. Tu esi ģēnijs.” Vectēvs lēnām izdziest, bet mazdēls, stāvēdams pie viņa gultas, neprātīgi kliedz: “Es negribu būt ģēnijs! Negribu, negribu, negribu!…” Un pēkšņi, sapratis, ka neprot izteikt vārdos visas savas sāpes, visu naidu gan pret vectēvu, gan pret sevi pašu, gan pret mūziku, viņš paķer vijoli un sāk spēlēt. Filmas beigas.

Tas, pēc Nastjas domām, bija lielisks darbs. Damirs patiešām ir talantīgs, to būtu grūti noliegt. Filmā pilnā mērā atklājās viņa muzikālie dotumi, un arī sižets bija neparasts.

— Tev patika? — Damirs ieskatījās Nastjai acīs.

—  Loti, — viņa vaļsirdīgi atbildēja. — Vai tev ir vēl kaut kas?

— Ne, es paņēmu līdzi tikai šo vienu kaseti, gribēju parādīt Regīnai.

“Interesanti, bet ko tad vēl tu viņai radīji? Par kuru darbu viņa tevi tik nežēlīgi kritizēja un nosauca par haltūristu? Par šo? Ja atmiņa mani nevil, šodien rīta pusē tu skaidri un gaiši paziņoji, ka Regīna Arkadjevna šo filmu vēl nav redzējusi. Damir Ismailov, tu atkal melo. Taču es netaisos turēt tevi pie vārda un pieķert melos. Es neesmu darbā. Pieņemsim, es likšu tev justies neveikli, parādīšu, kāds tu esi nemākulīgs melis un cik man ir ass prāts. Nu un tad? Man ar tevi pie bikts kopā nav jāiet. Gribi melot — ludzu, dari to pcc sirds patikas! Uz mani tas neattiecas.”

Pec tam Damirs ilgi un maigi skūpstīja Nastju, glāstīdams viņai muguru un liegi spēlēdamies ar viņas garajiem matiem, un atkal Nastja ar savu iekšējo metronomu izskaitļoja situāciju, turklāt dēvēdama sevi par aukstu ciniķi bez vismazākās noslieces uz romantiku. “Es esmu morāla krople,” jau kuro reizi pēdējo dienu laikā viņa klusībā atkārtoja. “Kāpēc es nevaru ļaut sev vaļu un gūt baudu no skaista, talantīga vīrieša aplidošanas? Kāpēc man ir tik garlaicīgi?” Viņa pret Damiru bija iecietīga un šoreiz aizskaitīja līdz divdesmit. Pēc tam piecēlās, novēlēja viņam labunakti un aizgāja uz savu numuru.

*  * Ј

Pāvelam Dobriņinam bija gadu gaitā izstrādājies nepārkāpjams noteikums — nekad nepalikt pie sievietes līdz rītam. Jēdziens “rīts” viņa priekšstatos nesaistījās ne ar kādu noteiktu pulksteņa rādītāju stāvokli. Galvenais kritērijs bija rīta atribūtika — mazgāšanās, sarunas, kopīgas brokastis, vārdu sakot — viss, kas šā vai tā atgādināja ģimenes dzīvi. Pat ja Pavels pamodās svešā gultā pulksten desmitos no rīta, viņš nekavējoties apģērbās un devās projām. Tā viņam bija vienkāršāk.

Palaidis vaļā brunetes skaisto ķermeni, Pāvels paskatījās pulkstenī — gandrīz pusčetri. Tātad divsimt tūkstoši jau tikpat kā kabatā, viņš apmierināts nodomāja. Laiks iet atpakaļ uz savu numuru un kaut mazliet pagulēt.

Brunete pret šo Dobriņina vēlmi izturējās ar izpratni un nemēģināja viņu aizkavēt. Acīmredzot viņi abi šajā zinā bija līdzīgi meklēja gadījuma izpriecas, nevis pastāvīgus partnerus.

Piegājis pie divsimt četrdesmitā numura durvīm, Pāvels klusiņām pieklauvēja. Nesadzirdējis iekšpusē ne mazāko troksnīti, kas liecinātu par to, ka istabas biedrs ir pamodies un tūlīt atvērs durvis, viņš pieklauvēja stiprāk. Klusums. Viņš uzmanīgi nospieda durvju rokturi. Durvis nebija aizslēgtas. “Ir nu gan parazīts,” Dobriņins noskaitās, “pampst kā lācis neaizslēgtā numurā.” Cik reižu viņš nebija Kolu brīdinājis, lai neatstāj durvis va|ā, — viņa, Dobriņina, ādas jaka, fotoaparāts, divkasešu magnetofons un pārējās grabažas taču maksa nenormālu naudu, un pie tam vēl viņu numurā tiek turēta kopējā kase, ne tikai viņa un Nikolaja, bet arī Žeņas likmes spēlē. Apbrīnojama vieglprātība.

Ieslēdzis griestu apgaismojumu, Pāvels grasījās sadot draugam kārtīgu sutu. Nikolajs gulēja nekustīgi, ietinies segā un pagriezies ar seju pret sienu.

— Klau, Kolanič! — Dobriņins viņu skali pasauca. — Celies augšā! Mēs esam apzagti.

Kaimiņš nepakustējās. Pāvels piegāja pie gultas un sapurināja Kolu aiz pleca. Kliedziens iesprūda viņam rīklē.

*  * ❖

Ko lai mēs tagad iesākam? — Svetlana Kolomijeca apjukusi pajautāja. Viņa sēdēja uz dīvāna, basās kājas nolaidusi uz grīdas un plecus apņēmusi ar segu.

—Jātinas projām no šejienes, kamēr vēl nav atbraukuši mums pakal. Mūsu rīcībā ir aptuveni četras stundas.

Vlads lēnām staigāja pa istabu, viņu kratīja drebuli, un viņš nekādi nespēja sasildīties.

Visa nelaime ir tā, ka mums nav kur likties. Mūs nekavējoties atradīs — skaista meitene un kopā ar viņu liliputs. Izteiksmīgs pārītis, nav vārdam vietas.

— Bet ja nu mums aiziet no šejienes, kamēr vēl neesam saķerti, un noslēpties? — Svēta ierosināja. — Atrast kādu pagrabu vai pamestu māju un laiciņu nogaidīt?

—Tu esi aizmirsusi pašu galveno. Es taču esmu “uz adatas”. Vai tu spēj iedomāties, kas ar mani notiks rīt? Cik mums ir naudas?

— Man ir aptuveni divsimt tūkstoši, ne vairāk. Un tev?

— Tikai atceļam.

— Varbūt paspēsim izbraukt no pilsētas, pirms ataust rīts? Vismaz pamēģināsim. Tu zini, kur atrodas stacija?

—  Nav ne attālas nojausmas, es atlidoju ar lidmašīnu. Un tu?

— Es arī. Pilsētas transports nekursē, ielas ir tukšas, nav neviena, kam pavaicāt. Varbūt taksometrs?

— Atkrīt. Mūsdienās normālās pilsētās parastie takšu šoferi naktīs nestrādā. Vienīgi ar mafiju saistītie. Ieskriesim tieši viņiem ķetnās.

— Bet ja nu laimējas, ko, Vlad? Ņemsim privāto.

— Vai tev visi ir mājās? Kurš privātais šoferis pulksten četros naktī ņems savā automašīnā nepazīstamus cilvēkus? Un, ja arī ņems, tad tikai ar vienu nolūku — aizvest uz kādu nomalu vietu un aplaupīt.

— Nu tā taču nevar domāt, Vladiček, — meitene žēlabaini iešņukstējās, — ja uz katru cilvēku raudzīsimies kā uz noziedznieku, tad jau mums vispār nav nekādas izejas. Bet tai ir jābūt, tu mani dzirdi? Noteikti ir jābūt. Mirt tomēr negribas. Vlad, tu taču esi vīrietis, tev kaut kas jāizdomā.

— Tātad tā, meitenīt. — Vlads uz mirkli apstājās, bet pēc tam atsāka vienmērīgiem soļiem staigāt pa istabu. Ja līdz rītam mēs no šejienes netiksim laukā, tad mums ir beigas. Mēģināt projāmbraukšanu ir pārāk riskanti, var sanākt vēl ļaunāk. Iespēja ir tikai viena — palikt. Tādēļ gan tev, gan man jānomaina apģērbs. Tu savā piecdesmito gadu kleitā uzreiz duries acīs. Par mani nav vērts pat runāt — otrās klases skolnieks pieaugušo drēbēs. Vēl ir vajadzīga nauda rijamajam un devai. Tikai es nekādi netieku gudrs, kur lai to dabū, es šajā pilsētā nevienu nepazīstu. Taču, ja mēs atrisināsim problēmu ar apģērbu, naudu un devu, tad mums ir izredzes iziet sveikā. Lūdzu, paklusē piecas minūtes, man vajag padomāt.

Iespiedusies dīvāna stūri, Svēta sastinga. Mans Dievs, kādā šaušalīgā ķeza viņa ir iekūlusies! Viņa tā ari nebija sapratusi, kāpēc Vlads ir nolēmis, ka viņa noteikti tiks nogalināta, tomēr noticēja partnerim bez ierunām. Viņš nebūtu šādi jokojies. Bet ja nu dotos uz miliciju? Izstāstītu viņiem visu līdz pēdējam sīkumam. Tiesa, tad nāksies atzīties, ka viņa ir prostitūta un grasījusies filmēties pornogrāfiskā filmā. Tas, protams, ir noziegums, bet viņa taču atzīs savu vainu, un atzīšanās atbrīvo no kriminālatbildības. Bet kas notiks ar Vladu? Viņus abus iespundēs kamerā, par to nav ne mazāko šaubu, pat ja viņi arī nav vainīgi. Un tur Vladam narkotikas neviens uz paplātes nepienesīs. Nabaga mazulis! Kamerā viņš sajuks prātā.

Svēta apsvēra, kur varētu dabūt naudu. Pārdot pelēko smalkādas jaku, zelta ķēdīti un gredzenu? Šī nav tā reize, kad vaja dzētu skopoties. Bet kā to izdarīt naktī, svešā pilsētā, pie tam vēl steidzīgi? Vairāk nekā par trešdaļu cenas uzsist gaisā neizdosies. Turklāt viņa pat nezina, kur šeit atrodas nakts “utenis” un vai tads vispār ir. Protams, var pamēģināt naudu nopelnīt vecajā, ierastajā veida, tomēr ir pārāk liels risks uzskriet virsū vietējai mafijai, kas kontrolē prostitūciju. Tad jau nu pilnīgi noteikti sveikā cauri netiks. Ko lai dara?

Pēkšņi Vlads apstājās.

Vai tu labi pazīsti pilsētu, no kuras esi atbraukusi? — viņš pavaicāja.

— Protams. Es tur esmu uzaugusi.

— Cik sektoros tava pilsēta ir sadalīta?

Kādos sektoros? — Svēta nesaprata. — Tu domā rajonus,

vai?

—  Cik mafijas grupējumu kontrolē tavu pilsētu? — Vlads uzsvērti skaidri pajautāja.

— Kā lai es to zinu? — Svetlana aizsvilās. — Tu esi galīgi nojūdzies, vai?

— Meitenīt, uzklausi mani! Pilsētā, no kuras esmu atbraucis es, šādi grupējumi ir četri. Mēdz būt pilsētas, kurās ir divi grupējumi. dažās — pat desmit. Saproti, ko es ar to gribu teikt?

Ne. Es neko nesaprotu. — Viņa atkal iešņukstējās.

Ja mēs abi esam sapinušies ar l<aut kādu mafiju, tad mums jāmēģina saistīties ar kādu citu grupējumu. Viņi mums noteikti palīdzēs.

— Kāpēc lai viņi mums palīdzētu?

Viņu starpā ir jābūt konkurencei. Tu apjēdz? Ja viens grupējums dzīsies mums pa pēdām, tad otrs ņems mūs savā aizsardzībā. Viņiem droši vien ir kaut kādi savstarpēji rēķini, un šajā spēlē noder jebkurš trumpis. Tāpēc ari mums ir jaklūst par šiem trumpjiem. Slikti ir vienīgi tas, ka mēs šajā pilsētā esam svešinieki. Grūti būs saprast, kas ir kas. Taču riskēt var. Sāksim ar ģeogrāfiju. Vai tu atceries, kur atrodas kantoris, kur ar tevi notika “pārrunas”.

—  Nē, es pat adresi nezinu. Sludinājumā bija norādīts vienīgi abonenta kastītes numurs, un ari tas pats nevis šajā pilsētā, bet gan citā. Kad es saņēmu atbildi, tur bija rakstīts, ka jābrauc uz šejieni un par ierašanās laiku jāpaziņo iepriekš pēc tas pašas adreses. Šeit mani sagaidīja un ar automašīnu aizveda pie Semjona.

— Ceļu neiegaumēji?

— Nē. Es vispār slikti orientējos svešās vietas. Bet uz baseinu veda vakarā, bija jau tumšs. Uz šejieni arī atveda vakarā.

Tas ir slikti. Būtībā nav nekādas informācijas. Mani arī sagaidīja lidostā un atveda uz šejieni. Tiesa, tas notika no rīta, taču arī es ceļu neiegaumēju, tobrīd tas šķita pavisam nevajadzīgi. Labi, pamēģināsim piekļūt atrisinājumam no otras puses.

*  * *

— Semjon, kā tu kaut ko tādu varēji pieļaut?

— Man nebija citas izejas. Viņš mani pazina. Mēs abi kādus piecus gadus dzenājām bumbu vienā komandā, neskaitāmas reizes esam nakšņojuši vienā teltī. Viņš taču bija pārliecināts, ka mani ir ietupinājuši, pie tam vēl uz piecpadsmit gadiem.

— Tu mierīgi varēji būt jau iznācis brīvībā.

— Kā tad! Par slepkavību, kas saistīta ar izvarošanu? Tā nu mani būtu laiduši ārā! Lieta taču bija skandaloza, visa komanda to zināja. Kad es aizlaidos no izmeklēšanas, visus puišus ar treneri priekšgalā pa desmit reizēm vazāja uz pratināšanu, tā teikt, vai viņi nezina, kur es varētu slēpties. Kopš tā brīža es Maskavā savu kāju vairs neesmu spēris, noslēpos drošā vietā, nomainīju dokumentus. It kā izkūlos ar veselu ādu, līdz šim brīdim neviens mani nav atradis. Un vajadzēja arī kaut kam tādam notikt — Ko|a Allļorovs. mans sirdsdraugs. Un pazina taču mani, kaut velns viņu būtu parāvis, kaut arī pagājuši jau tik daudzi gadi. Atgriezies Maskavā, viņš visiem mūsu kopīgiem paziņām būtu stāstījis, ka saticis mani Pilsētā. Kā jums šķiet, vai šīs runas nebūtu nonākušas milicijas ausīs? Noteikti atrastos kāds ķēms, kurš nosūdzētu. Vai nu idejas vārdā, vai tāpat vien — aiz riebīga rakstura. Un vēl ļaunāk ir tas, ka Allļorovs redzēja mani kopā ar Zaripu.

— Pirms tu viņu…

— Tieši tajā brīdī. Iedomājieties, Zarips gārdz manās rokās, bet te pēkšņi aiz krūmiem parādās Allļorovs un metas man klāt kā labākajam draugam. Ko man bija darīt? Viņš skatās uz Zaripu un stingst aiz šausmām, bet es skatos uz viņu, uz Kolu, un domāju, kā lai es tagad izkuļos no visas šitās putras. Nekas cits neatlika, biju spiests pārlauzt viņam sprandu.

— Tas visu sarežģī. Kaķīt, ko teiksi tu?

Alfjorova līķi noslēpt kā parasti mēs nevarējām. Viņš taču bija atpūtnieks, viņu meklēs. Tāpēc mēs viņu aiznesām uz numuru un atstājām tur. Viņš dzīvoja kopā ar kaut kādu āmurgalvu, kurš nelien ārā no svešām gultām. Vispirmām kārtām ķersies klāt tam, mēģinās piešūt slepkavību aiz greizsirdības vai arī vardarbību pēc kopīgas iedzeršanas. Nostrādāts viss ir tīri. Mēs izmantojām dienesta ieeju un kravas liftu, tā ka neviens mūs neredzēja.

— Bet Zarips?

—  Zaripu mēs pagaidām aiznesām uz kotedžu, nevarējām taču viņu atstāt alejā. Automašīna aizbrauca uzpildīt benzīnu. Tikko tā atgriezīsies, tūlīt pat aizvedīsim viņu uz paviljonu.

— Tu esi pārliecināts, ka Zaripu neviens nemeklēs? Vai viņa ģimene zina, uz kurieni viņš ir aizbraucis?

—    Zaripa ģimene zina, ka viņš ir psihiski slims, tāpēc arī nespēj ilgstoši strādāt vienā vietā. Mētājas starp Pilsētu un savu ciematu, mēdz pat gadīties, ka viņš pazūd uz vairākām nedēļām, un neviens neuztraucas un viņu nemeklē. Par viņu neviens neliekas ne zinis. Kad mēs sapratām, ka Zarips ir kļuvis nekontrolējams un viņu vajag novākt, mēs plānojām inscenēt pašnāvību, ja nu viņu tomēr sāktu meklēt. Pašnāvība akūtas psihozes stāvoklī nav nekas neparasts. Tomēr Alfjorova dēļ es uzskatīju par nepieciešamu izvairīties no lieka riska. Tik mierīga pilsētā divi līki vienā dienā tas izskatītos aizdomīgi.

— Bet ja nu līki izvestu ārpus apgabala robežām? Lai viņu atrod tur…

Nav laika. Mūsu pašreizējā situācijā mirstīgo atlieku izvešana uz cilu apgabalu atkrīt. Mēs neprotam līķus legalizēt, tāpēc arī nemaz nav vērts pie tā ķerties. Baidos, ka ar Alfjorovu mums viss nesanāca tik gludi, kā vajadzētu, bet tur jau neko vairs nevar darīt. Visus iepriekšējos upurus mēs esam slēpuši, ne par vienu no tiem nav ierosināta krimināllieta. Diletantisks pašnāvības inscenējums stāvokli tikai pasliktinātu. Likvidēsim Zaripa līķi paviljonā, kā parasti.

— Cik ir pulkstenis?

— Bez piecām minūtēm četri. Līdz kādiem septiņiem Alfjorova līķi diezin vai atradīs. Ja viņa kaimiņš vienos nakti nebija numurā, tad viņš vai nu ir atgriezies vēlāk un, neko nemanījis, pa tumsu aizgājis gulēt, vai arī pārradīsies tikai no rīta. Mums vajadzētu paspēt.

Tu tā domā? — Kaķītis lunkani piecēlās no dīvāna un paskatījās pa logu. Pa sanatorijas vārtiem iebrauca divas milicijas automašīnas ar ieslēgtām bākugunīm. — Rādās, ka nu jau mēs neko vairs nepaspēsim. Izklīstam. Paldies Dievam, ka vismaz Asanovs ir aizbraucis.

Jaunais operatīvais darbinieks, kurš sēdēja pretī Nastjai, izskatījās noguris, viņa seja bija pelnpelēka, skatiens izdzisis. Nav jau arī nekāds brīnums, Nastja nodomāja, viņi strādā "Ielejā” no četriem rītā, bet šobrīd jau ir gandrīz divpadsmit dienā.

Viņa loti gribētu detektīvam palīdzēt. Un viņa arī zināja, ka varētu palīdzēt.

— Uzvārds, vārds, tēvvārds?

— Kamenska, Anastasija Pavlovna.

— Dzimšanas gads un vieta?

— Maskava, tūkstoš deviņi simti sešdesmitais.

— Mājas adrese?

— Maskava, Ščolkovas šoseja četrdesmit divi, dzīvoklis piecdesmit viens.

— Darbavieta?

— Maskavas Galvena iekšlietu pārvalde.

Nastja gaidīja, ka vietējās milicijas darbinieks tūlīt veltīs viņai pārsteigtu skatienu, priecīgi pasmaidīs un viss ievirzīsies ierastajā gultnē — viņa iesaistīsies izmeklēšanā un analizēs informāciju, vārdu sakot, darīs to, ko viņa prot un kas viņai patīk. Tūlīt…

— Vai jus pazīstat Nikolaju Alfjorovu?

— Jā.

— Kad jūs viņu redzējāt pēdējo reizi?

Sākumā Nastja uz visiem jautājumiem atbildēja apzinīgi, atcerēdamās vissīkākās detaļas un pat riskēdama izdarīt iepriekšējus secinājumus. Tomēr operatīvais darbinieks, kurš bija stādījies priekšā ka Andrejs Golovins, itin kā nepamanīja viņas centienus. Un nemēģināja ar Nastju neko apspriest. Tikai uzdeva jautājumus. Labi, Nastja nodomāja, viņš ir noguris, viņš jau ir nopratinājis tik daudzus cilvēkus, nevajag uz viņu dusmoties.

Kad saruna beidzās, viņa piesardzīgi sacīja:

Biedri vecāko leitnant, ja vien varu būt noderīga, tad es ar lielāko prieku…

—  Liecieties mierā, labāk atpūtieties, iztiksim bez jūsu palīdzības. — Golovins atmeta ar roku, un viņa balsī skanēja tāda necieņa, ka Nastjai šķita, it kā viņai būtu iesists ar knipi pa degunu. Paspēra ar kāju malā kā tādu bezsugas kucēnu, kurš nekaunīgi lien pie bļodas, kas paredzēta dižciltīgam dobermanim.

Līdz pusdienām vēl bija laiks, un Nastja nolēma aizstaigāt

līdz pastam, izņemt patēva solīto naudas pārvedumu un pie reizes ari viņam piezvanīt.

Maskavā, Petrovkā 38, pulkvedis Gordejevs noturēja ikrīta operatīvo sanāksmi.

No Pilsētas ir pienācis ziņojums, ka atrasts Maskavas iedzīvotāja Nikolaja Alfjorova līķis. Viņš strādāja akciju sabiedrībā “Norlh Trade Limited”. Vai kāds no jums par tādu ir dzirdējis?

— Pa mūsu līniju — ne, — nekavējoties atbildēja zobgalīgais Kola Selujanovs, viens no Gordejeva nodaļas pieredzes bagātākajiem darbiniekiem. — Vajadzēs apvaicāties kaimiņiem.

“Kaimiņi” — tā bija domāta Nodaļa cīņai ar ekonomiskajiem noziegumiem.

— Uzzini! — Viktors Aleksejevičs piekrītoši pamāja ar galvu.

Aizstaigā tūlīt pat, var gadīties, ka mums nāksies kaut ko

izlemt.

Selujanovs atgriezās pēc desmit minūtēm.

— Biedri pulkvedi, situācija ir neskaidra. Viņiem firma ir labi zināma, viņi ap to staigā riņķī un apkārt kā runči ap krējuma podu, tomēr neko konkrētu pagaidām inkriminēt nevar. Kaut ari ir pārliecināti, ka tur tiek veiktas kādas apšaubāmas operācijas. Viņi pilnīgi pieļauj iespēju, ka ģenerāldirektora šofera noslepkavošanas motīvi varētu būt meklējami Maskavā.

—Bet vai palīdzību prasa? Gordejevs izņēma no mutes brillu kājiņu, ko parasti grauza, kad apdomāja kaut ko svarīgu.

— Nu… — Selujanovs nosmīnēja. — Mājiens bija.

—Tātad mājiens bija. — Rausītis nopūtās, atkal iebaza mutē brillu kājiņu un iegrima pārdomās, bet pēc brīža satrūkās. Starp citu, tajā Pilsētā sanatorijā “Ieleja” atpūšas mūsu Nastasja. Kur palika telefonogramma? Vēl tikko taču turēju to rokā. Re, kur ir! Pareizi, Alfjorovs arī ārstējās “Ielejā”. Tur arī tika nogalināts. Nav slikti, vai ne? Liksim to aiz auss.

Lduards Pctrovičs Deņisovs nebija dusmīgs vien. Viņš aiz niknuma vairs nevaldīja pār sevi.

— Vai kāds beigu beigās var man paskaidrot, kas notiek tajā nolādētajā “Ielejā”? Mūsu cilvēks tur sēž jau četrus mēnešus, bet jēgas nekādas. Un rezultātā — slepkavība. Neklusē, Toļa, neklusē, saki kaut ko!

Izlūkdienesta priekšnieks Anatolijs Starkovs domīgi kodīja pirkstu kauliņus. Pagājušajā naktī viņš no Žeņas Šahnoviča bija saņēmis daudz jaunas informācijas, tiesa, diezgan nepilnīgas un nesistematizētas… Viņam bija vajadzīgs laiks pārdomām, bet te pēkšņi — kaut kāda maskavieša noslepkavošana. Maskavietis grozījies ap to pašu Kamensku, kuru Sahnovičs nekādi nevarēja atšifrēt. Vai viens ar otru ir savstarpēji saistīti?

Starkovs caur pieri paskatījās uz cilvēku no Pilsētas iekšlietu pārvaldes. Kāpēc viņš klusē? Viņam taču arī par to ir jāuzņemas atbildība. Starkovs pret viņu izjuta nepatiku, taču izturējās ar cieņu. Kaut arī viņš uzvedas augstprātīgi, tomēr savu darbu veic apzinīgi un vienmēr palīdz, ja tas ir vajadzīgs, vēl ne reizi nav atteicis, pat ja runa ir bijusi par sīkumiem. Acīmredzot Eduards viņu stingri tur dzelzs tvērienā. Nu, ja jau klusē, tad viņš, Starkovs, izspēlēs savu kārti, kaut arī nav īsti skaidrs, kas tā par karti — neizskatās stiprāka par astoņnieku, bet ja nu pēkšņi izradās, ka tas ir trumpis?

Pilsētā ir divi cilvēki, kuri cenšas no kāda noslēpties. Pirms stundas man piezvanīja Igors, viņš ir atbildīgs par viesnīcām, un paziņoja, ka agri no rīta, ap pulksten sešiem, kad meitenes dodas projām no numuriem, pie vienas no viņām ir vērsusies jauna sieviete ar gadus astoņus deviņus vecu bērnu un lūgusi palīdzēt. Viņa esot profesionāle, iemeslus, kāpēc atrodas Pilsētā, neesot vēlējusies izpaust. Mājā, kur viņi izmitināti, noticis ugunsgrēks. Viņa nevēloties iegāzt savus aizbildņus un meklēt palīdzību milicijā. Nodegušajā dzīvoklī palikusi nauda, dokumenti, apģērbs. Sieviete esot īpaši brīdināta, lai nerēgojas uz ielas. Tāpēc arī viņa lūgusi dot viņai un bērnam kaut kur patvērumu, bet pati sazināšoties ar saviem aizbildņiem, un tie viņu savākšot.

Mūsu meitene šai sievietei neatteica. Vinu starpa arī valda kaut kas līdzīgs solidaritātei. Taču Igoram vina, protams, paziņoja nekavējoties. Es pārbaudīju, ugunsgrēks patiešām ir bijis. Ugunsdzēsēji notikuma vietā ieradās puspiecos no rīta.

— Interesanti, — sarunā iesaistījās cilvēks no Pilsētas iekšlietu pārvaldes. — Pulksten trijos četrdesmit naktī uz dežūrdaļu zvana no 'ielejas” un paziņo, ka tur ir atrasts līķis. Bet aptuveni pēc pusstundas Pilsētas otrā galā sākas ugunsgrēks. Tur ir par ko padomāt.

—  Kur tā sieviete ar bērnu atrodas pašlaik? — Denisovs pavaicāja.

Pie mums. Mēs vinu uzreiz savācām, — Starkovs steidzīgi atbildēja.

— Vediet vinu šurp, es pats ar vinu parunāšu. Bet jūs, — Denisovs pagriezās pret cilvēku no Pilsētas iekšlietu pārvaldes, — es brīdinu — lieniet vai no adas laukā, taču slepkavība sanatorijā ir jāatklāj. Tas ir vajadzīgs gan man, gan jums. Ja Pilsētā ir parādījušies konkurenti, man ir nepieciešamas brīvas rokas, lai ar viņiem cīnītos. Tāpēc man nenāk ne prātā ar kādu dalīties savās divās iespejās. Turklāt man jāsaprot, kas šeit galu galā notiek.

Pirmā plāna dala bija veiksmīgi izpildīta. Kad no dzīvokļa sāka velties dūmi, Svēta ar Vladu izskrēja uz ielas, no tuvākā telefona automāta izsauca ugunsdzēsējus un gaidīja, līdz salasīsies pūlis. Tik agrā rīta stundā, protams, daudz ļaužu nesapulcējās, tomēr viņu pilnīgi pietika, lai, nepievēršot sev uzmanību, noskaidrotu, kur atrodas visdārgākā viesnīca. Leģendu Vlads izdomāja ar tādu aprēķinu, lai butu minimāls risks, ja viņiem tomēr neveiktos un viņi atkal nokļūtu to rokās, no kuriem mēģināja aizbēgt. Ja Vlads un Svetlana aizietu no dzīvokļa bez jebkāda iemesla, uzreiz būtu skaidrs, ka viņiem ir radušās aizdomas, ka viņi kaut ko nojauš, un tad viņus noteikti gribēs novākt. Bet aiziet projām, kad izcēlies ugunsgrēks, — tas ir pilnīgi dabiski. Vlads īpaši uzstāja drošības apsvērumu dēl uzsvērt, ka viņi nav gribējuši iegāzt savus darba devējus.

Patvērumu Vlads un Svēta bija atraduši. Nu atlika noskaidrot, kā ķetnās viņi ir nokļuvuši — pie tiem, kas viņus bija nolīguši filmēšanai, vai pie to konkurentiem. Izredzes — piecdesmit pret piecdesmit, tomēr tas katrā ziņā bija labāk nekā simtprocentīga garantija dabūt galu. Vlads ne mirkli nešaubījās, ka bojā jāiet ne tikai Svetlanai. Ja viņš visu ir pareizi sapratis, tad Svētu nogalinās viņa acu priekšā, un tas nozīmē, ka arī viņu dzīvu neatstās.

#  * #

Kad no vietējās prostitūtas dzīvokļa viņus pārveda uz citu vietu, Vlads, nepaļaudamies uz draudzenes apkērīgumu, vēlreiz deva viņai sīkus norādījumus.

— Par kino — ne vārda. Saprati? Stāsti par sludinājumu, par pārrunām, par baseinu, par turku sultānu. Izdomāt neko nevajag, stāsti vienīgi patiesību. Bet par kino — klusē!

— Kāpēc? — Svetlana bija neizpratnē.

Tāpēc, ka nav zināms, pie kā mēs esam nokļuvuši. Sludinājums avīzē, abonenta kastīte — tā ir informācija, kas pieejama ne tikai man un tev. Tic ir pilnīgi legāli dati, un mūsu zināšanas par tiem nerada mums nekādus draudus. Kino — tas ir pavisam kas cits. Ja mēs par to sāksim runāt, tad nav iespējams paredzēt, kas viņiem ienāks prātā. Man nav neapgāžamu argumentu, es ari pats nezinu, kāpēc nedrīkst stāstīt par filmēšanu. Tomēr jūtu, ka nedrīkst.

— Labi, es neko neteikšu, — Svetlana paklausīgi piekrita.

To dažu stundu laikā, kamēr bija pazīstama ar Vladu, Svetlana jau bija pieradusi paļauties uz viņu. Šis mazais cilvēciņš ir uzņēmies rūpes par meiteni, viņš ir gudrāks, viņš labāk aptver situāciju, viņš Svētu glābj. Kaut tikai viņš nesāktu mocīties ar narkotiku trūkumu. Svēta nodomāja, ka ir ar mieru atdot savu pēdējo rotaslietu un likties gultā vienalga ar ko, lai tikai sagādātu Vladam kārtējo devu. Ja Vlads ir uzņēmies viņu glābt, tad arī viņai ir jāparūpējas par Vladu. Ir gan viņš tomēr īsts aktieris, Svetlana sajūsmināta nodomāja. Kamēr viņi klīda starp dīkdieņiem ugunsgrēka vietā, ka arī vēlāk, pie viesnīcas, viņš nebija atkāpies no “mammas” ne soli, stāvēja, apskāvis viņu ap gurniem, slēpdams seju kleitas krokās. Uz mata kā pārbijies puišelis. Protams, dienas gaismā Vlada patieso vecumu noslēpt neizdosies, tomēr, ja viņus ir sākuši meklēt, zināmu laika sprīdi viņi tik un tā ir vinnējuši. Sieviete ar bērnu nebūt nav tas pats, kas prostitūta ar liliputu, par to nav nekādu šaubu.

*   ❖ *

Nastja Kamenska ātri klaudzināja rakstāmmašīnu, laiku pa laikam ielūkodamās angļu tekstā. Viņa jau bija iemanījusies atdarināt Makbeina stilu, viņam raksturīgo manieri frāžu veidošanā, viņa leksiku. Tulkojums virzījās uz priekšu raiti, vienā elpas vilcienā, sižets bija interesants, un Nastja visiem spēkiem centās pilnībā nodoties darbam. Tomēr kaut kas viņu traucēja gūt baudījumu no grāmatas. Un Nastja zināja, kas tieši. Aizvainojums.

Viņa mēģināja izdomāt dažnedažādus attaisnojumus operatīvajam darbiniekam Andrejam Golovinam, tomēr atcerējās, kā aukstajā, smidzinošajā oktobra lietū vientuļa bija stāvējusi uz Pilsētas stacijas perona, kā, pārvarēdama sāpes, stiepusi somu ar vārdnīcām vienā rokā un portatīvo rakstāmmašīnu — otrā, kā devusi kukuli dežurējošajai administratorei, kā aiz sāpēm un pazemojuma raudājusi savā numurā. Un vēl viņa atcerējās Gordejeva piesarkušo seju, kad viņš lūdza vietējās kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieku palīdzēt viņai, jaunai sievietei. Tas viss sasummējās vienā liela AIZVAINOJUMA, tik pamatīgā, tik skaudrā, ka Nastja vairs nejutās mierīga un racionāla, vienaldzīga un aukstasinīga, par kādu viņa parasti sevi uzskatīja. “Padomā tik,” viņai ienāca prātā, “izrādās, ka man var būt arī normāli cilvēciski pārdzīvojumi. Man ir žēl vecās Regīnas Arkad jevnas, kuru nekaunīgi krāpj viņas mīļotais skolnieks. Man pat mazliet ir žēl tā Kolas Alfjorova — jauks, labsirdīgs puisis, vienkāršs un pilnīgi vaļsirdīgs. Bet pats galvenais — es esmu apvainojusies. Nekad nebutu domājusi, ka uz kaut ko tadu esmu spējīga. Kas no tevis, Kamenska, to būtu gaidījis!”

Nastju mazliet pārsteidza, ka visas dienas laikā pie viņas ne reizi nebija ienācis Damirs. Protams, viņš nebija iemīlējies, tomēr kaut kāda iemesla pēc gan vakar, gan aizvakar taču Nastja viņam bija vajadzīga. Vai tad šodien pēc viņas vairs nav vajadzības? Interesanti, kāpēc? Kaut gan, Nastja atcerējās, pie viņa droši vien ir Regīna. Pēc pusdienām vecā sieviete bija ienākusi pie savas kaimiņienes, brīdinājusi, ka iet pie Damira skatīties viņa darbu, un aicinājusi Nastju sev līdzi. Nastja savukārt atrada pieklājīgu ieganstu, lai atteiktos, — patiesībā viņa filmu jau bija redzējusi, un apbēdināt večiņu, ka tās dārgais Damirs kādam ir paspējis parādīt savu darbu agrāk nekā vecajai skolotājai, Nastjai negribējās. Par slepkavību saceltā kņada kaimiņieni, šķiet, īpaši nebija satraukusi. Regīna Arkadjevna Nastjai atgādināja veco, gudro bruņrupuci, ko šajā dzīvē nekas jau vairs nespēj pārsteigt. Droši vien viņa pašlaik sēž Damira “luksā”, malko konjaciņu un ķidā filmu, kas Nastjai tik loti bija patikusi. Interesanti, kādus trūkumus viņa tajā saskatīs?

Iepriekšējās divas dienas Nastja bija gājusi gulēt krietni vien pāri pusnaktij. Uzkrājies nogurums lika sevi manīt. Tulkojuma norma bija izpildīta, un Nastja ar tīru sirdsapziņu devās pie miera agrāk nekā parasti.

6.  Nodaļa .septĪtĀ diena

Viktors Aleksejevičs Gordejevs pavadīja ce|ā Juru Korotkovu, ko bija nolemts sUtīt uz Pilsētu tikt skaidrība par maskavieša Nikolaja Alfjorova noslepkavošanu. Visa iepriekšējā diena bija pagājusi, lai savāktu informāciju par bojā gājušo, viņi strādāja plecu pie pleca ar puišiem no nodaļas cīņai ar ekonomiskajiem noziegumiem, tiesa, neko būtisku gan neuzzināja, tomēr radās iespaids, ka tā ir bijusi “pasūtījuma” slepkavība.

Gordejevs piezvanīja uz Pilsētu savam paziņam Sergejam Mihailovičam, kas vadīja vietējo kriminālmeklēšanas nodalu.

—  Kā klājas manai darbiniecei? Atpūšas? — viņš sākumā painteresējās.

Klausule iestājās neveikls klusums. Gordejevs saausījās.

— Vai tik tu. Sergej Mihailovič, nebūsi aizmirsis manu lūgumu? Tu man apsolīji viņu sagaidīt un palīdzēt, lai dabutu vienvietīgu numuru. Vai visu izdarīji?

—  Es, Viktor, esmu noskrējies nejēgā, pats zini, kā tas ir. Uzdevu to vienam no saviem jauniņajiem, viņam vajadzēja visu izdarīt.

Un tu pārbaudīji, vai viņš to ir izdarījis vai nav? Nebiedē mani, Sergej Mihailovič! (a ar manu meitenīti kaut kas lēksies, es savu mūžu viņas priekša neizpirkšu vainu. Es taču viņu pierunāju braukt uz sanatoriju.

— Neuztraucies, Viktor! Viņš ir apzinīgs puisis, noteikti būs visu izdarījis. Pagaidi mirklīti, es tūlīt pārbaudīšu.

Gordejevs dzirdēja, kā Sergejs Mihailovičs griež eita telefona aparāta ripu.

— Kur ir Stepans? Lai ienāk pie manis.

— Kamēr tu gaidi savu Stepanu, izstāsti man — kas tas tev par maskavieti “Ieleja”? — Gordejevs iejaucas sarunā.

Tātad esi jau informēts, — Sergejs Mihailovičs neapmierināts novilka. — Tavs klients?

Nē. Vai uz karstām pēdām neatklājāt?

Pagaidām vēl nav izdevies. Varbūt tev ir kādas idejas?

— Ir pamats pieļaut, ka tas ir bijis “pasūtījums” no Maskavas. Vai pieņemsi manu detektīvu?

— Lai notiek, sūti šurp! Pagaidi, Stepans ienāca.

Pēc pēkšņā kapa klusuma Gordejevs saprata, ka sarunas biedrs ir aizsedzis mikrofonu ar plaukstu. Saruna ar Stepanu ieilga, un tas nevēstīja neko labu. Beidzot atskanēja Sergeja Mihailoviča balss, nu jau mazliet samulsusi.

— Tā nu ir sanācis, Viktor… Vārdu sakot, meiteni neviens nav sagaidījis. Gadījies misēklis. Tobrīd nav bijis nevienas brīvas automašīnas, visas aizsūtītas dienesta uzdevumos.

— Un neviena vīrieša ar divām rokām tev arī nebija? — Gordejevs ne pa jokam noskaitās. Tādos brīžos, nevaldāma, pāri malām plūstoša niknuma pārņemts, viņš patiešām izskatījās apaļš kā rausītis, pilnībā attaisnodams jau agrā jaunībā pielipušo iesauku. — Es, starp citu, nemaz nelūdzu tevi sūtīt viņai pakal automašīnu. Es lūdzu viņu sagaidīt un pavadīt līdz sanatorijai, īpaši pieteicu, ka viņa nedrīkst nest smagas somas, ka viņai sāp mugura. Vienvietīgu numuru vismaz sarunājāt?

— Sarunājām. Tiesa, mēs nevarējām viņu brīdināt, pie kā jāvēršas, taču viņa, jādomā, arī pati būs sapratusi, ka jāatsaucas uz mums.

Kā gan viņa varēja uz jums atsaukties, ja pat nezināja, vai jūs vispār esat atraduši par vajadzīgu piezvanīt uz sanatoriju? To nu es no tevis negaidīju, Sergej Mihailovič, Dieva vārds, negaidīju. Tu esi pamatīgi mani iegāzis. Labi, ķersimies pie lietas. Rīt pie jums ieradīsies majors Korotkovs. Sagaidīt nevajag, viņš pats līdz jums aizkļūs. Viss.

Viktors Aleksejevičs niknumā nosvieda klausuli uz aparāta. Jura Korotkovs klusēdams nogaidīja, kamēr vētra rimsies. Kad Rausītis pārstāja uz tīras papīra lapas zīmēt rombiņus un pastiepa roku, lai paņemtu brilles, jo tas nozīmēja gatavību strādāt, Jurijs riskēja sarunu turpināt.

— Viktor Aleksejevič, kā jums šķiet, vai sanatorijā zina, ka Nastja strādā kriminālmeklēšanas pārvaldē?

Gordejevs paraustīja plecus.

— Ja no Pilsētas nodaļas par viņu ir zvanījuši, tad droši vien zina. Tomēr var gadīties arī tā, ka administrācija zina, bet atpūtnieki — ne. Vajadzētu to noskaidrot sīkāk. Nastasja noteikti jāizmanto, viņa varēja redzēt un dzirdēt daudz ko interesantu. Vienīgi jāizlemj, vai iesaistīt viņu izmeklēšanā kā mūsu darbinieci vai arī paturēt tādā kā “nelegālā stāvoklī”. No tā ir atkarīgs arī tavs darbs “Ielejā”.

— Es ierosinu aicināt palīgā Leonīdu Petroviču.

— Laba doma, — Rausītis atzinīgi pamāja ar galvu. — Loņa ir pieredzējis operatīvais darbinieks, ātri vien sapratīs, kas ir kas. Vienīgi vajag izdomāt, kā brīdināt Nastju, ka brauc tieši tu, un tomēr neminēt tavu uzvārdu. Ko var zināt, pa kādu telefonu viņa runās. Ja no automāta, tad tas, protams, uzdevumu atvieglo. Tomēr neriskēsim. Pakustini smadzenes — ko viņa par tevi zina? Kaut ko neitrālu, piemēram, vaļasprieku vai iecienīto cdienu.

Jura k|uva domīgs. Patiešām, ko? Ja nedrīkst pieminēt ne vārdu un uzvārdu, ne ārējās pazīmes, ne darbavietu, tad ko drīkst?

— Viņa zina manas labas draudzenes vārdu, — Korotkovs nedroši sacīja.

— Loti labas? — Rausītis pasmīnēja.

— Loti.

Tas der. F,j un nokārto komandējumu, bet es piezvanīšu Loņam.

Nastjas patēvs Leonīds Petrovičs bija labi pazīstams ar Gordejevu, ilgus gadus nostrādājis kriminālmeklēšanā, bet pēdējā laikā bija mācībspēks Augstākajā neklātienes juridiskajā skolā. Uz viņu Viktors Aleksejevičs varēja pilnībā paļauties.

❖   # 5*

Masierim Kaķītim piemita patiešām dzīvnieciska intuīcija. Ka ieganstu minēdams preferansa partiju, viņš kādā brīvā numurā bija sapulcinājis Damiru, Semjonu un Ķīmiķi, lai tiktu skaidrībā par radušos situāciju un saprastu, cik lielā mērā tā viņus apdraud. Par ugunsgrēku un Svetlanas Kolomijecas un sīkalas Vlada pazušanu viņi jau zināja. Nu vajadzēja izlemt, vai ir vērts nodarboties ar viņu meklēšanu vai arī, ņemot vērā radušos sarežģījumus, atstāt visu likteņa varā. Un tieši šīs apspriešanas gaitā Kaķītim arī radās sliktas priekšnojautas, ka Semjons kaut ko noklusē.

— Marcevs ir saprātīgs cilvēks, viņš neprasīs, lai viņa pasūtījums tiktu izpildīts nekavējoties. Lēkmi viņš pārcietis pirms mēneša un cer, ka viņa rīcībā ir kādi divi trīs mēneši. Pa šo laiku mēs piemeklēsim viņam cilvēkus un visu izdarīsim. Tagad pieņemsim, ka meiča un liliputs, glābdamies no ugunsgrēka, kaut kur ir aizbēguši un mēģinās ar milicijas palīdzību mūs atrast. Vai viņi varētu to izdarīt?

— Nevarētu, — Semjons pārliecināti atbildēja. — Viņi nezina ne adreses, ne telefonu numurus. Vienīgi abonenta kastītes numuru citā pilsētā, bet tur ir iesaistītas tik daudzas fiktīvas personas, ka viņi savu mūžu mūs neatradīs. Mazuli es no lidostas vedu sava automašīna ar nomainītiem numuriem, neviens no algotajiem šoferiem viņu nav ne acīs redzējis. Meiča brauca kopā ar mani un Gariku, taču vienmēr vakaros, krēslā vai tumsā. Diezin vai viņa ir iegaumējusi kaut ko konkrētu.

— Vai bez tiem diviem mums Pilsētā ir palikušas vēl kaut kādas “astes”? Kaut kas tāds, ko varētu atrast milicija?

Semjona balss palika it kā tikpat nešaubīga, tomēr kaut kas tā īsti nepārliecināja… Kaķītis saspringa. Kaut kur šeit slēpjas briesmas. Viņš pievērsa uzmanību Ķīmiķim.

Vai tu par savu meitenīti esi pārliecināts? No viņas puses nebUs nekādu pārsteigumu?

Kaķīt, ko tu runā! Tas taču nav sācies vakar. Ja jau Vera tik ilgi ir klusējusi, tad kāpēc lai viņa tagad vērtu muti vajā?

Man radies tāds iespaids, ka iepriekšējā reizē noticis kaut kāds ekscess. Varbūt es maldos?

—  Neuztraucies! Parasts meiteņu untums. Viņai, redziet, nepatika Asanovs. Vera ir līdz ausīm tādos mēslos, ka liec viņu gultā kaut vai ar krokodilu — visu pacietīs.

Nu labi, būs vien tev jātic. Damir, bet kā klājas tavai mīlestībai? Kā viņa jūtas?

—  Manuprāt, viņa vispār neko nejūt. Auksta kā ledus, — režisors mēģināja atjokoties. — Ne ar ko viņu nevar savaldzināt. Taču vienu es varu teikt droši — par mums viņa neinteresējas. Nekādu jautājumu, nekādu mājienu. Noņemas ar savas veselības uzlabošanu un tulkojumu. Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka neko aizdomīgu Kamenska nav pamanījusi.

— Vai tu vari garantēt, ka viņa nav ievērojusi Zaripu?

—  Es parkā tik skali kliedzu un saucu viņu, ka, manuprāt, apslāpēju visas skaņas kilometra rādiusā. Kamenska tūlīt pat pievērsa uzmanību man, un bez tam viņa nepavisam neizskatījās nobijusies. Drīzāk domīga. Kopš tā brīža, kad Zarips sāka Kamensku meklēt, es visu laiku centos būt ar viņu kopā. No vienas puses, sargāju viņu no tā psihopāta, bet no otras — mēģināju izdibināt, vai viņa nav pamanījusi Zaripu. Nē, Kamenska ir absolūti mierīga, viņai nav bail no tumsas, pat instinktīvi ne, viņa nebaidās viena pati staigāt ne pa neapgaismotiem gaiteņiem, ne vēlu vakarā parkā. Ja viņu kaut kas būtu satraucis, kaut vai tikai zemapziņas līmenī, tam noteikti vajadzētu izpausties viņas uzvedībā.

—  Nu ko tur teikt, pārliecinoši. Es savukārt pārmeklēju Kamenskas numuru, tur nav nekā, kas vedinātu domāt, ka viņa interesējas par mums. Semjon!

— Kas ir? Semjons no negaidītā uzsauciena satrūkās.

— Man šķiet, ka tev vajadzētu but vēl kaut kādiem apsvērumiem. Nu, klāj laukā, neturi sveci zem pūra!

Kaķītis maigi uzspieda ar ķepiņu, tomēr nagi jau bija ieurbušies miesā. Pēc tā, kā Semjonam noraustījās sejas muskuļi, Kaķītis saprata, ka ir trāpījis īstajā laikā un īstajā vietā.

Semjons atzinās un izstāstīja par Vasilija Grušina noslepkavošanu, par kuru tik ilgi bija klusējis.

— Kā tu uzdrošinājies to slēpt no mums, tu, izdzimteni gatavais? — Kaķītis vairs mīlīgi nemurrāja, bet gan šņāca. — Ielauzi cilvēkam galvaskausu un četrus mēnešus klusēji. Par šādu jociņu tevi pakārt būtu par maz!

Viņš bija pārāk daudz uzodis par mums. Viņš bija uzzinājis par Makarovu un jau virzījās tālāk…

No kā viņš uzzināja? Tu vismaz to noskaidroji, pirms gāzi viņam pa galvu? Idiots!

— Man nebija laika noskaidrot. Viņš slaistījās gar paviljonu, tieši tajā brīdī no turienes iznāca Vera, un viņš pavaicāja, vai šajā mājā nedzīvo Makarovs. Man laimējās, ka biju nokāpis lejā, lai aizvērtu aiz Veras durvis, un dzirdēju viņu sarunu. Kas cits man atlika? Pateicu viņam, ka esmu Makarovs, uzaicināju ienākt un… Slēpt viņu nedrīkstēja, tāpēc biju spiests izmest uz ielas.

— Labi vēl, ka tev vismaz pietika prāta viņu neslept. Ja kāds viņu bija iesūtījis, tad visticamāk — milicija, un viņi visus saceltu kājās, ja viņš pazustu. Bet šajā gadījumā, protams, ja mums ir veicies, milicijā to varēja arī norakstīt uz dzēruma kautiņa rēķina. Tomēr tik un tā, Semjon, neko tādu no mums nedrīkstēja slēpt, ja viņš kaut ko okšķerēja, tātad mēs esam atstājuši kādas pēdas, devuši kādam iemeslu satraukties. Mēs jūtamies droši par sevi, bet izrādās, ka jau četrus mēnešus mūs kāds uzmana. Tāpēc klausies! Tev no Pilsētas jāaizvācas. Un tev, Ķīmiķi, ari. Pats es nevaru braukt prom, jo esmu darbinieks sanatorijā, kur noticis noziegums. Man jāpaliek tepat, lai nerastos aizdomas.

— Bet ko lai daru es? — atskanēja Damira balss. — Es esmu nopircis ceļazīmi uz septiņām dienām un bezmaz vai katram pretimnācējam stāstījis, ka man šajā pilsētā tieši nedēļu jākārto visādas darīšanas. Es taču nevaru pēc trim dienām aizbraukt!

— Par tevi es vēl neko neesmu izlēmis. Pateikšu vakarā. Labi, izklīstam.

Nogaidījis, kamēr visi aizies, Kaķītis kādu brīdi sēdēja, saritinājies kamoliņā uz gultas, domīgi plēsdams sīkos gabaliņos papīra lapu, kas bija rūpīgi sagrafēta un no vienas vietas aizpildīta ar šķietamās spēles rezultātiem gadījumam, ja kāds ienāktu numurā. Pēc tam viņš no spilgtās, vaļīgās jakas krūšu kabatas izvilka mobilo telefonu un izvilka antenu.

