Morels Deivids

Akmens brālība

DEIVIDS MORELS

AKMENS BRĀLĪBA

.

.

Prologs DIEVA KAROTĀJI

Tuksneša tēvi Ēģipte, 308. gads.

Romas impērija, līdz nāvei sakauta, izdarīja pēdējo mēģinājumu savākt kopā spēkus, izvēloties kristietību par vienīgo oficiālo reliģiju. Daži kristīgie fanātiķi, vīlušies, ka viņu reliģijā ienāk politika, atteicās no sabiedriskās dzīves un devās uz Ēģiptes tuksnesi, kur dzīvoja alās un tiecās pēc mistiskas savienošanās ar Dievu. Kad par šiem gara vientuļniekiem izplatījās ziņas, viņiem pievienojās citi vīlušies kristieši, nodibinot stingru reliģisku biedrību, kas balstījās uz gavēšanu, lūgšanām un fiziskām ciešanām. Apmēram 529. gadā stingrās tradīcijas, pēc kurām dzīvoja "svētie jukušie", kā viņus daži sauca, sāka izplatīties uz ziemeļiem pa visu Eiropu.

Tā radās mūku ordeņi.

Vecais vīrs no kalniem Persija, 1090. gads.

Hasans Ibnalsabāhs, fanātiskas musulmaņu sektas vadonis, uzskatīja slepkavību par svētu pienākumu, cīnoties pret turku iebrucējiem un viņu sabiedroto-ēģiptiešu kalifu. Viņa slepenās reliģiskās organizācijas slepkavas driz vien izplatījās uz rietumiem līdz S Īrijai, kur katrs viņa sekotājs tika nosaukts par "veco vīru no kalniem". 1097. gadā Eiropas krustneši iebruka Vidējos Austrumos un sāka pāvesta Svēto karu pret musulmaņiem par svētās kapavietas atgūšanu. Protams, šie iebrucēji saistīja "vecā vīra" un viņa sekotāju uzmanību. Šos cilvēkus sauca par hašišiem, tāpēc ka viņi smēķēja hašišu, lai sasniegtu reliģisko ekstāzi un padziļinātu to neprātu, kas viņus sagatavoja iespējamām ciešanām.

Bet vārdu hašiši krustneši izrunāja nepareizi.

Atgriezušies Eiropā, viņi šos cilvēkus sauca par slepkavām1 .

'Asuusin (angļu v.) - slepkava.

Svētais terors Palestīna, 1192. gads.

Kaut gan saule sāka jau rietēt, tuksneša smiltis vēl nebija atdzisušas. Sargu ielenktā, milzīgā telts no smaga buru audekla viegli viļņojās vēja pūsmā. Nogurušie zirgi, kuru sāni spīdēja no sviedriem, sacēla putekļu mākoņus, kad krustneši to mugurās tuvojās no pretējām nometnēm. Katras kolonnas priekšgalā jāja karognesēji ar saviem karogiem: angļi - ar saviem trim zelta lauvām uz sarkana fona, franči - ar zelta liliju uz zila fona. Kaut arī viņus apvienoja svētais mērķis, viņiem bija dziļas domstarpības par abu valstu politiku, jo franči nevarēja samierināties ar to, ka angļiem pieder zeme viņu teritorijā. Šo saspringto attiecību dēļ neviena no kolonnām negribēja ierasties pirmā un gaidīt otru. Uz apkārtējiem pauguriem stāvēja signalizētāji, kas ziņoja par katras grupas virzīšanos tā, lai abas delegācijas sasniegtu telti vienā laikā. *

Kolonnas satikās; katrā bija četri emisāri un viņu pavadoņi. Viņi paskatījās uz kailo kalnu tālumā, kur pie kūpošajām pilsdrupām palika abas armijas. Aplenkums bija bijis grūts, prasījis daudz dzīvību un ildzis gandrīz trīs mēnešus, bet beidzot šeit, Akrā, musulmaņi bija sakauti.

Uz mirkli politiskās domstarpības starp Franciju un Angliju bija aizmirstas. Noguruši, bet apmierināti viņi uzteica cits cita drosmi, apsveica sevi ar uzvaru. Pirmie no zirgiem nokāpa miesassargi, tad - kalpi, kas palīdzēja saviem kungiem. Krustnešu lepnums, kas uzskatīja par pazemojumu gaidīt uz otru, tagad prasīja, lai pretinieku ielaiž pirmo teltī. Šī dilemma tika atrisināta praktiski. Lords, kas atradās tuvāk pie telts, bija ar mieru atstāt savus kalpus ārpusē un ieiet iekšā.

Iegājuši iekšā un aizvēruši telts durvis, krustneši nolika ieročus, noņēma ķiveres un bruņas. Gaiss bija smacīgs. Pēc spožās tuksneša saules viņu acis lēni pierada pie pustumsas. Uz telts sienām no ārpuses krita tumšas sargu ēnas.

Krustneši apskatīja cits citu. Šis bija trešais krusta gājiens uz Svēto zemi; jau agrākie krusta gājieni bija iemācījuši viņiem, ka jāvalkā gari krekli, kas aiztur svīšanu un aizsargā ādu no dedzinošās saules stariem. Krekli bija blāvās krāsās, kas pievelk mazāk siltuma nekā košās krāsas, kuras bija cieņā viņu tēvzemē. Vienīgie krāsu plankumi bija liels, sarkans krusta tēls, kas greznoja krekla priekšpusi, un va- rakrāsas traipi tajās vietās, kur bija uzšļākušās un sažuvušas pagānu asinis.

Vīriem bija bārdas, vaigi iekrituši un grumbaini. Noņēmuši kapuces un atklājuši savus savēlušos matus, viņi dzēra vīnu no kausiem, kas bija viņiem sagatavoti. Ņemot vērā šīs sanāksmes mērķi, būtu bijis prātīgāk dzert ūdeni. Viņiem bija vajadzīgas skaidras galvas. Bet lielās teritorijas dēļ apgāde bija atpalikusi, un vīns, kuru taupīja svinībām, bija vienīgais pieejamais šķidrums. Kaut arī vīri bija izslāpuši, viņi dzēra uzmanīgi. Pagaidām.

Vislielākais un muskuļainākais vīrs, angļu lords, kura prasme rīkoties ar kaujas cirvi bija labi pazīstama, runāja pirmais un runāja vispārpieņemtajā diplomātu valodā - franciski. Viņa vārds bija - Rodžers no Saseksas. "Es ieteiktu vispirms pabeigt mūsu darījumu un tad…" Viņš norādīja uz maizi, olīvām un žāvēto gaļu, kas bija viņiem sagatavoti.

"Piekrītu," sacīja franču kontingenta vadītājs Žaks de Visants. "Vai jūsu karalis Ričards mums nepievienosies?"

"Mēs domājam, ka viņam būs labāk nezināt par Šo tikšanos. Un jūsu karalis Filips?"

"Dažus jautājumus ieteicams apspriest šaurā lokā. Ja vajadzēs, viņam paziņos par to, ko nolemsim."

Viņi labi saprata viens otru. Kaut ari viņiem apkārt bija sargi, ari viņi paši bija sargi, tikai augstākā līmeni. Viņu uzdevums bija nodrošināt savu karaļu sargāšanu. Lai to veiktu, bija vajadzīgs vesels tīkls informatoru, kuri ziņoja pat visnenozīmīgākās baumas par sazvērestībām. Bet šīs baumas reti kad tika atstāstītas Ričardam vai Filipam. Tas, ko karalis nezināja, viņu neuztrauca un nelika viņam domāt, ka drošības dienests nepilda savus pienākumus.

"Nu tad ļoti labi," teica anglis Viljams no Glosteras, "ierosinu sākt."

Grupas garastāvoklis pēkšņi mainījās. Pirms mirkļa krustneši vēl apzinājās savu franču vai angļu piederību, turpretī tagad viņu nacionālā konkurence izzuda. Viņi juta kopīgu saikni, piederību īpašam goda kodeksam.

Klusēšana. Slepenība.

Anglis Rodžers no Saseksas turēja rokā ādas vākos iesietu un apzeltītu Bībeli, kuru viņa zemes mūki bija viņam pārrakstījuši. Viņš to atvēra. "Daniēla grāmata," viņš paskaidroja. "Tā vieta, kur Daniēls nesaka ne vārda, kaut arī viņu draud atdot lauvām saplosīšanai. Tas likās atbilstoši."

Sākās rituāls. Astoņi krustneši nostājās aplī. Visi kā viens viņi svinīgi uzlika labo roku uz Bībeles un zvērēja glabāt noslēpumu.

Atdarinot savus ienaidniekus - un arī tāpēc, ka bija grūti pārvadāt mēbeles, - viņi apsēdās uz grezna paklāja, kuru viņu armijas bija paņēmušas no sakauto musulmaņu pils. Viņi atlaidās uz spilveniem, malkoja vīnu no kausiem un klausījās, ko teica Pjērs de Letangs.

"Kā atbildīgais par šīs tikšanās organizēšanu," viņš teica, "es atgādinu jums, ka sardze stāv diezgan tālu no telts sienām. Ja jūs runāsiet normālā balsī, jūs nedzirdēs."

"Mani palīgi mani informēja par to," atbildēja anglis Boldvins no Kentas.

Francūzis pamāja. "Jā, mani palīgi teica man, ka viņus novēro."

Arī Boldvins pamāja par atbildi. "Bet mani palīgi ziņoja man vēl kaut ko. Jūsu karalis grib atsaukt savu armiju no Ričarda krusta gājiena."

"Vai tiešām?"

Boldvina acis kļuva šauras. "Jā, tā ir."

"Mēs, franči, nedomājam, ka šis krusta gājiens pieder Ričardam."

"Tā iznāk, ja Filips atgriežas Francijā."

"Jā, tā tas ir." Pjērs iemalkoja vīnu. "Jūsu palīgiem ir lieliski informācijas avoti. Un vai viņi jums pateica, kad mūsu karalis gatavojas vest armiju mājās?"

"Divu nedēļu laikā. Filips plāno izmantot to, ka Ričards ir prom no galma. Kā kompensāciju par to teritoriju, kas mūsu valstij pieder Francijā, jūsu karalis apsolījis atbalstu Ričarda brālim, kad tas mēģinās pārņemt Anglijas troni."

Francūzis paraustīja plecus. "Un ko jūs domājat iesākt ar šo informāciju, pat ja tā ir patiesa?"

Boldvins neatbildēja.

"Es cienu jūsu taktu." Pjērs nolika savu kausu. "Viss liecina par to, ka attiecības starp mūsu valstīm drīzumā pasliktināsies. Tomēr padomājiet! Ja nebūtu cīņas, mūsu prasme būtu lieka."

"Un dzīve kļūtu neinteresanta. Mēs atgriežamies pie mūsu tikšanās mērķa," iejaucās Žaks de Visants.

Anglis atliecās.

"Pieņemot, ka jūsu izziņas avotiem taisnība," Žaks teica, "un mēs beidzam krusta gājienu divu nedēļu laikā, mums par nožēlu, neatrisināts paliek viens īpaši svarīgs jautājums. Mēs gribētu jums palīdzēt to atrisināt. Uzskatiet to par atvadu žestu no mūsu kopīgās brālības."

Boldvins uzmanīgi paskatījās uz viņu. "Jūs, protams, domājat par…"

"Jūsu zemes pārstāvja Montferatas Konrādā noslepkavošanu."

"Piedodiet, ka mani pārsteidz jūsu līdzjūtība par angļa drausmīgo nāvi."

"Gandrīz tikpat drausmīga bija mūsu pašu līdzpilsoņa Raimonda de Satilona drausmīgā noslepkavošana."

Turpmākie paskaidrojumi nebija vajadzīgi. Pirms sešiem gadiem pamiers starp krustnešiem un Salāhatdīnu bija izjucis, kad Raimonds de Satilons uzbruka Salāhatdīna māsas karavānām. Šo pārkāpumu nevarēja nokārtot mierīgā ceļā, un tā bija sākusies džihada, lielais musulmaņu karš pret krusta gājienu. Gadu vēlāk, Jeruzalemes aplenkuma laikā, Raimonda galvu atrada uz altāra Svētās kapavietas svētnīcā. Tai blakus gulēja līks duncis.

Kopš tā laika bija notikušas desmitiem līdzīgas slepkavības, un tās sasniedza savu mērķi - iemācīja krustnešu lordus baidīties no tumsas. Iepriekšējā dienā, pēc musulmaņu pils krišanas šeit, Akrā, Montferatas Konrādā galvu pirms uzvaras mises atrada uz altāra. Tai blakus gulēja līks nazis, tas nazis, kuru krustneši bija iemācījušies saistīt ar "veco vīru no kalniem" un fanātiķu kultu.

"Slepkavas!" Rodžers saviebās, it kā gribēdams izspļaut vīnu. "Gļēvuļi. Zagļi, kas nogalina tumsā. Lorda cienīgi ir mirt gaišā dienas laikā kaujā, drosmīgi cīnoties ar ienaidnieku, pat ja ienaidnieks ir tikai pagāns. Šiem ķēmiem nav izpratnes par godu, stāvokli, karotāja lepnumu. Viņi ir nicināmi."

"Mums jārēķinās ar to, ka viņi eksistē," Pjērs de Letangs sacīja. "Un viņiem ir panākumi. Atzīstos, es pieļauju iespēju, ka nākamā galva uz altāra varētu būt manējā."

Pārējie piekrītoši pamāja, domādami to pašu par sevi.

"Un tomēr vienīgais, ko mēs varam darīt, ir nostādīt ap sevi vairāk miesassargu, kad mēs guļam," sacīja Viljams no Glosteras. "Un pat tad šie slepkavas izslīd cauri mūsu vislabākajai aizsardzībai. Liekas, ka viņi prot kļūt neredzami."

"Nepiedēvējiet viņiem pārdabiskas spējas," teica Žaks. "Viņi ir tādi paši cilvēki kā mēs. Tikai labi trenēti."

"Barbaru taktika. Ar viņiem nav iespējams cīnīties," teica Viljams.

"Nezinu gan."

Grupa uzmanīgi paskatījās uz Žaku.

"Vai jums ir kāds priekšlikums?" jautāja Rodžers.

"Varbūt."

"Un tas būtu?"

"Cīnīties ar uguni pret uguni."

"Es tam nepiekrītu," Viljams teica. "Lietot pret viņiem viņu pašu neķītrās metodes? Kļūt par tādiem pašiem gļēvuļiem kā viņi, uzglūnēt viņu vadoņiem miegā? Tas ir nepieņemami."

"Bet tikai tāpēc, ka tas nekad agrāk nav darīts."

Viljams bija satraukts. "Tas ir pretrunā ar karotāju kodeksu."

"Bet šie ķēmi ir pagāni. Necivilizētie," teica Žaks. "Ja viņi ir pārāk primitīvi, lai izprastu godu un cieņu, mums nav jāievēro kodekss."

Šī piezīme atstāja iespaidu. Teltī iestājās klusums, un grupa to apsvēra.

Viljams pamāja. "Atzīstos, ka gribu atriebties par Konrādu."

"Un Raimondu," francūzis atgādināja.

"Es nogalinātu traku suni jebkurā gadījumā," teica kāds cits francūzis un pakratīja dūri.

"Bet šis plāns nav realizējams," Boldvins viņu pārtrauca. "Musulmaņi pazītu jebkuru no mums, ja tas gribētu iejukt starp viņiem. Pat nakts nevarētu noslēpt mūsu balto

ādu."

"Un atcerēsimies," Rodžers piemetināja, "pat ja mēs nokrāsotu ādu tumšā krāsā, mēs nesaprotam viņu valodu un nezinām viņu ieražas. Ja kāds no viņiem mūs uzrunātu, kad mēs pārģērbušies ietu viņiem garām vai izdarītu nepareizu žestu…"

"Es nelieku priekšā iejukt starp viņiem," teica Žaks.

"Ko tad?"

"Nejau mēs. Mēs aizsūtītu kādu no viņiem pašiem."

"Neiespējami. Viņi mūs ienīst. Kur mēs atrastu tādu…"

"Tādu, kurš redz, ka pagānu dzīve ir nepareiza, un kurš ir pievērsies vienīgajam patiesajam Dievam. Musulmani, kas kļuvis par kristīgo."

Angļi bija pārsteigti.

"Jūs gribat teikt, ka pazīstat tādu cilvēku?" jautāja Rodžers.

Žaks pamāja ar galvu. "Benediktiešu klosteri pie Mon- tekasīno-Itālijā."

Nosaukums bija pazīstams. Montekasīno tika nodibināts 529. gadā. Tas bija viens no pirmajiem kristiešu klosteriem, kas radās tad, kad tuksneša tēvu nežēlīgā rīcība izplatījās uz rietumiem no Ēģiptes pa Eiropu.

"Es pieņēmu šī ordeņa viesmīlību vienu nakti ceļā uz Svēto zemi," teica Žaks. "Man ļāva pavadīt ar viņu vienu stundu, un viņam atļāva runāt. Viņa kristīgais fanātisms ir milzīgs. Viņš izdarīs visu tā Kunga dēļ…"

"Mūks?"

"Jā, tiešām."

"Tā ir Dieva zaimošana," teica Viljams. "Likt mūkam slepkavot!"

"Svētā mērķa labā. Kristus Svētās zemes atbrīvošanas dēļ. Atcerieties, ka pats pāvests mums atlaidīs visus grēkus, kurus mēs varētu izdarīt šajā dievišķi iedvesmotajā krusta gājienā. Esmu runājis ar priesteriem, kuri nāca pie mums; viņi ir pārliecināti, ka mūks, par kuru es runāju, saņems no pāvesta grēku piedošanu. Kļūdams par Dieva karotāju, viņš izglābs savu dvēseli. Ja tiesa, ka maniem tautas brāļiem un man jāatgriežas Francijā tuvākajās divās nedēļās, es varētu iekārtoties tā, lai apmestos atkal Montekasīno. Esmu pārliecināts, ka viņš piekristu. Romas un pāvesta svētība būtu nodrošināta."

Krustneši skatījās savos vīna kausos.

Boldvins pacēla acis. "Bet viņš nav apmācīts."

"Viņš labi zina stāstus par slepkavām," teica Žaks. "Un ir dzirdējis par viņu paņēmieniem. Esmu pārdomājis arī viņam noderīgus tehniskus priekšlikumus."

"Cik ilgi vajadzēs viņu gatavot?"

"Tam, ko esmu iecerējis? Trīs mēnešus."

"Es mācījos visu mūžu," sacīja Viljams. "Mums jābūt gataviem uz to, ka viņu var nogalināt."

'7ā, veicot uzdevumu," sacīja Žaks. "Bet vai jūs nesaprotat, ka svarīgs ir pats mēģinājums. Kad pagāni sapratīs, ka mēs un pat kāds, kas agrāk piederēja pie viņiem, esam gatavi mirt par vienīgo īsto Dievu…"

"Viņi gulēs tikpat nemierīgi kā mēs."

Boldvins šķībi pasmaidīja. "Cīnīties pret teroru ar teroru?"

"Mūsu gadījums ir citāds," teica Žaks, "jo mūsu cīņa ir svēta."

Pirmā daļa GRĒKU NOŽĒLOŠANA

Māja ar miroņiem

i

Tā atradās uz ziemeļiem no Kventīnas, Vērmontas štatā. Jūs to varētu ieraudzīt ceturtdaļjūdzes attālumā no lielceļa, egļu ielenkumā, pa labi no kalna virsotnes. Aiz tās bija redzams augsts kalns, biezi apaudzis ar kļavām, kas rudenī lieliski zaigoja koši oranžās, dzeltenās un sarkanās krāsās. Paralēli lauku ceļam pacēlās stiepļu žogs, kas pagriezās taisnā leņķī un nozuda mežā. Jums būtu grūti noteikt, cik lielu teritoriju šis žogs norobežo, jo jūs neredzētu žoga pretējo malu, bet jūs uzminētu pareizi, ja teiktu, ka šis īpašums aizņem vismaz simt akru. Tuvākā celtne - ja nemin to, kuru redzējāt kalnā, - bija automašīnu apkalpes stacija, bet tt> uzreiz nevarēja ievērot, jo tā atradās aiz viena no pagriezieniem līkumotajā ceļā, kas veda uz lielceļu. Un līdz kļavu sīrupa pārstrādes rūpnīcai bija tālāk pārjūdzi.

Tālu. Vientulīgi.

Klusu.

Skatoties uz priedēm apaugušo kalnu, jūs varētu nodomāt, ka pusapslēptā celtne meža ielenkumā ir miljonāra atpūtas vieta, meža patvērums, kur viņš atbrīvojas no biznesa stresiem un pavada laiku izklaidējoties.

Celtne varētu būt arī slēpošanas bāze, kas slēgta līdz sezonas sākumam. Vai ari…

Protams, vienkārši garāmbraucot, jūs nekad neuzminētu, kas tā ir. Pie vārtiem nebija ne plāksnītes, ne past- kastes. Vārtu priekšā karājās resna ķēde, un tie bija noslēgti ar milzīgu piekaramo atslēgu. Aiz vārtiem bija ar nezālēm, krūmiem un šķībām priedēm apaudzis klajums. Ja jūsu ziņkārība būtu ļoti liela, jūs varētu par to jautāt kļavu sīrupa rūpnīcā, bet atbildi tā kā tā nesaņemtu. Rūpnīcas strādnieki, īsti Jaunanglijas iedzīvotāji, labprāt pļāpā ar svešiniekiem par laiku, bet nerunā par sevi vai saviem kaimiņiem. Un viņi arī neko nevarētu pateikt, jo viņi neko nezināja. Par šo vietu klīda dažādas baumas.

2

Ja skatījās no putna lidojuma uz celtni, kas atradās kalnā, izrādījās, ka tā ir daudz lielāka, nekā tas šķita no ceļa. No augšas varēja redzēt arī to, ka tā nebija vienīgā ēka. Aiz priedēm slēpās mazākas mājiņas, kas no trim pusēm ieskāva prāvu zālienu. Ceturto malu veidoja lielā celtne. Zālienu šķērsoja divi celiņi, kuri bija izlikti no baltiem akmeņiem. Celiņu malās auga puķes, koki, krūmi. Viss kopā radīja līdzsvara un kārtības, simetrijas un proporcijas iespaidu un iedarbojās nomierinoši. Mazākās mājiņas atradās cieši cita pie citas un bija pilnīgi vienādas, ar tādiem pašiem stāviem jumtiem kā lielajai mājai.

Lai gan īpašums aizņēma lielu platību, tur varēja redzēt ļoti maz cilvēku. Tālumā kustējās sīka figūra - tur dārznieks uzkopa zālienu. Divi strādnieki novāca ābolu ražu. Ārpus ēku četrstūra, otrā pusē, gaisā pacēlās dūmu strūkla no ugunskura sakņu dārzā. Spriežot pēc lauksaimniecības darbu vēriena, varēja nodomāt, ka šeit dzīvo daudz cilvēku, bet vieta atstāja pamestības iespaidu. Ja šeit būtu viesi, tiem vajadzētu iznākt ārā un papriecāties par jauko, vēso rudens dienu. Lai tādu dienu pavadītu telpās, noteikti bija kāds svarīgs iemesls.

Bet iemītnieku norobežošanās bija viens no šīs vietas noslēpumiem. Kopš 1951. gada, kad nez no kurienes te ieradās celtnieku vienības - tie nebija šejienieši Kventīnas iedzīvotāji lauzīja galvu par to, kas notiek kalnā. Kad celtnieki ierīkoja vārtus un aizbrauca, apkārtnes tenkotāji nenorimās. Viņi atcerējās, ka bija lasījuši par atombumbas izgatavošanu Ņūmeksikā kara beigās. Kā stāstīja, tur valdība tuksnesī uzbūvējusi mazu pilsētiņu. Vietējās pašvaldības cerēja, ka sāksies biznesa uzplaukums, bet viņu cerības neattaisnojās. Dīvaini bija tas, ka ļaudis, kas devās uz šo vietu kalnā, nekad nenāca atpakaļ, tāpat kā tie, kuri bija devušies uz tuksneša pilsētu.

3

Viss komplekss sastāvēja no divdesmit mājiņām, un tās visas bija pilnīgi vienādas. Katrā bija divi stāvi - apakšstāvā atradās darbnīca, kas bija apgādāta ar visiem vajadzīgajiem rīkiem tai nodarbei, kuru mājiņas iemītnieks izvēlējās brīvā laika pavadīšanai. Iespējams, ka kompleksa mājiņās gleznoja, veidoja vai auda, vai strādāja ar koku, vai veica namdara darbus. Tā kā pie katras mājiņas piekļāvās arī neliels dārzs, kas bija norobežots ar mūri, radās iespēja nodarboties arī ar dārzkopību, varbūt rožu audzēšanu.

Bet viena namiņa iedzīvotājs bija izvēlējies vingrošanu un sacerēšanu. Viņš zināja, ka nevarēs koncentrēties, ja viņa ķermenis nebūs labā formā. Savā iepriekšējā dzīvē viņš bija Zena filozofijas piekritējs un zināja, ka fiziskie vingrojumi uztur aktīvu arī prātu. Katru dienu viņš vismaz stundu darbojās ar lecamauklu, svarcelšanu, vingroja un izpildīja foto vai austrumu karamākslas deju soļus. Viņš to visu darīja pazemīgi, necenšoties uzlabot sava ķermeņa uzbūvi, jo saprata, ka ķermenis ir tikai dvēseles instruments. Ikdienas vingrošanas rezultātus maz varēja redzēt. Viņš bija vājš, askētisks, jo ķermenim pietrūka olbaltumvielu muskuļu masas uzaudzēšanai. Viņš atteicās no gaļas. Piektdienās iztika tikai ar maizi un ūdeni. Bija dienas, kad viņš neēda neko. Tāda disciplīna deva viņam spēku.

Sacerēšana kalpoja citam mērķim. Pirmajos mēnešos, kad viņš šeit ieradās, viņam gribējās uzrakstīt par motīviem, kuri bija viņu pamudinājuši te meklēt patvērumu, viņš gribēja izgāzt savu sašutumu, atbrīvoties. Bet izrādījās, ka vajadzība aizmirst ir stiprāka. Lai apmierinātu vēlēšanos izteikties, viņš sāka rakstīt haiku. Varbūt šo izvēli noteica Zena filozofijas ietekme. Viņš rakstīja par tēmām, kuras viņam bija tālas un kurām nebija nekāda sakara ar to, kas viņu satrauca, - par putna dziesmu, par vēja pūsmu. Bet haiku, kas prasa īsu un koncentrētu izteiksmi, lika censties pilnveidot formu, un beidzot viņam šķita, ka neviena viņa haiku nav pilnīga. Viņš atteicās no haiku un sāka rakstīt sonetus Šekspīra un Petrarkas garā. Kaut arī tiem bija dažāds ritms, rindu skaits bija precīzi četrpadsmit. Šī sarežģītā forma viņu aizrāva. Viņu vairāk interesēja, kā viņš raksta, nekā tas, ko viņš raksta. Rakstīdams par sīkām problēmām, viņš aizmirsa lielās, kas viņu mocīja. Viņš centās rakstīt pēc iespējas labāk, netiecoties sasniegt godkārīgus mērķus, bet respektējot formu. Viņš apzinājās, ka viņa soneti ir bezvērtīgi. Varbūt kādā citā kompleksa mājiņā kāds iemītnieks, tāpat kā viņš, nodarbojās ar dzeju. Varbūt tam otram iemītniekam izdevās sacerēt tik brīnišķīgus sonetus, ka tie pārspēja pašu Šekspīru un Petrarku.

Bet tam nebija nekādas nozīmes. Neatkarīgi no tā, ko šo mājiņu iedzīvotāji radīja - gleznas, skulptūras, gobelēnus vai mēbeles -, nekam nebija nekādas nozīmes. Viss bija velti. Kad vīri, kas šos darbus bija veidojuši, nomira, viņus novietoja uz dēļa un apraka kapā, kuram nebija uzraksta. Priekšmetus, kas palika pēc viņiem, viņu drēbes, sonetus, pat lecamauklu iznīcināja. Bija tā, it kā viņi nekad nebūtu eksistējuši.

4

Psihiatrs, kā to varēja sagaidīt, bija priesteris. Viņam mugurā bija tradicionālais melnais tērps ar baltu apkakli. Seja bija grumbaina un pelēka, viņš aizdedza cigareti un paskatījās uz Dreju pāri galdam.

"Vai jūs saprotat, cik nopietns ir jūsu lūgums?"

"Esmu to rūpīgi apsvēris."

"Kad jūs pieņēmāt lēmumu?"

"Pirms trim mēnešiem."

"Un jūs gaidījāt…"

"Līdz šim brīdim. Lai izanalizētu visas iespējas. Dabiski, ka es gribēju būt drošs par savu lēmumu."

Priesteris ievilka cigaretes dūmus un domīgi pētīja Dreju. Viņu sauca par tēvu Heiferu. Viņam bija ap piecdesmit, un viņa mati bija tikpat pelēki kā viņa seja. Izpūtis dūmus, viņš atkal paskatījās uz Dreju.

"Dabiski. Jautājuma otra puse - vai mēs varam būt droši pārjums? Par jūsu pārliecību? Par jūsu lēmuma stingrību?"

"Jūs nevarat būt droši."

"Te nu tas ir."

"Bet es varu būt drošs, un tas ir svarīgi. Tas ir tas, kas man vajadzīgs. Esmu nolēmis iet klosterī un aiziet no visa."

"No kā aiziet? No visas pasaules?"

Drejs neatbildēja.

"Protams, vientuļnieka dzīve ir aiziešana no pasaulīgā," teica tēvs Heifers un paraustīja plecus. "Bet ar negatīvu attieksmi nepietiek. Jums vajadzīgs arī pozitīvs motīvs. Jums vajag meklēt, ne tikai bēgt."

"Es arī meklēju."

"Patiešām?" Priesteris sarauca uzacis. "Ko?"

"Pestīšanu."

Tēvs Heifers vēlreiz izpūta dūmus un vērtējoši paskatījās uz viņu. "Apbrīnojama atbilde." Viņš nokratīja cigaretes pelnus metāla pelnutraukā. "Jau gatava, tik viegli izteikta. Vai jūs jau sen pievērsāties reliģijai?"

"Pirms trim mēnešiem."

"Un agrāk?"

Atkal Drejs neatbildēja.

"Jūs esat Romas katolis?"

"Mani kristīja šajā ticībā. Mani vecāki bija diezgan reliģiozi." Viņš pēkšņi atcerējās, kā tie bija miruši, un juta kamolu kaklā. "Mēs bieži gājām uz baznīcu. Uz misi. Es saņēmu sakramentu līdz pat konfirmācijai, un jūs zināt, ko saka par konfirmāciju. Tas mani padarīja par Kristus karotāj u." Drejs rūgti pasmaidīja. "Jā, es ticēju."

"Un pēc tam?"

"Varētu teikt, ka iestājās pārtraukums."

"Vai jūs esat bijis pie dievgalda Lieldienās?"

"Pēdējos trīspadsmit gadus neesmu bijis."

"Jūs saprotat, ko tas nozīmē?"

"Neiedams uz grēksūdzi un pie dievgalda pirms Lieldienām, esmu noliedzis ticību. Esmu neoficiāli izraidīts."

"Un pakļāvis savu dvēseli mūžīgām briesmām."

"Tāpēc ari esmu šurp nācis. Gribu sevi glābt."

"Jūs gribējāt teikt - glābt savu dvēseli," sacīja tēvs Heifers.

"Jā, tieši to es gribēju teikt."

Viņi skatījās viens uz otru. Priesteris noliecās uz priekšu, uzlika elkoņus uz galda, viņa acīs parādījās interese.

"Ak tā… Palasīsim informāciju no jūsu anketas. Jūs sakāt, ka jūsu vārds ir Andrejs Makleins."

"To reizēm saīsina kā "Drejs"."

"Ja mēs nolemsim pieņemtjūsu iesniegumu, jūs zaudēsiet savu vārdu. Tāpat kā visu pārējo īpašumu, tādu kā mašīna vai māja. Jums būs jāatsakās no savas identitātes. Faktiski jūs nebūsiet nekas. Vai jūs to apzināties?"

Drejs paraustīja plecus. "Kas gan ir vārds?" Viņš rūgti pasmaidīja. "Ja rozi nosauktu citā vārdā…"

"Un ari bez vārda," priesteris teica, "tā smaržotu tikpat saldi. Bet Dieva degunam…"

"Mums nav rožu smaržas. Vismaz man nav. Tāpēc es arī ierados šurp, lai šķīstītu sevi."

"Jums ir trīsdesmit viens gads?"

"Jā." Drejs nemeloja. Visa informācija, kuru viņš bija rakstījis anketā, bija patiesa, jo viņš zināja, ka priesteris to pārbaudīs. To, kas viņam bija svarīgi, viņš nebija ierakstījis anketā.

"Dzīves plaukums," teica tēvs Heifers, "nav vēl sasniegts, ja mēs uzskatām trīsdesmit trīs par plaukumu. Jūs atsakāties no iespējām, kuras varētu izmantot. Atstājat neizmantotas savas potenciālās iespējas."

"Ne, es ta nedomāju."

"Kāpēc?"

"Esmu jau atklājis savas potenciālās iespējas."

"Nu un?"

"Man tās nepatika."

"Jūs laikam negribēsiet par to pastāstīt."

Drejs skatījās grīdā.

"Jums to tomēr vajadzēs izdarīt," tēvs Heifers izskatījās noraizējies. "Labi, pagaidām lai tas paliek. Mums jāapspriež citi jautājumi. Pie mums parasti ierodas, delikāti izsakoties, vīri, kas jau pārdzīvojuši briedumu." Viņš paraustīja plecus. "Iesniegumu ir maz un vēl mazāks skaits…"

"Tiek apmierināts. Visā pasaulē mazāk par pieciem simtiem. Un šeit, Savienotajās Valstīs, tikai divdesmit, cik man zināms."

"Labi, redzu, ka jūs esat rūpīgi veicis savu mājasdarbu. Lieta ir tā, ka - izsakoties mazāk delikāti - lielākā daļa vīru ir veči." Tēvs Heifers nodzēsa cigareti. "Viņi ir sasnieguši savus godkārīgos mērķus vai vismaz centušies to darīt. Tagad viņi ir gatavi pavadīt mūža pēdējos gadus vientulībā. Viņu lēmumu var uzskatīt par dabisku, kaut gan ekstremālu. Bet jūs - tik jauns un spēcīgs! Bez šaubām, jūs patīkat sievietēm, - vai jūs esat padomājis par sekām, kuras izsauks atteikšanās no sieviešu sabiedrības?"

Drejs atcerējās Arlēni un juta dūrienu sirdī. "Jūs taču atteicāties."

"Es atteicos no seksuālām attiecībām." Tēvs Heifers atliecās krēslā taisni. "Ne no sieviešu sabiedrības. Satieku sievietes daudzreiz dienā. Tās ir oficiantes restorānā. Medicīniskās bibliotēkas darbiniece. Manu kolēģu sekretāres. Pavisam nevainīgas tikšanās. Skatos uz sievietēm, kuras mani nekārdina, bet padara manu šķīstības zvērestu vieglāk izpildāmu. Bet, ja mēs apmierināsim jūsu iesniegumu, jūs nekad vairs vispār neredzēsiet sievieti. Un pat vīriešus jūs redzēsiet ļoti reti. Gribu uzsvērt, ka jūs dzīvosiet kā vientuļnieks līdz mūža galam."

5

Mājas otrais stāvs, kur varēja uzkāpt pa vienkāršām priežu koka kāpnēm, sastāvēja no trim daļām. Pirmā bija lūgšanu telpa, ko sauca par "Ave Maria" istabu, kur atradās vienkāršs koka lūgšanu sols un vienkāršs altāris ar krucifiksu pie sienas. Aiz tās bija darbistaba.

Tajā atradās svētie teksti, galds, krēsls; tālāk bija guļamtelpa - malkas krāsns un gultas vietā collu biezs, pīts auklu paklājs.

Paklājs bija sešas pēdas garš un trīs pēdas plats. To varēja viegli satīt un nolikt lejā darbnīcas stūrī, lai izklātu tad, kad gribas atpūsties. Bet bija vajadzīgs atdalīt dažādās darbības. Lai nokļūtu no darbistabas guļamtelpā vai no gu- ļamtelpas lejā darbnīcā, bija jāiet cauri lūgšanu telpai, un, pēc noteikumiem, tur vajadzēja katru reizi apstāties un skaitīt lūgšanas.

6

"Ja jums tāpat vien gribas veltīt savu dzīvi reliģijai," teica tēvs Heifers, "izvēlieties ordeni ar maigākiem likumiem! Varbūt misionāru tēvus?"

Drejs noraidoši papurināja galvu.

"Vai varbūt Augšāmcelšanās draudzi. Viņi dara labus darbus, piemēram, strādā skolā."

Drejs atbildēja: "Nē!"

"Vēl ir citi priekšlikumi. Pirmīt jūs pieminējāt, ka kon- firmācijas sakraments jūs padarīja par Kristus karotāju. Esmu pārliecināts, ka jezuīti ir padziļinājuši šo jēdzienu. Viņi ir daudz stingrāki par Augšāmcelšanās draudzi. Viņu apmācība ilgst piecpadsmit gadu, pietiekošs iemesls, lai dotu viņiem iesauku "baznīcas triecienbrigāde"."

"Man tas nav piemērots."

"Tāpēc ka viņi iet cilvēkos?" tēvs Heifers jautāja. "Bet apmācības laikājūs atrādīsieties klosterī. Tikai apmācības beigās jūs izgrūdis no ligzdas, un līdz tam laikam jūs jau būsiet pēc tā noilgojies. Un pat agrāk dažādās apmācības stadijās jums būs iespēja pārdomāt savu lēmumu un mainīt savu virzienu, ja jūs to vēlēsieties."

"Es tā nedomāju."

Tēvs Heifers bija norūpējies. "Ir vēl viens variants. Cis- tercieši. Otrs stingrākais baznīcas ordenis. Viņi dzīvo klosterī, prom no pasaulīgās dzīves. Jūsu dienas aizņem nogurdinošs darbs, piemēram, lauksaimniecībā, kaut kas tāds, kas noder ordenim. Jūs nekad nerunājat. Bet vismaz jūs strādājat un lūdzat Dievu kopā ar citiem. Un, ja jūs uzskatāt, ka šāda dzīve ir pārāk grūta, jūs varat aiziet un atgriezties vēlāk, bet ne vēlāk par trīsdesmit sešiem gadiem. Priekšrocība ir tā, ka jūs vienmēr varat pārdomāt."

Drejs gaidīja, ko viņš vēl teiks.

"Augstā debess, kāpēc jūs, cilvēk, esat tik nelokāms?" Tēvs Heifers aizdedza vēl vienu cigareti. "Gribu, lai jūs saprastu. Jaunības plaukumā jūs lūdzat, lai jūs pieņem visstingrākās kārtības klosteri. Kartēzieši. Tie ir galējie ekstrēmisti.

Viņi pilnīgi noliedz cilvēka piederību sabiedrībai. Vientuļnieka dzīve. Līdz mūža galam jūs dzīvotu viens savā cellē. Jums būtu tikai viena stunda atpūtai, viss pārējais laiks jums jāpavada lūgšanās. Tā ir pilnīga atteikšanās, vientulība."

7

Viņam mugurā bija rupjš zirga saru krekls, kas domāts ādas kairināšanai. Reizēm šis rupjais kairinājums bija patīkams, jo radīja pārdzīvojumu, kaut ko intensīvu. Kad viņš juta kārdinājumu, viņš centās novērst savu uzmanību, cītīgāk lūdzoties vai ilgāk lecot pār lecamauklu un cenšoties apslāpēt savus vaidus.

Tu neesi ieradies šeit, lai priecātos par dzīvi. Tu ieradies izciest sodu. Palikt vienatnē.

Virs zirga saru krekla viņš valkāja baltu talāru un virs tā baltu, apaļu apkakli ar baltu kapuci. Tajos retajos gadījumos, kad viņš bija spiests ierasties uz kopējiem rituāliem, tādiem kā koris, kurus viņš uzskatīja par perversiem rakstura pārbaudes testiem, viņš uzmeta galvā plato kapuci, kas slēpa seju un ļāva justies neredzamam.

8

"Nebūsim tik oficiāli," teica tēvs Heifers un piespiesti pasmaidīja, "mēģināsim uz brīdi atbrīvoties. Strīdi varbūt nāk par labu prātam, bet ne miesai. Vai drīkstu jums piedāvāt kaut ko atspirdzinošu?" Nodzēsis cigareti pelnu- traukā, viņš piegāja pie skapīša, atvēra to un izņēma karafi ar mirdzošu, smaragdzaļu šķidrumu. "Varbūt glāzi šar- trēzes?"

"Nē, paldies."

"Vai jums nepatīk tās garša?"

"Nekad neesmu…"

"Jums tiek dota iespēja."

"Nē, es nedzeru."

Tēva Heifera acis kļuva šaurākas. "Patiesi? Vājība, no kuras gribat izsargāties?"

"Nē, nekad neesmu ar to aizrāvies. Savā darbā nevarēju atļauties pieļaut kļūdu."

"Un kas tas bija par darbu?"

Drejs neatbildēja.

Tēvs Heifers viņu uzmanīgi uzlūkoja, saskalodams smaragda krāsas šķidrumu. "Vēl viena tēma paliek vēlākai apspriešanai. Domāju, ka jūs nezināt, cik lielisks šis dzēriens."

"Šartrēze." Drejs iepleta rokas. "Liķieris, kuru uzskata par visvairāk izsmalcināto. Tam raksturīgo garšu, kuru es nepazīstu, piešķir angelikas sakne un, protams, vēl simt un piecpadsmit citu augu. Šis liķieris ir kartēziešu mūku galvenais ienākumu avots. Ražots Francijas Alpos, Lagrandšartrēzā, un nosaukts vietas vārdā. Šartrēze. Zaļajā šartrēzē, kas jums rokā, alkohola saturs ir piecdesmit pieci procenti, bet dzeltenajā šartrēzē - četrdesmit trīs procenti. Izgatavošanas recepte radusies sešpadsmitā gadsimta sākumā. To izveidoja kāds . zemnieks un uzdāvināja tās formulu kartēziešiem. Gadsimtu vēlāk kāds ordeņa ķīmijas ģēnijs to pilnveidoja. Tirgū parādās arī šī liķiera pakaļdarinājumi, bet tie, kas to pazīst, zina, kā atrast īsto."

Tēvs Heifers bija izbrīnījies. "Pārsteidzoši!"

"Vientuļnieku ordenis var dzīvot patstāvīgi no ienākumiem, ko dod dzēriens, kas padara cilvēkus jautrus. Protams, tagad šo dzērienu lieto tik daudz, ka ordeņa ražojums ir liels retums."

9

Viņu apkalpoja brāļi, kas nebija mūki, bet dzīvoja turpat kompleksā. Arī viņu mītnes sastāvēja no kapelas, ēdamistabas, virtuves un viesistabas. Savas spartiskās maltītes viņš saņēma caur lūku, kas atradās blakus darbnīcas durvīm. Svētdienās un lielos svētkos saskaņā ar klostera noteikumu prasībām viņam vajadzēja atstāt celli, kuru nekad neslēdza, un ieturēt maltīti kopā ar citiem mūkiem kopējā ēdamtelpā lielajā mājā. Šajos gadījumos bija atļauts klusi sarunāties, bet viņi to nekad nedarīja. Viņam vajadzēja atstāt celli un pievienoties citiem mūkiem lielajā kapelā uz pusnakts misi, uz rīta misi astoņos no rīta un sešos vakarā uz vakara lūgšanu. Viņam nepatika šie gājieni, viņš jutās labāk savā izolētajā cellē.

Viņa vienīgā izklaidēšanās bija pele.

10

"Zvēresti," teica tēvs Heifers, "vai jūs esat pamatīgi apsvēris to nopietnību? Tie attiecas ne tikai uz dzīvi nabadzībā, šķīstību un paklausību, kas jau ir pietiekoši stingri. Neaizmirstiet uzticības zvērestu kartēziešu principiem.

Teikšu jums rupjo patiesību. Kad komiteja sanāk, lai apspriestu iesniegumus, mēs parasti noraidām jauno vīriešu lūgumu. Mēs šaubāmies, vai viņi savas jaunības dēļ spēs izturēt vientulības zvērestu. Nepaklausības sekas ir neiedomājamas."

"Ja es lauzīšu savu zvērestu, lai esmu nolādēts!"

"Labi, labi! Bet pat grēksūdze nespēs atdot jūsu dvēselei žēlastību. Jūsu vienīgā izeja būtu lūgt atbrīvošanu. Tik nopietna iesnieguma izskatīšana ilgst mēnešiem. Un ja jūs starplaikā nomirtu…"

"Tam nebūtu nozīmes."

"Es ne…"

"Esmu jau nolādēts."

Tēvs Heifers samirkšķināja acis un pacēla balsi.

"Tāpēc ka neesat pildījis savus Lieldienu pienākumus trīspadsmit gadus? Salīdzinājumā ar svētā zvēresta laušanu tas ir sīks grēks. Es varētu jūs atbrīvot no tā, noklausījies jūsu grēksūdzi, un dot jums svēto vakarēdienu. Bet pat grēksūdze nevarētu dot jūsu dvēselei piedošanu, ja jūs turpinātu pārkāpt zvērestu. Jūs pats saprotat, kāpēc komiteja noraidītu jūsu lūgumu pievienoties ordenim. Ja mēs jūs pieņemtu, bet šaubītos par jūsu spēju izturēt kar- tēziešu dzīvesveidu, mēs paši izrādītu necieņu pret tiem zvērestiem, kurus nojums pieprasām. Mēs jums palīdzētu kļūt nolādētam, un tas mūs padarītu par līdzvainīgiem. Tas apdraudētu mūsu pašu dvēseles."

"Betja…"

"Jā? Turpiniet!"

"Ja jūs mani nepieņemsiet, jūs būsiet vainīgi šā vai

tā."

"Par ko?"

"Par to, ko es bušu spiests izdarīt. Teicu, ka jutos nolādēts. Nejau manu Lieldienu pienākumu dēļ." "Kas tad?"

"Es izdarīšu pašnāvību."

11

Pēc pieciem gadiem, reiz, kad pirmais rudens sals bija apgleznojis kļavas, viņš, stāvēdams uz ceļiem savā darbistabā un lūgdams Dievu par savu dvēseli, juta kaut kādu kustību pa labi no sevis. Kustība bija niecīga, varbūt tas bija tikai acu sasprindzinājuma, izmisīgas koncentrēšanās rezultātā. Viņš juta, ka pieri klāj sviedru lāses. Neapmierināts, ka ļāvis novērst uzmanību, viņš turpināja nodoties apcerei ar vēl lielāku cītību, izmisīgi cenzdamies izstumt no apziņas drausmīgos pagātnes tēlus.

Bet kustība turpinājās, tik tikko jūtama, tomēr neapšaubāma. Uz mirkli viņš iedomājās, kajau sasniedzis to stadiju, kad rādās halucinācijas - klīda valodas, ka mūki pēc intensīvas lūgšanas jūtot cilvēkus ap sevi, - bet šaubas un pazemība noraidīja to, bez tam kustība bija uz grīdas pie sienas. Kāda gan reliģiska vīzija parādītos tur?

Nolēmis, ka šī ir viņa izturības pārbaude, viņš negribēja skatīties tajā virzienā, bet atkal kustīga ēna saistīja viņa uzmanību, un vājuma brīdī, kas notikumu turpmākā gaitā izglāba viņa dzīvību, viņš pagrieza galvu pa labi uz istabas kaktu un ieraudzīja mazu, pelēku peli.

Tā sastinga.

Drejs bija pārsteigts.

Bet acīmredzot arī pele bija pārsteigta. Viņi labu laiku skatījās viens uz otru. It kā zaudējusi pacietību, pele pakustinā ja ūsas. Neapzināti Drejs pakasīja degunu. Nobijusies pele steidzās uz caurumu grīdā.

Drejs bija tik pārsteigts, ka gandrīz sāka smieties. Kad pele pazuda, viņš nevarēja beigt domāt par to. Vēl vakar ši cauruma grīdā nebija, kad viņš gāja uz vakara lūgšanu. Viņš paskatījās uz svaigi izgrauzto caurumu dēļu grīdā un domāja ko darīt. Šodien vakara lūgšanas laikā viņš varētu paprasīt apkalpojošo brāli atnest peļu slazdu vai varbūt indi. Ielicis to caurumā, brālis varētu aiztaisīt caurumu ciet.

"Bet kādēļ?" Drejs sev jautāja. Rudens aukstumā pele meklēja klosterī patvērumu, tāpat kā viņš pats. Šajā ziņā viņi abi bija līdzīgi.

Šī doma viņam likās komiska. "Kā tad, es un pele." Viņš iztēlojās peļu sagrauztus elektriskos vadus, savairojušās peles apdraudētu visu klosteri. Veselais saprāts teica, ka atstāt peli ir nepraktiski.

Bet pele viņu interesēja, tā bija drosmīga, un tomēr tā bija…

"Bezpalīdzīga," viņš domāja. "Es to varēju viegli nosist."

Nē, vairs ne. Pat peli ne.

Viņš nolēma to atstāt uz pārbaudes laiku. "Kamēr tu nesagādāsi nepatikšanas. Kamēr tu ievērosi celibātu," viņš atļāvās pajokot.

12

Tēvs Heifers nobāla. "Jūs pieļaujat…" "Es no visas sirds ticu," Drejs teica, "ka mans vienīgais glābiņš ir aiziet no pasaulīgās dzīves. Citādi…"

"Ja es noraidīšu jūsu iesniegumu, man jāuzņemas atbildība par jūsu nepiedodamo izmisuma grēku? Par to, kajūs nokļūsiet ellē? Absurds."

"Pirms njirkļajūs pieturējāties pie šīs loģikas. Jūs teicāt, ka tā būtu jūsu vaina, jajūs mani pieņemtu, kaut ari šaubītos par mani, un es vēlāk uzveltu sev lāstu, lauzdams zvērestu."

"Jūs gribat teikt, ka es būtu vainīgs, ja jūs nepieņemtu un jūs izdarītu pašnāvību un uzveltu sev lāstu? Smieklīgi," sacīja tēvs Heifers. "Kas šeit notiek? Kā jūs domājat, ar ko jūs runājat? Es esmu Dieva cilvēks, centos izturēties ar cieņu pret jūsu ekstremālo lūgumu, un tagad jūs gribat man uzvelt vainu… Mums vairs nav ko runāt, vēlos no jums atvadīties."

"BetjūseA'fl/Dieva cilvēks. Un tāpēc jūs neuzgriezīsiet man muguru."

Likās, ka tēvs Heifers to nedzirdēja. "Un šis iesniegums," viņš dusmīgi norādīja uz galdu. "Man šķiet, šeit kaut kas nav kārtībā. Jūs apgalvojat, ka jūsu vecāki nomira, kad jums bija desmit gadu."

"Tā ir." Drejs juta, ka viņam aizžņaudzas kakls.

"Te ir ļoti maz informācijas par to, kas notika ar jums pēc tam. Jūs rakstāt, ka mācījāties industriālajā skolā Ko- lorādo, bet jūs acīmredzot esat mācījies arī humanitārās zinātnes - loģiku, vēsturi, literatūru. Ailē par nodarbošanos jūs rakstāt - bezdarbnieks. Kas jūs esat? Cilvēka normālā tieksme ir uzrakstīt savu nodarbošanos neatkarīgi no tā, vai viņš strādā vai ne. Pirms brīža es jums to jautāju, bet jūs to negribējāt teikt. Neprecējies. Bērnu nav. Trīsdesmit vienu gadu vecs." Priesteris nosvieda anketu uz galda. "Jūs esat ēna."

Drejs rūgti pasmaidīja. "Tādā gadījumā man būs viegli izdzēst liecību par manu iepriekšējo dzīvi."

"Liekas gan, ka tā jau izdzēsta."

Tēva Heifera acis meta zibeņus. "Vai jums ir nepatikšanas ar likumu? Vai tas ir jūsu motīvs? Jūs domājat, ka kartēzieši būs laba slēptuve? Gribat padarīt baznīcu par…"

"Nē. Īstenībā to, ko es darīju, likums atbalstīja. Visaugstākajā mērā."

"Kaut arī tā būtu. Esmu zaudējis pacietību. Beigsim šo interviju, ja jūs ne…"

"Grēksūdze."

"Ko?"

"Es jums visu pastāstīšu grēksūdzē."

13

Pele, kā izrādījās, bija tikpat atturīga kā viņš pats. Viņš to neredzēja vairākas dienas un jau sāka domāt, ka tā vairs neatgriezīsies. Bet kādā aukstā un vējainā pēcpusdienā, kad zemi mākoņi klāja padebešus un vējš rāva no zariem kļavu lapas, viņš atkal sajuta pazīstamo kustību tajā brīdī, kad, stāvēdams uz ceļiem, bija iegrimis pārdomās, un, paskatījies pāri savai darbistabai, viņš ieraudzīja no cauruma izbāztu purniņu un ūsas.

Viņš centās nepakustēties un skatījās uz peles alas caurumu. Pele izbāza galvu un paošņāja gaisu. Negribēdams to nobaidīt un domādams, ko darīt tālāk, Drejs centās pat nemirkšķināt acis.

Pele paspēra uzmanīgu solīti, un parādījās tās pleci. Vēl viens solis, un Drejs ieraudzīja tās sānus, mazās ačeles šaudījās šurpu turpu. Vēl viens solītis, un pele bija ārā.