— Man vajag šo to apspriest, — viņš sacīja.

— Tagad ne. Vēlāk, atskanēja atbilde.

*   * *

Divdesmit piecus gadus vecais Aleksandrs Kazakovs, saukts par Ķīmiķi, braukt projām no Pilsētas nevēlējās. Viņš baidījās, ka Vera Deņisova sāks viņu meklēt, un kas to lai zina, kādas tam var būt sekas. Nevar taču viņai stāstīt par slepkavībām.

Ar Veročku Aleksandrs bija iepazinies pirms gada, kad atnāca uz skolu praksē mācīt ķīmiju un bioloģiju. Sākumā viņš meitenei nepievērsa uzmanību, pat nenojauzdams, cik izkāpināta interese par “pieaugušo” dzīvi slēpjas aiz šis nevainīgās eņģelīša sejiņas. Saša nepaguva ne atjēgties, kad konsultācijas ķīmija pēc stundām tukšā klasē kļuva par ikdienas parādību, ceļgalu demonstrēšana — aizvien atklātāka, parfīms — aizvien izaicinošāks. Veročka bija mērķtiecīga meitene un, iemīlējusies Sašā, neatlaidīgi liecās panākt savu, nepavisam nekautrēdamās, ka varētu būt uzmācīga vai atstāt izlaista bērna iespaidu. Kazakovs vairākas nedēļas vēroja Veru, novērtēdams viņas ārējos dotumus, domāšanas asumu un neikdienišķumu, gatavību seksuālajai brīvībai, un pēc tam nospēlēja par visu banku.

— Vera, — viņš sacīja cietēja balsi, skumjām acīm lūkodamies meitenē, — es tevi mīlu. Taču tā pasaule, kura mēs dzīvojam, mUs nesapratīs. Tev ir tikai trīspadsmit gadu, bet man jau divdesmit četri. Ja mēs klusini pa īstam tuvi, tad mani iesēdinās cietumā. Tu to saproti?

— Tās ir galīgas muļķības, — brīnumjaukais bērns vieglprātīgi pavēstīja, es jau sen vairs neesmu nevainīga. Mēs kopš piektās klases spēlējam “margrietiņu”.

Šis paziņojums deva Ķīmiķim rīcības brīvību. Dabūt “C” kategorijas filmu uzņemšanai pastāvīgu meiču bija nesalīdzināmi drošāk nekā ikreiz meklēt citu. “A” kategorijas filmās tika izmantotas pieaugušas sievietes, un ne jau visas viņas bija prostitūtas, tomēr klusēja visas. Ar nimfetēm vienmēr bija gan sarežģītāk, gan bīstamak. Vera Kazakovam bija fantastisks atradums, it īpaši pēc tam, kad viņš meitenei sacerēja pasaciņu par bēgšanu uz ārzemēm, kādēļ vajadzēja sakrāt naudu. Viņš pats bija bezgala pārsteigts, ka tik gudra un neikdienišķa meitene var noticēt tamlīdzīgām blēņām. Vienubrīd viņam pat radās aizdomas, ka viņa tikai izliekas tik naiva. Tomēr visas šaubas izgaisa kādā vakarā, kad viņi abi ar Veru Isinaja laiku pie Aleksandra mājās.

— Nākamreiz varam braukt pie mums uz vasarnīcu, taču man nepatīk tur uzturēties, — Vera sacīja. — Kopš tā brīža, kad aizbrauca Ula, man tur ir skumji.

— Kas ir Ula? — Ķīmiķis pavaicāja, ērtāk iekārtodamies uz spilvena.

— Ula bija vectētiņa mīļākā. Četrdesmit gadus jaunāka par viņu. Ak Kungs, kā vectevs viņu mīlēja! — Vera skaudīgi nopūtās. — Vairākas reizes gadā veda viņu uz ārzemēm, vai nu uz kādu modernu kūrortu, vai arī kaut kādus muzejus apskatīt. Ula reiz izmeta, ka gribētu redzēt īstu angļu parku, un vectēvs viņu speciāli aizveda uz Angliju. Ula bija jautra un ļoti labsirdīga. Vectēvs nopirka viņai dzīvokli, bet Ulai daudz labāk patika dzīvot vasarnīcā. Viga varcja caurām dienām sēdēt lieveni un skatīties uz kokiem. Pēc tam vectēvs Ulu apprecināja ar kaut kādu biznesmeni, un vina ar savu vīru aizbrauca uz Vīni. Pirms došanās projām Ula palūdza mani kopā ar vinu aizbraukt uz vasarnīcu. Tur vina staigāja pa dārzu un noglāstīja katru koku. Un šausmīgi raudāja. Viņa sacīja, ka ar manu vectēvu kopā nodzīvotais laiks ir bijis vislaimīgākais viņas mūžā. Kad es aizbraucu uz vasarnīcu, man vienmēr nāk prātā, kā Ula toreiz raudāja, tāpēc ari man tur ir skumji.

— Bet kāpēc tad tavs vectēvs pats ar viņu neapprecējās?

— Ko tu runā! — Vera piecēlās no spilvena un izbrīnījusies palūkojās Ķīmiķī. — Bet kā tad vecmāmiņa? Vectēvs ar viņu šķirties netaisās.

“Viņa nenāk no parastas nodrošinātas ģimenes,” Ķīmiķis toreiz nodomāja. “Tajā ģimenē naudas ir tik daudz, ka viņiem jau izveidojusies pavisam cita dzīves uztvere. Brauciens uz Romu vai Parīzi viņiem ir tas pats, kas man — brauciens uz Harkovu vai Omsku. Nav nekāds brīnums, ka Vera man tic. Padomā tik, kas tur tāds īpašs — aizbraukt uz ārzemēm. Interesanti, kas gan ir viņas vectētiņš?”

Tomēr Ķīmiķis Veročku par viņas ģimeni neizprašņāja, lai nepadarītu draudzenīti uzmanīgu. Viņš to uzzināja pa aplinku ceļiem. Uzzināja — un šausmās nodrebēja. Taču atkāpties jau bija par vēlu, tobrīd Vera Deņisova jau bija nofilmējusies piecās vai sešās lentēs, pazina pēc izskata Semjonu un Damiru, kā ari zināja adresi, kur atrodas paviljons. Atlika vienīgi cerēt uz veiksmi. Bet, lai veiksme nepagrieztu muguru, vajadzēja īpaši cītīgi uzturēt meitenes pārliecību par to, ka viņš, Saša Kazakovs, tās dē| ir ka bez prāta un nespēj iedomāties savu dzīvi bez Veročkas. Un Saša centās. Centās no visa spēka. Kā gan viņš tagad var aizbraukt? Nodomās vēl, ka pametis.

*  * *

Septītajā dienā sanatorijā “Ieleja” Nastjai visa dzīve sagriezās kājām gaisā. Iepriekšējā vakarā viņa agri bija likusies pie miera cerībā kārtīgi izgulēties un bija ārkārtīgi pārsteigta, pamodusies, kad ārā vēl bija tumšs, un sapratusi, ka miegs vairs nenāk. Viņai, tipiskai “pūcei”, celšanas agri no rīta pastāvīgi izvērtās īstā mocībā. Pagrozījusies zem segas no vieniem sāniem uz otriem, mēģinādama iekārtoties ērtāk un vēl mazliet pasnaust, Nastja izbeidza veltīgos puliņus un vairs pati sevi nemānīja. Viņa bija iesaistījusies darbā.

Sešas dienas Nastjai bija izdevies apvārdot sev pašai zobus un sevi pārliecināt, ka “tā nav viņas darīšana”, ka viņa neatrodas darbā, bet gan ārstējas un atpūšas. Sešas dienas Nastjai bija izdevies neņemt vērā signālus, ko viņai parasti sūtīja zemapziņa, kad kaut kas neiederējās normālā loģisko spriedumu ķēdē. Veselas sešas dienas viņa bija nīdējusi no sevis ārā kriminālmeklēšanas darbinieci, turklāt ar tik lieliem panākumiem, ka bija nolaidusies līdz nepiedodamām sievišķīgām ambīcijām un muļķīgiem aizvainojumiem. Pietiks sacelties pret savu būtību, Nastja nolēma, dzīvošu tā, kā man gribas. Bet gribējās viņai vispirmām kārtām padomāt.

Nastja izlīda no gultas un nostājās zem dušas. Kā parasti pirms darba, viņa uzdeva sev prāta vingrinājumus, lai smadzenes sāktu darboties nepieciešamajā intensitātē. Šai dienā viņa izvēlējās jautājumu par tiešo papildinātāju somugru valodu grupā. Izpildījusi uzdevumu un vienlaicīgi pazeminājusi ūdens temperatūru dušā līdz tik tikko ciešami aukstai, viņa jau manīja pazīstamo priecīgo uzbudinājumu. Brokastīs Nastja nolēma neiet, uzvārīja kafiju un ķērās pie darba.

Aptuveni pulksten vienpadsmitos viņa nokāpa vestibilā un nopirka visus laikrakstus, kādus vien varēja dabūt, ieskaitot zem letes aizķērušos mēnesi vecus reklāmas izdevumus. Pasitusi prāvo avīžu blāķi padusē, Nastja izgāja no dzīvojamā korpusa un kādu stundu klaiņoja pa sanatorijas parku, mazliet atkāpdamās no ierastā ārstnieciskā maršruta. Kādu brīdi viņa pasēdēja uz soliņa, lasīdama laikrakstus, pēc tam atgriezās savā numurā un uz atsevišķām papīra lapām sāka zīmēt dažādus sarežģītus ķeburus.

Ap dienas vidu jau bija radusies vairāk vai mazāk viengabalaina notikumu aina, kurā gan vēl bija milzum daudz baltu plankumu, tomēr Nastja aptuveni spēja iedomāties, ka tos var aizpildīt un, lai to izdarītu, Uo vajag pārbaudīt un noskaidrot. Aizvainojums pret operatīvo darbinieku, kurš iepriekšējā dienā viņu bija pratinājis, likās pazudis bez pēdām. Nastja saprata, ka viņu — cilvēku, kurš noslepkavoto All'jorovu redzējis, visticamāk, pirms pašas tā nāves, — droši vien nopratinās vēlreiz. Iespējams, ka pratinātājs būs kāds cits operatīvais darbinieks, bet var ari gadīties, ka izmeklētājs. Viņš nebūs tik loti noguris un nomocījies, un Nastjai izdosies viņam darīt zināmu visu, ko viņa ir izdomājusi.

Izmeklētājs patiešām arī atbrauca. Viņam strādāšanai ierādīja vienu no brīvajiem numuriem, uz kurieni pēc kārtas tika aicināti visi liecinieki. Anastasija Kamenska bija viena no pirmajam. ar ko izmeklētājs vēlējās aprunāties. Viņai tā šķita laba zīme.

Nastja nozvērējās turēt sevi grožos. Kriminālmeklēšanā viņa strādāja ne jau pirmo gadu un loti labi zināja, kāda ir vietējās milicijas darbinieku attieksme pret iebraucējiem no Maskavas. Nepatika rūpīgi tika slēpta zem ārišķīga draudzīguma maskas, ļaujot vaļu emocijām, tiklīdz aiz Maskavas kriminālmeklēšanas nodaļas vai ministrijas darbinieka muguras aizvērās durvis. Nepārzinādami vietējos apstākļus, no galvaspilsētas komandētie cilvēki ar savu rīcību bieži vien izjauca rūpīgi plānotas operācijas, kuru sagatavošanai bija patērēts milzum daudz laika un pūliņu. Piedevām viņus vajadzēja gan iekārtot viesnīcā, gan nodrošināt sakarus ar Maskavu, gan gādāt transportu, dzirdīt viņus ar degvīnu, tēlojot viesmīlīgus namatēvus, un galu galā no šādām vizītēm lielākoties nebija nekāda labuma, lika vienīgi galvassāpes. Protams, gadījās ari izņēmumi. Pilnīgi atklāti runājot, izņēmumu bija krietni vien vairāk nekā to reižu, kas apstiprina iepriekšminēto likumsakarību. Taču tik un tā attieksme pret “palīgiem” no centra palika, maigi izsakoties, stipri vien negatīva.

Ņemot to visu vērā, Nastja stingri nolēma izrādīt pēc iespējas lielāku smalkjūtību. Neuzbāzties ar saviem secinājumiem, tikko būs pārkāpusi numura slieksni, bet gan nogaidīt izdevīgu brīdi, kad izmeklētājs pats ierunāsies par attiecīgo problēmu. Beigu beigās, viņa nodomāja, slepkavība ir un paliek slepkavība, un būtu nepiedodami nepalīdzēt saviem kolēģiem, ja ir tada iespēja.

Izmeklētājs pret Nastju izturējās pieklājīgi, uzrunāja vārdā un tēvvārdā, laipni atļāva smēķēt, ja viņa to vēlētos. Kalsnums izmeklētāju darīja līdzīgu lempīgam pusaudzim, tomēr grumbu izvagotā seja un plānie mati daiļrunīgi liecināja par viņa patieso vecumu. Uzvalks bija rūpīgi izgludināts, krekls tīrs, kaklasaite — pieskaņota.

Nastja bija gaidījusi, ka izmeklētājs turēsies pie versijas par slepkavību aiz greizsirdības, turpinādams jau iepriekšējā dienā izraudzīto izmeklēšanas virzienu. Tomēr viņš sāka ar jautājumiem par to, kad kurš ir atbraucis un vai kāds nav mēģinājis Nastjas klātbūtnē, varbūt arī izmantojot viņas palīdzību, iepazīties ar Alfjorovu. Nastja saprata, ka tiek pārbaudīta versija par “pasūtījuma” slepkavību. Iepriekšējā dienā Golovins viņai bija pavēstījis, ka nogalinātais strādājis kaut kādā firmā par šoferi, vadājis pašu ģenerāldirektoru. Droši vien, viņa nodomāja, vietējā kriminālmeklēšanas Nodaļa jau ir sazinājusies ar Maskavu. Tā vien skaties, rīt vai parīt ieradīsies arī kāds Rausīša sūtnis. Prāts Nastjai k|uva jautrāks.

— Anastasija Pavlovna, vai jūs varat nosaukt dienu, kad AI fjorovs ieradās sanatorijā?

Nē, nevaru. Fs pievērsu viņam uzmanību tikai tad, kad viņš pienāca man klāt parkā. Vai tad ierašanās diena nav norādīta viņa ceļazīmē un reģistrācijas žurnālā?

Izmeklētājs pilnībā ignorēja Nastjas jautājumu, itin kā nemaz nebūtu to dzirdējis.

—  Un vai Dobriņins ar jums iepazinās pirms Alfjorova vai pēc viņa?

—  Pēc. Nākamajā dienā.

—  Vai Dobriņins nelūdza jūs iepazīstināt viņu ar Alfjorovu?

— Kāpēc gan? — Nastja brīnījās. — Viņi taču dzīvoja vienā istabā.

Un atkal izmeklētājs nekādi nereaģēja, tikai uzdeva nākamo jautājumu:

— Kurš no viņiem, Alfjorovs vai Dobriņins, jums pateica, ka viņi dzīvo vienā istabā?

—  Dobriņins. Viņi, starp citu, ari ēdnīcā sēdēja pie viena galda.

— Kāpēc jus teicāt “starp citu”? — izmeklētājs nogurušā balsi pavaicāja.

— Tāpēc, ka tas nozīmē — viņi šeit ir ieradušies vienlaicīgi. Pajautājiet diētas māsai, viņa jums paskaidros. — Nastja gandrīz sadusmojās, tomēr laikus apķērās. “Nomierinies!” viņa pati sev sacīja.

— Kas vēl jūsu uzturēšanās laikā sanatorijā ir mēģinājis jūs aplidot?

— Damirs Lutfirahnianovičs Ismailovs, atbraucis no Novosibirskas, apmeties “luksa” numurā otrajā stāvā.

— Vai viņš nelūdza jūs iepazīstināt viņu ar Alfjorovu?

— Nē.

— Vai viņš neuzdeva jums nekādus jautājumus par Alfjorovu vai par Dobriņinu?

— Nē.

— Vai viņš ieradās pirms vai pēc Alfjorova?

Es nezinu, kad atbrauca Alfjorovs, un nevaru arī precīzi pateikt, kad Pilsētā ieradās Ismailovs, taču katrā ziņā ne vēlāk par piektdienu, divdesmit otro oktobri. Iespējams arī — agrāk, bet tas, ka ne vēlāk, ir pilnīgi noteikti. Vai tad Ismailovs pats jums nepateica, kad viņš ir ieradies?

— Anastasija Pavlovna, jūs jau vairākkārt uzdodat man jautājumus. Es negribu būt nepieklājīgs, tāpēc sākumā centos panākt, lai jūs saprastu, ka jūsu uzvedība ir pavisam nevietā, ļa jūs nesaprotat mājienus, tad es esmu spiests jums atgādināt, ka jūs esat lieciniece un jums ir jāatbild uz jautājumiem, nevis tie jāuzdod. Atvainojiet, lūdzu!

“Paciet,” zobus sakodusi, Nastja sev teica, “paciet! Darbs ir darbs.”

— ļūs minējāt, ka derībās piedalījušies trīs vīrieši. Vai jums ir zināms, kas bija trešais spēles dalībnieks?

—    Viņš nestādījās man priekšā. Dobriņins apgalvoja, ka viņa vārds ir Jevgeņijs un viņš strādā sanatorijā par elektriķi. Alfjorovs šo informāciju neapstrīdēja. Tomēr…

— Vienu mirklīti, — izmeklētājs pārtrauca Nastju, — tātad jūs gribat sacīt, ka tad, kad iepazināties ar kādu Jevgeņiju, jūs pat nepavaicājāt, kā viņu sauc? Kā jūs to varat izskaidrot?

— Es to varu izskaidrot vienīgi tā. ka man nebija ne mazākās vēlēšanās ar viņu iepazīties. Viņš divas reizes mēģināja uzsākt ar mani sarunu, un abas reizes es šos mēģinājumus apslāpēju jau iedīglī. Tieši tāpēc arī es nejautāju, kā viņu sauc, lai neradītu iluziju, ka esmu ar mieru uzturēt sarunu un turpināt iepazīšanos. Vai es izteicos skaidri?

— Anastasija Pavlovna, es neiesaku jums dusmoties. Tas, ka jūs esat Maskavas Galvenās iekšlietu pārvaldes darbiniece, nebūt nenozīmē, ka esat ievērojama speciāliste noziegumu izmeklēšanā. Ja jums šķiet, ka jūs labāk par mani zināt, kādus jautājumus vajadzētu uzdot, izmeklējot slepkavību, tad atļaušos apgalvot — jūs kļūdāties. Es savā darbā strādāju jau ilgus gadus, un man, varat ticēt, ir uzkrājusies zināma pieredze, kas ir pilnīgi pietiekama, lai noturētu slepkavību atklāšanas līmeni deviņdesmit sešu procentu apmērā. Maskavā, kur jums labpatīk strādāt, tamlīdzīgu smagu noziegumu atklāšanas līmenis ir drusku zemāks. Vai nav tiesa? Tāpēc mēģināsim ievērot spēles noteikumus — es uzdošu tādus jautājumus, kādus uzskatīšu par vajadzīgiem, un gaidīšu no jums patiesas atbildes, bet jus savukārt tikai atbildēsiet uz maniem jautājumiem un neko vairāk. Un iztiksim bez emocijām, vēl jo vairāk negatīvām. Turpināsim. Vai pēc pirmās reizes Jevgeņijs vēlreiz mēģināja ar jums iepazīties?

— Nē. Vairāk viņš nav mēģinājis man tuvoties.

“Protams, mēģināja. Vispirms viņš atsūtīja pie manis neaptēsto

Alfjorovu, tam nepateicis, ka pats jau ir cietis neveiksmi. Kolam iepriekš neko tādu nedrīkstēja teikt, citādi viņš uzreiz būtu atteicies. Pēc tam viņš man uzsūtīja neatvairāmo Pašu Dobriņinu. Tā ka es pēc izskata nebūt neatgādinu Merilinu Monro, tad Pašu vajadzēja ieinteresēt. Tieši tāpēc ģeniālais Žeņa arī izdomāja to triku ar likmju paaugstināšanu. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka Alfjorovam nekas neizdosies, un tad likmi par mani varēs paceli tik augstu, ka tā Dobriņinam kļūs pievilcīga. Bet, lai Paša dziļāk ierītu izmesto āķi un ar aizrautību ņemtos aplidot tādu pelēku lauku pelīti kā es, tad tieši viņam Žeņa arī pateica, ka pašam nekas nav sanācis. Žeņa ir jauns, izskatīgs, ar viņu nav kauns arī sacensties. Bez tam viņš, izrādās, ir arī gudrs un apdomīgs. Bet jūs, godātais izmeklētāja kungs, taču nevēlaties klausīties manus komentārus, ļūs jautājāt — es atbildēju.”

Anastasija Pavlovna, sakiet, lūdzu, — ar ko ir izskaidrojams tas, ka jūs konsekventi esat atraidījusi Jevgeņiju Šahnoviču, Nikolaju Alfjorovu, Pāvelu Dobriņinu un pēkšņi pati vakara pieejat Alfjorovam klāt un pēc savas iniciatīvas uzsākat ar viņu sarunu?

— Viņš uz mani atstāja vaļsirdīga un vienkārša puiša iespaidu. Pirmajā iepazīšanas reizē viņš atgādināja garīgi nepilnvērtīgu cilvēku, bet pēc sarunas ar Dobriņinu visam, kas man bija šķitis nenormāls, radās savs izskaidrojums, un tas lava izdarīt zināmus secinājumus par Nikolaja raksturu. Tāpēc arī es nesaskatīju neko nosodāmu, ja pastaigas laikā dažas minūtes ar viņu papļāpāju.

“Kad es parkā uz soliņa ieraudzīju Nikolaju, man iekšā viss sastinga aiz šausmām, bet esmu pieradusi uzticēties savam organismam. Ja tas saka: uzmanību! — tad man ir jāieklausās brīdinājumā. Diemžēl pēdējā nedēļā es vairākkārt esmu šo noteikumu pārkāpusi. Es sarunājos ar Nikolaju, cenzdamās uztaustīt to punktu, pēc kura piespiešanas smadzenes atkal sūtīs savu brīdinājuma signālu. Un es šo punktu arī uztaustīju, kad noskaidrojās, ka Šahnovičs ir slēpis no Nikolaja to, ko nemēģināja slēpt no Dobriņina. Tajā brīdī es pilnīgi skaidri sapratu, ka Šahnovičs kaut kāda iemesla pēc ir meklējis ceļu pie manis, un traucos uz savu numuru, lai šo domu apsvērtu līdz galam. Diemžēl Damirs man neļāva to izdarīt. Tomēr arī to es jums nestāstīšu, jo jūs mani brīdinājāt, ka es esmu muļķe un mani apsvērumi nav tā vērti, lai jus tos uzklausītu.”

— Cik ilgi jūs parkā sarunājāties ar Alfjorovu?

— Aptuveni desmit minūtes.

— Vai jūs uzņēmāt laiku, skatījāties pulkstenī?

—  Es izsmēķēju vienu cigareti. Tas prasa aptuveni desmit minūtes.

— Kas notika pēc tam?

—  Pēc tam es piecēlos un pa aleju devos dzīvojamā korpusa virziena, vēlēdamas atgriezties savā numurā.

— Vai pa ceļam jūs kādu satikāt?

— Jā, Ismailovu. Viņš mani pasauca, es piegāju viņam klāt, un mēs abi kopā atgriezāmies dzīvojamā korpusā.

— Vai nevienu citu kā Ismailovu jūs neredzējāt?

— Nē.

— Vai, iegājusi korpusā, jūs vestibilā kadu redzejāt?

—  Pats par sevi saprotams. Tur bija dežurante, un stūrī, kur stāv krēsli, sēdēja vairāki cilvēki un sarunājas.

— Vai jūs varat nosaukt viņu vārdus?

— Nē, es ar viņiem neesmu pazīstama.

— Varbūt jūs varētu pazīt viņus pēc izskata?

—  Nē. Es viņus nepētīju. Turklāt viņi atradās diezgan tālu no manis.

Vai, atgriezusies dzīvojamā korpusā, jūs gājāt uz savu numuru?

— Nē.

— Uz kurieni jūs devāties?

— Uz Ismailova numuru.

— Kāpēc?

— Tāpēc.

Iestājās neko labu nevēstošs klusums. Beidzot izmeklētājs pasmaidīja.

— Anastasija Pavlovna, kā man būtu jāvērtē jūsu atbilde? Kā informācija vai kā rupjība?

— Kā informācija. Uzskatiet, ka man ir trūcīgs vārdu krājums.

— Labi, uzskatīsim, ka jūs devāties pie Ismailova uz intīmu tikšanos, par ko nekautrējaties skali paziņot. Cik ilgi jūs uzkavējāties viņa numurā?

— Diezgan ilgi. Pa to laiku es paspēju noskatīties gandrīz pusi pilnmetrāžas filmas, iedzert kafiju un pat parunāties ar Ismailovu. Kopā varētu sanākt aptuveni divas stundas.

—  Vai visu šo laiku Ismailovs atradas numura?

- TOC \o "1-5" \h \z Jā.

—  Viņš nekur neizgāja?

—  Nē.

—  Vai jūs par to esat pilnīgi pārliecināta?

—  Jā-

— Vai jus apzināties, ka jusu liecība ir vienīgais apstiprinājums Ismailova alibi slepkavības brīdī? Neprecizitātēm liecībās var būt nepatīkamas sekas.

“Nevajag mani iebiedet, pat tik inteliģentā formā ne. Jūs varētu pievērst uzmanību tam, ka visas manas liecības izceļas ar ārkārtīgu precizitāti. Es šādā primitīvā veidā cenšos jūs pārliecināt par to, ka loti labi saprotu, ko jūs darāt, ka es ari kaut ko zinu par noziegumu atklāšanu. It īpaši jau par slepkavībām, jo strādāju nodaļā cīņai ar smagiem vardarbīgiem noziegumiem.” Es to apzinos. Man nav nodoma gādāt Ismailovam alibi. Es stāstu tikai to, kas atbilst patiesībai.

Kāpēc tad tā, Anastasija Pavlovna? Ja jau jūs ļaujat vīrietim sevi aplidot un naktī ierodaties viņa numurā uz intīmu tikšanos, jums pilnīgi dabiski vajadzētu rasties vēlmei pasargāt viņu no nepatikšanām. Tad kāpēc gan jums šāda vēlēšanās nerodas?

Tāpēc, ka es esmu cilvēks ar normāli attīstītu intelektu un veselu psihi. Es pagaidām vēl spēju atšķirt patiku par vīrieša uzmanības apliecinājumiem no izpratnes par pilsonisko pienākumu, kas liek man atturēties no apzināti nepatiesu liecību sniegšanas.

“Patiesībā es gāju pie viņa uz numuru ne jau tādēļ, lai sarīkotu, kā jūs izsakāties, intīmu tikšanos. Tā bija abpusēja spēle, ko Damirs spēlēja, nepieciešamības spiests, bet es — aiz intereses. Viņš izlikās juteklisks, jo es kaut kāda iemesla pēc biju viņam vajadzīga, savukārt es izlikos, ka ticu viņam, tāpēc ka gribēju saprast, kādē| viņš šo spēli ir uzsācis. Bet tagad man ir īpaši interesanti to saprast, tāpēc ka nepieciešamība manī pārāk strauji ir zudusi. Cik žēl, ka jūs nevēlaties ar mani par to aprunāties.”

Nastja precīzi un apzinīgi atbildēja uz izmeklētāja jautājumiem, klusībā risinot ar viņu garu dialogu. Viņa tik loti rūpīgi bija gatavojusies šai sarunai, ka nevēlējās samierināties ar izmeklētāja centieniem nolikt viņu pie vietas. Lai ari nebilstot ne vārda skali, lai ari vienīgi klusībā, tomēr viņa tik un tā pateiks visu, ko uzskata par vajadzīgu.

— Vai, ejot projām no Ismailova numura, jūs gājāt garām divsimt četrdesmitajam numuram?

—  Es nezinu, kur atrodas divsimt četrdesmitais numurs. Ja tajā pašā spārnā, kur “lukss”, tad gāju garām, ja citā — tad ne.

— Vai tad jūs neskatījāties uz istabu numuriem, kad gājāt pa gaiteni?

— Nē. Turklāt gaiteni bija tumšs.

— Vai Ismailovs jūs pavadīja?

— Nē.

— Kāpēc?

— Nebija tādas nepieciešamības. Man nav bail no tumsas, un es nemēdzu apmaldīties trīs priedēs.

“Ņemot vērā to, ko Damirs man bija teicis dienā, man šķita augstākā mērā dīvaini, ka viņš nenāk mani pavadīt. Vai tas nozīmē, ka iepriekšējā vakarā un pat vel dienas pirmajā pusē draudējušas kādas briesmas, pastāvējusi iespēja, ka var atgadīties kaut kāds nevēlams notikums, ko pilnīgi noteikti spēj novērst tas, ka Damirs bija kopā ar mani? Bet tajā vakarā šīs briesmas sākumā vēl bija, ne jau velti viņš skraidīja pa parku un meklēja mani, bet tad tās pēkšņi izzuda, it kā nemaz nebūtu bijušas, un Damirs pat neuzskatīja par vajadzīgu gandrīz divos naktī pavadīt mani no otrā stāva uz piekto.”

— Es jums pateicos, Anastasija Pavlovna. Esmu pārliecināts, ka šī nav mūsu pēdējā tikšanās, es būšu spiests jūs nopratināt vēlreiz.

— Piedodiet, vai tomēr drīkst uzdot jums vienu jautājumu?

— Uzdodiet! Taču es nevaru apsolīt, ka uz to atbildēšu.

“Pacieties, mīlā, pacieties, atlicis pavisam mazliet, pēc tam viss

noskaidrosies un nostāsies savās vietās.”

— Vai Alfjorova virsdrēbju kabatās vai ari viņa istabā netika atrasta cigarešu “Ascor” paciņa? Melna, cieta paciņa ar zelta burtiem.

— Nē. Vai jums, Anastasija Pavlovna, vairāk jautājumu nav? Tad es vēlreiz pateicos, un visu to labāko.

Nastja neatcerējās, kā bija nokļuvusi līdz savai istabai. Viņa jau neko vairs nesaprata. Labi, viņš ir bezkauņa, kurš uzskata zem sava goda apspriest profesijas jautājumus ar sievieti. Bet galu galā muļķis viņš taču nav! Tad kāpēc gan viņš nekādi nereaģēja uz Nastjas pēdējo jautājumu? Viņam vajadzēja — tas pat bija viņa pienākums — viņai pavaicāt, kas tā par paciņu un kāpēc tā varējusi palikt pie Alfjorova. Tad Nastja paskaidrotu, ka viņa šo cigarešu paciņu aizmirsusi uz soliņa, ļa Nikolajs to nav atradis, tad no tā var izdarīt vienu secinājumu. liet, ja paciņu ir atradis un nesis rokā vai arī ielicis kabatā, tad to vajadzēja pie viņa atrast. Vai atrada? Nē. Tad kur tā ir? Izkritusi, Nikolajam saļimstot, kad viņu slepkavoja? Tātad viņš nav nogalināts numurā. Tālākā domu gaita un spriedumu ķēdīte Nastjai bija acīm redzama. Un nepavisam nebija saprotams, kāpēc tā nebija tikpat acīm redzama izmeklētājam, kurš viņu pratināja.

Nastja aizslēdza durvis no iekšpuses un lēnām, tik tikko kustēdamas, sāka gatavot sev kafiju. Rokas trīcēja, pirksti tirpa un lāgā negribēja klausīt, kājas viņa tikpat kā nejuta. Acu priekšā šaudījās pretīgi, melni punktiņi, it kā šurpu turpu pa istabu lidinātos vesels mušu bars. Sirds dziļumos pamazām pletās plašumā stindzinošs aukstums, no kura, kā viņai šķita, pat roku un kāju pirksti kļuva ledaini. Darba prieks bija izgaisis. Toties atgriezās aizvainojums, nesdams sev līdzi skumjas un garlaicību.

if. ;ģ; >!«

Cilvēce dalās Vīriešos un Sievietēs. Šī banālā patiesība nevis gluži vienkārši konstatē bioloģisku faktu, bet pakāpeniski ir pārvērtusies par likumu, par darbības rokasgrāmatu, un, pēc tās orientējoties, cilvēce sāka būvēt savu ļodzīgo sabiedrību. Atkarībā no tā, kā “celtniecība” virzījās uz priekšu, likuma jēga tika mazliet paplašināta. Tā, piemēram, līdz ar galvenajām kategorijām Vīrieši un Sievietes papildus parādījās, tā teikt, fakultatīvas kategorijas — Sievišķīgi Vīrieši un Vīrišķīgas Sievietes. Fakultatīvās kategorijas tiek uzskatītas par nejēdzību, kas ir pelnījusi, lai to ierakstītu Sarkanajā grāmatā.

Ievērojot galveno likumu, gudrā cilvēce izdomāja dažādas sarežģītības pakāpes spēles atsevišķi vīriešiem, atsevišķi sievietēm un atsevišķi jauktajām komandām. Un tā aizrāvās ar dzimumu sociālās segregācijas procesu, ka pat nepamanīja, kā robežas, kas sākumā drīzāk bija tadas kā šķietamas un arī vairāk piederēja pie rituāla, bija spēles sastāvdaļa, pēkšņi no rotaļu dalījuma komandās pārvērtās par visīstākajiem dzelzsbetona mūriem, kurus sadragāt nebija spējīgs ne visprogresīvākais prāts, ne paši varenākie ieroči.

Veļas šuvējai ir jābūt sievietei. Ar noziegumu atklāšanu ir jānodarbojas vīrietim. Un cauri. Lai tur plīst vai lūst. Tomēr interesanti, ka vīrietis ar labiem panākumiem var būt piegriezējs vai modelētājs. Apliecinājums tam ir Ivs Senlorāns, Vjačeslavs Zaicevs, kā ari slavenais sieviešu matu sakārtojumu dizainers Vidāls Sasūns. Un ne mazāk interesants ir fakts, ka ar noziegumu izmeklēšanu var nodarboties arī sieviete.

Izmeklētāju sieviešu ir gandrīz vai vairāk nekā izmeklētāju vīriešu. Tomēr kriminālmeklēšana — tas ir vīriešu darbalauks, un neuzdrošinies tur bāzt savu degunu, stulbais sievišķi! Jo kas tad tradicionāli tiek uzskatīts par izmeklēšanas darbu? Personiska noziedznieku izsekošana, slēpni, pakaļdzīšanās, apšaude, aizturēšana un tamlīdzīgi spoži grabuli, ar ko puišeli aizvien kairinājuši savu romantisko fantāziju. Šos grabullšus kratījusi daiļliteratūra un publicistiskie apcerējumi, kā arī mutvārdu daiļrades radītās balādes un teiksmas. Un nezin kāpēc nevienam nav paticis runāt par to, ka noziegumu atklāšana ir garīgs, nemanāms, plašai publikai neredzams darbs. Ka, pirms kāds dodas demonstrēt personiskās izsekošanas brīnumus, ir nepieciešams ne vienu stundu vien nosēdēt pie rakstāmgalda, saspringti pārcilājot atmi nā uzturēšanās vietas, adreses, biogrāfijas, iesaukas, ārējās pazīmes, runas un uzvedības īpatnības, un tikai pēc tam var doties tur, nezin kur, un meklēt to, nezin ko. Ka, pirms trijās automašīnās ar ieslēgtām bākugunīm traucas aizturēt bruņotu bandītu, izmantojot ieročus un teicami attīstītus muskuļus, vajag ilgi ar lielu rūpību un pacietību vākt informāciju, izsekojot visus bandīta pārvietošanās maršrutus un, līdzīgi sinoptiķiem, prognozējot vina maršrutus nākamajā dienā.

Te jāpiebilst, ka spēles ir raduši spēlēt tikai cilvēki. Dzīvei ar visām šim muļķībām nav nekā kopīga, tā rit pati pēc saviem likumiem; un, kas ir pats būtiskākais, — nevis pēc izdomātiem, ka spēļu noteikumi, bet gan pēc pilnīgi objektīviem likumiem. Un šis objektīvais dzīves ritums, kurā ievijas arī noziedzība, uzstājīgi prasa no cilvēkiem, lai viņi rīkotos nevis pēc saviem rotaļu noteikumiem, bet gan pēc normāliem objektīvās realitātes likumiem. Un, ja tādēļ, lai atklātu noziegumus, ir nepieciešams nodarboties ar informācijas analīzi, ar tas vākšanu un pārdomāšanu, ar tās pārbaudi un sistematizēšanu, tad arī nodarbosimies ar to. Un nevajag bāzt vienā maisā analītisko darbu ar visiem pārējiem izmeklēšanas darba elementiem. Katram ir jānodarbojas ar to, kas viņam padodas vislabāk, nevis ar to, ko no viņa prasa Galvenais Likums. Proti labi šaut un ātri skriet — aizturi noziedzniekus. Proti izprast otra cilvēka domāšanas veidu un izmantot to savā labā — nodarbojies ar pratināšanu. Proti strādāt ar informāciju — strādā un ne jau tikai sevis dēļ, bet kopīgās lietas labā, centies visu savu kolēģu labā. Un nedrīkst šķirot pēc tā, vai tava dzimuma nosaukums sākas ar burtu “v” vai “s”.

Viktors Aleksejevičs Gordejevs jau loti sen bija sapratis neatbilstību starp dzīves likumiem un spēles noteikumiem un, tiklīdz to lāva apstākli, sāka savu jauno izpratni ieviest dzīvē. Ar laiku viņam tas visai veiksmīgi arī izdevās. Viņš savā nodaļā bija savācis cilvēkus, no kuriem katrs kaut ko prata darīt loti labi. Piemēram, Volodja Larcevs bija lielisks psihologs un vienmēr visiem ieteica, kā sarunāties ar konkrētu cilvēku, lai no viņa panāktu tieši to, ko gribas panākt. Zobgalīgais Kola Selujanovs kā savus piecus pirkstus pārzināja Maskavu ar visiem tās caurstaigājamiem pagalmiem, šķērsieliņām un strupceļiem, un neviens nevarēja ar viņu sacensties, izstrādājot maršrutus, — kā ejot kājām, tā arī braucot ar automašīnām. Jaunais, melnacainais Miša Docenko bija neaizstājams darbā ar aculieciniekiem, viņš ar liecībām strādāja tik pacietīgi un rūpīgi, ka izvilka no cilvēka pašu niecīgāko sīkumiņu, ko tas bija redzējis, dzirdējis vai iegaumējis. Bet Nastja Kamenska bija analītiķe. Sākumā Gordejeva Nodaļa pret Nastju bija izturējušies vairāk nekā skeptiski, jo visi, izņemot pašu Rausīti, vēl ilgi turpināja spēlēt ierastās spēles, bet nu jau Nastju nevis vienkārši mīlēja un augstu vērtēja, bet bija gatavi no viņas nopūst pat visniecīgāko puteklīti.

Toties šeit Nastja atkal bija nokļuvusi svešā laukumā, kur tika spēlēta ierasta spēle pēc vecajiem noteikumiem — sieviete nav cilvēks, un kriminālmeklēšanā viņai nav ko darīt. Sieviete nekad un nevienā gadījumā nevar būt gudrāka par vīrieti, tāpēc arī izmeklēšanas darba intelektuālo dalu viņa nekad mūža nepaveiks labāk par operatīvo darbinieku vīrieti, bet par fizisko pusi nav pat vērts runāt. Cilvēce, tostarp arī atsevišķi tās pārstāvji, kas nodarbojas ar noziegumu izmeklēšanu, jau ir sapratusi, ka sensenos laikos izdomātie noteikumi ir pagalam muļķīgi un rada neērtības, tomēr pagaidām vēl neatrod sevī morālu spēku pati savam rokām salauzt kaut kad uzceltas barjeras.

Bet ko gan varēja iesākt Nastja Kamenska, kad viņas palīdzību divas reizes noraidīja svešās teritorijas pārstāvji, vispirms — operatīvais darbinieks Andrejs Golovins, bet pēc tam arī izmeklētājs (viņš bija nosaucis savu vārdu, taču tik neskaidri, ka Nastja to nesaklausīja)? Vai tad viņa varēja kādam no tiem pateikt: paklau, tu tur pārbaudi… zini, ko izdari… tici man, es zinu, ko runāju… Nē, tādus vārdus var atļauties vienīgi tas, kurš kopā ar vietējiem miličiem jau ir uzspēlējis visas iespējamās un neiespējamās spēles, arī ne visai piedienīgas. Bet, ja tu esi sieviete, kas ne tik vien pretendē darīt darbu, kurš kopš laika gala ir skaitījies vīriešu prerogatīva, bet arī mēģina dot vīriešiem padomus, kā šo darbu darīt labāk, tad tavas izredzes, mīlā, ir mīnus nulle un astoņas desmitdaļas. Par to Kamenska arī nekavējoties dabūja pārliecināties. Šaja pilsētā jau no paša sākuma pret viņu bija izturējušies nenopietni, pat neslēpjot vispārpieņemto uzskatu par to, ka sieviete kriminālmeklēšanā — tās ir vistīrākās muļķības un tas nemaz nav iespējams. Bet, kad notika slepkavība un

Nastja atklāti piedāvāja savu palīdzību, viņai pilnīgi nepārprotami lika saprast, ka sievietei ir jāzina sava vieta un barjerai viņa nedrīkst rādīties ne tuvumā.

Nastja ārkārtīgi centās to nedzirdēt. Viņa no visas sirds gribēja palīdzēt un tālab bija ar mieru ziedot pat savu patmīlību. Tomēr visam beigu beigās ir kaut kādas robežas. Ari aukstasinībai un prātlgumam. Pārvarējusi pirmo aizvainojuma vilni un pat iemanījusies uz tā muguras pavirzīties tālu uz priekšu, Nastja iekļuva otrajā vilni un tajā aizrijās.

#  5* *

Pie durvīm klauvēja jau otro reizi. Pirmajā reizē, aptuveni pirms stundas, Nastja, gulēdama gultā, bija aizturējusi elpu un izlikusies, ka viņas nav numurā. Nu viņa strādāja ar tulkojumu, rakstāmmašīnas klaudzoņa skanēja tālu un nebija nekādas iespējas durvis neatvērt.

Anastasija, kas notiek? Dodiet šurp jūsu sanatorijas grāmatiņu! — ārstējošais ārsts Mihails Pelrovičs bargi pieprasīja.

—   Tā jau es domāju. Divas dienas pēc kārtas jus esat izlaidusi procedūras un neesat nodarbojusies baseinā. Vai jus jūtaties slikti? Kāpēc neejat uz ēdnīcu?

Man… Es nejūtos īsti vesela, — Nastja nepārliecinoši nomurmulēja.

— Tad kāpēc jūs nenākat pie manis? Šī ir sanatorija, nevis telšu pilsētiņa, lūdzu ņemt to vērā. Tiklīdz rodas kaut mazākās problēmas ar veselību — nekavējoties pie ārsta. Vai atcerēsieties?

—Atcerēšos. Man jau viss ir pārgājis. Rīt es atkal iešu uz ēdnīcu un uz procedūrām. Goda vārds, Mihail Petrovič.

— Pieņemsim. Un tomēr es gribu zināt, kāds ir jūsu sliktās pašsajūtas cēlonis. Kāpēc jums ir zudusi ēstgriba? Varbūt es esmu parakstījis nepareizu ārstēšanu?

— Visticamāk — tie ir nervi. Viegla depresija. — Nastja pasmaidīja.

— Vai jūs tik loti ir ietekmējis tas bēdīgais notikums?

—    Un tas arī. Nepievērsiet uzmanību, Mihail Petrovič. Parastās muļķības. Šodien ar jūsu atļauju es vēl mazliet paskumšu, bet rīt no rīta viss jau būs kārtībā.

Ārsts aizgāja neapmierināts, tomēr Nastjas stūrgalvībai neko padarīt nevarēja. No vakariņām viņa kategoriski atteicās.

Bet Damirs vēl joprojām nenāca…

Ap pulksten desmitiem vakarā atkal atskanēja klauvējiens. Pie durvīm stāvēja Regīna Arkadjevna.

— Nastjuša, jums telegramma. Es gāju garam dežurantei, un viņa lūdza to nodot jums.

Kaimiņiene pasniedza Nastjai atplēstu telegrammas veidlapu. Nez kurš gan ir tik ziņkārīgs, Nastjai izskrēja caur smadzenēm, ka nav nocieties un ir izlasījis telegrammu? “Lūdzu steidzami piezvani uz mājām skūpstu tētis.” Viņai kļuva neomulīgi. Ja mājās būtu noticis kaut kas nopietns, tad telegrammā nebūtu šī nomierinošā vārdiņa “lūdzu” tas jau ir lugums, nevis pavēle, bet lūgumu taču var arī neizpildīt. Bet no otras puses — “stei dzami”. Kas tā pēkšņi par steigu? Nupat vēl, iepriekšējā dienā, saņēmusi naudas pārvedumu, viņa taču bija patēvam piezvanījusi.

Ko lai tagad dara? Nastja apjukusi sacīja. — Tēvs lūdz steidzami piezvanīt uz mājām, bet iet uz pilsētu jau ir par vēlu, tālsarunu viela strādā līdz divdesmit vieniem.

Regīna Arkadjevna apņēmīgi paņēma Nastju aiz rokas.

-   Ejam! Šādiem ārkārtējiem gadījumiem ir rezerves variants. Varbūt mums veiksies un izdosies piezvanīt no direktora kabineta.

Nastja vilkās kaimiņienei nopakaļus, juzdamās kā aita, ko ved uz kaušanu. Patēvs, cik var spriest, grib Nastjai nodot kaut kadu ziņojumu no Gordejeva. Pats fakts, ka priekšnieks nemēģina ar viņu sazināties, izmantojot vietējo pilsētas kriminālmeklēšanas nodalu, Nastjai jau daudz ko izteica. Piemēram, ka viņš izzondē situāciju, vai nevar izmantot Nastju darbam. Rausītis droši vien taisās kādu sūtīt šurp un apsver, kā labāk rīkoties atkarība no tā, par ko sanatorijas iemītnieki uzskata Nastju Kamensku — par tulkotāju vai par kriminālmeklēšanas nodaļas darbinieci.

Pie direktora kabineta ir jabūt pieņemamai istabai, Nastja prātoja, un tur var būt paralēlais telefons. Šajā situācija zvanīt uz mājām no direktora kabineta ir nepiedodama muļķība. Sarunu var noklausīties. Atteikties? Bet ar kādu ieganstu? Tu no mājām esi saņēmusi telegrammu ar lūgumu steidzami piezvanīt, tevi nekavējoties ved pie telefona, bet ko tu? Pa ce|am salauz kāju? Izejas nav, jāzvana pa to telefonu, ko piedāvā. “Beigu beigās varbūt nekas arī nenotiks,” Nastja sevi mierināja. “Kam gan vajag noklausīties manas sarunas? Parasta tulkotāja zvana uz mājām savam mīļotajam tētukam. Kas tur īpašs? Gan jau viss būs labi, gan jau viss būs labi.” Nastja klusībā atkārtoja.

Pa to laiku viņa un Regīna Arkadjevna bija nonākušas līdz dežurējošās medicīnas māsas istabai.

Oļeņka, — Regīna laipni vērsās pie māsas, — vai tu mums neatslēgtu Georgija Vasiļjeviča kabinetu? Mana kaimiņiene saņēma no mājām telegrammu, viņai steidzami jāpiezvana uz Maskavu.

Oļa klusēdama pamāja ar galvu un no rakstāmgalda atvilktnes izvilka saišķi atslēgu. Ienākusi pieņemamā istabā, Nastja tūlīt pat uzmeta skatienu sekretāres galdam — tā jau viņa bija domājusi, vairāki telefona aparāti, viens no tiem pilnīgi noteikti ir paralēls direktora pilsētas telefonam. Varbūt zvanīt no šejienes? Tad viņa varēs būt pārliecināta, ka direktora kabinetā neviens klausuli nepacels. Bet šeit ir arī viņas abas, gan Olga, gan Regīna, tās taču neļaus mierīgi parunāties…

Pa to laiku māsa atslēdza direktora kabinetu, ieslēdza tajā gaismu un ar rokas mājienu aicināja nākt iekšā. Ielaidusi Nastju, viņa smalkjūtīgi aizvēra durvis, kas savienoja kabinetu ar pieņemamo istabu, kaut gan Nastja ar mokām novaldījās, lai neiekliegtos: “Netaisiet ciet, lai es varētu redzēt sekretāres rakstāmgaldu un telefonus!”

Gan jau viss būs labi, nekas briesmīgs nenotiks, viss būs labi, viņa klusībā atkārtoja, griezdama kodu un Maskavas telefona numuru.

—  Hallo! — klausulē atskanēja Leonīda Petroviča balss, un tajā pašā brīdī Nastjas smalkā dzirde saklausīja tikko dzirdamu, mīkstu klikšķi, pat ne klikšķi, bet tādu kā šņākoņu. Tātad nebūs vis labi.

— Tētuk, tā esmu es. Runā skaļāk, es tevi loti slikti dzirdu, klausulē ir kaut kāds fons. Kas ir noticis?

— Nastasja, — Leonīds Petrovičs pacēla balsi, kaut gan dzirdamība bija lieliska. Vārdi par “kaut kādu fonu” viņam nebija paslīdējuši garām nepamanīti. — Kam tu atstāji sava dzīvokļa atslēgas?

— Margaritai Josifovnai no septītā stāva. Es taču speciāli al stāju tev zīmīti, lai tu neaizmirstu.

Es to atceros, — patēva balsī ieskanējās jūtams īgnums,

—   atceros, ka tu uzrakstīji zīmīti, ka noliki to uz ledusskapja, bet gribēju to sameklēt un nevaru atrast.

Bet kāpēc tev ir vajadzīgas atslēgas? — Nastja ar aizdomām pavaicāja.

—  Saproti, Ludas Scmjonovas draugs brauc komandējumā, un Ludočka jautā, vai viņš nevarētu apmesties pie tevis. Viņa zina, ka tu esi sanatorijā.

—  Bet kāpēc tieši pie manis? — Nastja centās balsī paust pēc iespējas vairāk neapmierinātības. — Ludai ir pazīšanās viesnīcā, lai savu draugu iekārto tur.

Paklau, bērns, neesi tik riebīga. Viņi mīl viens otru, bet viesnīcās — pati zini, kādi ir noteikumi. Tev žēl, vai?

Nastja juta, ka domas galvā šaudās daudz ātrāk, nekā viņa paspēj tās apjēgt. Te nu tas ir, sarunas izšķirošais brīdis, no tā ir atkarīgs, kā rīkosies uz Pilsētu komandētais Jura Korotkovs, kuram jau ilgāk par gadu bija izveidojies nopietns romāns ar Ludmilu Semjonovu, kas pagājušajā gadā tika pieaicināta par lieci nieci kādā slepkavības lietā. Ko lai atbild? Uzņemties atbildību un sacīt, ka “nav žēl”, aizmirstot gan noslēpumaino apmeklētāju, kas kaut ko bija meklējis viņas numurā, gan citus sīkumus?