Bet tā likās pavisam citāda. Kaut arī tā bija pelēka, tāpat kā pagājušo reizi, tās kažokam nebija spožuma, tā bija vājāka, un Drejs jau sāka domāt, vai tā nav cita pele. Sākumā viņš bija domājis, ka aiz sienas ir peļu midzenis, tagad viņš par to nebija pārliecināts. Peles izskats izsauca viņā dīvainas jūtas.

Pele uzmanīgi gāja gar sienu, ošņādama gaisu. Bija tāda sajūta, ka viņa nespēj noturēt līdzsvaru, grīļojās, it kā viņa būtu apreibusi vai viņai būtu ievainota kāja. Varbūt tā bija slima? Kas lai zina, kādas slimības peles pārnēsā un kuras no tām apdraud cilvēkus. Varbūt pat trakumsērgu, Drejs atcerējās un nobijās.

Viņš jau gribēja piecelties un pabaidīt peli, lai tā atgriežas atpakaļ savā alā, bet, kad tā nonāca līdz istabas kaktam un joprojām apošņāja grīdas dēļus citu pēc cita, viņš saprata, kas notiek, - pele meklēja barību. Tas izskaidroja šķietamo reiboni. Varbūt viņa bija izbadējusies?

Bet vai tad visapkārt nebija pietiekoši barības? Drejs nesaprata. Tad viņš atcerējās, ka ārā līst lietus un varbūt jau iestājies sals. Pele varētu nosalt, tai būtu jāpārvar milzīgi šķēršļi garajā ceļā, lai dārzā atrastu dažus nenovāktus ābolus vai sakņu paliekas aiz klostera. Zināms, daudz barības varēja atrast klostera virtuvē un pagrabā, bet pele bija izvēlējusies nepareizo ēku, kas atradās tālu no galvenās mājas. Acīmredzot tā nebija sapratusi, kur atrodas virtuve, citādi būtu apmetusies tur.

Tu kļūdījies, pele. Tavs izdzīvošanas instinkts ir aizraujošs.

Kad pele nonāca līdz otram kaktam un gāja līgodamās pa nākamo grīdas dēli, tā nokļuva tieši pretī Drejam. Viņas spožās ačeles sastinga un deguns noraustījās. Tā zibenīgi metās pāri darbistabai un pazuda savā alā.

Drejs gandrīz iesmējās. Viņš vēl brīdi skatījās uz alu, bet, izdzirdis, ka atveras lūka blakus durvīm, pagriezās. Neredzamas rokas no koridora to atvēra un nolika vakara maltīti uz plauktiņa. Lūka aizvērās.

Viņš piecēlās un devās turp, paņēma krūzi un bļodiņu. Viņam nebija ne pulksteņa, ne kalendāra. Viņš noteica laika ritumu pēc klostera zvaniem, gadalaikiem un tām maltītēm, kuras viņam pasniedza. Šodien vajadzēja būt piektdienai, viņš secināja, paskatījies uz krūzi un bļodiņu, jo šajās dienās viņš saņēma tikai maizi un ūdeni.

Viņš nolika savu spartisko maltīti uz darbgalda un paskatījās pa logu laukā, kur lija drūms lietus. Šodien viņš juta izsalkumu, varbūt aukstā un mitrā laika dēļ, bet, lai sevi disciplinētu, viņš nolēma neapēst visu maizi.

Vēlāk viņš sev jautāja, vai šo daļējo badošanos bija izsaucis vēl kāds iemesls. Bet viņš pats bija pārsteigts, ka, atskanot kapelas zvanam, kas viņu aicināja uz vakara dievkalpojumu, viņš impulsīvi nolika nelielu maizes gabalu peles alas priekšā.

Kad viņš atgriezās, maizes vairs nebija, un viņš atļāvās pasmaidīt.

14

"Pārkāpt sakramentu?" tēvs Heifers bija sašutis. "Ja jums nepieciešama garantija par manu klusēšanu, nav vajadzīga grēksūdze. Neaizmirstiet, ka esmu arī psihiatrs. Profesionālā ētika liek man saglabāt šo sarunu noslēpumā. Es to nekad neizpaustu ne tiesā, ne policijā."

"Bet es gribu labāk uzticēties jūsu priestera ētikai. Jūs piešķirat lielu nozīmi svētajam zvērestam. Jūs tiktu nolādēts, ja atklātu to, ko esat dzirdējis grēksūdzē."

"Es jums teicu, ka es nepārkāpšu sakramentu! Nezinu, kāda ir jūsu spēle, bet…"

"Dieva dēļ, es jūs lūdzu! " Piiesteris izbijās.

Drejam bija grūti runāt. "Tad jūs sapratīsiet, kāpēc mani vajag pieņemt ordenī."

15

Tas kļuva par rituālu. Katru vakaru viņš atstāja daļu no savas maltītes - burkāna gabalu, salāta lapu, ābola šķēli - pie peles alas. Viņa cienasts nekad netika noraidīts. Bet, it kā neticot Dreja augstsirdībai, pele nerādījās.

Kā tad, Drejs domāja, kāpēc nākt ārā, ja tev ēdienu pienes klāt?

Motīvs, kuru viņš piedēvēja pelei, viņu uzjautrināja, bet viņš par to pārāk daudz nedomāja. Viņa vienīgais mērķis bija lūgšanas un grēku nožēlošana, Dieva godināšana un slavināšana un viņa drausmīgo grēku izpirkšana.

Piektajā ziemā, ko viņš pavadīja klosterī, sniegputenis bija sanesis milzīgas kupenas aiz loga. Viņš neatlaidīgi lūdza Dievu, cenzdamies izpirkt savus grēkus un klusināt savas daudzcietušās dvēseles vainu. Bet tagad, lūgšanas laikā, pele dažreiz iznāca no alas. Tā izskatījās brangāka, acis bija spožākas. Tā neatgāja no alas tālāk par jardu, bet tās gaita bija stabila. Kažokam bija veselīgs mirdzums.

Tad pienāca pavasaris, un pele bija jau tik droša, ka izlīda no alas, kad Drejs vingroja. Tā sēdēja pie alas ar paceltām priekšķepām un brīnījās par Dreja dīvaino uzvedību.

Katru mīļu dienu Drejs gaidīja, kad pele dosies prom. Tev laiks baudīt dzīvi, viņš nodomāja. Nogaršo saldos, jaunos pumpurus, satiec draugus! Es atbrīvoju tevi pat no celibāta. Uz priekšu, mazuli! Nodibini ģimeni! Pasaulei vajadzīgas arī lauka peles.

Tagad pele ieradās biežāk. Viņa nebaidījās attālināties no alas.

Kad laiks kļuva tik karsts, ka sviedri tecēja pa Dreja muguru zem raupjā zirga saru krekla un smagajām drēbēm, reiz viņš sajuta vieglu kustību pie kājas, kad viņš baudīja maltīti pie sava darbgalda. Paskatījies uz leju, viņš redzēja, ka pele apošņā viņa drēbes, un saprata, ka dzīvnieks paliks šeit.

Vientuļnieka biedrs. Viņš nezināja, kāda dzimuma tas ir, bet šeit, klostera apstākļos, viņam gribējās domāt, ka tas ir vīriešu dzimuma, un, atcerēdamies kādu peli, par kuru viņš kādreiz, ļoti sen, bija lasījis grāmatā, kuru sarakstījis E. B. Vaits, viņš tai deva vārdu.

Mazais Stjuarts.

16

"Man šeit nav tērpa."

"Un kur tas ir?" jautāja Drejs.

"Mācītāja mājā, manā istabā."

"Tad es iešu jums līdzi to paņemt. Mums tā kā tā jāiet prom, lai dotos uz baznīcu pāri ielai."

'Tas nav nepieciešams," sacīja tēvs Heifers, "noteikumi ir mainīti. Mēs varam noturēt sakramentu šeit, atklāti, manā kantorī. To sauc par atklāto grēksūdzi."

Drejs noraidoši papurinaja galvu.

"Kāpēc ne?"

'Teiksim, esmu vecmodīgs."

V'.ņi šķērsoja transporta pārpildīto ielu un nonāca baznīcā. Tukšajā un vēsajā telpā viņu soļi dobji atbalsojās, ejot katram uz savu grēksūdzes vietu. Drejs nometās uz ceļiem ārpusē. Priesteris apsēdās savā vietā un pieliecās pie šķērssienas. Drejs čukstēja ēnai aiz režģa.

"Svētī mani, tēvs, jo esmu grēkojis. Pēdējā grēksūdze bija pirms trīspadsmit gadiem. Mani grēki ir tādi," viņš sāka stāstīt.

Un viņš stāstīja un stāstīja, pat neapstādamies, kad aprakstīja tās fotogrāfijas, kas viņam bija kabatā, un priesteris klausījās ar aizturētu elpu.

17

Bija atkal rudens, oktobris, sestais gads klosterī. Sarkanais saulrieta atspulgs rotājās košajās kļavu lapās. Viņš dzirdēja pazīstamo lūkas atvēršanas skaņu un dzirdēja, ka uz plaukta pie durvīm tiek nolikta viņa krūze un bļodiņa.

Viņš nolaida lejā cirvi, ar kura strupo galu bija dzinis metāla ķīli bluķī, gatavodams malku krāsnij, un paskatījās uz nelielo peles alu darbistabas grīdā, no kuras pēkšņi parādījās Mazais Stjuarts. Pele apsēdās uz pakaļkājām un ar priekšējām braucīja ūsas.

Viss, ko tev vajag, ir nazis un dakšiņa, un priekšautiņš, Drejs jokoja, smaidīdams par to, ka lūkas skaņas jau kļuvušas Mazajam Stjuartam par zvanu, kas aicina pusdienās.

Pele pienāca pavisam klāt, kad Drejs nolika ēdienu uz

darbgalda. Maize un ūdens - atkal gavēņa diena. Vēders urkšķēja. Viņš pamanīja, ka Stjuarts rāpjas augšā pa drēbēm, un, juzdams nepatiku, nolauza maizes gabaliņu un nosvieda pelei. Tad apsēdās pie galda, nolieca galvu un, salicis rokas, skaitīja lūgšanu.

Zini ko, Stjuart, viņš nodomāja, pabeidzis lūgšanu, tu kļūsti nekaunīgs. Tev vajadzētu iemācīties pagaidīt, kamēr noskaita galda lūgšanu. Reliģiskas ieražas tev nāktu par labu.

> Ko tu teiksi par to?

Viņš paskatījās uz peli.

Un sarauca uzacis - pele nekustīgi gulēja uz sāniem.

Drejs pārsteigts skatījās un arī nekustējās. Viņa krūtis sažņaudzās. Satriekts viņš aizturēja elpu un tad, lēni ieelpojis, noliecās, lai pieskartos Stjuarta sānam.

Tas nepakustējās.

Drejs to viegli pabikstīja, sajuzdams maigo, gludo kažoku. Bet pele nekustējās. Viņš juta, ka kakls kļūst sauss. Drebošiem pirkstiem viņš paņēma Stjuartu rokā. Pele nekustīgi gulēja viņa plaukstā. Tā gandrīz neko nesvēra, bet bija neapšaubāmi beigta.

Drejs neizpratnē pagrozīja galvu. Pirms mirkļa pele bija gandrīz vai dejojusi, lūgdama vakariņas.

"Vai tas būtu vecums?" viņš sev jautāja. Sirdslēkme vai trieka? Viņa zināšanas par pelēm nebija dziļas, bet viņš atcerējās kaut kur lasījis, ka tās nedzīvo ilgi. Gadu vai divus.

Bet tas bija brīvībā, kur tās pakļautas aukstumam, slimībām un plēsoņām. Taču šeit, cellē? Viņš saspringti domāja, sacīdams sev, ka pat siltumā un labā dzīvē Mazajam Stjuartam reiz jāmirst. Viņš nezināja, cik vecs tas bija, kad ieradās šeit pagājušajā rudenī, bet, pēc cilvēku standartiem, tam varētu būt ap deviņdesmit gadiem.

Nevajadzētu brīnīties. Barodams to, es gluži vienkārši paildzināju… Ja tas nebūtu nomiris šodien…

Rīt.

Viņš iekoda lūpā un bēdīgs nolika mazo līķīti atpakaļ uz grīdas. Un jutās vainīgs, ka skumst. Kartēzietim vajadzēja ignorēt visus ārējās pasaules iespaidus. Svarīgs bija tikai Dievs. Pele bija kārdinājums, no kura viņam bija vajadzējis atteikties. Tagad Dievs viņu sodīja, parādīdams, ka nevajag pieķerties laicīgām būtnēm.

Nāve.

Drejs nodrebēja. Nē. Es neko nemainītu. Peles klātbūtne bija jauka. Priecājos, ka es par to rūpējos.

Viņš sajuta acīs dedzinošas sāpes un mirkšķināja tās, skatīdamies uz savu mirušo draugu. Prātā nāca drausmīgas domas. Kur to likt? Protams, viņš varēja to atdot apkalpojošam brālim, lai izsviež. Bet pele bija pelnījusi labāku likteni. Cienīgu apglabāšanu.

Bet kur? Aizmiglotām acīm viņš paskatījās uz darbistabas logu, saule bija norietējusi, un dārza mūris meta tumšu ēnu.

Pie dārza mūra auga ciedru krūms. Jā, Drejs nodomāja. Viņš apglabās Mazo Stjuartu zem krūma. Mūžam zaļš, tas bija dzīvs visu gadu. Pat ziemas salā tā zaļā krāsa būs atgādinājums.

Kakls bija tā izkaltis, ka sāpēja, norijot siekalas. Viņš jutās izslāpis, paņēma ūdens krūzi un, celdams to pie lūpām, paskatījās uz biezo maizes šķēli bļodā.

Roka apstājās pusceļā.

Pār muguru pārskrēja šermuļi.

Viņš paskatījās uz maizi, kuru bija nosviedis uz grīdas Mazajam Stjuartam. Tad paskatījās uz ūdens krūzi, kuru turēja rokā. Un lēni, uzmanīgi, cenzdamies neizliet nevienu pilienu, viņš nolika krūzi atpakaļ uz galda. Tad domīgi noslaucīja rokas gar drēbēm.

Nē, viņš sev teica. Tas nevar būt.

Bet ja tās nav tikai iedomas?

Viņš kaunējās savu aizdomu dēļ. Vai sestajā grēku nožēlošanas gadā viņš vēl bija saglabājis savas iepriekšējās dzīves ierasto domāšanas veidu? Vai viņa treniņš bija tik efektīvs? Vai viņa instinkti pilnīgi pretojās pārmaiņām?

Bet ja nu? Vienkārši argumenta dēļ. Kā gan tā iedarbojās? Vai tā nogalināja pieskaroties?

Sasprindzināts viņš skatījās uz savām rokām. Nē, viņš bija pieskāries pelei un maizei. Pirms brīža. Pele nomira uzreiz, tajā brīdī, kad Drejs aizvēra acis un skaitīja lūgšanu. Ja tā ir inde un tā nogalina pieskaroties, man vajadzēja būt beigtam, kaut arī esmu tik liela auguma salīdzinājumā ar peli.

Viņš elpoja mierīgi.

Nu labi, tātad tas jānorij.

(Tev jābeidz par to domāt!)

Un tā ir spēcīga. Iedarbojas uzreiz.

Ja pieņem, ka tā ir inde.

Protams, ja vienkārši pieņem. Galu galā - ir pilnīgi iespējams, ka Mazais Stjuarts nomira dabiskā nāvē.

(Bet vai tu tā domātu pirms sešiem gadiem?)

Viņš centās apspiest drausmīgās atmiņas. Nē. Dievs atkal mani pārbauda. Viņš sūtīja šo nāvi, lai uzzinātu, vai esmu atbrīvojies. Vientuļnieks nekad tā nedomātu.

(Bet agrāk…)

Nu kas?

(Tu biji vienmēr gatavs uz visu.)

Viņš koncentrēja skatienu uz peli, kas nekustīgi gulēja uz grīdas. Lēni, savilcis uzacis tā, ka viņam sāka sāpēt galva, viņš pacēla acis uz lūku pie durvīm.

Lūka bija aizvērta. Bet aiz tās bija koridors.

(Nē, tas ir bezjēdzīgi. Ne šeit, ne tagad\ Kas? Kāpēc?)

Bez tam - tie taču ir tikai minējumi. Vienīgais veids, kā uzzināt, vai maize ir saindēta, būtu…

Nogaršot to? Diez vai.

Izdarīt analīzi? Tas prasītu pārāk daudz laika.

Bet vēl viens veids bija. Viņš varēja apskatīt klosteri. Viņš šausmās sastinga. Šī doma bija pretīga.

Bet pašreizējos apstākļos…

Viņš skatījās uz durvīm. Tajos sešos gados, kurus viņš šeit bija pavadījis, viņš atstāja savu celli, tikai dodoties uz obligātajiem kopējiem rituāliem. Šie gājieni vienmēr bija traucējuši viņa dvēseles mieru.

Bet pašreizējos apstākļos…

Viņš noslaucīja sviedru lāses. Pēdējo gadu režīms noteica viņam nerīkoties pārsteidzīgi, pagaidīt vēl mazliet, kamēr pienāks tas laiks, kad viņš parasti devās uz vakara lūgšanu. Jā. Šis lēmums viņu nomierināja, tas atbilda veselam saprātam un dabiskai rīcībai.

Krēsla sabiezēja, kļuva tumšs. Pret logu sitās sīkas lietus lāses. Viņš sēdēja tumsā, pārāk aizņemts ar savām domām, lai ieslēgtu gaismu.

Zvans uz vakara lūgšanu neatskanēja, bet pēc ikdienas ierastā ritma viņš zināja, ka bija jau laiks. Viņš sev teica, ka peles nāve izjaukusi viņa cikla izjūtu. Cellē nebija pulksteņa, tāpēc viņš nebija pārliecināts, ka jau bija vakara lūgšanas laiks.

Viņš noskaitīja līdz simtam. Pagaidīja. Sāka atkal skaitīt un apstājās.

Smagi nopūties, viņš pretēji sešu gadu ieradumam atvēra durvis un izgāja no celles.

18

Pie gaiteņa griestiem dega spuldze. Sienas bija kailas, ne gleznu, ne paklāju. Visapkārt valdīja klusums un neredzēja nevienu cilvēku.

Tas nebija nekas neparasts. Tiesa, atskanot zvanam, viņš reizēm satika mūkus, kas iznāca no cellēm, lai dotos uz kapelu, bet bieži vien viņš gāja agrāk vai vēlāk par citiem un bija koridorā viens.

Tāpat bija arī šoreiz. Nolēmis pakļauties rituālam, viņš nonāca līdz gaiteņa galam, pagriezās pa kreisi un pagāja garām vēl vienai spuldzei. Kapelas durvis bija piecdesmit soļu attālumā, ēnā, pa labi.

Viņš jutās neparasti - instinkts viņu brīdināja. Impulsīvi viņš pagriezās pa labi un devās nevis uz kapelu, bet nokāpa pa trepēm uz klostera ēdnīcu. Viņš zināja, ka šajā vēlajā stundā (izņemot svētdienas) tur parasti neviena nebija. Bet, atcerējies maizi, kuru saņēma vakariņās, viņš skatījās uz gaismu, kas spīdēja no virtuves. Pagājis garām tukšajiem galdiem, viņš dziļi ievilka elpu un atvēra virtuves durvis. Skatiens kavējās pie milzīgās plīts, lielā ledusskapja durvīm, platajiem plauktiem un bufetēm. Pēkšņi viņš ieraudzīja uz grīdas divus līķus.

Kaut arī tie bija apkalpojošie brāļi, nevis vientuļnieki, tiem mugurā bija īsto kartēziešu baltās drānas ar krustu un kapuci. Uz tērpa krūtīm un uz kapuces pie deniņiem bija asins traipi. Drejs brīnījās pats par sevi. Sirds bija pilnīgi mierīga - vai nu tāpēc, ka viņš zemapziņā bija sagaidījis kaut ko līdzīgu, vai arī tāpēc, ka viņa ieradumi nebija apslāpēti.

Bet viņš iekšēji nodrebēja.

Šāvienu troksni varēja klusināt, lai klosteri nesatrauktu, viņš nodomāja. Slepkavas bija vismaz divi. Abi brāļi bija nokrituši apmēram vienādās pozās, kas liecināja, ka uzbrucēji ieradušies negaidīti. Nebija panikas pazīmju, neviens no brāļiem nebija mēģinājis bēgt, - tas liecināja, ka viņiem vienlaicīgi iešauts krūtīs. Drejs pamāja. Jā, vismaz divi slepkavas.

Un pieredzējuši. Dažreiz ievainojums krūtīs nebija fatāls. Saskaņā ar protokolu bija nepieciešams vēl viens šāviens - drošības dēļ. Lai ciešanas nebūtu ilgas. Šāviens deniņos. Profesionāli. Patiešām.

Drejs apslāpēja dusmas, pagriezās un izgāja no virtuves. Izgājis cauri ēdnīcai, viņš zināja, kas viņam tagad jādara, ko viņš bija gribējis darīt, kad izgāja no savas celles. Viņš to bija atlicis uz iespējami vēlāku laiku, un nu viņam nebija citas izvēles. Tas bija visrupjākais kartēziešu noteikumu pārkāpums. Tikpat rupjš pārkāpums kā iziet no savas istabas laikā, kas nav paredzēts rituāliem.

Šī doma izsauca viņā riebumu. Bet citas izejas nebija.

Uzkāpis pa trepēm, viņš devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija nācis šurp. Viņš sasniedza koridora galu un nogriezās pa labi uz savu spārnu. Nonācis līdz pirmās celles durvīm, viņš apstājās. Viņš nopētīja durvju rokturi.

Un atvēra durvis. Darbistabā pie griestiem dega spuldze. Tumsai iestājoties, mūks, kas šeit dzīvoja, droši vien bija to iededzis. Viņš pats gulēja uz grīdas, pie darbgalda bija apgāzts krēsls. Rokā bija maizes šķēle. Blakus viņam - urīna peļķe.

Drejs sakoda zobus un aizvēra durvis. Cīnoties ar nelabumu, kuru viņš juta mutē, viņš devās uz nākamajām durvīm un atvēra tās. Šeit gaismas darbistabā nebija, bet no koridora tā iespīdēja pietiekoši daudz, lai Drejs varētu redzēt uz galda nokritušo mūku ar maizes riku rokā.

Un tā viņš gāja uz priekšu, atvērdams un aizvērdams katras durvis, virzoties uz nākamajām un tā tālāk. Gaisma bija reizēm ieslēgta, reizēm ne. Ķermenis bija reizēm uz galda, reizēm uz grīdas. Reizēm mirstošais mūks bija turējis rokā ūdens krūzi, apgāzis to, un nu vairs nevarēja atšķirt ūdeni no urīna.

Viņi visi, pārējie deviņpadsmit mūki, kuri bija nākuši šeit meklēt patvērumu, bija noindēti ar maizi. Vai ar ūdeni, Drejs nodomāja. Būtu loģiski domāt, ka arī ūdens bija saindēts. Vajadzēja paredzēt visas iespējas. Tas bija profesionāli.

Radās daudz jautājumu. Un pats galvenais bija - kāpēc?

Viņš tagad saprata, kāpēc viņš, tumsai iestājoties, nebija ieslēdzis gaismu; viņš domāja, ka sēras par Mazo Stjuartu atņēmušas viņam vēlēšanos pat pāriet pāri istabai un ieslēgt slēdzi. Tagad viņš saprata, ka viņā nostrādājis zemapziņas brīdinājuma instinkts. Tas, kurš saindēja barību, dežurēja ārpusē, varbūt pagalmā, lai uzmanītu, vai klosterī neparādīsies kādas dzīvības zīmes. Gaisma, kas iedegtos tad, kad to negaida, būtu pievērsusi slepkavas uzmanību viņa cellei.

Jautājumi radās cits pēc cita. Kāpēc lietota inde? Kāpēc nevarēja nošaut katru mūku tā, kā nošauti virtuves strādnieki? Kāpēc jāgaida tik ilgi, lai ienāktu un pārbaudītu izdarīto?

Kāpēc vajadzēja nogalināt visus? Un kur bija slepkavas?

Atvēris katras durvis un ieraudzījis katru nākamo līķi, viņš centās atgriezties pie sava iepriekšējā domāšanas veida. Pirms sešiem gadiem, kad viņš bēga no "Skalpeļa", viņš zinātu droši, ka viņš ir tas, kuru meklē. Bet viņš bija visu rūpīgi apsvēris. "Skalpelis" nezināja, ka viņš iestājies klosteri. "Skalpelis" domāja, ka viņš miris.

Tad kas viņu medīja? Iespējams, ka viņš nemaz nebija meklētais. Tas varēja būt kāds cits mūks. Bet kāpēc? Nē, tas nebija ticami. Un kāpēc vajadzēja nogalināt visus mūkus? Šī taktika likās neloģiska.

Mirkli vēlāk viņš saprata šīs taktikas loģiku un pārklājās ar aukstiem sviedriem. Slepkavas nevarēja zināt, kas atrodas kurā cellē. Visi māki bija anonīmi, uz durvīm nebija nekādu uzrakstu. Nekādā veidā nebija iespējams noteikt, kas kurā istabā atrodas. Slepkavas nevarēja pārbaudīt katru istabu - tik sarežģīta operācija būtu pārāk riskanta, turklāt būtu iespējams pieļaut pārāk daudz kļūdu. Novākt virtuves strādniekus apakšstāvā, kur neviens nevar dzirdēt troksni, - tāds risks bija pieņemams, bet galvenajā stāvā, kur mūki dzīvoja tuvu cits pie cita, - tas bija pavisam kas cits. Ieejot katrā cellē, pat ja ieročiem būtu klusinātāji, slepkavām būtu jārēķinās ar to, ka kāds nobijies mūks varētu iekliegties un brīdināt citus un - ja man taisnība, Drejs nodomāja - sevišķi to vienu mūku, kuru vajadzēja novākt.

Mani.

Viņa piere savilkās grumbās. Manu grēku dēļ? Vai tāpēc visiem bija jāmirst? Augstais Dievs, ko es esmu izdarījis, atnākdams šurp?

Tagad viņam bija skaidrs, kāpēc lietota inde. Šādā veidā viss klosteris (izņemot divus nošautos virtuves strādniekus) tika iznīcināts uzreiz. Svarīgi bija ari tas, ka šādā veidā varēja nogalināt, klāt neesot. Pēc tālvadības principa.

Slepkavas respektēja tā vīra talantu, kuru viņi bija atnākuši nogalināt, jo viņi nezināja, vai seši vientulības gadi bija viņu notrulinājuši. Viņi nenāca atklāti. Tā bija papildu piesardzība. Lai būtu pilnīgi droši.

Bet bija miruši visi pārējie.

Drejs novaidējās.

Viņš pēkšņi saprata: lai arī kur slepkavas slēptos, viņi drīz iznāks ārā. Kad būs pagājis pietiekoši daudz laika, lai viņi justos droši, viņi pārbaudīs klosteri. Viņi pārbaudīs katru celli. Viņi gribēs pārliecināties, vai ir nogalinājuši tieši to vīru, kurš viņiem bija vajadzīgs.

Viņš saspringti skatījās uz koridora vienu un otru pusi.

Atskanēja zvans uz vakara lūgšanu.

19

Zvans skanēja nedabiski skaļi šajā nāves klusumā, atbalsodamies koridorā un pagalmā. Kā sēru zvans, kas vēstīja bēru ceremoniju.

Muskuļi saspringa. Viņš pietupās, pretodamies spēcīgajam ieradumam paklausīt zvana skaņām, un šajā brīdī saprata, kā jūtas tauriņš, kuru pievelk liesma. Pēdējo sešu gadu laikā zvans viņu bija aicinājis katru dienu un kļuvis par viņa dzīves sastāvdaļu. Pat tagad, kad viņš izprata, ka tā ir provokācija, zvana skaņas vilināja viņu. Tā notiktu ar katru mūku, kas palicis dzīvs, ja viņš pašdisciplīnas dēļ būtu atteicies no savas nabadzīgās maltītes, kura sastāvēja no maizes un ūdens. Vakara lūgšanas zvana aicināts, viņš atvērtu savas celles durvis.

Gaitenī viņu nošautu ar ieroci, kuram būtu klusinātājs. Bez lieciniekiem, bez jebkādiem šķēršļiem. Viss izdomāts līdz galam.

Drejs drebēja no dusmām.

Viņš bija pareizi novērtējis situāciju. Kad zvans būs pietiekoši ilgi zvanījis un slepkavas būs pārliecināti, ka neviens no gavējošiem mūkiem nav varējis pretoties tā aicinājumam, sāksies pārbaude. Viņam jānoslēpjas.

Bet kur? Viņš nevarēja uzņemties risku atstāt klosteri. Viņam bija jābūt gatavam uz to, ka tiek novērota visa klostera teritorija. Nu labi, viņam būs jāpaliek iekšā.

Atkal jautājums-kuri Ja slepkavas neatradīs viņa līķi, tie sāks pārbaudīt klosterī katru istabu un stūrīti. Pat ja šis pasākums nebija vērsts tieši pret viņu, bija skaidrs, ka viņi gribēja nonāvēt visus. Jādomā, ka viņi nenomierināsies, līdz nevarēs atskaitīties par katru līķi. Tiesa, viņam bija tā priekšrocība, ka viņš zināja klostera iekārtojumu labāk par viņiem. Taču viņi rīkosies metodiski un noteikti. Viņam bija maz izredžu.

Un tomēr - viņa domas vadīja izmisums. Ja izdotos pārliecināt viņus, ka… Likās, ka zvana skaņas kļūst skaļākas, spēcīgākas. Viņš steidzās atpakaļ uz savu celli. Kā parasti, viņš bija aizvēris durvis, kad devās uz vakara lūgšanu. Bet tā bija kļūda, viņš nolēma un tagad atstāja durvis vaļā, pats ieiedams iekšā. Beigtā pele pie maizes gabala uz grīdas parādītu slepkavāiņ, kā viņš uzzināja par indi. Ja tie neatrastu viņa līķi un redzētu, ka durvis - vienīgās durvis - atvērtas, tie nodomātu, ka viņš aizbēdzis. Viņu meklētu citās klostera vietās, visticamāk, laukā, brīdinot sargus visā teritorijā, ka viņš cenšas aizbēgt cauri mežam. Viņi būtu nepacietīgi un nervozētu.

Tā viņš cerēja. Klusi kā ēna viņš uzkāpa pa tumšajām trepēm cauri lūgšanu telpai, kur viņš pirmo reizi pa sešiem gadiem neapstājās noskaitīt lūgšanu. Viņš izgāja cauri tumšajai guļamtelpai un devās uz mazo vannasistabu.

Virs izlietnes griestos bija avārijas izeja, kas veda uz bēniņiem zem jumta. Viņš noāva kurpes, lai uz izlietnes nepaliktu pēdu nospiedumi, un, turēdams tās rokās, nostājās uz izlietnes, kura nokrakšķēja zem viņa svara. Viņš sataustīja avārijas lūkas rokturi, pagrūda to uz augšu un uz rokām pievilkās pie atvērtās spraugas, kas veda uz tumšajiem, aukstajiem bēniņiem. Uzmanīgi aizvēris lūku, viņš rāpās pa stikla vates izolāciju uz vistālāko stūri, kur apgūlās, noslēpies aiz balsta spraišļiem. Viņš centās neko nedomāt, bet nespēja.

Viņš elpoja putekļaino gaisu un domāja. Par pārējiem mūkiem.

Un par Mazo Stjuartu.

20

Zvana skaņas bija apklusušas, klusums - draudīgs. Viņš saspringti klausījās, zinādams, ka tie, kas viņu meklē, šajā brīdī iznāk no kapelas. Sīkais lietutiņš, kas pirmīt sitās pret loga rūti, bija kļuvis par kārtīgu lietu, kurš bungoja pa slīpo jumtu tieši virs viņa. Drebēdams no aukstuma un mitruma, viņš spiedās ciešāk pie izolējošās stikla vates. Kaut arī vates slānis bija biezs, viņš zem sevis juta griestu siju asās malas. Viņš gaidīja.

Un gaidīja.

Reiz viņam likās, ka dzird tālas, klusinātas skaņas. Tās, protams, nebija balsis - slepkavas ievēroja stingros noteikumus un sazinājās tikai ar žestiem. Bet bija arī neizbēgami trokšņi, no kuriem nevarēja izvairīties, - durvju atvēršana, soļi uz cietās dēļu grīdas. Patiešām, kad viņš piespieda ausi pie izolācijas, viņam likās, ka dzird dēļu iečīkstēšanos, it kā pa viņa lūgšanu telpu, darbistabu un guļamtelpu kāds lēni staigātu. Šīs skaņas bija tik klusas, ka, iespējams, viņš tās tikai iedomājās. Viņš veltīja visu uzmanību avārijas lūkai, lai nepalaistu garām to bridi, kad to kāds varētu vērt vaļā. Viņš aplaizīja sausās lūpas.

Un gaidīja.

Nakts bija ļoti gara. No sasprindzinājuma un smacīgā gaisa reiba galva. Visu laiku skatoties tumsā, acu plaksti kļuva smagi, viņš pamodās izbīlī un visiem spēkiem centās neiekrist atkal miegā. Nākamajā reizē pamodies, nesaprazdams, kur atrodas, bet ātri atguvies, viņš ieraudzīja, ka caur jumta ventilācijas spraugām, kas vasarā izvadīja lieko siltumu, ieplūst gaisma. Bija rīts. Viņš vairs nedzirdēja lietus bungošanu pa jumtu. Viņš nedzirdēja neko, tikai paša sauso, kontrolēto elpošanu.

Un tomēr viņš vēl gaidīja. Iepriekšējā dzīvē viņu reiz bija medījuši džungļos veselas piecas dienas. Ēst nebija ko, vienīgi netoksiskas lapas, kas apgādāja smadzenes ar kāliju un litiju, lai nepagurtu. Viņš neriskēja dzert ūdeni, kurā mudžēja baktērijas, bet veldzēja slāpes tikai ar lietus- ūdeni. Salīdzinājumā ar džungļiem šeit, bēniņos, bija ērti, galu galā - viņš bija pieradis pie gavēšanas. Ja tagad būtu nevis oktobris, bet augusts, svelme šeit būtu neizturama, kaut arī jumtā bija ventilācijas spraugas. Pašlaik te bija vēsi, bet ne auksti, un viņš te varētu palikt trīs dienas. Tik ilgi cilvēks spēj izdzīvot bez ūdens. Varbūt viņš izturētu arī ilgāk, bet tad viņš sāktu murgot.

Viņš gaidīja visu rītu, juzdams nāyi, kas atradās lejā. Līķi jau būs pāri rigormortis stadijai un, sasnieguši stadiju livor mortis, sāk piepūsties no ķermeņa gāzēm un smirdēt. Tas pats notiek arī ar Mazo Stjuartu.

Viņam sāpēja piere saraukto uzacu dēļ. Viņš atcerējās, 1979. gadā viņš bija tādā izmisumā, ka gribēja izdarīt pašnāvību. Klosteris bija sniedzis viņam vienīgo glābiņu. Vienīgo veidu, kā sodīt sevi un mēģināt glābt dvēseli.

Tad kāpēc tagad viņš tik izmisīgi cenšas izvairīties no tiem, kuri viņu medī? Kāpēc neļauj viņiem izdarīt to, ko pats gandrīz izdarīja? Ja viņu nogalinātu slepkavas, tā taču nebūtu pašnāvība. Viņš nebūtu nolādēts. Taču labprātīgi kļūt par mocekli bija viens, bet pilnīgi kas cits - ļauties, lai tevi padara par tādu. Pašpaļāvība bija tikpat smags grēks kā izmisums. Viņš nedrīkstēja cerēt uz Dieva piedošanu tāpēc vien, ka viņu nogalinās par grēkiem. Viņam bija jācīnās par atpestīšanu. Viņam vajadzēja darīt visu, kas viņa spēkos, likt lietā visu savu prasmi, lai izvairītos no slepkavām.

Esmu gatavs saņemt sodu. Jā. Par iepriekšējo dzīvi. Par tiem mūkiem, kurus noslepkavoja manis dēļ.

Bet…

Man ir arī pienākums.

Ak tā? Kāds?

Sodīt tos, kas viņus nogalināja.

Bet tu pat nepazini šos mūkus. Tāpat kā tu, viņi bija vientuļnieki. Kā cilvēki viņi tev neko nenozīmēja.

Tam nav nozīmes. Viņi bija cilvēki. Un viņus noslepkavoja. Viņu izvēlēto dzīvesveidu neviens nedrīkstēja izjaukt.

Iespējams, ka viņi jau ir debesu valstībā.

To nevar droši zināt. Tas atkal ir tikai pieņēmums.

Un tu gribi atriebties? Vai tas ir īsta kartēzieša motīvs? Aci pret aci, nevis pagriezt otru vaigu?

Viņš nevarēja dot atbildi. Viņu plosīja jūtas, kas bija snaudušas sešus gadus. Ārpasaule valdonīgi ielauzās un ierāva viņu savā virpulī.

21

Nākamajā naktī atkal gāza lietus. Zibināja zibeņi, kurus varēja neskaidri redzēt caur gaisa ventilācijas spraugām. Pērkons drebināja jumtu. Viņš nolēma izmantot negaisu, lai pamēģinātu izrauties no gūsta. Viņš aizrāpoja līdz avārijas lūkai, cik vien klusi varēdams, atvēra to un nokāpa lejā. Ārā trakoja negaiss, un tā aizsegā viņš nemanāmi kā ēna ieslīdēja savā guļamtelpā, ik pēc brīža apstādamies un ieklausīdamies. Slepkavam vajadzētu būt ļoti pacietīgam, lai sēdētu šeit divas naktis pēc kārtas, nezinot, ka Drejs ir noslēpies bēniņos. Ticamāk jau, ka slepkavas būtu uzsūtījuši kādu augšā viņam pakaļ vai vismaz lietotu asaru gāzi, lai piespiestu Dreju nokāpt lejā. Turklāt ja viņiem bija aizdomas, ka Drejs izbēdzis no ēkas, viņi to pārāk cītīgi nemeklēja, bet bija gatavi uz to, ka Drejs zvanīs policijai, ja tam izdevies izbēgt. Kad pēc steidzīgas pārmeklēšanas tie neatrada viņu, tie bija spiesti atstāt klosteri.

Vismaz tā Drejs cerēja. Droši nevarēja neko zināt. Bet tagad, naktī, viņš pārvaldīja situāciju. Viena no viņa galvenajām prasmēm, kas bija iegūta speciālu treniņu rezultātā, bija kauja bez ieroča pilnīgā tumsā. Pat pēc sešu gadu pārtraukuma viņš nebija aizmirsis, kā to dara. Uz mirkli viņš jutās kā toreiz piesmakušajā, melnajā, pamestajā lidmašīnu angārā Kolorādo. Šeit, stāvēdams nekustīgi, lēni elpojot un uzmanīgi klausoties, viņš nesaoda un nesadzirdēja glūnoša uzbrucēja klātbūtni.

Protams, lietus bungošana apslāpēja citas skaņas. Drejs paļāvās uz laimi, šķērsojot guļamtelpu, bet bija gatavs reaģēt uz kustību savā virzienā. Tādas nebija. Viņš paskatījās atpakaļ. Lietus sitās logā, un nozibsnīja zibens, apgaismojot istabu un ļaujot ātri pārliecināties, ka šeit neviena nav.

Atkal kļuva tumšs un nodārdēja pērkons. Un Drejs saprata, ka nevajadzēja skatīties uz zibeni. Viņa acu zīlītes bija sašaurinājušās, skatoties uz pēkšņo spožumu, tagad tumsā tās lēni pielāgojās. Viņam bija jāpagaida kāds brīdis, jo viņš neko neredzēja. Mokoši lēni Drejs atguva savu spēju redzēt tumsā. Viņš iekoda lūpā. Nu labi, viņš bija kļūdījies. Viņš to atzina. Bet viņš no šīs kļūdas mācījās. Viņa iemaņas atgriezās. Un Drejs jau sāka plānot, kā izmantot zibeni savā labā.

Ar muguru pret logu viņš izgāja cauri guļamtelpai, iegāja darbistabā, kur bija vēl tumšāks, tad - lūgšanu telpā, kur bija radis lūgt Dievu. Nonācis uz kāpnēm, kas veda viņa darbnīcā, viņš ieraudzīja savas celles vaļējās durvis un gaismu, kas spīdēja no koridora. Viņš saoda pārāk labi pazīstamo smaku, kas izsauca nelabu dūšu. Nokāpis lejā, viņš rūpīgi apskatīja savu istabu. Krūze un bļodiņa stāvēja uz darbgalda. Mazais Stjuarts gulēja uz grīdas tajā pašā pozā. Kā viņš to bija paredzējis, pele bija uzburbusi, pilna ar gāzi.

Drejs nopūtās - ne aiz pretīguma, bet gan žēluma. Pele bija viņam vajadzīga, tāpēc viņš rūpīgi to pacēla aiz astes un ietina kabatlakatā, kuru bija atstājis uz malkas kaudzes. Viņš piesēja kabatlakatu pie lecamauklas un apsēja to ap vidu.

No darbgalda atvilktnes viņš izņēma četras fotogrāfijas. Tas bija vienīgais, ko viņš bija paņēmis no iepriekšējās dzīves. Pirms sešiem gadiem viņš parādīja šīs fotogrāfijas tēvam Heiferam - pēc tam kad priesteris bija ar aizturētu elpu noklausījies viņa grēksūdzi. Fotogrāfijas apstiprināja to, ko Drejs teica, un pārliecināja priesteri piekāpties, rekomendēt Dreju kartēziešu ordenim. Fotogrāfijās varēja redzēt mazu zēnu, kas šausmās kliedza, un liesmu apņemtu vīrieti un sievieti. Būdams klosterī, Drejs katru dienu skatījās šīs fotogrāfijas, neļaudams sev aizmirst, kas viņš bija un cik nepieciešama viņam pestīšana. Viņš nevarēja aiziet bez tām.

Iebāzis tās kabatā, Drejs paskatījās apkārt. Ko vēl? Viņam vajadzēja ieroci. Cirvi no malkas kaudzes.

Negaiss pastiprinājās. Pat ar muguru pret logu viņš redzēja, ka vēl viena zibens šautra apspīd istabu. Viņš piegāja pie atvērtajām durvīm, paskatījās uz abām pusēm tukšajā koridorā, atskatījās ar ilgām uz to vietu, kas pēdējos sešos gados bija viņa mājas, tad paņēma cirvi un devās pa koridoru uz klostera tālāko galu.

Viņš apstājās tikai vienu reizi, lai apskatītu kādu celli. Kad viņš atvēra durvis, asi pretīgā smaka pateica visu. Bet viņš pavēra durvis plašāk un paskatījās uz mūka groteski izkropļoto ķermeni.

Tātad slepkavas atstājuši klosteri tā, kā to atrada, atstājot aiz katrām durvīm nāves noslēpumu un neuzskatot par vajadzīgu aizvākt mirušos - varbūt laika trūkuma dēļ.

Tam nebija nozīmes. Drejs zināja, ka tagad sāksies elle.

22

Drejs nonāca līdz durvīm klostera tālākajā galā, kuras veda uz sakņudārzu Aiz biezajām koka durvīm dārdēja pērkons.

Viņš vēlreiz pārdomāja savu rīcības plānu. Pirmā doma bija iziet pa klostera galvenajām durvīm, tad lejā pa lauku ceļu cauri mežam uz bruģēto lielceļu kalna pakājē. Viņš bija redzējis ieeju klosteri uz īsu brīdi pirms sešiem gadiem, kad viņu šurp atveda. Bet Drejs atcerējās lauku ceļu un kādas desmit jūdzes uz dienvidiem pilsētu - kā to sauca? Kventīna? Bet, ja šis ceļš pirmais ienāca prātā un bija loģiska izeja, tad taisni šī iemesla dēļ viņam vajadzēja atrast citu, jo, kaut arī slepkavas acīmredzot bija pametuši šo rajonu, pastāvēja varbūtība - un diezgan reāla -, ka tomēr kāds vīrs bija atstāts novērot klosteri, pieļaujot iespēju, ka Drejs tur vēl atrodas. Viņi domāja, ka Drejs aizbēdzis un brīdinājis policiju. Bet ja nu policija neierodas? Slepkavu komanda secinās, ka Drejs nav aizbēdzis. Un viņi riskēs atgriezties, lai vēlreiz pārbaudītu teritoriju. Vēl viens iemesls, ka ātrāk jāizkļūst ārā.

Bet ne pa galvenajām durvīm, ne pa to ceļu, kur viņu gaida. Lai notiek, pa sētas durvīm. Pat šis ceļš bija labi jāapdomā, jo Drejs pazina slepkavu profesionālo rīcību.

Pirmkārt, novērotājs neatstās bez uzraudzības pārējās izejas no klostera. Viņš ieņems pozīciju drošā attālumā no klostera, kur varēs labi redzēt visu kompleksu. Šāda vieta bija tikai viena - aiz klostera uz kokiem apaugušā kalna, kas bija augstāks par to, uz kura atradās klosteris.

Otrs arguments. Novērotājs rīkosies ar aparatūru, kas redz naktī, lietojot infrasarkano nakts tālskati vai teleskopu, kas palielina vissīkāko gaismu, kura parādās.

Drejs paskatījās uz savu tērpu. Parasti tas bija balts, bet tagad - netīri pelēks no putekļiem un zirnekļu tīkliem bēniņos. Taču viņš zināja, ka infrasarkanais tālskatis viņu fiksētu, pat ja viņa drēbes būtu nosmērētas ar ogļu putekļiem. Ja vien, Drejs nodomāja un atcerējās zibeni.

Viņš paskatījās augšā uz spuldzi, kas spīdēja pie koridora griestiem. Novērotāja uzmanību tūliņ saistītu negaidītā gaisma, ja viņš atvērtu durvis. Koridorā nebija slēdža, un Drejs nodomāja, ka gaismu izslēdz no kopējā paneļa sarga istabā, kuru viņš nekad nebija redzējis, tāpēc viņš pastiepās un, uzmetis savu plato piedurkni spuldzei, atskrūvēja to. Lai drošība būtu pilnīga, viņš pagājās atpakaļ pa koridoru un atskrūvēja vēl divas spuldzes. Iestājās melna tumsa. Tā kā koridoram nebija logu, novērotājs nevarēja zināt, kas noticis iekšā.

Viņš atgriezās pie durvīm, dziļi ievilka elpu un pagrieza atslēgu. Tad lēni vēra durvis vaļā, stāvēdams aiz tām tā, ka viņu nevarēja redzēt no ārpuses.

Beidzot tās bija pilnīgi vaļā. Viņš gaidīja, saspringts kā stīga. Visu izšķirs pareizi izvēlēts bridis, jo infrasarkanajam tālskatim un teleskopam bija viena nelaime: pēkšņa gaisma apžilbināja novērotāju. Tas pats acumirkļa aklums, kuru Drejs pārdzīvoja savā guļamtelpā, kad viņš zibens gaismā apskatīja istabu, tikai nakts tālskatī tas bija daudz intensīvāks. Normāls instinkts liktu Drejam skriet ārā tumšajos intervālos starp zibens uzliesmojumiem. Bet Drejs saprata, ka viņa vienīgā iespēja izkļūt ārā nepamanītam bija rīkoties pilnīgi pretēji - saņemt drosmi pamest slēptuvi tieši tajā brīdī, kad uzliesmo visspožākais zibens.

Tumsā viņš paskatījās uz dārzu aiz durvīm. Viņš aizvēra acis un ierāvās atpakaļ aiz durvīm, kad zibens iespēra kokā ārpus dārza. Nokrakšķēja zars. Atkal iestājās melna tumsa, bet tagad viņš zināja, kurp viņam iet. Nodārdēja pērkons. Vajadzēja gaidīt jaunu zibens uzliesmojumu. Drejs iedomājās, cik grūts šajos apstākļos ir novērotāja darbs.

"Nu ko tu gaidi?" viņš sev jautāja. "Gribi šeit palikt? Iet uz misi?"

Nozibēja nākamais zibens uzliesmojums, un Drejs izmetās ārā pa atvērtajām durvīm. Viņam sejā iesitās lietus. Turēdams cirvi tālāk no sevis, viņš nokrita slapjajos dubļos aiz ciedru krūma. Lietū viņa drēbes uzreiz izmirka cauri slapjas, līdz pat ādai. Gandrīz tajā pašā brīdī pērkons satricināja zemi. Kaut ari situācija bija dramatiska, viņa apziņa uztvēra aizmirsto vēja pūsmu, svaigo gaisu - sajūtas, kas agrāk bija viņam ierastas, bet tagad, pēc ilgās vientulības, likās ļoti spēcīgas. Bet viņam nebija laika tās izjust vai saprast, cik ļoti to pietrūcis. Viņš notrausa dubļus no acīm un skatījās, kurp doties tālāk. Kad zibens uzliesmoja vēlreiz, viņš jau bija atguvies un šļūca pa slidenajiem dubļiem, līdz nokļuva aiz komposta kaudzes. Asa smaka iesitās nāsīs, un pat tā bija negaidīti patīkama.

Kaut arī lietus bija auksts, viņam tecēja sviedri. Ko tagad? Viņa galamērķis bija tumšais mežs aiz dārza, bet, lai tur nokļūtu, viņam vajadzēja līkumot, slēpjoties aiz darbarīku šķūnīša, tad jālien pa ūdens pilnajām vagām cerībā, ka šur tur samestās lakstu kaudzes noslēps viņu. Viņa sirds dauzījās tā, ka viņš juta sāpes. Viņš virzījās uz priekšu, tikai zibenim uzliesmojot, neiedrošinādamies kustēties tumsā, kad novērotājs viņu varēja redzēt nakts tālskatī. Pie katra zibens uzliesmojuma viņš pavirzījās tālāk, bet ne vairāk kā par desmit pēdām. Pārskrienot no labības lauka uz vagām, kur bija auguši kartupeļi, viņš nokrita ar seju kartupeļu lakstu kaudzē. Viņš ātri aizvēra acis, sargādams tās no zibens spožās gaismas, bet, kad iedārdējās pērkons, viņš tās atkal atvēra. Intervāls starp zibeni un pērkonu saīsinājās līdz divām sekundēm, tātad viesuļa centrs tuvojās. Tas nāca viņam par labu, jo novērsa novērotāja uzmanību.

Drejs saspringti ieskatījās tumsā. Cauri aukstajam, spēcīgajam lietum viņš izvēlējās nākamo apstāšanās vietu - ērkšķogu krūmu rindu. Uzliesmoja zibens, Drejs lēca, bet paslīdēja dubļos un, zaudējis līdzsvaru, iekrita ar seju peļķē. Nāsis bija pilnas ar ūdeni, mute arī. Viņš sāka klepot, elpa aizrāvās, bet viņš vēlās uz krūmu pusi. Atkal viņu apņēma tumsa. Viņš izmisīgi šņāca, cenzdamies attīrīt degunu un muti no dubļiem.

Vai viņam izdevās sasniegt krūmus laikā? Vai novērotājs viņu redzēja? Adrenalīns iesitās dzīslās. Bija grūti elpot. Nogurums bija tāds, it kā sprinta tempā būtu noskrietas vairākas jūdzes. Viņš gulēja ar seju uz augšu, ļaudams lietum nomazgāt acis, degunu, lūpas. Atvēris muti, viņš turēja to vaļā, kamēr lietus to aizpildīja, un tad norija lietusūdeni, baudīdams tā saldumu.

Vajadzēja virzīties uz priekšu! Vispirms uz vīnogulājiem, kas vijās ap koka režģi.

Un pēc tam…

Beidzot viņš bija ticis cauri krūmiem un nonācis meža aizsegā. Viņš viss bija aplipis ar dubļiem - galva, seja, drēbes. No pleciem dubļi slīdēja lejā pa roku un lipa ap pirkstiem.

Bet viņam bija veicies. Novērotājs nebija viņu ieraudzījis.

Tas bija viņa pieņēmums. Ja novērotājs būtu viņu ieraudzījis, viņš būtu jau miris.

Viņš centās atgūt elpu. Esmu ārā. Esmu brīvs. Tagad vajadzēja pamēģināt izkļūt cauri mežam, izmantojot to kā aizsegu.

Uz kurieni?.Kādu brīdi šis jautājums viņu samulsināja. Savā iepriekšējā dzīvē viņš automātiski dotos meklēt patvērumu savā organizācijā, pie "Skalpeļa". Bet beigās "Skalpelis" kļuva par viņa ienaidnieku. Lai izdzīvotu, viņam bija nācies piemānīt "Skalpeli" un likt tam noticēt, ka viņš ir miris.

Kur vēl viņš varēja griezties? Iedzirkstījās atmiņas par mīlestību uz Arlēni. Drejs zināja, ka viņa palīdzētu Viņi bija mīlējuši viens otru. Par spīti šķiršanās gadiem, viņš bija gatavs riskēt un lūgt viņas palīdzību, jo zināja, ka var uz viņu paļauties. Turpat būtu arī Džeiks, viņas brālis. Džeiks, viņa draugs.

Negribīgi viņš atteicās no šīm domām. Agrāk viņa pienākums bija kontaktēties ar savu organizāciju, arī tagad šis pienākums bija spēkā, taču tas vairs neattiecās uz "Skalpeli", bet uz viņa pašreizējo organizāciju - katoļu baznīcu. Viņam vajadzēja brīdināt baznīcu par uzbrukumu klosterim. Baznīca izlems, kā rīkoties. Baznīca viņu aizstāvēs.

Pieņēmis šādu lēmumu, viņš tomēr nevirzījās uz mežu, lai aizkļūtu prom. Tieši otrādi - viņš devās uz kalnu aiz klostera. Tumsas aizsegā viņš pats neizprata savu vilcināšanos. Ceļš bija brīvs, viņš varēja izmantot savu iespēju aizbēgt un brīdināt baznīcu. Tad kāpēc viņš juta nepieciešamību… Viņš vēl ciešāk ielūkojās kalna siluetā, saprazdams, kas viņam tagad jādara. Novērotājs. Viņam jādabū rokā novērotājs un jāpiespiež runāt. Kur viņu meklēt? Loģiski būtu izvēlēties tādu vietu novērošanai, kur koki neaizsedz skatu. Tas varētu būt kāda klajuma malā. Dzīvodams gadiem kalna pakājē, Drejs diezgan labi pazina kalna formu. Pat tumsā un vētrā viņš varēja atrast trīs galvenos klajumus kalna virsotnē, kuri varētu būt novērošanas punkti.

Vai novērotājs vispār eksistēja? Viņam nebija pierādījumu, tās bija tikai viņa domas.

Par to pārliecināties varēja tikai vienā veidā.

Tas arī bija vienīgais veids, kā uzzināt, kāpēc slepkavu komanda tika atsūtīta šurp. Uzzināt, kas aiz tā stāv.

23

Negaiss pieņēmās. Kaut arī lietus lija arvien spēcīgāk, viņš gāja cauri mežam, cenšoties apiet kritušos kokus un bedres, virzīdamies uz kalna vistumšāko vietu.

Viņš turēja cirvi tik cieši, ka sāpēja locītavas, un, nonācis pie kalna pakājes, apgāja pusaplī ap to. Kalna otrā pusē

viņš sāka kāpt uz augšu. Vējš purināja koku zarus, un tie sitās viņam sejā. Viņš ķērās pie zariem, krūmiem, pie jebkura atbalsta, kas palīdzētu viņam noturēt līdzsvaru slidenajos dubļos.

Kalna virsotnē viņš vairs nepūlējās virzīties klusu - pērkona grāvieni bija skaļāki par jebkuru skaņu, pat par dusmu iekliedzienu. Viņš turpināja ceļu rāpus, slēpdamies aiz krūmiem un koku zariem.

No drošas slēptuves viņš apskatīja pirmo klajumu un nolēma, ka šeit slēptuves nav. Viņš iegāja dziļāk mežā un tuvojās otram klajumam; cauri spēcīgajai lietusgāzei kalna pakājē varēja redzēt klostera ugunis. Tās droši vien izskatījās tādas pašas kā vienmēr. Tikai tagad tas vairs nebija klosteris. Nezināma vara to bija pārvērtusi par miroņu māju.

Viņš rūpīgi apskatīja iespējamo slēpņa vietu otrajā klajumā un nolēma, ka arī šeit slēpņa nav. Un pagriezās, lai dotos uz trešo, bet pēkšņi viņa uzmanību saistīja aizdomīga ņirboņa aiz kokiem. Viņš stāvēja nekustīgi. Novērsis acis no zibens uzliesmojuma, viņš ieraudzīja apmēram galvas līmenī tumšu neilona pārklāju, kas veidoja telti. Tā četri stūri bija piesieti ar auklām pie koku pamatnēm, lai vējš nepūstu lietu zem jumta. Vidū bija iesprausts augstāks miets, kas balstīja jumtu, un vējš nežēlīgi plivināja un raustīja auklas. Protams, novērotājs negribēja pievērst sev pārāk lielu uzmanību, nesot līdzi telti. Neilona pārklājs aizņēma maz vietas mugursomā, bet bija labs aizsargs pret lietainu laiku. Tas nebija tik ērts kā telts, bet šajā gadījumā ērtība nebija galvenais.

Drejam bija jāgaida nākamais zibens spēriens. Zem neilona pārklāja, starp sānu malu un zemi, viņš ieraudzīja vīrieša kājas un gurnus - tūristu zābakos, džinsos, aiz jostas makstī nazis.

Tumsā Drejs rāpoja tuvāk uz aizsega pusi, lai labāk apskatītu vīru.

Zibens gaismā viņš ieraudzīja arī vīrieša ķermeņa augšējo daļu. Viņš bija liela auguma un muskuļains, galvā - adīta slēpotāju cepure, mugurā - piepūšama neilona veste un biezs krekls, viss tumšās krāsās, kas saplūda ar apkārtni. Vīrs skatījās pa nogāzi uz klosteri. Viņa priekšā bija infrasarkanais tālskatis - tā garo, plato apveidu varēja viegli pazīt. Tas bija uzmontēts uz snaipera šautenes un balstījās uz grozāma trijkāja. Kad atkal uzplaiksnīja zibens, vīrs nogriezās no tālskata, parīvēja acis un pastiepa roku pēc termosa, kuru viņš bija atbalstījis pret mugursomu koka pakājē.

Drejs parāvās atpakaļ aiz koka. Viņš paskatījās uz cirvi, kas viņam bija rokā, un nolēma, ka viņš nevar uzbrukt no aizmugures, kur pārklājs sniedzas līdz zemei. Poza būtu pārāk neveikla. Pastāvēja risks, ka viņš var dubļos paslīdēt vai sakustināt pārklāju un iztraucēt vīru.

Nē, nodomāja Drejs, jāatrod labāks veids.

Viņš uzmanīgi apskatīja vēja raustīto neilona pārklāju un pamāja ar galvu, rāpdamies uz labo pusi, kur viens telts stūris bija piesiets pie koka. Viņš aptaustīja mezglu un pazina tā formu, tas bija stiprs un drošs mezgls, bet to varēja viegli atraisīt, paraujot aiz brīvā gala.

To viņš arī izdarīja. Viņa nodoms bija noķert vīru pārklāja iekšpusē, iesist pa galvu ar cirvja pietu tā, lai viņš zaudētu samaņu. Taču pārklāja gals nevis uzkrita novērotājam virsū, bet, vēja parauts, pacēlās uz augšu, atsedzot viņu. Šajā brīdī zibens iespēra kādā no tuvējiem kokiem, vīrs pārsteigts pagriezās un ieraudzīja Dreju.

Tagad cirvis vairs nebija vajadzīgs. Tas bija pārāk smags un neparocīgs uzbrukumam. Drejs to nometa un lēca vīra virzienā. Vīrs bija pārsteigts, viņa priekšā stāvēja naidā zvērojošs mūks, kura askētiskā seja vien izsauca šausmas, viss vienos dubļos, viņš izskatījās kā rēgs, kas tikko iznācis no zemes dzīlēm.

Uzbrukums klosterī liecināja par to, ka slepkavu komandā strādāja profesionāļi, un tomēr šis vīrs šausmās iekliedzās, un šajā brīdī arī Drejs iekliedzās. Tas bija tradicionālais Zena kliedziens, kura mērķis bija novērst pretinieka uzmanību un palīdzēt Drejam koncentrēt spēkus brīdī, kad viņš atbrīvoja plaušas no gaisa. Jau gadiem viņš nebija piedalījies tuvcīņā, bet ikdienas vingrošana un karamākslas deju soļi uzturēja viņu formā. Viņš bija atkārtojis šos deju soļus garīga iemesla dēļ. Bet bija laikam tādas lietas, ko cilvēks nekad nevarēja aizmirst. Viņš juta, ka nav aizmirsis neko no tā, ko kādreiz mācījies.

Viss turpmākais notika trīsdesmit sekunžu laikā, kaut gan Drejam un, bez šaubām, arī viņa pretiniekam laiks vilkās neizsakāmi ilgi. .

Ar plaukstas malu Drejs iesita pretiniekam pa krūtīm, tieši virs sirds. Sitiens bija tik spēcīgs, ka tam vajadzēja sadragāt ienaidnieka krūšukurvi, sadzenot lauzto ribu šķembas plaušās un sirdī.

Bet tas nenotika. Sitiena laikā Drejs juta, kāpēc ne, - pretinieka piepūstā neilona veste absorbēja sitiena spēku. Vīra ievaidēšanās liecināja, ka sitiens bijis spēcīgs, bet ne tik ļoti, lai viņu notriektu. Dreja pretinieks jau bija atguvies. Viņš stāvēja ar muguru pret koku. Drejs izdarīja vēl vienu sitienu ar plaukstas malu, šoreiz mērķēdams uz vīra kaklu. Bet pretinieks atbildēja. Tā kā zibens apžilbināja Dreju (un, domājams, arī viņa pretinieku), viņš, neko neredzēdams, centās atvairīt sitienu, zinādams, ka tas mērķēts uz viņa sirdi.

Pirmo sitienu Drejs bija izdarījis ar labo roku. Tagad viņš gatavojās sist ar kreiso, pieņemot, ka pretinieks, kurš dabūjis sitienu sirds apvidū, sitīs ar labo.

Sitiens ķēra pretinieka pacelto labo roku elkonī, izsitot to no locītavas. Grūdiena spēks viņus abus nogāza no kājām dubļos. Drejs dzirdēja vīru ievaidamies. Kad viņa ienaidnieks paslīdēja, viņa roka sapinās mūka drānās.

Tumsā abi gulēja dubļos blakus. Drejs saoda ķiploka desas smaku no vīra mutes. Aizmirstā gaļas smarža uzvandīja nelabu dūšu.

Viņš grūda un atrāvās atpakaļ, izvairīdamies no ienaidnieka grūdiena. Viņi vārtījās uz vienu pusi, tad uz otru, šļūkdami pa dubļiem un smagi elsodami.

Drejs juta, ka pretinieks stiepj roku atpakaļ, taustīdams kaut ko uz gurna.

Viņš atcerējās.

Tas bija pie jostas piestiprinātais nazis makstī.

Jau sagatavojies sagrābt roku, kurā būs nazis, Drejs acumirklī pārdomāja. Viņam vajadzēja sist pirmajam. Viņam bija vajadzīgs ierocis.

Un ierocis bija pa rokai. Nedomādams par tā nozīmi, viņš sagrāba krustu, kas ķēdē karājās viņam kaklā. Viņš satvēra Kristus galvu un ietrieca krusta garo pamatni pretiniekam degunā.

Negaiss nerimās. It kā nosodot to, ko Drejs izdarīja, debesis pārklājās zibeņiem. Likās, ka pašas debesis ir sašķaidītas.

Vīrs nebija miris. Drejs to arī negaidīja, bet šāds trieciens rada šoku. Varēja iedomāties, ka vīrs atgūstas no agonijas un sāk drebēt. Bet viņa dzīvotgribas mehānisms turpināja darboties, un roka ar nazi virzījās uz Dreju.

Viņi atradās cieši blakus, un naža asmenis trāpīja Dre- jam, pārgriežot piedurkni un roku. Drejam izdevās sagrābt vīru aiz kakla, un viņš iegremdēja īkšķi un rādītāja pirkstu dziļi ienaidnieka kaklā, dzirdot, kā nokrakšķ balsene.

Uzplaiksnījušais zibens iespēra turpat blakus kokā. Pa gaisu lidoja skaidas, un abi vīri atkal nokrita zemē. Viņi vēlās pa klajuma nogāzi uz leju viens pār otru un ietriecās milzīgā akmenī. No trieciena Drejam aizrāvās elpa. Pūlēdamies atbrīvoties no vīra rokas, kas bija sapinusies Dreja drēbēs, viņš nejuta nekādu reakciju. Paskatījies uz vīra drūmo seju, Drejs uzlika roku uz viņa kakla vēnas un saprata, ka vīrs miris.

Drejs atslāba. Pērkona dārdi atbalsojās ausīs. Drejam reiba galva, viņš to papurināja un paskatījās uz klajumu, kur gulēja zibens saspertais koks un saplēstais neilona pārklājs. Apkārt bija ozona smaka. Visapkārt zibeņoja.

Viņš nodrebēja, atkal paskatījies uz vīru, kuru bija nogalinājis. Ieiedams klosterī, viņš zvērēja, ka vairs nevienu nenogalinās. Un tagad?

Varētu attaisnot cilvēka nogalināšanu dusmās, atriebjot par mūkiem, ja ne par Mazo Stjuartu. Dusmas bija dabisks cilvēka netikums, vājība, mantojums no Kaina. Bet viņš nebija nogalinājis dusmās. Viņa motīvs bija tāls no dusmām, tas bija vēl primitīvāks - izdzīvošanas instinkts. Klosterī pavadītie gadi nebija viņu pārvērtuši. Šis instinkts bija viņā iesakņojies un treniņi bijuši tik efektīvi, ka viņš spēja nogalināt automātiski.

Ja es viņu būtu nogalinājis netīšām, tas būtu citādi. Bet tas bija reflekss manī. Vienkārši man tas padevās labāk.

Viņš sāka murmināt lūgšanu, ar šausmām atcerēdamies, ka viņš izdarījis to ar krustu. Ak, Dievs, apžēlojies par mani, grēcinieku! Es negribēju kļūt tāds, kāds esmu. Mani piespieda. Bet man nevajadzēja padoties.

Lietus lāses tecēja pa seju, sajaukdamās ar asarām. Viņš nolieca galvu tā vīra priekšā, kuru pats bija nogalinājis. Tā bija mana vaina. Mana vislielākā vaina.

Viņam gribējās vemt.

Un tomēr viņam nebija izvēles. Viņam vajadzēja saņemties. Ar rūgtumu sirdī viņš piecēlās, novilka savas mūka drānas un zirga saru kreklu. Viņa kailais ķermenis drebēja no aukstuma. Tad viņš izģērba mirušo vīru un uzvilka mugurā viņa drēbes. Ja viņam jāatgriežas atpakaļ pie cilvēkiem, mūka tērps pievērsīs pārāk lielu uzmanību. Viņam bija jābūt piesardzīgam. Šis vīrs nebija viens, kaut kur tuvumā bija citi, kas gaidīja, kad varēs viņu novākt. Kāpēc? Viņš to nezināja. Pār viņu bija nākusi jauna apskaidrība. Vēlēšanās atriebt mūku nāvi bija tikai daļa no tās. Tagad, kad viņš atkal bija nogalinājis cilvēku un pakļāvis savu dvēseli lāstam, lai piesargās tas, kas par to visu bija atbildīgs.

24

Ienaidnieka apģērbs Drejam nederēja, viss bija par lielu. Viņam vajadzēja uzvilkt paša zeķes virs mirušā vīra zeķēm, lai tūrista zābaki nekristu nost no kājām. Drēbes saturēja kopā tikai piepūstā neilona veste, kuru varēja savilkt ciešāk. Viņš ielika kabatlakatu ar Mazo Stjuartu vestes kabatā un apsēja ap vidu lecamauklu. No sava mūka tērpa kabatas viņš izņēma fotogrāfijas un pārlika tās vestes kabatā. Un tad soļoja augšā uz klajumu, kur atradās trijkājis un šautene.

Lietū viņš bija atkal cauri slapjš. Paskatījies apkārt, Drejs ieraudzīja mugursomu, kuru viņa pretinieks bija nolicis pie koka. Viņš to atvēra…

Mauzera pistole. Viņš to pārbaudīja, pārliecinājās, ka tā ir pielādēta, un pabāza to zem vestes, aiz jostas uz gurna.

Divas magazīnas, pilnas ar munīciju. Viņš tās ielika kabatā pie Mazā Stjuarta.

Liels plastmasas maisiņš ar šokolādes tāfelītēm, riekstiem un žāvētiem augļiem. Viņš sāka ar riekstiem, gribēdams ko sāļu, un košļāja tos lēni, badīgi.

Nebija laika vairs kavēties. Ko vēl viņš varētu paņemt, pirms dodas prom? Viņš centās atcerēties. Kas vēl viņam vajadzīgs pasaulīgajā dzīvē? Ko vēl viņš agrāk uzskatīja par nepieciešamu un bez kā bija iemācījies iztikt?

Viens viņam tūlīt ienāca prātā, un viņš iebāza roku džinsu pakaļējā kabatā un izvilka mirušā vīra kabatas portfeli. Viņš to atvēra un ieraudzīja vairākas divdesmit un piecu dolāru banknotes. Tas nu bija vēl viens ierocis. Kabatas portfeļa sānu nodalījumā viņš sataustīja vairākas plastmasas kartītes, domājams,«utovadītāja tiesības un kredītkartes. Visas ziņas tajās, bez šaubām, bija viltotas. Neviens profesionālis nedosies veikt uzdevumu ar saviem īstajiem personības dokumentiem. Šo dokumentu uzdevums bija tikai novērst aizdomas, ja viņš ciestu satiksmes avārijā vai būtu spiests pavadīt nakti motelī. Tomēr viltotie dokumenti izturētu paviršu pārbaudi, tāpēc Drejs nolēma tos aizņemties uz kādu laiku.

Vēl kas? Viņš paskatījās apkārt, meklēdams atbildi, un pēkšņi izdzirdēja sev aiz muguras balsi. Viņš notupās un pagriezās, pacēlis plaukstas, lai aizsargātos. Kaut arī apkārt trakoja vējš, viņš atkal izdzirda balsi - priekšā pa kreisi. Dīvaini apslāpētu, skaļu, bet tālu.

"Džordž?"

Drejs sarauca pieri un, aizdomu pilns, skatījās sev apkārt.

"Džordž, kur tu esi?" Balsij bija metāliska, pastiprināta skaņa. Nosprakšķēja slēdzis. "Džordž, velns parāvis, kas notiek? Kārto savas darīšanas? Tev jāziņo!" Vēl viens krakšķis.

Drejs atviegloti uzelpoja, juzdams, ka muskuļi atslābst. Viņš gāja uz to pusi, kur skanēja balss. Pārnēsājamais radioraidītājs karājās koka zarā pie mugursomas.

"Džordž, Dieva dēļ, atsaucies!"

Drejs jau gandrīz nospieda atbildes pogu - ne jau tādēļ, lai izliktos par Džordžu, jo viņam nebija jēgas, vai Džordžam bija augsta vai zema balss vai kādas īpašas izrunas īpatnības. Ļoti iespējams, ka vīrs vada otrā galā viņam noticētu. Dreju urdīja vēlēšanās atbildēt, iztēlojoties to pārsteigumu, kuru pārdzīvos vīrs, ja pēkšņi izdzirdēs aparātā nepazīstamu balsi paziņojam: "Man ļoti žēl, Džordžs nevar pienākt pie aparāta. Viņš ir beigts. Kas tev ziņojams?"

Savaldies, Drejs nodomāja. Ar tādiem jokiem tu drīz būsi pagalam.

Viņš apslāpēja šo vēlēšanos. Bet nu jau viņš zināja vairāk nekā pirms brīža. Kaut kur tuvumā novērotājam bija līdzdalībnieks.

Viņš centās izvērtēt jauno situāciju. Šis paugurs aiz klostera bija vislabākais punkts, no kura varēja novērot visas izejas. Bet vai ir praktiski novietot šeit divus vīrus? Vai nebūtu saprātīgāk strādāt uz maiņām - tā, lai viņi nomainītu viens otru un katram būtu iespēja pagulēt un pasildīties?

Kur viņi varētu gulēt? Vai novērotājiem bija kāds transporta līdzeklis šajā rajonā? Drejam ari bija vajadzīgs transporta līdzeklis, bet viņam nebija laika to meklēt.

"Džordž, velns parāvis, kas ar tevi notiek?" uzstājīgi jautāja balss. "Beidz blēņoties! Vai tev ir viss kārtībā?"

Drejam vajadzēja atrast šo vīru, pirms tas sāk uztraukties un meklēt savu biedru vai aizbrauc no šī rajona. Ja Drejs spēja pareizi spriest, bija jāmeklē uz ceļa.

Viņš atstāja koku aizsegu un virzījās uz leju pa drūmo nogāzi. Bet, nonācis līdz beigtajam vīram, viņš pēkšņi apstājās. Viņš jautāja sev, kas vēl vajadzīgs, lai izdzīvotu šajā pasaulē. Uz kailā līķa bija kāds priekšmets, kuru Drejs agrāk nebija ievērojis. Pilnīgi nevajadzīgs pēdējos sešos gados, tas pēkšņi likās būtiski svarīgs.

Viņš noliecās lietū un noņēma mironim rokaspulksteni.

Uzlicis to sev uz rokas, viņš jutās gatavs. Jā gan, viņš nodomāja ar smagu sirdi, un asaras atkal sāka līt.

Viņš bija atgriezies vecajā dzīvē.

25

Nogāzes pakājē Drejs nogriezās pa labi, izgāja cauri meža stūrim, līdz nonāca pie sētas, kas apjoza klostera zemes. Negaisa plosīšanās turpinājās, un tā izraisītais troksnis saplūda ar metāla sētas žvadzēšanu, kad Drejs kāpa tai pāri. Tiklīdz viņš nolēca dubļos otrā pusē, viņš instinktīvi ieņēma aizsardzības pozu. Tāpat kā rokaspulkstenis, sēta bija vēl viens solis prom no klostera miera, atpakaļ pasaules virpulī.

Bet viņš nedrīkstēja padoties nožēlai. Viņam bija jānokļūst baznīcā un jāsatiek tēvs Heifers, viņa kontaktpersona, viņa aizstāvis. Viņam bija jāsamierinās ar tiem apstākļiem, kurus viņam uzspieda, un jāiet turp, kur noteica nepieciešamība. Svarīgi bija klosteri palikušie mirušie mūki, atbildes uz neizprotamajiem jautājumiem. Nedrīkstēja padoties vājībai un žēlumam.

Viņš virzījās uz leju pa nākamo, kokiem apaugušo nogāzi, līdz tika uz ceļa. Zibens uzliesmojumā viņš redzēja, ka ceļš bija bruģēts, atmiņa viņu nebija pievīlusi. Lietū ceļš mirdzēja. Pēc grūtā gājiena pa mežu gludā un cietā virsma viņu vilināt vilināja. Bet viņš negribēja, ka viņu ierauga, tātad bija jāzogas caur krūmiem gar ceļa malu.

Viņš apskatījās visapkārt, novērtēdams apkārtni. Tagad klosteris atradās pa kreisi. Tuvākā pilsēta bija kreisajā pusē, vairākas jūdzes no šejienes. Viņš mēģināja izprast slepkavu stratēģiju. Ja viņš būtu viens no diviem vīriem, kurus viņi bija atstājuši klostera novērošanai - ja gadījumā objekts vēl atrodas šajā rajonā -, viņš nerīkotu atpūtas vietu mežā. Tur bija pārāk mitrs un auksts. Viņam būtu vajadzīga sausa, silta vieta, kur pagulēt, pārģērbties un kaut ko ieēst, kamēr partneris pilda savu pienākumu kalnā. Bet tā nedrīkstētu būt stacionāra, ja viņiem būtu steidzīgi jāpamet novērošanas punkts. Visas šīs prasības varētu apmierināt pietiekoši liels transporta līdzeklis, kurā varētu iekravāt vajadzīgo aparatūru un gultu, tāds kā tūristu treilers, piemēram, vai furgons. Un, protams, viņš to neatstātu tādā vietā, kur varētu braukt policija. Tas nevarētu atrasties ceļa malā, kas ved uz Kvcntīnu. Tas, iespējams, varētu būt klostera pretējā pusē, pa labi no Dreja. Tur, kur ceļš ved uz kļavu sīrupa rūpnīcu.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņš atrada furgonu. Tas bija uz ceļa tieši pirms līkuma, kas veda uz klosteri, tā ka no klostera galvenās ieejas to nevarēja redzēt. Drejs novērtēja atzinīgi šo izvēli. Ja milzīgs daudzums automašīnu - ātrā palīdzība, policija, izmeklētājs - ierastos klosterī, tā būtu droša zīme, ka esmu izbēdzis. Kas cits varētu brīdināt policiju, ja ne tas, kurš izglābies no slaktiņa? Tiklīdz slepkavas būs pārliecināti, ka manis nav šajā apkaimē, viņi atsauks novērotāju pāri. Un otrādi, jo ilgāk neieradīsies policija, jo lielākas būs aizdomas, ka neesmu izbēdzis.

Bet viņam bija jāpārliecinās, ka furgons nestāv šeit kāda nejauša iemesla dēļ - neliela avārija vai iesnaudies šoferis. Viņš līda tālāk pa krūmiem gar ceļu, kamēr nonāca aiz furgona. Furgona sānos nebija logu, tikai aizmugurē viens apaļš logs. Drejs noliecās vēl zemāk, lai viņu nevarētu no tā ieraudzīt, un, uzskrējis uz ceļa braucamās daļas, notupās pie pakaļējās riepas labajā pusē.

Ļoti viegli varēja pārbaudīt, vai šķietami parasts furgons ir kaujas mašīna. Drejam vajadzēja nogulties uz ceļa un paskatīties zem šasijas. Bija tumšs, un viņam vajadzēja pagaidīt, kad nozibsnīs, lai no asfalta atstarotā gaismā ieraudzītu to, kas vajadzīgs. Furgonam nebija redzama benzīna tvertne.

Secinājums bija acīm redzams. Benzīna tvertne atradās furgona iekšpusē, tādā pašā drošībā kā furgona iemītnieki. Situācija bija skaidra. Furgons bija bruņots. Lai tajā iekļūtu, viņam nepietiks ar mauzeri vien.

Bet uzvarēt varēja pat Goliātu. Bruņota mašīna ir neuzvarama kustībā. Ja mašīna stāv, tā ir daudz vājāka, sevišķi tad, kad ienaidniekam izdevies piekļūt tai tuvu klāt. Drejs noliecās, lai aptaustītu pakaļējo riepu labajā pusē, un bez pārsteiguma konstatēja, ka gumija bija sevišķi bieza un droši vien ar metāla starpslāņiem. Mauzera lode tai maz kaitētu, pārāk maz, lai aizkavētu mašīnu doties ceļā.

Dreja mērķis bija pārliecināt cilvēku, kurš, sēdēdams furgonā, jau sāka nervozēt, jo nevarēja dabūt atbildi no sava pārinieka, ka viņu piemeklējusi vēl viena nopietna kļūme - no ilgā lietus uz akmeņaino ceļa malu. Pat tās riepas, kuras lodes nevar caururbt, vajag piepumpēt vai, apgriežot otrādi šo loģiku, no tām var izlaist gaisu. Tiesa, izlaidis gaisu no riepas, Drejs nevarēs aizbraukt ar furgonu, bet šajā labi apgādātajā mašīnā droši vien atradīsies rezerves riepa.

Taustīdamies pa akmeņaino malu, Drejs atrada to, ko meklēja. Furgona konstruktors nebija paredzējis, ka uzbrucējs pienāks tik tuvu klāt. Uz ventiļiem nebija plombu. Drejs steidzīgi atskrūvēja vienu ventili pakaļējai riepai un dzirdēja, kā iešņācās gaiss, izplūzdams ārā.

Riepai iztukšojoties, furgons nosvērās uz Dreja pusi. Drejs izvilka mauzeri un steidzās ieņemt pozīciju, no kuras varēja pārredzēt gan pakaļējās durvis, gan priekšējās sāndur- vis. Taktika balstījās uz pieņēmumu, ka vīrs jutīs furgonu nosēžamies, secinās, ka lietus izskalojis ceļa malu un furgons grimst dubļos.

Vai šoferis iznāks ārā, lai pārbaudītu, kas noticis?

Durvis atvērās.

Drejs aizvēlās uz peļķi un gulēja duļķainajā ūdenī, domādams, ka vīrs nāks pārbaudīt, kāpēc nosēdies furgons.

Bet vīrs rīkojās citādi. Nervozēdams, ka nav kontakta ar partneri, viņš metās bēgt. Drejs dzirdēja, ka viņš skrien pa asfaltu uz meža otru pusi. Drejs gulēja uz vēdera un, nevarēdams panākt vīru, izšāva, mērķēdams uz soļu skaņu starp furgonu un ceļu.

Atskanēja vaids, vīrs nokrita uz asfalta, Drejs piecēlās un virzījās gar furgonu uz ceļa pusi. Viņš negribēja nogalināt un bija mērķējis uz kājām, viņam vajadzēja piespiest šo vīru dot dažas atbildes. Kas organizēja šo uzbrukumu? Kāpēc viņu gribēja nogalināt?

Vīrs neveikli rāpoja pa ceļu.

Noskanēja šāviens, Drejs metās pa kreisi. Otrs šāviens novirzījās vēl tālāk. Vīrs vairs nešāva, bet vēlās uz priekšu - uz kokiem aiz ceļa. Viņš jau bija asfalta malā, pēc brīža viņš jau būs grāvī un sasniegs krūmu aizsegu. Drejam vajadzēja viņu apturēt.

Viņš pieskrēja pie sāniem. Neatlika nekas cits kā iespert vīram pa pieri un uzkāpt uz rokas, kura turēja ieroci. Vīrs ievaidējās un sabruka uz ceļa, nokrizdams ar seju uz asfalta. Drejs izrāva viņam no rokas ieroci un vēlreiz iespēra. Vīrs nostenējās un uzvēlās uz ievainotās kājas, kam ceļgalā džinsi bija melni no asinīm. Viņa kliedziens bija skaļāks par vētras gaudiem. Kliedziens pārgāja dziļā vaidā, un iestājās klusums.

Vīrs gulēja nekustīgi. Drejam likās, ka viņš zaudējis samaņu no sāpēm un šoka. Tomēr nākamais solis bija riskants, jo tagad Drejam vajadzēja noliekties, lai pieskartos vīram. Ja nu viņš tikai tēlo bezsamaņu un viņam ir nazis… Ar lecamauklu Drejs piesēja vīra rokas pie vidukļa. Tad viņš pārmeklēja to, bet citus ieročus neatrada. Viņš sagrāba to aiz apkakles un vilka pāri asfaltam uz furgonu, mazliet pacēlis viņu uz augšu, tā, lai visu laiku svars būtu uz ievainotās kājas. Sāpēm vajadzēja būt pastāvīgām, lai vīrs nenāktu pie samaņas. Drejs apstājās pie priekšējām durvīm, kuras vējš bija aizvēris (vai vējš?), un ieskatījās tumsā aiz loga. Un ja nu viņš kļūdījies? Viņa aprēķini balstījās uz pieņēmumu, ka slepkavu grupa atstājusi divus - tikai divus - vīrus. Galu galā, jo mazāk cilvēku, jo mazāk uzmanības tie pievērš, un šim darbam bija vajadzīgi vismaz divi vīri. Bet ja nu ir vēl trešais, kas palicis iekšā un šaus, tiklīdz Drejs atvērs durvis?

Piespiedies pie furgona malas, Drejs turēja mauzeri gatavībā un lēni vēra durvis vaļā. Kabīnē bija tumšs. Agrāk viņš pats vienmēr bija izskrūvējis iekšējās spuldzes visās mašīnās, kurās brauca, būdams gatavs tādam gadījumam, kad viņš negribēs, ka viņu redz izkāpjam no mašīnas. Bet zem sēdekļa viņam vienmēr bija kabatas baterija nepieciešamības gadījumam. Tik daudzi ieradumi no viņa iepriekšējās profesijas ("Iepriekšējās?" viņš sev jautāja. "Kā tu domā, ko tu dari tagad?') bija visiem, kas ar to nodarbojās. Lietpratēju rīcību vienmēr varēja paredzēt, jo tie pieturējās pie noteiktiem likumiem. Negaidītus pārsteigumus sagādāja tikai amatieri.

Kabatas baterija atradās zem sēdekļa tajā vietā, kur viņš pats to būtu nolicis, - gumijas apvalkā, garš, efektīvs, Četru bateriju modelis. Drejs nospieda slēdzi un virzīja gaismas staru uz furgona iekšpusi.

Neviena nebija.

Gaiss sasmacis. Viņš ieraudzīja divus matračus ar guļammaisiem. Vienu sienu aizņēma sarežģīta radiosakaru aparatūra. Pie otras sienas bija divas vaļējas mugursomas ar nekārtīgi samestām drēbēm, pustukša kokakolas kaste, prī- muss, vairākas bundžas ar Hormela čili, Heinca makaroni ar frikadelēm un Armora sakņu un gaļas maisījums. Drejs juta mutē puvuma garšu. Vai šie vīri neēda neko citu, tikai gaļu? Zem viena guļammaisa varēja redzēt divus šauteņu galus.

Drejs izliecās no mašīnas un paskatījās uz lietū guļošo vīru. Pabikstījis ievainoto kāju un nesagaidījis nekādu reakciju, viņš secināja, ka vīrs vēl joprojām ir bezsamaņā. Tikai tad Drejs noliecās, sagrāba viņu zem padusēm un vilka furgonā.

Viņš sastinga, kad tālumā ieraudzīja automašīnas ugunis - divus gaismas punktus no Kventīnas puses, kuri kļuva arvien lielāki un, pabraukuši garām klostera ceļam, virzījās uz šo pusi.

Tikai mieru, viņš nodomāja. Iespējams, ka tā ir nejaušība, kāds aizkavējies braucējs, kas turpina ceļu, kaut arī plosās negaiss.

Bet ko nodomās šis braucējs, kad viņš vai viņa, garām braucot, ieraudzīs, ka uz ceļa kāds vīrs stumj mašīnā iekšā nekustīgu ķermeni?

Drejs izslēdza kabatas bateriju. Ātri elpodams, viņš pacēla šofera sēdekli un iestūma ķermeni furgonā. Tad viņš uzmeta tam virsū guļammaisu, apsedzot arī galvu, un vēl uzsvieda mugursomu, lai rastos nekārtības iespaids un nevarētu redzēt noslēpto ķermeni.

Strauji apmeties apkārt, viņš atkal skatījās uz ceļu. Automašīnas ugunis bija vēl lielākas, spožākas, jau pavisam tuvu. Bet viņam vairs nebija laika ierāpties iekšā, neizraisot aizdomas. Vislabāk būtu, ja braucējs neapstātos.

Un ja nu mašīna pieder cilvēkiem, kuri viņu medī? Ja viņš iekāptu furgonā, viņš būtu slazdā. Viņš pat nevarētu aizbraukt prom, jo nebija nomainījis tukšo riepu un pat nezināja, kur atrodam rezerves riepa.

Labāk savaldies, viņš nodomāja. Tā ir tikai automašīna. Seši bezdarbības gadi pārvērtuši tevi par paranoiķi. Nē, nē, arī agrāk, viņš atcerējās, viņš nepalaistu bez uzmanības sīkas detaļas.

Viņam bija vajadzīgs ticams iemesls, kāpēc viņš atrodas ārpusē, tāpēc viņš aizvēra mašīnas durvis, apgāja apkārt mašīnas priekšpusei, nostājās pie grāvja un atpogāja bikses. Paskatījies uz mašīnas ugunīm, kas viņu apžilbināja un likās tik lielas kā starmeši, viņš šķietami vienaldzīgi pagriezās pret mežu un tēloja, ka urinē. Ja tā bija slepkavu mašīna, varbūt viņam izdotos aizkļūt līdz mežam.

Mašīna samazināja ātrumu, bet neizslēdza ugunis. Drejs nervozēja. Viņš skatījās cauri lietum un nodrebēja, kad ieraudzīja uz mašīnas jumta divus paugurus.

Lieliski, viņš nodomāja. Tā tik ir veiksme!

Policija. Bet Dreju tas neglāba. Viņš nevarēja riskēt un pastāstīt viņiem, kas noticis klosterī. Pirmais, ko policists darītu, viņš aizvestu Dreju uz policijas iecirkni, un pēc tam policijas īsviļņu diapazons būtu aizņemts ilgu laiku. Jāpieņem, ka slepkavu komanda kontrolē visus radiosakarus šajā rajonā. Viņi uzzinātu, kur Drejs atrodas, un agrāk vai vēlāk tiktu viņam klāt.

Policijas mašīna apstājās furgonam blakus. Gaisma pagriezās tieši uz Dreju.

Lai notiek, Drejs nodomāja. Esmu pavadījis sešus gadus katoļu baznīcas visstingrākajā ordenī. Es tikko atsitu uzbrukumu. Es cīnījos un nogalināju vīru. Es ievainoju otru. Es viņu sasēju un paspēju ienest šajā furgonā pirms policijas atbraukšanas. Nu paskatīsimies, vai es varu izdarīt kaut ko tiešām grūtu. Kaut ko tādu kā urinēt.

Spiezdams uz urīnpūsli, viņš palūkojās pār plecu atpakaļ, ar pūlēm izlasīdams vārdus uz mašīnas durvīm: VĒRMONTAS ŠTATA POLICIJA. Viņš sasprindzinaja muskuļus un atvieglots uzelpoja, kad sāka tecēt šķidrums.

"Vai pagaidīt tu nevarēji?" jautāja rupja vīrieša balss no mašīnas.

Drejs nopurinājās un aiztaisīja bikšu priekšu. Pagriezies viņš muļķīgi pasmaidīja, izlikdamies apmulsis par negaidīto tikšanos.

Viņš atvēra muti, lai runātu, bet vārdi nenāca ārā. Pēdējos sešos gados viņš nebija runājis ne ar vienu cilvēku. Viņš bija dziedājis kori un atbildējis misē. Vienīgais sarunu biedrs, kas arī viņam neatbildēja, bija pele.

"Es tev prasu, vai tu nevarēji pagaidīt?" policists kļuva nepacietīgs.

Drejs joprojām muļķīgi smaidīja un izlikās apmulsis.

Prātā veidojās vārdi, bet skaņas nenāca pār lūpām. Iedomājies, ka tu atbildi misē. Viņš juta, ka lūpas un mēle ir kā svina pielieti. "Ē-ē-ē, protams, es… nu, bet, kad tev vajag, tad tev vajag."

Amen. Viņa balss bija piesmakusi.

"Vai tev kāda vaina kaklam?"

Drejs papurināja galvu, bet pacentās ieklepoties.

"Saaukstēšanās." Šis vārds nāca jau vieglāk.

"Izklausās, ka tev vajadzīgs ārsts. Uz kurieni tu dodies, uz Kventīnu?"

Drejs izlikās nesaprotam.

"Uz kurieni?"

"Tuvākā pilsēta. Divpadsmit jūdzes uz dienvidiem. Pa to ceļu, kur es atbraucu."

"Ja būtu zinājis, ka pilsēta tik tuvu, neapstātos šeit. Nav jau mājīgi." Drejs pastiepa plaukstu lietū.

"Jā, līst." Policists uz brīdi apklusa. Drejs viņu neredzēja mašīnas gaismā. "Labāk ej iekšā!"

Drejs atkal Iekāsējās. "Jā." Bet, kad viņš pagriezās uz furgonu, viņam pēkšņi ienāca prātā, ka varbūt policists bija domājis, lai viņš kāpj policijas mašīnā. Viņš satvēra furgona durvju rokturi.

"Tu neteici man, uz kurieni dodies," sacīja policists.

"Masačūsetsa. Tālāk uz Bostonu." Drejs saspringti gaidīja.

"Tu brauc ļoti vēlu."

Acīmredzot viņa atbilde bija pieņemama. "Jābūt darbā. Man jātiek laikā atpakaļ birojā. Paņēmu atvaļinājumu rudenī, biju medībās Kanādā."

"Kaut ko dabūji?"

"Jā. Saaukstēšanos."

Policists iesmējās. "Nākamreiz nestāvi bez ugunīm! Šādā vētrā kāds varētu braukt pa ceļu un…"

"Ietriekties manī. Tas tiesa. Es nepadomāju." Drejs iekāsējās. "Laikam negribēju pievērst uzmanību tam, ko darīju."

Policists izslēdza spožo gaismu. Tagad Drejs varēja saskatīt viņa seju, policists bija jaunāks un vājāks, nekā bija šķitis piesmakušās balss dēļ.

"Neaizsnaudies, jā?" teica policists. "Brauc uzmanīgi!"

"Neraizējies!"

Pacēlis īkšķi, policists devās prom. Drejs noskatījās automobilim pakaļ, līdz sarkanie pakaļējās gaismas punktiņi pazuda ceļa līkumā. Viņš atvieglots uzelpoja, atspiedies pret furgonu. Ja vīrs iekšā būtu pamodies un sācis vaidēt…

Bet ja nu viņš ir pamodies un pa šo laiku atbrīvojis rokas, un tagad gaida mani? Drejs atrāva durvis vaļā. Ieslēdzis kabatas bateriju, viņš redzēja, ka kaudze ar guļammaisiem nekustas. Beigts? Nosmacis?

Drejs iekāpa iekšā un nogrūda guļammaisus. Viņš jutās atvieglots, izdzirdis vāju elpošanu. Bet ievainotā kāja asiņoja. Guļammaiss bija piesūcies ar asinīm. Bija jāsteidzas. Pārliecinājies, ka aukla satur vīra rokas, Drejs paņēma tā siksnu un uzlika žņaugu virs lodes brūces. Asinis pārstāja plūst.

Drejs izvilka viņu priekšā un novietoja pasažiera vietā blakus šoferim, un uzlika pāri krūtīm drošības jostu. Viņš negribēja atstāt ienaidnieku aizmugurē bez uzraudzības, bet šeit izskatītos, ka viņš gluži vienkārši iesnaudies.

Drejs viņu pārmeklēja, atrada atslēgu saišķi un izkāpa ārā, lietū, lai atvērtu furgona pakaļējās durvis un dabūtu rezerves riepu. Nodalījumā zem grīdas viņš atrada riepu, bet tur bija vēl noderīgāka lieta - avārijas sūknis ar kājas pedāli. Pēc piecām minūtēm viņš jau bija piepumpējis pakaļējo riepu. Iekāpis atpakaļ pie stūres, viņš pārbaudīja vairākus klokus, līdz atrada aizdedzi. Viņš to iesledza, motors sāka lēni darboties. Bet viņš sarauca pieri, skatīdamies uz nepazīstamo vadības pulti ar daudzajiem kloķiem un svirām pie stūres. To bija daudz vairāk, nekā viņš bija radis redzēt. Pēdējo reizi viņš bija vadījis mašīnu 1979. gadā. Viņš neko nezināja par pārvērtībām konstrukcijā, kuras notikušas pa šo laiku. Vai tehnika bija tā mainījusies, ka viņš nespēs vadīt mašīnu?

Transmisija vismaz bija automātiska. Visam vajadzētu ritēt gludi, ja viņš nospiedīs tikai droseli un stūrēs. Bet viņš neredzēja cauri stiklam, kurp braukt, un viņam vajadzēja vismaz trīsdesmit sekundes domāt, kā ieslēgt stikla tīrītājus. Viņš atrada arī, kā ieslēgt priekšējās ugunis.

Sāc kustēties, viņš nodomāja. Policists var braukt atpakaļ pa šo pašu ceļu. Viņam jādodas uz Kventīnu. Bet viņš to negribēja darīt. Iespējams, ka tur atradās citi grupas novērotāji, kas viņu jau gaidīja. Bet viņš nedrīkstēja braukt ari pretējā virzienā, kur^viņš savukārt varētu satikt policistu.

Nu bet Kventīna atradās dienvidos, un uz to pusi viņam bija jābrauc, lai nokļūtu Bostonā un satiktu savu aizbildni - tēvu Heiferu, cilvēku, kas pieņēma viņa grēksūdzi. Baznīca aizstāvēs viņu.

Braucot negaisā pa ceļu, viņš nepārkāpa ātruma robežu - vai tā vēl bija piecdesmit pieci? - viņš bija neziņā. Viņš pameta acis pa kreisi uz klostera vārtiem un šauro ceļu, kas vijās caur mežiņu uz klosteri. Viņš atcerējās klostera galvenās ēkas slīpo jumtu, kas pacēlās virs eglēm kalna galotnē. Un iedomājās nāves klusumu, kas valdīja cellēs. Viņš sakoda zobus.

Kad viņš palūkojās atkal aizmugures skata spogulī, vienīgais, ko varēja redzēt, bija tumsa piķa melnumā. Sirds bija smaga, satraukuma pilna, un braukt negribējās.

Kāda bija svešā Jaunā pasaule, kas viņu gaidīja, Drejs pats sev jautāja. Sešus gadus viņš bija pavadījis ārpus laika rituma. Bet ārpasaule bija nežēlīgi ielauzusies viņa dzīvē. Gatavs stāties pretī svešajai nākotnei, Drejs zināja, ka viņam vajadzēs atgriezties arī savā pagātnē, viss bija cieši saistīts. Kas uzbruka klosterim, kāpēc? Vai tas bija "Skalpelis", viņa agrākā organizācija? Bet "Skalpelis" domāja, ka Drejs ir miris. Viņš atkal atcerējās Arlēni, savu mīļoto, un viņas brāli Džeiku, savu draugu. Džeiks bija vienīgais cilvēks, kurš zināja, ka Drejs nav miris, vēl arī tēvs Heifers. Nu labi, viņš nodomāja. Vispirms runāšu ar tēvu Heiferu, tad došos pie Džeika. Par spīti vispārējam apjukumam, tik daudz bija skaidrs. Savā iepriekšējā dzīvē viņš bija ieguvis daudz ienaidnieku, "Skalpelis" nebija vienīgais. Viņš atgriežas pagātnē - pie saviem vecajiem grēkiem.

Otra daļa SVĒTCEĻOJUMS

Sveša Jauna pasaule

i

Cauri lietum priekšā iemirdzējās pilsētas ugunis. Drejs iebrauca Kventīnas nomalē un izvēlējās apvedceļu, tālāk no taisnā maršruta cauri Kventīnai, kur viņu varētu redzēt kāds naidīgs novērotājs. Pilsētas pretējā pusē viņš atgriezās atkal uz galvenā ceļa un brauca tālāk uz dienvidiem.

Vadības pultī iebūvētais pulkstenis nebija tāds kā mašīnās 1979. gadā. Apaļās ciparnīcas un pulksteņa rādītāju vietā mirgoja zaļi cipari un burti, un Drejs jutās kā lidmašīnas kabīnē. Vajadzēs piemēroties arī šai pārmaiņai. Pulkstenis rādīja 05:09. Drīz būs gaišs, Drejs nodomāja. Viņam gribējās nokļūt pēc iespējas tālāk no Kventīnas, kad uzausīs gaisma.

Blakus sēdošais vīrs sāka stenēt. Drejs noraizējies paskatījās - viņš vēl nebija gatavs sarunai. Viņš atcerējās žņaugu un saprata, kas noticis. Jāapstājas ceļa malā un jāatlaiž žņaugs, lai kājā ritētu asinis. No brūces sāka plūst asinis un pilēt uz grīdas. Mašīnu pildīja pretīgi salkanā asiņu smaka.

Drejs atvēra logu un brauca tālāk vēl desmit minūtes, tad apstājās, savilka žņaugu un turpināja ceļu. Viņam ienāca prātā, ka viņu tikpat labi var novērot uz šī ceļa kā uz centrālā caur Kventīnu, tāpēc piesardzības dēļ viņš izbrauca cauri vairākām kalnu ielejām, līkumojot garām negaisā tītām kalnu galotnēm te augšā, te lejā. Viņš pabrauca garām vairākām mazām pilsētiņām, ārzemnieka acīm skatīdamies uz kādreiz labi pazīstamajām Jaunanglijas raksturīgajām mājām. Baznīcas baltais tornis atmiņā asociējās ar lielajiem Jaunanglijas mācītājiem - Kotono Meiteru, Edvardu Teiloru, Džonatanu Edvardsu -, kaut gan viņi, protams, nebija saistīti ar Vērmontu. Edvardsa vārds atsauca atmiņā slaveno sprediķi "Grēcinieki dusmīga Dieva rokās", un viņš juta, ka sāk skaļā balsī skaitīt lūgšanu. "Piedod mums mūsu parādus, kā mēs piedodam saviem parādniekiem, un neieved mūs kārdināšanā, bet atpestī mūs no ļauna."

Tomēr pašlaik piedošana nebija svarīga. Bija svarīgi izdzīvot. Arī grēku nožēlošana nebija svarīga. Kārdinājums? Jā. Un ļaunums.

Rītausmā ceļš, pa kuru viņš brauca, sasniedza krustceles, un, pagriezies pa labi, viņš devās tālāk uz dienvidiem. Tikai uz dienvidiem - uz Bostonu pie tēva Heifera. Negaiss bija norimis, palika tikai migla, un ceļazīme rādīja, ka viņš nokļuvis Ņūhempšīrā. Tas bija labi. Lai ātrāk tiktu Bostonā, vajadzēja šķērsot Ņūhempšīru. Tagad, iebraucot pilsētās, viņš reizēm satika transporta līdzekļus, redzēja ielās retus gājējus: pasaule modās, lai dotos uz darbu. Viņam vajadzēs pabeigt, ko bija nodomājis, kamēr vēl nav pārāk daudz liecinieku. Kaut arī viņš iepriekšējā naktī nebija gulējis, viņš bija pilnīgi nomodā un domāja skaidri. Drīz ari saule pacēlās pietiekoši augstu, lai izkliedētu pēc negaisa palikušo miglu, un Drejs ieraudzīja priekšā piknika laukumu. Tādā agrumā - pulkstenis rādīja 08:14 - laukums būs brīvs. Viņam atkal vajadzēja apstāties un atbrīvot žņaugu uz ievainotā vīra kājas.

Piknika laukums bija neliels, bet jauks. Bieza koku audze to slēpa no ceļa. Rudenīgi brūno kastaņu birzī bija pieci sarkankoka galdi. Baltu akmeņu taka veda uz šauru baļķu tiltu pāri strautiņam, uz šūpolēm otrā krastā.

Drejs apstājās pie pirmā galda, mirkli priecājās par jautri mirdzošo strautu - ikdienišķu pieradušām acīm un apbrīnojami neparastu Dreja nepieradušajam skatienam - un tad ķērās pie darba. Viņš juta, ka gūsteknis nāk pie samaņas.

Dreja aizsardzības instinkti bija gatavībā. Viņš mērķēja mauzeri pretinieka sejā. Vīrs pavēra acis.

"Nekusties!" sacīja Drejs. "Es nezinu, kā ar tevi ir, bet, ja tu jūties pārāk labi, zini, ka esam vieni un es tevi nošaušu, ja neklausīsi."

Vīrs nereaģēja uz šo brīdinājumu.

"Vai tu mani dzirdi?" jautāja Drejs.

Atbildes nebija.

"Saprati?"

Nekādas reakcijas.

Bija tikai viens veids, kā pārbaudīt, vai vīrs ir pie samaņas: Drejs pavicināja brīvo roku gar viņa seju un ar rādītāja pirkstu negaidīti pieskārās viņa degungalam. Tas bija iemīļots tiesnešu paņēmiens boksa mačos. Ja bokseris ir pie samaņas, viņa acis automātiski seko pirksta kustībai.

Tā notika arī šoreiz.

"Ar tevi viss ir kārtībā," sacīja Drejs. Vārdi jau veidojās bez grūtībām. "Klausies, man jāatbrīvo žņaugs uz tavas kājas; tavās interesēs ir nespert man, kamēr es to daru, man pietiks uzsist pa tavu brūci, lai tu nomierinātos."

Gūsteknis viņu naidīgi nopētīja.

"Dari to! Atbrīvo žņaugu!"

Drejs to izdarīja.

Gūsteknis paskatījās pa logu uz piknika galdiem.

"Kur mēs esam? Vēl Vērmontā?"

"Ņūhempšīrā."

"Ahā!" Vīrs aplaizīja savas saplaisājušās lūpas.

"Tev nepatīk?" v"Ja mēs esamjau Ņūhempšīrā, es laikam nevaru cerēt…"

"Atrast šeit savus draugus? Nē, uz to neceri."

Vīrs paskatījās uz ievainoto kāju. "Cik nopietni?"

Drejs paraustīja plecus. "Lode izgājusi cauri. Tā nav aizķērusi kaulu." i

"Par to jābūt tev pateicīgam, vai ne? Aizmugurē ir pirmās palīdzības kaste. Ja tev nav nekas pretī."

Drejs padomāja. "Protams! Kāpēc ne?"

Vīrs likās pārsteigts.

"Tu būsi izslāpis pēc asiņu zuduma. Atvēršu tev koka- kolu. Žēl, ka tā nav auksta."

Drejs apmazgāja ievainojumu, izdezinflcējaun pārsēja. Viņš noslaucīja no vīra pieres sarecējušās asinis un pacēla kokakolas bundžu viņam pie lūpām. "Nedzer lieliem malkiem, tev kļūs nelabi."

Vīrs neticīgi skatījās uz viņu.

Juzdams slāpes, Drejs atvēra vēl vienu kokakolas bundžu sev. Sešus gadus viņš bija dzēris tikai ūdeni, pienu un augļu sulu, un tagad gāzētais ūdens viņam likās pārāk salds.

"Vai sāpes ir stipras?"

"Ir bijis sliktāk."

"Nešaubos."

"Ja vajadzēs…" balsī skanēja izaicinājums, "tici man, pacietīšu arī vairāk."

"Protams, tomēr…" Drejs paņēma divas aspirīna tabletes un iebāza tās vīram mutē.

"Kāpēc šī palīdzība?"

"Teiksim, esmu žēlsirdīgais samarietis."

"Nepūt! Es tev nebūtu vajadzīgs, ja tu mani negribētu izjautāt. Domā, ka esi izdomājis jaunu paņēmienu? Man jā- izkūst no visas šīs laipnības?"

Drejs nopūtās. "Labi, parunāsim par to, ja tu tā gribi.