— Ak, šī Ludmila, — Nastja nopūtās klausulē, — izmanto to, ka es nekad viņu nepievilšu. Taču ņem vērā — ja par Ludas romānu uzzinās viņas laulātais draugs, manas vainas tur nebūs, viņa rīkojas pārāk vieglprātīgi. Labi, dod viņai atslēgas! Vienīgi man mājās valda šausmiga nekārtība, es tādā steigā posos ce|ā, ka tur, manuprāt, apakšveļa ir izmētāta pa visu istabu.

-Kas tur liels, pašu cilvēks vien ir. Kurā dzīvoklī Margarita Josifovna dzīvo?

— Septītais stāvs, četrdesmit trešais dzīvoklis. Vai mamma nav man zvanījusi?

— Nē. Nu tad atpūties, mīlā. Paldies tev. Skūpstu.

Nolikusi klausuli, Nastja strauji atvēra durvis uz pieņemamo

istabu. Nevienas dzīvas dvēseles, gaisma izslēgta. Medicīnas māsa Ola hallē smēķēja, pūzdama dumus pa atvērto vēdlodziņu. Cigarete, ka Nastja pamanīja, bija nodegusi gandrīz līdz filtram, tātad tā nebija tikko aizsmēķēta. Pieņemamā istabā dūmu smaku nevarēja just. Ja kāds viņas sarunu arī bija noklausījies, tad tā noteikti nebija Ola. Bet kurš tad?

Strauji pagriezusies, Nastja pieskrēja pie sekretāres rakstāmgalda un viegli pārbrauca ar plaukstu visām telefonu klausulēm. Neviena no tām nelikās siltāka par citām, neviena no tām neradīja aizdomas, ka tā vairākas minūtes ir turēta rokā un burtiski pirms desmit sekundēm nolikta atpakaļ uz aparāta. Pārbaudīt savas aizdomas patstāvīgi Nastja nevarēja un tāpēc nolēma pagaidīt, līdz ieradīsies Korotkovs.

❖  # *

Cilvēks, kuru mēs meklējam, šobrīd uzturas sanatorijā “Ieleja”. Uz to norāda pilnīgi viss. Pirmkārt, meitene tikusi vesta uz sanatorijas baseinu, par to nav nekādu šaubu — augsti čuguna vārti, no flīzēm izlikta ainava uz zāles sienas. Pilsētā pavisam ir četri baseini, un pēc pazīmēm atbilst tikai šis viens. Otrkārt, tieši tajā pašā laikā, kad Svetlana tiek vesta uz baseinu, Sahnovičam zūd iespēja kontrolēt veselus stāvu blokus. Virumi neizdodas ievākt informāciju par iemītniekiem, kas dzīvo no trīssimt četrdesmit ceturtā līdz trīssimt piecdesmit astotajam numuram, no četrsimt pirmā līdz četrsimt divpadsmitajam numuram un no piecsimt devītā līdz piecsimt deviņpadsmitajam numuram. Agrāk ar tamlīdzīgām grūtībām viņš nav saskaries. Tas mums liek domāt par organizētu pretdarbību. Treškārt, kaut kāda Kamenska no Maskavas, kura dzīvo piecsimt trīspadsmitajā numurā, izturas ārkārtīgi netipiski cilvēkam, kas atpūšas sanatorijā, turklāt klīst baumas, ka vioa strādā Krievijas Iekšlietu ministrijā. Viņa nevar neko nezināt par šīm baumām, tomēr nezin kāpēc tās neatspēko. Tas dod pamatu uzskatīt, ka viņai ir izdevīgi slēpties aiz šīs leģendas, un, ņemot vērā iepriekš minēto, viņas uzvedība kļūst vēl aizdomīgāka. Ceturtkārt, sanatorijā ir izdarīta slepkavība. un sakara ar to visintensīvāk tiek pratināta Kamenska pati un viņas mīļākais Ismailovs. It kā viņi esot bijuši pēdējie, kas pirms nāves redzējuši nogalināto.

— Vai jūs Svetlanai un Vladam parādījāt Ismailova fotogrāfiju?

— Jā. Viņi Ismailovu nekad nav redzējuši.

— Dīvaini. Tomēr, apsverot visus par un pret, šķiet, ka tev, Toļa, ir taisnība. Tas cilvēks, Makarovs, kuru mēs jau tik ilgi cenšamies atrast, šobrīd uzturas sanatorijā. Daudz kas vēl nav saprotams, ir daudzas neatbilstības, ir pat tiešas pretrunas, tomēr tas arī liecina, ka kaut kas notiek. Agrāk taču nekā tāda nav bijis?

— Nav gan, Eduard Petrovič.

— Esi tik laipns, ataicini pie manis mūsu draugu no Pilsētas iekšlietu pārvaldes.

Kad Starkovs aizgāja, Eduards Petrovičs Deņisovs atgriezās sava kabinetā un iegrima dziļās pārdomās. Meitene un liliputs — ta bija fantastiska veiksme, tagad vismaz ir skaidrs, ar ko svešā organizācija nodarbojas viņa, Deņisova, teritorijā. Nedaudz mazāka skaidrība ir par to, kāpēc viņi ta dara. Un nepavisam nav skaidrs — kas viņi ir.

Bet kas gan par putnu īsti ir Ismailova mīļākā Kamenska? Šajinovičam ta arī nav izdevies neko par viņu uzzināt. Tas dara uzmanīgu. Lai viņš, Žeņa, nevarētu iemantot sievietes uzticību! Viņai droši vien ir ko slēpt, tāpēc arī izturas tik noslēgti. Ar Kamensku ir jāpastrādā.

Tomēr pašreizējā situācija jāaplūko vēl no viena, ne mazāk sarežģīta viedokļa. Lai ko tas arī maksātu, slepkavība “Ielejā” ir jaatklāj. No vienas puses, viņam, Deņisovam, ir svarīgi nokārtot rēķinus ar to svešinieku bandu. No otras puses, ja noziegums netiks atklāts, tad tas nopietni sasaistīs viņam rokas vismaz līdz gada beigām. Jūlija Deņisovs bija vienojies par divām iespējām organizēt slepkavības, kas pilnīgi noteikti netiks atklātas. No šīm divām iespējām vienu viņš jau bija izmantojis, lai tiktu vaļā no mēra sajūtu zaudējuša izspiedēja kaimiņu apgabalā. Otru iespēju Eduards Petrovičs bija paredzējis izmantot pret vienu no saviem aizbilstamajiem, ja izlūkdienesta informācija apstiprināsies un pilnīgi droši noskaidrosies, ka viņš ir sapinies ar narkomafiju, ļaudams tai ar savas bankas starpniecību atmazgāt naudu. Informācijās pārbaudei vajadzēja beigties jau pavisam drīz. Ja aizbilstamo nāksies sodīt, tad nedrīkst gaidīt līdz nākamā gada sākumam — atlikušajos divos mēnešos tas paspēs savārīt tādus mēslus, ka nelikumīgu narkotiku tirgošanas apkarotāji būs klāt kā likts. To nekādā ziņā nedrīkst pieļaut. Vainīgais jānovāc, iekams viņš vēl nav paspējis sagādāt pamatīgas nepatikšanas. Ja slepkavība sanatorijā netiks atklāta, Eduards Petrovičs nepārkāps ar Pilsētas iekšlietu pārvaldi noslēgto konvenciju, lai nepakļautu viņus riskam, ka, norūpējusies par straujo slepkavību atklāšanas līmeņa pazemināšanos, var ierasties ministrijas pārbaude. Viņam, Deņisovam, jāpieliek visas pūles, lai noziegums “Ielejā” tiktu atklāts. Jāpalīdz ar naudu, ar cilvēkiem, ar tehniku — ar vi su, kas vien ir viņa spēkos. Tas palīdzēs saglabāt iespēju nokārtot rēķinus ar neuzticamo aizbilstamo, ja šāda nepieciešamība rastos.

Cilvēks no Pilsētas iekšlietu pārvaldes nelika ilgi uz sevi gaidīt. Viņš bija nopietns, elegants, gandrīz pat skaists, ja neņem vēra pārāk mazas, dziļi iegrimušās actiņas, ko viņš pastāvīgi slēpa aiz dūmakainajiem briļļu stikliem. Deņisovs bez aplinkiem ķērās tieši vērsim pie ragiem.

— Pirmkārt — es tomēr gribu noskaidrot, kas tā ir par kompāniju, kura ieviesusies “Ielejā”. Otrkārt — es gribu, lai slepkavība sanatorijā tiktu atklāta. Kā jūs to izdarīsiet, godprātīgi vai ne, mani neinteresē. Izmeklēšanai lieta ir jāpabeidz un jānodod tiesai. Un pēc iespējas drīzāk. Rīt jūs man ziņosiet, kāda palīdzība jums ir vajadzīga. Spēsiet atrast īsto slepkavu — jo labāk. Nespēsiet tas nav tik būtiski. Es, kā jūs pats saprotat, cenšos saglabāt savu rezervi.

Es saprotu. — Briļļainais cilvēks pamāja ar galvu. — Bet treškārt?

—Treškārt — es gribu zināt, kas ir Kamenska. Vina atpūšas “Ielejā”, dzīvo piecsimt trīspadsmitajā numurā. Šahnovičam vina bija pārāk ciets rieksts. Un mani interesē — kāpēc.

Kad jūs vēlaties saņemt informāciju par Kamensku?

— Es negribu jūs steidzināt. Sarunāsim uz rītdienu. Jūs atbrauksiet pie manis sakarā ar nozieguma izmeklēšanu, un pie reizes arī parunāsim par Kamensku.

— Nu tad — līdz rītdienai, Eduard Petrovič!

— Līdz rītdienai, dārgais! Atbrauciet uz vakara pusi, ap pulksten septiņiem — paēdīsim kopā vakariņas.

*  :ķ *

Vēlu vakarā bija norunāta masiera Kaķīša tikšanās ar vina priekšniecību. Kaķītis sēdēja savā dzīvokli, izgāzies krēslā, ērti izstiepis kajas, iemalkodams no pudeles tumšo alu.

— Es liku Semjonam un Ķīmiķim aizbraukt no Pilsētas.

Tas ir pareizi. Semjons zaudē kontroli pār sevi, viņš kļūst

bīstams. Bet Damirs?

— Damiram vajadzēs palikt. Viņu vēl pratinās. Manuprāt, viņu tur aizdomās par slepkavību.

— Jocīgi. Bet kā klājas mūsu tulkotājai?

— Viņu arī pratināja. Man šķiet, ka mēs abi par viņu esam kļūdījušies. Viņa nav no milicijas.

— Kaut nu tā būtu! Bet, ja viņa tomēr ir no milicijas, ko viņa šeit dara? Vai tas var but saistīts ar to, ko Semjons sastrādāja vasarā?

— Diezin vai. Ir pagājis tik daudz laika… Kāpēc gan viņi būtu tik ilgi gaidījuši?

— Tev, Kaķīt, ir taisnība. Tomēr ir iespējams arī trešais variants — viņa ir no milicijas, taču atbraukusi uz šejieni nevis strādāt, bet gan atpūsties. Kā tev šķiet, vai šajā gadījumā viņa ir mums bīstama?

— Domāju, ka nav.

— Vajadzētu, lai Damirs viņu papēta. Vai viņi vēl satiekas?

— Damirs viņu nav redzējis jau divas dienas.

— Tas nu gan ir jaunums! Kur tad viņa ir palikusi?

—  Sēž savā numurā un strādā. Visā stāvā ir dzirdams, kā klaudz rakstāmmašīna. Damirs par viņu vairs neliekas ne zinis. Kāpēc viņam ir vajadzīga tā Kamenska? Damirs taču viņu sargāja no Zaripa.

— Slikti, Kaķīt. Būs jāizsaka tev rājiens. Damiram vajag iegrozīt smadzenes īstaja vietā. Ķeries pie tā klat!

— Un ko es Damiram teikšu? Vai tad tie nebija jūsu vārdi nedrīkst pieļaut, lai Damirs uzzinātu, ka viņa ir no milicijas?

— Saki vienalga ko! Ļaunākajā gadījumā atsaucies uz mani. Paskaidro šim bohēmiskajam radījumam, ka tā nedrīkst rīkoties — lakstoties ap sievieti, atzīties viņai mūžīga mīlestībā, bet pēc tam bez jebkāda iemesla pazust. Liec viņam saprast, ka sieviete var arī apvainoties, bet viņa taču ir vienīgā, kas varēs apstiprināt Damira alibi slepkavības brīdī. Ar Kamensku nedrīkst strīdēties. Nav nekā briesmīgāka par pamestas sievietes atriebību. Šādus argumentus Damirs sapratīs.

— Tādus viņš sapratīs gan, — piekrita Kaķītis, iedzerdams krietnu malku un nolikdams pudeli.

Esi tik labiņš un pacenties, draudziņ! Nodrošini pastāvīgu Damira klātbūtni blakus Kamenskai. Lai viņš ir pec iespējas uzmanīgāks pret viņu.

— Es pacentīšos.

7.   Nodaļa . astotĀ diena

Tieši no lidostas Jurijs Korotkovs aizbrauca uz Pilsētas iekšlietu pārvaldi. Kriminālmeklēšanas nodaļas darbinieki viņam sīki un smalki izstāstīja visu, ko bija izdevies uzzināt to divu dienu laika, kas bija pagājušas kopš Nikolaja Alfjorova līķa atrašanas brīža.

— Vakar Sergejs Mihailovičs runāja ar jusu priekšniecību, tāpēc mēs kā vienu no darba variantiem esam sākuši pārbaudīt versiju par “pasūtījuma” slepkavību. Pagaidām gan vēl neko neesam uztaustījuši.

— Bet vai citas versijas ir? — Korotkovs pavaicāja.

— Greizsirdība un nauda. Viņi tur bija ierīkojuši visīstāko pagrīdes totalizatoru. Slēdza derības par sievietēm, likme — simt tūkstoši rubļu. Varat iedomāties?

Vareni! — Jura skali iesmējās. — Un kāds bija dalībnieku skaits?

— Cik mums zināms trīs. Pats cietušais, viņa istabas kaimiņš Pāvels Dobriņins un sanatorijas darbinieks Šahnovičs.

— Un ka ir ar lieciniekiem?

—  Jau pašā pirmajā rītā mēs nopratinājām pilnīgi visus sanatorijas iemītniekus un darbiniekus, paveicām milzīgu darbu. Lielākā dala, protams, neko nezina ne par notikuma apstākļiem, ne arī par pašu Alfjorovu. Tos, kuri vismaz kaut ko zina, nākamajā dienā nopratināja izmeklētājs. Viņu diemžēl nemaz nav tik daudz.

— Konkrētāk, lūdzu, — Jura sacīja.

Melnīgsnējais Andrejs Golovins ieskatījās piezīmju grāmatiņā.

— Vispirmām kārtām Dobriņins un Šahnovičs. Tad vēl laulāts pāris no Tulas, Alfjorova un Dobriņina kaimiņi pie galda, kas bija dzirdējuši, kā viņi apspriež spēles noteikumus un rezultātus. Sievietes, kuras aplidoja totalizatora dalībnieki, pavisam ir piecas. Nu un vēl daži cilvēki, kuri kaut kā bija tikušies ar Alfjorovu. Te būs saraksts.

Golovins nolika Juram priekšā papīra lapiņu, kur bija norādīti uzvārdi, darbavietas un (atpūtniekiem) arī istabu numuri. Pārlaidis sarakstam skatienu, Korotkovs tūlīt pat pamanīja uzvārdu “Kamenska”. Tam blakus bija atzīmēts — “Maskavas Galvenā iekšlietu pārvalde, piecsimt trīspadsmitā istaba”.

— Mani interesē lieciniece Kamenska, — Jura vērsās pie Golovina.

—  Anastasija Pavlovna Kamenska, dzimusi tūkstoš deviņi simti sešdesmitajā gadā, Andrejs braši iesāka, lūkodamies savos pierakstos, uz “Ieleju” atbraukusi divdesmitajā oktobrī, ceļazīmi iepriekš iegādājusies Maskavā, jau augustā. Pats Alfjorovs arī ceļazīmi ir iegādājies Maskavā, taču stipri vēlāk, oktobra sākumā, tā ka diez vai Kamenska speciāli ir braukusi uz šejieni, lai satiktos ar Alfjorovu.

“Ko viņš tur muld?” Korotkovs ar šausmām nodomāja. “Pēc būtības jau viss ir pilnīgi pareizi, viņam tieši tā arī ir jāpārbauda cilvēki, kas iesaistīti lietās par “pasūtījuma” slepkavībām. Taču ne jau Asju… Vai tad tiešām Nastja viņiem neko nav teikusi?”

— Pēc manām domām, lieciniece Kamenska, — Andrejs nesatricināma mierā turpināja, — ir viena no visreālākajām personām, kas varētu būt par iemeslu slepkavībai aiz greizsirdības vai savtīgu interešu dē|.

— Paskaidrojiet! — Korotkovs strupi pieprasīja.

— Viņai cits pēc cita mēģinājuši izrādīt uzmanību visi trīs totalizatora dalībnieki, un visi trīs it kā cietuši neveiksmi. Tomēr man ir grūti tam noticēt.

— Kāpēc?

— Ja jūs būtu redzējis to Kamensku, kā arī Dobriņinu un Šahnoviču, jūs arī neticētu. Dobriņins un Šahnovičs ir skaistuli, katrs savā stilā, viens ir gaišmatis, otrs — brūnēts, abi īsti supermeni. Un, tas arī nav mazsvarīgi, viņiem kabatā turas nauda. Turpretī Kamenska ir pavisam neizskatīga, ārēji neinteresanta, klusa sieviete. Vīrieši viņai noteikti nepievērš nekādu uzmanību. Un jūs varat noticēt tam, ka viņai atvaļinājumā nerastos kārdinājums izmantot iespēju un uzsākt romānu ar tik pievilcīgiem vīriešiem?

— Es tā ari nesapratu, kur jūs saskatāt krāpšanu. Jus teicāt “it kā cietuši neveiksmi”.

—  Es domāju, ka Anastasija Kamenska ir pieņēmusi ja arī ne visu triju vīriešu uzmanības apliecinājumus, tad vismaz viena no viņiem — noteikti, un kaut kādu iemeslu pēc gan viņa, gan viņas partneris nolēmuši to slēpt no pārējiem.

— Un kāds gan, jūsuprāt, ir šis noslēpumainais iemesls? — Juram kļuva arvien grūtāk savaldīties.

Totalizatora dalībnieki bija vienojušies par noteikumu, ka zaudētas derības dubulto likmi par konkrēto sievieti. Piemēram, ja jūs pirmais ņematies aplidot dāmu, tad likme ir simt tūkstoši. Ja jums nekas nav sanācis likme pieaug līdz divsimt tūkstošiem tam, kurš ķeras pie lietas nākamais. Ja arī otrajam nekas neizdodas, tad uzbrukumā dodas trešais jau ar likmi četrsimt tūkstoši. Un tā tālāk. Var pat uzsākt otru apli, attiecīgi palielinot likmes.

Nu un tad? — Korotkovs nesaprata. — Kāds tam sakars ar nepatiesām liecībām?

— Loti vienkāršs. Pieņemsim, ka panākumus pie Kamenskas guvis jau pats pirmais, kas mēģinājis pievērst viņai uzmanību. Starp citu, es neizslēdzu tādu iespēju, ka seksuālajā jomā viņa varētu būt nesalīdzināmi pievilcīgāka, nekā var spriest pēc izskata. Kamenska un viņas pirmais partneris iepatikās viens otram, un viņi nolēma pārējos piešmaukt, izliekoties, ka derības ir zaudētas. Protams, spēlmanis līdz ar to zaudē, viņam neizdodas iebāzt kabata divsimt tūkstošus, bet jāšķiras no simta. Toties likme par .Kamensku pieauga, nākamajam spēlmanim bija lemta neveiksme, un pārējie viņa likmi sadalīja stīvā starpā. Tāds pats liktenis piemeklēja arī trešo dalībnieku. Galu galā, ja es neesmu kļūdījies aprēķinos, Kamenskas pirmais partneris ar savas nevainīgās krāpšanas palīdzību varēja nopelnīt četrsimt tūkstošus, ja viņam izdotos noturēt spēles dalībnieku azartisko interesi līdz otrajam aplim. Toties atkārtots viena vai otra pārējo dalībnieku mēģinājums paceltu likmi līdz astoņsimt tūkstošiem, bet, ja vēl izdotos pierunāt arī otru spēlmani, tad tiktu vinnēta balta nauda.

Šāda jauka krāpšana pilnīgi mierīgi varēja kļūt par slepkavības iemeslu. Jūs taču piekritīsiet — tā ir ievērojama naudas summa.

Ievērojama gan, Korotkovs truli piekrita. “Gatavais murgs… Asprātīga versija, kuru noteikti vajadzētu pārbaudīt, ja runa nebūtu par Asju.”

Viņš pacēla skatienu no liecinieku saraksta.

— Kur Kamenska strādā?

Tur taču ir rakstīts. Pie jums, Maskavas Galvenajā iekšlietu pārvaldē.

Kur tieši, kurā apakšvienībā? — Korotkovs neatstājās.

Andrejs pašķirstīja piezīmju grāmatiņu, saspringti pūlēdamies kaut ko atcerēties.

— Neatceros, — viņš beidzot izmocīja.

Neatceraties vai nezināt? — Juras pacietība beidzot bija izsīkusi.

Golovins drūmi klusēja, cenzdamies saprast, kāpēc šis nelielā auguma spēkavīrs no Maskavas kriminālmeklēšanas nodaļas viņam ir piesējies.

— Atvainojiet, biedri major, bet, manuprāt, tam nav nekādas nozīmes. Varbūt Kamenska strādā sekretariātā vai uzskaites grupā, taču mums viņa ir lieciniece un nekas vairāk.

— Vai jūs pārbaudījāt Kamenskas dokumentus vai arī pierakstījāt darbavietu saskaņā ar viņas teikto?

— Saskaņā ar teikto. Viņa uzrādīja pasi, tur darbavieta nav minēta.

— Bet jūs paļāvāties uz Kamenskas vārdiem un neizteicāt vēlēšanos ieskatīties viņas dienesta apliecībā. Tā ir?

— Paklausieties, Jura, es izbraucu uz notikuma vielu pulksten četros no rīta, pirms tam diennakti biju dežurējis, bet maiņu man neatsūtīja, uz mājām izgulēties mani nepalaida, un es biju spiests līdz vakariņām pratināt cilvēkus sanatorija. Jā, es neuzskatīju par nepieciešamu pieprasīt viņas dienesta apliecību, tāpēc ka tā būtu bijusi neproduktīva laika tērēšana. Ja pret Kamensku vērsīsies kaut kādas aizdomas, tad automātiski tiks pārbaudīta viņas darbavieta un meli atklāsies. Turpretī, ja mums pret viņu nav nekādas konkrētas aizdomas, tad viņai ir tiesības nosaukt jebkuru darbavietu, viņas liecinieces statusu tas nekādā ziņā nemainīs. Un attieksmi pret viņas liecībām — arī ne. Nākamajā dienā ar viņu runāja izmeklētājs, pilnīgi iespējams, ka viņš ir redzējis Kamenskas dokumentus, un, ja ar tiem kaut kas nebutu kartībā, tad viņš tūlīt pat butu mums par to ziņojis. Vai man nav taisnība?

— Ne, Andrej, jums nav taisnība. Es tūlīt būšu spiests jums teikt nepatīkamus vārdus, tāpēc ierosinu vispirms pāriet uz “tu”.

—  Es tur nesaskatu nekādu saistību. — Golovins sarauca uzacis.

Tādēļ, lai tev būtu vieglāk man atbildēt. Sarunāts? Tatad Kamenska nestrādā ne sekretariātā, ne uzskaites grupā. Anastasija ir pieredzējusi, augsti kvalificēta kriminālmeklēšanas darbiniece, viņa strādā vienā nodaļā kopā ar mani. Tā ir apbrīnojama, reta veiksme, ka viņa atradās, sanatorijā vairākas dienas pirms nozieguma izdarīšanas. Anastasija ir ārkārtīgi vērīga, viņa varēja redzēt milzum daudz interesantu sīkumu, bet pats gal venais — viņa pēc tiem varēja izdarīt vēl interesantākus secinājumus. Un es neticu, ka Anastasija nav mēģinājusi dalīties ar jums informācijā. Atzīsties, Andrej, — vai viņa piedāvāja tev savu palīdzību?

— Piedāvāja gan. Viņa teica, ka ar prieku būtu noderīga… Vai kaut ko tamlīdzīgu.

Bet tu? Ko tu viņai atbildēji? Vismaz “paldies” pateici?

— Nē.

— Pat “paldies” nepateici? Tu nu gan, brāl, esi mūlāps. Kā tev šķiet, vai Kamenska apvainojās?

— Es tam nepievērsu nekādu uzmanību. Bet seja viņai itin kā sastinga, to es pamanīju.

— Tas ir slikti. Tomēr cerība vēl ir. Ja Anastasija nesaņēmās pat tev pateikt, ka viņa strādā kriminālmeklēšanas nodaļā, tad var pieņemt, ka arī ar citiem viņa šo jautājumu nav apspriedusi. Tātad var mēģināt viņu izmantot. Vai stāva plāns tev ir?

Jura uzmanīgi izpētīja piektā stāva plānu. Acīs dūrās kaut kāda dīvainība.

— Vai tad piecsimt trīspadsmitais numurs ir divvietīgais?

Andrejs noliecās pār plānu.

— Pēc visa spriežot — jā. Lūk, redzat? Istabas platība ir lielāka nekā blakusnumurā pa labi un tāda pati kā numurā pa kreisi. “Ielejā” numuri cils aiz cita ir izvietoti simetriskos pāros — diviem vienvietīgajiem seko divi divvietīgie numuri.

— Kas ir Kamenskas istabas kaimiņiene?

Viņa dzīvo viena pati, viņai nav kaimiņienes.

Un kas ir viņas kaimiņi pa labi un pa kreisi?

Pa labi — mīlīga vecenīte, mūsu mūzikas skolas visvecākā skolotāja Regīna Arkadjcvna Valtere. Pa kreisi laulāts pāris no Kramatorskas, vīrs rūpnīcas galvenais inženieris, sieva grāmatvede.

Ar laulātajiem draugiem no Kramatorskas Asja diez vai saietas. — Korotkovs domīgi noteica. — Vecenīte mūziķe — tā mūsu Kamenskai ir daudz piemērotāka sabiedrība. Palūgsim viņu iepazīstināt mani ar Anastasiju.

*  * #

Regīna Arkadjevna nekavējoties atsaucās uz klauvējienu un laipni uzsmaidīja ienākušajiem.

Sveicināti, Regīna Arkadjevna, vai jūs mani atceraties? Mans uzvārds ir Golovins, es ar jums nesen šeit sarunājos.

Sveicināti, dārgais, pats par sevi saprotams, ka es jūs atceros. Bet vai tas, viņa pamāja ar galvu Korotkova virzienā, ir jūsu kolēģis?

Pilnīgi pareizi. Mans vārds ir Jura, un es ari strādāju kriminālmeklēšanā. Regīna Arkadjevna, mēs esam ieradušies pie jums ar mazliet neparastu un visai delikātu lūgumu. Jūs taču saprotat, ka runa ir par slepkavību, tas ir ārkārtīgi nopietns noziegums, un mēs loti ceram uz jūsu palīdzību.

— Ak Kungs! — Vecā sieviete iesmējās. — Tik gari ievadvārdi, it kā jūs taisītos lūgt man naudu.

—  Mēs taisāmies lūgt, lai jūs iepazīstinātu Juru ar savu kaimiņieni.

Regīna Arkadjevna nespēja noslēpt pārsteigumu.

Ar Nastjeņku? Bet kāpēc gan ir vajadzīgs šāds aplinku

ce|š? Nastja ir brīnumjauka butnc, ārkārtīgi labvēlīga un laipna. Jūs droši varat pieklauvēt pie viņas durvīm, viņa jūs ārā nedzīs. Kāpēc jums ir vajadzīga mana starpniecība?

—  Regīna Arkadjevna, es taču teicu, ka lūgums ir delikāts. Mēs negribētu, lai jūsu kaimiņiene zinātu, ka Jura strādā milicijā. Tāpēc arī ir nepieciešama leģenda, un mēs lūdzam jūs nospēlēt šīs leģendas lomu. Uzdodiet Juru par savu skolnieku vai radinieku. Vienalga par ko, tikai ne par milici.

Atbalstīdamās uz spieķa, vecā sieviete neveikli apsēdās un vērīgi paskatījās vispirms uz Korotkovu, pēc tam uz Golovinu.

— Vai ar to man jāsaprot, ka jūs Nastju par kaut ko turat aizdomās? Jo citādi kāpēc gan būtu vajadzīga visa šī komēdija?

—  Regīna Arkadjevna, dārgā, — Andrejs lūdzoši salika rokas, — nelieciet man izpļāpāt profesionālus noslēpumus. Es pats sevi tad vairs necienīšu. Ja jūs negribat parādīt mums pretimnākšanu, tad es palūgšu jūs aizmirst mūsu apciemojumu un ar savu lūgumu vērsīšos pie kāda cita. Kaut gan, godīgi atzīšos, jusu atteikums visu stipri vien sarežģīs. Jūs Juram esat ideāla leģenda, jUs saejaties ar Kamensku, jūsu profesionālas intereses nekur nekrustojas, jus esat mūziķe, viņa — tulkotājā, līdz ar to jūsu nevainīgā mānīšanās nekad netiks atklāta. Bet izmeklēšanai jūs loti palīdzētu.

Labi, es izdarīšu to, ko jūs lūdzat. Tomēr jūs man radāt ārkārtīgi sarežģītu situāciju. Mana kaimiņiene man ir dziļi simpātiska, vēl vairāk, viņa ir burvīga sieviete, gudra, ar labu izglītību. Iespējams, ka jūs to nezināt, bet viņa brīvi pārzina piecas Eiropas valodas. Viņa ir visādā ziņā cienījams cilvēks. Ja jums ir iemesls izturēties pret Nastju ar aizdomām — tā ir jūsu darīšana. Tas galu galā ir jūsu darbs. Taču man šāda iemesla nav. Un man būs Joti, loti grūti viņu mānīt. Man jau ir sešdesmit septiņi gadi, mani dārgie, un šādā vecumā ir nepieciešami pietiekami nopietni iemesli, lai mānītu divas reizes par sevi jaunāku cilvēku. Iedomājieties sevi manā vietā — es jūs iepazīstinu ar Nastjeņku, jūsu attiecības kaut kādā veidā attīstās, jūs pūšat viņai visādas pīlītes, bet pēc tam viņa atnāk un sāk ar mani runāt it kā par manis pašas audzēkni, atgādināt visādus notikumus no vina dzīves un stāstīt, vai šis skolnieks viņai ir iepaticies vai nav. Starp citu, Nastja ir smalkjūtīgs cilvēks, un, ja jūs viņai neiepatiksieties, tad viņa skali par to nerunās. Bet kāda šaja situācijā būs mana loma? Klausīties un piebalsot neapšaubāmiem meliem? Un justies kā pēdīgajai draņķei? Es jau teicu, ka es jums neatsaku. Tomēr vēlos, lai jūs pilnīgi skaidri apzinātos, ko jūs no manis prasāt. Ejiet, Andrej, jūs mums vairs neesat vajadzīgs, mēs ar Juročku tūlīt izdomāsim, kā izkārtot mizanscēnu.

#  * *

Nastja turēja ārstam doto vārdu un no rīta apmeklēja visus sanatorijas grāmatiņā uzskaitītos procedūru kabinetus dubļu vannas, masāžu un baseinu, bet pēcpusdiena taisījās doties pastaigā. Durvis no kaimiņienes istabas uz balkonu bija puspievērtas, un Nastja dzirdēja apslāpētas balsis. Kamēr viņa vilka kājās krosenes un tina ap kaklu garu, baltu šalli, uz balkona iznāca vīrietis un, vērsdamies pie Regīnas Arkadjevnas, diezgan skali sacīja:

Labi, labi, Rinas tante, nerūciet, smēķēšu uz balkona. Ak tu mūžs, ir nu gan aukstumiņš! Jūs esat nevis tante, bet gatavā čūsku vecene, gribat nosaldēt vienīgo krustdēlu.

Nastja sastinga ar vējjaku rokās. Jura! Jura Korotkovs ir atbraucis! Mīļais Rausītis! Kādu intrigu viņš tagad ir uzsācis? Kā viņai rīkoties? Gaidīt, kamēr Jura pats ieradīsies ar savu leģendu, vai arī pirmajai iet iepazīties?

Nastja nolēma nogaidīt. Juras parādīšanos uz balkona viņa novērtēja nevis kā uzaicinājumu, bet gan kā brīdinājumu, lai vajadzīgajā mirklī viņa, Nastja, spētu kontrolēt savu sejas izteiksmi. Bet, ja nu jāgaida, tad pec visiem likumiem, Nastja nodomāja un apzinīgi devās pastaigāties.

Iepazīšanās notika īsi pirms vakariņām, kad Nastja pēc sirds patikas bija izstaigājusies un krietnu laiku strādājusi. Jura Korotkovs tika stādīts priekšā kā Regīnas Arkadjevnas krustdēls. Nastjas sejā atspoguļojās neslēpta garlaicība un vēlēšanās pēc iespējas drīzāk atgriezties savā numura.

— Vai drīkst jūs uzaicināt pēc vakariņām pastaigāties? krustdēls Jura loti pieklājīgi pavaicāja.

—  Paldies, — Nastja garlaikoti atbildēja, es šodien jau staigāju.

— Bet uz dejām? jūs dejojat? — uzmācīgais krustdēls neatlaidās.

“Es nedejoju. Tomēr es protu dejot jebkura no visiem šobrīd eksistējošajiem stiliem. Tiesa, es no tā negūstu nekādu baudu un loti nogurstu, kā parasti nogurst no izlikšanās, taču, ja tas ir nepieciešams, es varu piespiest savu ķermeni atveidot deju. Bet es pati, Nastja Kamenska, nedejoju.”

Un tajā brīdī Nastjai veicās. Regīnas numurā bez klauvējiena ienāca Damirs.

Vai es netraucēšu? — Viņš jautājoši paskatījās uz savu skolotāju, pēc tam uz Nastju, bet Juru demonstratīvi neievēroja.

— Protams, Jura, es ar lielāko prieku iešu jums līdzi uz dejam, — Nastja nočivināja. Ziniet ko, nāciet pie manis, vakariņu vietā iedzersim kafiju un iesim dejot. Lai Regīna Arkadjevna un Damirs Lutfirahmanovičs parunājas bez mūsu klātbūtnes.

Regīna Arkadjevna un Damirs nepaspēja pat muti atvērt, kad Nastja, viltīgi smaidīdama, jau bija paķērusi Korotkovu zem rokas un izgājusi no numura. Aiz durvīm viņa vēl sadzirdēja Regīnas balsi:

—Tā tev, Damir, būs mācība. Neproti izrādīt uzmanību cienījamām sievietēm. Viņas tev tiek noceltas tieši deguna galā.

Nokļuvusi sava numurā, Nastja iegrūda Korotkovu vannas istabā un, paslēpusi seju viņa biezajā svīterī, beidzot lāva va|u histēriskiem smiekliem. Nomierinājušies viņi iegāja istabā, Nastja ieslēdza ūdens sildītāju un čukstus pavaicāja:

— Runāsim tūlīt vai pagaidīsim līdz dejām?

— Labāk pagaidīsim, — Jura tikpat klusi atbildēja. — Tagad gvelzīsim muļķības. Tavai kaimiņienei balkona durvis ir atvērtas, tāpēc sāc pārstāstīt romānu, ko tu tulko. Pēc iespējas sīkāk un ar komentāriem. Lai būtu smieklīgi.

Laiks vilkās tik loti lēni, ka Nastja bija ar mieru doties uz halli un pabīdīt uz priekšu pulksteņa rādītājus, lai dejas sāktos

drīzāk. Vajadzēja novilkt tikai mazliet vairāk par stundu, taču reizēm tas ir tik grūti!

Beidzot Nastja un Jura nonāca deju laukuma vidū, kur, cieši apskāvušies, mīņājās no vienas kājas uz otru, priecādamies par pārmērīgi skalo mūziku, kas jebkurā citā vielā un laikā bīilu viņus tracinājusi, bet šoreiz noderēja par sargeņģeli. Pieglauduši vaigu pie vaiga, ar lupām gandrīz skardami viens otra ausi, Nastja Kamenska un Jurijs Korotkovs nesteidzīgi risināja sarunu.

Labi, ka atnaca Damirs. Citādi es butu bijusi spiesta atteikties arī no dejām.

— Kāpēc? Rūpējies par reputāciju?

Vispārīgos vilcienos — ja. Pirmkārt, es visas nedēļas laikā ne reizi neesmu bijusi uz dejām, un tas izskatītos visai dīvaini, ja es piekristu iet ar tevi. Otrkārt, tiek uzskatīts, ka man ar Damiru ir bijis romāns un viņš mani ir pametis. Tāpēc arī es esmu tik garlaikota un nekādi nereaģēju uz taviem mēģinājumiem uzsākt ar mani flirtu. Pastaigaties es negribu, uz kino iet negribu, uz dejām… Bet ne, parādījās Damirs un man tūlīt pat sagribējās iet uz dejām. Viss sanāca ka pēc notīm.

— Nu labi, bet ja nu tas tavs Damirs nebutu ienācis?

Es rīkotos pēc situācijas. Uz dejām, protams, es nepiekristu iet, bet tu saktu mani pierunāt un visādi provocēt… Sāktu taču, vai ne? Un es padotos kārdinājumam. Bet tagad paskaidro man, ko tas viss nozīmē.

Viņi norunāja gandrīz stundu, apklusdami vienīgi tad, kad apklusa arī mūzika. Pēc tam devās uz baru. Protams, Nastja labprātāk butu gājusi pastaigāties parkā, taču tad nāktos iet uz savu numuru pec vējjakas un šalles, līdz ar to pastāvēja risks satikties ar Regīnu Arkadjevnu, un tam Nastja pagaidām vēl nebija gatava.

*  * *

Jura nekādi nespēja noticēt tam, ka Nastja runā nopietni.

— Saproti taču, Jura, es ar tiem cilvēkiem nevēlos ielaisties nekādās darīšanās. Nevēlos — un cauri. Un izbeigsim šo sarunu.

Asja, bet tas taču ir muļķīgi. Nudien, taisni kā tāds bērnudārzs. — Korotkovs bija neizpratnē. — Tu, pieaugusi sieviete, taču nevari nopietni apvainoties uz saviem kolēģiem. Ir nu gan liela nelaime, kāds nav pratis ar tevi aprunāties! Ko tad tagad darīt, kārties tāpēc, vai?

—  Kāpēc uzreiz kārties? — Nastja rāmi pasmaidīja. — Var taču gluži vienkārši neielaisties ar viņiem nekādās darīšanās. Un tā es arī rīkojos. Ar mani nevis kāds “nav pratis” aprunaties. Mani patrieca kā tādu ubadzi, kas ar pastieptu roku diedele pie greznas savrupmājas durvīm.

— Asjeņka, viņi jau visu ir sapratuši, atzinuši savu k|ūdu un ir gatavi pieņemt tavu palīdzību. Viņi taču nezināja, ka tu esi no Gordejeva nodaļas.

— Viņi nemaz negribēja to zināt! Viņu eksistences vadošais un noteicošais princips ir lozungs “visas sievietes — muļķes”. Viņi ir labi cilvēki un izglītoti speciālisti. Tomēr cilvēki, kas dzīvo ar šādu lozungu, man nav patīkami. Viņi man ir pretīgi. Lai viņi dzīvo ilgi un laimīgi, dod Dievs viņiem veselību un pārticību, taču neliec man ielaisties ar viņiem nekādās darīšanās. Viņiem es nepalīdzēšu.

—  Asja, ko tu gribi panākt? Lai pats Iekšlietu pārvaldes priekšnieks nokristu tavā priekša uz ceļiem? Tad tu piekritīsi?

Nē. — Nastja draiski pasmaidīja. — Par vēlu. ļa vēl šodien, pirms tavas ierašanās, viņi butu atnākuši pie manis un normāli, cilvēciski aprunājušies, tad viss būtu citādi. Domā, es neesmu mēģinājusi tikt galā ar savu aizvainojumu? Domā, neesmu meklējusi viņiem attaisnojumus? Jau kopš paša sākuma, kopš tā brīža, kad viņi neizpildīja Rausīša lūgumu un nesagaidīja mani stacija.

— Bet numuru toties izkārtoja, kā bija solījuši.

— Jā? Ne velna viņi nebija izdarījuši. Man vajadzēja lūgties un pazemoties.

[iet tu taču viena pati dzīvo divvietīgā numurā, — Jura brīnījās.

— Iedevu kukuli, — Nastja vienkārši atbildēja. — Pie kā mēs palikām? Ak jā — es centos izdomāt visus iespējamos un arī neiespējamos attaisnojumus gan tavam draugam Golovinam, gan izmeklētājam, es visu pacietu tik ilgi, cik vien pietika spēka, taču tad nolēmu — patiesību sakot, kā labad? Cilvēki ir pārliecināti, ka paši tiks ar visu galā, l<o es viņiem uzbāžos ar savu sievietes palīdzību. Būšu vajadzīga — paši atnāks. Un ne es klīrēšos, ne pūtīšos, ne tēlošu aizvainotu nevainību. Palūgs — palīdzēšu.

—  Bet viņi taču lūdz! Kāpēc tad tu tagad lauzies?

Nē, Korotkov, ne jau viņi ludz. Tu lūdz. Viņi pat neuzskatīja par vajadzīgu atraut savas pēcpuses no krēsla un ar mani cilvēciski aprunāties. Pat ne atvainoties, bet gluži vienkārši aprunāties. Ko vēl negribēsi, tas taču ir zem viņu goda — lūgt palīdzību sievietei. Bet tev, Jurik, es, protams, neatteikšu. Par to tu vari būt pārliecināts. Taču ņem vērā — tikko tu būsi pārbaudījis savu versiju un aizbrauksi, viņi no manis vairs neizspiedīs ne vārda. Es domāju, ka būs labāk, ja tu viņus par to brīdināsi jau iepriekš, lai pēc tam nebūtu nekādu pārpratumu. Un paņem, lūdzu, manu roku sava plaukstā, citādi mūsu saruna ir kļuvusi ārkārtīgi saspringta, — ja skatās no malas, mēs vairāk atgādinām zinātniskus oponentus.

Damirs uzreiz nespēja aptvert, par ko Kaķītis runā.

Tev art turpmāk ir japievērš Kamenskai uzmanība. Pavadi kopā ar viņu pēc iespējas vairāk laika.

Bet tas taču ir bīstami. Es tev saku — par viņu interesējas kriminālmeklēšanas darbinieki, es pats nupat pilnīgi nejauši to uzzināju. Viņi Kamensku par kaut ko tur aizdomās un viņu izseko. Ja es grozīšos viņas tuvumā, miliči arī man ķersies klāt. Vai, sāp! — Damirs untumaini sarauca degunu.

Kaķītis, prasmīgi masēdams Damira kājas, apmierināts pasmaidīja. Viņš tieši gribēja, lai būtu sāpīgi.

— Pacieties, neesi taču mazais bērns, — viņš tomēr atbildēja mīlīgā balsī. — Viņi var turēt Kamensku aizdomās par daudz ko — par zagšanu, par krāpšanu, par prostitūciju, par narkotiku tirdzniecību. Un vēl miliči var turēt viņu aizdomās par to, par ko vajadzētu turēt aizdomās mūs. Saproti? Tā ir izdevība, kuru nedrīkst laist garām. Iespējams, ka viss būs veltīgi. Bet varbūt arī ne. Ja kruķis tinas ap tavu jaunkundzi tāpēc, ka tur viņu aiz domās par vasaras notikumiem un arī par to, kas notiek tagad, tad mums paveras reāla iespēja uzzināt, kādā virzienā viņi meklē un kāda informācija ir viņu rīcībā. Saprati? Vajag tikai Kamensku pēc iespējas sīkāk par visu izprašņāt.

Es nezinu, Kaķīt, vai man tas būs pa spēkam. Es nekādi nespēju saistīt viņas uzmanību. Viņa par mani nemaz neinteresējas, — Ismailovs sūrojās.

— Kā tad tā? Kaķītis pārtrauca vienmērīgās apļveida kustības un atlieca muguru.— Vai tad jūs ne…

—Tur jau tā lieta, ka ne. Man ir tāda sajuta, ka viņa par mani smejas. Saproti, viņa visu atļauj, netēlo neaizskaramo, tomēr kaut kas mani traucē. Es nevaru saprast, kas tieši, taču kaut kas traucē.

— Iespējams, ka viņa arī smejas par tevi, kamēr domāja, ka ir zirgā. Bet tagad, kad par viņu nopietni ir ieinteresējušies kriminālmeklēšanas darbinieki, viņai joki vairs nebūs prāta. Tagad viņa pratīs novērtēt drauga atbalstu un līdzjūtību, piemini manus vārdus. Uz priekšu, Damir! Griezies uz vēdera, es tev izmasēšu muguru.

Eduards Petrovičs rūpīgi nogrieza gaļas kumosiņu, iegremdēja to mērcē un iebāza mutē. Viņa mielasta biedri — izlūkdienesta priekšnieks Starkovs, pretizlūkošanas priekšnieks Krivenko un Pilsētas iekšlietu pārvaldes darbinieks — ar baudu košļāja ēdienu. Gala bija pagatavota lieliski, mērce — apbrīnojama, dārzeņi svaigi, vīns — izturēts. Ēdienus, kas prasīja īpašu atbildību galu un zivis —, Deņisovs vienmēr gatavoja pats, turklāt darīja to ar mīlestību, baudu un apskaužamu profesionālismu. Viss pārējais tika uzticēts Alanam, bijušajam liela restorānā šefpavāram, kulinārijas noslēpumu lietpratējam un bezmaz vai ģimenes loceklim — Alans dzīvoja kopā ar Deņisoviem, mitinādamies vienā no daudzajām istabām, kas radās pēc tam, kad tika apvienoti viena stāva pieci dzīvokli.

Pēc siltā ēdiena Alans pasniedza kafiju un tēju Deņisova kabineta un vāca nost traukus ēdamistabā. Visi četri vīrieši cienīgi piecēlās un pārgāja uz citu telpu. Pie tējas tases vini apsprieda jautājumus, kuru dēl šodien bija sapulcējušies.

— Es sākšu ar trešo jautājumu, jo, kā man šķiet, atbilde uz to var būt svarīga diviem pārējiem, — briļļainais cilvēks iesāka.

Denisovs piekrītoši pamaja ar galvu.

—  Anastasija Pavlovna Kamenska, kas dzīvo sanatorijas “Ieleja” piecsimt trīspadsmitajā numurā, ir kriminālmeklēšanas nodaļas darbiniece no Maskavas. Viņa ir atbraukusi uz sanatoriju atpūsties un ārstēties, nekādus papildu uzdevumus vina nav saņēmusi. Maskavas kolēģi viņu vērtē ārkārtīgi augstu, uzsverot nestandarta prātu, oriģinālu domāšanas veidu un augstu analītiskā darba līmeni. Kamenska ir ļoti vērīga, viņa pratusi izdarīt svarīgus secinājumus pēc loti daudziem šķietamiem sīkumiem, ar ko sadūrusies, kamēr uzturas sanatorijā. Tomēr visas šīs pūles ir veltīgas, jo maniem kolēģiem neizdevās rast ar viņu kopīgu valodu. Kamenska piedāvāja savu palīdzību slepkavības izmeklēšanā, taču viņas piedāvājums netika pieņemts. Šobrīd ir pilnīgs pamats runāt par to, ka viņa ir apvainojusies un kategoriski atsakās sadarboties ar mūsu izmeklēšanas darbiniekiem. Par pirmo jautājumu tas ir viss.

—■ Ķerieties pie otrā! Kas ir nepieciešams, lai slēgtu lietu par slepkavību “Ielejā”?

— Es apspriedos ar izmeklētāju, kurš strādā ar šo lietu. Viņš man pilnīgi piekrita, ka vēl viena neatklāta slepkavība Pilsētā nevienam nav vajadzīga, to jau tāpat ir pārāk daudz. Pašas svarīgākās versijas — “pasūtījums” no Maskavas un naudas rēķini. Sakarā ar versiju par “pasūtījuma” slepkavību no Maskavas kriminālmeklēšanas nodaļas ir atbraucis majors Korotkovs, viņš šeit uzturēsies tik ilgi, kamēr versija vai nu apstiprināsies, vai arī neapstiprināsies, jeb, citiem vārdiem sakot, kamēr noziegums netiks atklāts. Mums tas majors šeit nav vajadzīgs, tāpēc mēs nolēmām radīt un realizēt Alt'jorova noslepkavošanas versiju un iespējami ātrāk atklāt noziegumu pēc formālām pazīmēm. Lai to izdarītu, mums ir nepieciešams šis te. — Viņš pasniedza Deņisovam vairākas ar roku aprakstītas un ar saspraudi sastiprinātas papīra lapas.

—  Tagad trešais jautājums — kā noskaidrot, kas notiek “Ielejā” un kurš patiesība ir nogalinājis Alfjorovu. Šai ziņā mūsu iespējas ir pārāk vājas. Es, Eduard Petrovič, iesaku jums padomāt par to, vai mums nevajadzētu izmantot Kamensku.

— Kāpēc ne, doma ir perspektīva. Apspriedīsim to.

Pateicis šos vārdus, Eduards Petrovičs Deņisovs paskatījās uz

Starkovu un Krivenko, plati uzsmaidīja viņiem, uzaicinādams piedalīties sarunā, un ielēja sev otru tasīti tējas. Vakaros viņš kafiju centās nedzert.

>:< * *

Korotkova iecere bija vienkārša un, kā viņš pats izteicās, daudzfunkcionālā. Padarījis Nastju par aizdomīgu personu, par kuru interesējas Maskavas kriminālmeklēšanas darbinieks, turklāt interesējas slepeni, piedevām uzreiz pēc maskavieša Alfjorova noslepkavošanas, viņš gribēja pilnīgi dezorientēt noziedzniekus, protams, ar noteikumu, ka viņi atrodas kaut kur tuvumā. Jura cerēja, ka slepkavībā iesaistītās personas mēģinās Nastjai tuvoties, lai bez starpniekiem saņemtu informāciju par to, kādā virzienā tiek veikta izmeklēšana, kādi milicijai ir pierādījumi un kadas versijas tiek pārbaudītas. Ja iecere izdosies, tad varēs mēģināt Kamensku izmantot par dezinformācijas avotu. Trešais mērķis, ko Jura centās sasniegt, bija radīt leģendu gan par Nastju, gan par sevi pašu. Viņa noslēpumaina sieviete, kuru par kaut ko tur aizdomās, tātad — milicijā nestrādā. Ja arī kaut kādas baumas paklīdušas, tad nu visiem vajadzēja kļūt skaidram, ka tā ir bijusi kļūda. Savukārt viņš, Maskavas kriminālmeklēšanas darbinieks majors Korotkovs, ar savu uzspēlēto interesi par Anastasiju Kamensku piesegs savus patiesos nolūkus.