Tu tagad domā, ka es tev ļaušu dzīvot, kamēr man vajadzīga informācija. Domā, ka es centīšos tevi piespiest runāt, tevi spīdzinādams, un esi gatavs uz maksimālām ciešanām. Vai varbūt domā, ka sacerēsi melus. Tā nav labākā doma, ja es galu galā tiem noticētu un tad nolemtu, ka tu man vairs neesi vajadzīgs, es varētu tevi vienkārši novākt. Tu mani saproti?"

Vīrs neko neteica.

Drejs iepleta rokas. "Ja man būtu ķimikālijas, piemēram, nātrija amitāls, es varētu tevi piespiest pateikt man visu, kas man vajadzīgs. Ja es tevi mocītu, tava dzīvība būtu atkarīga no klusēšanas. Tāpēc es tevi nespīdzināšu un netaisos tevi arī nogalināt."

"Kas par…"

"Es saprotu, ka tu esi algotnis. Tu gluži vienkārši izpildi savu darbu. Visa atbildība gulstas uz to, kas tevi nolīga, ne uz tevi."

"Nesaprotu^ ko ellē…"

"Labi, runāšu vienkāršāk. Kad jūs iebrukāt klosterī, vai tu zināji, kas es esmu?"

"Saprotu," vīrs sadrūma. "Tas ir tavs viltīgais triks piespiest mani pateikt, kas…"

Drejs papurināja galvu. "Es tev cenšos izskaidrot. Klausies tālāk! Ja tu vēl nesaprati - es neesmu vienkārši mūks. Neesmu ari amatieris. Viss, ko es ar tevi darīšu, būs profesionālā līmenī. Sagaidu, ka tava rīcība arī būs atbilstoša standartam. Bez panikas, bez stulbiem gājieniem, bez sentimentiem. Skaidrs?"

Vīrs izskatījās apjucis.

"Darīsim tā. Es atkal uzlikšu žņaugu. Tad apsegšu tevi līdz pleciem ar guļammaisu. Tu izliksies aizmidzis. Mēs brauksim, kamēr atradīsim benzīna uzpildes staciju. Es nekāpšu ārā. Runāšu ar apkalpotāju pa logu. Man vajag šo to nopirkt. Tu visu laiku izliksies aizmidzis, citādi, ja tu sakustēsies, būšu spiests rīkoties."

"Un citu neko? Tu teici, ka nenošausi un nespīdzināsi."

"Goda vārds!"

"Un domā, ka tu vari piespiest mani runāt?"

"Tieši tā."

'To es gribu redzēt."

Drejs smaidīja.

Kad viņi izbrauca no piknika laukuma, Drejam šķita, ka transporta pieaugošais troksnis un kustība viņu aizrauj. Mašīnas likās mazākas, nekā viņš tās atcerējās pēc septiņdesmito gadu vidus degvielas krīzes. Un tad pretī brauca divas milzīgas mašīnas - kā mājas, un viņš atcerējās 1979. gadā izteiktos paredzējumus, ka pagājis tas laiks, kad brauc ar automobiļiem, kuri patērē lielu degvielas daudzumu.

Izskatījās, ka tā nav. Pretī brauca luksusa mašīna, kuras marku un nosaukumu viņš nezināja. (Vai degvielas krīze jau beigusies? Vai izgudrota jauna, lēta degviela?) Un tad milzīga mašīna ar noņemamu jumtu. Viņš nesaprata - tādas jau sen vairs nelietoja, vēl pirms viņš iegāja klosterī, kāpēc tās atgriezušās?

Viņš brauca garām veselai rindai ēdnīcu, kur jau iesaiņotu ēdienu varēja saņemt, neizkāpjot no mašīnas. Septiņdesmitajos gados viņam tās likās nepatīkamas, un tomēr viņš tās izmantoja, jo tur cilvēks palika nepamanīts. Tagad viņam tās likās sevišķi neglītas. Reklāmas plakāts vēstīja par kaut kādu "tako picu". Un kas bija "vistas mak- nugets"?

Viņš atrada benzīna uzpildes staciju. Benzīns maksāja dolāru un divdesmit centus par galonu, par piecdesmit procentiem augstāk nekā visaugstākā cena, kuru viņš atcerējās. Un tomēr ceļš bija automašīnu pilns.

"Jūtos kā ieceļotājs no Marsa."

Blakussēdētājs nesaprata. "Ko?"

Varbūt šeit bija Marss.

Drejs apstādināja furgonu pie benzīna uzpildes stacijas sūkņiem.

"Aizver acis un esi mierīgs! Kāds nāk."

Drejs nopirka radiatora šļūteni no jaunā stacijas apkalpotāja un samaksāja no tā kabatas portfeļa, kuru bija atņēmis kalnā palikušajam vīram. Izbraucis uz ceļa, viņš iesvieda šļūteni gūsteknim klēpī. "Še! Tā ir dāvana tev."

Kaut arī vīrs bija stingri piesiets ar drošības jostu, viņš gandrīz salēcās. "Kam, ellē, tas vajadzīgs?"

"Ko tu rausties? Tev nepatīk pārsteigumi?"

"Es prasīju, kam tas domāts!"

"Uzmini!"

"Ar to sitot, nepaliek pēdas! Bet tu teici, ka ne…"

"Taisnība, nesitīšu. Nepareizi uzminēji. Bet turpini vien minēt. Būs īsāks laiks."

"Vai mēs nebraucam atpakaļ pa to pašu ceļu?"

"Uz to pašu piknika laukumu."

"Skaidrs."

"Kas tev ir skaidrs?"

Vīrs sarāvās. "Augstais Dievs, tu taču esi jucis!"

Drejs dusmīgi paskatījās uz viņu. "Nepiemini Dieva vārdu nevietā!"

2

Viņi atgriezās pamestajā piknika laukumā. Drejs novietoja automašīnu vistālākajā stūri koku aizsegā. Viņš izslēdza motoru un smaidīdams izkāpa ārā.

"Tūliņ būšu atpakaļ," viņš apsolīja un jautri pavicināja radiatora šļūteni.

Viņš iebāza vienu šļūtenes galu furgona gāzu izplūdes caurumā, atvēra pakaļējās durvis un salieca šļūteni tā, ka tās otrs gals atradās furgona iekšpusē. Atkal iedarbinājis motoru, viņš izkāpa ārā un cieši aizvēra durvis. Motors darbojās, un furgons pildījās ar bieziem, ziliem izplūdes gāzes dūmiem.

Vīrs kļuva histērisks. "Ak, Jēzu, tā jau domāju! Tu esi galīgi jucis!"

"Ārdies vien," Drejs vēsi noteica, "un tu drīz nevarēsi paelpot."

Vīra acis plati iepletās. Biezajos dūmos viņš sāka klepot.

Drejs nometa guļammaisu, lai apsegtu spraugu pakaļējās durvīs. Viņš pārbaudīja, vai logi cieši aizvērti, un ieslēdza radio. "Paklausies mūziku!"

Viņš bija sagaidījis dzirdēt kaut ko līdzīgu smagā metāla rokam. Bet diktors paziņoja: "Linda Ronštate un Nelsona Ridla orķestris."

Atskanēja sulīgs piecdesmito gadu orķestris ar tipisku Frenka Sinatras aranžējuma ierakstu no piecdesmitajiem gadiem, un Ronštate (kuras zemo balsi Drejs labi atcerējās no tādām dziesmām kā "Kad mani mīlēs?" un "Atpakaļ ASV") sāka dziedāt kaut ko četrdesmitajiem gadiem raksturīgu. Viņš juta, ka zūd saikne ar reālo pasauli.

Gūstekņa klepošana atgrieza viņu atpakaļ uz zemes. Furgons bija pilns ar melniem dūmiem. "Nevaru paelpot," vīrs teica. "Ne…"

Drejs pievēra durvis un devās pa balto akmens taku mašīnas priekšā uz baļķu tiltu pāri strautam, un iemeta ūdenī vairākus akmentiņus. Gaiss bija vēss un saldeni smaržoja.

Šķietami vienaldzīgi viņš paskatījās atpakaļ uz furgonu. Tas bija dūmu pilns, bet viņš tomēr varēja ieraudzīt, kā vīrs locījās pasažiera sēdeklī. Taču svarīgāk bija tas, ka vīrs varēja redzēt viņu. Drejs izstiepa rokas un atbalstījās pret tilta margām. No furgona atskanēja kliedzieni.

Kad kliedzieni kļuva vājāki, Drejs lēniem soļiem gāja atpakaļ pa balto akmens taku. Viņš atvēra šofera pusē durvis un izslēdza motoru. "Kā tev klājas?"

Vīra sejai bija bāli zila nokrāsa. Acis bija gandrīz ciet. Viegls vējš izkliedēja izplūdes gāzes no furgona, un Drejs maigi paplikšķināja vīram pa vaigu. "Neatslēdzies! Negribēju tevi garlaikot. Es tev jautāju - kā klājas?"

Vīrs žagojās. "Tu - lops!"

"Pat tā?"

Vīrs atkal ieklepojās, izmisīgi cenzdamies attīrīt plaušas.

"Tu - lops, tu devi man godavārdu!"

"Par ko?" .

"Tu apsolīji - ka nespīdzināsi un nesitīsi."

"Es turu savu vārdu. Tu pats esi vainīgs, ja tā ir spīdzināšana. Noslāpšana notiek ļoti mierīgi. Tu vienkārši aizmiedz. Atbrīvojies un padodies. Atvieglo savu aiziešanu."

Vīrs gārdza, acis bija sarkanas un asaroja. "Tu teici, ka negribi mani nogalināt."

Drejs izlikās aizvainots. "Bet protams! Man nav ne mazākās vēlēšanās ļaut tev nomirt."

"Tad ko tu gribi?"

"Man ir jautājumi. Ja tu uz tiem neatbildi, dabūsi vēl vienu izplūdes gāzu devu. Un vēl vienu, ja vajadzēs. Monoksīds iedarbosies. Tu pats vari izlemt, kādā mērā, kaut gan vienmēr pastāv risks, ka tavs prāts būs kļuvis pārāk vājš, lai izlemtu, kurā brīdī sākt runāt."

"Domā, es baidos no nāves?"

"Par nāvi nav runa. Tu izdzīvosi."

"Tad kāda velna pēc lai es runāju?"

"Tev draud kas briesmīgāks par nāvi. Tevi sagaida - ja tu nerunāsi…" Drejs pakasīja bārdas rugājus, "smadzeņu atrofija, neatgriezeniska."

Vīrs nobālēja.

"Tu būsi nekustīgs bluķis."

"Viņiem vajadzēja mani brīdināt."

"Par ko?"

"Ka tev tāds'ķēriens. Kopš tā brīža, kad es atguvu samaņu, tu neesi pārstājis mani apstrādāt. Tu esi nospēlējis veselu duci raksturu. Tu mani turi pastāvīgā sasprindzinājumā. Traks? Velns, tu esi veselāks par veselu."

Drejs atkal ieslēdza motoru un aizvēra durvis.

3

Pēc diviem seansiem vīrs sāka atbildēt uz jautājumiem. Viņš bija pusnemaņā, un viņa runa reizēm bija nesakarīga. Kaut arī Drejam bija pacietīgi jāgaida, viņš vismaz bija pārliecināts, ka vīrs runā patiesību, jo oglekļa monoksīds vīru tā apreibināja, ka viņš nespēja skaidri domāt. Pēc divām stundām Drejs bija uzzinājis tik, cik viņš gribēja.

Bet viņš nebija apmierināts. Uzbrukuma izpildītāji bija uzpirkti tikpat profesionāli, kā viņi bija veikuši uzbrukumu. Saprotamu iemeslu dēļ bija skaidrs, ka pats klients nekad nebija tieši saistīts ar operāciju. Ja notiktu kļūda, ja kādu slepkavu komandas locekli notvertu vai tas gribētu šantažēt

savu darba devēju, viņš to nevarēja izdarīt, jo viņam nebija tieša kontakta ar to, kurš apmaksāja rēķinu. Tādēļ klients stājās sakarā ar starpnieku, kas kontaktējās ar zemāku starpnieku, kurš noalgoja nepieciešamo talantu un pārbaudīja, vai darbs veikts. Tikai komandas locekļi redzēja cits citu, neviens no priekšniekiem nekad personīgi ar tiem nesatikās. Pārrunas starp klientu, starpnieku un zemāko starpnieku veda pilnvarotie pa neitrāliem telefoniem. Nekas nekad netika rakstīts uz papīra. Honorārs tika pārskaitīts caur anonīmām Šveices vai Bahamu bankām.

Cik Drejs varēja saprast no sava gūstekņa atbildēm, viss bija noritējis tieši tāpat arī šoreiz. Vīrs pārliecināja Dreju, ka viņu savervējis kaut kas līdzīgs aģentam, bet tā vārdu viņš nemācēja pateikt. Aģents zināja, kā stāties sakarā ar talantu, bet talants viņu sameklēt nevarēja, un, protams, aģents nesacīja talantam, kas apmaksā uzbrukumu un kāpēc. Darbs paliek darbs. Šajā gadījumā, bez šaubām, riskants. Bet avanss bija bagātīgs. Drejam bieži vajadzēja lietot ožamo spirtu no ātrās palīdzības kastītes, lai izrautu vīru no nesamaņas. Tagad viņš ļāva tam iesnausties un izvēdināja furgonu.

Viņš bija domīgs un vīlies. Izmisīgā cerība rast vieglas atbildes uz jautājumiem neattaisnojās. Dievs bija lēmis citādi. Viņa mokas turpināsies. Tas ir vēl viens sods.

Jā, viņš bija centies, bet cietis neveiksmi. Tomēr šī neveiksme nenotika viņa vainas dēļ, būtu bijis muļķīgi palaist garām pat šo izdevību. Taču kavēšanās bija pārāk ieilgusi. Jādodas ceļā uz Bostonu pie tēva Heifera. Jāziņo savam aizbildnim, kas noticis, jābrīdina baznīca un jāatrod patvērums.

Drejs noņēma radiatora šļūteni no izplūdes caurules, noņēma guļammaisu no aizmugures durvīm un aizvēra tās. Vīrs nemierīgi gulēja viņam blakus pasažiera vietā. Drejs stūrēja ārā no piknika laukuma un turpināja ceļu caur Ņū- hempšīru dienvidaustrumu virzienā uz Masačūsetsu.

4

Jau krēsloja, kad viņš nokļuva Bostonā. Viņš paņēma sava gūstekņa kabatas portfeli un atstāja furgonu ar bezsamaņā guļošo vīru uz ceļa netālu no Ļoganas lidostas. Kaut kas bija jādara ar gūstekni, viņš taču bija solījis. Krēsla jau sabiezēja, kad viņš atrada telefona automātu autobusu pieturā pie lidostas un piezvanīja lidostas drošības dienestam, pastāstīdams par atstāto furgonu (viņš bija ļoti cītīgi noslaucījis savus pirkstu nospiedumus) un to, kas tur iekšā.

"Viņš ir terorists. Es jums saku - jucis, slims, izvirtis. Jūs viņam paprasiet! Viņam tur pilns ar šautenēm… un viņš plātījās, ka plāno aizdzīt lidmašīnu, piespiest lidot uz Floridu un avarēt virs Disnejlendas. Jucis. Ko tad es varēju darīt? Padomājiet paši, man vajadzēja viņu sašaut."

Drejs pakāra klausuli. Iekšēji smaidīdams, viņš iekāpa autobusā, kas gāja uz centru, samaksāja šoferim un apsēdās aizmugurē. Citi pasažieri neapmierināti blenza uz viņa netīrajām drēbēm. Viņi mani atcerēsies, viņš nodomāja un iztēlojās, kāda rosība sākās Ļoganā.

Lidostas drošības dienesta iekārtas noteikti bija pietiekoši sarežģītas, lai noteiktu, no kurienes nāca pat šī divdesmit sekunžu ilgā saruna, jo speciāla ierīce uzturēja kontaktu,

it kā viņš nebūtu pakāris klausuli. Ap šo laiku drošības dienests jau būs atradis furgonu un nosūtījis savus cilvēkus uz telefona automātu pie lidostas. Viņi izjautā apkārtējos cilvēkus. Kāds noteikti atceras izspūrušo, nevērīgi ģērbto vīru džinsos un piepūstā vestē iznākam no telefona kabīnes - un, iespējams, pat atceras, ka šis ar bārdu apaugušais vīrs iekāpa autobusā.

Viņš tīšām atstāja pēdas. Lai pazustu, viņam jāizkāpj no autobusa un jāmaina sava āriene. Jāuzlabo tā. Tūlīt. Tikai tad viņš var iet pie tēva Heifera.

Pa paka]ējo logu viņš skatījās uz transportu Bostonas naktī. Aiz viņiem nebija ķērāju mašīnu mirgojošo uguņu. Vēl ne. Bet cik ilgi?…

Veikali bija slēgti: lai nopirktu apģērbu, jāgaida līdz rītam. Novērtējot savas iespējas, viņš saprata, ka viesnīca viņam nederēs, pat vissliktākā ne. Šādā izskatā viņš nedrīkst iet iekšā. Visiem viesnīcu darbiniekiem bija laba atmiņa. Pašlaik viņam vajadzēja maskēties. Viņš kavēja sev laiku, iztēlodamies, kādus jautājumus viņa gūsteknim uzdod drošības dienests. Kādu stāstu tas varēs izdomāt par bruņoto mašīnu, ieročiem, radioiekārtām? Drejs nodomāja, ka par klosteri viņš noteikti klusēs.

Viņš atcerējās, kādu pacilājumu bija izjutis, runādams ar savu gūstekni un lidostas drošības dienestu. Pēc sešu gadu gandrīz pilnīgas klusēšanas runāšana viņam sagādāja prieku. Viņš pēkšņi sadrūma, nevarēdams sev atbildēt uz jautājumu, kāpēc viņš atstāja gūstekni furgonā.

Nu es taču nevarēju viņu paņemt līdzi!

Nē, protams, ne, bet…

Man bija izvēle.

Jā, bet tu to neizmantoji. Vecos laikos…

Tiesa. Kad tu cīnījies uz dzīvību un nāvi kalnā, tu nogalināji pretinieku. (Mea culpa.) Bet šeit tu varēji izvēlēties.

Agrāk viņš nebūtu atstājis to vīru dzīvu.

5

Kaut arī pasaulē bija notikušas visādas pārmaiņas pa to laiku, kamēr viņš bija prom, vismaz viens bija palicis nemainīgs. Vai, iespējams, kļuvis vēl sliktāks. Bostonas padibeņu rajons.

Izkāpis no autobusa, viņš virzījās uz Bostonas centru pa apgaismotām, līkumotām ielām, kur modernās hroma un stikla celtnes slējās blakus vēsturiskām ķieģeļu un baļķu fasādēm. Iedams tālāk cauri pilsētas labirintam, viņš nonāca padibeņu rajonā. Šeit ēkas bija nolaistas un skats nomācošs. Viņš bija nonācis plēsoņu džungļu rajonā.

Prostitūtas stāvēja gar abām ielas malām divdesmit pēdu attālumā. Kaut arī oktobra nakts bija auksta, dažas bija ģērbušās šauros svārkos augstu virs ceļgaliem vai garās kleitās ar tādu šķēlumu, kas atklāja kailu ādu līdz pat sēžamvietai.

Kad Drejs gāja garām, tās vērtējoši blenza uz viņu.

"Sveiks, mīlulīt!"

"Nāc, apmīļošu, čabulīt!"

Drejs pētīja viņas, tāpat kā viņas Dreju, ielūkodamies sejās, cenzdamies ieraudzīt kaut mājienu uz to, ka viena vai otra sieviete varētu viņam būt noderīga.

Nošņāca bremzes, un Drejs ieraudzīja sev blakus dzeltenu automašīnu. Viņš strauji apgriezās, gatavs uzbrukumam, un sagrāba zem vestes mauzeri. Viņš nobijies blenza, kad sieviete, kas sēdēja aizmugurē, atkailināja krūtis, kuru gali bija apvilkti ar lūpu krāsu, un jautājoši pacēla uzacis.

Drejam iekņudējās pavēdere. Viņš dusmīgi papurināja galvu. Viņa iesmējās un pagriezās uz blakus sēdošā vīrieša pusi. Tas pielika pie mutes alus bundžu. Drejs centās nomākt savu perverso dziņu. Klosterī viņa seksuālās vajadzības pazuda bez jebkādas piepūles. Tagad, jau dažas stundas pēc atgriešanās dzīvē, tās atkal bija atgriezušās. Viņš turpināja ceļu uz priekšu un meklēja to, ko viņam vajadzēja, bet atmiņā spilgti uzpeldēja Arlēnes seja.

Viņa uzmanību piesaistīja jauna melnā sieviete. Viņas tumšie, biezie mati bija īsi apgriezti. Viņai bija augstas krūtis, mugurā sporta krekls un ādas jaka. Dreju ieinteresēja tas, ka viņa centās noslēpt caurumu zeķē. Šis žests izraisīja līdzjūtību.

Kad Drejs piegāja pie viņas, viņas acis iemirdzējās. Viņa iztaisnojās un izgāza krūtis.

"Vai tev ir vieta?"

"Kam?"

"Gultai."

"Priekš kā?"

Drejs sarauca pieri. Vai viņš būtu kļūdījies?

"Izsakies saprotami," viņa noteica, "ko tu man prasi?"

Viņš saprata. "Baidies no lamatām? Tu domāji, ka esmu policists?"

Viņa nolaida lejā savas garās skropstas. "Kas policistam daļas gar mani?"

"Esmu jau visu aizmirsis. Man jāprasa, cik maksā, ja es pirmais pieminu naudu, tevi nevar apsūdzēt par uzbāšanos vīriešiem."

"Kas tieši cik maksā?"

"Pavadīt nakti."

"Un ko tu gribi darīt naktī?"

Drejs saprata, ka viņa ņenoticēs, ja viņš teiks taisnību, tāpēc izteica priekšlikumu.

"Ahā!" viņa atslāba. "Un tas ir viss? Vienu brīdi man likās, ka tu esi jucis. Jāsaka, tu esi augstās domās par sevi, ja domā, ka vari to darīt visu nakti. Piecdesmit dolāru."

Pat pirms sešiem gadiem tā būtu zema cena. "Par visu nakti?"

"Mīlulīt, nesteigsimies! Varbūt. Gan jau redzēsim." Viņa viegli papliķēja bārdas rugājiem apaugušo Dreja vaigu. "Mums vajadzēs izdomāt, ko darīt ar šo smilšpapīru." "Tas ietilpst cenā."

Meičas acis atkal iemirdzējās. "Seko man!"

6

Viņa aizveda Dreju divus kvartālus tālāk uz nokvēpušu ķieģeļu māju ar putekļu klātiem logiem. Betona pakāpieni mājas priekšā bija putnu mēslu izraibināti.

Pie durvīm viņa apstājās. "Mīlulīt, tev jāzina, ka mans draugs dzīvo blakus dzīvoklī, ja tu esi no tiem, kas rīkojas rupji…"

"Viņš ierodas ar diviem draugiem un beisbola nūjām."

"Nu re nu! Es zināju, ka tu visu saproti."

Viņi iegāja netīrā vestibilā un uzkāpa pa ļodzīgām trepēm otrā stāvā. Viņa atslēdza durvis un ieveda Dreju mazā dzīvoklī. Viņa iepleta rokas un teica: "Tava māja ir tur, kur ir tava sirds."

Drejs pēkšņi saprata, ka meitene ir inteliģenta, ka viņa stāv pāri ielas gudrībai. "Tu esi mācījusies koledžā?"

"Jā, nežēlīgo spērienu skolā. Bet, ja tu gribi mācīties par mīlestību, es šonakt būšu tava skolotāja," viņa pasmīnēja un aizvēra durvis.

Istaba bija maza, bet tīra un pievilcīga. "Kā tu ievēroji, es neaizslēdzu durvis, ja gadījumā manam draugam būtu jāierodas. Skapītī ir dzeramais: viskijs, šņabis, burbons. Ledusskapī - alus. Par to jāmaksā papildus."

"Pats par sevi saprotams," teica Drejs. "Es nedzeršu, bet esmu šausmīgi izsalcis. Ēdīšu visu, kur nav gaļas, - tomātu un salātu sviestmaizes, kādas trīs, nē, četras. Arī pienu." Viņš apskatīja istabu, un viņa vēders sāka urkšķēt, kad viņa pasūtīja ēdienu pa telefonu. Neliels televizors, Sony stereoiekārta, dīvāns, direktora krēsls.

"Vai tur ir guļamistaba?" viņš jautāja, norādīdams uz durvīm.

Viņa iesmējās. "Domā, ka tu esi viesnīcā "Riča"? Tas ir skapis. Tur pāfi ir ateja. Dīvāns ir arī gulta. Noņem spilvenus un atvelc malu!"

Viņš tā arī izdarīja. Tajā pašā brīdī viņš sev aiz muguras izdzirdēja drēbju švīkstoņu. Pārsteigts viņš pagriezās. Par vēlu. Ar ierastu kustību viņa nometa savu ādas jaku, novilka sporta kreklu un jau vilka nost svārkus.

Viņš pacēla roku. "Nē. Tas, ko es teicu, - es meloju."

Viņa sastinga neveiklā pozā ar svārkiem ap ceļgaliem. Viņa bija tikai zeķubiksēs, kurām cauri spīdēja tumšs, matiem apaudzis trīsstūris. Acis meta zibeņus, viņa bija noliekusies, krūtis šūpojās, un viņa izskatījās neaizsargāta. "Ko?!" pārskaitusies viņa atliecās. "Ko?"

Viņai bija gluda šokolādes krāsas āda ar krēmkrāsas svītrām uz krūtīm un gurniem, kas liecināja, ka viņai bijis bērns.

"Es tā nedomāju. Es gribēju paskaidrot uz ielas, bet es nedomāju, ka tu…"

"Ei, es tev teicu, nekādu rupjību, nekādu dīvainību, citādi…" Viņa pacēla dūri, lai piedauzītu pie sienas.

"Nē! Pagaidi!" Drejs paslēja gaisā abas rokas, viņš zināja, ka sienas ir plānas un kliedzieni ir tikpat bīstami kā klauvēšana. Viņš visiem spēkiem centās runāt klusu. "Lūdzu, nedari to! Paskaties, es atkāpjos. Esmu tālu no tevis. Tev nav no kā baidīties."

"Kas tad par lietu, velns parāvis?"

"Es gribu tieši to, ko es tev teicu uz ielas. Pavadīt nakti, un tas ir viss. Nomazgāties, izmantot tavu bārdasnazi un savest sevi kārtībā. Un kārtīgi izgulēties."

Viņas uzacis izliecās. "Tu to dari vannā? Man tevi jāmazgā?"

"Nē taču," kaut arī Drejs centās neskatīties uz viņas tumšo trīsstūri, viņa ķermenis nepaklausīja. Galu galā-viņš nebija redzējis nevienu sievieti, nerunājot jau par kailām sievietēm, kopš 1979. gada. Un tā viņu saistīja pret viņa paša gribu. Bet viņam vajadzēja pretoties, un viņš centās skatīties tikai uz viņas tumšo, zēnisko seju, ignorējot krūtis. "Lūdzu, uzvelc kaut ko mugurā!"

"Nu zini," viņa teica, bet viņas balss vairs nebija dusmīga, "tas vairs nav normāli. Tu gribi man sacīt, ka…" viņa nostājās izaicinošā pozā, "ka tev nepatīk tas, ko redzi?"

"Varbūt tu sapratīsi mani labāk, ja pateikšu, ka esmu… vai gandrīz kļuvu par… garīdznieku."

Viņas acis kļuva šaurākas. "Un tad? Viena mana draudzene pieņem divus mācītājus nedēļā, esmu par vienlīdzīgām iespējām. Neatzīstu diskrimināciju."

Drejs iesmējās.

"Nu tas jau labāk! Neesi tik sasprindzināts."

"Nu saki - cik tu gribi par nakti? Bez seksa."

"Vai tu runā nopietni?"

Viņš pamāja ar galvu.

"Man būtu jāiet prom?"

Viņš papurināja galvu. "īstenībā man labāk patiktu, ja tu paliktu."

"Ja bez dīvainībām," viņa rēķināja, "labs ir, nu tad divi simti dolāru." Viltīgā acu izteiksme rādīja, ka viņa gaida iebildumus.

"Tas ir apmēram tik, cik man ir." Drejs izvilka kabatas portfeļus, kurus bija paņēmis no vīra kalnā un tā, kurš bija furgonā, un nosvieda naudu uz izvilktās gultas.

"Vai tu neesi dzirdējis par to, ka ir viesnīcas?"

Viņš norādīja uz savām netīrajām drēbēm. "Tādā izskatā? Mani ievērotu."

"Un tu negribi, ka tevi ievēro?"

'Teiksim, ka esmu vienkārši kautrīgs."

Viņa vērtējoši paskatījās uz viņu un pasmaidīja. "Un, mīļais, tu esi arī ļoti mierīgs. Labi, es tevi sapratu. Nebaidies! Šeit tu esi drošībā. Lien vannā!"

"Ja tev nav nekas pretī," sacīja Drejs.

Viņa atvēra skapi un izņēma rītakleitu.

"Es justos labāk, ja…"

Viņa pagriezās pret viņu, vilkdama mugurā rītakleitu.

"Ja tu nāktu man līdzi."

"Ko?"

"Jā, gribu tev uzdot dažus jautājumus."

Drejs viņai to nepateica, bet viņš negribēja viņu izlaist no acīm.

Vannasistabā viņš novilka savu netīro vesti. Viņa apsēdās kaktā uz krēsla un aizsmēķēja marihuānas cigareti.

"Vai gribi ievilkt dūmu?" viņa jautāja.

"Tas ir pretrunā ar manu reliģisko pārliecību."

"Kas ir pretrunā? Atslābināšanās?"

"Uztveres notrulināšanās."

Karstais ūdens gāzās no krāna vannā, saceldams tvaikus un apmiglodams spoguli virs izlietnes.

Drejs nolika savas drēbes uz galdiņa blakus vannai, neuzkrītoši pabāzdams mauzeri zem vestes. Viņam nebija grūti izģērbties viņas priekšā. Kautrība nekad nebija viens no viņa trūkumiem.

"Nav slikti," viņa teica, apskatījusi viņa miesas būvi, ievilka dziļu dūmu un paturēja to plaušās. "Stilbi mazliet par tieviem." Viņa pamāja ar cigareti. "Un pēcpuse nedaudz grumbaina. Ja man būtu tāda pakaļa, man vajadzētu meklēt sociālo pabalstu. Bet visumā nav slikti."

Drejs iesmējās. "Par to jāpateicas diētai un vingrošanai."

"Vingrošana? Tu izskaties pēc skrējēja."

Drejam kļuva silti ap sirdi: viņš bija kaislīgs skrējējs. "Jā," viņš pasmaidīja. "Dzims Fikss. Bills Rodžers."

"Ak Dievs, ceru, ka ne… Fikss ir miris."

Drejs sajuta dūrienu. "Tu joko!"

Viņa sūca cigareti un papurināja galvu. "Nē. Viņš devās ceļā laimīgs - nomira skrējiena laikā." Viņa paskatījās uz Dreju. "Kur tu esi bijis? Ja tevi tas interesē, tad tu zinātu, ka Fikss ir miris, viņam bija iedzimta sirdskaite. Un visa tā skriešana un…"

Drejs mēģināja atgūties no pārsteiguma. "Jā, laikam neko garantēt nevar." Viņš pagriezās, lai iekāptu vannā.

Pavisam negaidīti viņa saliecās uz priekšu. "Velns parāvis!"

Viņš apsviedās apkārt, gatavs sagrābt revolveri no drēbju kaudzes. "Kas ir?"

"Kas iri Augstais Dievs, tava mugura! Kāda tā izskatās!"

"Dieva dēļ, runā klusāk!"

"Piedod, es aizmirsu, mans draugs."

"Kas ir ar manu muguru?"

"Rētas."

"Kas?"

"Izskatās, it kā tevi būtu pēruši."

Drejam pārskrēja auksti drebuļi. Viņš nekad to nebija iedomājies. Tie bija grēku nožēlošanas gadi, kurus viņš labprātīgi bija uzņemies. Lecamaukla, ar kuru viņš bija sitis sev pa muguru. "Jā, es biju Vjetnamā. Mani spīdzināja."

"Tas bija drausmīgi."

"Es negribu par to runāt. Es negribu vairs pat domāt par to."

Drejs centās aizgriezt muguru no viņas un iekāpa vannā. Viņš nogrieza ūdeni un lēni iegrima tajā, juzdams, kā tas apņem viņa gurnus, vidukli un plecus. Viņa sāpošie muskuļi siltumā atslāba. Viņš atcerējās, ka nebija mazgājies karstā vannā kopš tā laika, kad iegāja klosterī, un izjuta kaut ko līdzīgu vainas izjūtai par šo nepierasto greznību. Viņš ieelpoja ziepju maigo ceriņu smaržu. Viņa bija iedevusi Drejam milzīgu sūkli, un viņš par to priecājās, it kā nekad agrāk neko tādu nebūtu redzējis, tad iebāza to ūdenī un izspieda ziepjaino ūdeni uz galvas.

Viņa bija ievilkusi vēl vienu dūmu un tagad izpūta.

"Jāsaka, es kļūdījos. Par to, ka tu esi kautrīgs."

"Tas ir tikai ķermenis."

"Jā, es to arī izpratu pirms kāda laika. Šampūns ir uz plauktiņa tev virs galvas. Runājot par netīrību - paskaties uz ūdeni, tev vajadzēs to izlaist un sākt visu no gala. Ko tu tik netīru darīji? Vārtījies dubļos?"

Nejaušā ironija viņu uzjautrināja. "Tu nezini, cik tuvu tu esi patiesībai." Viņš pakasīja bārdu. "Mēs norunājām, ka man jānodzen bārda."

"Bārdasnazis ir uz tā paša plauktiņa, kur šampūns."

Viņai nebija krēma bārdas dzīšanai, tāpēc viņam vajadzēja lietot ziepes. "Droši vien tas izklausās dīvaini. Kas ir prezidents?"

Viņa gandrīz aizrijās ar ieelpotajiem dūmiem. "Tu mani nerro!"

"Nē."

"Bet tā jau ir otrā reize, kad tu… Kad es pieminēju Fik^u… Vai tu neskaties televīziju, nelasi avīzes?"

"Tur, kur es biju, tas nav iespējams."

"Pat cietumā ir televīzija un avīzes."

"Tad izdari secinājumu!"

"Tu nebiji cietumā? Bet man radās iespaids…"

"Tici man, neprasi neko! Jo mazāk es tev teikšu…"

"Jo labāk būs. Labi, tu saki, ka esi priesteris."

"Gandrīz. Viņi to sauc par brāli."

"Ja tu tā saki, izlikšos, ka noticēju tev - tu biji klosterī. Reigans ir prezidents."

Pārsteigts Drejs uz mirkli pārtrauca bārdas dzīšanu. "Tātad Kārteru nepārvēlēja?"

"Nē, jo viņš ļāva Irānai mūs apmuļķot."

"Irānai?"

"Jā, vai tu neko nezini?"

"Šķiet, tas ir acīm redzami. Pastāsti man!"

Viņš uzzināja par Irānas uzbrukumu Amerikas vēstniecībai Teherānā 1979. gadā. Viņš uzzināja, ka 1980. gadā Padomju Savienība, apgalvodama, ka norūpējusies par vardarbību Irānā, iebruka Afganistānā un padarīja to par aizsardzības bufervalsti. Viņš ar šausmām saprata, ka viņš bija par cēloni abām šīm krīzēm. Tas bija noticis viņa rīcības dēļ vai, pareizāk sakot, tā dēļ, ko viņš nebija izdarījis. Kā apļi ūdenī, cēloņi un sekas. Ja viņš būtu izpildījis savu pēdējo uzdevumu, ja viņš būtu nogalinājis to vīru, kuru pavēlēja nogalināt organizācija, tādu seku, iespējams, nebūtu. Bet viņš bija iegājis klosteri, un tas, kuru viņam vajadzēja nogalināt, bija nācis Irānā pie varas.

"Vai es rīkojos nepareizi?" Drejs domāja. "Cik daudz cilvēku cietuši manis dēļ? Bet kā var būt nepareizs lēmums nenogalināt?"

Sieviete turpināja: "Afganistānas dēļ prezidents Kārters bija aizliedzis sportistiem piedalīties 1980. gada Olimpiskajās spēlēs Maskavā. Padomes savukārt atteicās sūtīt savus sportistus uz 1984. gada Olimpiskajām spēlēm Losandželosā. Krievi apgalvoja, ka nebrauc uz Olimpiskajām spēlēm, jo baidās no teroristiem," sacīja sieviete, "bet visi zināja, ka viņi gluži vienkārši atriebjas Kārteram."

Teroristi. Drejs iekšēji novaidējās. Viņš bija cerējis nekad vairs nedzirdēt šo vārdu.

Bet notikumu vēl bija daudz, daudz vairāk. Viņa jau smēķēja otru marihuānas cigareti, stāstīdama par galvenajiem notikumiem pagājušos sešos gados. Drejs klausījās ar sāpēm sirdī. Viņš uzzināja, ka Reiganu gandrīz nogalinājis kāds iemīlējies maniaks, kurš gribējis iekarot jaunas filmu zvaigznes uzmanību. Uz pāvestu bija šāvis kāds turku reliģiskais fanātiķis. Apgalvoja, ka viņu noalgojusi Bulgārijas slepenpolicija. Dienvidkorejas lidmašīna, pilna ar pasažieriem, ielidojusi padomju gaisa telpā un notriekta. Visi pasažieri aizgājuši bojā, bet nekādas reakcijas nav bijis, kaut gan lidmašīnā bija ari daži amerikāņu pasažieri.

"Kāpēc tā?" viņa sašutusi jautāja. "Kāpēc mēs pieļaujam, ka viņi dara ar mums, ko grib?"

Drejs nespēja saņemties un pateikt viņai, ka šādās lietās viss ir pavisam citādi, nekā tas izskatās, ka pasažieru lidmašīnas tik vienkārši nenoklīst virs ienaidnieka teritorijas.

Vispārējā aina bija skaidra. Visi šie notikumi, kas viņai likās parasti, uz viņu - pēc sešiem miera gadiem klosterī - iedarbojās graujoši. Viņš centās izvairīties no secinājuma, ka nepieņemamais ir kļuvis par parastu parādību, ka pasaule zaudējusi prātu.

"Kas vēl?" viņš jautāja.

"Atbruņošanās sarunas. Līgumi par kodolieročiem. Jā, protams, viņi ved pārrunas, bet tu zini, ko apgalvo daži stulbeņi, kas sevi sauc par ekspertiem? Ka mēs varam uzvarēt kodolkarā un izdzīvot. Viņi apgalvo, ka tas ir pareģots Bībelē - kristīgie sakaušot komunistus."

Drejs nostenējās. "Nestāsti man vairs neko!" Viņš piecēlās, gatavodamies izkāpt no vannas.

Viņa pasvieda Drejam dvieli. "Labāk apsedzies, mīlulīt, citādi…" Viņa pacēla vienu uzaci. "Nekad nevar zināt, kas notiek. Man varētu rasties interese."

Viņš bija izdarījis pareizu izvēli. Viņš secināja, ka viņa ir piemērota viņa vajadzībām. Viņš aptina dvieli ap gurniem un paskatījās uz savu drēbju kaudzi.

"Laikam vajadzētu izmazgāt."

"Es arī varētu kaut ko izdarīt par to naudu, ko tu iedevi. Ļauj, palīdzēšu!"

Drejs nepaspēja viņu laikā apturēt. Ar nepatiku viņa pacēla netīrās drēbes un ieraudzīja zem tām mauzeri.

Viņa nekustējās. "Tu esi pārsteigumu pilns."

Drejs stingri viņu uzlūkoja. "Kā mēs reaģēsim uz šo?"

"Kliegšu, tūliņ atskries mans draugs."

"Ceru, ka tu to nedarīsi."

Viņa dziļi ieskatījās Drejam acīs.

Viņš negribēja viņai nodarīt pāri. Ko viņš iesāktu, ja viņa sāktu kliegt?

"Norunāts. Nekliegšu."

Viņš atvieglots uzelpoja.

"Puse no maniem paziņām staigā ar ieročiem. Bet viņiem nav tik labas manieres kā tev, tas man jāsaka. Meitenei ir interesanti pavadīt laiku ar tevi par divsimt dolāriem." Viņa turēja rokā Dreja drēbes un rauca degunu. "Kas tas par sainīti vestes kabatā? Tas gandrīz vai smird."

"Teicu tev, lai tu labāk nejautā!"

Drejs paņēma no viņas vesti un nolika to kaudzē, tad ielēja vannā ūdeni, izmazgāja zeķes, veļu, džinsus un vilnas kreklu. Viņš palūdza plastmasas maisiņu, un, kamēr viņa zvanīja un jautāja, kāpēc tik ilgi nenes sviestmaizes, viņš ielika uzpūsto Mazā Stjuarta līķi plastmasas maisiņā un aizsēja. Viņš nolika maisiņu uz mauzera zem dvieļa kopā ar fotogrāfijām, kuras bija paņēmis līdzi no klostera, un beigās izmazgāja ari vesti.

Vēlāk viņa iedeva Drejam uzvilkt brūnu korda mājas- tērpu, viņš nogaidīja brīdi, kad viņa neskatījās, un ielika peli, fotogrāfijas un mauzeri tā kabatās. Viņa ievēroja to, bet neko nejautāja.

Pie durvīm klauvēja, un Drejs satvēra revolveri halata kabatā. Viņš nostājās aiz durvīm, kamēr viņa jautāja: "Kas tur ir?"

"Gatavā ēdiena piegāde. Džīna, te Als."

Viņa pamāja Drejam un pavēra durvis tieši tik daudz, lai paņemtu ēdienu un samaksātu no tās naudas, kuru Drejs bija viņai iedevis. Tad aizvēra durvis.

"Džīna? Vai tevi tā sauc?"

"Gandrīz. Māte mani nosauca par Regīnu. Vajadzēja to saīsināt. Manā darbā neiederas joki par karalieni."

Viņš pasmīnēja. "Ja tev nav nekas pretī, Džīna, vai mēs nevarētu aizslēgt durvis?"

"Mans draugs grib, lai tās būtu vaļā, ja viņam gadījumā ātri jānāk palīgā."

"Bet mēs abi zinām, ka tas nebūs vajadzīgs."

Viņa nopētīja Dreju. "Nezinu, kāpēc es uzņemos šo risku ar tevi."

Bet viņa izdarīja, kā Drejs bija lūdzis. Un viņš uzreiz izjuta atvieglojumu. Jutās brīvāks. Viņš bija izsalcis. Un, apsēdies pie galda, ātri apēda sviestmaizes. Maize bija saziedējusi, salāti un tomāti ūdeņaini, bet pēc nesenās riekstu, šokolādes un žāvētu augļu diētas viņam bija vienalga. Pat remdenais piens likās garšīgs.

Paēdis viņš jutās miegains. Viņš nebija gulējis trīsdesmit sešas stundas. Viņam likās, ka plaksti piepampuši no skatīšanās uz ceļu visu dienu, un viņš pašķielēja uz gultu. "Man ir ļoti nepatīkami, bet man jālūdz tev vēl viens pakalpojums."

Viņa iemērca cepto kartupeli kečupā. "Līdz šim neesmu tev neko atteikusi."

"Es gribētu tagad likties gulēt."

"Un tad?" Viņa košļāja cepto kartupeli un nolaizīja kečupa pilienu no lūpām. "Liecies un guli!"

"Es gribu, lai tu nāc blakus."

"Ko?" Viņas acis iezibējās. "Zini ko, labi apdomā, ko tu gribi. Tu noturi garu runu par to, ka dosi man brīvu nakti, un tagad…"

"Blakus gultā. Un tas ir viss. Neko vairāk."

"Vienkārši gulēt?" Viņa sarauca pieri. "Ej nu! Tu gribēsi, lai es kaut ko daru."

"Guli. Tāpat kā es."

Viņa izskatījās apjukusi.

Viņš nebija pārliecināts, vai spēs viņai paskaidrot, ka nevarēs gulēt, ja nezinās, kur viņa atrodas un ko dara. Ja viņš teiks patiesību - ka nedrīkst viņai uzticēt savu dzīvību, kamēr guļ, - viņa var apvainoties. Viņš nemierīgi sakustējās, izlikdamies apmulsis. "To ir grūti… saproti… teiksim, ka man…"

Viņa bungoja ar garajiem nagiem pa galdu.

"… Nepieciešams kādu apkampt."

Viņas S seja zaudēja sasprindzināto izteiksmi. "Tas ir visskumjākais, ko es jebkad…" Viņa paņēma Dreja roku.

Viņš aizgāja ar viņu līdz izvilktajam dīvānam, palīdzēja uzklāt palagu un nolikt spilvenus, kurus viņa izņēma no skapja.

"Šonakt ir auksts," viņa nodrebējusi teica un izvilka divas segas, bet, kaut arī bija ieminējusies par aukstumu, gribēja novilkt rītakleitu.

"Nē," viņš čukstēja.

"Ieradums. Piedod!" Viņa pasmīnēja, aizpogāja rītakleitu un izslēdza gaismu.

Drejs ierāpās zem segas viņai blakus un tumsā viņu apkampa, juzdams viņas maigumu. Viņš cīnījās ar kārdinājumu, kuru izraisīja viņas krūtis, dibens, gurni. Kopš 1979. gada viņš nebija gulējis ar sievieti, un viņā atkal uzvandījās atmiņas par Arlēni. Savā iepriekšējā profesijā viņš nedrīkstēja būt tuvās attiecībās ar sievietēm, baidoties no nodevības. Tikai Arlēne bija viņam svarīga, sieviete no iepriekšējās organizācijas, vienīgā sieviete, kuru viņš bija uzdrīkstējies mīlēt. Blakus guļošā Džīna sagrozījās un iekārtojās ērtāk. Viņš atcerējās praktisku lietu un pārbaudīja, vai mauzeris atrodas zem kājas, kur viņa nevar tam piekļūt, nepamodinot vinu.

Viņš iegrima matracī - pirmajā pēc klosterī pavadītajiem gadiem - un centās atslābināties.

"Saldus sapņus!" viņa nomurmināja Drejam ausī.

Tādus viņš cerēja redzēt un brīnumainā kārtā arī redzēja.

Patiesību sakot, viņš neredzēja nekādus sapņus. Viņš gulēja kā miris, pamodās no ieslēgtas gaismas un saprata, ka blakus nav Džīnas. Izbijies viņš pietrūkās sēdus, gatavs uzbrukumam, un saprata, ka gaisma nāk no televizora. Tēli vedināja viņu uz domām, ka viņš vēl guļ un murgo, viņš ieraudzīja jaunus vīriešus ar mežonīgām acīm un sejām, kas bija tik stingas kā miroņiem, viņi bija ģērbušies nacistu trieciennieku drānās un - viņam droši vien bija halucinācijas -purpura krāsas auskariem ausīs. Sievietes melnās motociklistu ādas žaketēs mērķēja ar ugunsdzēsēju šļūtenēm uz afišām, kurās bija redzamas ūdeņraža bumbu sprādziena sēnes.

Gar televizoru nogāja ēna.

Viņš sniedzās pēc mauzera, bet apstājās.

Tā bija Džīna, pagriezusies viņa izņēma kaut ko no auss. Vājprātīgie tēli kustējās klusumā.

"Piedod! Es nepadomāju, ka televizors tevi pamodinās, man likās, ja pārslēdzu uz austiņām…"

Viņš norādīja uz ekrānu. "Kas tas ir?"

"MTV. Muzikāls raidījums, tie ir panki."

"Kas?"

"Nu es taču atvainojos! Es zinu, tu gribēji, lai es guļu, bet tev jāsaprot, ka man ir citāds režīms. Esmu pieradusi strādāt nakts maiņā. Pašlaik ir mans darbalaiks. Pēc astoņiem rītā un maizītes ar kafiju lejā pie…"

"Cik tagad pulkstenis?"

Viņa paskatījās pulkstenī. "Gandrīz pusseši."

"Tik vēls?"Ap šo laiku klosterī viņš jau būtu augšā un gatavs misei. Viņš nosvieda segas un izkāpa no gultas. Pat Džīnas halātā viņam bija auksti. Viņš pataustīja savas drēbes, kuras karājās uz dvieļu pakaramā. Tās bija mitras. "Vai tev ir matu žāvētājs?"

Viņa iesmējās. "Tagad es droši zinu, ka tu neesi bijis klosterī."

"Drēbēm." "

Viņa atkal iesmējās. "Ka tik pēc tam nesaraujas."

Tās nesarāvās.

"Brokastīs - augļus," viņš teica. "Dod man jebkurus augļus, kādi tev ir." Viņš pats bija pārsteigts par sevi, kad noliecās un noskūpstīja viņu uz vaiga.

Viņa arī bija pārsteigta. "Par ko tad tas?"

"Tas ir paldies."

"Tas ir tikai puspaldies."

Viņš nepretojās, kad Džīna viņu noskūpstīja, skūpsts nebija ilgs vai kaislīgs, bet mīļš. Uz lūpām.

Citā dzīvē, viņš nodomāja, un nāsis pildīja viņas saldais aromāts. Atkal viņš atcerējās Arlēni. Bet tā dzīve man ir liegta.

Manu grēku dēļ.

Jau pusdeviņos viņš zvanīja pa telefonu no aptiekas divus kvartālus uz rietumiem no Bostonas graustiem. Kaut arī viņa drēbes bija saplēstas, viņš bija tīrs un noskuvies, un likās, ka farmaceits, kas stāvēja aiz letes blakus telefona kabīnei, nepievērš viņam nekādu uzmanību.

"Labrīt! Rektorāts," nočerkstēja veca vīra balss.

"Jā, tēvu Heiferu, lūdzu!"

"Man ļoti žēl, bet tēvu Heiferu šorīt nevar pasaukt pie telefona."

Drejam sažņaudzās sirds. Jau vakar no lidostas un vairākas reizes no Džīnas, kad viņš zvanīja uz rektorātu, neviens neatbildēja, pareizāk sakot, automātiskais atbildētājs, šī pati sausā, aizlūstošā balss paskaidroja, ka pašlaik telefona tuvumā priesteru nav, un lūdza pateikt savu vārdu un pateikt savu vajadzību. Drejam tas nebija pieņemams.

Augstais Dievs, viņš sažņaudza klausuli, apdomādams, kā rīkoties.

"Hallo?" ķērcošā balss pārjautāja. "Vai jūs vēl…"

Drejs iekāsējās. "Jā, esmu šeit. Vai jūs nepateiktu… Pagaidiet! Jūs teicāt, ka viņu no rīta nevar pasaukt pie tele fona. Vai tas nozīmē, ka ar viņu varēs runāt pēcpusdienā?"

"Grūti pateikt, varbūt. Bet varbūt viņš negribēs runāt pēc ārstēšanas procedūrām."

"Procedūrām?" Drejs saspieda ciešāk telefona klausuli.

"Ja jums vajadzīgs garīdznieks, es varu jums palīdzēt vai arī jebkurš cits, kas atrodas šeit. Vai noticis kas neatliekams? Jūs izklausāties satraukts."

"Tas ir personisks jautājums. Man jārunā ar viņu. Nesaprotu - kas tā par ārstēšanos?"

"Piedodiet, man nav tiesību ar jums to apspriest. Bet, jajūs viņu pazīstat, viņš, bez šaubām, jums pats visu pastāstīs. Kāpēc jūs neatstājat savu vārdu un telefonu?"

"Es piezvanīšu vēlreiz."

Drejs pakāra klausuli, atvēra durvis un izgāja no kabīnes. Farmaceits paskatījās uz viņa pusi. Cenzdamies slēpt vilšanos, Drejs palūkojās pulkstenī, tad garām plauktiem un letēm izgāja uz trokšņainās ielas.

Pēcpusdienā? Un varbūt pat vēl vēlāk?

Kādam bija par to jāziņo. Džīnas dzīvoklī viņš bija ieraudzījis vakardienas Bostonas avīzi. Tur nebija ne vārda par to, kas noticis klosterī. Vai nu varas iestādes klusēja, vai ari miroņi vēl nebija atrasti. Grūti bija noticēt, ka šādu notikumu var noklusēt. Iedams palaužu pilno ielu uz centru, viņš iztēlojās uz- burbušos līķus guļam uz galda vai grīdas savās cellēs. Beigti. Visi beigti.

Viņš atkal negribīgi apsvēra domu par policiju. Varbūt viņš varētu gluži vienkārši piezvanīt tai. Bet policija neticētu. Pieprasītu, lai viņš sevi nosauc, ierodas policijā, un viņš negribēja to darīt bez drošām garantijām. Ja arī viņam izdotos policiju pārliecināt, ka viņš nav blēdis, tā ziņotu varas iestādēm Vērmontā, un tur kāds pārbaudītu klosteri. Kad noslepkavotos atrastu, būtu skaidrs, ka viens mūks aizbēdzis. Bostonas policija interesētos par vīru, kas viņiem zvanījis. Kurš vēl varētu zināt par līķiem - tikai tas, kas aizbēdzis, vai kāds no tiem, kuri viņus nogalināja.

Drejs papurināja galvu. Visļaunākajā gadījumā policija turētu viņu aizdomās. Vislabākajā gadījumā, pat ja viņi noticētu, ka viņš nav vainīgs, viņi izsūtītu apkārtrakstu par viņu un tādā veidā palīdzētu slepkavu komandai nākt viņam uz pēdām. Viņš pat iedomāties nespēja, kas notiktu, ja policija iepazītos ar viņa biogrāfiju. Jautājumi šajā virzienā būtu liktenīgi.

Nē. Pimais izvēlētais ceļš bija vislabākais, visdrošākais. Tēvs Heifers, kuram viņš bija izsūdzējis grēkus. Uzklausi mani! Pēc iespējas drīzāk! Un palīdzi atrast, kas ir mani ienaidnieki.

Viņš klaiņoja bez mērķa pa Bostonas ielām. Iegriezās tirdzniecības centros, gāja cauri skaļām videoarkādēm ar neticamu tehniku, kas mācīja pusaudžus, kā apgūt kaujas pilotu cīņas refleksus. Pie katra spēļu automāta, kuru viņš apskatīja, spēles mērķis bija uzbrukt un iznīcināt. Uzvarētājs iznīcināja ienaidnieku. Reizēm kodolsprādziena mākoņi vēstīja sakāvi vai uzvaru. Jauni vīrieši staigāja pa tirdzniecības centriem, ģērbušies modernās kaujinieku drānās, bet vecākie vīri valkāja stilīgas Otrā pasaules kara kaujas pilotu ādas jaku imitācijas.

Ārprāts! Augstais Dievs, viņš sev jautāja, kas noticis pa šiem sešiem gadiem, kamēr biju prom?

Viņš centās nomākt šo domu. Bija kaut kas svarīgāks. Pestīšana. Ja pasaule grib sevi iznīcināt, lai tā notiek. Bet viņam vajadzīgs miers un vientulība. Nāve ir neizbēgama. Lūgšanu laikā nāve bija pieņemama.

Viņš vairākas reizes zvanīja tēvam Heiferam. Un vienmēr, dzirdot, ka tēvs Heifers vēl nav atgriezies, zaudēja pacietību. Laiks kļuva par mokām. Bostonas vakara avīzes jaunākajā numurā arī nebija nekā par klosteri. Šis fakts pats par sevi nebija svarīgs, varēja būt vairāki iemesli, kāpēc avīzes par to neraksta. Bet viņam neciešama bija doma, ka līķi vēl nav atrasti, un tas bija Dievu zaimojošs noslēpums.

Bijajau gandrīz pusčetri, un viņš soļoja cauri vēl vienam tirdzniecības centram, te pēkšņi ieraudzīja, ka pretimnācēji slauka asaras un tiem ir sarkanas acis.

Viņš nodomāja, ka noticis kaut kas drausmīgs. Viņš atcerējās 1963. gadu, Amerikas reakciju uz prezidenta Kene- dija noslepkavošanu, un sagatavojās dzirdēt visļaunāko.

Viņš piegaja tuvāk pūlim. "Kas noticis? Kapec jūs raudat?"

' Smagnēja pusmūža sieviete šņaukājās kabatlakatā un kratīja galvu. "Tik bēdīgi!"

"Kas?"

"Skatījos astoņas reizes, un man vienmēr jāraud. Viņa tik labi izskatās un mirst ar vēzi."

"Vēzi?"

"Debra Vingera."

"Kas?"

Sieviete bija pārsteigta. ""Mīlas ciešanas". Kur jūs esat bijis?"

Sieviete norādīja uz pūli, kas nāca ārā no kinoteātra. Filma bija tikko beigusies, un skatītāji nāca ārā.

Apjucis viņš apstājās rindā pie telefona blakus lēdijas Godivas veļas veikala skatlogam, kas bija pilns ar sieviešu biksītēm. Garām pagāja vīrietis ar auskariem ausīs un sieviete ar tetovētu sirdi uz rokas. Drejs iemeta telefonā monētas un steidzīgi uzgrieza numuru, kuru jau zināja no galvas.

"Rektorāts."

"Lūdzu, vai tēvs Heifers jau atpakaļ?"

"Ā, tas atkal esat jūs. Es viņam teicu, ka jūs zvanījāt, pagaidiet mirkli! Paskatīšos, vai viņu var traucēt."

Drejs atspiedās pret sienu un gaidīja. Kad viņš beidzot dzirdēja, ka otrā galā paceļ telefona klausuli, viņš nepazina aizsmakušo balsi.

"Jā, hallo! Šeit tēvs Heifers."

Drejs sarauca pieri. Viņš nebija runājis ar tēvu Heiferu jau sešus gadus. Kā lai pārliecinās, ka tas ir viņš?

"Man vajag jūs satikt, tēvs. Tūliņ. Ticiet man, tas ir ļoti svarīgi."

"Ko? Kas runā?"

Drejam bija aizdomas. Un ja nu slepkavas, viņu meklēdami, uzminējuši, kas ir tas virs, pie kura Drejs meklētu patvērumu? Un ja nu šī balss, kas izklausījās pārāk rupja un aizsmakusi, piederēja kādam no vīriem, kuri viņu medī? Nē, Drejam nebija izvēles. Viņam vajadzēja likt lietā tos drošības pasākumus, kurus viņš bija iemācījies iepriekšējā profesijā. Viņš nedrīkstēja pieļaut nevērību.

"Es jautāju, kas runā!" rupjā balss teica uzstājīgi.

Drejs sāka izmisīgi domāt, par spīti šaubām, viņš tomēr cerēja, viņš gribēja ticēt. Jāatceras kāda informācija, kuru zina tikai vini abi.

"Pirms sešiem gadiem mēs tikāmies jūsu kabinetā. Mēs strīdējāmies. Bet tad devāmies pāri ielai uz baznīcu, un jūs noklausījāties manu grēksūdzi."

"Esmu dzirdējis daudz… Pirms sešiem gadiem? Ir tikai viena grēksūdze, par kuru cilvēks var cerēt, ka es to droši atcerēšos."

"Mēs runājām par liķieri."

"Augstais Dievs, nevar būt! Jūs?"

"Jā, paklausieties! Liķieris, jūs atceraties, kā to sauc?"

"Protams!"

Drejs sadrūma. "Jūs to tūliņ atcerējāties?"

"To gatavo kartēzieši. Es to izvēlējos tīšām. Nosaukts vietas vārdā, Šartrēza."

Drejs jutās atvieglots. Labi, jārīkojas tālāk.

Tēvs Heifers turpināja: "Kādi noslēpumi? Kur jūs - atrodaties? Kāpēc jūs man zvanāt?" Priesterim trūka elpas. "Jūs taču neesat…"

"Nē, noticis kaut kas svarīgs. Man vajadzēja aiziet. Mums jāparunājas."

"Svarīgs? Kas noticis?"

"Tā nav telefona saruna. Man vajag jūs satikt. Tūliņ. Nekavējoties."

"Kāpēc jūs esat tik izvairīgs? Kur satikt? Kāpēc to nevar pateikt pa telefonu?" Balss pēkšņi aprāvās. "Jūs taču nedomājat…"

"To var noklausīties." "Bet tas taču ir absurds!"

"Absurds ir tas, kas notiek šeit, tēvs. Saprotiet, ka man nav laika, tas ir ļoti svarīgi. Lūdzu, uzklausiet mani!" Klausulē varēja dzirdēt tikai priestera smago elpu.

"Tēvs?"

"Jā, labi, satiksimies."

Drejs pameta acis apkārt, cenzdamies runāt klusi. "Paņemiet zīmuli un papīru, es jums izstāstīšu, kā tas notiks. Jums jāpalīdz man, tēvs."

10

Drejam vajadzēja izstrādāt operāciju tā, lai tas, kas noklausās, neko nesaprastu. Bet šoreiz Drejam vajadzēja ņemt vērā vairākus variantus.

Galvenās briesmas varēja sagādāt slepkavas, ja viņiem izdevies uzminēt, kurp viņš dosies pēc palīdzības. Bija jāizslēdz varbūtība, ka Drejs dosies uz policiju - viņa paša pagātnes dēļ. Viņam bija jāizvairās no apcietināšanas.

Un kāda ir loģiskā alternatīva? Priesteris, kurš ieteica viņu par kandidātu kartēziešu ordenī. Galu galā - kas vēl varētu izrādīt izpratni? Vadoties pēc šādas loģikas, slepkavas uzmanīs priesteri. Un, kad pēc vakariņām tēvs Heifers pēkšņi izies no rektorāta, sāksies trauksme. Viņam sekos.

Vēl kādi argumenti? Ja policija ir iesaistīta tāpēc, ka atradusi līķus, vai tāpēc, ka tēvs Heifers jūtas satraukts pēc sarunas ar Dreju un lūdza tās aizsardzību? Bija iespējama arī tāda situācija, ka priesterim sekotu ne tikai slepkavas, bet arī policija. Tas ļoti sarežģīja operāciju. Bet, lai būtu kā būdams, Drejs sāka sastādīt savu plānu no pašiem pamatiem.

Tajā dienā Drejs bija vairākas reizes staigājis pa Bostonas pilsētas parku, apskatīdams to no visām pusēm un apdomādams tā priekšrocības. Tas bija liels parks ar veciem kokiem, taciņām, puķudobēm, dīķiem un rotaļu laukumiem. No visām pusēm to ieskāva māju rindas, tās bija gan dzīvojamās mājas, gan sabiedriskas celtnes. Viņš bija izvēlējies piemērotu novērošanas punktu un ap septiņiem vakarā jau bija ieņēmis savu pozīciju uz dzīvojamās mājas jumta. Viņš tupēja skursteņa aizsegā un skatījās lejā uz parku. Tā kā bija oktobra vidus, saule jau bija norietējusi. Tumšo parku apgaismoja tikai ielas ugunis un laternas gar taciņām.

Dreja novērošanas punktam bija tā priekšrocība, ka viņš redzēja trīs no četrām ielām parka malā. Tālāko stūri sedza tumšas koku ēnas. Bet tas stūris nebija svarīgs - tas atradās pārāk tālu, lai slepkavas vai policija paspētu atskriet šurp, neatklājot sevi. Drejs pa to laiku varētu aizkļūt prom. Tieši šajā vietā Drejs plānoja satikties ar tēvu Heiferu.

Bet ne pats personīgi.

Viņa norādījumi pa telefonu bija ļoti piesardzīgi. Ja viņš būtu gluži vienkārši licis tēvam Heiferam iet uz parku un gaidīt, kas notiks, slepkavas vai policija varētu atrast viņu uz jumta, jo viņi noteikti pārbaudītu visas mājas gar parku. Norādījumos bija paredzēta iespēja, ka priestera telefonu noklausās - vai priesterim nav sakaru ar pretinieku. Dreja veiksme bija atkarīga no šiem pieņēmumiem. Pat tagad, pēc tik daudziem gadiem, viņš atcerējās Henka Daltona lekcijas Klinšu kalnu industriālajā koledžā Kolorādo: "Paranoja glābs jūsu dzīvību. Jūsu pasaulē, zēni, tikai stulbenis nav paranoiķis. Vienmēr esiet gatavi uz to, ka visi ir pret jums. Vienmēr un visur."

Tā kā Dreja norādījumi bija ļoti sarežģīti, viņš lika tēvam Heiferam tos pierakstīt. Nevienai triecienkomandai, ne policijas iecirknim nevarēja būt tik daudz vīru, lai tie pārņemtu savā uzraudzībā visu maršrutu operācijai, kas notika pēc pāris stundām. Instrukcijā nebija norādīta viena noteikta vieta. Satikties varēja jebkurā vietā.

Bet Drejam bija nepieciešams vēl viens drošības pasākums, tāpēc viņš nolēma pats nenodibināt kontaktu. Pārskatot trīs ēnainās, bet labi pārskatāmās ielas zem viņa un pa labi, un pa kreisi, viņš neredzēja novērotājus, nebija arī mašīnu, kuras apstātos un no kurām kāds kāptu ārā. Ielas izskatījās parastas, ikdienišķas.

Tūliņ redzēsgn. Desmit minūtes pāri septiņiem viņš ieraudzīja priesteri. Tēvs Heifers bija ģērbies tumšā, melnā mētelī, augšējās pogas bija vaļā, kā sacīts instrukcijā, un baltā apkakle bija skaidri saredzama vājajā apgaismojumā. Bet tēva Heifera gaita izsauca Drejā bažas. Priesteris nevis gāja, bet tikko vilkās. Viņš bija saliecies un izskatījās ļoti noguris. Viņš iznāca no tā stūra, kas atradās no Dreja pa labi, un gāja pāri parkam. Kaut kas nebija kārtībā. Drejs uzmanīgi skatījās uz to ielu, no kurienes nāca priesteris, bet sekotāju neredzēja.

Drejs pameta acis uz priesteri, un viņu pārņēma šausmas. Nevis tāpēc, ka viņš ieraudzīja slazdu, bija noticis kaut kas pilnīgi negaidīts. Tagad atceroties, Drejs saprata, ka bija pietiekoši daudz mājienu. Viņam vajadzēja nojaust. Tēvs Heifers gāja saliecies, viņš klepoja tik skaļi, ka Drejs to dzirdēja piecdesmit jardu attālumā.

Likās, ka priesteris cieš sāpes. Viņš izskatījās vājāks, nekā Drejs viņu atcerējās, un pat naktī varēja redzēt, ka viņš ir ļoti bāls.

Priesteris bija uz nāves sliekšņa.

"Ārstēšana," Drejam ausīs skanēja telefonā dzirdētā balss. "Nezinu, vai viņu varēs pasaukt pēc procedūrām."

Ķīmiskā terapija, apstarošana. Tēvam Heiferam bija vēzis. Piesmakusī balss, elpas trūkums, kas gan cits tas varētu būt? Vēzis bija kaklā vai, ticamāk, plaušās. Drejs sadrūma, atcerēdamies, kā viņu sarunas laikā pirms sešiem gadiem tēvs Heifers bija smēķējis cigareti pēc cigaretes. Priesteris atkal sakumpa un sāka klepot, locīdamies sāpēs. Viņš noslaucīja muti ar kabatlakatu, lēni iztaisnojās un ar grūtībām turpināja ceļu uz parku. Drejs koncentrēja uzmanību uz trešo soliņu pie celiņa, gar kura priesterim bija pēc norādījumiem jāiet.

Pirmais, otrais.

Kad tēvs Heifers sasniedza trešo, no krūmiem viņam pretī metās ēna.

Nu tagad, nodomāja Drejs. Ja viņu novēro, tad tagad. Viņš neskatījās uz vājo, šakālim līdzīgo figūru, kura, kā likās, uzbruka priesterim. Viņš veltīja visu uzmanību apkārtējām ielām.

Bet nekas nenotika. Nebija ne kliedzienu, ne sirēnu, neviens neizskrēja no krūmiem un nešāva. Nekas nenotika. Spokainā nakts bija klusa, ja nepiemin garāmbraucošo transporta līdzekļu troksni.

Dreja skatiens atgriezās pie trešā soliņa takas malā. Viņa - instrukcijas priestera uzbrucējam bija ļoti sīkas un pamatojās uz lampu izvietojumu parkā tā, lai Drejs varētu labi redzēt, kas tur notiek. Ja priesterim zem apģērba bija mikrofons ar bateriju, uzbrucējs to atklātu, pārvelkot roku pār priestera krūtīm. Šis cilvēks paceltu labo roku, brīdinot Dreju.

Protams, šai ēnai bija vajadzīgs pamudinājums, lai tā darbotos Dreja labā. Drejs šo cilvēku bija sameklējis padibeņu rajonā. Tas bija izteikts narkomāns, bet vēl spēja darboties. Drejs bija viņam iedevis nelielu heroīna paciņu un apsolīja vēl. Avanss bija pietiekoši liels, lai viņu pamudinātu, bet nepietiekošs, lai apmierinātu viņa izmisumu.

Drejs novēroja, kā šī tumšā ēna saskrējās ar priesteri, nemanāmi viņu pārmeklēja un ielika tēva Heifera rokā zīmīti. Tajā pašā brīdī ēna metās prom. Atkāpjoties ēna pazuda starp divām laternām un steidzās uz dārza stūri pa kreisi no Dreja.

Nu, nu, Drejs nodomāja, nav slikti. Tas tikai pierāda, ka nevajag pārāk zemu vērtēt narkomānu. Ja viņš ir pareizi stimulēts, Dreju iepriecināja ne tikai narkomāna veikums, bet arī tas, ka viņš palicis dzīvs. Viņu nebija nogalinājuši.

Secinājums: ja triecienkomanda atradās šajā rajonā, šie vīri saprata, ka ēna ir nevis Drejs, bet viņa kurjers, viņi veltīs kurjeram tikpat daudz uzmanības, cik priesterim, cerēdami, ka kurjers viņus aizvedīs pie Dreja vai vismaz pastāstīs, kas rakstīts zīmītē. Kufjers viņus patiešām aizvedīs uz aklo aleju trīs kvartālus tālāk, kur Drejs bija apsolījis iedot narkomānam pārējo heroīna devu.

Drejs bija atstājis paciņu uz kāda nama palodzes un, redzot, ka narkomāns netraucēts aiziet, noticēja, ka tēvam Heiferam neseko ne triecienkomanda, ne policija. Bet viņš vēl nebija pilnīgi pārliecināts. Viņš bija ieplānojis vēl vienu pārbaudi, un tā bija uzrakstīta zīmītē, kas tagad bija priestera rokās.

Drejs atkal pievērsa uzmanību parkam. Tēvs Heifers stāvēja pie trešā soliņa takas malā, piespiedis vienu roku pie krūtīm. Likās, ka viņš grib savaldīt sirds dauzīšanos. Atguvies no lēkmes, viņš paskatījās neizpratnē uz zīmīti, kuru turēja otrā rokā. Bet pēkšņi viņam uznāca klepus lēkme, viņš izvilka kabatlakatu un spļāva tajā.

Lai Dievs ir žēlīgs!

Priesteris lēni tuvojās tuvākajai laternai un sakumpis ar pūlēm lasīja zīmīti. Drejs zināja, ko viņš tur lasa.

"Piedodiet par pārsteigumu. Man vajadzēja būt drošam, ka Jums neseko. Ja varētu rīkoties citādi… Bet esam gandrīz galā. Ejiet atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru nācāt! Atgriezieties rektorātā! "

Priesteris pacēla galvu, paskatījās apkārt, un pat no jumta Drejs juta, ka viņš ir nokaitināts. Viņš nevērīgi iebāza zīmīti mēteļa kabatā un sāka klepot kabatlakatā. Viņš dusmīgs pagriezās un sāka šļūkt atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija nācis.

Ja es būtu zinājis, ka tu esi slims, es būtu izvēlējies īsāku un vieglāku ceļu. Piedod man, tēvs, par tām ciešanām, kuras tev sagādāju, bet man nebija izvēles. Man vajadzēja nokaitināt ienaidnieku un izvilkt viņu no slēptuves.

Viņš vēroja, kā priesteris ar pūlēm iet pa parku un klibodams nogriežas pa to ielu, kas atradās no Dreja pa labi. Nekas neliecināja par novērotāju steidzīgu pārgrupēšanos. Neviena automašīna nepagriezās uz priestera pusi. Neviens necentās paturēt priesteri redzeslokā.

Drejs pagaidīja vēl divdesmit sekundes, un, tā kā viņš neko neparastu neieraudzīja, viņā radās pārliecība, ka tuvumā nav ne policijas, ne triecienkomandas.

Tomēr no savas pozīcijas uz jumta Drejs neredzēja, kas notiek uz ielas, pa kuru priesteris iet. Lai pārliecinātos, ka iela ir droša, viņam vajadzēja steidzīgi nokāpt nojumta un paskatīties aiz stūra. Tuvoties priesterim uz ielas būtu riskanti.

Viņš bija izdomājis citu variantu. Ja viņš nedrīkstēja tuvoties priesterim, tad priesterim jānāk pie viņa.

Drejs stāvēja krūmos, kas auga baznīcas ēnā, un skatījās uz ielu pie rektorāta. Virs viņa gaisma no baznīcas apspīdēja krāsaino vitrāžas logu, kurā bija attēlots krusta ceļš. Kaut arī logi bija aizvērti, Drejs dzirdēja vakara mises lūgšanas un varēja skaidri atšķirt vārdus: "Dieva jērs, kas paņemsi pasaules grēkus, apžēlojies par mums! Dieva jērs…"

Draudze atkartoja: "Dod mieru mums!"

Saskaņā ar Dreja zīmīti tēvam Heiferam vajadzēja atgriezties rektorātā pa to pašu līkumoto ceļu. Drejs gāja taisni, lai nokļūtu rektorātā pirms viņa. Drejam vajadzēja apskatīt rektorātu no visām pusēm, lai pārliecinātos, ka to nenovēro. Tas bija pēdējais piesardzības pasākums. Galu galā, ja triecienkomanda sekoja tēvam Heiferam, nevarēja izslēgt iespēju, ka«arī šeit bija atstāts kāds novērotājs. Tikai tad, kad Drejs jutās pārliecināts, ka rektorāts ir drošībā, viņš riskēja izpildīt plāna atlikušo daļu.

Bet pēc klosteri pavadītā laika viņš bija aizmirsis, ka septiņdesmitajos gados baznīcas likumi bija mainīti un katoļi varēja izvēlēties - apmeklēt svētdienas misi vai sestdienas vakara misi.

Šodien bija sestdienas vakars. Mise jau bija sākusies, draudzes locekļu mašīnas novietotas gar ielas malu un rektorātu. Daudzās sēdēja šoferi un acīmredzot gaidīja, kad dievlūdzēji atgriezīsies pēc mises, lai aizvestu tos mājās. Novērotājam būtu viegli iejukt pūlī. Kādā mašīnā uzliesmoja sērkociņš un tumšs siluets aizdedza cigareti. Vai profesionālis atklātu savu pozīciju šādā veidā? Var jau būt, ja viņš gribētu izlikties par šoferi, kas gaida pasažieri.

Un šī sieviete uz baznīcas kāpnēm? Viņa turēja rokā bērnu un šūpoja to. Vai viņa bija aizgājusi no mises agrāk, negribēdama, ka bērna raudāšana traucē pārējos, un tagad gaidīja vīru? Tad kāpēc bērns vairs neraudāja? Un kāpēc viņa negaidīja baznīcas vestibilā, kur bija siltāks?

Bija pārāk daudz iemeslu raizēm.

Drejs zināja, ka tad, kad mise beigsies un baznīcēni nāks ārā, un sāksies kņada, viņš nespēs noteikt, vai rajons ir drošs. Viņa plāns pamatojās uz to, ka viņš tur nokļūs pirms tēva Heifera atgriešanās. Priesterim vajadzēja atgriezties kuru katru brīdi, bet Drejs neriskēja šķērsot tukšo ielu.

Viņš nolēma pagaidīt, kad beigsies mise, un izmantot baznīcēnu pūli sava plāna īstenošanai. Viņš pagriezās un gāja atpakaļ caur krūmiem uz baznīcas sāndurvīm. Tās atradās ēnā, apmēram trīsdesmit pēdas tālāk. Tur varēja ērti piekļūt no sānieliņas. Viņš nospieda lielo dzelzs rokturi un pavilka smagās ozolkoka durvis.

Tās nepadevās uzreiz, un Dreja sirds sāka dauzīties, kad viņš jau nodomāja, ka durvis aizslēgtas. Viņš pavilka stiprāk, un tās čīkstēdamas atvērās.

Drejs ļoti uzmanīgi ieskatījās iekšā. Uz augšu veda betona kāpnes, sienas bija žilbinoši baltas. Pa kreisi septiņi pakāpieni veda uz durvīm, aiz kurām notika mise, baznīcas galvenajā daļā. Tieši pretī citas kāpnes veda lejā, tumšajā baznīcas pagrabā, un pa labi bija vēl vienas durvis.

Viņš uzkāpa pa trepītēm labajā pusē un viegli paraustīja durvis, tās nebija aizslēgtas. Garīdznieks, kas šajā telpā bija pārģērbies misei, nedomāja, ka šeit kāds varētu ienākt, kamēr viņš un viņa kalpotāji bija pie altāra. Un tomēr Drejam vajadzēja uzvesties klusi.

Viņš dzirdēja šļūcošus soļus baznīcas galvenajā daļā un secināja, ka baznīcā notiek komūnija un draudze tuvojas

altārim. Baznīcā klusu skanēja ģitāras un soprāns dziedāja Džona Lenona un Joko Ono dziesmu "Ļaujiet mieram valdīt", aizvietojot vārdu "mieram" ar vārdu "Dievam". Drejs atcerējās liturģijas un baznīcas dziesmas, kuras viņš dziedāja kopā ar klostera mūkiem, un nepatikā saviebās. Bet viņš vismaz zināja, ka draudze ir aizņemta, taču vienmēr atradās nepacietīgi dievlūdzēji, kas devās prom, tiklīdz beigusies komūnija. Jebkurā brīdī šeit varēja kāds ienākt un ieraudzīt Dreju, viņam bija jāsteidzas.

Viņš devās tālāk nākamajā telpā un aizvēra aiz sevis durvis. Tā atradās aiz altāra, un to sauca par sakristeju. Šeit priesteri pārģērbās uz misi. Šeit atradās ne tikai priesteru tērpi, bet arī altāra segas, sveces, linu dvieļi, mises vīna pudeles un dažādi citi priekšmeti, kas nepieciešami katoļu baznīcas rituālam. Viņš baidījās, ka šeit varētu ienākt kāds no priestera asistentiem, meklēdams kādu aizmirstu priekšmetu, bet sakristeja bija tukša. Pa kreisi bija arka, kas veda uz altāri. Altāra priekša bija^tukša. Priesteris un viņa asistenti bija pie margām un deva draudzei svēto vakarēdienu. Vēl joprojām skanēja ģitāras. Soprāns laikam bija "Bītlu" cienītāja, viņa tagad dziedāja kādu no Harisona dziesmām.

Sakristeja bija tā izvietota, ka draudze to neredzēja caur arku. Juzdamies drošībā, Drejs atvēra vairākus skapjus un beidzot atrada to, kas viņam vajadzīgs. Melnu sutanu līdz zemei. Viņš to uzvilka un aizpogāja daudzās pogas. Tad uzvilka baltu linu virsvalku, kas sniedzās līdz gurniem. Šādās drānās priesteri parasti asistēja svinīgās misēs.

Uz plaukta pie izlietnes viņš atrada galvassegu, melnu, četrstūrainu cepuri ar simetriskām šķeltnēm augšējā daļā un pušķi vidū. Impulsīvi viņš paņēma arī lūgšanu grāmatu.

Viņš skatījās uz altāri un nāsīs sajuta saldeni reibinošu vīraka smaržu. Uz šo pusi nāca soļi, bija steigšus jātiek prom no šejienes. Viņš ātri devās atpakaļ uz durvīm un, izgājis ārā, aizvēra tās. Viņš jau gribēja iet lejā pa kāpnēm, bet atvērās durvis un no baznīcas galvenās daļas iznāca sarkanmatains vīrietis un sieviete. Viņi jutās vainīgi, ka pārāk ātri aizgājuši no mises, un uzreiz neievēroja viņu. Bet, aizvēruši durvis, viņi pagriezās uz kāpnēm un, ieraudzījuši viņa tērpu, apjukumā apstājās.

"Labvakar, tēvs," vīrietis čukstēja.

Drejs tēvišķi pamāja ar galvu un klusi teica: "Mans dēls, tu bēdz no svētības?"

"Jā… redziet… saprotiet… tēvs… mēs…"

"Ir jau labi, nevajag man neko paskaidrot."

Vīrietis un sieviete atviegloti saskatījās.

"Paskaidrojiet tam Kungam! Jūs droši vien zināt līdzību par viesiem, kas aizgāja no viesībām pārāk agri."

Viņi tā nosarka, ka vīrieša sejaskrāsa neatšķīrās no matiem.

"Piedodiet, tēvs!" Vīrietis nolieca galvu.

Drejs dzirdēja, ka aiz durvīm priesteris saka: "Mise ir beigusies. Ejiet Dieva mierā!"

Drejs tēvišķi abiem uzsmaidīja. "Ticu, ka jums ir svarīgs iemesls. Jūs taču atnācāt uz misi."

"Mēs nākam vienmēr, kad varam, tēvs."

Drejs pacēla labo roku svētīdams. "Lai Dievs ir ar jums!" viņš pateica vīrietim un sievietei, tad atvēra durvis, kas veda ārā, un pamāja, lai viņi iet pa priekšu.

Viņš gāja pa ēnaino ietvi blakus baznīcai un ieelpoja vēso oktobra gaisu. Viņš jau gribēja novēlēt abiem labu nakti, bet tad saprata, ka vīrietis un sieviete dodas uz baznīcas galvenajām durvīm, nevis uz to ieliņu, kas atrodas aiz baznīcas. Viņš gāja aiz viņiem. Baznīcēni nāca ārā no baznīcas, un Drejs iejuka pūlī. Jo lielāks pūlis, jo labāk. Viņš dzirdēja, ka ļaudis apspriež sprediķi, runā par laiku, par Maiklu Džeksonu (Dievs, kas tas tāds?).

"Jūs esat jaunatnācējs mūsu draudzē, tēvs, neesmu jūs agrāk redzējusi."

"Esmu šeit uz dažām dienām."

Viņi jau atradās baznīcas priekšā, kur draudzes lielākā daļa nāca ārā pa galvenajām durvīm un devās uz abām ielas pusēm. Dažas automašīnas sāka braukt, radot sastrēgumu. Ļaudis stāvēja grupiņās un sarunājās. Lieliski, nodomāja Drejs. Ja kāds vēro, tad šis mudžeklis nav pārskatāms. Un mācītājs ir cilvēks, kas visdabiskāk iederas šajā ainā.

"Nu tad ar labu nakti, tēvs!" vīrietis sacīja. "Redzēsimies baznīcā!" Viņš izskatījās apmierināts - kā par lielisku joku.

Kad vīrietis paņēma sievieti pie rokas, Drejs skatījās uz viņiem ar tādu sejas izteiksmi kā priesteris, kas apmierināts par tikšanos ar dievticīgu katoļu pāri.

Viņš nemainīja savu sejas izteiksmi, kad ieraudzīja aiz pūļa un aizbraucošajām mašīnām tēvu Heiferu, kas tuvojās rektorātam no pretējās puses. Priesteris klepoja un turēja kabatlakatu pie mutes. Šajā jūklī Drejs nevarēja zināt, vai priesterim seko, bet tam jau gandrīz nebija nozīmes. Viņš bija darījis, ko varēja, izmantodams visus piesardzības paņēmienus, kādus vien spēja izdomāt. Tagad viņš vairs nekontrolēja situāciju. Viss bija Dieva rokās.

Nē, tā tu nedrīksti domāt, Drejs brīdināja pats sevi. Tu nedrīksti visu novelt uz Dievu. Dievs palīdz tiem, kuri paši palīdz sev. Viņš šķērsoja ielu uz rektorātu. Uz bridi viņš nožēloja, ka uzvilcis balto pārvalku virs garīdznieka melnā tērpa. Laternas gaismā pie rektorāta šis pārvalks bija lielisks mērķis. Viņam pārskrēja tirpas pār muguru. Viņš satvēra durvju rokturi, nospieda to, pagrūda durvis vaļā un iegāja iekšā.

Bet šeit vēl nebija rektorāts. No iepriekšējās reizes viņš atcerējās, ka rektorātam bija vestibils, īss, šaurs koridors, kas veda uz nākamajām durvīm, kuru augšējā daļa sastāvēja no matēta stikla, aiz kura bālajā gaismā iezīmējās smagu mēbeļu silueti. Durvju vidū, tieši zem stikla, bija zvans, ja viņš piezvanīs, tūliņ ieradīsies apkalpotājs, lai viņu ielaistu. Ja viņš nolems nezvanīt, var vienkārši atvērt durvis un ieiet iekšā. Viņam likās, ka durvis nav aizslēgtas. Bet viņš neizdarīja ne vienu, ne otru. Viņš pagriezās, vēroja ārējās durvis un gaidīja. Ziemā šis vestibils droši vien aizturēja vēju no āra, kaut arī Drejs neviļus secināja, ka šis aukstums ir niecīgs salīdzinājumā ar stindzinošajām ziemām, kuras viņš pavadīja klosterī, jo tur vienīgais siltuma avots bija malkas pagales, kuras apkalpojošie brāļi atnesa krāsns kurināšanai. Apkalpojošie brāļi. Vientuļnieki. Beigti! Visi beigti! Drejs neviļus novaidējās. Viņš pēkšņi saprata, ka tēva Heifera pārāk ilgi nav, ka garīdznieki drīz nāks no baznīcas un atklās šeit viņu, svešinieku, kas izliekas par mācītāju, un sacels troksni, kad pazīs drēbes, kuras Drejs nozaga sakristejā.

Drejam asinis iesitās galvā, kad iečīkstējās ārējās durvis. Viņš noslēpās aiz tām. Parādījās ēna. Durvis aizvērās, un tēvs Heifers klepodams stāvēja aci pret aci ar Dreju.

12

"Tevs, es visu paskaidrošu."

Tēvs Heifers iepleta acis, tumšas, dusmās zvērojošas. "Jūs!"

Drejs pacēla rokas. "Piedodiet, no sirds lūdzu! Ja es zinātu, cik slims jūs esat, es nekad… es būtu atradis citu veidu…"

"Jūs!"

"Nav laika, mums jāiet prom. Šeit runāt nav droši," Drejs ātri teica, cenzdamies nomierināt priesteri, lai viņš neļauj vaļu sašutumam, kas var pievērst uzmanību. "Ticiet man, es nožēloju, ka liku jums nostaigāt visu šo gabalu."

"Nav laika? Mums jāiet prom? Nav droši?" Tēvs Heifers dusmīgi paskatījās. "Par ko jūs šeit runājat, Dieva vārdā! Jūs pamētāt klosteri, jūs izjokojāt mani ar to vēstuli. Kas jums mugurā? Vai jūs esat zaudējis…" Viņš pēkšņi apklusa, psihiatrs viņā ņēma virsroku pār mācītāju. Viņš saprata, ka kļūdījies.

"Nē, tēvs. Neesmu zaudējis prātu. Varbūt savu dvēseli." Drejs pamāja uz durvīm, aiz kurām no ielas nāca transporta troksnis, "Un, ja nebūšu piesardzīgs, varu zaudēt arī dzīvību. Klosterim uzbruka. Visi mūki miruši, mani vajā."

Tēva Heifera pelēkā seja kļuva slimīgi bāla. Viņš pakāpās atpakaļ, sašutis par to, ko Drejs teica, vai varbūt baidīdamies atrasties viņa tuvumā. "Miruši? Bet tas nav iespējams! Vai jūs saprotat, ko jūs runājat!"

"Es jums teicu, ka nav laika, mums abiem draud briesmas. Tas, kurš nogalināja pārējos, var ierasties šeit. Iespējams, ka viņi jau ir šeit."

Tēvs Heifers paskatījās uz durvīm. "Bet tas ir ārprāts, es ne…"

"Vēlāk. Es visu paskaidrošu, bet mums jāiet prom no šejienes. Vai jums ir kāda vieta, kur mēs varētu parunāties? Kāda vieta, kur mēs būtu drošībā?"

Izdzirdis pēkšņu troksni, Drejs apsviedās ar seju pret rektorāta iekšējām durvīm. Tās atvērās, un iznāca garš, slaids garīdznieks ar norūpējušos sejas izteiksmi.

"Jā, man likās, ka dzirdu balsis." Garīdznieks nopētīja viņus abus, sevišķi Dreja tērpu, un sarauca pieri, redzēdams abu uztrauktās sejas. "Tēvs Heifer? Vai viss kārtībā?"

Drejs smagi elpoja, viņš nenolaida acis no tēva Heifera.

Tēvs Heifers, likās, aizturēja elpu. Viņš dziļi ieskatījās Drejam acīs, tad pagriezās pret garīdznieku, kas stāvēja durvīs. "Vai viss kārtībā? Nav vis. Tikko saņēmu sliktu ziņu par cilvēku, kuru konsultēju. Baidos, ka man būs jāiet atkal prom."

Drejs juta, ka viņa saspringtie muskuļi atslābst.

Durvīs stāvošais garīdznieks pārdomāja dzirdēto. "Ja jums tas ir nepieciešams. Atcerieties, tēvs, ka jums jāatpūšas."

"Gan jau. Šo lietu nevar atlikt."

Garīdznieks uzmanīgi paskatījās uz Dreju. "Jūs droši vien ļoti steidzāties, ja pat nepārģērbāties pēc mises. No kādas draudzes…"

Tēvs Heifers viņu pārtrauca: "Nē. Būs labāk, ja viņš nepievils uzticību. Kāpēc uzkraut jums apgrūtinošu informāciju."

"Jā, labi, es saprotu."

"Bet…" Tēvs Heifers apjucis pagriezās pret Dreju. "Varbūt tagad tērpu var novilkt?"

Viņi cieši paskatījās viens uz otru.

Treša daļa SARGĀTĀJS

Patvērums

i

"Nē. Tas nevar būt. Visi?" Tēva Heifera balss aizlūza.

Drejs piekrītoši pamāja un apsēdās viņam pretī. Likās, ka priesteris noticēja, bet ar prātu atteicās to pieņemt. Viņš bija gatavs drīzāk noticēt, ka Drejs zaudējis sajēgu, un, baidīdamies, ka pats nesajūk prātā, turpināja izjautāt par nepieņemamo, neizturamo.

"Un neviens - lai Dievs stāv mums klāt! - nepalika dzīvs?"

"Es nepārbaudīju visas celles, man nebija laika. Tas bija bīstami. Bet tajās, kuras pārbaudīju… ari virtuvē atradu nošautus abus sajgus. Ziniet, uz vakara lūgšanu nezvanīja laikā, tas notika vēlāk nekā parasti, tāpēc zinu, ka visi pārējie ir miruši."

"Nesaprotu…"

"Tas ir ieradums, ja kāds no mūkiem būtu dzīvs, viņš nezinātu, ka pārējie miruši, un, dzirdot zvanu, automātiski dotos uz kapelu."

"Un tad?" Likās, tēvs Heifers gribēja piebilst - "izglābtos".

"Viņu nogalinātu. Es nedzirdēju šāvienus, bet tas neko nenozīmē, šautenēm varēja būt klusinātāji. Un, jādomā, grupai bija arī garotes[1]."

Tēvs Heifers izbrīnā skatījās uz Dreju, it kā tas runātu nesaprotamā valodā. Satriekts viņš paliecās uz priekšu un, aizklājis seju ar rokām, ievaidējās. "Lai Dievs apžēlojas par viņu dvēselēm!"

2

Viņi atradās dzīvoklī, kas atradās stikla un metāla celtnes piecpadsmitajā stāvā. Tēvs Heifers bija atstājis klostera automašīnu pazemes garāžā un uzvedis Dreju ar liftu uz privāto ieeju.

Kad priesteris aizslēdza durvis un iededza gaismu, Drejs jutās apjucis. Istaba bija labi iekārtota, bet izskatījās neapdzīvota un atgādināja dārgu viesnīcas numuru.

"Kas šī ir par vietu? Vai esat pārliecināts, ka tā ir…"

""Droša" ir tas vārds, kuru jūs pats nesen lietojāt. Varat but mierīgs. Neviens šo vietu nezina. Pareizāk sakot, to zina tikai nedaudzi."

"Bet kāpēc?" Drejs nervozēja šajā dzīvoklī. Tas izskatījās dīvaini bezpersonisks. "Kam tas domāts?"

Tēvs Heifers atbildēja negribīgi. "Neizpaužamiem gadījumiem. Kā psihiatrs es ne tikai konsultēju kartēziešus. Mani bieži uzaicina dot padomus dažādu ordeņu garīdzniekiem, kuriem ir, teiksim, īpašas problēmas. Ticības krīze. Aizraušanās ar jaunām sievietēm no baznīcas kora, nosliece uz alkoholu, narkotikām, pat vīriešiem. Ceru, ka jūs nepārsteidz tas, ko saku."

"Kārdinājums valda pār cilvēku. Savā iepriekšējā dzīvē es izmantoju cilvēku vājības. Pieņemot, ka ikvienam ir vājības, mans uzdevums bija tās meklēt un atrast. Ja ļaudis nebūtu grēcinieki, drošības dienests paliktu bez darba."

Tēvs Heifers skumji piekrita. "Atmaskošanas draudi, bailes no skandāla - šajā ziņā mūsu pasaules ir ļoti tuvas. Garīdznieks, kas nonāk morālā konfliktā ar svēto zvērestu, reizēm ir tādā izmisumā, ka viņš…"

"Sabrūk?"

"Es teiktu, ka viņš pārdzīvo nervu sabrukumu. Vai varbūt sāk tik daudz dzert, ka apdraud baznīcas reputāciju."

"Un tad jūs vedat viņu šurp nomierināties vai atskurbt."

"Atpūsties un uzklausīt padomu. Smagos gadījumos viņam uz laiku jādodas klosterī, kamēr atbrīvojas vieta ordeņa atpūtas namā. Nu, un robeža starp baznīcu un valsti ari ne vienmēr ir tik skaidra, kā rakstīts konstitūcijā. Politiķi, kas piedāvā baznīcai prioritātes apmaiņai pret katoļu balsīm, bieži vien grib labāk tikties šeit nekā parādīties bīskapa vai kardināla pieņemšanā."

"Vārdu sakot, šeit ir drošs patvērums garīdzniekiem," drūmi noteica Drejs. "Nē, tēvs, mūsu pasaules nemaz neatšķiras."

3

"Lai Dievs apžēlojas par viņu dvēselēm!"

Drejs īsti nesaprata, par kurām dvēselēm tēvs Heifers runāja - noslepkavoto mūku vai slepkavu dvēselēm.

Tēvs dziļi nopūtās, un tas izraisīja jaunu klepus lēkmi.

Drejs bezpalīdzīgi skatījās uz viņu. Pa gabalu, kad Drejs viņu pirmo reizi ieraudzīja no jumta, tēvs Heifers vēl neizskatījās tik slims kā tuvumā. Viņa parasti pelēcīgā ādas krāsa tagad bija vēl tumšāka, vecīga, un Drejam ienāca prātā doma par saindēšanos ar svinu.

Vai arī cita veida saindēšanās. Ķīmiskā terapija. Uz vaigiem un zoda āda bija sačokurojusies, sejas kauli izspiedušies. Tajā pašā laikā bija tāds iespaids, ka āda nav saistīta ar kauliem, likās, ka tā lobās nost. Acis bija izvalbītas, mati, kas agrāk bija sāls un piparu krāsā, tagad bija sirmi, plāni un trausli, reti.

Arī ķermenis bija sarucis - melnais uzvalks ar balto apkakli nokarājās, it kā tas būtu piederējis lielāka auguma vīram. Neviļus Drejam ienāca prātā salīdzinājums ar paša aizlienētajām drēbēm, kas visas bija viņam par lielu, gan džinsi, krekls un arī veste. Bet bija pamatīga starpība. Dreja kalsnais, sportiskais ķermenis izstaroja askētismu, turpretī priesteris absorbēja gaismu kā tāds melns caurums bezdibenī.

Vai nāvē.

"Garotes?" Tēvs Heifers bija apjucis. "Bet jūs taču to droši nezināt. Jūs virtuvē redzējāt nošautus tikai brāļus sargus. Jūs neredzējāt nevienu nožņaugtu."

"Jā gan, virtuves brāļi bija nošauti, un visi pārējie, kurus redzēju, bija noindēti."

"Tad - lai Dievs stāv viņiem klāt! - viņi vismaz nejuta ciešanas."

"Jā, tas ir gandrīz droši, viņi tā arī neuzzināja, kas ar viņiem notiek."

"Kā jūs varat būt tik pārliecināts ?"

"Peles dēl."

Priesteris paskatījās uz viņu pilnīgā neizpratnē.

"Te ir kaut kas, par ko gribēju jums pastāstīt." Drejs nopūtās un izvilka no kabatas polietilēna maisiņu, kurā atradās Mazais Stjuarts. "Inde viņu nogalināja uzreiz. Ja es nebūtu pasviedis viņam maizes gabaliņu, pirms sāku skaitīt lūgšanu, es pats būtu beigts."

Tevs Heifers bija šausmas. "Jūs visu laiku nēsājāt to līdzi!"

"Man tas bijajādara."

"Kāpēcr

"Kad nokāpu lejā no bēniņiem, nezināju, vai līķi ir prom. Vēlāk redzēju, ka tie bija cellēs, un kas būtu, ja slepkavas nāktu atpakaļ, lai tos aizvāktu? Man vajadzēja paņemt peli tādēļ, lai noteiktu, kāda inde lietota. Dažiem speciālistiem ir firmas zīmes. Viņi dod priekšroku kādam īpašam veidam. Ceru, ka sekcija parādīs…"

"Speciālisti? Firmas zīme? Taisīt sekciju pelei? Un jūs to visu laiku nēsājāt kabatā? Es kļūdījos. Lai Dievs viņiem palīdz? Nē, nevis viņiem, lai Dievs palīdz mums visiem\" Tēvs Heifers dusmīgi piecēlās. "Tad jūs sakāt, ka klosterim uzbruka pirms četrām naktīm?"

"Jā, tā bija."

"Un jūs izbēgāt divas naktis vēlāk?" priestera balss atguva skarbumu.

"Jā."

"Un jūs nevis devāties uz. policiju, bet vilcinājāties visu šo laiku un tad atnācāt to pastāstīt man."

"Es nevarēju riskēt. Mani būtu iesēdinājuši cietumā. Es būtu pats sevi atklājis."

"Augstā debess, vai jūs nevarējāt vismaz piezvanīt policijai? Tagad no viņiem jau vairs nav ne vēsts. Policijai būs grūtāk izdarīt izmeklēšanu."

"Nē, bija vēl viens iemesls, kāpēc nepiezvanīju. Nevarēju."

"Nespēju iedomāties, kāpēc."

"Nedrīkstēju pieņemt šādu lēmumu. Vispirms tas bija jāzina baznīcas vadībai, lai tā izlemj, ko darīt."

"Lai tā izlemj? Vai jūs nopietni domājat, ka tā varētu izdomāt ko citu kā izsaukt policiju?"

"Droši vien to izsauktu, bet ne tūliņ."

"Jūs runājat muļķības."

"Tās nav muļķības, atcerieties, kas es esmu. Kas es biju, kur es biju."

Tēvs Heifers to atcerējās un novaidējās. "Kaut jūs nekad nebūtu pie manis atnācis!" Viņš nobāla. "Jūs sakāt, ka mūsu pasaules neatšķiras viena no otras, baznīcas ienaidnieki to noteikti izskaidros tieši tā. Jūsu dēļ. Un arī manis dēļ. Manas vājības dēļ, kad es noticēju, ka jūs meklējat pestīšanu no saviem drausmīgajiem grēkiem."

"Bet tieši to es gribu!"

Tēva Heifera pirksti savilkās dūrē. "Tāpēc ka es rekomendēju kartēziešiem jūs pieņemt. Tāpēc ka jūsu grēki jūs atraduši un svētie mūki saņēmuši to sodu, kas domāts jums…" Viņš ieklepojās. "Esmu riskējis ne tikai ar kartēziešu, bet arī ar pašas svētās mātes - baznīcas reputāciju. Es jau redzu avīžu virsrakstus - "Katoļu baznīca aizstāv slepkavu, dod patvērumu starptautiska mēroga teroristam".

"Bet es taču iestājos par…"

"Taisnīgumu? To jūs gribējāt teikt? Aizstāvējāt taisnību? Nogalinādams?"

"Es to darīju savas valsts interesēs. Domāju, ka rīkojos pareizi."

"Un tad pēkšņi nolēmāt, ka tas nav pareizi?" tēva Heifera balsī skanēja nicinājums. "Un meklējāt piedošanu? Jā? Un tagad visi mūki miruši. Jūs esat pakļāvis briesmām pašu baznīcu."

"Jums labāk vajadzētu savaldīties."

"Savaldīties?" Tēvs Heifers aizgāja līdz dīvānam, paķēra telefona klausuli un sāka spiest pogas.

"Pagaidiet mazliet! Kam jūs zvanāt? Ja tā ir policija…"

Drejs pastiepās pēc klausules.

Ar negaidītu spēku tēvs Heifers pagrūda nost Dreja

roku.

"Šeit tēvs Heifers. Vai viņš ir? Nu tad pamodiniet viņu, es teicu - pamodiniet viņu! Tas ir steidzami."

Tēvs Heifers turēja klausuli pie auss un ar roku aizsedza mikrofonu. "Es nenodzīvošu līdz šī gada beigām." Viņš pacēla roku, likdams klusēt. "Kāds tam sakars ar šo gadījumu? Vai atceraties mūsu sarunu pirms sešiem gadiem?"

"Protams."

"Mēs runājām par zvērestiem. Es teicu, ka baidos, ja rekomendēšu pieņemt tik jaunu vīrieti kā jūs kartēziešu stingrajā režīmā, būšu atbildīgs par jūsu dvēseli, ja jums ordeņa svētie zvēresti liksies pārāk skarbi un jūs tos lauzīsiet."

"Atceros."

"Un jūsu atbildi? Jūs teicāt, ka es būšu atbildīgs jebkurā gadījumā, ari tad, ja noraidīšu jūsu iesniegumu. Jūs bijāt tādā izmisumā, ka bijāt gatavs izdarīt pašnāvību. Ja es jūs noraidītu, es būtu atbildīgs par to, ka būsiet nolādēts."

"Jā."

"Tas bija īpatnējs spriešanas veids. Katrs cilvēks pats ir atbildīgs par savu dvēseli. Jūsu pašnāvība būtu paša izvēlēts lāsts, bet es noklausījos jūsu grēksūdzi. Nodomāju - kāda var būt cerība uz pestīšanu cilvēkam ar jūsu pagātni? Kāds sods varētu kompensēt jūsu drausmīgos grēkus?"

"Un jūs rekomendējāt ordenim pieņemt mani."

"Un tagad, ja es nebūtu iejaucies, visi klostera mūki censtos glābt savas dvēseles. Manis dēļ viņi ir beigti. Tas nav tikai vienkārši skandāls, tā ir svētuma zaimošana, kad baznīca aizstāv slepkavu. Dievs jūs nolād. Tas ir uz jūsu sirdsapziņas. Par viņiem, par mani. Un mana atbildība par viņiem. Jūsu dēļ mana dvēsele ir nolādēta. Jau teicu, ka drīz miršu. Ap Ziemassvetkiem, Liekas, jus esat iegrūdis mani ellē."

Drejs raudzījās uz viņu ar stīvu skatienu, pieņemdams apsūdzību, un tagad bija viņa kārta noliekties un aizklāt seju ar rokām. Viņš dzirdēja, ka tēvs Heifers runā pa telefonu.

"Jūsu ekselence, es ļoti atvainojos, ka jūs traucēju tik vēlā stundā, bet noticis kaut kas briesmīgs. Katastrofisks. Man katrā ziņā nepieciešams jūs tūliņ satikt."

4

Bīskapam, viņa ekselencei Pēterim Hanrahanam, bija vāja, četrstūraina seja. Viņam bija tuvu piecdesmit, un, kaut gan viņu pamodināja pirms nepilnas stundas, viņa īsie smil- šukrāsas mati izskatījās tikko izmazgāti un ar fēnu izžāvēti. Tie bija nevainojami sasukāti. Viņa zaļo acu krāsa Drejam atgādināja porcelānu, bet viņš ievēroja, ka tām bija tērauda mirdzums.

Bīskaps sēdēja pie liela ozolkoka galda milzīgā pieņemamā telpā, kuras paneļu sienas greznoja veltījumu plāksnītes no dažādām labdarības organizācijām - protestantiem, ebrejiem, katoļiem -, kā arī ierāmētas, spīdīgas fotogrāfijas, kurās viņš ar smaidu uz lūpām spieda roku dažādiem Bostonas mēriem, Masačūsetsas gubernatoriem un ASV prezidentiem. Bet attēli, kuros viņš bija redzams ar vairākiem pāvestiem, atradās goda vietā pie sienas aiz viņa darbgalda. Iespējams, viņš nojauta, ka šī tikšanās būs uztraucoša un gara, tāpēc viņam mugurā bija apģērbs, kas izskatījās daudz ērtāks par bīskapa tērpu vai garīdznieka melno tērpu ar balto apkakli. Viņš bija ģērbies tumši zilās velveta biksēs, gaiši zilā Oksfordas kreklā un burgundieša krāsas džemperī, kura piedurknes bija pabīdītas uz augšu, atsedzot Roleksa pulksteni. Tas bija nevis zelta, bet tērauda.

Drejam likās, ka viņš izskatās pēc politiķa, un tā tam ari bija jābūt. Šāda līmeņa baznīcas pārstāvjiem bija jābūt politiķiem. Mierīgs balss tembrs, rūpīgi izvēlēti, izteiksmīgi vārdi - to varēja iemācīties, vedot pārrunas par ziedojumiem diocēzes celtniecības projektiem ar vietējiem katoļu biznesmeņiem, bet ne lasot svētdienas sprediķus.

Viņa ekselence sēdēja pie sava darbgalda un koncentrēti klausījās, kā tēvs Heifers un vēlāk Drejs ziņoja par notikušo.

Četras reizes bīskaps Drejam pārjautāja, cenšoties visu noskaidrot. Viņš apskatīja peli polietilēna maisiņā, pamāja un norādīja ar žestu, lai Drejs turpina.

Beidzot Drejs bija pabeidzis to, ko viņš domās sauca par ziņojumu - jau otro šovakar. Viņš paskatījās pulkstenī, bija septiņas minūtes pāri vieniem. Kaut gan logus sedza biezi smilšukrāsas aizkari, varēja dzirdēt mašīnu troksni no ielas. Citu skaņu istabā nebija.