Versija par “pasūtījuma” slepkavību dalījās divās dalās. Pirmā — Alfjorovu ir nogalinājuši savējie pēc firmas “Nortli Trade Limited” ģenerāldirektora personiska norādījuma, jo šoferis bija uzzinājis pārāk daudz tāda, ko viņam nevajadzēja zināt, un kaut kādu iemeslu pēc bija kļuvis bīstams. Otrā dala — šofera noslepkavošana ir mēģinājums iebiedēt ģenerāldirektoru, brīdinājums no konkurentu vai izspiedēju puses. Korotkovs no Maskavas bija atvedis sīkus to personu aprakstus, kas kaut kā varēja būt “pasūtījuma” izpildītāji un kam, pēc vina domām, līdz ar to vajadzēja mēģināt ar Nastju nodibināt kontaktu. Ēsmai vajadzēja pievilināt noziedznieku arī tajā gadījumā, ja slepkavības motīvs ir bijis pilnīgi cits, tomēr slepkava vēl joprojām atrodas Pilsētā. Viss šis plāns gan varēja sabrukt kā kāršu namiņš, ja vecā kaimiņiene būs pārāk apzinīga palīdze un turēs mēli aiz zobiem. Tad neviens neuzzinās, ka par Nastju slepeni interesējas kriminālmeklēšanas darbinieks. To nedrīkstēja pieļaut. Nastja kopā ar Korotkovu lauzīja galvu, domādami par to, ka Regīnu Arkadjevnu izprovocēt un piespiest vismaz kādam izpļāpāties par “noslēpumu”.

— Varbūt tik daudz neprātosim un gluži vienkārši palūgsim viņu to izdarīt? — jura ierosināja.

— Nedrīkst. Tu esi aizmirsis viņas mīļoto skolnieku Ismailovu. Viņam jau nu Regīna Arkadjevna noteikti izstāstīs, viņa taču ir nevis kāda spiedze, bet gan normāla večiņa ar normālām cilvēciskām jūtām. No Damira viņa to neslēps. Nē, Regīnu nāksies izmantot, viņai pašai par to neko nenojaušot. Lai arī Ismailovs domā, ka es esmu tulkotāja ar tumšu pagātni.

8.   Nodaļa . devĪtĀ diena

No rīta pie Regīnas Arkadjevnas ienāca procedūru māsa nomainīt kompresi uz atkal iekaisušās kājas. Veikli ar zālēm apstrādādama bojāto ādas posmu, viņa it kā garāmejot sacīja:

— Pie jums vakar bija atnācis ciemos ļoti simpātisks vīrietis. Starp citu, viņš visu vakaru pavadīja kopa ar jūsu kaimiņieni no piecsimt trīspadsmitā numura.

—  Tas bija mans krustdēls, — Regīna Arkadjevna mierīgi atbildēja, cenzdamās neviebties no sāpēm.

—    Ko jūs sakat? — Māsa uzmeta vecajai sievietei pārsteigtu skatienu. Kas to būtu domājis, ka jums ir krustdēls! Jūs jau tik ilgus gadus ārstējaties pie mums un vienmēr stāstāt, ka esat pavisam viena šajā pasaulē. Bet izrādās, ka jūs, Regīna Arkadjevna, esat nevis vientuļa, bet gan noslēgta. — Meitene iekikinājās. — Atzīstieties, vai tas ir slepens jūsu pielūdzējs? Vai arī ārlaulības dēls? Vai — vai vai, Regīna Arkadjevna!

Veeā sieviete nespēja novaldīt smaidu.

— Ko, Lenočka, vai mans krustdēls jums iepaticies? Gribat iepazīties?

— Bet vai tad viņš nav precējies?

Es nezinu. Regīna Arkadjevna pēkšņi aprāvās.

Kā tad tā? Jūsu krustdēls — un jūs nezināt? Nē, jūs kaut ko slēpjat.

Meitene rūpīgi uzlika kompresi un ņēmās apsaitēt slimo kāju.

— Ak, es jau esmu par vecu, lai spēlētu šādas spēles, — vecā sieviete nopūtās. — Es jums, Eenočka, pateikšu patiesību, tikai nenododiet mani. Vai apsolāt?

— Apsolu! — Lenočka izvalbīja briesmīgas acis.

—Viņš ir no milicijas, — Regīna Arkadjevna pieklusināja balsi līdz čukstam. — Sakara ar to slepkavību… Jūs saprotat? Tikai mana kaimiņiene par to neko nedrīkst zināt. Viņai tika pateikts, ka viņš ir mans radinieks.

— Cik interesanti, — meitene novilka, un viņas sejā atspoguļojās vilšanās. — Tad viņš nav man piemērots. Visi miliči ir garlaicīgi un precējušies. Kaut gan — ja viņš būtu vecpuisis, tad es vēl padomātu. Tā, viss, Regīna Arkadjevna, es esmu beigusi. Vakarā dežurēs Tamāra, viņa jums uz nakti nomainīs pārsēju. Centieties pēc iespējas mazāk staigāt.

— Paldies, meitiņ!

Regīna Arkadjevna pastiepa roku un no augļu vāzes paņēma lielu, aveņsarkanu granātābolu.

— Ņemiet, Eenočka, sagādājiet man prieku. Ar manu asinsspiedienu granātābolus ēst ir riskanti. Bet atteikties, ja atnes, taču nevar.

— Tc būs, ņemiet! — Lena pasniedza Korotkovam godīgi nopelnīto granātābolu. — Man tie negaršo. Labāk viņa botu mani pacienājusi ar parastu ābolu. Neprot jūsu Regīna glabāt noslēpumus. Viņa, lāga dvēsele, man visu izpļāpāja.

Bet vai tu proti? — Jura pavaicāja, viltīgi smaidīdams.

—   Vai uz tevi es varu paļauties? Lena, es tev nopirkšu trīs, nē, piecus kilogramus ābolu, ja tu mani neiegāzīsi. Tikai nepārcenties, jā?

Kafejnīcā bija silti, mājīgi un šausmīgi dārgi. Ieskatījusies ēdienkartē, Nastja burtiski zaudēja valodu.

Man par tādu naudu kumoss spriedīsies rīkle, — viņa atzinās.

Muļķības! — Damirs attrauca, ar žestu pieaicinādams viesmīli. — Tev kumosam vajadzētu spriesties rīklē pavisam cila iemesla pēc. Vai žiljēnu pasūtīt?

— Pasūti! Kādu iemeslu tu domā?

Damirs nepaspēja atbildēt, jo pienāca viesmīlis. Pieņēmis pasūtījumu, viņš nekavējoties atnesa maizi, dzērienus un aukstās uzkodas. Nastja pacietīgi klusēja, gaidīdama, kad iesākto sarunu varēs turpināt.

— Tu neatbildēji. Kāds man, Damir, ir iemesls satraukumam?

—Tavs jaunais pielūdzējs, — Ismailovs nevērīgi atbildēja, likdams Nastjai uz šķīvja aukstu galu un sagrieztus dārzeņus.

Kas noticis? Vai tevi moka greizsirdība? — Nastja nevainīgi apvaicājās.

— Un kā vēl! Mani tu ar nicinājumu atraidīji, toties tagad esi sapinusies ar milici. Satriecošs izvēlīgums tik smalkai būtnei kā tu. Nekad nebūtu no tevis ko tādu gaidījis!

“Nosviest zemē dakšiņu? Nē, labāk aizrīties. Nevajag pārspīlēt. Būtu muļķīgi noticēt viņam uz vārda un uzreiz krist panikā.”

— Kāds milicis? Par ko tu runā, Damir?

—  Par to, ar kuru tu vakar gāji uz dejām. Ārkārtīgi salds pārītis!

— Muļķīti, tas taču bija Regīnas krustdēls. Vai tad vina tev to nepateica?

—Viņa jau pateica gan. Toties citi cilvēki pačukstēja, ka viņš ir visīstākais operatīvais darbinieks, kas speciāli atbraucis no Maskavas, lai izsekotu tevi. Un kā tu jūties?

— Es nezinu. — Nastja paraustīja plecus. — Manuprāt, tas ir kaut kads pārpratums. Kāda gan operatīvajam darbiniekam varētu but interese par mani? Jūs, Damir Lutfirahmanovič, to visu esat izdomājis.

Tava vieglprātība padarīs mani traku, — Ismailovs aizkaitināts sacīja. — Vai tu vari izturēties nopietni pret radušos situāciju? Es taču neprasu, vai tev ir kaut kādi grēki. Uz šo jautājumu atbildi pati sev. liet vēl labāk — atceries, par ko viņš ar tevi runāja, par ko interesējās. Tad arī tu sapratīsi, kāpēc viņš ap tevi tinas.

“Laikam viņš būs mani pārliecinājis. Pietiek izlikties par muļķīti. Laiks sākt.”

— Damir, — Nastja lēnām sacīja, neatraudama skatienu no šķīvja, — kāpēc tu to tik loti ņem pie sirds? Ja vien tu atkal nemelo, tad milicis taču interesējas par mani, nevis par tevi. Kāpēc tu esi tik loti satraucies?

Tāpēc, ka es esmu pēdīgais muļķis, — Damirs dusmīgi izmeta. — Tāpēc, ka man sāp sirds par tevi. Tāpēc, ka es gribu tev palīdzēt, cik vien ir manos spēkos. Ja ne ar padomu, tad vismaz ar atbalstu un līdzjūtību. Vai tu vispār esi spējīga saprast kaut ko tik vienkāršu, vai arī tavas smadzenēs atrodas vieta vienīgi prātam neaptveramas sarežģītības pakāpes intelektuālajām konstrukcijām?

“Ir nu gan maitasgabals! Trāpīja tieši naglai uz galvas! Ja vien tu, Damir Ismailov, zinātu, cik tuvu esi patiesībai. Tieši šis jautājums arī mani nomoka visas pēdējās dienas. Vai tiešām tas ir tik loti manāms? Vai arī nejaušs trāpījums?”

— Vai es patiešām varu rēķināties ar tavu padomu un atbalstu? — Lai balss mazliet ietrīcas, kā jau pirms nopietnas atzīšanās.

— Protams, vari. Es tik un tā izmeklētājam apsolīju uzkavēties, viņš grib mani vēlreiz nopratināt. Nopirkšu vēl vienu ceļazīmi un visu laiku bušu tev līdzās. Gribi?

Nastja piekrītoši pamāja ar galvu, pēc tam uzmeta viņam vainīgu skatienu.

— Un tu nesāksi sliktāk pret mani izturēties un domāt par mani slikti, pat ja…

— Ja — kas?

— Ja izrādīsies, ka tam milicim ir pamats… Damir, es esmu iekūlusies sarežģītā situācijā. Es nevaru tagad tev visu izstāstīt, bet pēc tam tu varbūt visu uzzināsi. Protams, nolikušajā ir arī zināma dala manas vainas. Taču to puisi, Alfjorovu, es neesmu nogalinājusi. Vai lu man tici? — “Viss, gana. Ar to vajadzētu pietikt.”

— Es ticu, Nastjeņka, protams, ticu. Atliek tikai uz tevi paskatīties, lai noticētu. Vai tad tavos spēkos ir izdarīt tik spēcīgu sitienu? Labāk iedzersim.

— Iedzersim, — Nastja ar atvieglojuma sajūtu piekrita. Izrādes pirmais cēliens bija nospēlēts. Tagad var atļauties starpbrīdi.

*   * *

Deņisovs vērīgi pētīja sevi spogulī. Viņš jau ir kļuvis vecs. Viņam ir apnikusi kņada un rosīšanās. Kamēr līdzās atradās Li|a, bija gan kaisle, gan dzīvīgums, bija vēlēšanās kaut ko darīt un arī spēks bija kaulos. Viņš, vecais āpsis, nebija pratis LHu pienācīgi novērtēt, viņam bija licies, ka ir nopircis Lilas jaunību un mīlestību, bet pateicībā par “uzticīgu kalpošanu” atradis viņai bagātu vīru, rūpnieku no Austrijas. Mierinājis sevi ar domu, ka tur viņai būs labāk, ka viņa to ir “pelnījusi”.

Bet pēc tam atnāca Vcročka, viņa karsti mīļotā mazmeitiņa, un izstāstīja, kā viņas abas tieši pirms Lilas aizbraukšanas devušās uz vasarnīcu, kā Lila raudājusi, ko sacījusi. Vai tad viņš savos gados varēja iedomāties, ka Lila viņu patiešām mīl? Eduards Petrovičs nebija gribējis sevi mānīt, lai pēc tam nevajadzētu piedzīvot vilšanos. Bet tā nu iznāca, ka viņš bija pats sevi piemānījis. Otras tādas Lilas viņa mūžā vairs nebūs, un pakāpeniski viņš zaudēs jebkādu interesi par dzīvi. Naudas Eduardam Petrovičam jau ir tik daudz, ka kapitāla palielināšana vairs nesagādā nekādu prieku. Tagad ir atlicis tikai viens prieks — tērēt, jUtot savu varenību, savu spēju izraisīt pateicības jutās.

Eduards Petrovičs ir kļuvis vecs. Kamēr bija Ula, viņi abi brauca gan uz Vidusjūras pludmalēm, gan uz Šveices kalnu slēpošanas kūrortiem un viņa seju pastāvīgi klaja viegls iedegums, bet augums bija iznesīgs, un arī grumbu, šķiet, bija mazāk. Tagad Deņisovs spogulī redzēja pamazām izblīstošu seju. uz vaigiem — vecišku sarkanu dzīsliņu tīklojumu, ķermenis bija kļuvis ļengans, parādījās vēderiņš. Savu vecumu nenoslēpsi…

Pēkšņi Eduards Petrovičs uzsmaidīja savam spoguļattēlam. Mēdz tomēr būt arī aizraujoši brīži viņa dzīvē, atgadās vēl, liktenis joprojām tos piespēle. Piemēram, šobrīd viņam ir jāatrisina ārkārtīgi interesants uzdevums — jāpiespiež cilvēks par naudu izpildit savu profesionālo pienākumu, taču nevis par valsts maksāto algu, bet gan par viņa, Deņisova, naudu jeb, citiem vārdiem, par netīrajiem mafijas rubļiem. Tiesa, var arī par valūtu. Šis cilvēks, ja spriež pēc sākotnējās Deņisova rīcība nonākušās informācijas, nav viegli pakļaujams, drīzāk pat ir spītīgs. Nu, jo labāk, jo interesantāk. Eduards Petrovičs loti labi zināja, ka sieviešu acīs viņš nekad nav bijis neatvairāms, viņam pietrūka vīrišķīgā šarma, tā saucamās tēviņa pievilcības. Cīņai ar Kamensku vajadzēs izmantot citus līdzekļus.

Bet kur gan ir mūsu Starkovs? Deņisovs paskatījās pulkstenī — līdz norunātajam tikšanās laikam bija atlikušas septiņas minūtes. Viņš nospieda pogu, zvans bija savienots ar virtuvi. Nekavējoties ieradās Alans, apaļīgs, bārdains, maza auguma, līdzīgs jautram rūķītim.

— Alančik, uztaisi man piena kokteili! Pēc piecām minūtēm atnāks To|a Starkovs, pasēdi kopā ar mums, paklausies! Var gadīties, ka mums vajadzēs uzņemt viešņu.

— Eduard Petrovič, kad pasniegt vakariņas?

—  Mazliet vēlāk, Alančik, pēc tam, kad būsim parunājušies ar Tolu.

— Vai jūs kādu gaidāt? Cik cilvēkiem klāt galdu?

— Šodien es joprojām būšu viens pats, Vera Aleksandrovna aizkavēsies pie māsas vel kādu nedēļu. Uzklāj diviem, pasēdēsi kopā ar mani.

— Labi.

Sīkiem malciņiem sūkdams garšīgo piena kokteili (piens, olas dzeltenums, svaigi spiesta antonovkas šķirnes ābola sula), Denisovs uzmanīgi klausījās sava izlūkdienesta priekšnieka ziņojumu.

Laika bija par maz, Eduard Petrovič, tāpēc izdevās savākt tikai visai nepilnīgu informāciju. Kamenska ir slinka, un viņai patīk ērtības. Vislabāk viņa jūtas, sēžot pie galda vai gu|ot uz dīvāna. Ar mājsaimniecību, spriežot pēc visa, nenodarbojas.

— No kurienes tev šādas ziņas?

— No istabenes, kas uzkopj Kamenskas numuru. Apteksne ir pieredzējusi un vērīga sieviete, viņa var noteikt cilvēka raksturu pēc viena paša pclnutrauka ar izsmēķiem. Viņai var ticēt.

— Lai nu tā būtu. Kas vēl?

Kamenska daudz smēķē un daudz dzer kafiju.

— Kādas markas?

— Sanatorijā viņai ir bundža brazīliešu šķīstošās kafijas. Savās mājās viņa arī dzer šķīstošo, slinkums vārīt pupiņu kafiju. Ja ir tāda iespēja, priekšroku dod “kapučīno”.

— Cigaretes?

— Šeit Kamenska smēķē “Ascor”, tomēr vislabāk viņai patīk cigaretes ar mentolu. Marku cenšas mainīt pēc iespējas retāk, tāpēc iepērk uzreiz vairākus blokus.

— Apģērbs, kosmētika?

— Šajā jautājumā, Eduard Petrovič, ir daudz neskaidrību. Šodien, kad viņa sēdēja kafejnīcā kopā ar Ismailovu, mēs palūdzām Tatjanu Vasiljevnu novērtēt Kamenskas izskatu.

Tatjana Vasiļjevna bija Pilsētas Modeļu nama direktore, Denisova sievas Veras Aleksandrovnas personiska šuvēja un pie reizes arī Eduarda Petroviča paša eksperte apģērba jautājumos.

— Ismailovs? Ak jā, viņas mīļākais. Un ko tad Tatjana sacīja?

— Viņa teica, ka Kamenska valkā nevis to, kas viņai piestāvētu, bet gan ģērbjas tā, lai būtu ērti. Spriežot pēc mīmikas un kustību plastikas, viņa prot būt pat loti pievilcīga, kad viņai tas ir vajadzīgs. Taču ikdienas dzīve viņa ģērbjas vairāk nekā pieticīgi un izskatās pavisam neievērojama.

—  Interesanti, — Deņisovs nokremšļojās, — kā tas būtu jāsaprot — Vai viņa, sēdēdama kafejnīcā ar mīļāko, necenšas būt pievilcīga?

— Tā iznāk, Eduard Petrovič.

— Ko viņa kafejnīcā eda?

— To, kas bija ēdienkartē. Taču no sarunas ar viesmīli izdevās noskaidrot, ka viņa ir vienaldzīga pret galu, toties viņai ārkārtīgi garšo dažādi dārzeņi. Spriežot pēc jautājumiem, kurus Karnenska uzdeva, viņa neēd neko sālītu un asu, dārzeņi viņai labāk garšo nevis svaigi, bet gan sautēti.

— Ko viņa dzer?

— Grūti pateikt. Kafejnīcā Kamenska gribēja pasūtīt “Mārtiņi”, bet viņiem tā nebija. Dzēra apelsīnu sulu. Tiesa, izdzēra arī vienu glāzi vīna, ko Ismailovs bija pasūtījis, taču ne līdz galam un saviebās.

— Kas vēl ir zināms?

— Viņai nepatīk skala mūzika. Vispār nepatīk trokšņu fons. Istabene apgalvo, ka radioaparāts Kamenskas numurā pastāvīgi ir izrauts no kontaktligzdas un vads ar kontaktdakšu allaž nomests uz skapja vienā un tajā pašā stāvoklī. Spriežot pēc visa, viņa ne reizi nav to ieslēgusi.

—  Nopietna dāma, — Deņisovs pasmīnēja, — pat pēdējās ziņas neklausās.

— Toties avīzes gan lasa, kaut arī neregulāri. Pirmajā nedēļā numurā nav bijis neviena laikraksta, bet pēc tam uzreiz parādījusies vesela kaudze.

— Tā ir laba zīme, Toļa, tā ir pat loti laba zīme, — Eduards Petrovičs uzreiz sarosījās, — kaut kas viņu pēkšņi ir ieinteresējis. Tātad viņa nemaz nav tik slinka un apātiska, kā to varētu izlobīt no lava ziņojuma. Turpini, lūdzu!

—  Sanatorijā Kamenska ārstē senu muguras traumu. Sēžot mīkstos, dziļos krēslos, viņu nomoka sāpes, tāpēc viņa cenšas izvēlēties krēslus vai dīvānus ar cietu, taisnu atzveltni.

— Vērtīgs novērojums. Bet kā attīstās Kamenskas attiecības ar mūsu varonīgajiem kriminālmeklēšanas darbiniekiem? Vai izdevās tam maskavietim, kā vinu…

— Korotkovam, — Starkovs ātri pateica priekšā.

— Ja, Korotkovam. Vai viņam izdevās Kamensku pierunāt?

— Līdz šim brīdim — ne. Vina atsakās kategoriski, taču bez histērijas.

— Kādi ir viņas argumenti?

Es te pierakstīju gandrīz vārds vārdā: “Es negribu ielaisties nekādās darīšanās ar ļaudīm, kuri uzskata, ka sieviete nav cilvēks.”

— Vai tu to dzirdēji pats savām ausīm?

— Es sēdēju pie blakusgaldiņa, kad Kamenska to sacīja majoram no Maskavas kriminālmeklēšanas nodaļas. Gribētos piebilst, Eduard Petrovič, ka viņai piemīt apskaužama pašsavaldīšanās. Saruna nebija nekāda patīkamā, tomēr Kamenska visu laiku smaidīja un ne reizi nepacēla balsi. Tāpēc arī es vairāk par pusi viņas vārdu nespēju sadzirdēt.

— Nekas, Tola, ar to pašu būs pilnīgi pietiekoši. Es šovakar apsvēršu tevis sniegto informāciju, un rīt no rīta tu varēsi sākt. Ej, Tola!

Kad durvis aiz Starkova aizvērās, Deņisovs pagriezās pret Alanu, kurš stūri pie žurnālu galdiņa kaut ko klusiņām pierakstīja.

— Ko teiksi, Alan?

Alans ielaida visus piecus garajos, biezajos matos, pēc tam saņēma sauja kuplo bārdu un nočāpstināja lūpas.

—  Ikrus un lasi varam atmest. No jūsu slavenajiem bifštekiem arī vajadzēs atteikties.

— Varbūt karpu krējuma mērcē? — Deņisovs ne visai pārliecināti ierosināja.

— Ja runa būtu par jūsu konkurentu, tad es piekristu. Mūsdienās nav palicis daudz tādu, kas prot skaisti ēst zivi un pareizi tikt galā ar asakām. Tas viesi padara nervozu. Ja jūs esat nolēmis Kamensku uz kaut ko pierunāt, tad es neieteiktu pasniegt zivi. Ja nu vienīgi varbūt stori bez asakām.

—        Tas der, — Eduards Petrovičs piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Vai ir vēl kādi priekšlikumi?

—  Es vēl gribētu piebilst par sālītiem ēdieniem. Iespējams, ka viņai ir problēmas ar nierēm un viņa nedrīkst lietot daudz šķidruma, jo pēc tam piepampst seja. Bet, no otras puses, Kamenska daudz smēķē, tatad viņai vajadzētu izjust slapēs. Es domāju, ka pēc iespējas vairāk vajag pasniegt apelsīnus vai — vēl labāk — greipfrūtus. Tie loti labi atsvaidzina. Notīrīt, rūpīgi sagriezt un pasniegt ar ledu. Par visu pārējo es parūpēšos — dār zeņi, dzērieni, krēsli ar augstu atzveltni. Es visu esmu pierakstījis.

Paldies, Alančik. Bez tevis es būtu kā bez rokām.

—  Uz cildeni gatavoties?

— Ja es to zinātu…

❖  * *

Kamēr Eduards Petrovičs Denisovs izlika tīklus, kuros taisījās noķert Anastasiju Kamensku, Nastja pati kopā ar Juru Korotkovu vilka ārā no ūdens pašas izmestos tīklus un sarūgtināta konstatēja, ka pagaidām tajos nekas nav iekļuvis.

—  Ap mani grozās tikai Ismailovs. Tiesa, viņš uzvedas tieši tā, kā tu to paredzēji, tomēr viņš nav slepkava. Kopš tā brīža, kad es parkā šķīros ar Alfjorovu, līdz pulksten diviem naktī viņš visu laiku bija manu acu priekšā. Vai eksperts nevarēja kļūdīties, nosakot nāves iestāšanās laiku?

—  Pilnīgi izslēgts, — Jura papurināja galvu, — tu šķīries ar Alfjorovu pulksten divdesmit trijos un piecdesmit minūtēs, līķis atrašanas vietā ir apskatīts četros un divdesmit minūtēs no rīta. Nāves iestāšanās laiks — aptuveni pulksten divdesmit četros plus mīnus piecpadsmit minūtes. Bija pagājis pārāk maz laika, lai eksperts varētu kļūdīties par pusotru vai divām stundām. To tu vari pilnīgi izslēgt. Eabāk padomā par kaut ko citu — tavas cigaretes es tomēr atradu.

—  Kur?! — Nastja satrūkās.

—  Netālu no dzīvojamā korpusa dienesta ieejas. Paciņa taču ir tumša, ja to speciāli nemeklē, tad uz kailas zemes tā nav redzama. Ko tu par to teiksi?

— Kaut ko jau teikšu. Kāpēc Alfjorovam vajadzēja doties uz dienesta ieeju, ja galvenā ieeja ir daudz tuvāk? Arī pastaigu taciņa tur garām neiet. Tatad viņš vai nu gāja uz turieni, konkrēta mērķa vadīts, varbūt sekoja kādam, vai arī viņu jau mirušu pa dienesta ieeju nesa uz numuru. Zini ko, uz brīdi aizmirsīsim “pasūtījuma” slepkavību un padomāsim, kā varēja gadīties, ka cilvēku, kurš nupat vēl mierīgi sēž parkā uz soliņa un ne par ko nav satraucies, pēc piecām minūtēm nogalina ar meistarīgu karatē sitienu. Tas loti atgādina spontānu slepkavību, vai tev tā nešķiet?

Tad ir jāpieņem, ka viņš kaut ko ieraudzījis. Kaut ko tādu, kas nebija domāts viņa skatienam. Vai arī kādu, ko viņam nevajadzēja redzēt. Vai ir idejas, kā to pārbaudīt?

— Ir. Daļēji to var pārbaudīt tepat uz vietas. Tomēr lielākoties — tikai ar Maskavas starpniecību.

Nastja apklusa un kādu laiku domīgi soļoja, spārdīdama kritušās lapas.

— Jurik, vai tu atceries, ko es tev vakar stāstīju par avīzēm?

— Vispārīgos vilcienos.

— Valstī tikko ir bijuši svarīgi notikumi. Mēs abi taču atceramies, kas tajā laika tika drukāts presē. Padomes cīnījās ar Administrāciju. Bet Pilsēta apbrīnojama vienprātība, nekādu ķīviņu, pilnīgs miers. Tūlīt pēc puča apspiešanas pilsētas padome klusi un mierīgi nolika savas pilnvaras un ar mūžīgas pateicības vārdiem bezmaz vai uz paplātes pasniedza tiem, kam tai lika tās nodot. Es taču pārvarēju savu slinkumu, aizgāju uz procedūru korpusu — tur visās malās mētājas avīzes, lai rindā gaidošajiem nevajadzētu garlaikoties, un atradu pat divus mēnešus vecus laikrakstus. Šeit visu kontrolē un vada viena dzelžaina roka. Es staigaju pa pilsētu un skatījos uz cenām komerekioskos — tās ir zemākas ncka Maskavā un visur aptuveni vienādas. Atšķirība — normas robežās, centrā mazliet augstākas, nomalēs — mazliet zemākas, kā tam arī vajadzētu būt saprātīgi organizētā tirdzniecībā. Avīzēs es lasīju rubriku “Pilsētas dežurants ziņo”, ļura, šajā pilsētā nav kriminālās konkurences. Vai tu saproti? Man šāda tipa analīzēs ir krietns treniņš, es taču tās taisu visiem

Maskavas apgabaliem. Un varu tev pilnīgi simtprocentīgi apgalvot — Pilsēta ir viena mafija. Tikai viena. Toties īsta. Nevis organizēta nekauņu grupa ar šaujamiem, bet gan spēcīga struktūra, kas ir nopirkusi pilnīgi visus varas un pārvaldes orgānus. Nav izslēgts, |<a arī iekšlietu iestādes. Drīzāk pat noteikti, ja tā ir īsta mafija. Un tāpēc man prātā nāk viena doma. Ja Alfjorova noslepkavošana ir nevis “Maskavas”, bet, tā teikt, “vietējā pildījuma”, tad to neatklās nekad. Visi mūsu abu nožēlojamie pūliņi kaut ko uzsākt galu galā novedīs tikai pie viena — puišiem no kriminālmeklēšanas nodaļas būs nepatikšanas. Viņi visi kā viens var būt pilnīgi godīgi, pietiek tikai ar vienu mafijas nopirktu priekšnieku — un viņš tiem nogriezīs skābekli. Viņi šeit dzīvo savu dzīvi, tā zināmā mērā ir nostabilizējusies, tā visiem ir pieņemama, tauta, manuprāt, ar visu ir apmierināta. Un tad ierodamies mēs abi un sākam maisīties pa kājām. Un labuma no mums nav nekāda, vienīgi kaitējums.

—  Bet ja nu tā tomēr ir “pasūtījuma” slepkavība?

— Vai tu pats tam tici?

— Atklāti sakot — tagad jau vairs ne visai. Puiši trīs dienas skrien, mēli izkāruši, strādā pēc vislabākās sirdsapziņas — un nekā, ne mazākā mājiena, liet dzīves pieredze liecina, ka šādos gadījumos “mājiens” parādās jau pirmajā diennaktī. Cits jautājums, ka to atklāt būtībā nav iespējams, taču pats “pasūtījuma” fakts ir acīm redzams.

— Pastāv vēl viens variants. Alfjorova noslepkavošana nav “pēc pasūtījuma”, bet tā nav arī vietējās mafijas roku darbs. Tikai nejaušs ekscess. Varbūt tavam Golovinam ir zināma taisnība un visam pamatā ir tās muļķīgās derības. Vienīgi bez manas līdzdalības. Bet var arī gadīties, ka Pilsētā ir ieviesies kaut kāds noziedzīgs grupējums, kas nav saistīts ar galveno mafiju, un nabaga Kola gluži nejauši uzkāpa viņiem uz varžacīm. Tādā gadījumā mums ir izredzes noziegumu atklāt, nesalaužot rokas un kājas ne sev, ne vietējai milicijai.

— Tevi, Asja, nu gan nevar saprast! — Korotkovs apstājās un pagrieza Nastju ar seju pret sevi. — Vēl vakar tu man apgalvoji, ka nevēlies ielaisties nekādas darīšanās ar Pilsētas kriminālmeklēšanas nodalu, ka tu uz viņiem esi apvainojusies. Bet šodien tu uztraucies par vinu labklājību, it kā viņi butu tavi labākie draugi un miesīgie brāli. Kas ar tevi notiek? Esi piedevusi vai pārdomājusi?

—  Neesmu ne piedevusi, ne pārdomājusi. Bet tās, Juročka, taču ir divas pilnīgi dažādas lietas. Manas personiskas attiecības ar Sergeju Mihailoviču un viņa vadīto iestādi — tas ir jautājums par raksturu un pasaules uzskatu nesaderību. Es viņam neesmu padota, es šeit atrodos atvaļinājuma, un mani ir ļoti grūti piespiest viņiem palīdzēt, ja es pati to nevēlos. Ja nu vienīgi oficiāli atsaukt no atvaļinājuma un izdot pavēli augstākās priekšniecības līmenī. Taču ar savu rīcību nolikt viņus pa sitienam — tas nu nebūtu glīti. Mēs abi neesam personālā sastāva inspekcija, lai ņemtos noskaidrot, kurš no mafijas ņem naudu, bet kurš ne. Vai tu man piekrīti?

— Pagaidām vēl nezinu, — Korotkovs godīgi atbildēja. — No šāda viedokla es šo jautājumu neesmu aplūkojis.

— Tad aplūko! Padomā par to, ko es teicu, aprunājies ar vietējiem puišiem. Varbūt tev ir vērts no šejienes aizvākties, kamēr vēl nav par vēlu, ja jau tava versija tik un tā neapstiprinās. Lai viņi dzīvo, kā grib. Nebāzīsim degunu citu darīšanās. Vārdu sakot — izlem!

Tu nu gan, Asja, esi viltīga. Sadomājusi velns viņu zina ko, izdarījusi nez kādus secinājumus, bet jāizlemj man.

— Tu taču esi vīrietis. Nastja samierinoši pasmaidīja.

— Redz, kā! Atcerējies! Kad jāapvainojas par to, ka tevi uzskata par sievieti, tad tu esi pirmā! Tev, draudzene mana, kaut kas nav kārtībā ar loģiku.

Nastja pacēla uz Korotkovu skumju pilnas acis, kas pēkšņi bija kļuvušas līdzīgas milzīgiem, ledus pārklātiem ezeriem.

— Es, Juročka, lūdzu Dievu, lai slepkavība nebūtu saistīta ar pilsētas mafiju. Tāpēc ka man kļūst baisi, kad es iedomājos par to, ko ar mums izdarīs, ja mēs kaut vai pat nejauši pietuvosimies atrisinājumam. Mafija taču ir viena, tas arī ir pats bīstamākais. Nav ne kam sūdzēties, ne kam lūgt aizsardzību. Ja būtu vismaz

konkurenti, tad mēs kaut kā izgrozītos. Bet tagad… Lai arī es esmu majors no Petrovkas 38, tomēr es esmu arī cilvēks, kurš prot izskaitļot iespējamos variantus. Un man, Jura, ir bail. Tu pat iedomāties nespēj, cik loti es baidos no šīs monolītās mafijas, kuras rokās ir visa vara. Es skaidri apzinos savus spēkus. Reakcija man nav visai laba, bez tam es vispār protu tikai strādāt ar informāciju. Es ar viņiem netikšu galā. Jā, es esmu gļēvule. Ja, es esmu pelnījusi visus iespējamos nosodījumus. Tomēr es tevi lūdzu, Juročka, uz ceļiem krizdama, lūdzu — padomā par to, ko es tev teicu, un pieņem lēmumu.

—  Varbūt piezvanīt Rausītim un lūgt padomu?

— Kā tad! Es — sievišķis, tu — vīrietis, toties viņš ir priekšnieks. — Nastja iesmējās, taču smiekli skanēja ne visai jautri.

Tomēr Gordejevam zvanīts netika. Tāpēc ka nākamajā rītā Pilsētas kriminālmeklēšanas nodaļā Korotkovs uzzinaja kaut ko tādu, kas viņam lika padomāt.

9.   Nodaļa . desmitĀ dienĀ

“Tas cilvēks, kuru es tik loti centos aizmirst un kurš tieši tāpēc atkal un atkal ielauzās mana atmiņā gluži kā lipīga dziesmiņa vai uzmācīga reklāmas frāze, ko tu atkārto pats pret savu gribu, tas cilvēks no šodienas mani vairs netraucēs. Es pats tā esmu izlēmis.

Haņins.”

Teksts drukāts ar rakstāmmašīnu, lapiņa salocīta uz pusēm, pa vidu — Nikolaja Alfjorova fotogrāfija. Uz aploksnes — Pilsētas iekšlietu pārvaldes adrese. Iepriekšējas dienas divdesmit astotā oktobra pasta zīmogs.

Korotkovs apstulbis pētīja vēstījumu un fotogrāfiju.

—  No kurienes tas ir uzradies?

—  Saņēmām vakarvakarā, — Golovins atbildēja.

Pēc viņa sejas izteiksmes bija skaidri redzams, ka arī viņš pats ir pārsteigts ne mazāk par Korotkovu, taču cenšas to neizrādīt.

— Kas ir Haiiins?

— Boriss Vladimirovičs Haņins vakar ir nogādāts pilsētas slimnīcas morga. Pašnāvība. Izdzēris piecdesmit lumināla tabletes. Haninu paša mājās atradusi māsīca, kas bija atnākusi apsveikt viņu dzimšanas dienā un ar savu atslēgu atvērusi durvis.

— Gatavais murgs, — Korotkovs nopūtās. Ir nu gan jautri sanācis. Vai viņš bija psihiski slims?

— Bija psihoneiroloģiskā dispansera uzskaitē. Varbūtējā diag noze — maniakāli depresīva psihoze. No māsīcas stāstītā ir zi nams, ka Haņins bijis homoseksuālists.

—        Bet Alfjorovs? Korotkovs nesaprašanā pavaicāja.

—   Iznāk, ka viņš — arī?

— Tā iznāk, — Andrejs apstiprināja, virpinādams rokas fotogrāfiju. — Ja mēs to pieņemam par faktu, tad viņš jau sen ir bijis pazīstams ar Haninu.

Pagaidi, — Jura viņu pārtrauca, ar plaukstām saspiezdams deniņus, — Jauj sakopot domas! No tā, ko mēs zinām par Alfjorovu, secināms, ka par meitenēm un sava vecuma sievietēm viņš nav interesējies. Firmā, kur viņš strādāja, netrūkst jaunu, žilbinošu skaistuļu, tomēr Alfjorovs nevienu no viņām nav mēģinājis aplidot. Viņš par to pat reizēm pavilkts uz zoba. Personiskajā dzīvē bijis noslēgts, neviens no firmas darbiniekiem tāpēc neko nevarēja pastāstīt. Var pieļaut arī homoseksuālismu. Bel Haņins… Pārāk jau nu negaidīti un īstajā laikā. Vai tev tā nešķiet?

Golovins nenoteikti paraustīja plecus.

— Ne jau visi noziegumi tiek atklāti, pūloties vaiga sviedros. Gadās, ka veiksme pati iekrīt rokās. Eksperti ar šo aploksni un vēstuli noņēmās visu nakti. Pats Pilsētas iekšlietu pārvaldes priekšnieks lūdza viņus neatlikt līdz rītam. Aploksne, protams, ir apgrābstīta, tā pastā gājusi caur tik daudzām rokām. Bet uz vēstules un fotogrāfijas ir Haņina pirkstu nospiedumi.

— Velns viņu zina kas! — Korotkovs dusmīgi izmeta. — Vai tam Haņinam mājās ir arī rakstāmmašīna?

—  Rakstāmmašīnas nav. Bet viņš strādājis par naktssargu komercveikalā, un tur direktora kabineta ir veselas divas rakstāmmašīnas. Eksperti ar tām nodarbojas no paša rīta.

Jura paņēma tīru papīra lapu un pārrakstīja vēstules tekstu.

— Man ir vajadzīga Alfjorova fotogrāfijas kopija. Un to apģērbu saraksts, kas viņam bija līdzi sanatorijā.

— Izdarīsim. Ko vēl?

—  Pagaidām neko. Aiziešu uz “Ieleju*’ un parādīšu vēstuli Kamenskai. Varbūt viņai ienāks prātā kāda doma. Ja Alfjorovu patiešām ir nogalinājis Boriss Haņins, tad man šeit vairs nav ko darīt. Jau rīt braukšu projām, bet iespējams, ka pat šodien, uz vakara pusi.

Jura… — Golovins saminstinājās. — Vai Anastasija ir pamatīgi uz mani apvainojusies?

Ne jau uz tevi, bet uz jums visiem. Ja tu no viņas kaut ko gribi, tad saki tūlīt. Tikko es aizbraukšu — viņa jūs sev ne tuvumā nelaidīs.

— Tu tā domā?

— Viņa pati tā teica.

— Bet ja ar Haņinu kaut kas nav īsti kārtībā? Kamenska taču dažas dienas pirms slepkavības redzēja Alfjorovu, sarunājās ar viņu, varēja ievērot, kāda viņam… nu, tā pati… seksuālā orientācija. Tu pats teici, ka viņa ir loti vērīga.

— Beidzot attapies! — Jura apņēmīgi piecēlās no galda. — Vajadzēja domāt agrāk, kad Anastasija tev piedāvāja palīdzību. Bet nē! Cauri, Andrej, vilciens ir aizgājis. Pat man neizdevās viņu pierunāt, bet es centos, cik spēka, vari man ticēt.

— Žēl. — Golovins bija patiesi sarūgtināts. Esmu nu gan es ievārījis ziepes, muļķis tads, un Stepaničs arī vēl piepalīdzēja.

— Stepaničs?

— Prokuratūras izmeklētājs Mihails Stepanovičs. Viņš ir ārkārtīgi rūpīgs, bet mazliet aprobežots. Viņam nepavisam nav fantāzijas. Ieņem galva vienu versiju — un ne soli ne pa labi, ne pa kreisi. Visu. kas neder, uzreiz atmet. Šo te pašnāvības lietu viņš pabeigs piecu minūšu laikā, pat ar acīm redzamām neatbilstībām.

—    Tad priecājies, tev pašam taču būs mazāk darba. Es aizeju.

Golovins dīvaini un pārmetoši noskatījās pakal no kabineta

izejošajam Korotkovam un paņēma telefona klausuli.

*   * *

Sanatorijā ļura Korotkovs vispirms iegāja pie savas tā saucamas tantes.

— Kā ar veselību, tante Rina? — viņš jokodamies apvaicājās, paspiezdams pastiepto roku un savilkdams izteiksmīgu grimasi.

— Paldies, mīļais, nav sliktāk kā vakar. — Regīna Arkadjevna pasmaidīja. — Manos gados veselības uzlabošanās vairs nemēdz būt, līdz ar to “nav sliktāk” nozīmē, ka viss ir kārtība.

Bet kur tad jūsu kaimiņiene? Viņas rakstāmmašīna nemaz neklaudz.

— Aizgāja uz procedūrām. No rītiem viņa nekad nestrādā, tikai pēc pusdienām. Vai iedzersiet kopā ar mani tēju?

—  Labprāt, tikai neaizmirstiet, ka es esmu jūsu krustdēls. Nevajag mani uzrunāt ar “jūs”.

— Ak, patiešām, Regīna Arkadjevna apķeras. — Piedod, draudziņ! Bet kā ar Nasljeņku? Vai izdodas tas, ko tu biji iecerējis?

— Ne tik labi, kā gribētos. Sakiet, — ar ko viņa satiekas?

— Tur jau tā lieta, ka ne ar vienu. — Regīna Arkadjevna iebēra tēju porcelānā kanniņa un iemeta graudiņu cukura. — Ar mani — reti. Mans skolnieks — Damirs — viņš, manuprāt, nopietni aplido Nastjeņku, taču pēdējā laika viņiem ir tādas kā nesaskaņas. Es jau bezmaz vai nopriecājos — Damirs ir ļoti talantīgs cilvēks, Nastjeņka reti sastopama tik gudra sieviete, tur būtu iznācis brīnišķīgs pāris. Kaut gan es taču neko daudz neredzu, no numura izeju reti, vienīgi uz procedūrām. Ēdienu man, kā jau nopelniem bagātajai slimniecei, pienes klāt.

— Vai tad tiešām šeit ir tik augsts apkalpošanas līmenis? — Korotkovs bija pārsteigts. — Pat ēdienu pienes numurā?

— Juročka, neesi naivs! Labi apkalpo tos, kas labi maksā. Es — maksāju. Tāpēc arī manā priekšā visi staigā uz pirkstgaliem.

— Tante Rina, bet no kurienes tad jums ir tik daudz naudas? To es jautāju kā krustdēls, — Korotkovs tūlīt pat precizēja.

Manas stundas, mīļais, maksā dārgi. Viena stunda — desmit dolārus. Es, pats par sevi saprotams, samaksu ņemu rubļos, taču atbilstoši kursam. Talantīgiem bērniņiem, pareizāk sakot, viņu vecākiem, tas izmaksā lētāk, netalantīgiem — dārgāk.

— Kā tad tā?

—  Ļoti vienkārši. Ja bērns ir strādīgs un muzikāls, tad man pietiek ar viņu nodarboties divas stundas un viņš jau saprot, kā skaņdarbam vajadzētu skanēt. Pēc tam viņš divas trīs nedēļas mājās strādā patstāvīgi un man “atrāda” noslīpētu darbu. Iznāk, ka es pasniedzu nevis stundu, bet gan lādu kā konsultāciju. Taču, ja bērns ir netalantīgs, tad ar viņu vajag nodarboties divas trīs reizes nedēļā, tāpēc arī tas sanāk dārgāk.

— Vai jums ir daudz skolnieku?

—  Pietiekami. Patiešām talantīgi — pieci. Vēl astoņi — ar labām dotībām, tomēr bez dievišķās dzirksteles un nepieciešamās darba mīlestības. Un trīs ir nekam nederīgi. Mūziku viņi nejūt, pal dzirdes visiem nav. Taču vecāki sapņo par slavu un stiepj viņus uz stundām. Vienu — pat katru dienu. Man tā puišeļa ir žēl, vecāki taču viņam sagandēs dzīvi. Viņš, nabadziņš, cenšas, cik spēka, acīmredzot no saviem vecākiem baidās un klausa tiem uz vārda. Izpildītāju mājas muzicēšanai es no viņa, protams, iztaisīšu, savus dolārus godam nopelnīšu. Varēs glāstīt lēta, mammas un viņu viesu ausis ar populāru melodiju skaņām. Bet mūziķis no viņa nekad neiznāks. Bez tam, Juročka, man ir vēl viens ienākumu avols — es gatavoju izpildītājus konkursiem. Pie manis brauc pat no citam pilsētām. Tas, pats par sevi saprotams, maksā nesalīdzināmi dārgāk, taču arī sarežģītības pakāpe ir cita. Tāds tomēr ir jau nobriedis mūziķis, viņam ir savs skatījums uz skaņdarbu. Mans uzdevums ir palīdzēt viņam padarīt ideju saprotamu klausītājiem, ieteikt, kādus līdzekļus izmantot šī mērķa sasniegšanai. Taču viņi baidās, ka es uzspiedīšu viņiem savu izpratni, katrā manā padomā saskata lamatas, mēģinājumu izdarīt tā, kā man gribas. Tu neticēsi, bet reizēm nonāk pat līdz skandāliem. Tie tad arī ir manas labklājības avoti. Protams, ir jau vēl pensija, bet par to pat runāt nav vērts.

— Tad jau no jums, tante Rina, var gaidīt ievērojamu mantojumu? Žēl gan, ka es patiešam neesmu jūsu krustdēls, Korotkovs jokoja.

Ei nu, — vecā sieviete iesmējās, — pēc nāves es atstāšu vienīgi klavieres, tiesa gan, |oti dārgas, kas nu ir, tas ir. Es taču, krustdēliņ, daudz tērēju, tā ka uz. tantes naudiņu pat neceri. Šeit es ārstējos trīs četras reizes gadā un maksāju par katru sīkumu, citādi neviens nepievērsīs nekādu uzmanību. Staigāt man ir grūti, tāpēc pa Pilsētu es pārvietojos tikai ar taksometru. Veikali, ve|as mazgāšana, dzīvokļa tīrīšana, ēdiena gatavošana — tam visam man nav ne laika, ne arī veselības. To visu es arī samaksāju, pie tam visai dāsni. Bezdarba pie mums pagaidām nav, tāpēc lētu mājkalpotāju noalgot nav iespējams. Es iztērēju visu, ko nopelnu. Tā, lūk, mīļais krustdēliņ.

Jura izdzirdēja, kā noskrapst blakusnumura durvju atslēga, un jautājoši paskatījās uz Regīnu Arkadjevnu. Viņa pamāja ar galvu.

—  Nastjcņka ir atnākusi. Ja gribi viņu sastapt, tad ej tūlīt pat, citādi viņa aizskries uz baseinu.

*  * s*

Izgājis no piecsimt piecpadsmitā numura, kura bija apmetusies Regīna Arkadjevna, Korotkovs paspēra soli uz Nastjas durvju pusi un jau pastiepa roku, lai pieklauvētu, bet ieraudzīja, ka piecsimt trīspadsmitajam numuram tuvojas vīrietis ar milzīgu rožu pušķi roka. Jura pagāja viņam garām uz kāpņu pusi, ar acs kaktiņu paspēdams ieraudzīt, ka vīrietis pieklauvē pie Nastjas durvīm un ieiet iekša. Korotkovs nekavējoties metās atpakaļ un ka lode ielidoja piecsimt piecpadsmitajā numurā.

— Regīna Arkadjevna, man vajag atvērt logu!

—Juročka, bet ārā taču ir mīnus pieci grādi, es nosalšu. — Vecā sieviete neizpratnē paraustīja plecus. — Kas noticis?

— Regīna Arkadjevna!

Labi, labi, veriet vien vaļā. Es uzmetīšu uz pleciem mēteli.

Jura jutās ārkārtīgi neveikli, tomēr viņam noteikti vajadzēja dzirdēt, kas gan ir šis viesis, kurš atnācis pie Asjas, turklāt vēl ar tik krāšņām rozēm. Viņš uzmanīgi atvēra balkona durvis un nostājās uz sliekšņa.

*  * #

Atļaujiet stādīties priekšā, Anastasija Pavlovna, mani sauc Levs Mibailovičs Repkins, es esmu Pilsētas mēra palīgs, tiesībsargājošo iestāžu koordinācijas komisijas priekšsēdētājs.

Nastja apstulba. Vizīte bija negaidīta un galīgi nelaikā, viņa tikko bija atgriezusies no masāžas un stāvēja viesa priekšā, ģērbusies sporta biksēs, garā, plata sporta krekliņā līdz ceļiem un nekārtīgā mezgla pakausī saspraustiem matiem. Vēl nepiemērotāku izskatu sarunai ar mēra palīgu bija grūti iedomāties.

— Tās ir domātas jums. Repkins pasniedza viņai rozes.

—  Paldies. Sedieties, lūdzu! — Nastja ar roku norādīja uz krēsla pusi. — Kam varu pateikties par šādu godu?

Anastasija Pavlovna, es uzreiz ķeršos vērsim pie ragiem. Jums ir sanācis nepatīkams pārpratums ar mūsu milicijas darbiniekiem. Vispirmām kārtām es gribētu viņu vietā jums atvainoties.

— Bet otrām kārtām?

Sākumā tiksim skaidrībā ar pirmo jautājumu. Tas ir principiāli svarīgi otrajam. Vai jūs pieņemat manu atvainošanos?

— Nē. — Viņa mīlīgi pasmaidīja.

Reizēm ar Nastju bija neiedomājami grūti sarunāties. a sarunas biedrs viņai nepatika, tad viņa aprobežojās ar lakoniskām atbildēm, nedodama viņam ne mazāko iespēju sarunu izvērst un piespiezdama viņu uzdot neskaitāmus uzvedinošus jautājumus, no kuriem viņš pats sāka nogurt pirmais. Labvēlīgas sarunas pamats ir sarunas biedru savstarpēja palīdzība, to Nastja bija cieši ielāgojusi.

— Kāpēc? Vai jūs esat pārāk smagi apvainota?

Apvainojums nav pārāk smags, tomēr ir skarti jautājumi,

kuriem manās acīs ir principiāla nozīme. Es jūs uz mirklīti pametīšu — jāieliek puķes ūdenī.

Paņēmusi rožu pušķi, Nastja iegāja vannas istabā, atgrieza ūdens krānu un paskalījas uz sevi spogulī. Skaliņš nav diez kāds labais, viņa ironiski nodomāja. Nez ko varētu nozīmēt šī Repkina vizīte? Vai viņiem patiešām ir vajadzīga palīdzība? Diezin vai. Parasta šofera ikdienišķa noslepkavošana. Vai ir vērts likt lietā tādus spēkus mērijas līmenī, lai izmeklēšanā iesaistītu vēl vienu cilvēku? Pamaz informācijas, lai izdarītu secinājumus… Sasukāties, vai? Labi, iztiks tāpat.