Bīskaps skatījās uz Dreju, tad uz tēvu Heiferu un atkal uz Dreju. Viņš mirkšķināja acis, bet nekustējās. Valdīja klusums. Tad viņa krēsls iečīkstējās, un viņš noliecās uz priekšu, nolikdams elkoņus uz galda.

Viņa acīs iemirdzējās tērauds. "Jūs esat piedzīvojis veselu rindu ievērības cienīgu notikumu," viņa balss palika daiļskanīga un neizteiksmīga. "Un, protams, tie ir bijuši satraucoši." Viņš padomāja, tad nospieda iekšējo sakaru pogu. "Pol?"

Tikpat neizteiksmīga vīrieša balss atbildēja:

"Jūsu ekselence?"

"Labi, ka jūs neesat aizgājis atpakaļ uz savu istabu."

"Domāju, ka varu but vajadzīgs."

"Nezinu, kā es iztiktu bez jums. Vai jūs atceraties Pētu Keliju?"

"Neskaidri. Bet es varu pārbaudīt failā."

"Nevajag. Viņš nodarbojas ar celtniecības iekārtu biznesu. Pagājušā vasarā viņš ar sievu bija Romā. Viņš lūdza, vai nevaru izkārtot tā, lai Viņa Svētība dotu viņam svētību."

"Jā, tagad atceros." Balsī ieskanējās smiekli. "Viņš ierāmēja dokumentu par svētību un pakāra to savā birojā pie sienas."

"Ja es pareizi atceros, viņa firmai pieder helikopters. Viņš apgalvo, ka tas viņam vajadzīgs, lai paceltu smagas iekārtas augstceltnēs. Bet man liekas, ka tā ir vienkārši rotaļlieta, par kuru viņš negrib maksāt ienākuma nodokli. Vai jūs viņam, lūdzu, nepiezvanītu? Pasakiet, ka viņa baznīcai vajadzīgs pakalpojums, tai vajag uz laiku aizņemties helikopteru. Paskaidrojiet, ka es ar viņu sazināšos un pateikšos viņam, tiklīdz varēšu."

"Protams, jūsu ekselence. Es viņam noteikti piezvanīšu, pirms viņš izies no mājām uz biroju."

"Nē, tūliņ."

"Jūs gribat teikt, lai es viņu pamodinu?"

"Man helikopters vajadzīgs pirms ausmas. Ja viņš vilcinās, dodiet mājienu, ka Kolumba krustneši varētu noturēt banketu viņam par godu. Pēc tam pārbaudiet kompjūterā, kuriem no mūsu diocēzes priesteriem ir slimnīcas darba pieredze vai kuri ir piedalījušies kaujās. Pietiks ar trim, bet vajadzīgs viens, kas prot vadīt helikopteru."

"Tieši tā, jūsu ekselence. Vai vēl kaut kas?"

"Jā, atnesiet mums kafiju, varbūt arī dažas maizītes. Būšu aizņemts vēl kādu laiku."

Bīskaps Hanrahans noņēma pirkstu no sakaru iekārtas un sakopoja domas. "Gribu uzprasīt jums vēl kaut ko, brāli Maklein. Gribu būt pārliecināts, ka esmu izpratis situāciju. Vai pēc tam, kad jūs izbēgāt, jūs bijāt noraizējies - nerunājot par jūsu personīgo drošību - par baznīcas reputāciju? Tieši šī iemesla dēļ jūs neziņojāt policijai, bet ieradāties pie sava biktstēva un tad pie manis?"

"Jā, tieši tā."

"Tādā gadījumā varbūt jums ir kādi praktiski priekšlikumi, kā man rīkoties ar šo informāciju?"

Drejs pamāja.

"Un kas tieši?"

"Trīs iespējas. Pirmkārt, būdami kartēzieši, šie mūki bija izolējuši sevi no pasaules, viņi pārdeva visu īpašumu, kas viņiem bija, noslēdza bankas rēķinus, pameta darbu. Viņi pateica pēdējās ardievas draugiem un radiem un skaidri paziņoja, ka atsakās no jebkādiem kontaktiem ar savu iepriekšējo dzīvi. Viņi atteicās no apmeklējumiem, telefona zvaniem, vēstulēm. Viņi pat darīja zināmu valdībai, ka atsakās maksāt nodokļus."

"Man tas zināms. Lūdzu, izsakiet savu priekšlikumu!"

"Pasaulei šie vīri jau sen bija miruši. Viņi padarīja sevi par neredzamiem, un, ja notikumi ietu savu parasto gaitu, kad viņi nomirtu, viņi būtu tikpat neredzami. Jo - esmu pārliecināts, ka jūs to zināt, - kartēzieši nelieto zārku. Pilnīgi apģērbto ķermeni noliek uz dēļa, seju apsedz ar kapuci. Tērpu pienaglo pie dēļa, tad līķi apglabā atsevišķā kapā, kuru iezīmē ar vienkāršu, baltu krustu; uzsverot pazemību, uz tā nav pat uzraksta."

"Arī tas man ir zināms. Ko jūs ar to gribat teikt?"

"Rīkojieties saskaņā ar šo procedūru!"

"Kā?"

"Apglabājiet viņus!"

"Un nevienam neko neteikti"

"Kas par to varētu uzzināt? Ja viņi būtu nomiruši no epidēmijas vai nejaušas saindēšanās ar barību, vai baznīca to darītu zināmu atklātībai? Baznīca viņus guldītu mierā. Viņi tā arī paliktu neredzami. Tas būtu baznīcas noslēpums."

"Citiem vārdiem sakot, jūs ierosināt, lai baznīca slēpj masu slepkavību?"

"Tā ir viena no iespējām."

Bīskaps skatījās uz viņu nekustīgi. "Bet, ja varas iestādes nevar izmeklēt, ja tās nevar atrast atbildīgos, kas sodīs?…"

"Dievs."

Bīskaps gandrīz palēcās. "Liekas, es aizmirsu, ka jūs arī bijāt kartēzietis. Jūsu ticība ir spēcīga."

"Nē, lūdzu, nesakiet tā! Ticība? Es ticu ellei."

"Patiešām." Bīskaps sarauca uzacis. "Tātad, lai sargātu baznīcas reputāciju, mēs atstājam slepkavas pastarās tiesas spriedumam un paši izliekamies, ka slepkavība nav notikusi?"

"Teicu, ka tas ir viens no variantiem, tas jāapdomā."

"Vai jums tas ir pieņemams?"

"Nē."

"Kāpēc ne?"

"Pastāv pārāk liels risks, ka šis notikums kļūs zināms, tāda veida operācijai kā līķu aizvākšanai, apglabāšanai vajag daudz cilvēku, vienmēr pastāv tenkošanas iespēja. Ja tas būtu slepenpolicijas uzdevums un to veiktu profesionāļi, es būtu mierīgs. Bet tas jādara garīdzniekiem, un tas, ko viņi redzēs, būs tik drausmīgi, ka viņi vēlāk nevarēs turēt muti."

Bīskaps pārdomāja. "Varbūt. Bet neaizmirstiet, ka garīdznieki pieraduši pie klusēšanas zvēresta. Es varētu pieprasīt to."

"Pat tādā gadījumā - kāda jēga padarīt darbu tik grūtu? Kāpēc iesaistīt daudz cilvēku? Mūku nogalināšana nav galvenais jautājums. Galvenā problēma ir…"

"Jūs," teica tēvs Heifers - pirmo reizi šovakar.

Drejs pamāja. "Es."

"Un arī jūs," bīskaps teica tēvam Heiferam. "Ja jūs nebūtu iejaucies, nebūtu šī slaktiņa."

"Es to labi apzinos, jūsu ekselence. Mea culpa. Mana dvēsele drīz stāsies Dieva priekšā." Tēvs Heifers centās apslāpēt klepus lēkmi.

Bīskapa dusmīgais skatiens atmaiga. "Piedodiet, man nevajadzēja runāt skarbi!" Viņš pagriezās pret Dreju. "Jūsu otrais priekšlikums?"

"Atstājiet visus slepkavības pierādījumus vietā. Bet likvidējiet visus pierādījumus par to, ka es biju klosterī. Aizvāciet visu no manas celles, lai tā izskatās neapdzīvota. Izņemiet manu failu no ordeņa kompjūtera. Tad ziņojiet varas iestādēm ur\, ja viņi prasa par tukšo celli, paskaidrojiet, ka ordenim grūti atrast iemītniekus un klosteris nebija pilnībā nokomplektēts. Policijai nebūs nekādu iespēju uzzināt, ka bijušais slepkava atradis klosterī patvērumu, un nekāda skandāla nebūs."

"Un jūs ieteicat otro variantu?"

"Tas ir drošs, jo vienkāršs. Policija var izdarīt izmeklēšanu. Tiek gandrīz izslēgta iespēja, ka kāds varētu kaut ko izpļāpāt. Vienīgi mēs trīs to zinātu un tas, kas tīrīs manu celli." Viņš apklusa. "Protams, paliek trešais variants."

"Tiešām."

"Visvienkāršākais."

1 "Un tas ir?"

"Pateikt policijai taisnību."

Bīskapa acis kļuva šauras.

Zvanīja iekšējais telefons. Viņš nospieda pogu. "Jā?"

"Jūsu ekselence, esmu nokārtojis jautājumu ar helikopteru."

"Un komanda?"

"Jezuīti. Pirms iestāšanās ordenī viņi dienējuši Vjetnamā. Viens no viņiem vadījis bumbvedēju."

"Atbilstoši baznīcas kaujinieki. Vēl daži jautājumi," bīskaps teica. "Es gribētu, lai jūs mani pieteiktu pie kardināla pēc iespējas agrāk no rīta."

"Jūs vēlaties, lai es viņu pamodinu?"

"Žēlīgais Dievs, nē! Pagaidiet līdz septiņiem! Pirms viņa privātās ikdienas mises. Un, Pol, man nav īstas skaidrības, kā jurisdikcijā ir kartēziešu ordenis Vērmontā, uzziniet!"

"Tūliņ, jūsu ekselence."

Bīskaps atlaida sakaru pogu un atliecās atpakaļ krēslā.

"Jūs laikam brīnāties par to, ko es daru."

"Nemaz," Drejs atbildēja. "Jūs gribat aizsūtīt jezuītus uz klosteri, lai pārliecinātos, vai es runāju taisnību."

Bīskaps pamāja.

"Un jūs plānojat tikties ar kardinālu pietiekoši agri, lai atsauktu lidojumu, ja viņš jums nepiekritīs, bet jūs šaubāties, vai kardināls to darīs. Jūs domājat, ka viņš uzslavēs jūs par operatīvo rīcību. Bet grūtāko daļu - izšķirošā • lēmuma pieņemšanu - jūs atstājat viņam."

"Jums jāatzīst, ka jūsu stāsts nav ticams. Klosteris pilns ar līķiem? Es rīkotos muļķīgi, ja pieņemtu kaut kādus lēmumus, pirms nebūtu uzzinājis visus faktus."

"Bet kāpēc lai es melotu?"

"Varbūt tie nav meli. Dzīvodams sešus gadus kā vientuļnieks, varbūt jūs esat kļūdījies, apmulsis."

"Jucis?" Drejs juta, ka viņā aug dusmas.

"Nu protams, ne. Apmulsis. Kurš to var pašlaik pateikt? Vienīgais, ko es zinu, ir tas, ka jūs vairākas dienas nēsājat kabatā beigtu peli. Ja jūs būtu manā vietā, vai tas izsauktu uzticību?"

Bīskaps paskatījās uz polietilēna maisiņu, kas gulēja uz viņa galda, un visai nevērīgi pastiepa roku pēc tā.

Vienā mirklī Drejs atgrūda viņa roku. Bīskaps saviebās. Drejs ielika maisiņu atpakaļ kabatā.

"Jūs bijāt pieķēries savam mazajam draugam?"

"Teiksim, esmu sentimentāls."

Bīskapa seja sastinga. "Ļoti labi. Ja viņa eminence kardināls piekritīs, jau dienas vidū helikopters būs klosteri. Un, ja tas, ko jūs stāstījāt, ir taisnība, mēs nolemsim, kurš no jūsu ieteiktajiem variantiem ir vispiemērotākais."

"Un līdz tam laikam?"

"Jums vajag kaut kur palikt. Neatkarīgi no tā, kāda ir patiesība, jūs esat acīm redzami noguris. Un varu ieteikt, ka vēlams būtu ari. nomainīt apģērbu."

Drejs paskatījās uz savām noplukušajām drēbēm.

"Uz kurieni jūs mani sūtāt?"

"Vēl nezinu, man jākonsultējas ar Polu."

Tēvs Heifers iekāsējās. "Un kā ar mani? Vai lai eju viņam līdzi?"

Bīskaps saknieba lūpas. "Nedomāju vis. Mēs negribam sev piesaistīt uzmanību. Kamēr mēs īsti nezinām, kāda ir situācija, labāk turpināsim ierasto dienas kārtību. Bet man ir viens priekšlikums. Vai jūs noklausījāties šī vīra grēksūdzi?"

"Protams. Pirms rekomendēju kartēziešiem viņu uzņemt. Vientuļnieka dzīve bija viņa grēku izpirkšana."

"Nē, es domāju, pēdējā laikā, šovakar."

"Nē. Tas ir…" Tēvs Heifers sarauca pieri. "Man neienāca prātā…"

"Viņš apgalvo, ka nogalinājis cilvēku. Ja tas tiesa, viņa dvēsele ir briesmās. Viņam vajadzīga grēku piedošana."

Drejs atcerējās krucifiksu, kuru viņš bija lietojis par ieroci, un šaubījās, vai grēku piedošana ir iespējama.

5

"Mosties, esam galā!" teica kāda balss.

Drejs gulēja melna kadiljaka pakaļējā sēdeklī. Bīskaps bija to viņam atsūtījis kopā ar šoferi - jaunu, atlētisku vīrieti ar zilām acīm un īsi apgrieztiem matiem. Kājās viņam bija audekla kurpes, mugurā džinsi un sporta krekls ar uzrakstu "Masačūsetsas universitāte". Viņu stādīja priekšā kā tēvu Ļoganu. "Bet vari saukt mani vienkārši par Halu." Izskatījās tā, it kā šis garīdznieks būtu universitātes vieglatlētikas komandas loceklis.

Viņi bija izbraukuši no bīskapa rezidences īsi pirms ausmas, un, kad kadiljaks devās uz rietumiem pa starpštatu 90. ceļu, Hals teica: "Mēs brauksim ilgi. Tu vari pagulēt."

Bet Drejam bija ļoti daudz kas jāpārdomā, un viņš nejutās noguris. Un tomēr pēc tam, kad viņi bija apstājušies un pabrokastojuši, viņš aizmiga, tiklīdz iekāpa mašīnā. Vēlāk viņš jautāja sev, vai tā nebija miegazāļu iedarbība. Bet Hals taču neaiztika Dreja barību. Tomēr viņš bija viens tajā laikā, kad es biju tualetē, Drejs domāja. Lai gan - kāpēc bīskaps gribētu dot man miegazāles?

Viņš domāja par to, gulēdams kadiljakā un izlikdamies, ka lēni mostas pēc tam, kad Hals viņu uzrunāja. Piecēlies sēdus, viņš berzēja acis un skatījās uz spožo rīta gaismu un bagātīgajiem kļavu toņiem gar ceļa malu. Viņš tūliņ saprata, ka rezultāts bija vienāds, kaut arī viņam nebūtu dotas miegazāles. Viņš nezināja, kur atrodas.

"Vai mēs nogriezāmies no starpštatu ceļa?"

"Jau sen. Kā tu gulēji?"

"Kājaunpiedzimušais."

Drejs pamanīja, ka Hals smaida.

Tas bija divvirzienu ceļš ar kalniem abās pusēs. Drejs neredzēja ne transportu, ne ēkas. Elektroniskais pulkstenis uz pults rādīja 10:31.

"Vai mēs vēl esam Masačūsetsā?"

"Jā."

"Kurā daļā?"

"Tālos rietumos."

"Bet kur tieši?"

"Tas ir sarežģīts ceļš. Pārāk ilgi jāskaidro."

"Bet tu teici, ka esam atbraukuši."

"Nav vairs tālu. Es gribēju, lai tu pamosties, pirms mēs nonākam galā."

Neapmierināts Drejs pētīja apkārtni, nezinādams, kur atrodas. Viņi iegriezās jaukā, mežiem apaugušā ielejā un nogriezās pa nākamo ceļu. Pēc ceturtdaļstundas viņi piebrauca pie augsta akmens žoga un devās iekšā pa atvērtiem dzelzs vārtiem. Tālumā Drejs ieraudzīja baltu, saules apspīdētu krucifiksu lielas taisnstūra ēkas galā. Apkārt bija mazākas ēkas. Teritorija bija plaša. Mauriņš, kaut arī brūnā krāsā, oktobri izskatījās kā tikko nopļauts. Gar celiņiem auga krūmi, kuru ziedi bija nokaltuši. Drejs ieraudzīja pamestu basketbola laukumu.

"Kas šeit ir?" Šķietamais miers visapkārt viņu uztrauca. Viņam likās, ka tā varētu būt sanatorija.

"Daudz kas," Hals teica. "Sākumā te bija seminārs. Bet pēdējos gados nav pārāk daudz gribētāju kļūt par garidznie- kiem. Tāpēc baznīca nolēma izmantot brīvās telpas. Tā ēka pa labi ir pansionāts. Reizi mēnesī dažādi katoļu vīriešu klubi ierodas šeit pavadīt nedēļas nogali."

Drejs piekrītoši pamāja. Baznīca zināja, ka laiku pa laikam ticīgajiem jāatpūšas no pasaulīgām rūpēm. Tāpēc par minimālu cenu draudzes locekļi varēja uz četrdesmit astoņām stundām, palaikam no piektdienas līdz svētdienas vakaram, doties uz šo semināru, lai nodotos katoļu rituāliem. Grupas vadītājs, gandrīz vienmēr pazīstams priesteris, lasīja lekcijas par Bībeles dogmām un garīgiem jautājumiem. Sarunas bija atļautas tikai diskusiju grupās. Katrā guļamistabā bija pieejams plašs klāsts reliģiskās literatūras, lai palīdzētu meditēt.

"Bet tas notiek tikai reizi mēnesī," Hals sacīja, "ēku pa labi lieto daudz biežāk. Tur ir atpūtas nams. Pie bīskapa redzēju, ka tu runāji ar tēvu Heiferu. Tu laikam zini, ka viņš ir psihiatrs. Es gan negribētu tādu darbu. Viņam jākonsultē garīdznieki, kuri nespēj pildīt savus zvērestus."

"Nu, reizēm cilvēki ir vāji."

"Nezinu gan. Tas ir skumji. Tu būtu pārsteigts, uzzinot, cik daudz salauztu cilvēku esmu atvedis šurp. Cik man zināms, valstī ir trīs vai četras šādas vietas. Esmu redzējis tikai šo. Viņi guļ tajā ēkā pa kreisi no semināra. Viņiem nav nekādu pienākumu, tikai jānoskaita savas ikdienas lūgšanas. Pārējā laikā viņus ārstē vietējais personāls."

"Cik ilgi viņi šeit uzturas?"

"Parasti mēnesi vai divus. Kamēr viņi atradinās no dzeršanas vai saprot, ka pat svētajiem nevajag strādāt divdesmit četras stundas dienā. Bet daži no viņiem - jā, pirms četriem gadiem es atvedu šurp kādu vecu mācītāju, un viņš vēl šodien zvēr, ka viņam katru nakti dziedot Jaunava Marija."

Viņi apstājās pie lielās ēkas ar krucifiksu. Saule bija tādā leņķī, ka ēna no krusta krita tieši kadiljakam virsū, un, izkāpjot ārā, Drejs sajuta, ka, par spīti skaidrajām debesīm, gaiss bija vēss.

Drejs apskatīja ēku un nopētīja logus. Ķieģeļi bija apkvēpuši, betona kāpnēs bija plaisas.

"Šī vieta liekas pamesta."

Hals paraustīja plecus. "Ir gandrīz vienpadsmit. Semināristi droši vien ir nodarbībās."

Te kā pēc signāla kaut kur no ēkas dziļumiem atskanēja jaunu vīriešu balsis. "Dievs, apžēlojies, Kristus, apžēlojies, slava Dievam augstībā…"

"Izklausās, ka Kyrie un Gloria," sacīja Hals. "Droši vien mācās liturģiju."

Drejs papurināja galvu. "Nodarbības svētdienā? Nedomāju vis. Un misei vajadzēja notikt agri no rīta. Nē, kaut kas nav kārtībā."

Viņš devās augšā pa saplaisājušajām betona kāpnēm.

Hals viņu apturēja. "Protams, bet šī svētdiena ir īpaša, misi atlika līdz šim brīdim."

Neizpratnē Drejs pagriezās pret viņu.

"Tev nevajag satikties ar semināristiem. Bīskaps ziņoja semināra priekšniekam, ka tu ieradīsies. Nepievērs sev viņu uzmanību. Tu gulēsi tur." Hals norādīja uz ēku pa labi. "Tur, kur izmitina ārstējamos."

Drejs jutās dīvaini. "Bet, ja viņi tur ārstējas, kāda starpība, vai mani redz viņi vai semināristi?"

"Pansionātā šodien neviena nav. Mēs esam vieni paši visā ēkā."

"Cik daudz Halam ir stāstīts par mani?" Drejs domāja. "Kāpēc man tāda sajūta, ka esmu šo tipu jau agrāk redzējis, to, kā viņš stāv miera stājā, kā viņš visu laiku raudzījās kadil- jaka aizmugures skata spogulī?"

Tas bija citā darbā.

"Jā, būs ļoti jauki un mierīgi, varēs labi atpūsties," Hals

teica.

Dreja seju skāra viegla vēja pūsma. Viņš nokāpa lejā pa kāpnēm un kopā ar Halu devās pāri mauriņam uz ēku, kas atradās labajā pusē. Vēl kaut kas radīja nemieru.

"Ja tu negribi, lai mums pievērš uzmanību, kāpēc atstāji mašīnu pagalma vidū?"

"Es to aizvedīšu pēc pāris minūtēm, man tā kā tā jānāk atpakaļ."

"Jā?"

"Dabūt tev drēbes. Izvēle nav liela. Semināristi neģērbjas pēc modes. Melnas kurpes, melnas zeķes, melnas bikses. Drūmi. Bet viņi nodarbojas ar sportu, un, cerams, dabūšu tev sporta kreklu. Varbūt darba kreklu. Ja veiksies, varbūt pat vējjaku. Vai tu esi izsalcis?"

"Saknes. Svaigas. Labi daudz."

Hals iesmējās. "Jā, burkānus, vai ne? Varbūt gribi kaut ko palasīt?"

Drejs papurināja galvu. "Es pavingrošu."

"Lieliski. Vai tev patīk basketbols? Uzspēlēsim viens pret vienu! Nē, pagaidi, tas neies cauri. Laukums ir ārā. Tev nevajag rādīties."

Drejs pēkšņi apstājās.

"Kas par lietu?"

"Man ir jautājums. Tas man nedod mieru."

"Rauj vaļā!"

"Vai tu tiešām esi garīdznieks?"

"Vai pāvestam patīk poļu joki? Vai Jānis bija Kristītājs? Labāk notici, ka esmu garīdznieks."

"Kas vēl?"

"Kā, lūdzu?"

"Kas vēl tu esi, kas biji? Tev ir kara izlūkdienesta zīmogs uz pieres."

"Jā, es strādāju kara izlūkdienestā, jūras kara flotē."

"Kāpēc tu kļuvi par garīdznieku?"

Hals sāka iet uz priekšu. "Tu vari izvēlēties istabas. Kuru tu ņemsi?"

Drejs atbildēja ātri, negribēdams mainīt tēmu: "Otrajā stāvā jebkuru pie kāpnēm."

"Jā, es arī izvēlētos to pašu. Neviens nevar iekāpt pa logu, un vieglāk aizstāvēties. No trešā stāva garāks ceļš, lai tiktu ārā."

"Es tev jautāju, kāpēc tu kļuvi par garīdznieku?"

"Vari jautāt vēl."

"Tad man ir vēl viens jautājums."

Hals saērcināts apstājās.

"Esmu pieradis pie noteikta režīma. Pirms piecām dienām man vajadzēja no tā atteikties, un šodien ir svētdiena."

"Nu un tad?"

"Pie bīskapa tēvs Heifers uzklausīja manu grēksūdzi. Piecas dienas ir pārāk garš laika sprīdis. Gribu saņemt svēto vakarēdienu."

"Nu gan tu pateici! Aizmirsti basketbolu! Es ari neesmu noturējis savu šodienas misi, bet man nav palīga."

"Vari izmantot mani, tikai parādi, kur atrodas altāris."

"Pansionāta mājā ir kapela."

"Nu tad viss kārtībā."

"Piepildīšu kausus ar ūdeni un vīnu. Mēs noturēsim vislabāko misi, kādu tu jebkad esi noturējis." "Norunāts. Ko tu smejies?" "Mēs runājam kā bērni, kas gatavojas rotaļāties."

7

Iečīkstējās grīdas dēlis, Drejs nometās ceļos kapelas priekšējā solā un sāka lūgt Dievu. Viņš pameta acis pāri plecam uz ēnām aiz muguras.

Nebija neviena. Viņš pagriezās atpakaļ uz altāri un turpināja lūgšanu.

Bija pāri pusnaktij. Jau divpadsmit stundas bija pagājušas pēc mises, ko viņš bija noturējis kopā ar Halu, bet viņš vēl joprojām mutē juta svētā vakarēdiena garšu. Gars jutās pacilāts.

Pārējā dienas daļa bija mokoša. Viņš centās to kaut kā aizpildīt - mazgājās, skuvās, uzvilka apģērbu, kuru Hals viņam atnesa. Viņš staigāja pa istabu, vingroja, atkārtoja karamākslas deju soļus un brīnījās, kur palicis Hals.

Ap pusdienlaiku viņš zināja, ka helikopters jau noteikti nonācis līdz klosterim. Jezuīti jau atraduši mirušos un pastāstījuši bīskapam. Bīskaps jau ziņojis kardinālam. Kardināls runājis ar Romu. Tad kāpēc neviens nerunā ar mani? Kādu lēmumu viņi pieņēmuši? Kas notiek?

Drejs smagi pārdzīvoja šo uzspiesto bezdarbību. Sešus gadus dzīvodams vientulībā, viņš nekad nebijajutis garlaicību. Un tagad, jau pēc piecu dienu prombūtnes no klostera, viņš visu laiku skatījās pulkstenī, tajā pulkstenī, ko bija paņēmis no vīra, kuru pats nogalināja. Ievaidēdamies viņš noslīga uz ceļiem un lūdza Dievu, lai viņam noņem šo nastu. Es zinu, ka nekas nenotiek bez iemesla. Esmu tikai ierocis. Bet, lūdzu, Kungs, lai šis rūgtais kauss paiet man garām. Es gribu tikai mieru.

Tikai? Viņš pataustīja apaļumu žaketes kabatā, atcerēdamies, cik kvēli viņš gribēja atriebt mūku nāvi. Otrā kabatā viņam bija fotogrāfijas - liesmu apņemts vīrietis un sieviete, un kliedzošs zēns -, viņš noskaitīja lūgšanu par savu dvēseli.

Ap sešiem istabā ienāca Hals. "Atnesu tev pienu un saknes. Tu teici, ka gribi zaļus puķkāpostus. Neciešu tos pat vārītus."

"Cik ilgi man šeit jāpaliek?"

"Kamēr mums liks darīt ko citu. Ja tev garlaicīgi, atnesīšu radio. Viņiem ir tikai viens televizors, un tas ir semināra ēkā."

"Un telefons?"

"Atpūties taču, - ko tu nervozē? Ieelpo lauku gaisu!"

"Telpās?"

"Tev taisnība, bet nebēdā, par visu ir padomāts."

"Jā?"

"Šonakt būs ļoti auksts. Bet es jau izpētīju, kā ēkā ieslēgt apkuri."

Hals aizgāja.

Drejs nepacietīgi paskatījās pulkstenī. Tā rādītāji stāvēja precīzi uz sešiem - gadiem ilgi šajā laikā bija atskanējis zvans uz vakara lūgšanu.

Viņš ilgojās pēc tā mierinājuma, kādu bija izjutis šodien mises laikā. Viņam gribējās atjaunot klostera svētīgo režīmu. Pulkstenis seši. Viņš izgāja no savas istabas, it kā dzirdētu vakara lūgšanas zvanu skaņas un paklausītu to aicinājumam.

Pansionāta māja bija klusa. Gaiteņa galā mirdzēja gaisma, tur bija kāpnes. Viņš uzlika roku uz metāla margām un nokāpa pirmajā stāvā. Viņš pagāja garām pustumšajam vestibilam un devās tālāk uz pagrabstāvu. Ar roku sataustījis auksto sienas apmetumu, viņš izgāja pa tumsu pie durvīm, kas atradās labajā pusē. Tur bija kapela, kur viņš bija noturējis misi, kur būtu jānotiek vakara lūgšanai.

Drejs pagrūda vaļā durvis un iegāja iekšā. Melna tumsa. Viņš atcerējās, ka gaismas slēdzis ir pa kreisi, sataustīja to un nospieda. Bet droši vien pagrabā bija cits strāvas avots nekā viņa istabai otrajā stāvā, tāpēc ka gaisma neiedegās. Dienā, kad saule iespīdēja pa logiem, bija pietiekoši gaišs, lai noturētu misi, bet tagad…

Viņam likās, ka jūt, kā pulksteņa rādītāji virzās pāli sešiem. Vēlēšanās lūgt Dievu bija nepārvarama.

Viņš taustījās uz priekšu gar sienu un uzskrēja virsū biktskrēslam. Tad viņš sataustīja nākamo sienu un turpināja ceļu tālāk aiz grēksūdzes nodalījuma. Nāsīs iesitās pelējuma smaka. Nonācis līdz altāra margām, viņš zināja, ka sasniedzis savu mērķi.

Tagad vajadzētu sērkociņus. Viņš atcerējās slaidās sveces altāra labajā un kreisajā pusē. Viņš piegāja pie altāra un metāla kausā sataustīja sērkociņus. Paņēmis vienu, uzšķīla to gar kausa malu. Smaidīdams viņš aizdedzināja sveces vienu pēc otras un skatījās, kā kapelu piepilda starojošs spožums. Viņš nometās uz ceļiem pie pirmā sola un klusi skaitīja vakara lūgšanas.

Pusnaktī, kad vēl nebija nekādu ziņu no bīskapa, viņš atkal juta vajadzību atkārtot lūgšanu rituālu un devās uz kapelu. Noliecis galvu, viņš skaitīja lūgšanas. Un dzirdēja, ka blakus iečīkstas grīdas dēlis.

9

Kad viņš to izdzirdēja pirmo reizi, viņš teica sev, ka tas ir tikai koks, kas aukstumā saraujas.

Otrajā reizē viņš sev teica, ka nosēžas vecā ēka.

Trešajā reizē viņš izvilka mauzeri un noslīga uz grīdas.

"Draugs, esi mierīgs," teica balss aiz muguras. "Es negribēju tevi padarīt nervozu."

Hals!

Drejs palika guļam uz grīdas aiz sola tā, ka viņu nevarēja redzēt.

"Beidz!" teica Hals kaut kur no kapelas tumsas. "Es zinu, kur tu esi, redzēju, kā tu nogūlies. Bet pirms tam redzēju, ka tu izvilki ieroci. Uzvedīsimies mierīgi, labi? Man tevi jāuzmana, nevis jākalpo par mērķi tavai šaušanas mākai."

Drejs netaisījās riskēt. Viņš paskatījās uz priekšu pa kreisi no altāra reliņiem, atcerēdamies durvis, kuras bija ievērojis jau pusdienlaikā, kad lūdza Dievu, un zināja, ka tās ved uz sakristeju aiz altāra. Tur bija vēl vienas durvis, kas veda uz kāpnēm. Ja vajadzēs, varēs pārlēkt pār altāra reliņiem un tikt prom.

Vēlreiz nočīkstēja dēlis - jau pavisam blakus.

Drejs juta, ka piere pārklājas lipīgiem sviedriem. Bet kapelā bija drausmīgi auksts. "Nomierinies, labi?" Hals sacīja. "Es tev visu paskaidrošu. Zinu, ka tu biji lejā sešos. Domāju, ka tu joprojām pieturēsies pie klostera režīma. Pēc vakara lūgšanas nākamā ir pusnaktī. Atnācu šurp agrāk. Gribēju tevi nemanāmi novērot, netraucējot tevi lūgšanā. Es tikai daru savu darbu. Kā es varēju zināt, ka grīda čīkstēs pie katra elpas vilciena?"

Drejs apdomāja Hala teikto, iespējams, ka tā bija taisnība. Bet kāpēc Hals nevarēja gluži vienkārši nākt ar viņu reizē? Mani netraucētu viņa klātbūtne kapelā, kamēr lūdzos. Nē, kaut kas nav kārtībā. Nočīkstēja vēlreiz. Tuvāk.

Drejs izslīdēja no sola apakšas un līda uz altāra reliņiem. Krūtis un vēders sala uz ledusaukstās grīdas.

"Nespēlēsim paslēpes," Hals sacīja - vēl nedaudz tuvāk. "Tu negribi parādīties pirmais, bet es arī negribu - tava ieroča dēļ. Nu labi, tā ir mana kļūda, es nepateicu, ka esmu šeit. Es to atzīstu, bet beigsim slēpšanos. Esmu tavā pusē."

Nočīkstēja vēlreiz.

Drejs piešļūca vēl par puspēdu tuvāk altāra reliņiem. Sveces mirgoja.

"Padomā," Hals sacīja, "ja es gribētu tevi novākt, es to varēju izdarīt mašīnā, kamēr tu gulēji."

Labs arguments.

"Vai arī es varēju tevi…"

Nočīkstēja vēlreiz. Drejs pavirzījās vēl puspēdu tuvāk altāra reliņiem.

"… Nošaut, kamēr tu lūdzies."

Vēl viens labs arguments.

"Nu labi, slēgsim mieru, esmu apstākļu upuris."

Lai notiek, Drejs nodomāja, pieņemsim, ka man nav aizspriedumu. Viņš nerāpās vairs uz reliņu pusi, bet aizvēlās pretējā virzienā, tuvāk soliem.

Viņš notēmēja mauzeri un pirmo reizi ierunājās: "Nu tad tu tikai pasaki, kāpēc kļuvi par priesteri!"

Tiklīdz Drejs sāka runāt, kapelas durvis atsprāga vaļā. Vīrs melnā garīdznieka tērpā ar baltu apkakli metās uz priekšu, mērķēdams ar automātisko pistoli.

"Nē!" Hals iekliedzās. Viņš stāvēja daudz tuvāk, nekā Drejs bija domājis, un pacēla roku. Tumsā nevarēja saredzēt, vai viņam ir ierocis.

Garīdznieks pagriezās pret Halu un nospieda gaili. No stobra izšāvās uguns, un tukšās čaulītes grabēdamas nokrita uz grīdas. Ložu krusa pacēla Halu gaisā un aizsvieda pret pakaļējo sienu. Izšļācās asinis. Hals nodrebēja un saļima uz grīdas.

Drejs piecēlās uz ceļiem, mērķēdams ar savu mauzeri, bet durvīs parādījās otrs garīdznieks ar Uzi automātu un bez mērķēšanas izšāva. Troksnī, kas atbalsojās no sienām, Drejam aizkrita ausis.

Viņš atkal nogūlās zem sola. Garīdznieki? Slepkavas? Viņa prāts to neaptvēra. Reliģija ? Vardarbība ? Pretruna viņu satrieca.

Garīdzniekiem - slepkavām - bija tā priekšrocība, ka viņi atradās tumsā. Viņš neiedrošinājās iznākt sveču gaismā, lai nomērķētu un šautu. Viņa mauzerim pret viņu ieročiem nebija izredžu. Sajutis nāsīs ložu dūmus, viņš pagriezās, pietrūkās kājās un pārlēca pāri altāra reliņiem. Viņa ķermenis saliecās lokā un smagi nokrita uz paklāja, sadauzīdams plecu. Kaut ari tas sāpēja, viņš virzījās uz sakristejas durvīm. Viņam aiz muguras lodes plosīja altāri.

Automāta kārtas pārtrauca pistoles šāvieni, raksturīgas 0,45. kalibra automātiskās pistoles zalve. Vēl un vēl.

Drejs sagrāba sakristejas durvju rokturi, nospieda un iekrita iekšā, cenzdamies noslēpties. Viņš paskatījās atpakaļ un ieraudzīja kapelā vēl vienu vīru. Viņš sastinga pietupienā.

Tas bija vēl viens garīdznieks, bet šis vīrs bija gados vecāks. Viņam bija ap piecdesmit, viņš bija vidēja auguma, platām krūtīm, muskuļainiem pleciem. Mati tumši, ūsas, slā- viski sejas vaibsti.

Sakristejas tumsā Drejs joprojām skatījās uz viņu. Garīdznieks bija iznācis - Drejs nodrebēja, pēkšņi to saprazdams, - no grēksūdzes telpas pa labi.

Vai viņš tur atradās visu laiku? Kad es taustījos tumsā un uzskrēju virsū krēslam?

Viņš iznāca ārā un izšāva tajā brīdī, kad tika nogalināts Hals. Drejs vēl aizvien mērķēja uz garīdznieku melnajās drēbēs, bet viņa piesardzība bija lieka. Vīri nekustīgi gulēja ejā, asiņu palts ap viņiem pletās plašumā.

Pistole bija garīdznieka kreisajā rokā. No savas slēptuves Drejs labi redzēja plaukstas virspusi. Viņa uzmanību saistīja mirdzums, kas atspoguļoja sveču gaismu.

Gredzens - pat tik lielā attālumā tas tumsā spokaini mirdzēja.

Gredzens ar milzīgu, sarkanu briljantu.

Turēdams pistoli gatavībā, garīdznieks metās uz sakristejas atvērtajām durvīm. Kaut arī viņš tumsā nevarēja redzēt Dreju, Drejam bija drausmīga sajūta, it kā viņu skatieni satiktos. Garīdznieks gāja uz altāra reliņu pusi.

Drejs stingrāk sažņaudza mauzeri. Viņš nezināja, vai šaut uz šo cilvēku vai viņu izjautāt. Galu galā - vīrs bija izglābis viņa dzīvību.

Vai tā bija? Tikko divi garīdznieki gribēja nogalināt mani, Hals beigts. Un šis vīrs izskatās tā, it kā viņš varētu izsist zobus, ja viņam nepatiktu tas, ko tu viņam stāsti grēksūdzē. Kāpēc viņš slēpās kapelā? Dieva vārdā, kas šeit notiek?

Garīdznieks pazuda no redzesloka, noslēpies aiz altāra reliņiem.

Drejs aizturēja elpu.

Ārpusē ierunājās aizsmakusi, zema balss ar slāvu akcentu.

"Zinu, ka tu esi sakristejā. Klausies, ko tev teikšu, Januss!"

Drejs centās elpot pēc iespējas klusi.

"Januss," slāviskā balss atkārtoja, "mums jārunā par Janusu,"

Drejs apsvēra situāciju. Bet, dzirdēdams ārpusē, gaiteni, steidzīgus soļus, viņš metās bēgt.

10

Un viņš nebija vienīgais. Kad balsis ienāca kapelā, arī garīdznieks metās bēgt, pārlecot pāri altāra reliņiem, viņš devās uz saķristeju.

Drejs jau bija pie durvīm, kas veda uz vēl vienu gaiteni, un atrāva tās vaļā. Dienas vidū, kad viņš palīdzēja Halam gatavoties misei, viņš bija pavēris durvis un redzēja, ka vītņu kāpnes ved uz augšu. Bet tagad, naktī, viņš tās neredzēja.

Tam arī nebija nozīmes, tās viņam nebija vajadzīgas. Viņš devās tieši uz priekšu, uz tuneli. Viņš nezināja, kurp tas ved, bet viņš zināja vienu - tie divi garīdznieki, kas mēģināja viņu nogalināt, darbojās ar tādu profesionālu mieru, ka viņi noteikti rīkojās saskaņā ar profesionāliem standartiem un nebija vieni. Ja Drejam izdotos izglābties, citi slepkavas jau stāvēja pie kāpnēm un gaidīja, kad viņš nāks augšā. Tiklīdz viņš tuvotos, tie sagatavotos viņu nogalināt. Ja būtu pietiekoši daudz laika, viņš varētu pamēģināt uzkāpt pa trepēm ļoti klusu, bet viņam uz pēdām mina garīdznieks ar spožo gredzenu, un tāpēc Drejs izvēlējās maršrutu, par kuru, pēc viņa domām, trieciengrupa neko nezināja. Tādā gadījumā viņam jātiek galā tikai ar to garīdznieku, kas dzenas viņam pakaļ.

Soļi tuvojās.

Aiz muguras, kapelā, bija dzirdami daudzi soļi.

Drejs steidzās cauri tumsai. Viņš uzskrēja galdam un sarāvās no trokšņa, ko radīja pa cementa grīdu slīdošās galda kājas.

Viņš pagriezās atpakaļ. Kaut arī Drejs neko neredzēja, viņš dzirdēja, ka uz viņa pusi tuvojas zaglīgi soļi. Drejs apslāpēja vēlēšanos izšaut. Šāviena uzliesmojums parādītu viņa atrašanās vietu, un kādajēga šaut, ja viņš neredz mērķi. Tiesa, viņš varēja spriest par pretinieka atrašanās vietu pēc soļu skaņas, bet ja nu pretinieks taisīja maldinošu troksni, lai viņu piekrāptu? Ja Drejs izšautu, tas viņu nodotu. Protams, viņš varēja palikt tur, kur bija, notupies pie sienas. Tumsa taču bija viņa specialitāte, cīņa bez ieroča pilnīgā tumsā. Bet šāda veida cīņa bija ļoti grūta un prasīja daudz laika. Lai to veiktu, kā pienākas, - tas nozīmēja, lai izdzīvotu, - bija vajadzīga ne mazāka uzmanība kā speciālistam, kas izņem bumbas degli.

Drejam laika nebija. Viņam jātiek ārā no šejienes. Balsis no sakristejas jau tuvojās. Viņam šķita iespējama arī tāda varbūtība, ka pansionāta mājā tāpat viņu gaida slepkavas, un Drejs ieklausījās uzmanīgajos soļos, kas virzījās uz viņa pusi.

"Tu nesaproti," slāviskā balss čukstēja. "Negribu tev darīt neko sliktu. Januss, mums jāparunā par Janusu. Esmu šeit, lai tevi aizstāvētu."

Apjucis Drejs neiedrošinājās viņam ticēt, viņš steidzās uz priekšu. Sekotājs viņam pakaļ. Kad Drejs apstājās, ari viņa sekotājs apstājās.

"Ļauj man paskaidrot," slāviskā balss šņāca.

Nē, nē, Drejs domāja un steidzās tālāk uz priekšu. Nezinu, kas tu esi, vai tu vispār esi garīdznieks. Nezinu, kas bija tic, kas gribēja mani nogalināt un kāpēc. Bet viens man ir skaidrs. Es centos rīkoties saskaņā ar noteikumiem. Es sa- zinājos ar savu mācītāju, ar savu biktstēvu. Es uzticējos baznīcas vadībai (Drejs gandrīz vai nodomāja "organizācijai"). Bet kāds neievēro noteikumus, kaut kur ir denuncē- tājs. Informācijas noplūde. Kāds ir viņiem paziņojis, kur es atrodos.

Tagad es spēlēju pēc saviem noteikumiem. Rīkošos tā, kā uzskatīšu par pareizu.

Drejs spraucās cauri zirnekļu tīkliem, juzdams, ka tie pielīp sejai, kaut kur pilēja ūdens. Nāsīs iesitās pretīga smaka. Bet soļi visu laiku viņam sekoja. Viņš iebrida kaut kādā peļķē, juzdams, ka samirkst kurpes un bikses. Viņš dzirdēja balsis tuneļa galā. Grupa, kas bija ieradusies kapelā, tagad nāca šurp. Viņš steidzās uz priekšu. Cilvēks aiz viņa, brizdams pāri peļķei, bija jau pavisam blakus. Likās, ka balsis aiz viņa kļūst skaļākas. Pagriezies, lai ieklausītos, Drejs sadauzīja galvu pret cauruli, kas sniedzās no vienas sienas līdz otrai. Viņš atrāvās atpakaļ. Gar acīm pašķīda zvaigznes, viņš juta, ka puns sāk pampt. Mati bija mitri, viņš tos pataustīja un aplaizīja pirkstus, ar atvieglojumu pazīdams, ka tā ir sāļo sviedru smaka, ne asiņu rūsas piegarša. Viņš atkal steidzās uz priekšu.

Kas tas bija par tuneli, kur tas veda? Viņš noliecās, skriedams uz priekšu, cenzdamies pasargāt galvu no cietajām caurulēm. Pie kreisās sienas bija vairākas izolētas caurules, un viņš saprata, ka tas ir ekspluatācijas tunelis. Skaidrs. Caur šejieni iet ūdens apgādes un apkures sistēma, viņš nodomāja, lai semināra strādniekiem būtu vieglāk veikt remonta darbus. Ja tas tā ir, tad tunelis ved uz semināra ēku. Bet kaut kas nebija kārtībā. Skaņas aizmugurē bija apklusušas.

Kāpēc?

Tieši priekšā viņš atsitās pret sienu.

Viņš bija kļūdījies - tunelim nebija izejas! Vajātāji gaidīja viņu atgriežamies.

Drejs sažņaudza mauzeri, pagriezās un centās kaut ko saskatīt piķa melnajā tumsā, caur kuru viņam būs jāiet atpakaļ. Viņš taustījās gar kreisās puses sienu atpakaļ. Kurpes uzdūrās cementa šķērslim uz grīdas, un, tam pārkāpis, viņš dzirdēja, ka soļu skaņa ir citāda. Viņš apstājās un sarauca uzacis. Viņš pagāja dažus soļus uz priekšu un juta, ka soļu skaņa kļūst tāda pati kā agrāk. Eksperimentējot viņš pagāja trīs soļus atpakaļ, un atbalss atkal kļuva dobjāka.

Drejs saprata, kas par lietu, un, taustīdamies gar pretējo sienu, kā viņš to bija gaidījis, juta, ka tur ir tukšums. Roka atradās gaisā, bet kāja atsitās pret cementu. Viņš pacēla kāju un, tāpat kā ar roku, neko nesataustīja. Nedaudz augstāk atkal bija betons. Kāpnes! Viņš steidzās pa tām uz augšu.

Kāpnes beidzās. Viņš aiztaustījās līdz koka durvīm, nospieda rokturi un parāva to. Nekas nenotika. Intuīcija lika viņam pagrūst durvis, un viņš atvieglots uzelpoja, kad tās atvērās. Viņš tās atgrūda līdz galam, lai pārbaudītu, vai aiz tām kāds neslēpjas, un izgāja vāji apgaismotā koridorā. Tunelis bija atvedis viņu semināra ēkā.

Neviena nebija, viņš nogriezās pa kreisi un nonāca lielā telpā: dīvāni, krēsli, galdi, televizors. Caur logiem iespīdēja mēness gaisma, un ēkas priekšā varēja redzēt zālienu. Aiz zāliena vajadzēja atrasties mežam un kalniem. Tur bija drošība.

Bet viņam vajadzēja doties prom, pirms semināristi viņu atradīs vai noķers sekotāji. Pagājis garām istabai, viņš nokļuva vestibilā un pa kreisi ieraudzīja durvis, kas veda uz āru. Bet , kad viņš pagriezās, lai dotos tajā virzienā, viņš aiz sevis izdzirdēja drēbju čaukstēšanu. Apmeties apkārt, viņš sagatavoja mauzeri un sastinga.

"Pateicos tev, ak, Jēzu!"

Drejs juta galvā džinkstoņu.

"Es zināju, ka tu nāksi," no tumsas skanošā balss izklausījās izmisusi, veca, trausla. "Atpestī mani! Tu zini, kā esmu cietis." Balsī ieskanējās elsas. "Viņi netic, ka tava māte man dzied katru nakti."

No ēnaina kakta parādījās rēgs. Salīcis, vecs vīrs. Mati un bārda balti. Mugurā balts naktskrekls.

Drejs sajuta ledus aukstumu vēderā. Vecais vīrs kaut ko turēja rokā. Kājas bija basas, acīs mirdzēja neprāta uguns.

Augstais Dievs, Drejs nodomāja. Neesmu semināra ēkā. Tām kāpnēm esmy pagājis garām. Esmu aizgājis tālāk. Esmu pansionāta ēkā. Šis ir tas vecais priesteris, par kuru Hals teica. Viņš atrodas šeit…

Vecais vīrs nokrita uz ceļiem, sažņaudza rokas un neprātīgi skatījās uz Dreju. "Paldies tev, Jēzu!" Vecais vīrs raudāja. "Tu piespiedīsi viņus saprast. Tu viņiem pateiksi, ka es nemeloju par tavu svēto māti. Esmu tik ilgi gaidījis, lai tu mani atpestī."

Drejs šausmās atkāpās. Vecais vīrs rīstījās, un Drejs nodomāja, ka viņam uznākusi sirdslēkme. Bet viņš tikai sagatavojās dziedāšanai.

"Lūdzu, nevajag," Drejs teica.

Trauslā balss ieskanējās kā neprātā. "Svētais Die-ievs, slavinām tavu vārdu. Visaugstākais Dievs, mēs sla-avinām te-evi."

Drejs metās uz durvīm, kas veda ārā.

Augšā vīrieša balss bārās: "Tēvs Labrenci, jūs atkal esat izlavījies no savas istabas? Jūs taču labi zināt, ka naktī nedrīkst dziedāt. Jūs pamodināsiet…"

"Brīnums!" vecais vīrs auroja. "Brīnums!" Viņš atkal sāka dziedāt. "Bez-ga-līga ir ta-ava val-stī-ba."

11

Drejs jau bija ārā un, ieelpojis auksto gaisu, juta, ka tas kniebj nāsīs. Viņš steidzās lejā pa betona kāpnēm un skrēja tumsā pāri zālienam, juzdams, kā zem kājām lūst sasalusi zāle.

Pa kreisi, semināra ēkā, bija gaiši visi logi. Semināristi stāvēja ārā un skatījās uz pansionātu pa kreisi. Daži skrēja uz to pusi. Citi jau bija klāt un devās iekšā.

Pansionāts bija tumšs. Bet pēkšņi logos iespīdēja gaisma - pirmajā stāvā, otrajā, trešajā.

Kāpēc? - Drejs skriedams brīnījās. Vai viņi domā, ka esmu vēl ēkā? Vai meklē kādu citu? To garīdznieku, kas man sekoja, vai triecienkomandas pārējos locekļus?

Nakts tumsā skanēja kliedzieni. Viņš skrēja vēl ātrāk, kad viņam aiz muguras iedegās ugunis. Bija tik gaišs, ka viņš priekšā ieraudzīja savu ēnu un sasalušo miglu, ko radīja viņa smagā elpa.

Kāds iekliedzās tik tuvu, ka Drejs pagriezās. Liels vīrs peldmetelī stāvēja atvērtās durvīs un norādīja Dreja virzienā. Viņš gribēja nokāpt, bet gaita bija neveikla. Nokrita rītakurpe, viņš paklupa un nogāzās.

Tomēr viņa kliedzieni pievērsa uzmanību Drejam. Grupa semināristu steidzās pie nokritušā vīra. Otra grupa metās pakaļ Drejam.

Drejam likās, ka redz rēgus. Viņa acu priekšā gaisā uzšāvās zemes kumšķis. Bet šāviena troksni viņš nedzirdēja. Varbūt to noslāpēja viņa paša dobjās elsas vai mežonīgie kliedzieni aizmugurē. Varbūt ierocim bija klusinātājs. Vienīgais, ko viņš zināja, bija tas, ka, pirms viņš tika ēnā, priekšā uzsprāga vēl viens zemes kumšķis. Drejs pasitās sāņus un sāka līkumot.

Viņš atkal dzirdēja - ne pašus šāvienus, bet dobju troksni, kad nākamā lode izrāva zāli. Leņķis bija tāds, ka snaiperim vajadzēja atrasties pretī - mežiem apaugušajā nogāzē.

Un es esmu vidū, Drejs nodomāja, dzirdēdams aiz sevis semināristus. Vai viņi zināja par snaiperi? Vai viņi apstātos, ja viņi to zinātu?

Bet snaiperis vairs nešāva. Un, izdarījis pēdējo izrāvienu, Drejs izskrēja cauri krūmiem, lai ienirtu meža tumsā.

Sirds sažņaudzās. Zemu noliecies, viņš virzījās garām kokiem, cauri krūmiem, pāri nokritušam stumbram. Situācija bija līdzīga tai, kad Drejs bēga no klostera. Bet ne gluži. Toreiz, pirms sešām naktīm, novērotājs kalnā nezināja, ka Drejs jau ir ārā no ēkas un zogas tam klāt. Dreju neviens nemedīja. Tagad viņam nebija laika piezagties klāt snaiperim, jo viņam sekoja, un, ja viņš koncentrēs uzmanību, lai izvairītos no vajātājiem, viņš var nokļūt tieši snaipera redzeslokā.

"Šonakt būs ļoti auksts," bija teicis Hals.