Nastja atgriezās istabā, apsēdās krēslā, pārmeta kāju pār kāju un nogaidoši paskatījās uz apmeklētāju.

Repkins noklepojās un mēģināja turpināt sarunu.

— Jūsu atbilde nozīmē, ka jūs nekādā gadījumā nevēlaties sadarboties ar pilsētas miliciju. Vai esmu jūs pareizi sapratis?

-Nē. — Nastja atkal pasmaidīja un iekārtojās krēslā ērtāk.

Tad es jūs nesaprotu, Anastasija Pavlovna. — Repkina balss kļuva gandrīz vai dusmīga.

— Bet es savukārt nesaprotu jūs. Jūs, tik loti aizņemts cilvēks, atbildīga amatpersona, pērkat rozes un braucat uz sanatoriju, lai noskaidrotu, cik nopietnas ir nesaskaņas starp kriminālmeklēšanas nodalu un parastu atpūtnieci. Vai jums pašam tas nešķiet smieklīgi?

—  Man ir skumji. Man ir skumji, Anastasija Pavlovna, par to, ka jūs esat noskaņota tik naidīgi. Vai jums ir radies negatīvs iespaids par mūsu miliciju kopumā?

— Nē.

—  Vai pēc jūsu uzskata mūsu darbinieki nav pietiekami kvalificēti un profesionāli izglītoti?

— Nē, nepavisam ne.

— Vai jūs varat nosaukt to vārdus, pret kuriem jums ir pretenzijas?

— Nē.

— Kāpēc?

— Negribu.

— īsi un skaidri. — Repkins iesmējās. — Savas attiecības ar mūsu darbiniekiem jūs uzskatāt par tīri personisku darīšanu un nevēlaties, lai kāds tajās iejauktos un izdarītu administratīvas dabas secinājumus. Vai tagad ir pareizi?

— Tagad ir pareizi. — Nastja piekrītoši pamāja ar galvu.

— Tad cs pariešu pie otra jautājuma. Anastasija Pavlovna, jūs tiekat augstu vērtēta par savu prasmi strādāt ar informāciju, par savu analītisko prātu. Es saprotu, ka jūs uz šejieni esat atbraukusi atpūsties, taču pilsētas administrācijai ir kāds lūgums jums. Es uzsveru, tieši lūgums. Vai jūs nevarētu mums palīdzēt ar konsultāciju? Mēs jums sniegsim visu nepieciešamo informāciju, bet jūs padalīsieties ar mums savos secinājumos.

— Vai runa ir par Alfjorova noslepkavošanu?

— Nebūt ne, Alfjorova noslepkavošana jau ir atklāta. Runa ir par nesalīdzināmi nopietnākām lietām.

Nastjai vajadzēja sakopot visu pašsavaldību, lai saglabātu uz sejas nesatricināma miera masku. Pa kuru laiku gan viņi to ir paspējuši? Pa nakti, vai? Cik slikti, ka viņa nav paspējusi satikties ar Korotkovu.

Ēevs Mihailovičs pa to laiku turpināja:

— Mums ir pamats aizdomām, ka Pilsētā ir ieviesies noziedzīgs grupējums, kurš uzpircis dažus tiesībsargājošo iestāžu darbiniekus. Mēs būtu jums ļoti pateicīgi, ja jus apspriestu ar mums šo jautājumu un ieteiktu, kā vislabāk rīkoties, lai šo grupējumu atklātu un padarītu nekaitīgu.

“Tas nu gan ir jaunums! 'Vai tiešām es būtu tik smagi kļūdījusies? Es uzskatīju, ka Pilsētā ir tikai viena mafija un tās rokās atrodas pilnīgi viss. Ja tas ir tā, tad administrācijai un vispirmām kārtām pašam Repkinam vajadzētu būt ar to kaut kādā veidā saistītam. Pirmais variants — es neesmu kļūdījusies, bet Repkins pārstāv cilvēku grupu, kuri nav apmierināti ar saviem saimniekiem un meklē iespēju tos gāzt ar Maskavas palīdzī bu. Tāpēc arī viņiem ir vajadzīgs konsultants, kurš varētu ieteikt, kur, kā un kādus pierādījumus ir nepieciešams savākt, lai centrālajām tiesībsargājošajām iestādēm rastos pamats ierosināt lietu. Otrais variants — Pilsētā nav Galvenās Mafijas, kuru es esmu izdomājusi, administrācija ir godīga un kārtīga, un viss, ko stāsta Repkins, ir patiesība. Trešais variants — Galvenā, turklāt arī vienīgā Mafija tomēr eksistē, taču tai ir parādījušies konkurenti, kuriem tā nevar tikt uz pēdām. Piemēram, tie, kas nogalināja Alfjorovu. Taču kas gan viņu, nabadziņu, ir nogalinājis?”

Sakiet, lūdzu, Lev Mihailovič, — kāpēc jus cenšaties al risināt savas problēmas privātā kārtā? Vērsieties Krievijas Iekšlietu ministrijā vai starpresoru komisijā cīņai ar korupciju, viņi jums palīdzēs. Viņiem ir gan pirmklasīgi speciālisti, gan plašas pilnvaras, gan arī vairāk spēku un līdzekļu nekā man.

Tas būtu ārkārtīgi nevēlami, — Repkins steidzīgi atbil dēja un nedaudz pieliecās ar visu savu smagnējo ķermeni.

— Kāpēc gan?

— Tāpēc, ka mums ir tikai aizdomas, kas var izrādīties maldīgas. Mēs sacelsim kājās visu Pilsētu, un aizdomu ēna kritīs uz cilvēkiem, kuri varbūt nekur nav iejaukti. Tā arī ir mūsu lūguma būtība, lai jūs ieteiktu, kā šīs aizdomas pārbaudīt.

“Tatad trešais variants. Tas jau ir vieglāks uzdevums. Tā vismaz nav politika. Visai uzjautrinošs atgadījums mani kā privātdetektīvu noalgo mafija, lai es palīdzētu tai novākt konkurentus.”

Man loti žel, Lev Mihailovič, ka jūs esat veltīgi tērējis tik daudz laika. Es esmu ieplānojusi pavadīt atvaļinājumu mazliet citādi. Šeit es ne vien ārstējos, bet arī strādāju, Nastja pamāja ar galvu uz galdu, kas bija nokrauts ar papīriem un vārdnīcām,

un baidos, ka brīva laika man nebūs. Bez tam atvaļinājums — tāpēc jau tas arī ir atvaļinājums, lai atpūstos, nevis ķertos pie darba. Vai jūs man piekrītat?

— Tātad jūs atsakāties?

— Jā.

—Anastasija Pavlovna, lūdzu, nepieņemiet pārsteidzīgu lēmumu. ļūsu konsultācijas tiks attiecīgi novērtētas. Padomājiet vēl!

—  Labi, — Nastja negaidīti ātri piekrita. Es padomāšu. Taču man ir vairāki noteikumi. Pirmkārt, es runāšu vienīgi ar to cilvēku, kurš vistiešāk ir vitāli ieinteresēts manā palīdzībā. Beigsim spēlēt paslēpes, Lev Mihailovič. Ir taču pilnīgi acīm redzami, ka tas cilvēks neesat jūs. Par jūsu sacīto es padomāšu un došu atbildi rīt šajā pašā laikā. Taču ņemiet vērā, — ja rīt es šeit atkal ieraudzīšu jūs, tad mana atbilde atkal būs atteikums un nu jau galīgs. Otrkārt, nepiedāvājiet man atmaskot korumpētus iekšlietu pārvaldes darbiniekus! To es nekādā ziņā nedarišu. Šis jautājums nav pat apspriežams. Treškārt, nepiedāvājiet man naudu! Pamēģiniet mani ieinteresēt ar kaut ko citu. Ja rīt neviens pie manis neieradīsies, tad šodienas sarunu es uzskatīšu par nebijušu un aizmirsīšu to uz visiem laikiem. Uzskatīsim, ka mani noteikumi jums nav bijuši pieņemami un mēs esam šķīrušies kā draugi.

Jura Korotkovs no uztraukuma un nemiera bija galīgi paguris. Atvēris balkona durvis un nostājies uz sliekšņa, viņš dzirdēja sarunas sākumu un saprata, ka pie Anastasijas ir atnākuši kā pie kriminālmeklēšanas darbinieces. Lai cik ļoti viņam gribējās noklausīties, kas tiks runāts tālāk, viņš tomēr baidījās, ka sarunu izdzirdēs arī Regīna Arkadjevna, kura bija apsēdusies krēslā un cieši ietinusies mētelī. Tad leģenda par aizdomīgo tulkotāju vairs ne velnam nederēs. Tiesa gan, Alfjorova noslepkavošana it kā skaitījās atklāta un Anastasija kā ēsma slepkavam vairs nebija vajadzīga. Taču, no otras puses, Juram tomēr nelika mieru šis “it kā”. Ja nozieguma atklāšana ir falsificēta šeit, Pilsētā, tad tas noteikti ir nevis “Maskavas” pasūtījums, bet gan vietējo darboņu veikums. Lai kaut ko tādu izdarītu, vajag pārāk daudz “savējo” — savu kriminālistikas ekspertu, kurš dos slēdzienu gan par to, ka uz vēstules un fotogrāfijas ir pirkstu nospiedumi un kam tie pieder, gan par to, ka ir identiski šrifti rakstāmmašīnām, no kuram viena atradusies Haņina apsargātajā veikala, bet otru viņš izmantojis, lai uzrakstītu atzīšanās vēstījumu; ir vajadzīgi savi pieaicinātie liecinieki, kuru klātbūtnē tiks izņemti paraugi un izdarīta kratīšana Haņina dzīvoklī; ir vajadzīgs savs izmeklētājs, kurš no visiem šitiem mēsliem izceps nevainojamu kārtaino pīrādziņu, ko neviens vairs neēdīs sakarā ar tās personas nāvi, kura būtu saucama pie kriminālatbildības. Noziedzniekiem no citas pilsētas tas nav pa spēkam, kaut ko tādu var dabūt gatavu vienīgi Pilsētas “kriminālā vara”. Ja Haņins patiešām ir padarīts par grēkāzi, tad īstie slepkavas staigā kaut kur tepat līdzās. Jautājums ir vienīgi par to, kā cilvēki viņi ir, un, ja viņi nav Galvenās Mafijas locekli un darbojas patstāvīgi, tad ir jēga Asju vēl kādu laiku paturēt “tulkotājas” statusā. Pretējā gadījumā ar nagiem un zobiem turēties pie leģendas saglabāšanas ir muļķīgi — mafija, kurai ir savi cilvēki Pilsētas iekšlietu pārvaldē, tik un tā zina, kas patiesībā ir Kamenska.

“Nu ko es raustos,” Jura pats sevi apvaldīja, ar nožēlu aizvēr dams balkona durvis. “Mana misija ir beigusies, ar Alfjorova noslepkavošanu neviens vairs nenodarbosies, un rīt no rīta es aizbraukšu. Asja paliks, lai pabeigtu arstēšanās kursu, un neviens viņu neaiztiks. Lai taču Regīna dzird, tagad tam vairs nav nekādās nozīmes. Bet ja nu pēkšņi?… Nē, nedrīkst riskēt. Jānogaida.”

iķ >Jc 5!s

Vai tu atceries pasaku par trim lāčiem? — Nastja negaidīti pavaicaja, paņemdama Korotkovu zem rokas. Viņi vakarā lēnām staigāja pa Pilsētu, tik tīru, ugunīs mirdzošu un viesmīlīgu.

— Kāpēc tu to jautā? Protams, atceros.

— Šajā pasaka pats galvenais ir saimnieka vadmotīvs. Kas ir sēdējis uz mana krēsla? Kas ir ēdis no manas bļodiņas? Kas ir gulējis manā gultā? Kaut arī ne krēslam, ne bļodiņai, ne gultai nav nodarīti nekādi kaitējumi. Vai tu uztver domu?

— Pagaidām vēl ne visai.

— Ja Haņina lieta ir prasmīgi organizēts falsificējums, tad tas ir vietējo barvežu roku darbs. Ja īstie slepkavas ir viņi paši, tad kāda velna pēc viņiem esmu vajadzīga es? Ne jau nu lai nodarbotos ar analīzi. Visticamāk, viņi baidas, ka es kaut ko zinu un varu izdarīt nelabojamu kaitējumu viņu kāršu namiņam, ko viņi tik gādīgi ir uzcēluši apkārt Alfjorovam, lai noslēplu tajā viņa mirstīgās atliekas. Tad man no viņiem jābaidās. Toties, ja Alfjorovu nav nogalinājuši viņi, tad viņu vēršanās pie manis loti atgādina saniknota lāča rēcienu — kurš ir uzdrošinājies traucēt mieru manā teritorijā? Viņi taču diez vai uztraucas par katru slepkavību, ir gan tradicionālās “sadzīves lietas”, gan visādas nejaušības. Viņi neplēsīsies vai pušu, lai tik viņu Pilsētā viss izskatītos kā pasaka par sociālistisko realitāti. Desmit līdz piecpadsmit procenti neatklāto slepkavību — tas ir pilnīgi dabiski, kaut kur šis rādītājs ir mazliet labāks, citur — mazliet sliktāks, taču simt procentu nav nekur. Tad kāpēc gan viņi kļuva tik loti tramīgi par Alfjorovu? Kādēļ piesēja šai lietai nabaga Haņinu un pederastiskas kaislības?

— Tu to jautā man? Korotkovs pavīpsnāja. — Es gan biju iedomājies, ka tu pati man to pateiksi, jau otro stundu vadāju tevi pa Pilsētu un visu laiku gaidu, kad tu beidzot atbildēsi uz visiem jautājumiem.

— Un atbildēšu arī. Notikums ar Haņinu nav nekas vairak kā krēsla piebīdīšana pie galda vai saņurcīta gultas pārklāja sakartošana. Kāds te ir sēdējis? Kāds te ir gulējis? Labi, mēs tūlīt krēsliņu noliksim vielā, gultiņu kārtīgi saklāsim, bet pēc tam jau tiksim skaidrībā, kurš tad te ir patvaļīgi rīkojies. Nevar taču dzīvot nekārtībā. Patiesībā viņi ārkārtīgi vēlas uzzināt, kas un par ko ir nogalinājis Alfjorovu. Un man ir aizdomas, ka tieši tāpēc viņi mēģina piekļūt man. Šī slepkavība acīmredzot ar kaut ko atšķiras no visām pārējām Pilsētā notikušajām. Viņi šo atšķirību loti labi redz, bet es — ne. Tāpēc arī balstos uz kaut kādiem nejēdzīgiem pieņēmumiem. Šiem cilvēkiem droši vien jau ir paziņots, ka man par slepkavību ir šādi tadi apsvērumi, taču ar operatīvajiem darbiniekiem un izmeklētāju ir sanācis kaut kāds misēklis un līdz viņu ausīm šie apsvērumi nav nonākuši. Kā tev šķiet, vai tas izklausās pēc patiesības?

— Izklausās gan. Tikai man, Asjcņka, šī patiesība nepatīk. Es rīt aizbraukšu, bet kā izgrozīsies tu? Tev taču rīt vajadzēs dot atbildi. Vai esi jau izlēmusi, kāda tā būs?

Viss ir atkarīgs no tā, kas rīt ieradīsies un kā stādīsies priekšā. Vai mazumu es savā prātā esmu izskaitļojusi! Protams, ja atnāks onkulītis un paziņos: “Sveicināti, es esmu mafijas krusttēvs,” — tad nāksies viņa priekšā aizvērt durvis. Es taču nevaru strādāt noziedznieku labā, kaut arī cēlu merku labad. Es godīgi tev atzīšos, Jura, — man būs žēl, ja tā notiks. Interesantu uzdevumu es ļoti labprāt parisinātu. Tomēr ar noteikumu, ka saglabāju tīru sirdsapziņu. Es esmu uzpērkams radījums, vai ne?

— Kas to lai zina, Asja! Es gan neriskētu.

—    Var gadīties, ka arī es neriskēšu. Naktī vēl visu kārtīgi

apsvēršu. Vispār jau es esmu šausmīga zaķapastala, tu taču lo zini. Un no šīs mafijas es baidos kā velns no krusta. Iedomājies, kas notiks, ja viņi mani nolaupīs?

— Pipari tev uz mēles! Labāk nesāpinies ar viņiem.

Man, Jurik, ir garlaicīgi, es nevaru ciest, ja nav ar ko nodarbināt smadzenes. Tulkošana nav sarežģīts darbs, tas nespēj dot pilnu slodzi.

Iemīlies! — Korotkovs ieteica. — Varēsi caurām dienam analizēt sava pielūdzēja vārdus un rīcību — kā viņš paskatījies, ko sacījis. Ar ko šāds uzdevums ir sliktāks?

— Esmu jau mēģinājusi, — Nastja atzinās. — Tur nekas nesanāk. Uzdevums ir elementārs, bet iegūtās emocijas — nulle. Droši vien es gluži vienkārši esmu morāla krople. Pa kādu ielu mēs ejam?

Korotkovs pacēla galvu un palūkojās apkārt, meklēdams plāksnīti ar mājas numuru un ielas nosaukumu.

—  Pa Čaikovska ielu.

— Aiziesim līdz tālsarunu vietai, tai nevajadzētu būt tālu.

#  ❖ *

Atgriezusies sava sanatorijas istabā, Nastja vispirms ķērās pie kartības ieviešanas. Viņai vajadzēja pieņemt visai sarežģītu lēmumu, un tam bija nepieciešama rūpīga sagatavošanās.

Viņa savāca lapas ar drukāto tekstu un pareizā secībā salika tās kārtīgā kaudzītē. Aizvēra vārdnīcas un grāmatu angļu valodā, apsedza rakstāmmašīnu ar plastmasas vāku un sabīdīja visu galda malā, lai atbrīvotu sev vietu darbam. Savāca pa abām gultām izmētātās drēbes un iekāra skapī, izbēra atkritumu urnā pelnutrauku un rūpīgi to izmazgāja, aizvilka biezos aizkarus un ieslēdza galda lampu. Numura iekārtojums nu jau mazliet līdzinājās viņas kabinetam Petrovkā — viss ir kārtīgi, atturīgi un bezpersoniski.

Nastja ilgi stāvēja zem karstas dušas, lai sasildītos pēc pastaigas vēsajā gaisā, tad ietinās garā frotē peldmētelī, apsēdās pie galda un ķērās pie darba.

Drīz Nastja sarūgtināta saprata, ka patiesībā nekādas izvēles viņai nav. Vai nn kāds baidās, ka viņa zina vai arī var noskaidrot patiesību par Alfjorova noslepkavošanu, un viņu tik un tā neliks mierā neatkarīgi no tā, vai viņa piekritīs palīdzēt vai ne, tāpēc ka viņu mērķis ir — sajaukt viņai galvu, iebiedēt vai atpirkties. Vai arī šim kādam patiešām Nastja ir vajadzīga kā analītiķe un tātad ir jēga piekrist sadarbībai, tāpēc ka runa var būt par loti nopietnu noziegumu un tad nedrīkst palikt malā jau tīri cilvēcisku apsvērumu pēc. Tas ir, var, protams, bet tas būtu muļķīgi un pēc tam par to bulu jākaunas. Beigu beigās kāda gan starpība, kas ir ieinteresēts nozieguma atklāšanā — mafija vai milicija, svarīgi, ka tas ir smags nodarījums, ka cilvēki, kas aiz tā stāv, ir bīstami un ka nākotnē var būt vēl kādi nevainīgi upuri. “Nevajag jaukt “patikšanu” un “principialitāti”,” Nastja sev sacīja. “Ja es varu but noderīga, padarot nekaitīgus bīstamus noziedzniekus un aizstāvot viņu potenciālos upurus, tad mans pienākums ir izdarīt visu, kas vien ir manos spēkos. Vajag vienīgi stin gri izvirzīt noteikumu, — ja ar manu palīdzību šos cilvēkus atradīs, tad viņi nekļūs par mafijas savstarpējo rēķinu kārtošanas upuriem, bet gan tiks nodoti taisnās tiesas rokas. Jā, tas arī ir galvenais noteikums. Labi būtu vēl izdomāt veidu, kā panākt, lai tas tiktu ievērots.”

Nastja saplēsa sīkos gabaliņos ar viņai vienai saprotamām shēmām apzīmētās papīra lapas, izmeta tās tualetē un nolikās gulta. Vai nu no aukstuma, vai no nervu sasprindzinājuma viņu kratīja neliels drudzis. Viņa atcerējās zvanīšanu Lošam un vēlreiz nobrīnījās par savu vienaldzību. Klausuli bija pacēlusi sieviete un patīkamā balsī paziņojusi, ka “Aleksejs Mihailovičs ir izvedis pastaigāties suni”. Nastja zināja, ka viņas draugam mēdz but negaidīti kaisles uzliesmojumi, ko izraisa efektīgas skaistules ar garām kājām un kuplām krūtīm. Šie uzliesmojumi parasti ilga divas trīs dienas, bet pēc tam Loša brauca pie Nastjas un ar šausmam stāstīja, “cik viņas visas ir garlaicīgas, daba ir devusi viņām intelektu, bet viņas neprot to izmantot,” un ka viņa, Nastja, ir vienīgais cilvēks, ar kuru viņš spēj kopā pavadīt laiku. No visām parējām sieviešu dzimuma pārstāvēm Loša nogura jau pēc pusstundas. Bija pilnīgi skaidrs, ka dāma ar patīkamo balsi taisās

paliki pie Lošas pa nakti, citādi viņš suņa izvešanu būtu apvienojis ar viešņas pavadīšanu līdz tuvākajai pieturai. “Es pat neesmu greizsirdīga,” Nastja bezcerīgi domāja. “Ak Kungs, vai man vispār ir kaut jel kādas jūtas? Kāpēc es esmu tāds akmens gabals! Vai tad tiešām es esmu spējīga izjust tikai divas emocijas — apvainojumu un bailes? Analītiska mašīna, kam ir liegti normāli cilvēciski pārdzīvojumi.”

*  * *

Svetlana Kolomijeca un viņas sargeņģelis mazais Vlads divu sargu sabiedrībā dzīvoja Deņisova apkurināmajā ziemas vasarnīcā. Svēta baudīja atputu uz cita rēķina, daudz gulēja, kā ari staigāja pa milzīgo, kokiem aizaugušo dārzu. Viņai negribējās ne par ko domāt, it īpaši jau tāpēc, ka domāt viņai vispār nebija nekāda patika.

Vladam bija iedots viss nepieciešamais, lai viņš justos labi. Tomēr šis cilvēks atšķirībā no Svētas joprojām uztraucās.

— Pats galvenais ir neizmuldēties par kino, — viņš nenoguris atkārtoja. — Vai tu esi to iegaumējusi? Kamēr mēs nevaram būt pilnīgi pārliecināti, ka neesam nokļuvuši ne mūsu kinodarboņu, ne viņu draugu nagos, mums jāklusē. Pretējā gadījumā mēs uzreiz kļūsim par bīstamiem lieciniekiem.

— Labi jau, labi. — Svēta gurdeni atmeta ar roku.

Viņa lāgā nesaprata, kur īsti slēpjas briesmas, tomēr pilnībā paļāvās uz Vladu un tāpēc uz visiem jautājumiem, ko uzdeva Starkovs, katru dienu viņus apmeklēdams, kā uzvilkta lelle atkārtoja vienu un to pašu pasaciņu, — tā teikt, izlasījusi sludinājumu, atbraukusi uz pārrunām, ļāvusi sevi nofilmēt baseinā un gaidījusi rezultātus, vai viņa iepatikusies turku bagātniekam. Tajā vakarā, kad izcēlies ugunsgrēks, pie viņas uz dzīvokli atveduši Vladu un pateikuši, ka viņam nav kur pārnakšņot un viņš tur paliks līdz rītam. Vairāk viņa neko nezina.

Vlads savukārt stūrgalvīgi atkārtoja stāstu par to, kā viņu sameklējis nepazīstams cilvēks, kurš stādījies priekšā kā Semjons, un piedāvājis nopelnīt pieklājīgu naudas summu, taču nav pateicis, par ko. Viņš, Vlads, ir narkomāns, “sēž uz adatas”, nauda ir vajadzīga kā ēst, tāpēc arī viņš nopriecājies un neko vairāk nav jautājis, bet tikai braucis šurp uz Pilsētu, kur viņu sagaidījuši, aizveduši pie Svetlanas un apsolījuši, ka no rīta viņam visu izstāstīs. Taču ugunsgrēks diemžēl visus plānus izjaucis. Tas arī viss. Vlads redzēja, ka Starkovs viņam netic. Tomēr teikt patiesību viņš baidījās.

*   * *

Pilsētas mērs savu brīvo laiku pavadīja, spēlēdams kārtis ar sievu un viņas brāli. Mērs bija skaists, stalts pusmūža vīrietis, pēc izglītības — filozofs, turklāt zinātņu kandidāts. Pirms nostāšanas Pilsētas administrācijas priekšgalā viņš universitātē bija vadījis katedru, lasījis lekcijas, rakstījis grāmatas un zinātniskus apcerējumus un dzīvojis saticībā ar visu pasauli. Arī mēra amatā viņš bija palicis tas pats grāmatu tārps, kas centās nejaukties politiskajās intrigās, bija labvēlīgs, godīgs un reizēm ārkārtīgi naivs cilvēks. Kopš pašas pirmās dienas viņš no visas sirds bija noticējis politiskajām reformām, tāpēc arī, kad saņēma negaidītu piedāvājumu piedalīties priekšvēlēšanu kampaņā, viņš piekrita, ar sirdi un dvēseli ticēdams tam, ka gudri un principiāli vadītāji loti daudz ko var mainīt uz labo pusi. Savu priekšvēlēšanu programmu šis cilvēks bija sastādījis un apsvēris ārkārtīgi rūpīgi, pat skrupulozi, konsultēdamies ar sievasbrāli, kuram viņš pilnīgi uzticējās un kuru loti augstu vērtēja par prāta asumu un politisko tālredzību. Vēlēšanās viņš uzvarēja.

Paldies tev, es esmu tavs parādnieks! — jaunizceptais mērs sacīja savam radiniekam.

— Patīkami to dzirdēt. — Sievasbrāļa lupās rotājās tikko jaušams smaids. — Ceru, ka tu to neaizmirsīsi.

Šajā dienā mērs bija miermīlīgā noskaņojumā un spēles laikā pat neizteica savai laulātajai draudzenei asas piezīmes par nepārdomātiem vai klaji muļķīgiem gājieniem.

— Kas jauns noziedznieku pasaulē? — mērs pa jokam painteresējās, sajaukdams kārtis un ķerdamies pie dalīšanas.

—Viss kā parasti, svainis laiski atbildēja, paceldams kārtis un kārtodams tās pēc mastiem. — Slepkavo, laupa, izvaro, zog.

Neko jaunu cilvēce pagaidām vēl nav izdomājusi. Viss ģeniālais jau sen ir izgudrots un tagad tikai mazliet pārveidojas. Vispār jau mūsu Pilsēta ir klusa, pats zini. Te taču nav Maskava. Pie viņiem tur notiek četras piecas slepkavības dienā, bet pie mums — viena nedēļā. Pas.

— Ir nu gan salīdzinājums! — Mērs bija sašutis. — Tur taču ir divdesmit reizes vairāk iedzīvotāju. Man arī pas. Atklāj augšējo!

—  Iedzīvotāju skaits ir divdesmit reizes lielāks, bet slepkavību — trīsdesmit piecas reizes. Tad nu parēķini, kur ir mierīgāk! Ak tu, t'ilosof, nevari pie divi pieskaitīt divi, — iejaucās sieva, kas skolā mācīja matemātiku.

Mērs klusēdams pārskaitīja stiķus un pierakstīja rezultātu. Pēc dažām minūtēm viņš atsāka iepriekšējo sarunu.

— Paklausies, — vai mūsu Pilsētā stāvoklis ar noziedzību patiešām ir labāks nekā Maskavā?

— Protams, — pārliecināti atbildēja svainis, kas Pilsētas Gal venajā iekšlietu pārvaldē ieņēma štāba priekšnieka posteni. — Ja tev ir vajadzīgi skaitļi, tad es rīt pat atsūtīšu mūsu ministrijas statistikas krājumus, kuros ir dati par Krievijas apgabaliem, pats varēsi salīdzināt. Bet, ja tev pietiek ar manis teikto, tad pie mums patiešām ir ļoti mierīgi. Tu taču esi labs mērs, tātad Pilsētā ir lielāka kārtība. Bet tur, kur lielāka kārtība, ir mazāk niknuma un dusmu. Tā ir vispārzināma patiesība. Protams, slepkavība ir un paliek slepkavība, taču, ja mēs runājam atklāti, tad daudzas slepkavības — tie ir nevis noziegumi, bet gan paša slepkavas nelaime. Greizsirdība, skaudība, nevēlēšanās paciest apvainojumus — tās visas ir dabiskas cilvēciskas jūtas, no tām nekur nav iespējams aizbēgt, un ne ar kādu kārtību tās nevar padarīt par neesošām. Tā tas ir bijis, ir un bUs mūžīgi. Toties attiecībā uz zādzībām un laupīšanu ar ielaušanos mūsu Pilsētā stāvoklis ir nesalīdzināmi labāks nekā citās vietās, vari man ticēt.

— Bet kāds ir stāvoklis ar organizēto noziedzību?

— Kādus tik vārdus tu neesi samācījies! — Svainis no sirds sāka smieties, noņemdams tumšās brilles, lai noslaucītu no smiekliem acīs sanesušās asaras. — Padomā taču pats, — no kurienes lai mūsu Pilsētā būtu radusies organizētā noziedzība? Starp citu, es tev minēšu vienu piemēru. Sanatorijā “Ieleja” tika nogalināts atpūtnieks no Maskavas. Atklāti sakot, mēs jau uztraucāmies, vai tik Maskavas mafija nav izvēlējusies mūsu Pilsētu par vietu, kur kārtot savus rēķinus. Sazinājāmies ar Maskavas kriminālmeklēšanas nodalu, šurp nekavējoties atbrauca viņu cilvēks, un mēs sākam rakties visos iespējamos virzienos. Domājām, ka tas patiešām ir organizētās noziedzības roku darbs. Un ko gan tu domā? Parasta slepkavība aiz greizsirdības, nekāda organizētā noziedzība tur pat tuvumā nav stāvējusi. Tiesa, greizsirdība bija, tā teikt, ar mūsdienīgu nokrāsu. Noslepkavotais, izrādās, ir homoseksuālists, bet slepkava — viņa atraidītais mīļākais.

Bet tas Maskavas kriminālmeklēšanas nodaļas darbinieks — vai viņš vēl joprojām ir šeit? — mērs pēkšņi pajautāja.

Pagaidām vēl šeit, taču kuru katru dienu brauks projām. Slepkavība ir atklāta, viņam šeit vairs nav ko darīt.

— Paklausies, man ienāca prātā kāda ideja. Kā būtu, ja vietējā televīzija uztaisītu raidījumu, kas veltīts noziedzības problēmām? Uzaicinātu Repkinu, tevi un to puisi no Maskavas. Un parunātu par to, cik Maskavā ir slikti un cik pie mums labi. Ko? Kā tev patīk šī doma?

— Doma ir interesanta, svainis piesardzīgi atbildēja, atkal noņemdams brilles un lēnām tās slaucīdams, lai paspētu sakopot domas. — Taču baidos, ka no tā visa nekas nesanāks. Maskavas detektīvs šodien vai rīt aizbrauks, un aizturēt viņu šeit mums neviens neļaus, bez tam viņš pats arī to negribēs, bet, lai uztaisītu raidījumu, vajag uzrakstīt scenāriju un vispār sagatavoties. To taču nevar izdarīt pāris stundu laikā. Scenārijs, filmēšana, montāža un vēl daudz kas cits.

— Žēl gan. — Mērs bija patiesi sarūgtināts. — Bez maskavieša pārraide neizdosies, vajag, lai viņš pats pastastītu par Maskavas noziedzības līmeni un dalītos savos iespaidos par mūsu kriminogēno situāciju. Bet ja mēs uztaisītu tiešraidi? Ar televīziju es sarunāšu, man viņi neatteiks, kā nekā es tomēr esmu mērs. Palūgt biedru no Maskavas, lai aizkavējas tikai uz vienu dienu, un ātri noorganizēt raidījumu — tas ir pilnīgi iespējams. Kā tev šķiet?

— Man šķiet, — svainis lēnām atbildēja, rūpīgi izvēlēdamies vārdus, — ka to vispār nevajag darīt. Citu pilsētu pieredze liecina, ka tauta sāk aizdomāties par kādu problēmu nevis tad, kad problēma reāli parādās, bet gan tad, kad par to sāk runāt žurnālisti. Cilvēki ir pieraduši ticēt drukātajam vārdam. Ja žurnālisti ir ķērušies pie šī temata — tātad situācija ir kritiska un kuru katru brīdi gaidāma katastrofa. Nevajag, mans dārgais, raustīt lauvu aiz ūsām.

— Bet es taču netaisos runāt par to, ka noziedzības līmenis aug. Tieši pretēji, es gribu parādīt, ka pie mums stāvoklis ir nesalīdzināmi labāks nekā citas vietās.

— Es to saprotu. Tomēr jau pašam faktam, ka šī problēma tiek apspriesta, var bilt negatīva nozīme. Paklausi manam padomam, nejaucies tur iekšā!

— Labi, es padomāšu, — mērs negaidīti dzedri atbildēja.

*  * *

Tajā pašā dienā vēlu vakarā mēra svainis piezvanīja Deņišovam.

— Mans radinieks ir iecerējis televīzijā organizēt noziedzības problēmām veltītu pārraidi.

Un kas par to? Deņisovs nesaprata. Kas tur slikts? Lai tik taisa! Tas cels viņa prestižu tautas acīs.

— Viņš grib sarīkot tiešraidi un uzaicināt operatīvo darbinieku no Maskavas, lai tas apstiprinātu, cik Maskava ir briesmīgs stāvoklis ar organizēto noziedzību un cik pie mums šajā ziņā ir labi. To nekādā ziņā nedrīkst pieļaut. Maskavas detektīvs nepavisam nav muļķis, pietika redzēt viņa sejas izteiksmi, kad viņam pateica par Haņinu, lai saprastu, ka viņš ne mirkli nav tam noticējis. Un turklāt viņš draudzējas ar Kamensku, abi pastāvīgi apmainās ar informāciju par izmeklēšanas gaitu, un viņa arī varēja viņam daudz ko sastāstīt. Vai jūs spējat iedomāties, kas var notikt, ja viņam ļaus runāt tiešraidē? Bet taisīt pārraidi iepriekš un pēc tam to rediģēt un montēt nav laika, jo viņš kuru katru brīdi brauks projām, un mērs to zina, tāpēc arī steidzas.

— Paldies, ka piezvanīji. Es visu nokārtošu.

10.   Nodaļa . vienpadsmitĀ diena

Damirs Ismailovs včl laiskojās gultā, kad pie viņa “luksa” apartamentos ieradās masieris Kaķītis.

Lasi! — To sacīdams, viņš pasvieda Damiram jaunāko avīzes numuru. — Pēdējā lappusē, augšā pa labi. “Seksuālo minoritāšu traģēdija”.

Damirs pārlaida acis rakstam. Pašnāvību bija izdarījis kaut kāds Haņins. Pirms nāves uzrakstījis atzīšanos, ka ir nogalinājis Nikolaju Alfjorovu, kurš atraidījis viņa mīlestību. Raksta autors cita starpā spriedelēja: lai arī kriminālatbildība par homoseksuāliem kontaktiem mūsu valstī samērā nesen ir atcelta, mēs vēl līdz šim brīdim plūcam seksuālo minoritāšu netaisnīgās vajāšanas augļus. Vīrietis, kas nav panācis sievietes pretmīlestību, parasti rod apmierinājumu ar cilu kaisles objektu. Kaut arī ne uzreiz, tomēr viņš var atrast aizstājēju. Homoseksuālistiem, kuri savu personisko dzīvi ir spiesti vadīt “pagrīdē”, atrast partneri ir nesalīdzināmi sarežģītāk, tāpēc arī attiecību pārtraukšana viņiem izvēršas īsta traģēdijā, un tā izraisa milzīgu, nepārvaramu greizsirdību, kas bieži vien beidzas ar slepkavību. Starp dažādu dzimumu partneriem, paziņo autors, slepkavība aiz greizsirdības notiek daudz retāk.

— Ko tas nozīmē? — Damirs atdeva Kaķītim avīzi un steidzīgi sāka ģērbties.

Vai es zinu! Varbūt Haņinam patiešām šeit ir bijis draudziņš? Milicija par to uzzināja, izsauca viņu uz pratināšanu un paziņoja par iemīļotā nāvi. Bet Haņinam no bēdām aptumšojās prātiņš, it īpaši ja viņam bijušas kaut kādas psihiskas novirzes. Iespējams, ka viņš jau sen bijis greizsirdīgs un no šoka notikusi zināma nobīde domāšanā — viņš vēlamo pieņēmis par esošo, uzrakstījis atzīšanos un labprātīgi šķīries no dzīves. Ar ķertajiem tā gadās, kurš gan lai to zinātu labāk par mums. Šā vai tā, mums ir pasakaini veicies. Tāda veiksme mēdz būt tikai vienu reizi mūžā. Mūsu Semjons ir dzimis laimes krekliņā.

— Paldies Dievam, izmeklēšana ir beigusies. Tagad var braukt projām. — Ismailovs atviegloti nopūtās, izvilkdams no skapja ceļasomu.

— Uz kurieni tad tu esi sataisījies?

Kaķītis stingri sagrāba Damiru aiz pleca, ar otru roku nogrūda somu no galda un aizspēra to ar kāju.

Kaķīt, kas tev noticis? Kāpēc es nevarētu braukt projām?

— Bet Marcevs? Viņu tu esi aizmirsis? Pasūtījums ir saņemts, tas jāizpilda. Es nekavējoties paziņošu Semjonam un Ķīmiķim, lai viņi brauc atpakaļ. Vajag sameklēt meiču ar liliputu vai arī līdzvērtīgus aizstājējus un ātri padarīt darāmo. Protams, tu jau mums esi radošs cilvēks, gaidi iedvesmu, bet mums, starp citu, ir plānveida ražošana. Tāpēc nemuļķojies! Briesmu nav nekādu. Puisis no Maskavas kriminālmeklēšanas nodaļas ir aizvācies uz mājām, lieta ir slēgta, scenārijs un viss pārējais sagatavots. Tā ka — pie darba, dārgais biedri!

Damirs bezspēcīgi apsēdās uz gultas.

— Bet ko lai es daru ar Kamensku? — viņš apjucis pavaicāja.

— Nedari neko, ja nu vienīgi to, ko pats gribēsi. — Kaķītis pasmīnēja, izvilkdams no ledusskapja bundžu alus un veikli to atvērdams. — Par Alfjorovu ir tikuši skaidrībā, Zaripu nekad neatradīs, un neviens viņu arī nemeklēs, tā ka tagad Kamenska mums vairs nav bīstama. Vari ar mierīgu sirdi nospēlēt greizsirdības scēnu, piepīt tur klāt to milici — un rakstiet atvadu vēstules!

— Kāds tam visam sakars ar milici? Viņš taču Kamensku izsekoja, nevis aplidoja.

Nu un tad? Greizsirdība, dārgais draugs, ir akla, tā netic acīm redzamajam un izdomā neesošo. Taču man vienalga. Vari arī turpmāk vilkties pakaļ Kanienskai, ja jau viņa tev patīk, sagādā sev šo baudu. Kaut gan personiski es, — Kaķītis nicīgi saviebās, — aiz brīvas gribas viņas dēļ pat minūti netērētu. Ko gan Zarips bija viņā saskatījis?

—Tu to nesaproti. — Damirs lēnām paberzēja seju. — Zarips saskatīja to, ko tu neesi pamanījis. Un arī es to redzēju.

— Un kas tad tas ir? — Kaķītis acumirklī saausījās, nolikdams sānis bundžu ar alu.

r

— Tas ir… kaut kas vārdos neizsakāms. Taču es Zaripu loti labi saprotu.

— Ak, tu par to! — Kaķītis ar atvieglojuma nopūtu ķērās pie alus. — Nu, lai tev labi veicas, mīlnieciņ. Tā vien skaties, pielauzīsi arī. Nesēdi taču kā rūgumpods, noskujies, pabrokasto un dzīvo, it ka nekas nebūtu noticis. Semjons ir apsviedīgs puisis, vienas vai divu dienu laikā viņš visu nokārtos, izpildīsim pasūtījumu un varēsi braukt projām. Atnāc pie manis ap pulksten četriem, es tev pacelšu tonusu, iztaisīšu kārtīgu masāžu — un uz saunu! Būsi kā no jauna piedzimis.

# ❖ *ļ<

Precīzi bez ceturkšņa vienpadsmitos pie piecsimt trīspadsmitā numura durvīm pieklauvēja. Šoreiz Nastja apmeklējumam bija sagatavojusies, piedienīgi apģērbusies (cik nu to lāva pieticīgā garderobe, kas bija paņemta līdzi ar aprēķinu, ka viņa šo laiku pavadīs, mierīgi ārstējoties sanatorijā), sasukājusies un pat uzlikusi spilgtu kosmētiku, kas viņas bezkrāsaino seju padarīja izteiksmīgu un neparastu.

Istabā ienāca pilnīgs neliela auguma vīrietis ar nopietnu sejas izteiksmi un gudru skatienu. Viņš iesāka bez ievadvārdiem:

Anastasija Pavlovna, man ir uzdots uzaicināt jūs uz tikšanos ar cilvēku, kurš ir ārkārtīgi ieinteresēts jūsu palīdzība. Apstākli ir tādi, ka viņš pats nevar šeit ierasties. Taču viņš jūs ar nepacietību gaida.

Kāpēc tad viņš nevar atbraukt? Vai viņš ir invalīds?

— Viņš nav invalīds, tomēr tā lieta…

Tas neies cauri, — Nastja viņu pārtrauca. — Pirmkārt, stādieties priekšā, esiet tik laipns.

— Anatolijs Vladimirovičs Starkovs.

Un kas jūs esat, Anatolij Vladimirovič? Kur un par ko strādājat?

Es esmu komercbankas drošības dienesta priekšnieks. Te

būs mani dokumenti. — Viņš pasniedza Nastjai dienesta ap liecību.

Otrkārt, es gribu saprast, par kādu lietu ir runa un kāpēc jūsu saimnieks…

— Mans draugs, Starkovs viņu maigi pārlaboja.

—Jūsu saimnieks, — Nastja tikpat maigi atcirta, — tātad kāpēc viņš nevar atbraukt uz šejieni? Vai tas ir saistīts ar to, ka viņš slēpjas un nepamet savu patvēruma vietu?

Pat ne uz to pusi, Anastasija Pavlovna. Es neesmu pilnvarots apspriest lietas apstākļus bez viņa līdzdalības. Taču viņš ir pilnīgi legāla persona. Vēl vairāk, šodien mūsu Pilsētā ir svētki, un viņš tajos piedalīsies. Un uz šiem svētkiem es jūs arī uzaicinu. Mēs loti labi saprotam jūsu bažas, tāpēc arī piedāvājam satikties sabiedriskā, laužu pilnā vietā.

— Braucam! — Nastja apņēmīgi sacīja, paņemdama no skapja vējjaku un šalli.

*  # *

— Kas jums šodien par svētkiem? — Nastja pavaicāja, sēzdamās mirdzošā automobilī un jau kuro reizi lamādama sevi par to, ka aizvien vēl nav atradusi laiku, lai iemācītos atšķirt ārzemju automašīnu markas.

— Redziet, mūsu Pilsētā dzīvo diezgan daudz katoļu. Tas tā ir izveidojies vēsturiski. Rietumos aptuveni šajā laikā svin Visu Svēto dienu. Pie mums šāda tradīcija nav iesakņojusies, tomēr kāpēc gan nedot ticīgajiem iespēju atzīmēt šos svētkus? Pie reizes arī visi pārējie palīksmosies. Mūsu Pilsētā svētki vienmēr ir loti jautri, jums patiks.

— Es ceru, — Nastja strupi sacīja, pagriezdamās pret logu.

Automašīna aizbrauca līdz Pilsētas centram un apstājās.

—Tālāk, Anastasija Pavlovna, vajadzēs iet kājām, svētku dienās mums šeit ir gājēju zona. Ejam, tas ir pavisam tuvu.

Viņi pa plato prospektu bija nogājuši kādus piecsimt metrus, kad Starkovs apstājās.

—Tagad es jūs pametīšu, Anastasija Pavlovna. Pastaigājieties tepat, tikai neaizejiet nekur tālu. Pie jums pienāks.

— Un cik ilgi man jāstaigā? — Nastja neapmierināta pajautāja.

— Jums neliks ilgi gaidīt.

Pilsēta uz Nastju atstāja dīvainu, patīkamu iespaidu. Pat šai dienā, kad Pilsētas ielas bija līksmojošu laužu pūlu pārpildītas, tā palika mājīga un tāda kā omulīga. “Te droši vien ir ērti dzīvot un strādāt,” viņa nodomāja un tūlīt pat sevi aprāva. “Atkal kaut kādi murgi maisās pa galvu. Dzīvot un strādāt, dzīvot un strādāt… Visi ta arī dzīvo un strādā, strādā, strādā. Es pat nepieļauju domu. ka ļaudīm varētu but jelkādas cilvēciskas jūtas, it kā viņi būtu kaut kādi automāti. Un visi cits pēc cita klusinām nomirs, it kā salūzīs. Un es tāpat salūzīšu, ja arī turpmāk uzvedīšos ka robots. Mans Dievs, par ko gan es domāju! Patiešām, morāla krople, nav vārdam vietas.”

Vina redzēja, ka ļaudis visapkārt no sirds priecājas par šiem pa pusei reliģiskajiem, pa pusei laicīgajiem svētkiem. “Un Pilsētas tēvi nav muļķi, nepavisam nav muļķi,” Nastja prātoja. “Tauta taču ir pieradusi pie svētkiem novembra sākumā. Kalendārā sarkana diena ne īsti ir atcelta, ne arī joprojām eksistē — nav nekādas skaidrības, bet ierastā rotaļlietiņa uzjautrinājumam — redz, kur tā ir, vienīgi nedēļu agrāk. Un noorganizēts viss ir pat loti labi! Uz katra stūra — bufete, glāze karstas kafijas, sviestmaizes, lieliskas smalkmaizītes par “nu gluži vienkārši loti smieklīgām” cenām. Ir arī alkoholiskie dzērieni, taču vieglā salā un ar bagatīgu uzkodu — neviens nenoreibs.”

Cilvēki nesteidzīgi, bez tirgus kņadas plūda pa ielu. Vairākas ģimenes ciešā pūlī bija apstājušas bufetnieci — simpātisku sievieti sārtiem vaigiem, kura iznēsāja savu preci. Izdarīdami pasūtījumu, viņi neskopojas, apspriedās ar bērniem un jautri smējās. Uz letes nebija nekādu “Marsu” un “Snikeru”, un tas nez kāpēc sagādāja Nastjai prieku.

… Viņa stāvēja pie tīra, diezgan augsta galda un tiesāja sviestmaizi ar karsti kūpinātu sevrjugu. Uz spilgti izkrāsotā kartona šķīvīša savu kārtu gaidīja rulete ar sēnēm. No vienreizējās lietošanas plastmasas glāzītes cēlās patīkama kafijas smarža, bet no tās garšas Nastja pat neko daudz necerēja, tāpat vien paņēma,

lai sasildītu rokas. Klausīdamās bērnu spiegšanā, kas atplūda no parka, kur darbojas atrakcijas un mūzika, Nastja domāja par to, ka tūlīt, tieši šajā mirklī, viņai kāds pienāks klāt. Pēc pasaules nelietības likuma no galda cilvēku aizsauc projām tieši tajā brīdī, kad tiek pasniegts visgaršīgākais ēdiens. Viņai loti gribējās apēst ruleti…

— Esat nosalusi? — viņa sev aiz muguras izdzirdēja zobgalīgu balsi.

Tajā pašā mirklī pienākušais cilvēks paspēra soli uz priekšu un nostājās ar seju pret Nastju. Viņa ieraudzīja liela auguma pusmūža vīrieti, kas bija ģērbies neuzkrītošās, taču elegantās, dārgās drēbēs. Vienīgais spilgtais plankums bija žilbinoši balts svīteris zem neaizpogātās siltās jakas. Biezie, sirmie mati bija īsi apcirpti, seja raupja, gluži kā no koka izgriezta, acis tumšas, vērīgas, tomēr arī laipnas. Iekšējā balss Nastjai uzreiz pačukstēja, ka tas ir Saimnieks. “Tad redz, kāds tu esi,” viņa mierīgi domāja, pētīdama vīrieti, “un nepavisam ne briesmīgs. Pat ārkārtīgi patīkams. Nekad neesmu tik tuvu redzējusi tavas sugas cilvēkus. Pat ja mums abiem nesanāks nekāda sadarbība, tik un tā ir interesanti iepazīties.”

— Piedodiet, ja esmu licis jums gaidīt.

Arī balss vīrietim bija patīkama. Nastja klusēdama dzēra kafiju, skatīdamās viņam tieši acīs. “Kaut arī tu esi visādā ziņa patīkams,” viņa nosprieda, “tomēr sarunas uzturēšanā es tev nepalīdzēšu. Tev taču mani ir jāiekaro, nu tad uz priekšu, iekaro!”

—  Mani sauc Eduards Petrovičs Deņisovs, — vīrietis turpināja, it kā nebūtu manījis Nastjas klusēšanu. — Es esmu jums ārkārtīgi pateicīgs par to, ka atbraucāt un piekritāt mani uzklausīt. Vai jums ir ērti sarunāties staigājot vai arī jūs labāk stāvētu ?

— Es, Eduard Petrovič, labāk sēdētu, it īpaši ja mums ir paredzama ilga saruna. Turklāt sēdēt būtu vēlams siltumā. Es patiešām esmu mazliet nosalusi.

—  Es ar lielāko prieku uzaicinātu jūs pie sevis mājās, taču baidos, ka jūs nepiekritīsiet. Mēs varētu parunāties automašīnā, tur ir pietiekami silti, tomēr man šķiet, ka pirmajai likšanās reizei automašīna nav piemērota vieta. Ko tad mēs izvēlēsimies? Restorānu?

— Es neesmu izsalkusi.

— Tad bāru? Kafija, dzērieni un nekā ēdama. Tas ir tepat blakus, pāris solu attālumā.

— Esmu ar mieru. — Nastja tik tikko pamāja ar galvu.

Paņēmuši pa tasītei kafijas, viņi apsēdās paša tālākajā bāra stūrī. Deņisovs palīdzēja Nastjai novilkt vējjaku un rūpīgi pakāra to uz blakuskrēsla atzveltnes.

Anastasija Pavlovna, es sākšu ar priekšvēsturi, lai izgaisinātu visus jautājumus, kas jums varētu rasties. Es esmu komersants, pie tam visai veiksmīgs. Drīz jau būs septiņi gadi, kopš es ieguldu naudu un iegūstu pilnīgi likumīgu un loti lielu pelņu. Tas jums var likties dīvaini, taču es savu naudu nenotriecu un arī netērēju, lai pirktu rotaslietas savām mīļākām. Es nodarbojos ar to, ka labiekārtoju un attīstu savu Pilsētu, kurā esmu dzimis un kurā arī nomiršu. Pats par sevi saprotams, es to nedaru viens pats. Pie mums darbojas Uzņēmēju savienība, kuras locekli ir mani domubiedri, tas ir, tie, kas piekrīt manai Pilsētas attīstības un iedzīvotāju sociālā atbalsta politikai. Mēs visi kopa esam varens finanšu spēks, kas palīdz gan mēram, gan mūsu Pilsētas iedzīvotājiem. Starp citu, arī šodienas svētkus finansējam mēs, tāpēc cenas bufetēs ir krietni vien zemākas nekā parasti.

— Es to pamanīju. — Nastja pamāja ar galvu.

— Visu savu mūžu es esmu taisījis naudu, — Eduards Petrovičs turpināja, — reizēm balansēdams uz likumības robežas, reizēm šo robežu arī pārkāpdams, taču tas bija jau sen. Tagad es esmu pilnīgi legāls kapitālists. Domāju, ka jums — juristei tas nerada nekādas šaubas. Es esmu loti bagāts. Taču uz vecumdienām esmu kļuvis sentimentāls. Man ir sagribējies darīt labu. Un es to arī daru.

— Es saprotu. — Nastja atkal pamāja ar galvu.

—Tad jums, Anastasija Pavlovna, droši vien ir saprotams arī tas, ka man nav vienaldzīgi, kas notiek manā Pilsētā. Arī tas,

kas notiek tiesiskās kārtības sfērā. Man ir pamats domāt, ka Pilsēta ir parādījušies noziedznieki, kas nodarbojas ar “dzīvās preces” tirdzniecību, vervē lētticīgas meitenes un sūta tās uz Tuvo un Vidējo Austrumu publiskajiem namiem. Pilsētas milicijas pūliņi nav vainagojušies panākumiem. Tāpēc arī es gribu lūgt jūsu palīdzību.

— Kāpēc tieši manu? Nastja nolika tukšo tasīti uz apakštasītes un paņēma cigareti. — Kāpēc jūs domājat, ka man būs pa spēkam tas, ko nevarēja izdarīt jūsu milicija? Man nebūt nav pati augstākā kvalifikācija, jūsu detektīvu vidū pilnīgi noteikti atradīsies cilvēki, kam ir daudz lielāka pieredze un kas labāk pārzina situāciju Pilsētā.

— Tāpēc, Anastasija Pavlovna, ka tā banda kaut kādā veidā ir saistīta ar sanatoriju “Ieleja”. Vēl vairāk, tieši pašlaik, šajās dienās, tur kaut kas notiek. Un tikt par to skaidrībā varat vienīgi jus. Mums ir šāda tāda interesanta informācija, un, ja jūs piekritīsiet mums palīdzēt, la tiks nodota jūsu rīcībā, ļūs vēlaties apdomāties vai arī dosiet atbildi uzreiz?

— Man jāpadomā.

— Nu tad… — Eduards Petrovičs paskatījās pulkstenī. — Šobrīd ir trīspadsmit un piecpadsmit minūtes. Cik ilgs laiks jums ir vajadzīgs pārdomām?

—  Ne mazāk par stundu.

— Vai četrpadsmitos trīsdesmit jus paziņosiet man savu lēmumu?

— Jā, — Nastja noteikti atbildēja.

— Jūs paliksiet šeit vai arī jūs kaut kur aizvest?

Es palikšu. Šeit ir laba kafija un pietiekami klusi.

—  Labi. Precīzi četrpadsmitos trīsdesmit es atgriezīšos. Un vēl kas, Anastasija Pavlovna, — neatkarīgi no tā, kāda būs jūsu atbilde, vai es varu cerēt, ka jūs pieņemsiet uzaicinājumu kopā ar mani paēst pusdienas manās mājās?

— Nē, Eduard Petrovič. Lūdzu, saprotiet mani pareizi. Ja es jums atteikšu, tad man labāk būs atgriezties sanatorijā. Bet, ja piekritīšu, — tā būs pavisam cita lieta. Tad es loti labprāt aizbraukšu pie jums ciemos.

Deņisovs piecēlās, uzvilka jaku un noskūpstīja Nastjai roku.

— Uz drīzu tikšanos, Anastasija Pavlovna!

“Domā, bērniņ, domā ātrāk,” Nastja Kamenska pati sevi mudināja, “tavā rīcībā ir viena stunda. Denisovs neslēpj, ka viņš ir Pilsētas patiesais Saimnieks. Tas jau ir labi, tātad viņš mani neuzskata par pēdīgo muļķi. Viņš šo ēdienu pasniedza pārlietu ar maigu sentimentāla bagātnieka labdarības mērci, lai neradītu man neveiklu situāciju. Tas arī ir labi, tātad viņš nevēlas mani biedēt. Vai pēc tā secināms, ka viņš gribēs mani nopirkt, lai es klusētu par Alfjorovu? Vai arī stāsts par tirdzniecību ar meitenēm ir patiesība? Ja tā ir patiesība, tad var piekrist, uzdevums ir interesants. Bet ja nu tomēr Alfjorovs? Kā lai to pārbauda? Domā, Nastasja!

Alfjorova slepkavības atklāšanu varēja noorganizēt vienīgi Denisovs. Kāpēc viņš to darīja? Ja es to sapratīšu, tad varēšu pieņemt lēmumu. Bet ja nu pamēģinu kamolu šķetināt no otra gala? Par ko viņš mani uzskata? Par cilvēku, kurš varētu zināt patiesību par slepkavību un tāpēc ir bīstams? Ja tā, tad jāņem kājas pār pleciem, kamēr vēl esmu sveika un vesela. Kā gan lai to noskaidro?”

Nastja izdzēra trīs tasītes kafijas un apzīmēja ar dažādiem ķekšiem un ķeburiem veselu kaudzi salvešu, līdz atrada pareizo risinājumu. No sasprindzinājuma viņai kļuva karsti, plaukstas sasvīda, sirds dauzījās kaut kur kaklā, pirksti trīcēja kā rūdītai alkoholiķei. “Kafija viņiem ir neatšķaidīta, vai?” Nastja nodomāja. “Jāmēģina nomierināties.”

Lēmums bija pavisam vienkāršs, elementārs, tomēr tas lāva vienā rāvienā atbildēt uz visiem jautājumiem un pareizi novērtēt situāciju. Nastja paskatījās pulkstenī — četrpadsmit un divdesmit minūtes. Viņa izvilka no somas avīzi, ko no rīta bija nopirkusi sanatorijas kioskā, nolika to sev priekšā un sāka uzmanīgi pētīt pirmo lappusi. Tūlīt ieradīsies “darba devējs”. Kā viņš reaģēs uz avīzi? Teiks: “Starp citu, pēdējā lappusē ir ārkārtīgi interesants raksts. Vai jus to jau esat izlasījusi? Izrādās, ka slepkavība jūsu sanatorijā izdarīta aiz greizsirdības.” Tad viss ir cauri. Atliks vienīgi izgudrot kādu neiedomājami svarīgu iemeslu atteikumam un pec iespējas ātrāk ņemt kājas pār pleciem. Bet tas butu skumji. Nastja loti labprāt butu pamēģinājusi atrisināt uzdevumu par tirdzniecību ar “dzīvo preci”. Stiķim ar avīzi bija vēl viens labums, — ja Deņisovs atsauksies uz rakstu, tad tas dos iespēju pavaimanāt, pabrīnīties un likt, lai viņš saprot, ka nekādu citu aizdomu viņai nemaz nav, un tādā veidā pasargāt sevi.

Ar acs kaktiņu Nastja zāles pretējā galā manīja pazibam balto svīteri, taču galvu nepacēla. Pār avīzi nokrita ēna.

Atskanēja Eduarda Petroviča balss:

Anastasija Pavlovna, nelasiet tās muļķības! Tās nav rakstītas jums.

Nastja viegli piecēlās no galda. Ceļgali vairs netrīcēja, krūtīs ielija siltums. Viņai uznāca vēlēšanās noskūpstīt Eduardu Petroviču.

*  * *

Savu šefpavāra darbu dārgā Piemaskavas restorānā Alans bija pametis bez jebkādas nožēlas. Viņam, darbīgam cilvēkam, kam visu gribējās darīt pašam, bija garlaicīgi pārraudzīt un mācīt padotos. Turklāt viņa rīkojumu izpildītāji lielākoties nebūt nebija spīdoši sava amata pratēji. Un tieši tādi paši, pēc piekasīgā Alana domām, bija arī viņu darbības rezultāti. īsta virtuve — tā ir vesela pasaule, tā ir smaržu, krāsu un garšas izjūtu pasaule ar saviem harmonijas likumiem, tradīcijām, ceremonijām un uzvedības normām. Šiem likumiem viņš arī vēlējās kalpot.

Deņisova piedāvājums strādāt pie viņa deva Alanam iespēju, ko viņš vienmēr bija gribējis. Nu viņa rīcībā bija viss — nauda, dārgas iekārtas un, pats galvenais, — tikai šeit, pie Eduarda Petroviča, viņš kā īsts burvis varēja nodoties eksotisku nacionālo virtuvju tradīcijām atbilstošu ēdienu gatavošanai. Viņa ar milzīgu rūpību šo ēdienu pagatavošanai savaktā virtuves inventāra kolekcija pēdējā laikā visai strauji tika papildināta —, pasniegdami dāvanu Alanam, Deņisova “līdzgaitnieki” un “kolēģi” loti labi zināja — Eduards Petrovičs ar pateicību izturēsies pret uzmanības apliecinājumiem, kas tiek izradīti viņa personiskajam pavāram. Šeit, bijušajā vienistabas dzīvoklī, bet nu — Alana valstībā, visas šīs ogļu pannas, kastroli, cepešpannas, māla podiņi, restes un citi komplicētie rīki kopā ar Alanu kalpoja Virtuves likumiem. Bet Virtuve bija paredzēta Mielastiem.

Visus mielastus Alans iedalīja rituālajos un individuālajos. Rituālie gandrīz vienmēr bija vienveidīgi, tie prasīja nevis fantāziju. bet gan rūpību. Visas ģimenes kopīgās pusdienas sestdienās, svinības un jubilejas, kā arī lietišķās vakariņas, kaut arī pieskaitāmas pie augstākās klases, tomēr nepārsniedza vispārpieņemtās Virtuves ietvarus.

Toties otrie — individuālie mielasti bija Alana stihija. Viņš jau sen bija sapratis, cik šauri tiek traktēta banālā frāze par to, ka cc|š uz vīrieša sirdi ved caur viņa vēderu. Šis ceļš ved nevis uz sirdi, bet gan uz prātu, uz visu viņa cilvēcisko būtību. Un ne tikai uz vīrieša, bet uz katra cilvēka būtību. Jebkuru cilvēku var pret sevi noskaņot labvēlīgi vai atgrūst, likt viņam sajust savu nozīmīgumu vai arī savu bezgalīgo niecību, pat ja patiesība nemaz nav ne šī nozīmīguma, ne šīs niecības. Var izprast cilvēku un tomēr parādīt viņam sevi, pavadot kopā ar viņu laiku pie pārdomāti klāta galda ar pareizi izraudzītiem un rūpīgi pagatavotiem ēdieniem. Visi smalkumi, kā pareizi rīkoties ar galda piederumiem, traukiem, glāzītēm un pokāliem, mūsdienās taču reti kādam vairs ir zināmi. Dažus mulsina pat gala, kas pagatavota podiņa, parastā, tradicionāla krievu podiņā, — kur to podiņu likt, ko ar to darīt, ēst ar karoti vai dakšiņu, ķeksēt pa taisno no podiņa vai arī ne? Ko iesākt ar to veidojumu no iesmiem, kas salikti uz ogļu pannas? Ko iesākt ar austerēm, izurbināt tās ar nazi vai arī ar kādu citu priekšmetu? Varbūt ar pirkstiem? Pat visparastākais tomāts, kas tik kārdinoši nolikts blakus kaut kam nesaprotamam uz salātu lapas, — arī tāds var radīt nevēlamu efektu, ja tajā neuzmanīgi iedur dakšiņu vai iegriež ar nazi, — labi vēl, ja viesis apšļāks pats sevi, bet ja nu saimnieku? Un saimnieks visos šādos gadījumos patiešām arī ir

“stāvokļa noteicējs”. Iesmu no ogļu pannas noņem — un pasniedz viesim. Pats pirmais pastumj podiņu sānis, ar karoti tā saturu izliek uz šķīvja, bet pēc tam jau ķeras pie dakšiņas un naža. Un ka brīdinādams neaiztiks tomātinu, liks saprast, ka tas nav nekas vairāk kā krāsas plankums acu priecēšanai. Un tālredzīgi pirmais paņems knaiblītes austerēm. Saimnieks neieredz citu pazemošanu un apkaunošanu, viņš pret viesi izturas ar cienu. Protams, ja vien to vēlas.

Alans, dodams Deņisovam padomus par individuālajiem mielastiem, zināja loti daudz gan par vina attiecībām ar “līdzgaitniekiem” un “kolēģiem”, gan par viņa pretiniekiem, kuri, ar Alana pūlēm pazemoti, pie galda “saltīza”, gandrīz vienmēr no “ienaidnieku” kategorijas pāriedami uz “kolēģu”, bet reizēm arī uz “līdzgaitnieku” kategoriju. Tomēr visas šīs vina zināšanas bija vienīgi informācija pārdomām par galda klāšanu un pareizo ēdienu sagatavošanu. Par saimnieka darīšanām Alans nekad neinteresējās.

Uz šāsdienas tikšanos Deņisovs bija gatavojies loti nopietni. Noteikumu bija ārkārtīgi daudz — slima mugura, garšo dārzeni, negaršo asi un sālīli ēdieni, gala… Tieši tāpēc Alans tirgū tik rūpīgi izvēlējās gan zivi izcili svaigu stori, gan dārzeņus — ziedkāpostus, galvinsalātus, spīdīgus baklažānus, zaļumus. Nekādus sīpolus, ne ķiplokus. Viņš nopirka vairākas paciņas dažādu šķirņu mentola cigarešu (ko var zināt, kādai šķirnei šī untumainā viešņa dod priekšroku), sauso “Martīni” un lielisku kafiju. Stori Alans nolēma gatavot uz restēm. Ogļu pannā jau sarkani kvēloja bērzu malkas ogles, bet blakus bija nolikti pāris oša zariņi, to skaidiņas viņš iebērs ogļu pannā pirms pašām cepšanas beigām, no to dūmiem store pirms pasniegšanas galdā iegūs pasakainu, brīnumjauku zeltainu nokrāsu…

sķ sjc Jc

Kamēr nebija apēsta store, saruna pie galda vairāk atgādināja augstākās sabiedrības tērzēšanu, kuras laikā Nastjai tomēr izdevās Denisovu pārliecināt, lai uzrunā viņu tikai vārdā, bez tēvvārda. Kad Eduards Petrovičs jutās drošs, ka viešņa ar visu ir apmierināta un noskaņota draudzīgi, viņš ķeras pie galvenā jautājuma.

— Anastasija, vai es drīkstu jums kaut ko pavaicāt?

Pamēģiniet! — Nastja pasmaidīja, pati sev par brīnumu

juzdamās viegli un mierīgi. Bailes, kas viņu bija vajājušas veselu diennakti, 11u šķita kā ar roku atņemtas.

— Kādi bija jūsu apsvērumi, kad apdomājāt manu priekšlikumu? Man gribētos zināt, kas būtu varējis likt jums atteikties un kāpēc beigu beigās jus tomēr piekritāt. Tas nekādā ziņa neietekmēs mūsu vienošanos, taču palīdzēs man izprast jūsu raksturu. ļa tas jums ir nepatīkami, varat neatbildēt, viņš tūlīt pat piebilda.

—  Kāpēc gan ne, es atbildēšu — Haņins.

— Jus sapratāt? Kā tas jums izdevās?

— Pēc fotogrāfijas. Starp nogalinātā mantām bija arī tas pats krekls, kura viņš bija nofotografēts. Krekls bija pilnīgi jauns, pat ne reizi nebija nodots mazgāšanā. Un apkaklīte, piedodiet par sīkumiem, nebija netīra. Krekls bija valkāts vienu vai divas dienas, ne vairāk. Šīs fotogrāfijas Haņinam gluži vienkārši nevarēja būt, tā tika uztaisīta to dažu dienu laikā, ko Alfjorovs pavadīja sanatorijā. Redziet, cik elementāri!

Patiešām elementāri. Un ka tas ietekmēja jūsu lēmumu?

Es baidījos, ka jūs esat ieinteresēts slēpt patieso slepkavu. Tādā gadījumā es atteiktos. Turklāt es baidījos, ka jūs uzskatāt mani par bīstamu, tāpēc ka es neticu tai pasaciņai par Haņinu. Tad es gluži vienkārši aizbēgtu no Pilsētas, jo man nebūtu pa spēkam ar jums cīkstēties. Taču jus nepārprotami likāt man saprast, ka tas viss nebūt tā nav.

— Un kad es liku jums to saprast?

—  Tas nav svarīgi. Vai jūs esat dzirdējis par Šarloti Arnv strongu?

Nekad mūžā. Kas viņa ir?

— Rakstniece, detektīvromānu autore. Viņa ir sarakstījusi pilnīgi ģeniālu garstāstu “Esi tu pati”— par jaunu meiteni, kura nejauši nokļūst noziedznieku uzmanības lokā un, neko par to nenojauzdama, izjauc visus viņu plānus. Un zināt, kāpēc? Tāpēc, ka viņa nepavisam neprata blēdīties un izlikties un ar savu atklātību un tiešumu iedzina viņus strupceļā. To es, Eduard Petrovič, stāstu tāpēc, ka droši vien būs labāk, ja mēs uzreiz noskaidrosim attiecības un nemēģināsim viens otru apkrāpt. Manuprāt, šis ir tieši tas gadījums, kad taisnākais ceļš ir arī īsākais.

— Es esmu ar mieru.

Deņisovs nolika glāzīti, uzlika uz Nastjas šķīvja greipfrūta daiviņu, bet pats paņēma ābolu.

Eduard Petrovič, es zinu, ka Alfjorova slepkavības atklāšanu esat organizējis jūs. Tas nozīmē, ka jusu rokās ir visa Pilsēta, arī tiesībsargājošās iestādes. Es aptuveni varu iedomāties šeit plaukstošās korupcijas apmērus un īpaši neticu jusu labsirdībai un sentimentalitātei. Es pilnīgi skaidri saprotu, kas jūs patiesībā esat, un esmu nolēmusi ar jums sadarboties pilnīgi apzināti. Un daru to tikai tāpēc, ka tas, ko jūs man izstāstījāt, var izraisīt ārkārtīgi smagas sekas un prasīt jaunus upurus. Manas piekrišanas pamatā ir tieši šis apsvērums. Tāpēc, ja jus mani esat apmānījis, es rīt pat aizbraukšu no Pilsētas, bet parīt šeit jau būs cilvēki no Iekšlietu ministrijas, kuri ķersies klāt viltotajai krimināllietai par Haņina pašnāvību. Ka redzat, es pret jums esmu godīga un savus nodomus neslēpju.

— Hanins patiešām izdarīja pašnāvību. Mēs tikai to izmantojām.

—  Bet eksperta slēdzieni? Kur jūs tos grūdīsiet? Galvenās iekšlietu pārvaldes ēkā sarīkosiet ugunsgrēku, kurā sadegs visi lietiskie pierādījumi un procesuālie dokumenti? Eduard Petrovič, saprotiet, lūdzu, es jums nedraudu. Vienīgi apsoliet man, ka tad, ja Alfjorova slepkava tiks atrasts, krimināllietu atjaunos sakarā ar jaunu apstākļu parādīšanos. Apsoliet, un man ar to būs pilnīgi pietiekami, lai ar tīru sirdsapziņu jums palīdzētu.

— Bet ja nu es apsolīšu, taču pēc tam solījumu nepildīšu?

— Tātad es esmu idiote un par to arī uzņemšos atbildību. Taču tās jau ir manas problēmas. Rēķinus ar jums es nekārtošu. Mūsu gadījumā apkrāptais nav mazāk vainīgs kā tas, kurš apkrāpis. Katram pašam jāmaksā par savām kļūdām.

—   Labi, Anastasija, atklātību pret atklatību. Slepkavības izmeklēšanu par katru cenu vajadzēja izbeigt, lai neaizbaidītu tos, kas ir ieperinājušies “Ielejā”. Atklāšanu noorganizēju un apmaksāju es, tur jums ir pilnīga taisnība. Mums bija vairāki varianti, kā to varētu izdarīt. Pašnāvnieks bija tikai viens no tiem. Tāpēc Atrās palīdzības stacijā dežurēja mans cilvēks, gaidot piemērotu gadījumu. Taču bija arī citi varianti, tikai šis patrāpījās pirmais.

—  Bet fotogrāfija? To taču uztaisīja, vēl Alfjorovam dzīvam esot. Kāpēc?

—  Jūs vēl arvien man neticat… Pēdējo četru mēnešu laikā mans cilvēks sanatorijā ir uztaisījis visu atpūtnieku fotogrāfijas, visu bez izņēmuma. Mēs pie darba ķeramies ārkārtīgi nopietni, ņemiet to vērā.

—  Un mana fotogrāfija arī ir?

Katrā ziņā. Vai vēlaties to redzēt?

—  Vēlos gan.

Deņisovs aizgāja uz kabinetu, kas atradās blakus ēdamistabai, un pēc dažām minūtēm atgriezās ar fotogrāfiju. Nastja bija iemūžināta atbraukšanas dienā, izdilusi, iekritušam acīm, aiz sāpēm iekodusies lūpa. Koncentrācijas nometnes upuris, nevis jauna sieviete!

—  Eduard Petrovič, kas rakstīja vēstuli?

— Vai jums nav vienalga? — Viņš papildināja Nastjas glāzi ar “Martīni” un iemeta tajā gabaliņu ledus un citrona šķēlīti. — Tās ir mūsu ražošanas grūtības.

— Tā vis nesakiet! — Nastja viltīgi pasmaidīja. — Tam cilvēkam nav mazāk par trīsdesmit pieciem gadiem, vai arī, ja viņš ir jaunāks, tad dzīvo kopā ar vecākiem. Viņam patīk dzeja, kaut arī pats viņš dzejoļus neraksta. Un fantāzija viņam ir visai trūcīga. Nu kā, vai apraksts atbilst oriģinālam?

— Es pajautāšu, kam tika uzdots sacerēt vēstuli. Taču es gaidu jūsu paskaidrojumus.

—  Vai jūs pats to vēstuli esat lasījis?

Deņisovs piekrītoši pamāja ar galvu. Nastja nodzēra lielu malku un lēnam deklamēja:

— “Tas cilvēks, kurš tik loti centās tevi aizmirst un kura atmina tieši tāpēc tu ielauzies atkal un atkal gluži kā lipīga dziesmiņa vai uzmācīga reklāmas frāze, ko tu atkārto pats pret savu gribu, tas cilvēks šodien, šobrīd, pats vēl to nenojauzdams, beidzot ir sācis tevi aizmirst. Cik daudz tu šajā acumirkli esi zaudējusi!”

— Kas tas bija? Deņisovs bija pārsteigts.

—  Kāda spāņu dzejnieka vārsmas. Sešdesmito gadu beigās publicētas žurnālā “Ārzemju literatūra”.

— ļums nu gan ir atmiņa! — Eduards Petrovičs jūsmoja.

Nesūdzos. Bet jusu cilvēks ir haltūrists. Tieši uz šādiem

sīkumiem parasti arī iekrīt.

— Nu gan jus pārspīlējat. Deņisovs iesmējās. — Kurš cits gan atcerētos šo publikāciju gandrīz vai pirms trīsdesmit gadiem! Tā gluži vienkārši ir nejaušība, ka jūs to neesat aizmirsusi.

Kas to lai zina, Eduard Petrovič! Dzejolis patiešām ir labs, to var atcerēties daudzi, kas tajos gados aizrāvās ar dzeju. Cila lieta, ka starp miličiem šādu cilvēku šobrīd jau vairs nav palicis. Taču pieredzējušu advokātu vidu tādi, pilnīgi iespējams, var atrasties. Atšķirībā no detektīviem un izmeklētājiem advokāti pie mums strādā līdz sirmam vecumam. Tā ka neiesaku jums lieki riskēt.

— Es šo jautājumu noskaidrošu, — Deņisovs sacīja, pēkšņi kļūdams nopietns. — Nu, kā ir, Anastasija, ķersimies pie lietas?

❖  :ļc *

Alans nebija paredzējis, ka viešņas apciemojums tā ieilgs. Pulkstenis jau bija pāri septiņiem, bet Eduards Petrovičs vēl joprojām ar viņu kaut ko apsprieda. Droši vien arī vakariņas vajadzēs gatavot, rēķinoties ar viņu.

Alans ielūkojās savos pierakstos, pabraucīja bardu un ķērās pie baklažānu tīrīšanas. Ja pēc pusstundas viņa vel joprojām bus šeit, tad viņš viešņu pabaros ar tādiem dārzeņiem!

— Jums ir satriecošs pavārs, Nastja no visas sirds sacīja, apēzdama pēdējo kumosu dārzeņu ragū. — viņš gatavo tieši tā, kā man garšo. Nu labi, Eduard Petrovič, mēs abi esam nokļuvuši smagā situācijā. Lidz rītam es padomāšu, kā man strādāt ar jūsu viesiem.

Vai gribat ar viņiem aprunāties? Es likšu, lai viņus atved uz Pilsētu. Vai arī jūs aizvest uz vasarnīcu?

Es vēl neesmu izlēmusi. Redziet, ja viņi no jums kaut ko slēpj, tad nav ne mazākās pārliecības, ka viņi kļūs vaļsirdīgi sarunā ar mani. Ja es pa nakti neatradīšu atslēgu sarunai, tad tai nav nekādas jēgas. Tomēr meiteni vajag atvest uz baseinu, es gribu šo to noskaidrot uz vietas.

— Skaidrs. Sarunāsim, kā mums uzturēt sakarus. Es negribu, lai sanatorijā jusu sabiedrībā parādītos cilvēki, ar kuriem jūs agrāk neesat sagājusies, tas noziedzniekus var padarīt tramīgus. Jūsu numurā ir telefona kontaktligzda…

— Jā, es to redzēju.

— Šodien pat jums būs telefona numurs. Jums iedos aparātu, tikai, kad to nelietosiet, izslēdziet un noslēpiet kaut kur. Un zvanu noregulējiet uz vismazāko skaļumu. Cikos jums piezvanīt?

Bez ceturkšņa vienpadsmitos. Ap to laiku es atgriežos no procedūrām.

— Bez ceturkšņa vienpadsmitos es jums piezvanīšu.

Deņisovs pavadīja Nastju līdz automašīnai, novēlēja viņai

labunakti un nesteigdamies uzkāpa savā dzīvoklī. Jā, attiecībā uz šo meiteni viņš nebija kļūdījies, ļa viņa nevarēs, tad kurš gan varēs? Cik viņai ir gadu? Tola teica, ka trīsdesmit trīs. Nav jau vairs nekāda meitene… Tas droši vien arī ir viņas galvenais ierocis izskatās gluži kā meitenīte, un neviens viņu neuztver nopietni. Nē, viņas galvenais ierocis ir galva. Atmiņa, domāšanas veids, loģika, aprēķins. Bet viss pārējais — gluži vienkārši aizsegs, lai neviens šo ieroci nepamanītu. “Gudriniece,” Deņisovs gandrīz vai maigi nodomāja, “kāda gan tu tomēr esi gudriniece!”

Jurijs Fjodorovičs Marcevs savā “slepenajā” dzīvoklīti gulēja uz dīvāna, pievilcis ceļgalus pie krūtīm un apkampis tos ar rokām. Viņš tikko bija noskatījies filmu. Beidzot bija pienācis šausmīgais brīdis, no kura viņš tik loti baidījās, — filma gandrīz nemaz nebija palīdzējusi. Kopš iepriekšējās lēkmes bija pagājis tikai pusotra mēneša. Kas gan notiks turpmāk? Kad viņam iedos jaunas zāles?

“Viņa ir muļķe. Viņa tīšuprāt man piesienas,” galvā pazibēja doma. Marceva personība sāka dubultoties, Juročka ierunājās ar vien uzstājīgāk un nekaunīgāk, taču nu jau Marcevam vairs nebija spēka pretoties. Agrāk viņam spēkus deva cerība uz “zālēm”, pārliecība par to, ka tās noteikti iedarbosies. Nu spēki pretoties Juročkam bija izsīkuši.

“Es esmu Jurijs Fjodorovičs Marcevs, skolas mācību daļas vadītājs, angļu valodas un literatūras skolotājs, man ir sieva un gandrīz pieaugusi meita,” viņš caur zobiem čukstus atkārtoja neskaitāmas reizes, cenzdamies apslāpēt astoņgadīgā puišeļa niķīgo balstiņu; tas bija neapmierināts ar mātes pārmērīgo aizbildnieciskumu un prasīgumu un ienīda viņu. Marcevam šķita, ka viņa smadzenes klust mīkstas, maina formu un sadalās divās dalās — viena dala, mazākā, piederēs viņam, bet otra, lielākā, — Juročkam. Mans Dievs, cik viņam ir slikti, cik gan viņam ir slikti!

Viņš vairs neatkārtoja savus buramvārdus un cieši aizmiedza acis. Tajā pašā brīdī viņa galvu piepildīja histērisks kliedziens: “Es viņu ienīstu! Es gribu, lai viņa nomirst! Lai viņa nomirst! Nekavējoties! Lai viņa nomirst!”

Marcevs pielēca no dīvāna un sāka šaudīties pa dzīvokli. Domas, kas radās “viņa” smadzeņu da|ā, savijās ar Juročkas domām.

“Kāpēc viņi nav uztaisījuši filmu? Viņi taču apsolīja…”

“Neieredzu! Lai viņa nomirst!…”

“Kur ir tā meitene? Viņu vajag atrast, lai tas maksā ko maksādams…”

“Viņa mani rāj pat par četriniekiem, viņa man piekasās…”

“… atrast un aizvest uz turieni, lai viņi nekavējoties…”

“Bez viņas man būs labak. Kaut viņas nebutu!”

nekavējoties uztaisa zāles, kamēr vēl nav noticis…”

“Kaut viņas vispār nekad nebūtu! Es viņu nogalināšu!”

“… kamēr vēl nav noticis pats ļaunākais, kamēr es vēl kādu neesmu nogalinājis…”

“Es gribu, lai viņa nomirst!”

“… labāk es nogalināšu to meiteni, neviens neko neuzzinās, man vajag viņu nogalināt…”

“… Es viņu nogalināšu!”

“… Man vajag viņu nogalināt!”

Divas balsis saplūda vienotā kliedzienā, uzstājīga, neatlaidīgā. Marcevs apstājās, viņš bija pārplūdis aukstiem sviedriem. Viņš zināja, kas jādara. Lēkmi par katru cenu vajadzēja apturēt, citādi visam ir beigas. Bet tāpēc vajadzēja tik vien ka nogalināt māti. Vai arī kādu viņai loti līdzīgu sievieti. Pilsēta ir viena sieviete, kuras nogalināšana nesīs gaidīto atvieglojumu. Viņš, Marcevs, sievieti redzēja pats savām acīm, viņam to parādīja kā vienu no vairākām pretendentēm, kas bija uzaicinatas uz filmēšanos. Tikai vajag viņu atrast. Vispirmām kārtām viņa jāpameklē paviljonā, kur Marceva vajadzībām tika uzņemtas abas iepriekšējās filmas. Viss ir loti vienkārši…

*  * *

Mērs apjucis nolika telefona klausuli. Viņš nemūžam nebutu gaidījis, ka saņems atteikumu. Pareizāk sakot, tieša atteikuma nebija — gan televīzijā, gan radio, gan pat pilsētas avīzē, kur viņš ierosināja publicēt interviju ar Maskavas detektīvu, pret viņa ideju izturējās atzinīgi, tomēr visiem tūlīt pat uzradās nepārvaramas grūtības, kuru dē| mēra piedāvāto ieceri nebija iespējams īstenot. Mērs jutās kā pēdīgais idiots, jo sākumā no tīras sirds bija noticējis visām šīm grūtībām un aizrautīgi piedāvājis dažādas problēmu pārvarēšanas iespējas. Taču, jo ilgāk viņš centās panākt savu, jo skaidrāk saprata, ka nekas nesanāks.

Mērs bija gudrs, tomēr lētticīgs. Pēc savas dabas viņš atgādinaja ziloni, kurš ilgi pacieš pāridarījumus, nespēdams noticēt, ka tas tiek darīts aiz ļauna prāta, toties pēc tam saniknojas un sāk graut visu pēc kārtas. Nejēdzīgā situācija, ko radīja ideja uztaisīt pārraidi vai vismaz publicēt rakstu par noziedzības problēmām Pilsētā, viņam izvērtās briesmīgās aizdomās. Viņš uzaicināja pie sevis Levu Mihailoviču Repkinu, kas pārraudzīja Pilsētas tiesībsargājošās iestādes.

— tev Mihailovič, sakiet man, lūdzu. — vai es varu satikties ar jebkuru mūsu Pilsētas iedzīvotāju, lai risinātu ar viņu privātu sarunu?

— Pats par sevi saprotams.

— Bet ar iebraucēju, kurš uzturas Pilsētā?

Kas tie par dīvainiem jautājumiem? Mums ir brīva valsts, nekādi aizliegumi saieties nepastāv. Vai jūs domājat kādu konkrēti?

—Jā, tev Mihailovič. Es veļos satikties ar Maskavas kriminālmeklēšanas nodaļas darbinieku, kurš ir atbraucis uz šejieni komandējumā. Vai jūs varat to nokārtot?

— Kādēļ?

— Vai tad man ir jāsniedz jums paskaidrojumi? — Mērs aizsvilās. — Jūs pats man tikko sacījat, ka nekādi ierobežojumi saieties nepastāv. Un es jus ludzu, Eev Mihailovič, sameklēt šo cilvēku un sarunāt man ar viņu tikšanos.

Kāpēc jus nevarētu aprunāties ar savu svaini? Viņam to izdarīt būtu nesalīdzināmi vienkāršāk.

— Tāpēc, ka mans svainis man nesaprotamu iemeslu pēc nevēlas, lai šī tikšanās notiktu. Un es gribu noskaidrot, kas tie ir par iemesliem.

—  Redziet, — Repkins saminstinājās, — Galvenās iekšlietu pārvaldes vadībai nepatīk, ja mēs jaucamies viņu darīšanās, bet vēl jo vairāk, ja cenšamies stāties sakaros ar viiiu darbiniekiem. Vini to vērtē kā mēģinājumu izdarīt spiedienu. Viņus var saprast…

— Man, godātais tev Mihailovič, arī nepatīk, kad jaucas manās darīšanās un mēģina uz mani izdarīt spiedienu. Man ir radusies ideja, un es kā mērs vēlos to īstenot. Taču manās darīšanās kāds ir iejaucies, kāds kā dzelzsbetona siena ir nostājies manā ce|a un cenšas uz mani izdarīt spiedienu, piespiest mani, lai atsakos no savas ieccrcs. Un man ari tas nepatīk. Tāpēc vai nu jūs tūlīt pat atvedat pie manis Maskavas detektīvu, atvedat nekavējoties un bez jebkādām atrunām, vai arī oficiāli man paziņojat, ka jums ar šo dīvaino sienu ir vistiešākais sakars, un tepat uz vietas uzrakstāt iesniegumu par atbrīvošanu no ieņemamā amata. Vai es izteicos pietiekami skaidri?

— Skaidrāk nemaz nav iespējams izteikties. — Repkins pasmīnēja. — Jums patiešām ir Napoleona cienīgi plāni, tikai kas gan jums ļaus tos īstenot?

Ko jūs ar to gribat sacīt? — Mērs sarauca uzacis.

Es jau visu esmu pateicis. — Repkins pasmaidīja. — Necentieties sagraut dzelzsbetona sienu! Jūs tikai sadauzīsiet rokas, bet siena tik un tā stāvēs, kur stāvējusi. Saprātīgs cilvēks sienu izmantos, lai pie tās piebūvētu sev mājiņu un mierīgi dzīvotu tās aizsardzībā.

Levs Mihailovičs izgāja no kabineta, bet mērs vel ilgi sēdēja, neko neredzošu skatienu blenzdams logā. Viņam šķita, ka dzīve ir beigusies.

11.   Nodaļa . divpadsmitĀ diena

Tieši pretim piecsimt trīspadsmitajam numuram bija neliela halle ar krēsliem un televizoru. Pulksten pusdeviņos, dodamās brokastīs, Nastja hallē ieraudzīja kādus divpadsmit gadus vecu puišeli ar lielu nošu mapi uz ceļiem. Izdzirdējis atveramies dur vis, viņš pagriezās skaņas virzienā, un viņa sejā atspoguļojās vilšanās.

Vai tu kādu gaidi? — Nastja, garām iedama, pavaicāja.

—  Regīnu Arkadjevnu. — Zēns pamāja ar galvu. — Pašlaik viņa brokasto, bet pec tam mēs dosimies uz nodarbību.

— Uz kurieni? Nastja bija pārsteigta.

— Uz kinozāli. Tur ir klavieres, tieši uz skatuves. Kad Regīna Arkadjevna ārstējas sanatorijā, mēs vienmēr ejam tur mācīties.

“Skat, kāda tā večiņa!” Nastja sajūsmināta nodomāja. “Pat šeit pamanās nopelnīt savus dolārus. Kaut gan nav jau nekāds brīnums, Korotkovs stāstīja, kādi viņai ir izdevumi.”

Agrāk gan nav gadījies tevi satikt. Vai tu nāci citā laikā?

— Nē, es vispār vēl neesmu nācis. Tas ir, kamēr Regīna Arkadjevna šoreiz ārstējas. Mēs nodarbojamies ik pēc divām nedēļām.

— Tātad tu esi talantīgs? — Nastja precizēja, atcerēdamās Korotkova stāstīto.

—  Regīnai Arkadjevnai visi ir talantīgi, — jaunais mūziķis lepni atbildēja. — Citādus skolniekus viņa nemaz neņem.

Un vai tad jusu, tik loti apdavināto, ir daudz? — Nastja viņu pavilka uz zoba.

—  Es nezinu. — Puišelis nez kāpēc samulsa un mēģināja griezt sarunu uz citu pusi. Regīna Arkadjevna ir loti laba, viņa ar mums visiem nodarbojas par velti.

“Jā, kā tad, par velti. Tavi vecāki tikai nevēlas, lai tu zinātu, cik viņiem izmaksā tava apdāvinātība. Jo bērni taču mēdz būt atšķirīgi, dažs labs, izdzirdējis, ka vecākiem nav naudas jauniem džinsiem vai modernām krosenēm, pilnīgi mierīgi var paziņot — es labāk nenodarbošos ar mūziku, bet jūs par to naudu man nopērciet… Tavi vecāki ir gudri un tālredzīgi cilvēki, viņi aizsargā tavu talantu no tavām pusaudža kļūdām un muļķībām.”

— Klausies, — viņa pēkšņi pavaicāja, — bet kā tad ar skolu? Kavē, vai?

— Kur nu! — puišelis sašutis iesaucās. — Šodien taču ir svētdiena!

Ak, atvaino, draudziņ, — Nastja apķērās, — kad cilvēks neiet uz darbu, viņam visas dienas sajūk.

— Nekas, — viņš augstsirdīgi atsaucās, — tā gadās. Nākamnedēļ droši vien patiešām vajadzēs vienu reizīti nokavēt skolu. Man īsti nepadodas Lista rapsodija, šodien es no Regīnas Arkadjevnas dabūšu sutu. Bet, kad kaut kas nepadodas, viņa nākamo nodarbību nosaka pēc trim četrām dienām.

Puišelis bija tik loti nopietns un norūpējies, ka Nastja bezmaz skali iesmējās. Viņai gribējās zēnu nomierināt un uzmundrināt.

— Neuztraucies pirms laika! Bet ja nu pēkšņi viņai patiks, kā tu nospēlēsi?

— Nē, — viņš skumīgi papurināja galvu, — man arī pašam nepatīk.

— Kā tevi sauc, jaunais ģēnij?

— Igors.

— Lai tev veicas, Igorjok! Laimīgi!

#  * *

Gaidot telefona sarunu, Nastja vēlreiz domās pārskatīja shēmu, kādā bija sakārtojusi iegūto informāciju. Visu nakti vina bija prātojusi, domās rūpīgi pārcilādama visas sanatorijā pavadītās dienas un atsaukdama atmiņā signālus, kurus bija saņēmusi no satrauktās zemapziņas un kurus visai veiksmīgi bija iemanījusies neņemt vērā. Pēc tikšanās ar Deņisovu daudz kas nostājās savā vietā, daudz ko vajadzēja pārvērtēt un piešķirt tam citu jēgu, atrast tam jaunu plauktiņu prātā radītajā konstrukcijā. Pārsteidzoši, cik daudz aplamu secinājumu viņa bija paguvusi izdarīt tik īsā laika sprīdī. Nu gluži pārspējusi visus personiskos rekordus! Elektriķis Šahnovičs jau vien ir ko vērts… Tomēr arī viņš, kā tagad ir noskaidrojies, bija Nastju noturējis par kādu citu.

Sarunai ar meiteni un viņas ceļabiedru, kuri bija aizbēguši no ugunsgrēka vietas, viņa vēl nebija gatava. Lai panāktu, ka Svetlana un Vlads atklāj patiesību, vajadzēja viņus pieķert kaut kadā neatbilstībā vai klajos melos, tad varētu mēģināt viņiem “izspiest” arī visu pārējo. Vienu neatbilstību Nastja jau bija atradusi, taču sarunā ar Svetlanu tā diez vai palīdzēs — meitene varēja par to neko nezināt. Šo pieņēmumu Nastja bija izdomājusi naktī un pēc brokastīm to pārbaudīja. Pagaidām viss saskanēja.

… Agri no rīta viiias numurā bija ieradies Šahnovičs ar telefona aparātu — klausuli.

—        Velti jus negribējāt ar mani iepazīties, — viņš pajokoja,

—   tik un tā tagad vajadzēs to darīt. Skanu es nogriezu pavisam,

jo jums ir paradums balkona durvis visu laiku lurčt atvērtas. Zvana vietā iedegsies sarkana lampiņa, neaizmirstiet laiku pa laikam uzmest tai acis.

— Paklausieties, jus par mani zināt tik daudz, ka man klust neomulīgi, — Nastja atjokoja. Jau pirmajā tikšanās reizē mani ar to apstulbinājāt. Pat manus ieradumus esat izpētījis.

Bet kā gan citādi, Sahnovičs nopietni atbildēja un pēkšņi plati un draiskulīgi pasmaidīja. Jus taču man bijāt pirmā aizdomās turamo saraksta. Hs pieliku tik daudz pūļu, lai tiktu jums klat, un viss veltīgi. Bet atnāca vecais, gudrais Burgundijas Eds — un acumirklī jus pierunāja.

— Piedodiet, — kāds Eds?

Burgundijas Eds, viens no Eudviķa Svētā pēcnācējiem, mēs aiz muguras tā saucam Eduardu Petroviču. Viss, es aizeju. Nepiemirstiet lampiņu!

—  Pagaidiet, Žeņa, man vajag, lai jūs kaut ko pārbaudītu. Kaut kur procedūru korpusā ir jābūt istabai, kurā ir iebūvēts spoguļstikla logs uz baseinu.

— Kāpēc jūs tā domājat? — Sahnovičs brīnījās.

— Nu… tas ir garš stāsts. Taču istabai ar logu jābūt. Citādi ir pēdējais laiks izmest mani izgāztuvē.

— Labi. es paskatīšos. Tātad siena, kas robežojas ar baseinu?

—Jā. Logs var būt arī loti maziņš, tāpēc skatieties pēc iespējas uzmanīgāk.

Kad elektriķis aizgāja, Nastja domās pārcēlās uz baseinu tajā liktenīgajā dienā, kad bija centusies būt maiga un sievišķīga un galu galā gandrīz vai iemīlējās Damirā, labi vēl, ka laikus pamanīja viņa melus un mazliet atsala… Tur nu viņa iet pa ūdeni gar apmali, ar rokām ieķeras kāpnīšu margās, pacel galvu, paskatās pulkstenī, kas pakārts augstu, zem pašiem griestiem, un aizmiedz acis no tajās trāpījušā sauleszaķīša. Kas tā var būt par mirdzošu virsmu baseina flīzēm klātajā sienā? Jā, pilnīgi noteikti, tam jabūt spogulim. Taču kāpēc tik augstu ir vajadzīgs spogulis? Kas tajā lūkosies? Un kas patiesībā pa to skatās?

Nākdama atpakaļ no procedūrām, galerijā, kas savieno dzīvojamo un proceduru korpusu, Nastja saskrējās ar Šahnoviču.

—Jums bija taisnība, es to atradu, viņš izmeta, nepagriezdams galvu un neapstādamies — visapkārt bija daudz laužu.

Nastja nožēloja, ka no rīta nebija Šahnoviču palūgusi izdarīt vēl vienu pakalpojumu. Nākamreiz, viņa nolēma…

Sarkanā lampiņa iedegās, un Nastja pacēla uz grīdas nolikto klausuli.

— Sarunai es pagaidām vēl neesmu gatava. Vai jūs varat viņus atvest uz baseinu?… Labi… Un pasakiet, lūdzu, Žeņam, ka viņš man ir vajadzīgs… Astoņos? Jā, mani tas apmierina. Visu labu!

Viņa izvilka kontaktdakšiņu no kontaktligzdas, rūpīgi satina vadu un paslēpa klausuli zem gultas noliktajā ceļasomā.

>Jc sķ *

Parunājis ar Kamensku, Deņisovs piezvanīja vēl vairākiem cilvēkiem. Pirmajam — sanatorijas “Ieleja” galvenajam ārstam ar lūgumu paziņot “Ielejas” komercdalai, ka viņš, Deņisovs, šodien no pulksten deviņpadsmitiem trīsdesmit līdz divdesmit diviem vēlas noīrēt visu kompleksu. Eduards Petrovičs bija pārliecināts, — pat ja arī ir citi komerciāla rakstura pieteikumi uz baseinu un saunu, tie visi ar pieklājīgu ieganstu tiks anulēti. Atteikt Deņisovam Pilsētā neuzdrošinājās neviens.

Otram viņš zvanīja Starkovam ar norādījumu atvest viesus no vasarnīcas uz sanatoriju, kā arī pateikt Šahnovičam, ka viņu gaida Anastasija.

Trešais bija dēls, vajadzēja uzzināt, kā jūtas Veročka, pēdējās divas dienas viņa nez kāpēc bieži bija raudājusi un sūdzējusies par galvassāpēm.

Aizskrēja uz satikšanos, neapmierinātā tonī paziņoja vedekla.

— Ar ko?

Ar to pašu savu dārgo studentu. Viņš uz pāris dienam bija kaut kur aizbraucis, tad Veročka aiz skumjām likās pavisam nonīkusi. Ne dienu nespēj bez viņa nodzīvot. Labi vēl, ka viņš ir kārtīgs puisis, nevelk Veru gultā.

— Vai tu par to esi pārliecināta?

Protams. — Vedekla iesmējās. — Es taču esmu māte, es to uzreiz sajustu.

— Nu, lai Dievs dod! Kad Veročka pārnāks, lai piezvana man.

*   * *

Iepriekšējā dienā, atgriezies no īslaicīgās trimdas, Semjons bija paspējis izvērst vētrainu darbību, meklējot “aktrisi” Marceva mātes lomai. Pa nakti viņš bija izvandījis visu datu banku, noskatījies veselu kaudzi kasešu ar konkursu neizturējušo kandidāšu ierakstiem un izvēlējies no tām trīs, kas pēc izskata bija vispiemērotākās. Divas bija no citām pilsētām, bet viena — vietējā, no Pilsētas. Rūpīgāk izpētījis biogrāfijas datus, vitļš ar nožēlu noraidīja vietējās iedzīvotājas kandidatūru — vina nu nekādi nederēja “B” kategorijas filmai. Lai izsauktu meitenes no citām pilsētām, bija nepieciešams laiks, un Semjons cītīgi prātoja, kā šo procesu varētu paātrināt. Turklāt vajadzēja sadabūt arī kleitu, tieši tādu pašu, kāda bija jaunās Marcevas fotogrāfijā, tajā kleitā, kas tika sagatavota filmēšanai, bija aizgājusi Svetlana. Meklē nu vēju laukā. Un kur gan viņa ir palikusi?

Semjons apzvanīja visas pilsētas viesnīcas, tomēr ne Svetlanu, ne Vladu nekur neatrada. Droši vien aizbraukuši, viņš īgni nodomāja. Rauj viņus velns! Galvenais, ka scenārijs un kasete ar muzikālo pavadījumu, kura sadega ugunsgrēkā, nebija vienīgie eksemplāri, pie Semjona bija palikuši oriģināli, tā ka tos nevajadzēs atjaunot. Bet ar kleitu — gan jau kaut ko izdomāsim.

*   * *

Žeņa Šahnovičs apzinīgi izpildīja arī otro Kamenskas uzdevumu. Staigādams pa sanatorijas parku un pētīdams koku zarus, viņš dusmojās uz sevi par to, ka pats nebija iedomājies pārbaudīt kaut ko tik vienkāršu. Lai gan jāteic, ka vasarā, kad lapas ir sakuplojušas, to gandrīz nebūtu iespējams izdarīt, ja nu vienīgi kāptu katra kokā. Tomēr tik un tā sāp sirds, ka viņam tas pat prātā nebija ienācis. Kamenskai ir ķēriens, nav vārdam vietas! Ne jau velti Burgundijas Eds tik loti liecās viņu iegūt sev par sabiedroto, lika izpētīt viņas ieradumus un gaumi, lai, tā teikt, pielabinātu jau ar pirmo piegājienu. Acīmredzot viņa ir tā vērta…

Stop! Te tas ir! Patiešām ir. Velns par stenderi, kā gan viņa to uzminējusi? Viņš, Šahnovičs, kvern sanatorija jau četrus mēnešus — un nav aizdomājies. Bet Kamenska — nepilnas divas nedēļas. Viņa ir ekstrasense, vai?

Žeņa pielika soli, nenolaizdams skatienu no koku vainagiem, un aizgāja līdz trīsstāvu mājai, kur atradās dienesta dzīvokli un vienā no tiem mitinājās viņš pats. Tur bija par ko padomāt!

#  * *

Gatavodamās vakarā ieplānotajam pasākumam baseinā, Nastja paralēli meklēja iespējas, kā pārbaudīt pašas versiju par Alfjorova noslepkavošanu. Jāmēģina noskaidrot, kuru vai ari ko, kas Nikolajam maksāja dzīvību, viņš varēja ieraudzīt parkā vai pie dzīvojamā korpusa dienesta ieejas. Viņa sagatavoja divas atsevišķas papīra lapiņas, uzrakstīja uz tām “KURS” un “KAS” un aizpildīja tās ar jautājumiem. Lapiņai ar uzrakstu “KAS” vajadzēja nokļūt Maskavā, bet uz jautājumiem, kas bija sarakstīti uz lapiņas “KURŠ”, atbildes būs jāmēģina atrast tepat, Pilsētā.