Dreja apģērbs nebija piemērots tādam laikam. Plānas, melnas bikses, kokvilnas krekls un žakete, kurus Hals bija viņam atnesis, neaizsargāja no sala. Krūtis dega kā ugunī, bet Drejs drebēja. Sviedri kļuva auksti saltajā mežā. Viņš viegli paciestu aukstumu rupjajās drānās, kuras bija valkājis klosterī, bet drēbes, kas viņam tagad bija mugurā, pievilka aukstumu, nevis aizsargāja no tā. Ja viņam jāpavada visa nakts mežā, viņam draudēja hipotermija. Un tad būtu beigas jau pēc trim stundām.

No mauzera aukstā metāla stinga roka. Drejs devās tālāk mežā. Viņam sekoja vajātāji, virzīdamies cauri krūmiem. Lūza zari.

Vai snaiperis nodomās, ka nevar kontrolēt situāciju, un atkāpsies? Bet pat tādā gadījumā Drejs saprata, ka semināristi nebeigs dzīties pakaļ.

Man vajadzīga mašīna.

Kadiljaks, ar kurn Hals bija atvedis šurp. Tas bija kaut kur atstāts. No pansionāta otrā stāva loga Drejs bija redzējis, ka Hals ar to aizbrauca aiz semināra ēkas. Tur droši vien bija garāža. Vai tad Hals neapgalvoja, ka semināristiem tā nav jāredz?

Cenzdamies izvairīties no briesmām, kas draudēja priekšā un aiz muguras, Drejs devās pa labi. Viņš jau bija nogriezies tajā virzienā, bet iepriekšējais plāns bija doties dziļāk mežā. Līdz šim brīdim viņam nebija ienācis prātā virzīties pa pusapli un griezties atpakaļ uz semināru. Kāda tam būtu jēga? Šķērsojot atklāto zālienu, viņš būtu labs mērķis. Un ko viņš ar to sasniegtu? Viņš gribēja tikt prom no šejienes, nevis noslēpties, kā to bija darījis klosterī. Bet tagad?

Viņš iznāca no koku aizsega pie zāliena. Viņš dzirdēja aiz sevis, ka vajātāji dodas dziļāk mežā. No visu ēku logiem spīdēja spoža gaisma. Ēku priekšā drūzmējās daudz cilvēku.

Ja viņš no šejienes gribētu šķērsot zālienu, šie ļaudis, protams, viņu tūliņ ieraudzītu, tādēļ viņš nolēma iet gar mežmalu. Zāle klusināja soļus, un tumšais mežs aizmugurē noslēpa viņa siluetu. Viņš devās uz ēku pusi un, riskēdams sevi atmaskot, skriešus metās aiz semināra.

Neviens nesacēla trauksmi.

Viņš bija izdomājis pareizi - aiz semināra, kur gaisma nebija tik spilgta, viņš atrada celtni ar piecām garāžu durvīm. Viņš paraustīja pirmās divas - tās bija slēgtas, bet trešās bija vaļā.

Viņš tās lēni atvēra, cenzdamies to izdarīt pēc iespējas klusāk. Mēness gaismā Drejs ieraudzīja bīskapa melno kadiljaku. Drejs pieņēma, ka Hals atstājis šīs garāžas durvis neaizslēgtas, lai vajadzības gadījumā varētu ātri aizbraukt. Viņš atvēra automašīnas durvis, un iekšā iedegās gaisma. Parasti viņš būtu to izslēdzis, baidīdamies sevi atklāt. Bet tagad viņam tā bija vajadzīga. Nogūlies uz muguras, viņš meklēja zem pults vajadzīgos vadus un atradis savienoja tos. Motors sāka darboties.

Drejs apsēdās pie stūres un aizcirta durvis. Atkal, tāpat kā furgonā, kurā viņš bija braucis no Vērmontas, vadības pults viņu mulsināja. Viņš nezināja, kā ieslēgt priekšējās ugunis. Tas arī nebija vajadzīgs. Viņš nospieda gāzes pedāli, un kadiljaks kā raķete izšāvās no garāžas.

Mašīna uzņēma ātrumu tik spēji, ka, pirms viņš paguva izdarīt pagriezienu, tā jau bija ietriekusies betona apmalē.

Viņš pagrieza stūri un iebrauca zālienā. Grabēšana aizmugurē liecināja, ka viņš norāvis disku. Viņš krasi pagrieza pa kreisi un juta, ka kadiljaka riteņi atstāj zālienā dziļas vagas. Iztaisnojis mašīnu, viņš uzbrauca atpakaļ uz ceļa, virzīdamies gar semināra ēkas sienu. Šis ceļš pagriezīsies pa kreisi, viņš domāja, tad ies gar pansionātu, tad pagriezīsies pa labi cauri mežiņam aiz zāliena uz metāla vārtiem un lielceļu.

Bet viņš nedrīkstēja braukt garām cilvēkiem šo māju priekšā. Tāpēc viņš nogriezās pa kreisi no semināra. Un devās tieši uz priekšu. Ietriecās vēl vienā apmalē un, izārdīdams zālienu, brauca pa to.

Viņš traucās uz priekšu. Mašīnas logi bija ciet. Viņš izdzirda kliedzienus, no ēkas uz viņa pusi steidzās tumši stāvi. Priekšā bija necaurredzama tumsa. Bez ugunīm viņš nezināja, kurp stūrēt, lai izbrauktu uz ceļa. Viņš nospieda bremzes pedāli un tad atcerējās, ka tūliņ iedegsies aizmugurējās ugunis un pat bez priekšējām ugunīm viņš sevi atklās.

Nolādēts, tad ko viņš zaudē?

Viņš padarbojās ar kloķiem un svirām, un pēc dažām sekundēm iedegās priekšējās ugunis, un viņš ieraudzīja priekšā mežu kā melnu sienu. Viņš pagrieza stūri pa kreisi un bīstamā tuvumā aizdrāzās gar koku, dzirdēdams, kā kadiljaka pakaļējais spārns labajā pusē nokrakšķ. Tad viņš ieraudzīja ceļu un izbrauca uz tā. Uz brīdi viņš izjuta atvieglojumu. Nākamajā mirklī viņš ieraudzīja priekšā garīdznieku no kapelas. To - ar melnajiem matiem, ūsām un slāviskajiem sejas vaibstiem. To, kuram bija 0,45. kalibra automātiskā pistole.

Garīdznieks stāvēja plaši ieplestām kājām tieši pretī, aizšķērsodams ceļu. Kadiljaka ugunis krita uz viņa balto apkakli. Tās atstarojās no spokainā, sarkanā gredzena, kas bija kreisajā rokā, tajā rokā, kura pacēla pistoli.

Drejs nospieda gāzes pedāli, vadīdams kadiljaku garīdzniekam tieši virsū. Šauro ceļu no abām pusēm ieskāva koki.

Garīdznieks nešāva, bet izmisīgi vicināja rokas, signalizēdams, lai Drejs apstājas.

Tas neies cauri, Drejs nodomāja. Viņš stingri turēja stūri un vēl dziļāk nospieda pedāli.

Garīdznieks joprojām izmisīgi vicināja rokas. Drejs brauca viņam tieši virsū. Vēl divas sekundes un… Bet garīdznieks metās sāņus pa kreisi un izšāva. Ausis satricināja pistoles blīkšķis. Bet priesteris nešāva uz kadiljaku. Viņš mērķēja augstāk par to, virs mašīnas jumta.

No meža Drejam pa labi mežonīgi ierēcās automāts. Lodes ieurbās kadiljakā. Plīsa logu stikli, un lauskas bira Drejam virsū.

Viņš izmisīgi centās stūrēt un tajā pašā laikā sargāt acis no lidojošiem stikliem. Viņš juta, ka garīdznieks atpaliek. Ceļš nogriezās un kļuva šaurāks, koki skrāpēja mašīnas sānus. Mašīna nodrebēja, bampers bija pret kaut ko atsities. Priekšējās ugunis spoži spīdēja, un kadiljaks traucās kā raķete. Un tad Drejs ieraudzīja augstu akmens sienu abās pusēs. Priekšā bija metāla vārti.

Bet vārti bija aizvērti. Aiz muguras atskanēja vēl viena automāta kārta, viņš stingrāk satvēra stūri.

Vēl trīsdesmit pēdas.

Vēl divdesmit.

Desmit.

Trieciens bija tik spēcīgs, ka stūre iebelza viņam pa ribām. Un viņš sakumpa pār to.

Kadiljaka priekšējā daļā bija dziļš ieliekums. Lukturi bija sašķaidīti. Metāla stienis bija ietriecies priekšējā stiklā, un no trieciena vietas uz visām pusēm gāja stari. Drejs visiem spēkiem centās noturēt salauzto stūri. Metāla vārti pavērās pa labi un pa kreisi. Izlocītie spraišļi atsitās pret akmens sienu abās pusēs.

Kaut arī viņš mina bremzes pedāli, kadiljaks drāzās prom pa ceļu. Priekšā bija grāvis, mašīna pārlēca tam pāri, aizslīdēja pa zāli, nosvērās sāņus un pēkšņi apstājās. Drejs šausmās skatījās - vēl desmit pēdas, un kadiljaks būtu ietriecies klints bluķī. Krūtis sāpēja pie katra elpas vilciena.

Viņš papurināja galvu, lai tā kļūtu skaidrāka. Jātiek prom. Kreisajā pusē vēl dega priekšējā gaisma, bet trieciena spēks bija lukturi izkustinājis un novirzījis pa labi. No radiatora šņākdams nāca ārā tvaiks. Motors joprojām darbojās, kaut gan tā rūkšana bija pārgājusi grabēšanā.

Viņš nospieda gāzes pedāli. Mašīna negribīgi paklausīja un devās pa zāli uz priekšu. Tā bīstami grabēja pie katras grambas. Viņš turpināja braukt uz priekšu un, ticis pie strauta, brauca, līdz nonāca pie lēzenākās grāvja daļas. Vēl nedaudz gāzes, mašīna noslīdēja uz leju, tad uzbrauca augšā uz ceļa. Viņš palielināja ātrumu.

Priekšējais ritenis labajā pusē ļodzījās, spidometrs - ar tādu pašu ciparu skalu kā pulkstenis - rādīja nulli. Motors krāca, un radiators šņāca. Viņš nezināja, cik tālu varēs aizbraukt un cik ātri drīkst braukt. Ja motors pārkarsīs, tas būs pagalam.

Tas viņam likās smieklīgi. Pagalam? Bīskapa kadiljaks jau bija pilnīgs vraks. Gandrīz viss jau bija sadauzīts.

Bet mašīna viņu pārsteidza. Tā vēl aizvien brauca, un tas arī viņam likās dīvaini.

Viņš paskatījās aizmugures spogulī, gribēdams pārbaudīt, vai viņam neseko. Bet viņš nevarēja atrast spoguli. Palūkojies uz grīdu, viņš to ieraudzīja.

Pēc tam vairs nekas nelikās dīvaini.

Nākamajā ceļu krustojumā viņš nogriezās pa kreisi, pēc tam nākamajā - pa labi, tad piecas jūdzes trauca tieši uz priekšu, gribēdams atkratīties no sekotājiem kalnu ceļu mudžeklī.

Krūšukurvis sāpēja pie katra elpas vilciena. Salauztā stūre bija ļoti neparocīga. Pie nākamā pagrieziena pa labi, kad viņš jau juta, ka tuvojas kalniem, viņam izdevās izlasīt uzrakstu ceļa malā, kas vēstīja, ka pilsēta, kuru sauc par Lenoksu, atrodas pretējā virzienā divpadsmit jūdžu attālumā.

Lenoksa? Vārds likās pazīstams. Maza, sarkana mājiņa. Viņš tur nekad nebija bijis, bet zināja, ka gan pilsēta, gan mājiņa ir slavena.

Tur kādreiz dzīvojis Hotorns. Tātad Hals nebija melojis, kad teica, ka viņi brauc uz Masačūsetsas rietumiem. Esmu Bergšīras kalnos.

Tuvumā jābūt Pitsfildai, kur kādreiz dzīvojis Melvils. Melvils, kas bieži jājis zirgā apciemot Hotornu, tik ļoti gribēdams kļūt par Hotorna draugu, ka savu romānu "Mobijs Diks" veltīja viņam.

Dreja pārdomas pārtrauca asas sāpes krūtīs, viņš sāka klepot. Motors pārkarsa. Viņš to dzirdēja. Radiators vairs nešnāca.

Jo tas bija tukšs.

Mašīnas gaita kļuva lēnāka. Uz ceļa dārdēdams nokrita radiatora režģis. Pirms motors pilnīgi pārstāja darboties, viņš vēl paspēja pabraukt garām tumšam lauku veikalam un iebraukt guļošā pilsētā, ieslīdot vecas mājas pagalmā.

Kaut arī māja bija tumša, ielas lukturis apgaismoja veselu rindu motociklu, kas bija atbalstīti pret mājas sānu sienu un šķībo lieveni. Viņš izkāpa no kadiljaka un drīz vien pārliecinājās, ka motocikli nebija pieķēdēti.

Cik vieglprātīgi! īpašnieki laikam domāja, ka neviens neiedrošināsies tos aiztikt. Nu, bet es esmu noskaņots to darīt.

Viņš izvēlējās vislielāko Hārleja un Deividsona modeli un aizstūma to pa ielu. Nedaudz tālāk, aiz kokiem, viņš iztukšoja mežcirtēja sēdekļa somas, kurās bija instrumenti un veca ādas jaka. Viņš noņēma vāku no elektriskās sistēmas un savienoja vadus tāpat kā kadiljakā. Lai iedarbinātu motoru, viņam vajadzēja uzkāpt uz motocikla un nospiest aizdedzes pedāli. Motors ierūcies atdzīvojās.

Viņš nebija braucis ar motociklu jau gandrīz desmit gadus, kopš tās reizes, kad piedalījās operācijā, kurā viņam vajadzēja…

Nē, viņš papurināja galvu, viņš negribēja atcerēties.

Aukstais oktobra gaiss iesitās viņam sejā, kad viņš nospieda pedāli un rēkdams aiztraucās naktī. Interesanti, kāda būs motociklistu reakcija no rīta. Vai viņi būs tik dusmīgi par nozagto motociklu, ka izjauks kadiljaku un aiz atriebības pārdos to pa detaļām? Viņš noslaucīja asaras, ko asais vējš sariesa acīs. Bīskapa kadiljaks, četri riteņi un vadības pults. Viņš zināja, ka bīskapam tas nepatiks. Bet Drejs jutās pacilāts, kad vareni rēcošais motocikls viņu veda atpakaļ uz Bostonu.

Un tuvāk pie tām atbildēm, kuras viņš meklēja.

"Tēvu Heiferu, lūdzu!" Drejs stāvēja telefona kabīnē pie degvielas uzpildes stacijas tūliņ pēc astoņiem no rīta. Viņš centās runāt mierīgi, slēpt savas dusmas. Rokas bija stīvas, viņš drebēja no aukstā vēja, kas bija viņu purinājis visu nakti. Rīta saule, iespīdēdama telefona kabīnē, solīja svētīgu siltumu.

Vīrieša balss, kas parasti atbildēja pa telefonu rektorātā, klusēja.

"Jūs mani dzirdat?" Kaut ari Drejs pūlējās savaldīties, balsī skanēja niknums. Viņam bija vajadzīgi paskaidrojumi. Kas izjauca visu? Kāpēc seminārā viņam uzbruka? Garīdznieki! "Teicu, ka gribu runāt ar tēvu Heiferu."

Viņš dusmīgi paskatījās caur kabīnes putekļaino stiklu uz ceļu, pārbaudīdams, vai kādi motociklisti, policisti vai garāmgājēji neizrāda interesi par viņu. Viņš bija nodomājis aizbraukt uz Bostonu, bet viņam bija kļuvis pārāk auksti, un viņš apstājās Konkordā, deviņpadsmit jūdzes uz rietumiem no Bostonas.

Balss klausulē joprojām klusēja.

Velk laiku garumā, Drejs nodomāja. Cenšas noteikt, no kurienes zvana.

Negaidot vīrs ierunājās: "Pagaidiet acumirkli!"

Drejs dzirdēja, ka telefona klausule tiek nolikta. Klausulē bija dzirdama murmināšana.

Došu viņam divdesmit sekundes, Drejs nodomāja, tad pakāršu klausuli.

"Hallo?" sacīja cita vīrieša balss. "Vai jūs teicāt, ka gribat runāt ar…"

"Tēvu Heiferu. Vai ir kādas problēmas?"

"Kas jūs būtu, lūdzu?"

Drejs kļuva uzmanīgs. "Viņa draugs."

"Tad jūs droši vien neesat dzirdējis."

"Ko dzirdējis?"

"Man ļoti žēl, ka man tas jāsaka. Tas izklausās tik bezpersoniski pa telefonu… Viņš ir miris."

Likās, ka telefona kabīne sagrīļojas.

"Bet tas…" Drejam iestrēga kaklā vārdi "nav iespējams…". "Es viņu redzēju vakar no rīta."

"Tas notika vakar vakarā."

"Bet kā?" Drejam aizķērās balss. "Viņš bija ļoti slims. Es to zinu, bet viņš man teica, ka ārsti runājuši par gada beigām."

"Jā, bet viņu nenogalināja slimība."

15

Satriekts Drejs pakāra klausuli. Viņš piespieda sevi virzīties uz priekšu, zinādams, ka viņam jāizkļūst no Kon- kordas cik ātri vien iespējams, ja gadījumā bija noteikts, no kurienes viņš zvana. Viņam bija vajadzīga vieta, kur viņš justos drošībā.

Lai atļautu sev to greznību - sērot.

Pamēģināt izprast.

Viņš pats nemanīja, kā bija nokļuvis līdz Leksingto- nai, tālāk austrumos, vienpadsmit jūdzes no Bostonas. Viņa acis un apziņu aizmigloja sāpes, viņš atstāja motociklu klusā sānielā, šaubīdamies, vai ziņojums par tā zādzību būs sasniedzis Leksingtonas policiju.

Spožajā saules gaismā, kas bija dziļā pretstatā viņa sērām, viņš klejoja pa ciematu, izlikdamies, ka viņu interesē vieta, kur sācies Amerikas Neatkarības karš.

Pirksti savilkās dūrēs, viņš neredzēja rudens koku zeltu un nesaoda ne meža smaržu, ne lapu čaukstēšanu zem kājām. Viņa domas, viņa prāts bija bēdu un dusmu varā.

Vakar vakarā kāds bija piezvanījis tēvam Heiferam uz rektorātu. Viņš bija pateicis citiem garīdzniekiem, ka viņam jāiziet ārā. Viņš šķērsoja ielu un gāja pa ietvi, kas baznīcas priekšā, un tur viņam uzbrauca automašīna. Uz ietves. Trieciena spēks bijis tik liels, ka aizsviedis viņu līdz baznīcas kāpnēm.

("Viņam nevajadzēja ciest."

"Bet… kā jūs to zināt?"

"Bija tik daudz asiņu, šoferis neapstājās, droši vien bija piedzēries. Tā zaudēt kontroli, lai brauktu pa ietvi! Policija vinu vēl nav atradusi, bet kad tā atradīs… Likums nav pietiekoši stingrs.'Nabaga tēvam bija atlicis tik maz laika. Tik muļķīgi jāmirst dzērāja vainas dēļ!")

Drejs savilka dūres vēl ciešāk, nejuzdams lapas zem kājām. Zvanīts pa telefonu? Mašīna uzskrējusi, kad viņš stāvējis uz ietves? Galveno saikni starp manu iepriekšējo dzīvi un klosteri iznīcinājis piedzēries braucējs?

Ne velna!

Drejs sataustīja sainīti žaketes kabatā. Polietilēna maisiņš ar Mazo Stjuartu. Viņš domāja par nogalinātajiem mūkiem. Nu Viņam bija jāatriebj as par vēl vienu.

"Savienojiet mani ar bīskapu!" Dreja balss bija aizsmakusi. Pa telefona kabīnes logu viņš redzēja savu motociklu sānielā un tūristus, kas gāja pāri laukumam.

"Man ļoti žēl…"

Drejs pazina labskanīgo balsi. Tas bija Pols, vīrs, ar kuru bīskaps bija runājis pa iekšējo telefonu savā kancelejā pirms divām naktīm.

"… Bet ar viņa ekselenci pašlaik nevar runāt. Ja vēlaties, nosauciet savu vārdu un atstājiet telefona numuru."

"Pieteiciet mani, viņš runās ar mani."

"Un kas…"

"Pasakiet viņam, ka vīrs ar peli."

"Jā, pareizi. Viņš runās ar jums."

Drejs dzirdēja klikšķi. Viņš paskatījās pulkstenī un noslēdza derības pats ar sevi: piecpadsmit sekundes. Bet bīskaps pienāca pie telefona pat ātrāk - pēc divpadsmit sekundēm.

"Kur jūs esatl Es gaidīju jūsu zvanu. Kas notika…"

"Seminārā? Dīvaini gan. Cerēju, ka jūs pastāstīsiet man."

"Runājiet sakarīgi! Man zvana par to kopš pieciem no rīta, es jums jautāju, kas…"

"Divi garīdznieki gribēja mani nogalināt, tas notika!" Drejam gribējās triekt ar dūri pa kabīnes stiklu. "Viņi nogalināja Halu. Un vēl viens garīdznieks slēpās biktskrēslā."

"Vai jūs esat galīgi jucis?"

Drejs sastinga.

"Divi garīdznieki gribēja jūs nogalināt? Par ko jūs runājat? Hals miris? Es tikko saņēmu no viņa zīmīti. Es gribu zināt, kāpēc jūs šāvāt uz semināristiem! Kāpēc jūs iebrukāt atpūtas namā, līdz nāvei nobiedējāt garīdzniekus un nozagāt manu mašīnu?"

Dreja sirdi ieskāva ledains aukstums.

"Un vēl kas - tā jūsu fantāzija," bīskaps teica.

"Fantāzija?"

"Par klosteri. Paldies Dievam, ka biju piesardzīgs un aizsūtīju jezuītus pārbaudīt. Ja mēs ar kardinālu būtu nolēmuši ziņot policijai, tā būtu katastrofa. Klosterī nav nekādu miroņu."

"Ko?"

"Tur nav neviena mūka. Klosteris ir tukšs. Es nesaprotu, kurp viņi devušies, bet man par šo situāciju ir jāievāc daudz vairāk informācijas."

Dreja balss drebēja no dusmām. "Tātad jūs izvēlējāties pirmo variantu - noklusēšanu. Un jūs mani atstajat vienu pašu."

"Nevēlos jūs nekur atstāt. Ticiet man, man vajadzīgas dažas atbildes. Klausieties uzmanīgi! Nebūs droši nākt uz manu kanceleju, es jums pateikšu, kur ierasties."

"Aizmirstiet to!"

"Nerunājiet ar mani tā! Jūs icradīsietics tur, kur es jums norādīšu."

"Nē."

"Brīdinu jūs, nepadariet lielākas savas nepatikšanas! Jūs zvērējāt paklausīt. Jūsu bīskaps jums pavēl."

"Es neklausīšu. Es rīkojos tā, kā jūs likāt. Beidzās ar neveiksmi."

"Esmu ļoti neapmierināts ar jūsu uzvedību."

"Pagaidiet, līdz ieraudzīsiet savu mašīnu!" Drejs pakāra klausuli.

Viņš steidzīgi uzkāpa motociklā. Krūtis sāpēja no trieciena pret stūri, tās plosīja bēdas un dusmas. Viņš iespēra pa aizdedzes pedāli. Motors ierūcās, viņš sagrāba rokturus.

Bet kur lai viņš brauc? Ko lai viņš iesāk? ' >

Tagad bija skaidrs, ka baznīca nevar būt patvērums. Kaut kur tās vadībā bija cilvēks, kuram nevarēja uzticēties. Varbūt tas bija bīskaps? Bet to nevarēja droši apgalvot. Iespējams, ka viņš ir tikpat apjucis kā Drejs.

Un Pols, bīskapa asistents? Bet bīskaps viņam pilnīgi uzticējās.

Tad kas? Un vēl svarīgāk - kāpēc?

Un kas bija tas slāviskais garīdznieks ar sarkano, mirgojošo gredzenu un pistoli, kurš bija noslēpies kapelas bikts- krēslā?

Labi, Drejs iekoda lūpā. Ar baznīcu bija cauri. Ar Dievu gan ne. Dievs bija svarīgs Drejam pašam. Viņa dvēseles glābšanai.

Viņam bija jāaizmirst, ka iestājies klosteri. Viņam tas bija jāizsvītro no savas dzīves, jāuzskata par nebijušu šī aiziešana no iepriekšējās dzīves.

Izliecies, ka turpini darbu savā organizācijā, viņš sev teica. Ko tu iesāktu, ja tu tai nevarētu uzticēties? Ja tev būtu aizdomas, ka tajā darbojas ienaidnieks?

Atbilde bija skaidra. Paļautos uz instinktu. Instinkts - viņš ar to lepojās, bet lūdza, lai Dievs viņam piedod. Reiz viņš bija bijis vislabākais, arī tagad viņš varēja būt vislabākais. Seši gadi neko nenozīmēja.

Jā. Motocikls rēkdams devās uz priekšu. Drejs bija pieņēmis lēmumu. Viņš vairs nebrauca Bostonas virzienā, bet devās uz dienvidiem.

Uz Ņujorku - pie saviem vienīgajiem cilvēkiem, uz kuriem viņš varēja paļauties. Pie savas bijušās iemīļotās un pie sava bijušā drauga. Pie Arlēnes un Džeika.

Ceturta daļa AUGŠĀMCELŠANĀS

Satana Rags

i

Sarkanbrūnā smilšakmens ēka Divpadsmitajā ielā pie Vašingtona laukuma viņam bija pazīstama no senām dienām. "Loģiski, iespējams, ka tagad tur dzīvo kāds cits," Drejs domāja, un tādēļ, pirms sākt izlūkošanu, viņš sameklēja telefona kabīni, no kuras brīnumainā kārtā huligāni vēl nebija izzaguši abonentu sarakstu. Viņa pulss paātrinājās, kad viņš šķirstīja lappuses ar burtu "H", vilka pirkstu pa sarakstu un atvieglots uzelpoja, atradis Hārdestiju uzvārdu, Arlēne un Džeiks.

Tā pati adrese.

Tas nenozīmēja, ka Arlēne un Džeiks bija pilsētā. Bez šaubām, Drejs nedomāja apgrūtināt sevi ar mājas novērošanu, iekams viņš nezinās, ka tā ir apdzīvota. Problēma bija tāda, ka viņš nevarēja vienkārši piezvanīt, lai to uzzinātu, jo iespējams, ka telefonu noklausījās, un viņš negribēja ļaut saviem ienaidniekiem atklāt, ka viņš ir tuvumā. Viņi varēja iedomāties, ka viņš mēģinās nodibināt kontaktus ar Arlēni un Džeiku.

Drejs pieslēdza motociklu pie metāla žoga netālu no Vašingtona laukuma un lēni izgāja cauri lielam, četrstūrainam parkam, neievērojot narkotiku tirgotājus un kāršu spēlmaņus, kas sēdēja uz soliem. Viņš pagāja garām rotaļu laukumam, virzoties uz lielo, uzrakstiem pārklāto arku, kas iezīmēja Piektās avēnijas sākumu. Cik vien tālu viņš varēja saskatīt, platā, majestātiskā iela aizstiepās uz ziemeļiem.

Debesis bija pelēkas, bet laiks bija silts, un parastie parka mūziķi, kuri bija salasījušies zem arkas, spēlēja skumju melodiju, it kā drūmās debesis brīdinātu, ka drīz viņi vairs nevarēs izmantot šo parku.

"Vai jūs nevēlētos nopelnīt piecus dolārus?"

Jaunais cilvēks, kuru viņš uzrunāja, sēdēja arkas malā zem kaila koka un mainīja savai ģitārai sarautu stīgu. Gari, blondi mati, bārdiņa, ādas žakete, plīsums džinsu ceļgalā un kājas pirksts, kas spraucās ārā no sporta kurpes. Paskatījies uz augšu, jaunais cilvēks teica pārsteidzoši zemā balsī: "Lasies!"

"Saprotiet mani pareizi. Tas nav piedauzīgs piedāvājums. Tas nav arī nekas pretlikumīgs. Viss, kas jums ir jāizdara, ir - jāpiezvana. Es paskaidrošu, kā. Es pat pacelšu cenu uz desmit."

"Tikai lai piezvanītu?"

"Es esmu devīgs."

"Tas nav nekas piedauzīgs vai pretlikumīgs?"

"Es par to galvoju."

"Divdesmit."

"Labi. Mani steidzina laiks."

Viņš būtu varējis samaksāt jaunajam cilvēkam vēl vairāk. Pagājušajā naktī viņš bija izgājis medībās, staigājot pa tumšām ielām, pakļaujot sevi laupītājiem par mērķi. Trīs reizes viņš sev bija pievērsis uzmanību, nokļūdams attiecīgi aci pret aci ar pistoli, nazi un rungu. Viņš bija atstājis katru laupītāju ar salauztiem ceļgaliem un elkoņiem ("Tev par sodu. Ej Dieva mierā un vairs negrēko!") un atņēmis tiem visu naudu. Laupīšana bija ienesīga nodarbošanās. Viņa ieņēmums bija divi simti divdesmit trīs dolāri - pietiekoši, lai šorīt nopirktu pelēku sporta jaku un vilnas cimdu pāri. Lai gan viņš varēja atļauties būt devīgs ar to, kas bija atlicis, viņš negribēja dot šim jaunajam cilvēkam tik daudz naudas, lai veselais saprāts uzvedinātu uz domām, ka viss nav gluži kārtībā.

Lai kā tas būtu, likās, ka jaunais cilvēks nespēj noticēt savai veiksmei.

"Bet kur ir nauda?"

"Pusi tagad, pusi vēlāk. Mēs to darīsim tā: vispirms atradīsim telefona kabīni. Es uzgriezīšu numuru un iedošu klausuli. Ja atbild vīrietis, paprasiet, vai tas ir Džeiks. Pasakiet, ka jūs dzīvojat netālu tai pašā ielā un ka jūs esat dusmīgs par troksni pagājušās nakts viesībās. Tas neļāva jums gulēt."

"Vai viņam bija viesības?"

"Šaubos. Kas zina? Bet turieties pie sava stāsta! Nosviediet klausuli atpakaļ! Ja atbild sieviete, izmantojiet to pašu stāstu, bet tikai pajautājiet, vai viņa ir Arlēne."

"Ko ar to var pierādīt?"

"Vai tas nav saprotams? Tas nozīmē, ka vai nu Džeiks, vai Arlēne ir mājās."

Piecas minūtes vēlāk jaunais cilvēks iznāca no tuvākās telefona kabīnes. "Sieviete," viņš teica, "Arlēne."

2

Kā parasti, Drejs sāka izpildīt savu ieceri trīs kvartālu attālumā no mērķa, ejot lēnā solī pa Divpadsmito ielu un izliekoties, ka ir vienaldzīgs pret apkārtni, tomēr pa ceļam pievērsdams uzmanību katram sīkumam. Viņam nebija zudušas daudzas iegūtās reakcijas, arī izlūkošanas instinkts nebija notrulinājies ilgajos bezdarbības gados. Un arī azarts ne, kas vienmēr viņu bija aizrāvis. Viņš ar baudu atcerējās, kā tas viss bija sācies, kā to visu bija apguvis.

Honkonga, 1962. gads. Viņam bija divpadsmit gadu, un viņa "tēvocis" Rojs bija uztraucies, jo Drejs bēga no stundām privātskolā, kurā savus bērnus bija nodevusi lielākā daļa vecāku no sūtniecības. Roja raizes pieauga, kad viņš uzzināja, ko Drejs dara - klaiņoja kopā ar ķīniešu bērniem bezpajumtniekiem pa nabadzīgajiem kvartāliem un ostu.

"Bet kādēļ?" Rojs vaicāja. "Dažos šīs pilsētas rajonos - tajos rajonos - klaiņojošu amerikāņu zēnu var nogalināt. Kādu rītu policija atradīs tevi noslīkušu ostā."

"Bet es neesmu viens."

"Tu domā - tie bērni, ar kuriem tu klaiņo kopā? Viņi ir pieraduši izdzīvot uz ielas, viņi ir ķīnieši, viņi te iederas."

"To es gribu iemācīties. Iederēties šajās ielās, kaut arī es esmu amerikānis."

"Jābrīnās, ka tie bērni tevi nepiekauj, bet pieņem tevi."

"Nē, redzi, es viņiem atdodu savu kabatasnaudu, nesu ēdienu no mājām, apģērbu, no kura esmu izaudzis."

"Ak Dievs, kādēļ tas ir tik svarīgi?" Roja parasti sārtā seja bija zaudējusi krāsu. "Tavu vecāku dēļ? Par to, kas notika ar viņiem? Pat pēc diviem gadiem?"

Dreja izmocītās acis pateica visu.

Nākamo reizi, kad viņš aizbēga no stundām, lai klīstu pa ielām ar ķīniešu bandu, Rojs piedāvāja kompromisu.

"Tu nedrīksti tā turpināt. Esmu izlēmis, Drej. Tas ir par daudz bīstami. Tu domā, ka kaut ko iemācies, bet tas nav riska vērts. Nepārproti mani. Tavi pārdzīvojumi par to, kas notika ar taviem vecākiem, - tā ir tava darīšana. Kas es esmu, lai pateiktu, ka tev nav taisnība? Bet vismaz dari to, kā nākas."

Drejs ieinteresēts palūkojās uz viņu.

"Vispirms - neizvēlies piektās šķiras skolotājus. Un, Dieva dēļ, nepalaid garām to, ko tu vari iemācīties skolā. Tas ir tikpat svarīgi. Tici man, ka tas, kas nezina vēsturi, loģiku, matemātiku un mākslu, ir tikpat bezpalīdzīgs kā tas, kas nesaprot ielu."

Drejs izskatījās apmulsis.

"Ak, es nedomāju, ka tu tūliņ sapratīsi, ko es domāju. Bet man liekas, ka tu mani pietiekoši cieni, lai neuzskatītu par muļķi."

"Piektās šķiras skolotāji?"

"Apsoli, ka vairs nekavēsi skolu un ka iegūsi vismaz bakalaura grādu. Kā atlīdzību…" Rojs noteica.

"Kā atlīdzību?"

"Es nokārtošu, lai tev būtu kārtīgs skolotājs. Tāds, kas patiešām pazīst ielu, kas tev var iemācīt disciplīnu, ko tavi draugi no bandas nevar."

"Kas?"

"Atceries mūsu norunu!"

"Bet kasT

Tā sākās viens no visvairāk aizraujošiem posmiem Dreja dzīvē. Nākamajā dienā pēc stundām Rojs aizveda viņu uz restorānu Honkongas nomalē, kur nebija ķīniešu ēdienu, lai arī tie bija austrumnieciski, un tur viņu iepazīstināja ar Tomiju Limbu, restorāna īpašnieku - vecu, pārsteidzoši maza auguma vīru ar apaļu seju, vienmēr smīnošu, ar spīdīgiem, melniem matiem.

"Tomijs ir gurkha," Rojs paskaidroja. "Saprotams, viņš tagad ir atvaļināts."

"Gurkha? Kas tas ir?"

Tomijs un Rojs smējās.

"Nu redzi, tu jau sāc mācīties. Gurkha," Rojs ar cieņu, gandrīz klanoties, pagriezās pret Tomiju, "ir vislabākais algotnis pasaulē. Viņi nāk no tāda paša nosaukuma pilsētas Nepālā, kalnainas zemes ziemeļos no Indijas. Reģiona galvenais bizness ir eksports. Kareivji. Galvenokārt Anglijas un Indijas armijām. Ja uzdevums ir par grūtu jebkuram citam kareivim, sūta gurkhas. Un darbs tiek paveikts. Tu redzi to līko dunci makstī, kas ir pie sienas aiz bāra letes?"

Drejs pamāja ar galvu.

"To sauc parkukri. Tā ir gurkhas amata zīme. Tā izskats liek nodrebēt vīriem, kas vispār nebaidās ne no kā."

Drejs paskatījās skeptiski uz mazo, vīpsnājošo, ārēji neievērojamo nepālieti, tad atkal uz dunci.

"Vai drīkst to paturēt rokā? Vai drīkstu pieskarties asmenim?"

"Tev nepatiks sekas," Rojs teica. "Gurkhu likums ir tāds - ja tu izvelc dunci no maksts, tev ir jāizlej asinis. Ja ne ienaidnieka, tad savējās."

Drejs pavēra muti.

Tomijs smējās, un viņa acis spīdēja. "Dievs, stāvi man klāt!" Viņš pārsteidza Dreju ne tikai ar savu pareizo angļu valodu, bet arī ar britu akcentu. "Nebaidīsim zēnu. Goda vārds, nedarīsim to. Viņš nodomās, ka es esmu liels briesmonis."

"Tomijs dzīvo Honkongā, daudzi gurkhas ir izvietoti šeit angļu kazarmās," Rojs paskaidroja. "Brīvajā laikā viņi mēdz nākt šurp paēst. Un saprotams, viņi atceras Tomiju no tā laika, kad viņš dienēja pulkā."

"Vai jūs būsiet mans skolotājs?" Drejs jautāja, vēl joprojām būdams skeptiski noskaņots pret šo iztapīgo, vienmēr priecīgo cilvēku.

"Nu, nu, nē," Tomija balss bija medaina, gandrīz dziedoša. "Ak vai! Mani kauli ir pārāk veci. Man nekad nav bijis tik daudz spēka, lai varētu sacensties ar tādu puisi kā tu. Un man ir savas darīšanas, kas jākārto."

"Kas tad?"

"Arī zēns, protams!" Ar līksmu lepnumu Tomijs pagriezās pret bērnu, kas, Dreja nepamanīts, bija klusi pienācis pie viņa. Miniatūrs Tomija attēls, pat mazāks nekā Drejs, lai gan Drejs vēlāk uzzināja, ka viņam ir četrpadsmit gadu.

"Ā, te tu esi!" Tomijs iesaucās. "Mans mazdēls." Viņš iesmējās un pagriezās pret Dreju. "Viņa tēvs dien vietējā bataljonā un atzīst par labāku, ka zēns dzīvo pie manis, nevis Nepālā. Tēvs apmeklē viņu, kad viņam ir atvaļinājums, kaut gan patiesībā tas notiek reti. Pašlaik viņš mēģina nokārtot nepievilcīgas, bet, bez šaubām, nelielas domstarpības Dien- vidāfrikā."

Kā Drejs vēlāk uzzināja, Tomija otrais vārds - "Divi" - bija britu pūļu sekas tikt galā ar mulsinošo vārdu vienādību to cilvēku vidū, kas sevi nosauca cilšu vārdā, pie kurām viņi piederēja (no šejienes Tomija, vecākā, uzvārds Limbu). Tā kā birokrātija nespēja atšķirt vienu Tomiju Limbu no otra, vismaz uz papīra, vārdu "Divi" izvēlējās "juniora" vietā.

Bet Tomijs Divi būtībā atšķīrās no sava vectēva. Viņš nesmaidīja. Viņš pat nesasveicinājās. Drejs sajuta viņa vienaldzību un, ļaunu nojautu pārņemts, brīnījās, kā viņi vispār satiks un ko šis drūmais zēns varēs viņam iemācīt.

Viņa bažas izgaisa pēc pusstundas. Kad pieaugušie viņus bija atstājuši vienus, viņi izgāja uz šauras, ļaužu pārpilnas ielas, kur teicamā angļu valodā Tomijs Divi viņam pateica, ka viņš Dreju apmācīs par kabatzagli.

Drejs nespēja pārvarēt pārsteigumu. "Bet tēvocis Rojs atdeva mani šeit tāpēc, ka banda, ar kuru es klaiņoju, to darīja. Viņš negribēja, lai es…"

"Nē." Tomijs Divi pacēla pirkstu kā burvis. "Ne jau kaut kādu kabatu. Manējo."

Dreja pārsteigums bija vēl lielāks.

"Bet vispirms," Tomijs Divi kustināja pirkstu uz priekšu un atpakaļ, "tev ir jāzina, kāda ir sajūta, kad to kāds izdara tev."

Šī mazā zēna izskats, ar kādu viņš pārņēma vadību, bija pārsteidzošs.

"Un vai tu esi tas, kas gatavojas to darīt?" Drejs vaicāja, šaubās saraukdams uzacis.

Tomijs Divi neatbildēja. Viņš tikai pamāja Drejam, lai tas viņam seko. Viņi nogriezās gar stūri, un no restorāna viņus vairs neredzēja. Mazāk pašpārliecināts, Drejs atradās vēl šaurākā ielā, kas bija pārblīvēta ar pārdevējiem, riteņbraucējiem, ratiņu stūmējiem un audekla nojumēm. Valdīja neticama balsu čala un visdažādākās smakas, galvenokārt sastāvējušas.

"Skaiti līdz desmit," Tomijs Divi pieprasīja. 'Tad ej pa šo ielu. Pēc trim kvartāliem man būs tavs kabatas portfelis." Viņš parādīja ar pirkstu uz Dreja kabatu.

Dreja apmulsums pārvērtās izbrīnā. "Trīs kvartālus, jā?" Viņš skatījās uz haotisko ielu. Pašpārliecināts viņš izņēma savu kabatas portfeli no aizmugures kabatas un iebāza šaurākā kabatā priekšpusē, tad apslēpa smīnu.

"Norunāts, sāc! Bet liekas, ka tas nav godīgi. Es domāju, vai man nav jāaizver acis, kamēr es skaitu. Lai dotu tev iespēju paslēpties."

"Kādēļ tu uztraucies?" Tikpat īgns kā vienmēr, Tomijs Divi aizgāja prom pa ielu.

Drejs skaitīja galvā. Viens, divi… Viņš redzēja, kā Tomijs pagāja garām mopēdam un rikšām. Trīs, četri, pieci…

Pēkšņi viņš sarauca pieri. Tomijs Divi bija pazudis. Drejs izslējās un skatījās. Kā viņš to bija izdarījis? Kā akmens, kas iekritis ūdenī, Tomijs Divi bija izgaisis murdošajā pūlī. Kad Drejs attapās no trika, kuram viņš tikko bija bijis liecinieks, viņš atjēdzās, ka atlikušo skaitīšanu līdz desmit jau sen vajadzēja pārtraukt.

Triks? Tiešām, tas tā bija bijis, Drejs nolēma. Triks. Plecus uzrāvis, sasparojies viņš sāka iet pa ielu. Bet, kad viņš pats bija iejucis pūlī, viņš saprata, ka tas ir sarežģītāk, nekā viņš sākumā bija iedomājies. Bija daudz izvēles variantu. Vispirms - vai viņam iet lēni vai ātri, būt piesardzīgam vai steigties? Tad vēl - vai viņam jāskatās apkārt, lai uzmanītos no Tomija Divi, vai arī jāskatās taisni uz priekšu, lai varētu izvairīties.

Kāds riteņbraucējs aizjoņoja garām tik tuvu, ka Drejs bija spiests atlēkt pa labi, uzgrūžoties virsū pavecākai ķīnietei, kas nesa veļas grozu. Viņa uzkliedza Drejam ķīniešu valodā kaut ko niknu, ko viņš nesaprata. Puiši ielas bandā bija labāk zinājuši viņa valodu nekā viņš. Varbūt tēvocim Rojam bija taisnība, kad viņš teica, ka skolai ir savas priekšrocības. Dzirdot sev aiz muguras kliedzienu, Drejs instinktīvi pagriezās, kaut gan nekad neuzzināja iemeslu. Viņš paklupa, aizķērās aiz plaisas bruģī un atsitās pret ratiņiem ar augļiem. Viņa krekla piedurkne samirka augļu sulā. Kad ratiņu stūmējs viņam uzbrēca, Drejs gandrīz apstājās, lai samaksātu, bet ja viņš izņems kabatas portfeli…

Tomijs Divi. Drejs, aizdomu pilns, pagriezās, juta vēderā trīsas un steidzās tālāk cauri pūlim. Ratiņu stūmējs vēl aizvien kliedza uz viņu. Bet drīz viņa balsi nomāca tirgotāju aicinošie saucieni nojumēs, kas rindojās gar ielas malu. Smaka pastiprinājās - veca eļļa, apdegusi gaļa, sapuvuši dārzeņi. Drej am kļu va nelabi.

Tomēr viņš steidzās tālāk. Viņam bijajādomā par savu kabatas portfeli. Spiežot roku uz nomierinošā izciļņa bikšu priekšējā kabatā, viņš sasniedza otru kvartālu. Tagad Drejs ievēroja, ka viņš saista uzmanību kā kaukāzietis blīvā austrumnieku pūlī. Viņš skatījās uz visām pusēm, meklējot kādu zīmi, kas liecinātu par Tomiju Divi, un iegāja pēdējā kvartālā.

Ātri ejot, viņš atvieglots nopūtās, kad priekšā ieraudzīja ņudzošas ielas galu un milzīgu izkārtni "Harija Hon- kongas bārs un restorāns". Viņš izmantoja izkārtni kā bāku, izvairījās no cilvēka bez kājām, kurš stūmās uz ratiņiem, un piepūtās no lepnuma, kad ieraudzīja Tomiju Divi, kas bija atslējies pret sienu zem izkārtnes. Pavīpsnājis viņš šķērsoja ņudzošo krustojumu un apstājās.

"Kas tur bija tik grūts?" Drejs nievājoši paraustīja plecus. "Man vajadzēja saderēt, ka es to izdarīšu."

"Ar ko tu samaksātu?"

Drejs uztraucies sniedzās pēc kabatas portfeļa priekšējā kabatā. "Saprotams, ar šo." Bet pat tad, kad viņš jau bija satvēris kabatas portfeli, viņš saprata, ka kaut kas nav kārtībā. To izņēmis, viņš nosarka. Kabatas portfelis bija netīrs, darināts no auduma. Viņam bija bijis pilnīgi jauns, no spīdīgas ādas. Un šis, kad viņš ieskatījās iekšpusē, bija tukšs. Viņš pavēra muti, bet nespēja pateikt ne vārda.

"Vai šis ir tas, kuru tu meklē?" Tomijs Divi pacēla roku, kuru bija turējis aiz muguras, un parādīja trofeju. "Es tev piekrītu. Mums vajadzēja saderēt." Bet šis zēns ar apaļo seju, ar spīdīgiem, melniem matiem, trīs collas mazāks par Dreju, kaut gan vecāks par viņu, nekā neizrādīja no sava triumfa - ne ar smīnu, ne uzpūtību, ne izsmieklu.

"Kā tu to izdarīji?"

"Visam atslēga ir uzmanības novēršana. Es sekoju tev pūlī Kad tu sašķaidīji ratiņstūmēja augļus, tu biji pārāk apjucis, lai pamanītu, ka es samainīju kabatas portfeļus.

Vienīgais, par ko tu rūpējies, bija tas, ka tu kabatā vēl varēji kaut ko sataustīt."

Drejs drūmi skatījās, nikns, ka viņš bija izmuļķots.

"Un tas ir viss? Tas ir viegli. Tagad, kad es zinu, kā tas ir, mani neviens vairs nepiemuļķos."

Tomijs Divi paraustīja plecus. "Paskatīsimies! Tev vēl atlikušas trīsdesmit minūtes no šīs mācību stundas. Vai pamēģināsim vēlreiz?"

Drejs satrūkās. Trīsdesmit minūtes atlikušas no stundas? Viņš bija uzskatījis, ka viņi abi spēlējas. Bet tagad viņš saprata, ka Tomijs Divi viņu māca par naudu.

"Vai mēģināsim vēlreiz?" Drejs vaicāja, aizskarts savās jūtās, bet gatavs atbildēt uz izaicinājumu. "Sasodīts, tev taisnība!"

"Un vai šoreiz tu vēlies saderēt?"

Drejs gandrīz pateica "jā", bet aizdomas viņu atturēja.

"Kā vēlies!" Tomijs Divi izslējās. "Es lieku priekšā izmantot tos pašus trīs kvartālus, bet šoreiz uz otru pusi, virzoties uz mūsu-izejas punktu."

Dreja plaukstas svīda. Ieliekot savu paša kabatas portfeli kabatā, viņš vēroja, kā Tomijs Divi atkal kā burvis pazūd pūlī.

Un divus kvartālus tālāk, kad Drejs iebāza roku kabatā, lai pārliecinātos, viņš skaidri saprata, ka tas kabatas portfelis, kuru viņš satvēra, nebija viņa. Viņš nolamājās.

Kā iepriekš, Tomijs Divi bija atslējies pret sienu trešā kvartāla galā, rādot Drejam viņa kabatas portfeli.

Nākamajā pēcpusdienā pēc stundām Drejs mēģināja atkal. Rezultāti bija tādi paši.

Arī nākamajā pēcpusdienā. Un vēl nākamajā.

Bet katru reizi Tomijs Divi deva Drejam kādu padomu.

"Lai izvairītos no uzbrukuma, tev nav uz to jāizaicina. Tev jākļūst neredzamam."

"Tev viegli runāt. Tu esi austrumnieks. Tu te iederies."

"Nav taisnība. Tev, amerikānim, bez šaubām, visi austrumnieki liekas vienādi. Bet ķīnietis ievēro nepālieti, kā, piemēram, mani, tāpat kā tevi. Vai arī vajadzētu ievērot."

Drejs bija samulsis. "Vai arī vajadzētu? Tu domā, ka tu to nedari?"

"Es pārvietojos ielas ritmā. Es nevienam neskatos acīs. Es nekad nepalieku nevienā vietā tik ilgi, lai mani ievērotu. Es saņemos."

"Vai tā?" Drejs mēģināja savilkt stingrāk savu ķermeni, ieņemot tik smieklīgu pozu, ka Tomijs Divi atļāvās pasmieties.

"Nē. Ak Dievs, saprotams, ka ne! Kādas tev savādas iedomas! Tas nozīmē, ka es sasprindzinu savas domas. Domās es piespiežu sevi," viņš meklēja vārdus, "aiziet no šejienes."

Drejs pakratīja galvu.

"Nāks laiks, un tu iemācīsies. Un vēl kas. Neļauj nekad, nekad novērst savu uzmanību. Lai nekas nemulsina tevi un netraucē koncentrēties. Arī tagad ne, kad mēs mācāmies. Jebkurā laikā. Visur."

"Par šo puisi apgalvo, ka viņam esot četrpadsmit gadu," Drejs nodomāja. "Nekādā ziņā. Tikai tāpēc, ka viņš ir maza auguma, viņš uzskata, ka var melot par savu vecumu. Viņam ir vismaz divdesmit. Kļūt neredzamam. Kustēties kopā ar pūli. Neļaut nevienam novērst uzmanību." Drejs mēģināja atkal.

Un atkal. Līdz kādā pēcpusdienā, kad Drejs gāja pa citu ielu, tuvodamies Tomijam Divi, kurš, kā parasti, bija atslējies pret sienu, viņš iebāza roku kabatā, juzdams riebumu pret kārtējo neveiksmi, un stīvi skatījās uz kabatas portfeli, kuru bija izvilcis. Savu kabatas portfeli. "Tu ļāvi man uzvarēt."

Tomijs Divi rāmi pakratīja galvu. "Es nekad nevienam neļauju uzvarēt. Tu darīji, kā es tevi biju mācījis. Tu nereaģēji uz ubagu, kurš prasīja naudu. Tu nepaskatījies uz papagaiļiem, kas bija pārdošanā tai nojumē. Bez tam tu neizrādīji nekādu interesi par dārzeņu vezumu, kas apgāzās, bet apgāji tam apkārt, pat nepaskatoties uz pipariem zem kājām. Man nebija iespējams tevi piemānīt."

No lepnuma Dreja sirds sita ātrāk. "Tad es…"

"Vienreiz izdarīji. Viens nav likums. Vai esi gatavs mēģināt vēlreiz?"

Nākamo reizi Drejs atkal parādīja savu kabatas portfeli.

Bet Tomijs Divi viņu neapsveica. Jaunais, bet vecīgais nepālietis uzskatīja kā pašu par sevi saprotamu, ka veiksme jau pati ir apbalvojums. "Tagad mēs sāksim grūtāko daļu."

"Grūtāko?" Drejam saplaka drosme.

"Tu esi pierādījis, ka es nevaru nozagt tev kabatas portfeli. Vai ir iespējams, ka tu nozodz manu?"

Drejs pamīņājās. "Pamēģināsim."

Drejs slīdēja cauri pūlim, manīdamies no aizmugures, redzot iespēju, traukdamies uz priekšu, sniedzoties… Tomijs satvēra viņa roku.

"Es katru mirkli jūtu, kur tu esi. Tu nekļuvi neredzams. Mēģini vēlreiz!"

Tad: "Ļauj, lai pūlis tevi iesūc!"

Tad: "Paredzi, kas varētu novērst manu uzmanību!"

"Nekas nenovērsīs tavu uzmanību."

"Tad tā ir tava problēma, kas jārisina."

Trīs dienas vēlāk Drejs stāvēja, atslējies pret sienu ielas galā. Kad Tomijs Divi ieraudzīja viņa pozu, viņa acis saprotoši iezibējās. Iebāzis roku kabatā, viņš izvilka svešu kabatas portfeli.

"Kad apelsīns trāpīja man pa plecu?" Tomijs vaicāja.

"Es samaksāju zēnam, lai viņš tev iemet."

"Cik muļķīgi! Es pagriezos uz to pusi, jo biju pārliecināts, ka tu to sviedi."

"Bet es biju aiz tevis."

"Lieliski!" Tomijs Divi smējās. "Ak Dievs! Kāds joks!"

"Bet vai tu kaut ko neesi aizmirsis?"