Bet varbūt viņa tikai veltīgi tērē laiku? Kāpēc gan viņa ir nospriedusi, ka slepkavība noteikti ir saistīta ar šo lietu? Agrāk tas bija pavisam citādi, agrāk bija tik daudz neskaidrību, ka neviļus nācās saistīt citu ar citu. Toties tagad, kad dala nesaprotamā ir noskaidrota, arī elektriķa un to neiedomājamo derību loma, Nastjai nav nekādas pārliecības par to, ka viņa ir uz pareizā cc(a.

Domājot par slepkavību, Nastjas prāts neviļus pārsviedās uz Juru Korotkovu un uz leģendu, ko viņš bija savijis ap noslēpumainās tulkotājas personu. Izrādījās, ka leģenda ir pilnīgi lieka. Toties tagad, kad viņa to pat nebija gaidījusi, ta loti labi noderēja. Strādājot Deņisova labā, bija ārkārtīgi izdevīgi nepievērst sev lieku uzmanību un visu acīs būt nevis kriminālmeklēšanas nodaļas darbiniecei, bet gan klusai lauku pelītei — tulkotājai. Bet Regīna Arkadjevna — ir nu gan vecene! Nolicēja Korotkovam.

Nastja klusībā bija cerējusi, ka, tiklīdz Jura aizbrauks un sanatorija klus zināms par slepkavības lielas izbeigšanu, Regīna Arkadjevna pali atnāks pie viņas un izstāstīs, ka Jura nepavisam nav nekāds viņas krustdēls, bet gan ir detektīvs no Maskavas, kas turējis viņu, Nastjeņku, aizdomās par līdzdalību tā nabadziņa noslepkavošanā, un cik loti viņa priecājas par to, ka visas aizdomas ir izgaisinātas, un ka viņai ir bijis tik neērti mānīt savu kaimiņieni, un vēl kaut ko tādā pašā gara. Tomēr Regīna neatnāca, un tas Nastju aizskāra. Ne jau stipri, pavisam mazliet. Leģendu tik un tā vajadzētu apstiprināt, jo izrādās, ka Regīna tomēr ir pļāpa, kaut arī viņu bija izprovocējusi iepriekš norādījumus saņēmusī māsiņa Lenočka, kas par saviem nevainīgajiem meliem no pateicīgā Korotkova saņēma trīs kilogramus ābolu. Un, ja tagad kaimiņiene atnāks nožēlot grēkus sakara ar savu viltus krustdēlu, Nastja būs spiesta savilkt attiecīgu sejas izteiksmi un nekādā ziņā ne par ko neatzīties, jo citādi Regīna arī to izpļāpās. Ja jau Lenočkai izdevās atraisīt viņai mēli, tad tas būs pa spēkam arī citiem. Ta ka ir pat labāk, ka Regīna Arkadjevna necenšas noskaidrot attiecības. Taču sirds tik un tā mazliet sāp. “Jūs, Nastjeņka, esat gudra, inteliģenta, protat svešvalodas, ziniet ko draudzēsimies, es jūs iepazīstināšu ar savu mīļāko skolnieku, viņš ir tik loti talantīgs,” — bet parādījās milicis, meta ēnu uz Nastju un, lūdzu. Regīna jau ir gatava noticēt pilnīgi visam, pat visļaunākajam. Lai tad tā arī paliek.

*  * *

Tajā dienā, trīsdesmit pirmajā oktobrī, svētdienā, Pilsētā uzkrita pirmais sniegs. Zeme, sasalusi mīnusu grādu temperatūrā, kas bija noturējusies vairākas dienas, pieņēma sniegu ar pateicību un nemēģināja to alkatīgi un nevīžīgi uzsūkt, atstājot virspusē pelēcīgus, stīgrus dubļus, bet gan saudzīgi un maigi saglabāja pār sevi, ļaudama sniegpārsliņām krist citai pie citas un priecīgi mirdzēt saules staros. Pilsētā izskatījās skaisti, tomēr Marcevs to neievēroja. Viņam visur valdīja tumsa, gan dvēselē, gan acu priekšā.

Jau no paša rīta viņš klīda ap māju, kur atradās paviljons, cerībā satikt kādu no tiem, ko pazina. Bet pazina viņš skaisto režisoru ar tumšajām acīm, kuru sauc Damirs, drūmo ļipu ar zirga ģīmi — Semjonu un puišeli, kas palīdzēja filmēšanas laukumā. Taču ar puišeli varēja nerēķināties. Marcevs viņu bija redzējis tikai divas reizes — pirmās filmas uzņemšanas laikā un tad, kad uzņēma otro. Bet otro filmu taisīja gandrīz pirms diviem gadiem. Pa šo laiku palīgs varēja but mainījies. Arī viņa vārdu Marcevs nezināja.

Līdz pulksten pieciem vakarā mājas tuvumā neviens neparādījās. Juročkas apziņas dala činkstēja un raustīja viņu aiz piedurknes vai drīz? kad beidzot? kur gan viņi visi ir palikuši? Ar “savu” smadzeņu dalu Marcevs prātoja, kur gan lai viņš meklē savus kinodarboņus. Kur atrodas viņi, tur ir jābūl arī meitenei… Viņš pat neiedziļinājās jautājumā, kāpēc par to ir tik loti pārliecināts, precīzi nezināja, ko un kā darīs, kad ieraudzīs meiteni. Visi šie sīkumi viņam šķita mazsvarīgi. Būtisks bija tikai viens nogalināt viņu, izdarīt pa prātam Juročkam, lai viņš nomierinātos kaut vai uz dažiem mēnešiem, un atkal kļūt par cienījamu vīru un tēvu Juriju Fjodoroviču Marcevu.

Ja viņi nav paviljonā, Marcevs nodomāja, tad viņus vajag meklēt baseina.

Ap astoņiem vakarā Nastja pienāca pie baseina. Kaut kas nebija kārtībā. Sen jau bija satumsis, koku ēnas sabiezējušas, kļuvušas drūmas un biedējošas. No tumsas Nastja nebaidījās, tomēr kaut kas nebija kārtībā.

Un tikai vēlāk, kad nevarēja ieiet pa durvīm, kas veda uz baseinu, Nastja saprata, kas notiek. Spēcīga roka valdonīgi atgrūda viņu no durvīm un piespieda nokāpt no lieveņa, bet nepazīstama balss klusi noteica:

Piedodiet, lūdzu, bet šovakar šeit nedrīkst nākt. Komplekss ir noīrēts uz visu vakaru, un nepiederošas personas netiks apkalpotas.

Pirmajā brīdī Nastja jau gribēja ielaisties paskaidrojumos, ka viņa, tā teikt, nebūt nav nepiederoša persona, ka komplekss ir noīrēts pēc viņas lūguma, ka Eduards Petrovičs… Tomēr tūlīt pat

nolēma, ka labāk būs klusēt. Pirmkārt, varēja gadīties, ka cilvēks, kas viņu nelaiž baseinā, nepavisam nav Eduarda Petroviča miesassargs, bet gan ir pretējās puses pārstāvis, kurš šādi — pavisam vienkārši, taču nemaldīgi mēģina noskaidrot, kas notiek baseinā. Bet, otrkārt, ja sargs patiešām ir Deņisova cilvēks, tad viņš godīgi un apzinīgi izpilda savus pienākumus. Viņa pati vien ir vainīga — atnākusi gandrīz desmit minūtes pirms norunātā laika. Deņisova kompānija jau neskaitāmas reizes bija Nastjai demonstrējusi savu tieksmi uz precizitāti un punktualitāti. “Nekas, pagaidīšu,” viņa nodomāja. “Pastaigas nāk par labu veselībai.”

Soļodama pa aleju, Nastja saspringti vērās tumsā, līdz beidzot saprata — sākotnējo sajūtu, ka “kaut kas nav kārtībā”, bija radījuši cilvēki, kas pilnīgi bez trokšņa pārvietojās tumsā. Šie ļaudis loti centās, lai netiktu ne redzēti, ne dzirdēti, tomēr Nastja viņus pamanīja, tāpēc ka meklēja. Burgundijas Eda (viņa pasmaidīja par šo trāpīgo iesauku apsardze un drošības pasākumi patiešam bija karaliski) organizācijā valdīja stingra kārtība. Un tieši tajā brīdī Nastju satrauca kāda neskaidra nojausma, netverama kā atmiņas par pagājušās nakts sapni. Un tūlīt pat izgaisa. Taču šoreiz Nastja bija “kaujas gatavībā” un netaisījās pienākušajam signālam atmest ar roku. Viņa vienmēr bija teikusi, ka cilvēka uztveres spējas ir neskaitāmas reizes lielākās nekā viņa spējas apstrādāt uztverto informāciju. Zemapziņai nekas nepaslīd garām nepamanīts — nedz nejauši ieraudzīta seja, nedz kaut kad loti sen dzirdēts vārds, nedz baiļu sajūta, kas rodas pilnīgi nelaikā un pavisam nesaprotamu iemeslu pēc. Ias viss smadzenēs tiek fiksēts un saglabāts, vajag vienīgi tam cieši ticēt, bet pats galvenais — nepieciešamības gadījumā prast no vajadzīgā plauktiņa šo informāciju izvilkt. Vesela cilvēka smadzenes nekad nesūta nejaušus signālus, aiz šiem signāliem vienmēr rodams kaut kas pilnīgi konkrēts. Vienīgi jāiemācās saprast, kas tas ir.

Lēnām virzīdamās pa aleju, Nastja ieraudzīja soliņu, to pašu, uz kura viņa bija sēdējusi un pļāpājusi ar Alljorovu tieši pirms viņa nāves. Attinusi mazliet atpakaļ atmiņas filmu, Nastja saprata, kur ir radies signāls, kas bija darījis viņu domīgu. Toreiz, ejot pa aleju, viņai vienā brīdī bija radusies nepatīkama sajūta, it ka viņai kāds sekotu un raudzītos mugurā. Nastja atcerējās, ka toreiz bija paskatījusies atpakaļ, taču, nevienu neredzēdama, mierīgi devusies tālāk. Ekstrasensorikai un bioloģiskajiem laukiem Nastja ticēja tīri teorētiski — dažiem, viņa mēdza teikt, tā ir dzīves realitāte, jo viņiem tas ir dabas dots, bet man — ne, man tas nav dots. Tāpēc viņa loti labi zināja — ja ir radusies sajuta, ka kāds skatās mugurā, tātad jutīgā auss patiešām aiz muguras ir sadzirdējusi solus, paviršā acs, iegrimusi iekšējās pasaules vērošanā, tomēr ir izpildījusi savu tiešo pienākumu un ar perilero redzi ieraudzījusi kādu slāvu, un tie abi divi kopā, skanas signāls un redzes signāls, kā nu prazdami ir centušies viņu brīdināt. Bet viņa — augstprātīga, domās nogrimusi, — brīdinājumā nebija ieklausījusies. Šai dienā notika gandrīz vai tas pats, taču šoreiz Nastja jau zināja, ka starp kokiem patiešam ir cilvēki, tāpēc arī radusies sajuta, ka viņai kāds veras mugurā.

Taču kāpēc šī sajūta bija radusies toreiz? Ko acs bija pamanījusi? Kā solus bija sadzirdējusi auss? Kas viņai tumsā bija sekojis? Un vai tik, no ša sekotāja viņu glābjot, pa parku nebija skraidījis Damirs, viņu meklēdams un saukdams? Vai tik šo cilvēku pēc tam nebija ieraudzījis Kola Altjorovs? Un vai tik tāpēc Damirs pēkšņi nebija pārstājis uztraukties par Nastju, turklāt vēl tik uzkrītoši, ka vēlu naktī pat nepavadīja viņu līdz numuram? Tātad Damirs zināja, ka briesmas vairs nedraud. To nezināmo cilvēku bija noķēruši un aizveduši projām. Vai arī nogalinājuši. Un Altjorovs to bija redzējis…

Piebraucošas automašīnas troksnis lika Nastjai pagriezties atpakaļ. Divdesmit nulle nulle. Viņa steigšus devās uz ieeju baseinā.

Tumsā Nastja nevarēja lāgā saskatīt meiteni, kas izkāpa no automašīnas. Taču, kad viņi visi kopā nonāca spilgti apgaismotajā vestibilā, viņa ieraudzīja, ka atslēga sarunai ir atrasta. Te nu tā bija, šī neatbilstība, ko varēja izmantot, lai pamēģinātu atšķetināt visu kamolu, kura satinies līdz galam neizteiktais un aplinkus runātais, ko tik nepārprotami bija sajutis Starkovs, tomēr nespēdams neko izdarīt. Viņš taču ir vīrietis, Nastja nodomāja, parasts vīrietis, un tikai viens no simta vai varbūt pat no tūkstoša šim sīkumam būtu pievērsis uzmanību.

Baseinā viņa sīki un smalki izvaicāja Svetlanu, kurā vietā kurš ir stāvējis, kurš no kurienes ir iznācis, katla automašīna kurā vietā bijusi novietota, — vārdu sakot, pilnīgi sajauca tai galvu. Patiesībā no visiem šiem jautājumiem Nastju pagaidām interesēja tikai viens — kur stāvējis cilvēks ar videokameru un kurā baseina da|ā meitene peldējusi. Pieņēmums par novērošanu pa spoguļstikla logu apstiprinājās vēlreiz — Svetlana bija draiskojusies tieši tajā baseina pusē, kurai pa šādu lodziņu vajadzētu būt vislabāk pārskatāmai. Visiem pārējiem jautājumiem un precizējumiem bija tīri dekoratīva funkcija.

Atstājusi Svetlanu pavadoņa gādībā, Nastja piegāja klāt Starkovam.

— Anatolij Vladimirovič, atgādiniet, lūdzu, man vēlreiz, kas viņiem abiem bija līdzi, kad viņi nokļuva pie jums.

Starkovs kādu bridi padomāja, tad uzskaitīja:

—  Liliputam virsdrēbes, sešpadsmit tūkstoši rubļu, pase, magnetofona kasete ar mūzikas ierakstu, šļirce, tai līdzi adatu komplekts un viena ampula morfīna. Meitenei — virsdrēbes, kleita bez kabatām, vējjakas kabatās — divsimt trīs tūkstoši rubļu, kabatlakatiņš un lūpu krāsa. Vairāk nekā.

— Vai tas ir pilnīgi precīzi?

—  Absolūti. Mēs bijām spiesti viņai nopirkt veselu kaudzi visādu sīkumu, ieskaitot zobu birstīti.

Lūk, vēl viena neatbilstība, Nastja apmierināta konstatēja, būs par ko parunāt ar ugunsgrēkā cietušajiem.

— Kur ir punduris? Vai viņš atbrauca kopā ar jums?

— Sēž automašīnā. Viņu uz baseinu neveda, tāpēc es nodomāju, ka viņš jums šeit nav vajadzīgs.

—  Es gribu aprunāties ar… Anatolij Vladimirovič, kā jums šķiet, kurš no šī pārīša ir līderis un kurš pakļaujas otra gribai?

Bez šaubām, līderis ir Vlads. Lai gan viņš ir morfīnists. Viņš ir nesalīdzināmi gudrāks par meiteni. Svetlana ir apburoša muļķīte, viņa var lepoties ar tauriņa skaistumu un tieši ar tādu pašu smadzeņu daudzumu. Kuru jūs ņemsiet priekšā pirmo?

Meiteni. Kur es ar viņu varētu aprunāties?

— Nāciet, es jums parādīšu.

Svetlana Kolomijeca nebūt nebija ciets rieksts. Dzīvodama apsargātajā piepilsētas vasarnīcā, vina gluži vienkārši bija aizmirsusi savu no modes izgājušo kleitu. Ja tajā būtu vajadzējis staigāt pa Pilsētu, tad jauno modes dāmu un bagāto puišu neizpratnes pilnie un klaji nicīgie skatieni pastāvīgi viņai būtu atgādinājuši, kādos šaušalīgos kankaros viņa ir ģērbusies. Taču vasarnīcā Svetlanu redzēja vienīgi apsardzes darbinieki, nopietni, nerunīgi cilvēki, atturībnieki, kas pat nebija mēģinājuši viņai uzmākties, un Starkovs, kuram droši vien jau ir pāri četrdesmit un kurš no mūsdienu modes neko daudz nesaprot. Uz Nastjas bez aplinkiem uzdoto jautājumu Svēta nespēja izdomāt nekādu labaku atbildi kā vien pateikt, ka ugunsgrēks sācies naktī, kad viņa gulējusi, tāpēc, ātri novilkusi pidžamu, viņa no saimnieku garderobes paķērusi pirmo apģērba gabalu, kas gadījies pa rokai; tas taču nav bijis viņas dzīvoklis, viņa tur iemitināta tikai uz laiku. Pirmajā brīdī tas varētu izklausīties ticami. Taču uz otro jautājumu atbildēt bija krietni vien sarežģītāk — kāpēc, glābdamās no ugunsgrēka, meitene ir paķērusi līdzi tikai naudu un lūpu krāsu? Ne pasi, ne savu somiņu, kur parasti atrodas kaudzēm nepieciešamu mantu, bet vienīgi lupu krāsu. Svēta locījās kā spēdama, tomēr ne velti masieris Kaķītis savā laikā Nastju bija salīdzinājis ar foksterjeru jautrs, draudzīgs sunītis, taču ar krampjainu tvērienu. Divcīņā ar Kamensku Svetlanai Kolomijecai nebija nekādu izredžu, tāpēc jau pēc dažām minūtēm noskaidrojās, ka nevis bez naktsmājām palikušo Vladu atveduši nakšņot pie viņas, bet gan, tieši pretēji, viņu, Svētu, aizveduši uz to dzīvokli, kur uz laiku iemitināts Vlads. Viņa taču braukusi tikai uz pāris stundām, tāpēc arī neko lieku līdzi nav ņēmusi, tikai naudu (aiz ieraduma) un lupu krāsu (ja nu varbūt vajadzēs skūpstīties, lai pēc tam varētu uzkrāsoties). Savā vientiesīgajā atbildē meitene pieļāva tik daudz kļūdu un “izmuldēšanos”, ka Nastja burtiski acumirklī piespieda viņu pie sienas.

Viņa atvēra durvis un pasauca jauno, spēcīgo puisi, kurš staigāja šurpu turpu pa gaiteni.

— Pasakiet Anatolijam Vladimirovičam, ka sarunu ar meiteni es esmu beigusi. Man ir vajadzīgs otrs cilvēks.

#  * #

Vlads sēdēja automašīnā kopā ar simpātiska izskata šoferi, kurš, izmantodams īso atelpas brīdi, aizrautīgi lasīja kaut kādas muļķības par kosmisko tēmu. Vlads pēc iespējas ērtāk bija iekārtojies aizmugurējā sēdeklī — ieslēgtā krāsniņa sildīja salonu un radīja omulības sajutu, bet ar savu mazo augumu viņš bija pratis sēdeklī izgulties kā uz visērtākā dīvāna.

Vlads uztraucās, uztraucās gan par sevi, gan par Svetlanu. Var jau būt, ka viņu atvešana uz baseinu ne ar kādām briesmām nedraud, ka šis brauciens nekādi nekaitēs pasaciņai, ko viņi bija klāstījuši Starkovam. Taču, no otras puses, agrāk viņiem bija ticēts uz vārda, bet tagad, redz, nez kāpēc atveduši uz baseinu. Ta var but slikta zīme, loti slikta. Vai arī, no vilka mūkot, viņi tomēr uzskrējuši virsū lācim, tas ir, nokļuvuši pie tiem cilvēkiem, no kuriem gribēja aizbēgt. Ne jau velti baseins ir tas pats un arī laiks izraudzīts tāpat vakara pusē. Vai varbūt tie, kas deva viņiem patvērumu, ir uzzinājuši kaut ko tādu, ka vairs netic viņu stāstītajam. “Droši vien vajadzēja tomēr riskēt,” Vlads gurdeni domāja, “un pateikt viņiem par kino. Šā vai tā mana dzīve nav neko vērta, “sēžot uz adatas”, es tik un tā nosprāgšu ja ne pēc gada, tad pēc diviem, un, ja esmu pārrēķinājies un kļūdījies, — lai tad arī nogalina tūlīt, nav žēl.” Bet Svēta? Viņai gan droši vien gribas dzīvot. Viņas dzīve arī ir riebīga un nekam nederīga, taču viņa to nesaprot, lidinās pa to kā putniņš no koka uz koku. meklēdama zelta būrīti. Tagad pat — sapinās, muļķīte, ar tiem kinodarboņiem, gribēja nopelnīt naudu par sešas minūtes ilgu seksu ar liliputu, bet redz, kā viss pavērsās. Nē, nedrīkst tomēr riskēt, Svētas žēl, viņa taču paļaujas uz Vladu, saskata viņā aizsardzību un atbalstu. Bet jocīga gan viņa ir, Vlads smaidīdams nodomāja, pieradusi, ka sekss ir tāda pati valūta kā degvīns vai dolārs, un visu laiku cenšas viņam, Vladam, pateikties par to, ka viņš laikus visu sapratis par kino, un nekādi nespēj apjēgt, kāpēc viņš atsakās. Taču viņa uztverē Svēta nebija sieviete un prostitūta jau nu nc tik, viņa bija ka jaunāka māšele, kas sastrādājusi muļķības un nu krampjaini ieķērusies vecākā brāļa piedurknē — viņš ir gudrs, viņš ir pieaudzis, viņš man palīdzēs, gan pret tēti un mammu aizstāvēs, gan arī no ienaidniekiem pasargās, istas māšeles Vladam nekad nav bijis, bet viņam tik loti gribējās, kaut tāda būtu. Un. lai arī viņš tik tikko sniedzas Svetlanai līdz krūtīm, tik un (ā šodien viņš ir tās vecākais brālis, padomdevējs un audzinātājs, bez kura meitene pazudīs. Vai tad ar šādu attieksmi pret Svētu var no viņas pieņemt pateicību? Nē, sīkala Vlads neparko pasaulē nepieļautu, ka tiek izjaukta burvīgā ģimenes idille, ko viņš pats sev bija uzbūris…

Pie automašīnas loga pieplaka kāda seja. Vlads mazdrusciņ pagrieza galvu un gandrīz vai iekliedzās no šausmām — uz viņu skatījās bezgala dziļas vājprātīgā acis, kas ciešanu izķēmotajā, balajā seja izskatījās melnas. Acis lēnām pārslīdēja automašīnas salonam, tad, nepamanījušas stūrī piemetušos Vladu, uz brīdi pakavējās pie šofera, kas aizrautīgi bija iegrimis trillerī par citplanētiešu dzīvi, un nozuda. Cenzdamies nelīst ārā no sava stūra, Vlads skatījās uz cilvēku, kas devās projām no automašīnas, un viņa mazo kermenīti sagrāba stindzinošas šausmas. Viņš pazina šo skatienu, viņš to neskaitāmas reizes bija redzējis tiem, kas nevis injicē morfīnu, kā viņš pats, bet gan lieto halucinogēnas vielas. Viņiem “kaifa” laikā bija tāds pats sevī vērsts skatiens, kas nolūkojās uz neticamiem, nevienam neredzamiem pārdzīvojumiem un piedzīvojumiem, kamēr viņu smadzenēs rosījās briesmīgas domas un spriedumi, kas nepakļāvās nekādai loģikai. Vlads šos cilvēkus nicināja un no tiem baidījās. Kāpēc nicināja — to viņš nezināja, viņu tikai pārņēma šāda sajūta. Taču, kāpēc baidījās, to viņš zināja pilnīgi precīzi, jo tie bija visīstākie vājprātīgie, kuri jebkurā mirklī var sastrādāt velns zina ko, pat nesaprazdami, ko īsti dara, bet gluži vienkārši savās halucinācijās piedalīdamies pasaules boksa vai karatē čempionāta vai varbūt viduslaiku Francijā strādādami par bendi un izpildīdami tiesas spriedumu noziedzniekam. Vājprātīgais taču neapjēdz, ko dara, un viņu par to nevar sodīt, viņu jau Dievs ir sodījis, atņemot prātu. Bet vai viņa nevainīgajam upurim no šis apziņas klust vieglāk?

Cilvēks piegāja pie koka ar resnu stumbru un saplūda ar to. Kur gan, velns parāvis, ir palikuši sargi? Vasarnīcā pat gaišā dienas laikā viņi bija divi. Bet šeit nez kāpēc nav redzams neviens. Kāpēc tas lips te klimst apkārt? Vladu pārņēma tik loti skaudra ļauna priekšnojauta, ka viņam gribējās izlēkt no automašīnas un skriet uz baseinu, lai sauktu kādu palīgā. Viņš pastiepa roku uz durvju roktura pusi.

— Uz kurieni? — Šoferis pagrieza galvu. — Mums lika nekāpt ārā, iekams nepasauks.

— Man vajag.

— Uz tualeti, vai? — Fantastikas cienītājs pasmīnēja.

— Nē, ne jau uz tualeti. Te klenderē kaut kāds vīrietis, viņš ieskatījās arī automašīnā. Manuprāt, viņš nav pie pilna prāta. Re, kur stāv, pie tā koka.

— Kur?

Šoferis nolika grāmatu, izslēdza salonā gaismu un vērīgi paskatījās Vlada norādītajā virzienā.

— Es neko neredzu. Varbūt tev tikai rēgojās?

—  Nerēgojās, es viņu pilnīgi skaidri redzēju. Labāk pasauc sargus, ko?

—  Es nevaru, mazais. Man nav ļauts kāpt ārā no automašīnas.

— Bet es taču neaizbēgšu. Saproti jel, viņš ir vājprātīgs, viņš slēpjas, apsardze viņu neredz, un ja nu pēkšņi viņš… kādu… — Vladam šis briesmīgais vārds nez kāpēc nenāca pār lūpām.

Apsardze redz visu, par to tu vari but pilnīgi drošs, — pamācošā tonī atbildēja šoferis, atkal atvērdams grāmatu.

*  # *

Svetlana sarga pavadībā no otrā stāva kāpa lejā uz vestibilu. Kad līdz ārdurvīm bija atlikuši vairs tikai divi soli, kāpnēs atskanēja steidzīga kāju dipoņa.

— Vitjok!

Sargs pagriezās, pieturēdams Svetlanu aiz rokas. Kāpņu vidū stāvēja Volodja, kurš nodrošināja kārtību otrajā stāva un bija pateicis Starkovam Nastjas lūgumu pavadīt meiteni un atvest Vladu.

— Vai tu ej pēc mazuļa? — Volodja pavaicāja.

— Jā. Vispirms iesēdināšu automašīnā meiteni, bet pēc tam iešu pēc viņa.

To izdzirdējusi, Svetlana saprata, ka tūlīt pratinās Vladu. Viņš vēl nezina, ka vina jau visu ir izstāstījusi, un joprojām turēsies pie tās versijas, par kuru viņi abi bija vienojušies. Protams, tā sieviete no Vlada kaut vai dvēseli izvilks, taču izstāstīt patiesību tik un tā piespiedīs, par to Svēta ne mirkli nešaubījās, un viņai kļuva žēl Vlada, kas tik cītīgi melos un pēc tam izjutīs atmaskota krāpnieka pazemojumu. Viņa zināja, ka nav nekā ļaunāka par to, ka cilvēku pieķer melos un vēl pasaka to tieši acīs. Jābndina Vlads, lai viņš uzreiz stāstītu patiesību, tas palīdzēs viņam saglabāt pašcieņu.

Svetlana uzmanīgi paspēra soli durvju virzienā.

— Paklau, tajā automašīnā, kur sēž liliputs, “bardačokā” ir manas cigaretes. Paķersi?

Svēta paspēra vēl vienu soli un satvēra durvju rokturi.

— Labs ir, — Vitjoks labsirdīgi atbildēja un pagriezās pret meiteni. Viņš jau grasījās sekot Svētai, taču Volodja atkal ierunājās:

— Tikai nesajauc, tur ir arī Genas smēķi, taču viņam ir balti zila paciņa, bet man — balti zaļa. Nesaputrosi?

Svetlana izskrēja uz lieveņa, tad, lēkdama pa diviem pakāpieniem, vienā rāvienā nodrāzās lejā un metās uz automašīnu, kur sēdēja Vlads. Vina nepaspeja saprast, kas tā par ēnu pazibēja viņai acu priekšā, viņa tumsā pat nepamanīja asi uztrīto virtuves nazi. Tikai izdzirdēja šaušalīgo Vlada kliedzienu:

— Sve-e-e-ta-a-a!!!

Pēc tam kaut kas apdedzināja viņas kaklu un k|uva viegli un mierīgi. Gribējās gulēt, lēnām noslīgt uz ceļiem, apgulties uz sāniem tepat uz aukstās, ar tīru sniegu klātās zemes un aizmigt. Viņa tā arī izdarīja.

— Aizvediet mani pie Eduarda Petroviča, — Nastja nogurusi sacīja.

Kopā ar Starkovu viņa iekāpa automašīna, pat nepagriezdamās atpakaļ un nezinādama, vai arī pārējie brauc viņiem līdzi. Viņai bija ne tikai smagi ap sirdi. Viņai gribējās pakārties.

Pec tam kad vestibila tika iegrūsts prātu zaudējušais Marcevs, pēc tam kad histēriski raudošo Vladu tik tikko izdevās atraut no asiņojošās Svetlanas, Nastja saprata, ka lēmums ir jāpieņem viņai un tas jādara iespējami ātrāk. Pēc sarunas ar Svetlanu gandrīz viss bija kļuvis pilnīgi skaidrs. Sarunāties ar Vladu nebija iespējams, no viņa gluži vienkārši tika paņemta kasete ar mūzikas ierakstu un atdota Nastjai. Nebija nekādas vajadzības klausīties šo mūziku, viņa jau pēc scenārija atstāsta vien bija sapratusi, kas varētu but tā autors. Taču paklausīties tomēr gribējās.

Deņisovs sagaidīja Nastju pie ārdurvīm, Starkovs viņam bija piezvanījis, un viņš jau visu zināja. Klusēdami viņi uzgāja pa kāpnēm un, joprojām klusēdami, iegāja Eduarda Petroviča kabinetā.

Anastasija, ko jums atnest? namatēvs gādīgi apvaicājās.

Stipru kafiju. Un kaut ko iedzert, — viņa dobji nomurmināja.

Iedzērusi dažus malkus Alana atnestās kafijas, Nastja jau skaļāk un mierīgāk sacīja:

—  Eduard Petrovič, mums abiem jāpieņem loti atbildīgs lēmums. Ko iesākt ar Svetlanas Kolomijecas līķi? Miliciju uz slepkavības vietu Anatolijs Vladimirovičs neizsauca un atstāja tur savus cilvēkus, lai viņi iznīcina asiņu pēdas. Es saprotu, ka tad, ja šis atgadījums kļūs plaši zināms, tie, kurus mēs meklējam, nekavējoties nozudīs. Tāpat jau pārāk daudz kas te ir sanācis vienkopus — gan meitene, kura viņus pazīst un vai maz kam varēja par viņiem izstāstīt, gan vājprātīgais, kurš pilnīgi nepārprotami bija meklējis un gaidījis tieši šo meiteni, jo viņa žaketes kabatā taču bija jaunas sievietes fotogrāfija —, pēc visa spriežot, tā ir viņa māte, ģērbusies precīzi tādā pašā kleitā, kāda bija mugurā Svetlanai. Tomēr es nekādi nespēju saprast, kā var noslēpt meitenes noslepkavošanu, nepārkāpjot likumu. Tāpēc izvēles iespējas mums nav visai plašas. Vai nu jūs Svetlanas līķi nogādājat uz slimnīcu, vai pa taisno uz morgu un paziņojat par to saviem draugiem milicijā, darāt viņiem zināmus notikušā patiesos apstākļus un ļaujat viņiem veikt visus pasākumus, ko viņi uzskatīs par nepieciešamiem, vai arī atbrīvojiet mani no visām saistībām. Tikko kā manu acu priekšā no slepkavības vietas tika aizvests līķis, bet vainīga persona tiek turēta privāta mājā. Man — milicijas darbiniecei taču jau vajadzētu būt dabūjušai infarktu un ne vienu vien! Ko jūs ar mani darāt? Vai jūs domājat, ka es esmu automāts kriminālprocesuālo uzdevumu risināšanai un man ir pilnīgi vienalga, kas ap mani notiek, kamēr es tos risinu?

Nastjai trīcēja rokas, un viņa bija spiesta nolikt kafijas tasīti uz galdiņa.

— Ludzu, piedodiel, Deņisovs klusi sacīja, — man prātā nevarēja ienākt, ka runa ir par kaut ko tādu. Man pat ir grūti par to runāt, ja mēs jau pašā sākumā būtu zinājuši, ka šajā lietā var būt iejaukti psihiski slimi cilvēki, apsardze bulu saņēmusi attiecīgas instrukcijas un traģēdija nebūtu notikusi. Taču apsardzes uzdevums bija nepieļaut, lai kāda nepiederoša persona redzētu jūs manu cilvēku sabiedrībā. Man ir loti žēl. Tātad kas, pēc jusu domām, man būtu jādara?

Tas ir atkarīgs no rezultāta, kādu jūs vēlaties sasniegt. Ja jums ir vajadzīgi tikai tie, kas atrodas “Ielejā”, tad viņu vārdus jūs varat uzzināt tūlīt pat uz vietas. Bet, ja jūs interesē mītiskais Makarovs, tad man vajag vēl padomāt, kaut vai līdz rītam. Taču, ja jūs interesē arī visi pārējie, — tad piedodiet! To jums vajadzēs darīt bez manis.

— Kāpēc, Anastasija?

— Es jau teicu, ka viss ir atkarīgs no rezultāta, kādu jūs vēlaties sasniegt. Es zinu vai vismaz varu aptuveni iedomāties šīs bandas darbības mehānismu. Bandā ir noslēpumainais Makarovs, kinorežisors Damirs Ismailovs, sanatorijas masieris Konstantīns Uzdečkins ar iesauku Kaķītis, kā arī kaut kāds Semjons, cilvēks bez uzvārda, kurš nodarbojas ar organizatoriskiem jautājumiem. Viņiem ir jabut datu bankai, tātad — arī vietai, kur atrodas datori un kartotēkas ar videotēkām, un cilvēkiem, kuri ar to visu strādā. Viņiem dažādās valsts pilsētās ir jābut klientūras vervētājiem, kas ir saistīti vai nu ar miliciju, vai arī ar veselības aizsardzības iestādēm. Viņiem ir jābut vietai, kur tiek filmēti videosižeti un kur viņi glabā aparatūru, taču tā gan pārāk daudz vietas neaizņem. Un, visbeidzot, viņiem ir jābūt vietai, kur tiek slēpti līķi. Atrast visus šos cilvēkus un visas manis nosauktās vietas gluži vienkārši nav manos spēkos. Taču es varu jums simtprocentīgi apgalvot, — ja no šīs sistēmas aizvāks Ismailovu, Uzdečkinu un Makarovu, tad ta vairs neeksistēs. Tā gluži vienkārši nomirs dabiskā nāvē. Vai var palūgt vēl kafiju?

Deņisovs piezvanīja Alanam un pamāja ar galvu Anatolijam Vladimirovičam, kas aiz nepacietības visu laiku bija trinies savā krēslā.

— Anastasija Pavlovna, vai jūs varētu mazliet sīkāk pastāstīt par kinorežisoru un masieri? Kas jums lika turēt viņus aizdomās?

—  Kas attiecas uz masieri, viņš uzvedās nevainojami, man pat prātā neienāca turēt viņu aizdomās. Bet tad pilnīgi nejauši atklājās, ka viņš ir ievilcis tā saucamo “gaisa vadu” un ar interesi noklausās telefona sarunas, kas tiek risinātas pa direktora pilsētas telefonu. Viņš ir visai piesardzīgs cilvēks un loti labi saprot,

ja kaut kur kaut kas notiks un, uzdodamies par atputnieku, uz sanatoriju atbrauks kāds milicijas darbinieks, tad no attiecīgās iestādes zvanīs nevis galvenajam ārstam, bet gan tieši direktoram — lai piešķirtu nevis kaut kādu numuru, bet gan tādu, kāds vajadzīgs, un vēl visādi tamlīdzīgi sīkumi. Ja viņš būtu noklau sījies dažādus telefonus, tad es domātu, ka viņš ir parasts šantāžists vai pat ziņkārīgs muļķis. Taču tas, ka viņu interesēja viens vienīgs telefona numurs, daudz ko izskaidro. Bet par Ismailovu viss ir vēl vienkāršāk. Es redzēju vienu viņa darbu, pilnmetrāžās filmu, kas bija uzņemta videolentē. Ar to bija pilnīgi pietiekami, lai pazītu “meistara rokrakstu”. Viņš ir pārāk spilgta radoša individualitāte, lai to varētu nejauši atdarināt. Visas šīs organizācijas jēga rodama neparasti talantīgi uzņemtās filmās, kas ieinteresētam skatītājam izraisa katarsi. Tiesa, lai šādu efektu sasniegtu, viņi, cik pēc visa var spriest, bija spiesti nogalināt cilvēkus. Mani pārņem šausmas jau no domas vien par to, cik daudzas slepkavības, īstas slepkavības, ir nofilmētas, cik daudzi līķi ir noslēpti. Ja nebūs filmas — nebūs arī šīs organizācijas, neko tādu atkārtot nevienam nebūs pa spēkam. Bet šai velnišķīgajai iecerei taču kāda smadzenēs bija jārodas. Un es domāju, ka šis kāds ir Makarovs. Tomēr es nezinu, kas viņš ir. Tāpēc arī jums ieteicu aprobežoties ar to, ka no sabiedrības tiek izolētas tikai “spices”, tad viss pārējais tīkls sabruks pats no sevis. Bet, ja jūs tomēr gribat dabūt rokā visus organizācijas locekļus, tad arestējiet Ismailovu un Uzdečkinu, ierosiniet pret viņiem krimināllietu un strādājiet pēc noteikumiem, taču jau bez manas līdzdalības. Es nevēlos atrasties jūsu Pilsētā nevienu lieku dienu. Atklāti sakot, man vairs nepatīk šeit uzturēties.

Kabineta iestājās klusums. Nastja izdzēra otru lasīti kafijas un uzrunāja Starkovu:

— Anatolij Vladimirovič, es apeleju pie jums kā pie cilvēka, kuram ir visciešākais sakars ar apspriežamo problēmu. Ja jūs gribat atklāt visus organizācijas locekļus, tad loti ilgi būsiet spiests slēpt Svetlanas Kolomijecas līķi. Vai jūs to saprotat?

Jā, saprotu. Tomēr vai jūs nepārvērtējai viņu piesardzības pakāpi? Vai esat pilnīgi pārliecināta, ka, uzzinājuši par Svetlanas noslepkavošanu un par attiecīgas krimināllietas ierosināšanu, viņi nekavējoties noslēps visus galus ūdenī un noies pagrīdē? Varbūt jūs tomēr pārspīlējat?

— Padomājiet par to, ka tad, ja nebūtu bijis Vlada, tas turpinātos vēl ilgus gadus. Viņi taču ne reizi nav iekrituši, nekad nav pieļāvuši nevienu tik rupju kļūdu, lai par viņiem ieinteresētos milicija. Anatolij Vladimirovič, nedomājiet, ka viņi ir dumjāki par jums, tie ir loti bīstami maldi. Tāpēc es atkārtoju — ja jūs no rīta oficiāli noformēsiet Svetlanas līķi, es nezinu un pat negribu zināt, kā jūs izlocīsieties, tad arī es no rīta jums pateikšu, kas ir Makarovs. Ja ne — tad atvainojiet! Savāciet Uzdečkinu un Ismailovu, bet Makarovu jau izskaitļojiet paši. Trešās iespējas nav.

— Anastasija, man šķiet, ka jūs pārkāpjat mūsu norunu, — Deņisovs maigi ierunājas. — Vai tad mēs tā vienojāmies?

— Eduard Petrovič, nevajag uz mani izdarīt spiedienu, es jau tāpat jutos pretīgi. Ja turētos pie līguma burta, tad mēs esam noslēguši vienošanos par to, ka es jums palīdzēšu atmaskot noziedzīgu grupējumu, kas nodarbojas ar “dzīvās preces” tirdzniecību. Un tagad ir noskaidrojies, ka tāda grupējuma nemaz nav. Bet palīdzēt jums atklāt un atmaskot slepkavas no kinematogrāfistu aprindām es neesmu apņēmusies. Jums nav ko man pārmest.

—        Bet kā tad Makarovs? — Eduards Petrovičs atgādināja.

—   Jūs taču apsolījāt palīdzēt viņa personības noskaidrošanā.

— Labi, — Nastja nogurusi pasmaidīja, jūs mani pārliecinājāt. Makarovu es izskaitļošu. Taču ar vienu noteikumu…

— Es visu sapratu, Anastasija, un es jūs vairs nemocīšu. Tola, piezvani uz Pilsētas iekšlietu pārvaldi, lai viņi tiek galā ar līķi un ar slepkavu. Ej, To|eņka, izdari to tūlīt pat, kamēr Anastasija vēl ir šeit, neliec viņai nervozēt.

Starkovs steidzīgi izgāja no kabineta, bet Eduards Petrovičs negaidīti piecēlās no sava galda un piegāja pie krēsla, uz kura salīkusi, neglīti izstiepusi kājas, sēdēja Nastja.

— Anastasija, — viņš uzmanīgi ierunājās, — kāpēc jums ir tik smagi ap sirdi? Kas ar jums noticis? Vai jūs mulsina tas, ka jums ar Ismailovu ir tuvas attiecības?

— Man? — Nastja pacēla galvu un pārsteigta cieši pavērās Deņisovā. — Man nekad nav bijušas tuvas attiecības ar Ismailovu. Viņš tikai kaut kādu apsvērumu dē| mani aplidoja, un man pat šķiet, ka es zinu, kādi ir šie apsvērumi. Ar mani gandrīz vai atgadījās tas pats, kas šodien notika ar Svetlanu. Man pa pēdām staigāja kaut kāds vājprātīgais, acīmredzot no viņu klientiem. Tāpēc arī Damirs tik loti uztraucās un centās atrasties man līdzās, jo, ja notiktu nelaime, tad manu līķi taču nekur nevarētu paslēpt. Mani meklētu un neliktos mierā tik ilgi, kamēr atrastu. Vai jūs esat pievērsis uzmanību tam, ka gan Svēta, gan mazulis ir pilnīgi vientuli cilvēki, — viņiem nav radinieku, un neviens pat neattapsies, ka viņi ir pazuduši, vismaz nevienam neienāks prātā skriet uz miliciju, lai paziņotu par viņu nozušanu. Tā kinodarboņu banda tik tiešām ir ārkārtīgi piesardzīga, vienīgi ar All'jorovu viņiem sanāca misēklis. Protams, tie visi ir tikai minējumi. Tomēr iznāk, ka Ismailovs mani ir izglābis no nāves, bet es pateicībā par to nododu viņu tiesībsargājošo iestāžu rokās.

— Un tāpēc jūs esat tik loti nobēdājusies?

—  Ne taču, es tikai jums paskaidroju savas attiecības ar Ismailovu. Tiesa, bija gan tāds brīdis, kad es viņā bezmaz vai iemīlējos, tomēr tas ātri pārgāja.

-    Bet kas tad jūs nospiež, Nastjeņka? — Deņisovs klusi atkārtoja savu jautājumu.

No šīs klusās balss un maigās uzrunas Nastjai acīs saskrēja asaras. Ak Dievs, cik pretīgi viņa jutās! Un cik loti ir nogurusi!

-   Visu to izdomāt un realizēt varēja vienīgi ļaunais gars. Sameklēt cilvēku ar smagām psihiskām novirzēm, piedāvāties uzņemt filmu, kurā viss notiks tieši tā, kā viņš to vēlas, uzrakstīt scenāriju, piemeklēt aktierus, ņemot vērā pasūtītāja prasības, organizēt filmēšanu, noslēpt līkus, ja pasūtītājs noteikti grib kameras priekšā kadu nogalināt, — tas ir neiedomājami sarežģīts uzdevums. Taču vēl sarežģītāks ir kaut kas cits. Atgadījums ar Svetlanu Kolomijecu pilnīgi nepārprotami pierāda, ka Marcevs pasūtījis ne jau pirmo filmu. Pastāvīgš pasūtītājs, pat ja viņš ir tikai viens starp daudziem citiem, — ir apliecinājums tam, ka Ismailova uzņemtās filmas patiešām palīdz kaut vai šim vienīgajam pasūtītājam pārvarēt slimības lēkmi. Jo, ja tas tā nebūtu, tad taču viņš atkārtoti nevērstos pie Ismailova. Vai jūs varat iedomāties, kāds talanta spēks ir nepieciešams, lai tādas filmas uzņemtu? Un man, Eduard Petrovič, gribas kaukt jau no tādas domas vien, ka tik loti talantīgi cilvēki ir bijuši vajadzīgi tikai mūsu psihiskajiem slimniekiem. Kā gan tas varēja gadīties, ka sabiedrība viņus nav pieņēmusi? Kāpēc tā ir noticis? Un šie talantīgie cilvēki taču neieredz mūs visus, bez žēlastības iznīcinot jebkuru cilvēku, kas atbilst pasūtītāja prasībām, un tikai tāpēc, ka mēs kādā brīdī esam atraidījuši viņu talantu un viņu mākslu. Protams, tas, ko viņi dara, ir briesmīgi. Taču tā ir mūsu izpirkuma maksa. Un tāpēc arī man ir tik slikti.

Deņisovs noglāstīja Nastjai galvu un tā arī sastinga, ar visu ķermeni izjuzdams sāpes, kas caurstrāvoja šo izmocīto sievieti.

— Nabaga meitenīte, — viņš nočukstēja. — Kur gan es tevi esmu ievilcis! Bet neviens cits taču nespētu izskaitļot Ismailovu. Vienīgi tu biji redzējusi dīvainības viņa uzvedībā. Vienīgi tev viņš bija rādījis savu filmu par muziķi un tā vectēvu. Un vienīgi tu būtu varējusi sasaistīt filmu ar scenāriju, ko mums iedeva Svetlana.

—Jā, — Nastja tikpat klusi nočukstēja, nolaizīdama no lūpām asaras, — vienīgi es.

12.    Nodaļa . trĪspadsmitĀ diena

Jau kuro nakti pēc kārtas Nastja pavadīja gandrīz bez atpūtas. Iepriekšējās dienas notikuma šausmas traucēja viņu koncentrēties. Viija pūlējās sakopot domas par jautājumu, kas īsti ir šis noslēpumainais Makarovs un kur lai vinu meklē, tomēr domāja par Damiru un viņa filmām, par nelaimīgo Svetlanu, par bēdu satriekto mazo Vladu, par slimo cilvēku bez dokumentiem, kurš bija nogalinājis meiteni un kurš pilnīgi noteikti ir viens no neskaitāmajiem Damira uti viņa komandas garadarbu pasūtītājiem un patērētājiem. Bet varbūt tieši Damirs ir Makarovs? Vai tomēr Uzdečkins? Uzdečkins, protams, ir daudz piemērotāka kandidatūra, kā nekā viņš ir atbildīgs par drošību. Taču ko var zināt? Vienīgais, par ko Nastja bija simtprocentīgi pārliecinātā, — Makarovs nav Semjons, tas jau nu pārāk duras acīs. Kaut gan bieži vien tieši tā arī gadās, par to jau ir rakstījis Edgars Po, — to, ko grib noslēpt, noliek visredzamākajā vietā. Turklāt Semjona uzvārds taču nav zināms, tic tik būs joki, ja izrādīsies, ka pēc dokumentiem viņš ir Semjons Makarovs.

/

\

“Kāpēc Makarovs ir vajadzīgs?” Nastja prātoja, cieši lūkodamās uz ziloņkaula krāsas logu aizkaru. Organizatoriskos jautājumus pārzina Semjons, tas pilnīgi nepārprotami secināms no Svet

lanas stāstītā. Uzņēmuma māksliniecisko pusi — Ismailovs, drošības jautājumus — Uzdečkins, visas pārējās funkcijas ir otršķirīgas, tādas kā palīgdarbības, un tās nevar izpildīt galvenais. Varbūt tas nemaz nav cilvēks, bet tikai tukša skaņa, uzvārds, ar ko apzīmēt vadītāju, personu, kas pieneni lēmumus? Lai varētu pasūtītājam teikt: “Es pavaicāšu Makarovam”, “Kā Makarovs nolems”, “Makarovs lika…” — kaut arī katrā konkrētā gadījumā tas varēja but gan Damirs, gan Kaķītis, gan Semjons, gan Dievs vinu zina kas vēl. Ne Svēta, ne Vlads nebija redzējuši nevienu citu kā tikai Semjonu. Filmēšanas laukumā viņi, bez šaubām, būtu iepazinušies gan ar Damiru, gan ar Kaķīti, gan vēl ar kadu, kas palīdz strādāt ar aparatūru, kameru, apgaismojumu. Tikai pēc tam viņi jau nevienu vairs nevarētu sazīmēt un nedotu nekādas liecības. Pasūtītājiem, protams, ir jābūt pazīstamiem gan ar Damiru, gan ar Kaķīti, gan ar Semjonu, taču kur viņi ir, tie pasūtītāji! Mēs zinām tikai vienu, un arī tas pats ir nepieskaitāms, viņa sacītajam ticēt nedrīkst, viņš šobrīd vispār nespēj pateikt neko sakarīgu. Strupceļš. Galīgs strupceļš. Un neviena vērā ņemama pierādījuma, vieni vienīgi pieņēmumi. Tos, kuri ir zināmi, pareizāk sakot, izskaitļoti, nav kam pazīt. Par to, kuru var pazīt Vlads, — nav zināms, kas viņš ir, un nav zināms, kur viņš atrodas. Vienīgā cerība uz Maskavu, taču tas var ieilgt mēnešiem… Kamēr Maskavā ievāks informāciju par Alfjorova paziņām un sakariem visa viņa mūža garumā, kamēr pārbaudīs, vai kāds no tiem nav saistīts ar kaut ko krimināli sodāmu… Un var izrādīties, ka viss šis milzīgais, rūpīgi veiktais darbs ir veltīgs, jo Alfjorovs nejauši bija kļuvis par slepkavības liecinieku un ar to vien jau bija pietiekami, lai viņu uzskatītu par bīstamu. Tā cilvēka personībai, kuru viņš ieraudzīja, nav nekādas nozīmes. Tomēr atbilde no Maskavas tik un tā ir svarīga — jo, ja kāds ir noslepkavots, bet viņa līķis sanatorijā nav atrasts, tad tas ir jāmeklē. No Pilsētas iedzīvotajiem neviens nav pazudis, tas jau ir noskaidrots. Bet ja nu neviens vispār nav nogalināts, bet gluži vienkārši sagrābts un aizvests tālāk nost no acīm? Tad ir svarīgi, kas to izdarījis un kāpēc sagrābējs tik ļoti nobijās, kad Nikolajs viņu ieraudzīja. Nē, grozi, kā gribi, bet nāksies gaidīt. Nekā citādi viņai, Nastjai,

tikt klāt Semjonam neizdosies. Vēl gan ir cerība, ka Damirs vai Kaķītis ar viņu satiksies, taču tās jau ir Starkova un viņa cilvēku rūpes.

Nastja klusībā atkārtoja jautājumus, kurus katrā ziņā jāatceras uzdot Starkovam; viņš zvanīs, kā viņi bija vienojušies, septiņos no rīta.

Anatolijs Vladimirovičs arī šoreiz palika uzticīgs saviem paradumiem un bija punktuāls līdz pēdējam. Sarkana lampiņa aparāta iedegās tieši septiņos, precīzi uz minūti.

— Uzreiz gribu darīt jums zināmu, ka krimināllieta par Kolomijecas noslepkavošanu jau ir ierosināta. Nekādu lielo troksni pagaidām neviens necels, nav tādas nepieciešamības. Vainīgo nozieguma vietā ir aizturējuši aculiecinieki un nosūtījuši uz slimnīcu, lai viņam tur palīdzētu tikt arā no krīzes stāvokļa. Viņa personība ir noskaidrota, tas ir Pilsētas iedzīvotājs Jurijs Fjodorovičs Marcevs, kādas Pilsētas skolas mācību daļas vadītājs. Spriežot pēc visa, viņš slimo ar šizofrēniju. Vai jūs esat apmierināta?

— Jā. Vai jūs esat kaut ko uzzinājis par kotedžām nožogotajā zonā?

— Protams, Anastasija Pavlovna. Vakar es nepaspēju jums to pateikt, bet, kad sākās visa tā jezga, izskrēja no prāta. Kotedžas tiek izīrētas ar sanatorijas komercdalas starpniecību. Nekādi dokumenti tur netiek prasīti. Maksā un dzīvo, cik ilgi vien gribi. Pie tam samaksāt var jebkurš un nosaukt pirmo prātā ienākušo uzvārdu, administrācija tikai iegrāmato samaksu un ne par ko vairāk neliekas ne zinis. Ta kā īres maksa ir ārkārtīgi augsta, tad salašņas tur nemēdz uzturēties, pārsvarā tie ir solīdi cilvēki, īres termiņš beidzas, atslēga tiek atdota administratorei — un visi ir apmierināti.

— Bet apteksnes? Vai viņas kotedžas tīra?

— Jūs esat trāpījusi tieši desmitniekā. Redziet, pastāvot šādai īres kārtībai, kotedžas pamatā tiek izmantotas izpriecām un tam, lai pavadītu laiku kopā ar sievieti. Šādos gadījumos apteksnes apciemojums ne vienmēr ir īsti vietā. Tāpēc, kad klients maksā, viņam vienmēr pavaicā, vai kotedžu vajadzēs arī uzkopt un, ja vajadzēs, tad kurā laikā. Daži no tīrīšanas vispār atsakās.

—  Anatolij Vladimirovič, šajā virzienā vajadzētu pastrādāt. Es saprotu, to ir grūti izdarīt tā, lai mūsu interese par kotedžām nebūtu pamanāma, tomēr pacentieties! Anatolij Vladimirovič…

Nastja sastomījās un apklusa.

— Jā? Es jūs klausos, hallo!

— Es gribēju sacīt… Jūs savu solījumu esat izpildījuši, bet es savējo — ne. Jūs nokārtojāt jautājumu par Kolomijecu, bet es taču vēl neesmu izskaitļojusi Makarovu. Pagaidām man nekas nesanāk.

Anastasija Pavlovna, es visu saprotu, vakar jus bijāt satraukta, uzskrūvēta, tāpēc arī ātrumā apsolījāt. Mēs pat nemaz necerējām, ka jums līdz šim rītam tas izdosies. Neuztraucieties ne par ko, laiks mums vēl ir. Eduards Petrovičs lika jums pajautāt, vai jūs nepaēstu kopā ar viņu pusdienas.

Pasakiet Eduardam Petrovičam “paldies” par viņa rūpēm, taču šodien es palikšu sanatorijā. Kad jūs man nākamreiz piezvanīsiet?

— Kad teiksiet.

Vakarā, ap pulksten astoņiem. Ja es kaut ko būšu izdomājusi, tad vēl pietiks laika to pārbaudīt.

— Norunāts. Divdesmitos nulle nulle.

Noslēpusi telefona aparātu, Nastja atkal ielīda gultā. Viņa jutās pilnīgi salauzta. Novārtījusies vēl kādu stundu, viņa nolēma brokastīs neiet. Uzvārīja sev kafiju, nolika glāzi uz naktsskapīša pie gultas, atnesa no vannas istabas pilnu karafi ar ūdeni un nolika to blakus kūpošajai glāzei, turpat pārceļoja arī elektriskais vārītājs, kārba ar cukuru, paciņa cepumu, pelnutrauks un cigaretes. “Tagad var necelties kaut vai līdz pašam vakaram.” Viņa drūmi pasmaidīja, palīzdama zem siltās segas. “Slinkums — tā ir mana galvenā laba īpašība, ne tur ko pielikt, ne atņemt.”

Tūlīt pēc vienpadsmitiem Nastja izdzirdēja pa gaiteni tuvojošos Regīnas Arkadjevnas solus — smagus, klusinātu spieķa klaudzienu pavadītus, slimā kāja tos darīja nevienmērīgus. Kad soli piestāja pie Nastjas numura durvīm, atskanēja nepazīstama sievietes balss.

— Regīna Arkadjevna, es pie jums.

—  Es jūs klausos.

Vecā sieviete apstajās, acīm redzami negrasīdamās aicināt viešņu savā numurā.

— Es esmu Olas Rodimuškinas māte, jūs pirms mēneša viņu noklausījāties, vai atceraties?

-   Atceros. Jūsu meitenīte ir ārkārtīgi centīga, tomēr viņa nemīl mūziku. Nav vērts viņu velti spīdzināt. Es taču jau toreiz jums to pateicu.

Regīna Arkadjevna, jūs kļūdāties. Ola grib nodarboties ar mūziku, ļoti grib. Varbūt jūs tomēr būsiet ar mieru…

— Nē, mana dārgā, es neesmu bērnu spīdzināšanas cienītāja. Jūsu meitenīte ir ārkārtīgi labsirdīga, viņa negrib jūs apbēdināt un tāpēc arī cītīgi nodarbojas ar mūziku. Tomēr viņa to nevēlas. Es šajos jautājumos vēl nekad neesmu kļūdījusies. Man ir pat galīgi nctalantīgi skolnieki, taču viņi mīl mūziku un ir gatavi tai kalpot, un manā skatījumā tas ir pats galvenais.

Regīna Arkadjevna, Olas sapnis ir mācīties pie jums. Es jūs lūdzu, loti lūdzu… Es zinu, ka jūs par savām stundām neņemat naudu, taču varbūt izņēmuma kārtā?… Uz ceļiem krizdama, es jūs lūdzu. Es maksāšu par meitu, tikai ņemiet viņu!

—  Man |oti žēl, bija dzirdams, kā vecā sieviete nopūšas, — taču jūs esat atnākusi veltīgi. Neapvainojieties uz mani. Visu labu!

>;« * *

Ap pulksten pieciem Nastja tomēr sajuta izsalkumu. Līdz vakariņām bija atlikušas divas stundas, tik ilgi viņa nespēs izturēt. Nastja negribīgi apģērbās un nokāpa lejā bārā, cerēdama apmierināt izsalkumu ar kūkām. Viņai veicās, bārā bija dabūjamas ne vien kūkas, bet arī sviestmaizes. Žāvētās desas svaiguma pakāpe Nastjai izraisīja zināmas šaubas, toties siers bija pilnīgi noderīgs ēšanai.

Parasti ne visai kupli apmeklētais bārs todien bija pavisam tukšs, un zālē nebija neviena cita cilvēka kā tikai jauns puisis pie bāra letes.

— Vai tad sanatorijā šodien ir Veselības diena? Neviens neēd saldumus un nedzer alkoholiskus dzērienus? — Nastja pajokoja, gaidīdama, līdz būs gatava nokaitētās smiltīs vārītā kafija turku gaumē.

— Vai tad jus nezināt? Pie mums šodien uzstājās slavens satīriķis, kinozāle ir bāztin piebāzta, atbraukuši pat cilvēki no Pilsētas. Kad vēl gadīsies tāda iespēja — paklausīties dzīvu Rudakovu! — Sniegdams paskaidrojumus, bārmenis veikli rīkojās ar kafijas trauciņu, laiku pa laikam bīdīdams to pa smiltīm, vienlaikus griezdams sieru un no ledusskapja ņemdams ārā kūkas.

Tā kā nebija apmeklētāju, bārā pat neskanēja mūzika. No saldumiem Nastja k|uva gurdena, klusumā nekas nenovērsa viņas uzmanību, un vina iegrima pārdomās, nemanīdama, kā paiet laiks.

Pēc pulksten sešiem bārā pamazām saradās cilvēki. Koncerts bija beidzies. TUlīt šeit k|us trokšņaini, Nastja nodomāja, ieslēgs mūziku, un domāt nebūs iespējams. Jāiet atpakaļ uz savu istabu un jāmēģina ķerties pie tulkojuma, viņa savu Makbeinu pilnīgi bija pametusi novārtā.

No bāra letes puses viņas virzienā nāca masieris Uzdečkins, nesdams rokās pudeli alus un divas glāzes. Viņam pa pēdām tipināja meiča tik šauros svārciņos, ka soli sanāca bezmaz vai tikai centimetru plati. Sastapies ar Nastjas skatienu, masieris apstājās pie viņas galdiņa.

—  Jūs šodien nebijāt uz masāžu, — viņš sacīja. — Vai mugura liek sevi manīt?

—  Kā parasti.

Nastja centās atbildēt pec iespējas mierīgāk.

— Ja jūs negribat nākt, tad brīdiniet mani. Jūsu laikā es paņemšu kādu citu. Šodien es četrdesmit minūtes zaudēju pa tukšo.

— Es nākšu, — Nastja vainīgi sacīja. — Atvainojiet, lūdzu! Es aizgulējos.

Kāpdama augšā uz savu numuru, viņa tēlaini iedomājās, kā ieradīsies pie Uzdečkina un ļaus viņam glaudīt un mīcīt savu muguru. Slepkava… Tāds labsirdīgs resnītis, un arī iesauka viņam

ir mīlīga — Kaķītis. Bet ja nu viņa atkal ir kļūdījusies? Pēdējo dienu laikā tas viņai gadās visai bieži. Acīmredzot analītiskais mehānisms ir sabojājies. Velti viņa ir ķērusies pie šī uzdevuma. Nekas viņai neizdosies. Deņisovs ir pārvērtējis viņas spējas.

Numurā uz galda viņu gaidīja bieza aploksne (Šahnovičam bija visu istabu atslēgas, par to viņš Nastju bija godīgi brīdinājis). To atvērusi, Nastja izvilka garu sarakstu ar informāciju par Pilsētā noīrētajām vai īpašumā iegādātajām neapdzīvojama fonda telpām. Viņa bija lūgusi Starkovu šīs ziņas sagādat, jo vajadzēja taču ar kaut ko sākt tās vietas meklēšanu, kur tika uzņemtas šīs baismīgās videofilmas. Saraksts bija iespaidīgs, taču Nastjai aizdomīgas šķita tikai dažas adreses. Pie lielākās daļas no minētajām vietām bija izdarītas atzīmes, kas liecināja, ka telpas izmanto firmas vai organizācijas, kuras ir Uzņēmēju savienības pārziņā, proti, paša Deņisova pārraudzībā. Atlika aptuveni simt pārējo, ar ķeksīti neatzīmēto telpu, no tām apmēram astoņdesmit atradās vai nu dzīvojamos namos, vai arī veikalu un citu bieži apmeklētu vietu ieeju tiešā tuvumā. Diez vai tās var tikt izmantotas šāda veida filmēšanai, Nastja nosprieda, uz turieni taču vajag ne vien aizvest lomu tēlotājus, bet arī izvest no turienes līķus. Kaut gan ja strādā naktī, tad jau nav nekāda starpība… Ne. starpība tomēr ir, viņa pati sevi pārlaboja. Upuri parasti nenomirst klusuciešot, viņi droši vien kliedz. Dzīvojamas mājas nāksies atmest. Atlika trīsdesmit septiņas telpas, kuras vajadzēja pārbaudīt.

Kā vienmēr laikā piezvanījušajam Starkovam pa telefonu no īrēto telpu saraksta nodiktējusi adreses, kuras vajadzēja pārbaudīt, Nastja mēģināja ķerties pie tulkojuma. Tomēr darbs negāja no rokas. Pēc katrām trim četrām rindkopām viņa uzdūrās kādam vārdam, frāzei vai domai, kas lika pievērsties Makarovam un viņa grupējumam. Tad viņa gluži kā pamirusi sastinga pie rakstāmmašīnas, pat aizmirsdama noņemt pirkstus no klaviatūras. Ap pusnakti, kad noskaidrojās, ka četru stundu laikā viņa ir pārtulkojusi tikai trīs lappuses, Nastja dusmīgi aizcirta rakstāmmašīnas vāku, sapratusi, ka, pārfrāzējot veco teicienu, ar vienu galvu divos darbos nevar noturēties.

Jau gulta viņa iedomājās, kā gluži neaizsargāta gulēs uz masāžas galda slepkavas Uzdeēkina priekšā, un domās pati sevi pārlaboja: nē, Kaķītis, Damirs un visi pārējie paši savām rokām nevienu nav nogalinājuši. Nogalina pasūtītāji, bet šī kompānija tikai visu organizē un rada vajadzīgo vidi un pēc tam iznīcina pēdas un paslēpj līķus. Viņi visi ir tikai organizētāji un pabalstītāji, dažs labs droši vien arī kūdītājs, piemēram, klientūras vervētāji. Taču tiešu noziegumu izpildītāju starp viņiem nav. Savukārt Makarovam, ja viņš vispār eksistē, nav pat nekā, ko inkriminēt. Ja nu vienīgi vispārēju ideoloģisku virsvadību, bet ej nu to pierādi…

'!•

Nastja visu dienu bija pavadījusi pārdomās, nododamās, saudzīgi izsakoties, mazkustīgam dzīvesveidam, bet Anatolijs Vladimirovičs Starkovs, tieši pretēji, augu dienu skraidīja kā vāvere ritenī, deva rīkojumus, zvanīja pa telefonu, pieprasīja, pieņēma ziņojumus un pateicās, uz ātru roku iekozdams kādu sviestmaizi un aukstas gaļas šķēli. Ja šādu te klusu jaunkundzi noliktu detektīvu aģentūras priekšgalā, tad viņas pakļautība vajadzētu būt ne mazāk par četrdesmit cilvēkiem, Starkovs nodomāja, organizēdams Kamenskas pieprasītās informācijās vākšanu un pārbaudi.

Ap pusnakti uz viņa galda no trīsdesmit septiņām nosauktajām adresēm atradās pārskati par divdesmit divu telpu pārbaudi, kā arī ziņojumi par personām, kas pēdējā mēneša laikā īrējušas sanatorijas kotedžas, un zinās par cilvēkiem, ar ko Ismailovs un Uzdečkins šai dienā bija ticies. Nekā, kas varētu noderēt par atspēriena punktu, neviena pat ne vissīkākā faktiņa. Vēl gan vajadzēja pārbaudīt piecpadsmit adreses, un arī to personu loks, kas īrējušas kotedžas, nebūt nebija pilnībā noskaidrots. Varbūt rīt veiksies labāk.

Ismailovs cauru dienu nosēdēja savā “luksa” numurā, un neviens viņu nebija apciemojis. Uzdečkins līdz pulksten sešpadsmitiem atradās savā darba vietā (to slimnieku saraksts, kurus viņš masēja, ir pievienots), no sešpadsmitiem līdz astoņpadsmitiem viņš apmeklēja slavenā rakstnieka satīrika Rudakova koncertu, bet pēc koncerta devās uz sanatorijas bāru, kur meitenes (ziņas par meiteni ir pievienotas) sabiedrībā nosēdēja līdz pulksten divdesmitiem un trīsdesmit piecām minūtēm, un pēc tam kopā ar meiteni aizgāja uz savu dzīvokli. Meitene no Uzdečkina aizgāja ap pulksten divdesmit trijiem, bet viņš pats palika mājās. Visus, ar ko viņš tikās koncertā un bārā, fiksēt neizdevās. Nekāda dižā informācija tā nebija.

Anatolijs Vladimirovičs Starkovs atšķirībā no lielākās daļas savu paziņu neizcēlās ar īpaši emocionālu raksturu. Viņš reti kad dusmojās un gandrīz nekad ne uz vienu neapvainojās. Viņam bija svešas tadas jutās kā īgnums, un viņš nezināja, kas ir skaudība. Toties viņš loti labi saprata, ko nozīmē godavārds, pienākumi un saistības.

Iestājies Deņisova dienestā, viņš reizi par visām reizēm bija izvēlējies savu cclu dzīvē un neuzskatīja par iespējamu pēc tam tērēt laiku savas rīcības vērtēšanai no morāles viedokļa. Ja Burgundijas Eds ir pateicis, ko vajag izdarīt, tātad viņam, Slarkovam, tas arī ir jāizdara un viņam nav nekādu tiesību domāt, vai viņam tas patīk vai ne. Domāt vajadzēja agrāk, domāt vajadzēja tad, kad viņš, vel jauns Valsts drošības komitejas virsnieks, atradās izvēles priekšā. Izdarīt šo izvēli viņam nebūt nebija viegli, ne vienu vien mēnesi viņš bija visu apsvēris, pirms pieņēma Deņisova piedāvājumu. Taču, pieņēmis lēmumu, viņš sevi neuzskatīja par tiesīgu skatīties apkārt un nosodīt vai vērtēt citus cilvēkus un to rīcību. Kā strauss iebāž galvu smiltīs, tāpat arī Starkovs bija norobežojies no visas pasaules, sašaurinājis to līdz Deņisova samaksāto pienākumu izpildīšanai. Tāpēc, kad viens no viņa tuvākajiem palīgiem šodien bija pateicis: “Nu gan laiki ir pienākuši! Mūs jau komandē kaut kāda smurgule!” — izlūkdienesta priekšnieks pat nesaprata, ko palīgs ar to domā. Neviens nevienu nekomandē, ir tikai atradies cilvēks, kurš zināmu apstākļu pēc zina labāk, ko un kā vajag darīt. Parastās situācijās šis cilvēks mēdz būt viņš pats, taču gadās, ka arī citi. Tas arī ir viss. Bet teikt, ka Kamenska ir “smurgule”, — tās ir tīrās muļķības. Viņa ir loti nopietna, loti apdomīga un ļoti pievilcīga jauna sieviete. Uz fotogrāfijas, ko Šahnovičs bija Starkovam iedevis tūlīt pēc Kamenskas ierašanās sanatorijā, vina patiešām izskatījas visai briesmīgi, taču Anatolijs Vladimirovičs nekad nebija īpaši uzticējies fotogrāfijām. Bet dzīvē vina ir gandrīz vai skaistule. Un viņš nepavisam nejūtas pazemots, sadarbojoties ar Kamensku, gluži pretēji, tieši viiiš, Starkovs, pirmais ierosināja izmantot Kamenskas pakalpojumus, jo tas nāk lietai par labu.

Starkovam patika, ka šorīt Kamenska bija sākusi runāt par neizpildīto solījumu, viņš cilvēkos loti augstu vērtēja dotā vārda turēšanu. Un vēl sirds dzijumos viņam pret Anastasiju Kamensku mājoja tik tikko manāmas pateicības jutās par to, ka vina ar troksni bija padzinusi Levu Repkinu. Nē, Denisova izlūkdienesta priekšnieks nu nepavisam nebija tik loti aukstasinīgs. Tomēr bija cilvēki, pret kuriem viņš izjuta klaju nepatiku.

13.   Nodaļa . ČetrpadsmitĀ diena

Nākdama atpakaļ no brokastīm, Nastja hallē atkal ieraudzīja Igorjoku, kurš acīmredzot tomēr bija zaudējis cīņu ar Lista rapsodiju un nu ieradies uz papildu nodarbību.

—  Nu, jaunais ģēnij, tu kavē skolu? — Nastja viņu paķircināja.

— Sveicināti! — zēns priecīgi iesaucās. — Mums šodien tik un tā pirmā stunda ir fizkultūra, bet otrā — botānika. Un uz trešo stundu es jau paspēšu.

— Un kas tad jums šodien ir trešā stunda? — Nastja stingri pavaicāja.

—  Matemātika. Matemātiku es nekad nekavēju.

—  Bet botāniku tātad var kavēt?

— Eh, ko nu tur, — Igors nicīgi atmeta ar roku, — botānika nav vīriešu nodarbošanās. Taurenīši un ziediņi, auglenīcas un putekšņlapas, viena vienīga garlaicība!

—  Un matemātika tātad ir vīriešu nodarbošanās?

Protams. Matemātika, fizika, ķīmija, vēsture — īstam vīrietim tas viss ir jāzina.

—       Ko tu neteiksi! Nastja apsēdās uz krēsla viņam blakus.

—   Tev gan ir interesants viedoklis. Un kas vēl ir jāzina un jāprot īstam vīrietim?

—  ļāorientējas automašīnās un ieročos, — jaunais mūziķis pārliecināti atbildēja. — Jo ir taču tādi, kas nespēj atšķirt volvo no mersedesa.

“Ka, piemēram, es,” Nastja klusībā tūlīt pat viņam atbildēja. “Taču es, par laimi, neesmu vīrietis, citādi tu mani necienītu. Es arī nevaru atšķirt BMW no opela…”

— Vai jums ir slikti? — Zēna balsi Nastja dzirdēja ka caur vati. — Es pasaukšu kādu palīgā… Jūs esat tik bāla!

Viņai bija vajadzīga milzīga piepūle, lai papurinātu galvu un uzmanīgi pieceltos kājās.

— Mans numurs ir tepat blakus. Es tūlīt apgulšos, un viss pāries.

Nastja nejuta grīdu sev zem kājām, apkārt viss peldēja un griezās, viņa ilgi nevarēja trāpīt atslēgu duivju slēdzenē un, iegājusi numurā, sabruka gultā.

Medicīnā to dēvē par “asinsvadu krīzi”.

Nastja neieslēdza telefonu un palaida garām sarunu ar Starkovu bez ceturkšņa vienpadsmitos. Viņa atcerējās, ka Starkovam ir jāzvana, taču nebija spēka piecelties. Neprognozējamie asinsvadi atkal bija viņu nodevuši pašā atbildīgākajā brīdī.

$ $ #

Nevarēdams norunātajā laika Nastju sazvanīt, Starkovs atkārtoti mēģināja to izdarīt ik pec piecpadsmit minūtēm, līdz viņu pārņēma nelāga sajūta. Tad viņš piezvanīja Šahnovičam.

— Žeņa, steidzīgi noskaidro, kur ir Kamenska!

*  * *

Piesardzīgi pagrūdis duivis, Žeņa saprata, ka tās ir aizslēgtas.

Viņš sameklēja piecsimt trīspadsmitā numura atslēgas dublikātu un atslēdza duivis.

Nastja gulēja nekustīgi un bija balta kā sniegs. Pat viņas loti gaišas acis uz mironlgi bālās ādas fona izskatījās tumšas. Žena ne velti sanatorijā bija pavadījis gandrīz četrus mēnešus. Kādu brīdi paturējis Nastjas roku pie plaukstas pamatnes, viņš bez atļaujas atvēra naktsskapīti un, ieraudzījis vairākas ampulas ožamā spirta, ar gandarījumu saprata, ka nav kļūdījies, nosakot diagnozi. Turpat naktsskapīti viņš atrada arī neatvērtu tējas paciņu.

Ožamais spirts un stipra, karsta tēja, kam Žena dāsni bija pielicis sešus graudiņus cukura, Nastju uzmundrināja.

— Es jūtos labi, — viņa sacīja, — vienīgi mani ir pārņēmis tik milzīgs vājums, ka nevaru noturēties kājās.

—  Kur ir telefons?

—  Ceļasomā, zem gultas.

Šahnovičs pieslēdza aparātu un uzgrieza Starkova telefona numuru. Pārmijis ar viņu dažas frāzes, Žeņa pasniedza klausuli Nastjai.

— Anatolij Vladimirovič, — cīnīdamās ar vājuma izraisīto elpas trūkumu, viņa sacīja, — es beidzot esmu sapratusi. Mēs visu esam darījuši nepareizi. Pareizāk sakot, es esmu darījusi nepareizi. Un sajaukusi arī jums galvu. Vajag pārbaudīt vēl divas lietas. Vienu pārbaudīšu es pati, bet otru vajadzēs pārbaudīt jums. Vakarā es jums pateikšu, kas ir Makarovs.

Žeņa pirmo reizi mūžā saprata, ko nozīmē teiciens “nomirt darba vietā”.

•!" "Jc Jp

Pirms nosūtīja Kamenskai pārskatu par viņas pēdējā lūguma izpildes rezultātiem, Starkovs sarakstu parādīja Eduardam Petrovičam.

— Es neko nesaprotu. — Deņisovs paraustīja plecus un, divas reizes pārlasījis papīra lapu, nolika to uz galda. — Kāpēc viņai tas ir vajadzīgs?

—  Bet sarakstiņš ir interesants, vai ne? — Starkovs domīgi atsaucās. — Līdz šim brīdim nevaru saprast, kāpēc jūs tajā neesat minēts. Tur būtu jusu īstā vieta, vai jums tā nešķiet?

— Nešķiet vis, — Deņisovs asi viņu pārtrauca. — Man ari šeit nav slikti. Es dzīvoju tā. kā man ir ērti, nevis tā, ka to prasa sabiedriskais stāvoklis. Nosūti sarakstu uz sanatoriju! Tā meitene zina, ko dara.

❖ *

Uz vakara pusi Nastju jau bija pavisam atlabusi. Žcņa bija atsūtījis pie viņas medicīnas māsu. tā izdarīja injekciju, pēc divām stundām — vēl vienu un ar zvērestu apsolīja līdz nākamajai dienai ārstam Mihailam Petrovičam neko nestāstīt.

*  * *

Nastja rūpīgi uzkrāsojās, pārvērzdama līdz nepazīšanai savu seju, uz kuras kā uz baltas papīra lapas varēja uzzīmēt visu ko, sākot ar nevainīgu eņģelīti un beidzot ar sievieti vampīru. Viņa ilgi un piekasīgi izvēlējās apģērbu, līdz beidzot izvēle apstajās pie melnām, šaurām biksēm un melna, pieguloša krekliņa, lai izceltu va|ā palaistos garos, gaišos matus. Rotaslietas Nastja nebija paņēmusi līdzi un tagad to no visas sirds nožēloja, — smalka sudraba ķēdīte uz melnā krekliņa matētā fona būtu īsti laikā. “Ko nu vairs, kā ir, tā ir,” viņa nosprieda, ar resno smaržu “Climat” flakona aizbāzni pieskardamās kaklam un matiem.

Nastja nebija pārliecināta, ka uzreiz atradīs Damiru, tomēr cerēja, ka veiksies. Vajag taču dzīvē eksistēt līdzsvara likumam — ja viņa ir pieļāvusi tik daudz k|ūdu un pārrēķināšanos, tad piedevām nevar vēl arī neveikties. Tas nu gan būtu netaisnīgi.

Un viņai patiešām veicās, kaut arī ne uzreiz. “Luksa” numurā Damira nebija, taču Nastja viņu atrada bārā. Ismailovs dzēra konjaku, tomēr, spriežot pēc visa, šo pasākumu bija iesācis tikai nesen, jo piedzēries vēl nebija. Nu, Nastasja, uz priekšu, gaitu aizņemsimies no vienas aktrises, balsi — no otras, bet smaidu — no trešās. īstajai Nastjai Kamenskai šodien šeit nav ko darīt, viņa ir palikusi piecsimt trīspadsmitajā numurā.

— Sveicināts, mīļais!

Viņa maigi noskūpstīja Damiru uz vaiga un apsēdās viņam pretī pie galdiņa. Ismailovs, atbalstījis zodu uz plaukstām, klusēdams ilgi pētīja Nastjas seju, it kā kaut ko apsvērdams.

— Tātad man tomēr ir bijusi taisnība, — viņš beidzot noteica.

—  Kādā ziņā?

— Ka tu esi liekule. Man jau sen bija tādas aizdomas. Izlikies par nelaimīgu, neglītu vecmeitu. Un visu šo laiku slepus par mani uzjautrinājies, vai ne?

— Jā. Tu, Damir, no sievietēm neko nesaproti. Tu paļaujies tikai uz savām acīm, kaut gan to var arī saprast, tu taču esi kinorežisors. Tev ir svarīgs vizuālais iespaids. Tikai nedusmojies, lūdzu!

— Tātad kas ar tevi pēkšņi ir noticis? Tik daudzu dienu laikā tu pirmo reizi pati esi pienākusi man klāt, agrāk man vajadzēja skriet tev pakal un pierunāt kā pēdīgajam muļķim. Vai tu esi mainījusi savu attieksmi pret mani?

— Ne jau tas ir svarīgi. Man bija nepatikšanas, tu to loti labi zini. Tagad tās veiksmīgi ir atrisinājušās. Tāpēc arī es atnācu pie tevis.

—  Kādēļ? Tu gribi iet uz manu numuru?

Nē. Es gribu tevi palūgt, lai tu man uzspēlētu.

—  Ko?

No pārsteiguma Damirs neveikli parāva roku ar tajā sažņaugto glāzīti, un daži konjaka pilieni izšļakstījās uz galda.

—  Es gribu, lai tu man uzspēlētu, — Nastja atkārtoja. — Tu taču esi mūziķis, komponists. Es redzēju tavu filmu un dzirdēju tevis sacerēto mūziku, un man tā patika. Kinozālē ir klavieres. Kāpēc tu nevarētu man sagādāt šo baudījumu?

— Patiešām, kāpēc gan ne? — Damirs rūgti pasmīnēja. — Nekam citam jau es vairs neesmu derīgs, varu vienīgi būt tapers, kas spēlē klavieres, pavadot tavus pārdzīvojumus. Vismaz pārdzīvojumi tev ir īsti, vai arī tie ir viena vienīga liekulība?

—  īsti, par to vari nešaubīties.

Klusēdami, gluži kā sveši cilvēki, viņi aizgāja līdz kinozālei. Da mirs uzkāpa uz skatuves, atvēra klavieru vāku, noregulēja zemāk krēslu, kas pēc Igorjoka nodarbības bija uzskrūvēts pārāk augstu,

un nospēlēja dažus akordus, lai pārbaudītu, vai instruments nav noskaņojies. Nastja izvēlējās sev vietu pirmajā rindā, tuvāk klavierēm.

— Un ko lai tev nospēlē, liekulīgā Anastasija? — Ismailovs zobgalīgi apvaicājās. Kaut ko no populārās klasikas? Vai arī tu dod priekšroku džezam?

— Improvizācijas. Tu vari?

Varu. Es visu varu. Tapers visam dzīves situācijām. Par kadu tēmu pavēlēsiet?

Nospēlē par mani! Par to, ka sākumā es biju nomākta un iebiedēta, jo man bija nepatikšanas un es nezināju, ar ko tas viss beigsies. Bet pēc tam nāca atvieglojums un es pārvērtos, k|uvu brīva un mierīga.

— Kā pavēlēsiet, kundze.

Damirs sāka spēlēt un Nastja — klausīties. Ne jau tā, kā mūziku klausās īsti melomāni, ne tā, kā parasti klausījās arī viņa pati, gremdēdamās skaņās un ļaudama tām vest sevi līdzi citā pasaulē. Nastja Damira mūziku klausījās kā analītiķe, salīdzinādama viņa improvizāciju ar to, ko jau bija dzirdējusi gan filmā, gan no mazā Vlada paņemtajā kasetē. Un vienlaikus izjuta prieku un sāpes, gan tāpēc, ka viņas pieņēmums apstiprinājās, gan tāpēc, ka šis pieņēmums bija patiešām briesmīgs. Visi dažādo krāsu un dažādo izmēru riņkīši, kas haotiski bija izmētāti pa grīdu, cits pie cita savērās uz serdeņa, gluži kā bērnu rotalu piramīdā, un aizpildīja to gandrīz līdz pašai augšai. Tātad viņa ir izvēlējusies pareizo serdeni.

Damirs pabeidza muzikālo frāzi un noņēma rokas no klaviatūras.

— Vai pietiks?

— Pietiks, paldies!

Nastja piecēlās un, ne vārda neteikdama, pa eju starp krēslu rindām devās uz izeju no zāles. Viņa ne reizi nepagriezās atpakaļ un arī neuzzināja, ar kādu sejas izteiksmi Damirs Ismailovs noskatījies viņai nopakaļ. Un Nastja būtu ārkārtīgi pārsteigta, ja uv zzinātu, ka viņa acīs bijušas skumjas.

*  Ј #

Tajā dienā Anatolijam Vladimirovičam vajadzēja zvanīt pulksten deviņos vakarā. Līdz tam laikam Nastja no tālredzīgā Sahnoviča jau bija saņēmusi jaunu sarakstu, nesalīdzināmi īsāku par iepriekšējo. Vina to pārlasīja un sajuta sāpīgu dūrienu krūšu ap vidū. Vēl viens rinkītis bija iegūlis savā vietā uz serdeņa un iekļāvies kopējā konstrukcijā.

— Pārbaudiet, lūdzu, saraksta astoņpadsmito numuru! — viņa palūdza Starkovu.

Klausule bija dzirdama papīru čaukstoņa — Starkovs šķirstīja kopiju, kas atradās viņam priekšā.

— Astoņpadsmito, vai es pareizi esmu sapratis? Starkova balsī skanēja neviltots izbrīns.

— Jā, astoņpadsmito, — Nastja noteikti sacīja. — Tam, ko mēs meklējam, vajag atrasties tur.

— Labi. Cikos jūs ejat gulēt?

— Es gaidīšu, kad zvanīsiet.

— Tad aizslēdziet durvis un neatvienojiet telefonu!

* *St *

Devis nepieciešamos rīkojumus, Starkovs piezvanīja Deņisovam.

— Man šķiet, ka viņa ir sajukusi prātā, — Anatolijs Vladimirovičs mierīgi paziņoja. — Var pieņemt pilnīgi visu ko, tikai ne to. Es, protams, devu rīkojumu, lai mani cilvēki pārbauda, taču tas ir velti zemē nosviests laiks.

— Viss kas var gadīties, — Eduards Petrovičs izvairīgi atsaucās. — Vina ir pārdzīvojusi vairākas smagas dienas. Jūs taču piekritīsiet, ka viņai nebija viegli tikt skaidrībā ne ar mūsu priekšlikumu, ne ar attieksmi pret Ismailovu. Man šķiet, ka viņi tomēr bija tuvi, tikai viņa to slēpj. Un tad vēl meitenes nogalināšana… Prātā Kamenska, protams, nav sajukusi, taču kaut kas viņas smadzenēs varēja arī saiet uz īso. Nu nekas, gan jau redzēsim.

— Bet ja tā tomēr būs patiesība?

—  Gan jau redzēsim, — Deņisovs atkārtoja. — Nezīlēsim kafijas biezumos.

Pēc divarpus stundām pie Starkova atbrauca viņa palīgi, kas bija pārbaudījuši “astoņpadsmito numuru”. Viņi vēl nepaspēja neko pateikt, tomēr Anatolijs Vladimirovičs pēc viņu sejas izteiksmes jau bija visu sapratis. Klausoties ziņojumu, viņam no šausmām šermuli skrēja pār kauliem. Neko tādu viņš nebija spējis iedomāties pat pašos pārdrošākajos minējumos.

— Un vēl mēs atradām šo te, tajā istabā, kur stāv aparatūra, tā bija aizkritusi aiz dīvāna.

Starkovs grozīja rokās elegantu sudraba matu sprādzi ar mazu ceriņvioletu Ķīnas pērļu rozīti. Viņš zināja, kam šī matu sprādze pieder. Ko gan lai tagad ar to visu iesāk? Neko tādu saimnieks nepārcietīs…

*  * #

Lampiņa uz klausules iedegās pēc pusnakts. Nastja nekavējoties atbildēja, gaidot zvanīšanu, viņa nekur nebija radusi mieru un nebija novērsusi skatienu no telefona.

— Izrādās, jums ir taisnība, — Starkova balss skanēja mazliet dobji un nedroši. — Taču ir viens apstāklis… Es gribētu ar jums aprunāties. Kā mēs to varētu izdarīt?

— Es nezinu…

Nastja negaidīti apjuka. Viņa pēkšņi saprata, ka sirds dziļumos gribējusi dzirdēt pavisam ko citu. Loģika nemitīgi atkārtoja un diktēja vienu, bet emocijas tam pretojās un alka pēc atspēkojuma. Cik žēl!

— Vai to nevar atlikt līdz rītam? — viņa pajautāja.

— Nav vēlams. No rīta jūs gaida Deņisovs. Līdz tam laikam man ir jāzina, ko viņam teikt.

— Labi, — Nastja nopūtās, — sūtiet šurp automašīnu!

— Pēc desmit minūtēm pie galvenajiem vārtiem. Automašīnas numurs būs piecdesmit septiņi — astoņdesmit trīs.

14.   Nodaļa . piecpadsmitĀ diena

Starkovs aizveda Nastju uz greznu dzīvokli, kas bija domāts Pilsētā iebraukušajiem Denisova viesiem, kuri kaut kādu iemeslu pēc nevēlējās vai kuriem nepatika dzīvot viesnīcās.

Problēma Starkovam bija patiešām nopietna.

— Ko lai es daru, Anastasija Pavlovna? Teikt Deņisovam par mazmeitiņu vai noklusēt?

— Bet vai jūs esat pilnīgi pārliecināts?

— Es ne mirkli nešaubos. Matu sprādze ir unikāla, taisīta pēc individuāla pasūtījuma. Es pats ar to nodarbojos. Eduards Petrovičs to uzdāvināja Verai četrpadsmitajā dzimšanas dienā.

— Vai viņa varēja to atdāvināt kādam citam? Varbūt kādai savai draudzenei?

— Diezin vai. Deņisovu ģimenē pret dāvanām izturas loti godbijīgi. It īpaši jau pats saimnieks. Pastāvīgi apvaicājas: “Kāpēc tu nenēsā to, ko es tev uzdāvināju? Tev nepatīk?” Nē, Vera to neuzdrošinātos.

— Toties viņa ir uzdrošinājusies daudz ko citu, — Nastja nežēlīgi sacīja. — Kāpēc gan cilvēki ir tik akli attiecībā pret saviem tuviniekiem? Mēs vienmēr nez kāpēc esam pārliecināti, ka pazīstam viņus kā raibus suņus, bet pēc tam šī mūsu pārliecība izvēršas traģēdijā.

— Nē, — Starkovs pārliecināti atkārtoja. — Vectēva dāvanu Vera varēja pazaudēt vienīgi nejauši. Viņa ir jauka, labsirdīga meitene, tikai kāds nelietis viņu ir ievilcis savos tīklos.

— Ka tik nav tas students, ar kuru Verai ir romāns? — Nastja pavīpsnāja. — Ja viņa patiešām ir jauka un labsirdīga meitene, tad par šādu soli varēja izšķirties aiz mīlestības, lai palīdzētu viņam nopelnīt naudu. Bet viņš meiteni izmantoja. Lūk, vēl viens Makarova komandas loceklis.

— Un tomēr, Anastasija Pavlovna, — Starkovs uzstājīgi atkārtoja, — kā jūs man ieteiksiet rīkoties?

— Klusēt. To studentu atrodiet pats, un ar Veru ari parunājiet pats! Tālāk — atkarība no situācijas. Bet pagaidām klusējiet.

— Paldies. — Starkovs atviegloti nopūtās.

— Par ko?

—Es pats arī domāju, ka Deņisovam par Veru neko nevajag stāstīt. Taču baidījos, ka jūs uzstāsiet.

— Anatolij Vladimirovič, kāpēc gan lai es uzstātu? Tas uz mani nepavisam neattiecas. Jūs gribējāt Makarovu — jūs viņu dabūjāt. Viss pārējais tā vairs nav mana darīšana.

— Ko no jums var zināt! — Starkovs iesmējās. — ļūsu smadzenēs norisinās tik nesaprotami procesi, ka uzminēt jūsu domu gailu nav iespējams. Vai maz kas jums var ienākt prātā! Starp citu, es jau uzreiz gribēju to pateikt, bet nevarēju saņemties, — jūs šodien izskatījāties neiedomājami skaista.

— Es centos. — Nastja pateicīgi viņam uzsmaidīja. — Atbil dēšu jums ar pretkomplimentu — man bija loti patīkami ar jums sadarboties. Es jūs noslogoju ar veselu kaudzi idiotisku uzdevumu, bet jūs nekurnēdams tos visus izpildījāt un pat ne reizi nepajautājāt, kāpēc man las ir vajadzīgs. Tas liecina, ka jūs man uzticējāties un bijāt pārliecināts par to, ka es zinu, ko daru. Pie manis darbā ta nemēdz būt.

— Jāatzīslas, Anastasija Pavlovna, ka bija viens brīdis, kad es sāku šaubīties. Un pat pateicu to Eduardam Petrovičam. Bet viņš man atbildēja — ta meitene zina, ko dara. Tā ka jūsu komplimentu neesmu pelnījis es. Es saprotu, ka ir muļķīgi to vaicāt, tomēr… Starkovs apklusa, nevarēdams sadūšoties un turpināt.

Jautājiet, jautājiet vien! Mums šeit visu nakti jāīsina laiks. Gulēt es tik un tā nevaru, tāpēc labāk parunāsimies.

— Kā jums tas ienāca prātā?

— Zēns palīdzēja. Pateica, ka īstam vīrietim ir jāorientējas automašīnās un ieročos.

— Pareizi teicis, — Starkovs piekrītoši pamāja ar galvu.

— Droši vien. Vai jūs, piemēram, varat atšķirt mersedesu no volvo?

— Pats par sevi saprotams.

— Bet “TT” pistoli no “Bērētas”?

— Nu, protams, tas taču ir elementāri.

— Bet “Valteru” no “Makarova” pistoles?

— Ak Kungs! — Starkovs novaidējās.

*  * #

Eduards Petrovičs Deņisovs nespēja noticēt savām ausīm, kad Nastja un Starkovs, no rīta atbraukuši, viņam izstāstīja par Regīnas Arkadjevnas Valteres mitekli.

— Bet es taču pats visiem spēkiem aizstāvēju domu par labdarības pasākumu, lai viņai piešķirtu dalu trīsstāvu savrupmājas! Pedagoģei, kas iemantojusi vispārēju cieņu un izaudzinājusi tik slavenus mūziķus, ir jābūt miteklim, kur pietiek vietas klavierēm, kur var nodarboties ar skolniekiem. Viņai jādzīvo pienācīgos apstākļos un nav jāraizējas par to, ka mūzika traucē kaimiņus, kam ir mazi bērni. Es taču pats savām rokām… Un pat naudu remontam piešķīru. Īpaši atgādināju, lai atsūta meistarus un sienas padara skanu necaurlaidīgas. Mans Dievs! Mans Dievs!

— Par vēlu atlapāties, — Nastja sacīja. — Viņa jau bija pazemota un garīgi sakropļota. Būdama ģeniāla pedagoģe un komponiste, viņa tika atraidīta, jo nevienam nepalika viņas seja un klibošana. Mūsu valstī nez kāpēc pret invalīdiem neprot izturēties kā pret vienlīdzīgiem. Jūs sagādājāt viņai pienācīgu dzīvi, tomēr, pirmkārt, par vēlu un, otrkārt, tikai daļēji. Viņai vajadzēja daudz naudas, loti daudz. Viņa par to stāstīja manam kolēģim no Maskavas. Nauda bija vajadzīga, lai varētu brīvi nodarboties ar mūziku un ar savu vecuma nespēku nejustos nevienam par apgrūtinājumu. Tiesa, manam kolēģim viņa apgalvoja, ka pelna ar stundām. Bet pēc tam es gluži nejauši noklausījos sarunu, pēc kuras sapratu, ka naudu par savām mūzikas stundām viņa neņem. Viņa nodarbojas bez maksas, taču vienīgi ar tiem bērniem, kuri patiešām mīl mūziku. Savukārt nauda viņai nak no kāda cita ienākumu avota.

— Bet kāpēc tieši no šāda? Kāpēc (ik briesmīgs naudas pel nīšanas veids?

Tāpēc, ka viņa nevienu neieredz un mums visiem atriebjas. Jums nebija vajadzīga mana māksla? Jūs negribējāt klausīties un atzīt manu mūziku? Tad saņemiet, ko gribējāt, es tik un tā to sacerēšu, un manas mūzikas pavadībā mirsiet jūs un jūsu tuvinieki. Sākumā es domāju, ka mūziku raksta Ismailovs pats. Pēc tam kad aizdomas kļuva pārāk spēcīgas, es viņu palūdzu nospēlēt kādu improvizāciju un pārliecinājos, ka tādu mūziku kā tajā kasete, kas bija paredzēta filmai ar Svetlanas nogalināšanu, viņš nekad nespētu sarakstīt. Pavisam cits līmenis. Viņš, bez šaubām, ir talantīgs, taču nav ģeniāls. Bet to mūziku bija sacerējis ģēnijs. Un viņš pats taču arī man neskaitāmas reizes bija atkārtojis, ka Regīna ir ģeniāla, bet es to visu laiku laidu gar ausīm. Un bija vēl viens atgadījums, kuram es nepievērsu vajadzīgo uzmanību. Būtu es to atcerējusies laikus, iespējams, ka Svetlana vēl būtu dzīva. Nevaru sev to piedot.

— Kāds atgadījums?

— Es stāvēju uz balkona un dzirdēju dalu Valteres un Damira sarunas. Runa bija par kaut kādu filmu. Es atgriezos savā istaba, bet viņi acīmredzot bija dzirdējuši, ka noklaudz balkona durvis, un Regīna tūlīt pat atdrāzās pie manis — it kā lai mani iepazīstinātu ar savu skolnieku. Patiesībā viņi mēģināja noskaidrot, vai es neesmu dzirdējusi kaut ko tādu, kas mani varētu uzvedināt uz nevajadzīgām domām. Un pēc tam Ismailovs visu laiku meloja. Es to manīju, taču centos nepievērst tam uzmanību. Tagad, redz, to atceros, un iznāk, ka visi viņa meli iekļaujas shēma. Neskaitāmi sīkumi dūrās acīs, bet es nevēlējos tos redzēt. Piemēram, tajā vakarā, kad nogalināja Alfjorovu, Regīnai sasāpejas kāja un Uzdečkins speciāli ienāca pie manis palūgt, lai es viņu pieskatu un palīdzu, ja tas būs nepieciešams. Bet tajā laikā kāds slaistījās apkārt pa sanatoriju, un no tikšanās ar šo kādu viņi gribēja mani pasargāt, tāpēc gluži vienkārši “piesēja” pie slimās kaimiņienes. Es domāju, ka tas bija tieši tas cilvēks, kura līķis pagrabā nokļuva pēdējais. Viņš vienīgais no visiem nogalinātajiem ir vīrietis, visas pārējās ir sievietes un meitenes. Jūsu Galvenajai iekšlietu pārvaldei tagad pietiks darba veselam gadam.

Nastja apklusa. Viņa spilgti iztēlojās Regīnas Arkadjevnas mājas pagrabu, no kura nesīs ārā iecementētos līkus, un nodrebinājās kā no aukstuma.

Viņa, muļķe tāda, bija baidījusies no Deņisova un viņa mafijas. Bet vai tad viņi ir briesmīgi, ja zemes virsū dzīvo tādi…

— Eduard Petrovič, paņemiet, lūdzu, man uz rītdienu biļeti, — Nastja palūdza. — Es gribu braukt projām.

*  # *

Žeņa Šahnovičs rūpīgi novietoja Nastjas bagāžu guļamvagona divvietīgajā kupejā un smalkjūtīgi izgaja uz perona, atstādams viņu divatā ar Deņisovu. Caur loga stiklu Žeņa varēja redzēt, kā kustas viņu lūpas, un viņam šķita, ka viņš pat atšķir atsevišķus vārdus. Lūk, Eduards Petrovičs no kabatas portl'ela izņem biļeti un noliek uz galdiņa. Lūk, viņu lūpu kustības top lēnākas, iestājas neveikls klusums, un abu sejas klust saspringtas. Deņisovs pamāja ar galvu un paspēra soli uz durvju pusi — taisījās iet projām. Kamenska viņam kaut ko pateica nopakaļ, acīmredzot kaut ko negaidītu, jo Deņisovs strauji pagriezās atpakaļ, Nastja paspēra soli viņam pretī un maigi noskūpstīja viņu uz vaiga. Abi pasmaidīja, taču šis smaids nez kāpēc bija skumjš…

Sagatavota iespiešanai SIA "Tapals". Reģ. apl. Nr. 20115.

Adrese — Daugavgrlvas iela 36—9, Kigā. I V 1007. tālr. 7602672. Noliktavas adrese — JO/.usbaznlcas iela 7a, Rtgā. I.V1050. talr. 7225669. Iespiesta un iesieta tipogrāfijā "Jāņa sēta".

Krievu detektīvliteraturas rakstniece aleksandra marinina iekaro Latviju!

Latviski izdoti kriminālromāni:

"Apstākļu sakritība" "Nozagtais sapnis" "Ļaujiet vaļu bendem" "Melnais saraksts" "Stilists"

"Slepkava pret

paša gribu" "Spēles svešā

laukumā"

i Turpmāk:

"Vīru spēles"

90. gadu Krievijas politiskās un sabiedriskās dzīves spogulis, dažādu grupējumu cīņa par varu un ietekmes sfērām.

izdevniecība

Tapais

"Darbiniet motoru, Vatson, laiks braukt!" Šerloka Holmsa un doktora Vatsona draugi būs priecīgi uzzināt, ka abi joprojām ir pie labas veselības un veiksmīgi turpina risināt kriminālmiklas. To apstiprina izdevniecība "Tapals" un piedāvā lasītājiem pirmoreiz latviski tulkotus Artura Konana Doila stāstus krājumā "Viņa atvadu sveiciens".

"Ja manam draugam Vatsonam iešaujas prātā kāda ideja, viņš ir ļoti neatlaidīgs. "

Izdevniecībā "Tapals"

Šoreiz Vatsons ielūkojas slavenā detektīva pētīto lietu arhīvā. Tiek celti gaismā seni notikumi, kas atnes Serlokam Holmsam jaunus panākumus, bet lasītājiem lielisku iespēju pavadīt laiku slavenā detektīva sabiedrībā.

Content

Mariņina Aleksandra Spēle svešā laukumā

Prologs . menesi pirms pirmĀs dienas

1.  Nodaļa. pirmĀ un otrĀ diena

2.  nodaļa . treŠĀ diena

3. nodaļa . ceturtĀ diena

5.  Nodaļa .sestĀ diena, kas iesĀkĀs naktĪ

6.  Nodaļa .septĪtĀ diena

7.   Nodaļa . astotĀ diena

8.   Nodaļa . devĪtĀ diena

9.   Nodaļa . desmitĀ dienĀ

10.   Nodaļa . vienpadsmitĀ diena

11.   Nodaļa . divpadsmitĀ diena

12.    Nodaļa . trĪspadsmitĀ diena

13.   Nodaļa . ČetrpadsmitĀ diena

14.   Nodaļa . piecpadsmitĀ diena

Krievu detektīvliteraturas rakstniece aleksandra marinina iekaro Latviju!