Tomijs izskatījās samulsis. Pēkšņi viņš saprata un paraustīja plecus. "Saprotams!" Bez mazākās neapmierinātības viņš iedeva Drejam amerikāņu dolāru.

Tāpēc ka šoreiz Drejs bija nolēmis saderēt.

3

Iedams pa Divpadsmito ielu un sākdams novērot sarkanbrūnā smilšakmens ēku trīs kvartālus tālāk, Drejs atskārta, ka viņš domā par Tomiju Divi. Viņš Tomiju vairs nesatika pēc tam, kad mācības beidzās, bet Tomijs un viņa mācību stundas bija dzīvas Dreja atmiņā. Viņš zināja, ka Tomijs izskatītos īgnāks nekā parasti un vēl bargāk norātu, ja viņš būtu bijis kaut kur tuvumā un uzzinātu, ka Drejs atļāvies novērst savu uzmanību - kaut ari tikai uz mirkli.

Saplūsti ar ielu! Uzmundrini sevi! Padari sevi neredzamu! Koncentrējies! Drejs paklausīja klusajai balsij ar tīro britu akcentu un zināja, ka viss būs kārtībā. Koncentrējies viņš pagāja garām pirmajam kvartālam, šķērsoja trokšņainu krustojumu un tuvojās otrajam kvartālam.

Bet viņš nedomāja iet tālāk par šī kvartāla vidu. Viņa taktikai bija vajadzīga pacietība; lai izpētītu apkārtni, vajadzēja virzīties vairākas reizes no dažādām pusēm, pamazām sašaurinot pētāmo platību. Pārliecināts, ka viņš sev nepiesaista uzmanību, Drejs pusceļā šķērsoja ielu otrajā kvartālā un atgriezās pa to ceļu, pa kuru bija nācis. Krustojumā viņš pagriezās uz dienvidiem, gāja uz Desmito ielu, gāja pa to virzienā, kas paralēls sarkanbrūnajai ēkai, un beidzot pagriezās uz ziemeļiem, atgriežoties Divpadsmitajā ielā. Tagad viņš atkal bija trīs kvartālu attālumā no sarkanbrūnās ēkas, bet šoreiz viņš tuvojās no pretējās puses. Kā pirms tam, saplūdis ar ielas ritmu, izpētot ikvienu sīkumu priekšā, viņš sāka izlūkošanu. Kad Drejs sasniedza otrā kvartāla vidu, viņš atkal šķērsoja ielu un atgriezās.

"Viss kārtībā," viņš domāja, "esmu sašaurinājis apjomu, un līdz šim viss šķiet jauki, precīzāk, tāpēc ka man vēl nav uzbrukuši. Ja māju novēro, detektīvi atrodas pusotra kvartāla attālumā katrā pusē."

Viņš skaidri zināja, ko meklēt. Vispirms automašīnu.

Vajadzēja pieņemt, ja novērojamais atstāj novērošanas rajonu, viņš vai viņa paņems taksometru. Un tas nozīmēja, ka vajadzīga mašīna, lai varētu sekot. Bet autostāvvietu problēma pilsētā ir nopietna, tātad, ja jūs esat atradis vietu, kur apstāties, jūs neuzdrošināties to pazaudēt. Un vēl vairāk, jums jāatrodas mašīnas tuvumā, ja novērojamais ātri dodas prom. Divi cilvēki stāvošā mašīnā piesaistītu uzmanību, tādēļ parasti viens paliek mašīnā, bet otrs atrod piemērotu vietu tuvējā ēkā.

Šai taktikai bija variācijas, un Drejs pieļāva tās visas: mašīna ar atvērtu motora pārsegu un kāds, kas to remontē, furgons ar pārāk daudzām antenām, vīrs, kas uz stūra uzstādīja stendu ar lietussargiem.

Bet viņš jau bija ieraudzījis to, ko gribēja zināt. Sarkanbrūnā kvartāla rietumu malā tumši zilā (likums bija nekad neizmantot spilgtas krāsas) automašīnā sēdēja vīrs, kas vairāk interesējās par sarkanbrūno ēku nekā par cieši pieguļošā ādas kostīmā tērpušos platīnblondu dāmu, kura, pastaigājoties ar suni, pagāja viņam garām.

"Saplūsti ar ielas ritmu, zēn!" Drejs domāja. "Ja apstākļi to prasa, izliecies izklaidīgs, pat ja tu tāds neesi."

Drejs nebija pārliecināts, kur atradās otrs novērotājs. Īstenībā viņš pieļāva, ka tuvumā vajadzētu būt diviem - vienam, kas bija pie sarkanbrūnās ēkas, un otram, kas iekāptu mašīnā un sekotu mērķim.

"Viņu galvenais nolūks nav izsekot Hārdestijus," Drejs sev atgādināja. Sarkanbrūnā ēka bija tikai ēsma. Es esmu iemesls tam, ka detektīvi ir šeit, un viņi sekos Arlēnei un Džei- kam tikai tāpēc, ka es varētu mēģināt nodibināt kontaktus ar viņiem citā vietā, nevis sarkanbrūnajā ēkā.

"Jauki," viņš domāja. Nekādu problēmu. Noteicis tuvāko drošo attālumu no sarkanbrūnās ēkas, viņš steidzās atpakaļ uz to vietu, kur bija atstājis motociklu Vašingtona laukuma tuvumā. Viņš atslēdza ķēdi, ar kuru to bija pieslēdzis pie metāla žoga, nospieda starteri un brauca atpakaļ uz Divpadsmito ielu. Viņš apstājās starp divām mašīnām trīs ceturtdaļas kvartāla attālumā no detektīva, kas sēdēja mašīnā, nospieda bremzi, atgāzās mīkstajā sēdeklī un, priekšējās mašīnas aizsegts, sāka gaidīt.

4

Trīs stundas.

Drīz pēc četriem pēcpusdienā, kad sāka smidzināt, viņš ieraudzīja sievieti, kas iznāca no sarkanbrūnās ēkas divu kvartālu attālumā. Pat no šī attaluma, kaut arī viņas siluets bija tik mazs, it kā Drejs skatītos tālskatī no otra gala, Drejs viņu pazina.

Arlēne. Viņa kakls izžuva, un viņam kļuva grūti elpot. Drejs bija domājis, ka ir sagatavojies triecienam atkal redzēt viņu, bet aizturētās emocijas, kuras viņš bija sešus gadus apspiedis, uzbruka viņam pēkšņi. Mīlestība pret viņu atgriezās kā ar grūdienu. Sporta treniņi, sevišķi alpīnismā, bija devuši viņai īpatnēju, juteklisku gaitu, enerģisku, bet bez liekām kustībām. Viņas soļi bija atsperīgi un stingri. Disciplinēta graciozitāte. Drejs atcerējās viņas ķermeņa pieskārienu un viņas balss skaņu, un ilgojās atkal pieskarties viņai un dzirdēt viņas balsi.

Viņas apģērbs atklāja viņas raksturu. Viņa gandrīz nekad neģērbās tradicionāli - viņa deva priekšroku sporta kurpēm vai tūristu zābakiem, džinsiem, biezam svīterim, kokvilnas žaketei. Viņa nēsāja nevis somu, bet nelielu, plecā pakārtu neilona tarbu. Viņa gāja uz pretējo ielas pusi, nepievēršot uzmanību sīkajaln lietum, kas lija uz viņas kastaņbrūnajiem matiem.

Ar aizžņaugtu kaklu, pēkšņām asarām acīs, viņš iedarbināja motociklu, bet neizkustējās aiz mašīnas, kura viņu aizsedza. Kad Arlēne bija gandrīz sasniegusi sava kvartāla tālāko malu, kāds klaidonis piecēlās no kāpnēm sarkanbrūnās ēkas pretējā pusē. Pagājis garām dzelzs margām, viņš pagriezās pret Dreju un šķērsoja ielu uz novērotāja mašīnas pusi. Klaidonis iemetās mašīnas aizmugures sēdeklī un nespēja vēl aizvērt durvis, kad šoferis ar rāvienu steidzās sasniegt stūri, aiz kura pagriezās Arlēne.

Drejs pavīpsnāja, viņa pieņēmums bija pareizs. Kaut kur tajā kvartālā tika atstāts vēl viens detektīvs. Pa to laiku sekotāju mašīna pagūs sasniegt to stūri, lai redzētu, vai Arlēne ir palikusi uz prospekta vai iegājusi kādā veikalā, vai paņēmusi taksometru.

Drejs sāka braukt, bet viņš nedrīkstēja sekot pa Divpadsmito ielu, kur viņu varēja ieraudzīt trešais detektīvs. Tādēļ viņš izvairījās no tā kvartāla, krustojumā pirms tā pagriežoties pa labi un braucot uz ziemeļiem paralēli Arlēnei. Viņš pagriezās pa labi uz Trīspadsmito ielu un, cerēdams viņu panākt, steidzās uz prospekta nākamo stūri, kurā bija iegriezusies Arlēne.

Drejs neredzēja viņu. Bet viņš redzēja sekotāju tumši zilo mašīnu. Braucot ap stūri, abi vīri, kas bija iekšā, skatījās uz priekšu. Drejs būtu gribējis zināt, kā labā viņi strādāja. "Skalpeļa"?

Sasniedzis krustojumu, Drejs palūkojās uz prospekta vienu un otru pusi. Arlēnes nebija. Viņš valdīja savu nepacietību pietiekoši ilgi, lai ļautu pabraukt garām vairākām mašīnām, un tikai tad iekļāvās transporta plūsmā aiz sekotāju mašīnas, kura acīmredzot paturēja Arlēni acīs. Viņš pieņēma, ka, sasniegusi prospektu, Arlēne bija iekāpusi taksometrā. Ja tas bija tā, tad viņas izvēle Dreju pārsteidza, tāpēc ka uz turieni, kur viņai bija jāiet, gandrīz vienmēr viņa gāja kājām, pat ja galamērķis bija tālu.

Beidzot sekotāju mašīna bija viņam priekšā, un tas nozīmēja tikpat daudz, it kā viņš redzētu Arlēni. Dažas mašīnas, kas bija starp sekotājiem un viņu pašu, garantēja, ka viņi Dreju nepamanīs, ja paskatīsies atpakaļ. Sīkā smidzināšana, kas tagad bija pārvērtusies spēcīgā lietū, ari radīja aizsegu, kaut gan aukstā lietus lāses, kas tecēja pa seju, piespieda viņu bieži mirkšķināt acis.

Lai nebūtu jāmirkšķina, viņš atcerējās paņēmienu, ko bija iemācījies paukošanas stundās Klinšu kalnu industriālajā koledžā. Tā mērķis bija piespiest sevi pierast pie rapiera nāvējošās smailes, kas tika mērķēta viņa neaizsargātajās acīs, un viņš iemācījās apspiest plakstiņu instinktīvu kustību.

Dažiem studentiem tas neizdevās: viņi vairs skolā nemācījās.

Cauri stiprajam lietum, kas bija samērcējis viņa vilnas cimdus un sakrājies aiz žaketes apkakles, viņš sekoja zilajai mašīnai. Viņš iebrauca Manhatanas centrā un iegriezās Piecdesmitajā ielā.

Viņš piebremzējamo to pašu darīja arī sekotāju mašīna. Acumirklī viņš saprata, kāpēc. Priekšā, pietiekami tuvu, lai atšķirtu viņas kastaņbrūno matu spīdumu, viņas veselīgās ādas mirdzumu, viņš redzēja, ka Arlēne izkāpj no taksometra, kas bija apstājies ietves malā. Viņš juta, kā joņo sirds. Arlēnei nekad nebija vajadzīgs krāsoties - saule un vējš vienmēr bija viņai dāvājuši pietiekoši spilgtas krāsas. Viņas piere, vai- gukauli un zods bija proporcionāli, viņas vaibsti - smalki. Bet viņa nebija porcelāna lelle. Kaut gan viņai bija stūrains stāvs, viņas gurni, viduklis un krūtis bija līdzīgas jebkuras aktrises augumam, viņa bija muskuļaina, nepavisam ne ļengana.

Sekotāju mašīna apstājās. Vīrs noplukušajās klaidoņa drēbēs pārvietojās no aizmugures sēdekļa uz priekšu un nosēdās pie stūres. Šoferis, kas bija labi ģērbies, izkāpa, lai sekotu Arlēnei. Tā kā aiz muguras atskanēja auto signāli, šofera aizvietotājs reaģēja uz tiem, pabraucot uz priekšu. Drejs saprata viņa problēmu. Kur varēja šis jaunais šoferis atrast stāvvietu Manhatanas centrā? Ja tikai viņš nepiestājas blakus kādai stāvošai automašīnai, riskējot saņemt sodu no policista, viņam atkal un atkal bija jābrauc apkārt kvartālam, līdz parādīsies viņa pārinieks.

Drejs uzreiz pamanīja, ka cilvēks, kas sekoja Arlēnei, bija uzlicis galvā mazas radio austiņas. No tām uz viņa žaketes iekškabatu stiepās vads.

Kad Drejs bija atgriezies Bostonā, ejot pa aleju, viņš bija pārsteigts, redzot pusaudžus un pat pieaugušos nēsājam līdzīgas austiņas. Reizēm viņš dzirdēja klusinātu mūziku, kas plūda no tām. Viņš aizgāja uz mūzikas veikalu un uzzināja, ka austiņas lieto, klausoties radio un magnetofonu. Vīram, kurš sekoja Arlēnei, nebija Volkmana firmas austiņas, kaut ari tās izskatījās līdzīgas un nepiesaistīja uzmanību. Nē, viņš un sekotāju mašīnas vadītājs uzturēja kontaktu ar mazu, noslēptu radioraidītāju, klaidonis varēja braukt apkārt kvartālam visu atlikušo pēcpusdienu un tomēr zināt, kad un kur uzņemt savu pārinieku. Kaut gan pulkstenis bija tikai puspie- ci, apmācies laiks padarīja pēcpusdienu krēslainu. Drejs novietoja motociklu pie ietves malas, riskēdams saņemt soda talonu. Garāmbraucošie transporta līdzekļi viņu neievēroja. Savukārt viņš neievēroja auksto lietu un skatījās piecdesmit jardu uz priekšu, garām labi ģērbtajam vīram ar austiņām, un redzēja, ka Arlēne iegāja veikalā.

Drejs bija uzminējis, kur viņa iet, tikko viņa bija izkāpusi no taksometra. Skatlogi veikalā, kurā viņa iegāja, bija pilni ar sporta inventāru, kas galvenokārt bija paredzēts alpīnistiem. Satītas vieglas, savītas neilona virves, simt piecdesmit pēdu garas, kuras, kā viņš zināja, varēja noturēt četrtūkstoš mārciņu smagumu, kāpšļi un kāpšļu āmuri, neilona siksnas, kalnu mugursomas, ledus cirvji, alpīnistu zābaki. Veikalā pārdeva arī parastās sporta preces, bet par tā specializāciju zināja visi ziemeļaustrumu alpīnisti. Arī Drejs pats šeit bija bijis vairākas reizes kopā ar Arlēni un Džeiku.

Stikla virpuļdurvis aizvērās aiz viņas. Vīrs ar austiņām lēnām virzījās pa ietvi tuvu pie ēkām, tad ieraudzīja spraugu transporta plūsmā, šķērsoja ielu un apstājās zem audekla nojumes, no kurienes caur logu viņš varēja redzēt veikala iekšpusi, pats palikdams neievērots.

"Bet, ja viņš paskatīsies uz šo pusi, viņš var mani ieraudzīt," Drejs domāja.

Tumši zilajai mašīnai bija drīz jāparādās no blakus kvartāla. Drejs uzcēla motociklu uz ietves, apgrieza to un veda atpakaļ uz krustojumu. Viņš šķērsoja prospektu un aizveda to pietiekoši tālu, lai būtu drošs, ka klaidonis, kas brauca ar tumši zilo mašīnu, neredzētu viņu, kad parādīsies no otra kvartāla.

Kaut ari lija lietus un Drejs atradās visai tālu, viņš varēja saskatīt cilvēku, kas vēroja veikalu, un ieraudzīt Arlēni, kad vina iznāks no tā.

Pēc divdesmit minūtēm viņa iznāca, nesot trīs saiņus. Viņas veiksme bija pārsteidzoša. Viņa tūliņ paņēma taksometru.

Bet sekotājiem arī veicās - tumši zilā mašīna pagriezās ap stūri tieši tad, kad viņas taksometrs sāka braukt. Kad novērotājs ielēca mašīnas aizmugurē, klaidonis turpināja ceļu, nepārtraucot sekošanu.

Taču Dreja veiksme viņu pievīla.

Viņš nostūma motociklu no ietves uz braucamo daļu, nospieda starteri, bet transporta plūsma viņu aizturēja, arī luksofors bija pret viņu. Kad sarkanā gaisma pārvērtās par zaļo, viņi bija izzuduši.

5

Vīrs aiz letes izskatījās pēc šveicieša - liela auguma, robusts, zilacains, blonds. Mazliet pāri trīsdesmit, Drejs minēja, un ar teicamu figūru, platu muguru, muskuļotām rokām un krūtīm. Ar platu smaidu viņš pagriezās no plaukta, uz kura lika saritinātās virves, kad stikla virpuļdurvis nošķindēja aiz Dreja.

Viņa akcents bija tuvāks Bronksai nekā Šveicei. "Ellīga diena, vai ne? Laimīgs, ka neesi uz kādas kraujas šādā laikā." Viņš pamāja uz lietusgāzi ārpusē. "Vai vēlaties tasi kafijas? Jūsu drēbes ir slapjas, izskatās, ka viegli varat saaukstēties."

Drejs atbildēja ar smaidu. "Kafiju? Gribētu gan. Bet es mazliet steidzos."

"Bez kofeīna?"

Drejs bija izbrīnījies par to, ko viņš runā. Kafija bez kofeīna? Kas tas ir?

"Nē. Bet es pateicos. Biju veikalā pāri ielai un gadījās, ka pamanīju sievieti, kas ienāca šeit. Izskatīga, sportiska tipa, ar kastaņbrūniem matiem, somas vietā tarba. Viņa izskatījās līdzīga kādai manai draudzenei, Arlēnei Hārdestijai."

"Tiešām - tā bija vina! Vina un viņas brālis daudz ko pērk pie mums."

"Lāga vecais Džeiks! Es domāju, ka varētu ienākt sasveicināties. Bet man bija dažas darīšanas. Kā es saprotu, tad viņa ir aizgājusi."

"Pirms desmit minūtēm."

Drejs izlikās, ka ir sarūgtināts. "Ir tāda sajūta, it kā būtu norāvies kāpslis. Es viņu neesmu redzējis tik ilgi, ka būtu viņa jāapciemo."

"Norāvies kāpslis?" Vīra acis iemirdzējās. "Jūs esat alpīnists?"

"Pēdējā laikā man nav bijis daudz laika, bet esmu daudz kāpis. Ar Džeiku un Arlēni, patiesību sakot. Varbūt vajadzētu pavaicāt viņiem, vai abiem drīz negribētos izbraukt kalnos?"

"Ātrāk, nekā jūs domājat. Jums labāk tūliņ jāsazinās ar Arlēni. Tādēļ viņa bija šeit. Atjaunot nonēsāto aprīkojumu. Viņa izbrauc rīt. īstenībā jūs viņai izdarītu pakalpojumu, ja pieteiktos braukt līdzi."

"Kāpēc tā?"

"Tāpēc, ka viņa braucot viena, tā viņa teica. Es nezinu, cik stingri jūs ievērojat noteikumus, bet pat augstas klases alpīnistiem mēs neiesākām kāpt vieniem. Tas nav pareizi. Nu saprotams, viņa zina, ko dara, bet ja nu notiek nelaimes gadījums? Un kalns, kurā viņa grib kāpt, nav nekāds lēzenais."

"Kurš tas ir?"

"Sātana Rags. Tas ir Pensilvānijā."

"Pokonu kalnos."

"Jūs zināt?"

"Es tur esmu vairākas reizes bijis kopā ar Arlēni un Džeiku. Arlēne mēdza teikt, ka Sātana Rags iedarbojas labāk nekā aspirīns, lai dziedētu galvassāpes. Kad viņa raizējās, viņa mēdza kāpt tajā, izmantojot to kā terapiju."

"Nu, es arī esmu tajā kāpis, un ticiet man, tas man sagādāja tikai galvassāpes. Jūs esat tur bijis, tādēļ jūs zināt, ka tas nav tas, kurā jūs mēģināt kāpt viens. Tas mālainais iezis. Katru reizi, kad kādā pārkarē to satveru, es atkal sāku ticēt Dievam, baidoties, ka klintsgabals varētu palikt man rokā."

Drejs pavīpsnāja. "Dievam? Es pazīstu šo sajūtu."

"Tad atrunājiet viņu, labi? Vai, ja tas neizdodas, piesakieties braukt līdzi."

"Es negribētu viņai darīt pāri." Drejs izlikās, ka pārdomā. "Bet kāda velna pēc! Pēdējā laikā esmu ļoti smagi strādājis. Labi, jūs mani pārliecinājāt. Bet, ja es domāju rīt kāpt kalnos, man vajadzētu iegādāties kaut ko no aprīkojuma. Viss, ko es lietoju, ir vasarnīcā."

Pārdevēja acis kļuva vēl spožākas. Tā kā tuvojās veikala slēgšanas laiks, viņš droši vien nebija cerējis vairs neko pārdot.

"Sāksim ar zābakiem."

Agrā rīta miglas apņemts, Drejs gāja lejā pa mitru kalna nogāzi. Kritušās lapas un zeme zem viņa kājām bija slapjuma piesūkušies. Apejot divus lielus akmeņus, viņš sasniedza strautu. Saule pacēlās virs nogāzes viņa priekšā, mazliet izgaiņājot miglu, un ļāva sev apkārt labāk saskatīt kritušos stumbrus un zarus. Viņš izvēlējās vienu - desmit pēdas garu un desmit collas resnu, kas bija mazāk satrunējis nekā pārējie, - aiznesa to uz strautu un pārmeta uz otru krastu. Ar saritinātu virvi un neilona siksnām pār plecu viņš devās pāri strautam, nedaudz izstiepis rokas, lai noturētu līdzsvaru, un klausoties, kā zem viņa čīkst kārts.

Otrā pusē viņš sāka rāpties pa nogāzi uz augšu, viņa nāsis izpletās, ieelpojot kodīgā smilšmāla kūdraino smaržu, un, nonācis virsotnē, viņš apstājās. Viņam bija vajadzīga pusstunda, lai nonāktu šeit, neejot pusjūdzi cauri biezajam mežam. Viņa motocikls bija noslēpts krūmos pie divjoslu ceļa, kas veda uz grantēto stāvvietu, no kurienes tūristi un alpīnisti parasti sāka ekspedīcijas. Ņujorkā viņš bija pārnakšņojis kādā patversmē, piedāvādams dežurējošam garīdzniekam nomazgāt traukus, pretī saņemot ēdienu un gultu. Un tagad pēc divu stundu brauciena viņš priecājās par kustību, sajūtot atvieglojumu saspringtajos muskuļos, klusumu pēc motora vibrējošās rēkoņas.

Kad saule pacēlās augstāk un migla izklīda, cauri nīkulīgam krūmājam viņš priekšā ieraudzīja savu galamērķi un skatījās augšup un augšup uz pelēko konusu, kuru sauca par Sātana Ragu. Tālākajā malā tas atradās trīsdesmit pēdas no blakus klints, ar kuru to kādreiz bija savienojis dabisks akmens tilts, kas sabruka piecdesmitajos gados. Tas, kā Rags bija atdalīts no otras smailes, bija dramatisks pierādījums tam, cik trauslas šeit klintis. Un, spriežot no kritušo akmeņu kaudzes pakājē, Drejs saprata, ka Rags kādu dienu sadrups, kā tas bija noticis ar tiltu.

Tomēr pašlaik tas neskaidri iezīmējās tālumā, iespaidīgs - aicinošs? - un pusapaļajā ieplakā no vēja erozijas to pasargāja kraujas.

Drejs virzījās cauri krūmājam, šķērsoja laukumu ar nokaltušām, brūnām papardēm un garām smilgām, kas jau bija izkaisījušas sēklas, juzdams, kā mitrums zem bikšu starām saldē ādu. Viņš uzmanīgi lika kājas uz klints gabaliem, kas pacēlās pret Ragu, baidīdamies, ka tie varētu nobrukt zem viņa un viņš varētu sastiept potīti.

Klusums ieplakā bija dīvains, kraujas viņam apkārt pastiprināja un izcēla viņa soļu uzbāzīgo čirkstoņu, Pēkšņi, kad viņš paspēra piesardzīgu soli, viņš aiz sevis izdzirdēja lūstam zarus.

Uztraucies viņš pagriezās ar instinktīvi izrautu mauzeri rokā un tēmēja… kur? Lūšana turpinājās un tuvojās.

Tuvākā paslēptuve bija trīsdesmit jardu tālāk, atpakaļ mežā, bet kāda bija garantija, ka krūmos, kurus viņš izvēlējās, jau kāds nebija?

Pa labi!

Tur. Zari pašķīrās. Krūmi sakustējās.

Viņš pamirkšķināja acis.

Trīs brieži ar baltiem plankumiem, divas mātītes un buks, iznāca paparžu un zāles laukumiņā, un buka ragi atgādināja bezlapu zarus viņam aiz muguras. Drejs ieraudzīja šausmas viņu acīs, izbailes, kas uz mirkli bija viņus sastindzinājušas, padarījušas nekustīgus kā uz fotogrāfijas.

Mirklis izgaisa. Brieži iztrūkās, pagrieza savas baltās pēcpuses un iedrāzās atpakaļ mežā, viņu aulekši aizskanēja kā dārdoša lavīna. Tad samazinājās. Kļuva klusāks.

Ieplakā atkal iestājās klusums.

Dziļi ievilcis elpu un iebāzis atpakaļ mauzeri, Drejs turpināja savu piesardzīgo iešanu cauri atlūzām.

7

Nonācis Raga pakājē, viņš tikai reizi paskatījās uz augšu. Likums aizliedza skatīties uz augšu un skatīties uz leju. Skaties tikai uz virsmu savā acu priekšā! Bet viņš nespēja nejūsmot par šī baismīgā veidojuma varenību.

Nostiprinājis ap pleciem virvi un neilona siksnas, viņš vēroja mānīgi vieglo uzdevumu. Lai gan klints slējās gandrīz vertikāli uz augšu, ieliecoties uz iekšu pie virsotnes, tās virsma bija nelīdzena, un nebija nekādas problēmas nostiprināt kāju un roku atbalstus.

Tas nozīmē, līdz tam laikam, kamēr tu sāc kāpt, un tad tu aptver, ka klints var nolūzt tikpat viegli kā kartupeļu čipsi. Neviens tvēriens nebija drošs. Katru reizi, kad tu mēģināji atslābināties uz kādas dzegas vai satvert izcilni, tas bija jāpārbauda un vēlreiz jāpārbauda, lēni pastiprinot spiedienu, un nekad nevarēja būt pārliecināts, ka tas izturēs. Tikai paši kvalificētākie, pārliecinātākie un pārdrošie alpīnisti varēja mēģināt kāpt Ragā. Gribēja kāpt Ragā. Divi simti pēdu līdz virsotnei - tikai. Bet kāpšana varēja ilgt pat divas stundas. Simt divdesmit nervi - sasprindzināti līdz pārtrūkšanai. Tūkstošiem lēmumu, no kuriem sažņaudzās kuņģis un sviedri tecēja pār pieri. Viņš saprata, kāpēc Arlēnei vajadzēja kāpt Ragā, kad viņai gribējās izvēdināt galvu. Kad tu kāp Ragā, tu ne par ko citu nevari domāt kā tikai par to.

Bet kādēļ viņa bija tik uztraukta, ka viņai bija nepieciešama šī klints terapija?

Viņš izslēdza šo domu. Rags bija jebkura eksistenciālista mērķis. Nekāda izklaidība. Tikai degoša, tūlītēja izvēle. Nekas pirms tās, un nekas pēc tam.

Pretēji amatiera paņēmienam jums nevajag cieši spiesties pie klints. Pie tās nevajag turēties, lai drošības dēļ atbalstītos. īstais ceļš, kā kāpt, kā palikt dzīvam, bija - atliekties no tās. Tāds stāvoklis deva labāku priekšstatu par to, kur tālāk atbalstīt rokas un kājas. Tas ari atļāva izstiept rokas un kājas, tādējādi tās atpūtinot. Kāpjot uz augšu un ar lielu uzmanību izvēloties atbalstus, Drejs atcerējās no-slēpumu, kuru viņam bija iemācījusi Arlēne. Noslēpumu, kas tagad derēja daudzām lietām, kad viņš par to domāja. Karājies vaļīgi!

Nemiers iezagās sirdī. Viņš jutās gan pacilāts, gan nobijies. Drīz viņš atkal ieraudzīs Arlēni.

8

Raga virsotnē auga nīkulīgi krūmi, pašlaik kaili, bet samudžināti un pietiekoši biezi, lai dotu Drejam patvērumu. Pārrāpies pāri klints pārkarei, viņš piespieda sevi pagaidīt, un tikai tad, kad bija pārrāpojis piecu pēdu platam klajumam, viņš atļāvās atslābināties biežņas dziļumā. Saule bija virs viņa, bet, kaut gan tā spīdēja skaidrās, zilās debesīs, tā deva maz siltuma. Sviedri, kurus pirms tam sasildīja piepūle, kļuva auksti. Viņš trīcēja, sniedzoties kabatā pēc saulespuķu sēklām, žāvētiem augļiem un šokolādes tāfelītes.

Lēni košļājot, viņš no jostas zem sporta jakas atāķēja blašķi un norija malku remdena ūdens. Drīz viņa spēki atgriezās. Krūmu klātā Raga virsotnes diametrs bija apmēram četrdesmit pēdu, pilnīgi pietiekošs laukums, kur viņš varēja manevrēt, ja tas būtu vajadzīgs. Viņš salieca savas pie klintīm nobrāztās rokas, atvieglojot sāpes, un koncentrēja uzmanību uz vienīgo ieeju ieplakā, koku puduri, caur kuru viņš bija nācis. Atrazdamies augstu virs koku galotnēm, viņa novērošanas punkts lika viņam justies mazam. Viņš noskaitīja pateicības lūgšanu par Dieva varenību.

Nogūlies uz vēdera, lai mēģinātu atslābināties, viņš gaidīja. Atskatoties pagātnē, lēmumi, kurus viņš bija pieņēmis, likās loģiski. Ja viņš būtu palicis Ņujorkā, viņš varētu gaidīt vairākas dienas, pirms rastos izdevība nodot Arlēnei ziņu, neiztraucējot sekotājus. Un, jo ilgāk viņš sekoja detektīviem, kad tie savukārt sekoja Arlēnei, jo lielāks bija risks, ka tie ieraudzīs vinu.

Zinot Arlēnes galamērķi un šādā veidā ierodoties šeit pirms viņas, Drejs jutās drošs. Galu galā, kaut arī detektīvi neapšaubāmi ir sekojuši viņai uz Ragu, viņi neuzdrošināsies kāpt augšā, lai uzzinātu, ko viņa dara virsotnē. Protams, viņiem varēja likties vilinoši uzkāpt blakus klintī un vērot no turienes, bet priekšrocība bija tā, ka viņi nepazina apkārtni un nebija pieredzējuši alpīnisti. Galvenais iemesls, kādēļ viņš nedomāja, ka sekotāji varētu viņu vērot no blakus klints, bija tas, ka viņiem vajadzētu ilgu laiku, lai tajā uzkāptu un no tās nokāptu. Pa to laiku Arlēne varētu viņiem izslīdēt.

Drejs bija apmierināts ar savu lēmumu un pārliecināts, ka vismaz uz kādu mirkli šeit, augšā, viņam būs iespējams neredzamam parunāties ar viņu. Piekļāvies pie klinšainās zemes, viņš ieraudzīja Arlēni iznākam no meža. Deniņos sāka pulsēt, un viņš mēģināja apslāpēt sirds dauzīšanos. Izskatīdamās sīka no lielā attāluma, viņa apstājās, lai aplūkotu Ragu, tad apmierināta izslējās un, virzīdamās caur krūmiem, tuvojās.

Viņa nesa saritinātu virvi, tāpat kā viņš to bija darījis. Bez tam viņš redzēja smagu, piebāztu mugursomu. Viņas drēbes bija vaļīgas - nonēsātas vilnas bikses un krekls, abi zilā krāsā, un neaizpogāts haki krāsas vamzis ar daudzām kabatām. Par spīti visiem šiem bezveidīgajiem apģērba gabaliem, nācēja nepārprotami bija sieviete. Tā kā viņas kas- taņbrūnie mati bija sabāzti zem pelēkas, adītas cepures, mazliet bija redzams pievilcīgais kakls. Un pat smagajos alpīnista zābakos viņas gaita palika sportiski gracioza. Dreja atmiņā atausa ķermeņa attēli. Viņš aizvēra acis, lai tos aiz- dzītu.

9

Vispirms parādījās roka. Tāpat nobrāzta kā viņa rokas, tā satvēra klints pārkāri. Tad otra roka. Viņš ieraudzīja pelēko, adīto cepuri. Un viņas seju, kas bija saspringta no piepūles, pārklāta ar sviedriem, kad viņa, smagi elpojot, saņēma visus spēkus, lai izdarītu pēdējo piepūli.

Neredzams Drejs vēroja Arlēni no krūmiem, un viņas vaibsti bija ļoti dzīvi viņa acu priekšā. Viņa uzvilkās augšā, pacēla ceļgalu pāri klints malai, uzrāpoja uz līdzenā laukumiņa un novēlās uz muguras, smagi elpojot.

Vairākus mirkļus viņa skatījās skaidrajās debesīs, norija siekalas un sniedzās pēc blašķes, kas bija piestiprināta pie jostas. Kā Drejs bija gaidījis, viņa dzēra maziem, nomērītiem malkiem, cenšoties, lai nekļūtu nelabi. Kad elpošanas ritms bija normalizējies, viņa ar piedurkni noslaucīja pieri un lēnām apsēdās ar muguru pret Dreju, skatīdamās uz rudens ainavu lejā.

Viņa noņēma cepuri, pakratīja galvu, lai atbrīvotu matus, un izvilka tiem cauri pirkstus. Viņas mugura bija tik taisna kā modeļu demonstrētājai.

Drejs raudzījās viņai garām lejā uz biezo mežu, bet nevarēja saskatīt sekotājus. Viņš cerēja, ka Arlēne piecelsies un atslābinās kājas, pastaigājot cauri krūmiem, un tādējādi tuvosies viņam, bet viņa joprojām sēdēja un lūkojās lejup.

Beidzot viņš vairs nedrīkstēja izšķiest laiku. Viņš riskēja, cerot uz viņas savaldību.

"Arlēne, esmu Drejs!"

Viņš čukstēja, bet Arlēnei tas likās kā kliedziens.

"Nē. Nepagriezies!"

Saspringuma un pārsteiguma vilnis pāršalca viņas pleciem. Bet, kā viņš bija paredzējis, treniņš lika savaldīties.

Pieradusi pielāgoties acumirklīgām apstākļu maiņām, viņa neizrādīja nekādu reakciju un turpināja skatīties uz mežu. Viņas kaklā pulsēja vēna.

"Nerunā," viņš turpināja. "Es paskaidrošu, kādēļ esmu šeit. Bet ne atklātā vietā. Mūs izsekoja. Viņi novēro tur, no lejas."

Arlēne iedzēra vēl vienu malku no blašķes.

Jā, viņa ir burvīga, Drejs apbrīnoja Arlēni. "Kad tev tas liekas dabiski, piecelies, izstiep rokas, atbrīvojies no saspringuma. Mazliet pastaigā. Kad tu pienāc pie krūmiem, velns lai parauj, iedomājies tos apskatīt. Ieej biezoknī! Bet, tikko tevi vairs nevarēs redzēt, apsēdies, un mēs varēsim parunāties."

Viņa vēl mazliet padzērās un uzskrūvēja blašķei korķi.

"Man vajadzīga tava palīdzība," viņš piemetināja. "Esmu ķezā."

Pēc brīža viņa piecēlās, ielika rokas vamža kabatās, pagriezās, lai apskatītu klintis ieplakas malā, un lēnām iegāja biezoknī.

Ar visu savu sirdi Drejs vēlējās viņu atkal apskaut, sajust viņas krūtis, skūpstīt pavērtās lūpas. Dieva dēļ, Drejs mocījās, kas notiek ar tevi? Tu esi devis svētu zvērestu!

Arlēne noslīga krūmos uz viņa pusi, roku ielikusi vamža kabatā. Viņas acis Dreju uztrauca. Viņu atkal redzot, tās neizrādīja ne ziņkārību, ne prieku. Tās izskatījās šausmīgi mierīgas. Un viņas smaids bija sastindzis.

Viņa pulss paātrinājās. Nometusies ceļos, viņa izvilka roku no kabatas. Un tajā pašā acumirklī atvēzējās ar cērti pret viņa labajiem deniņiem.

Viens gals tai bija saliekts, apakšpuse robaina. Dzirdot, kā cērte ar svilpienu šķeļ gaisu, Drejs atrāvās atpakaļ, izvairīdamies no tās, un tā neskaidri pazibēja gar acīm.

"Nē!" Viņa balss bija saspringta, aizsmakusi. Kad viņa atkal atvēzējās ar cērti, viņš aizripoja pretējā virzienā. Bailes sažņaudza viņam sirdi. Arlēne bija pietiekoši stipra, cērte bija pietiekoši briesmīga, lai galu galā viņam sašķaidītu žokli. Viņš atkal paripoja, mēģinādams atgūties, pārvarēt savu izbīli.

"Arlēne, kāpēcl"

Gaiss nosvilpa, kad cērte pazibēja atkal.

"Dieva dēļ!"

Šoreiz cērte, pagājusi garām mērķim, izrāva robu viņa sporta jakā.

Drejs spēra, kad viņa atvēzējās, lai iesistu starp acīm. Zābaks ķēra viņas roku, novirzot ieroci. Viņa ievaidējās. Drejs uzrāvās kājās, satvēra viņas roku pie plaukstas locīta-^ vas un pleca un nosvieda viņu zemē. Viņa ķermenis piespieda Arlēni pie zemes, abas rokas bija sažņaugtas, viņš sajuta

Arlēnes krūtis pret savējām. Viņš bija piecu collu attālumā no dusmām viņas acīs. Abu asā, aizžņaugtā elpa nebija atšķirama. Drejs sajuta viņas smaržu.

"Tu, riebīgais izdzimums/" viņa teica.

Drejs sarāvās.

Viņa locījās no sāpēm, viņas acīs bija naids. "Kur, velns lai parauj, ir Džeiks?"

Drejs juta, ka spēki viņu atstāj. Apvainojums stipri smeldza. "Džeiks?"

"Tu dzirdēji, ko es teicu, tu, maita! Kur viņš iri Esi nolādēts, ja tu viņu nogalināji."

Arlēne cīnījās, mēģinot ar ceļgalu iespert Drejam pa cirkšņiem.

Drejs piespieda viņas kāju, ieskatījās dziļi viņas kvēlojošās acīs un, zaudējis cerības, papurināja galvu, aizripoja no viņas un gar krūmiem stīvi skatījās debesīs.

Vienīgais paņēmiens, kuru viņš varēja izdomāt, lai nomierinātu Arlēni. Lai pierādītu savu nevainību. Pilnīga pakļaušanās - padošanās.

Viņa piecēlās rāpus, acīm zvērojot un vicinot cērti. Bet Drejs nemēģināja viņu atvairīt.

Viņa iegrūda cērtes galu seklajā zemē pie Dreja kakla, un tās saliektā mala sakrita ar viņa kakla kontūru, bet robainā apakšmala dedzināja ādu.

Neviens no viņiem nepakustējās. Viņi skatījās viens uz otru. No kraujas aiz viņiem gaisā pacēlās kāds putns.

Viņa krūtis sāka cilāties, prasot skābekli. "Tu…"

"Izdzimtenis," viņš teica. "Es zinu. Esmu sapratis. Un Dievs mani nolādēs, jo esmu maita. Es uztvēru arī to domu. Vienīgi pasaki man - kāpēc?"

Viņa vilcinājās. Ievilkusi plaušās vairāk gaisu, viņa lēni noslīga Drejam blakus uz zemes. "Es gandrīz…"

"Nolēmi trāpīt man kaklā? Jā, es to sapratu. Bet es arī iedomājos, ka man ir jāpamēģina."

"Tā nu man tagad ir jādomā, ka tu mani neapdraudi? Es par to vēl neesmu pārliecināta."

"Bet vismaz tu zini, ka varēju tevi nogalināt, kad gulēju tev virsū."

"Un tas ir vienīgais iemesls, kādēļ es…" Arlēne drūmi skatījās uz cērti, kas bija iecirsta blakus viņa kaklam. "Tas pats vecais Drejs. Tu pat nesarāvies."

Viņš paraustīja plecus, atbīdīja cērti, tad piecēlās sēdus, pasvārstīja to rokā un atdeva viņai. "Nožēlo? Vai tu gribi vēlreiz pamēģināt?"

Apmulsusi viņa pakratīja galvu.

"Tad ko tas viss nozīmē?"

Viņas acis uzliesmoja. "Tas pats attiecas uz tevi. Ko tu šeit dari? Kā tu uzzināji, ka es būšu šeit?"

"Tevi izseko."

"Es zinu."

Viņš sarauca uzacis. "Tu zini?"

"Trīs no viņiem. Viens tumši zilā mašīnā uz ielas. Otrs gu] uz kāpnēm pāri ielai, tēlojot klaidoni. Trešais pārdod lietussargus pārvietojamā nojumē uz stūra. Ja laiks ir saulains, viņš pāriet uz desiņām un skābiem kāpostiem." Arlēne saviebās. "Viņi parādījās pirms piecām dienām."

Drejs saspringa. "Sestdien?"

Arlēne pētoši uzlūkoja viņu. "Jā, sestdien. No rīta. Kāpēc? Vai tas ir svarīgi?"

Drejs ar roku paberzēja lūpas. Piektdienas naktī viņš bija ieradies Bostonā. Viņš bija atstājis savu gūstekni furgonā Ļoganas lidostas automašīnu stāvvietā. Pēc dažām stundām slepkavas un tas, kas bija pavēlējis uzbrukt klosterim, varēja uzzināt, ka viņš ir atstājis Vērmontu.

Džeiks? Arlēne gribēja zināt, kur ir viņas brālis. Viņa pieļāva, ka Drejs ir iejaukts Džeika pazušanā, un tādēļ viņu gandrīz nogalināja.

'Tas man daudz ko izskaidro," Drejs teica, vēl joprojām gribēdams viņu apskaut, un ar grūtībām piespiedās, lai nedrebētu balss. "Kas noticis ar Džeiku? Tu teici, ka viņš ir pazudis. Pirms pagājušās otrdienas?"

Arlēnes pirkstu locītavas kļuva baltas uz cērtes kāta. "Vai tu kaut ko zini par viņu?"

"Neko. Paklausies, mēs bijām tuvi draugi, atceries? Neuztraucies! Es pieminēju otrdienu tāpēc, ka tad man pašam sākās nepatikšanas. Es sāku domāt, ka tam, kas ir noticis ar Džeiku, ir kaut kāds sakars ar to, kas atgadījās ar mani." Viņa domas traucās. "Kad tieši viņš pazuda?"

"Piektdien. Pirms tās otrdienas."

"Un kādēļ tu apvaino mani?"

"Jānusadēļ."

"Ko?"

"Tu un Jānuss."

"Kāds Jānuss?"

"Vārds no mitoloģijas." Viņa nosauca pa burtiem: "J-ā-n-u-s-s. Tu izskaties tā, it kā nekad to nebūtu dzirdējis. Tas ir tavs jaunais segvārds, vai ne?"

Jānuss? Viņš pēkšņi atcerējās slāvu garīdznieka vārdus: "Januss! Manjārunāpar Janusu!" Vai akcents bija izkropļojis vārdu? Drejam deniņos sāka dunēt. Sāpes kļuva lielākas, sažņaudzot galvu no iekšpuses. Jānuss? Romiešu dievs, kas skatījās uz priekšu un atpakaļ. Ar divām sejām.

Vājprāts.

"Es nesaprotu, par ko tu runā," viņš teica.

"Bet segvārds taču ir tavs. Avīžu raksti. Fotogrāfijas."

Tikpat stipri, kā Drejs vēlējās Arlēni apskaut, viņā dega niknums. Nekas nebija saprotams. "Par mani?" Drejam šķita, ka viņam pārplīsīs galva. "Bet nevar būt nekādu fotogrāfiju! Tas nav iespējams."

Arlēnes skatiens bija nikns.

"Kas noticis?" viņš vaicāja.

"Nevar būt nekādu fotogrāfiju… Nav iespējams… Tā Džeiks apgalvoja visu laiku."

"Varu derēt, ka viņš tā teica. Viņam vajadzēja to zināt."

Arlēne ietrieca cērti zemē. "Nolādēts, nespēlējies ar mani!"

"Jānuss. Kas viņš ir? Kādēļ tas ir tik svarīgi?"

"Ja tu esi Jānuss, tev vajadzētu to zināt."

"Pasaki man!"

"Algots slepkava. Starptautisks nogalinātājs. Nelietis. Pēdējos divos gados viņš ir nogalinājis divdesmit cilvēkus."

Drejs juta, ka viņam no sejas atplūst asinis. "Un mani uzskata par viņu?"

Arlēnes ciešais skatiens kļuva nedrošs. "Jo vairāk Džeiks uzzināja pār tevi, jo vairāk viņš uztraucās. Viņš man neteica, kāpēc. Pirms divarpus nedēļām viņš beidzot pateica, ka nespējot vairs ilgāk gaidīt. Viņam bija jānoskaidro, kas notiek."

"Un tad arī viņš…"

"Pazuda. Pagājušā sestdienā parādījās sekotāji. Es nekur nevarēju iet bez viņiem. Par spīti visādām viltībām. Viņi vienmēr tās atklāja. Tādēļ esmu šeit, lai mēģinātu atkratīties no viņiem. Es biju nolēmusi palikt virsotnē līdz tumsai, nolaisties ar virvi, uzkāpt klintī aiz Raga un aizbēgt no viņiem."

"Nav slikti." Viņa sirds sāpēja no mīlestības. Viņš smaidīja par Arlēnes gudrību. "Tātad tu vēlējies uzzināt, kas noticis ar Džeiku?"

"Vari tam ticēt."

"Tu esi ieguvusi palīgu." Viņa balss bija noteikta. "Es gribu dabūt atbildes tāpat kā tu. Uz daudziem jautājumiem. Redzi, man žēl, ka nepastāstīju tev, kas ir noticis ar mani." Drejs vēroja Arlēni, gandrīz viņai pieskardamies. "Bet tu maldies par sekotājiem. Viņi neseko tev. Viņi nevēlas traucēt tevi atrast Džeiku."

"Ko tad?"

"Mani."

Arlēne sarauca uzacis.

"Viņi novēro tevi, ja gadījumā… Viņi meklē mani," Drejs teica. "Nesen tu brīnījies, kāpēc Džeiks ir pārliecināts, ka es nevaru būt Jānuss. Kāpēc avīzēm nav taisnība. Kāpēc nevar būt fotogrāfiju."

Viņa gaidīja, smagi elpojot.

"Tāpēc, ka pēdējos sešus gadus esmu bijis klosterī. Tāpēc, ka pirms sešiem gadiem Džeiks mani nogalināja."

10

"Nogalināja?" Arlēnes seja nobālēja. Viņa atrāva galvu atpakaļ, it kā viņai kāds būtu iesitis. "Klosterī? Par ko tu runā? Džeiks tevi nogalinājaT'

"Man nav laika to izskaidrot. Ne tagad. Tev būs vēl vairāk jautājumu. Un pēc tam citi jautājumi."

"Bet…"

"Nē," viņš neatlaidās. 'Tie vīri tur, lejā, kļūs nepacietīgi. Viņi gribēs zināt, ko tu dari. Jau tagad tu par daudz ilgi neesi redzama."

Pēkšņi pamājusi, viņa paskatījās uz krūmiem, kas viņu

slēpa no sekotājiem. Negaidot viņa atsprādzēja jostu, atpogāja bikses un atrāva rāvējslēdzēju.

Viņš bija pārsteigts. "Ko tu dari?"

"Tu pats teici - viņi gribēs zināt, ko esmu nodomājusi šeit darīt."

Dreja pārsteigums pārvērtās sapratnē, pēc tam izbrīnā. "Jauki!"

"Bet vai tu esi kopā ar mani? Tu palīdzēsi man atrast Džeiku?"

"Man ir jāatrod Džeiks. No tā, ko tu man tikko pastāstīji, esmu pārliecināts, ka viņš zina, kas mani vajā. Pagaidīsim, līdz satumsīs, tad dosimies prom kopā. Tikko nonāksim kādā drošā vietā, es atbildēšu uz visiem taviem jautājumiem. No tā, ko tu un es zinām, varbūt mēs uzminēsim, kur viņš ir."

Arlēne smaidīdama raudzījās uz viņu ar mīlošām acīm. "Ir pagājis ilgs laiks. Es vienmēr domāju, kas ar tevi notika." Viņa saņēma Dreja roku. "Piedod par cērti!"

"Aizmirsti to!" Drejs trīcēja no jūtu pārpilnības. "Es domāju, ja tu patiešām būtu gribējusi mani nogalināt, tu to būtu izdarījusi."

"Es domāju to pašu. Tu būtu varējis nogalināt mani." Viņa paspieda Dreja roku. "Es nespēju izteikt, cik es esmu laimīga, ka tevi atkal redzu. Kā man tevis trūka!"

Viņa balss bija aizsmakusi. "Es arī esmu ilgojies pēc tevis." Viņš jutās kā saraustīts, viņa mīlestība pret Arlēni vilka uz vienu pusi, bet celibāta zvērests - uz otru. Viņš arvien vairāk satraucās, kad Arlēne noliecās un noskūpstīja viņu uz lūpām. Viņš sajuta Arlēnes elpu uz savas ādas. Viņš ļoti gribēja atbildēt Arlēnei ar skūpstu, apskaut viņu, sajust viņas miesas pieskārienu. Bet viņa iegribu kritiskais mirklis pagāja. Ko viņš tagad sajuta, tā nebija iekāre. Viņam negribējās ar Arlēni mīlināties. Viņš gribēja parādīt, ka viņš mīl. Vai tas varēja būt grēks? Viņš cieši apkampa Arlēni.

"Tie vīri tur, apakšā," viņš teica.

"Es zinu." Viņa pavīpsnāja. "Labāk nesatrauksimies." Atskurbusi viņa piecēlās un izgāja no krūmiem, aizvelkot bikšu rāvējslēdzēju.

Vēl sajuzdams viņas lūpu pieskārienus uz savējām, cenzdamies apslāpēt samulsumu, pats palikdams neredzams, viņš skatījās caur biežņu un uztraucās par viņu. Arlēne aizpogāja bikses, aplika jostu un apsēdās klints līdzenajā laukumiņā pie pārkares. Drejs domāja, ka viņas kustības ir pārliecinošas. Sekotājiem vajadzēja saprast, ka viņa izzuda no skata, lai atvieglotos. Viņš būtu pieņēmis šādu izskaidrojumu.

Drejs vēroja, kā viņa mazliet ieēda. Viņa vēl padzēra ūdeni un nogūlās uz klints, it kā lai atpūstos pirms nokāpšanas. Cauri krūmiem viņš redzēja, ka viņa aizvēra acis. Kādu laiku viņa nekustējās. Vai viņa tiešām bija aizmigusi vai ne, bet sekotājiem bija jādomā, ka viņa guļ.

Drejs vērīgi nopētīja mežu, bet nevarēja saskatīt nekādu zīmi, kas liecinātu par sekotājiem. Vai nu viņi ir šausmīgi veikli, vai arī viņu nav tur, lejā. "Vai tas nebūtu jocīgi?" viņš domāja. "Pārvarēt visas šīs grūtības, kad mums tas nebija vajadzīgs."

11

Kad iestājās krēsla, viņš izvēlējās vislabāko atbalstu Raga aizmugurē, akmeni, kuru viņš ar visu spēku nevarēja pakustināt.

Āriene iznaca cauri krūmiem, nesot virvi un mugursomu, un nometās ceļos viņam blakus. "Vai atradi atbalstam vietu?"

"Te tā ir." Viņa uzlika roku uz tikko redzamās klints.

"Vai tu to pārbaudīji?"

"Izturēs. Vēlu veiksmi!"

"Veiksmi? Ak Dievs!" Bet likās, viņa saprata, ka viņš joko. "Mums vajadzētu sākt." Viņa atvēra mugursomu un izņēma neilona cilpu.

"Man būs vajadzīgs tavs rezerves ekipējums. Man ir tikai virve un cilpa."

"Tas neizskatās pēc tevis - nākt, ja neesi pilnīgi sagatavojies." Tagad viņa jokoja.

"Ak, man bija neliela problēma. Īslaicīgs līdzekļu trūkums."

Klusu sarunājoties, Drejs jutās laimīgs, ka darbojas kopā ar viņu. Viņš piestiprināja neilona cilpu pie atbalsta. Arlēne aiz cilpas aizāķēja metāla turētāju, pārbaudot, vai mezgls cieši savilkts. Virve un cilpa bija pagatavotas no neilona, un neilonam bija bīstami zems berzes punkts. Ja virvei un cilpai atļāva berzēties vienai pret otru, tās viegli varēja pārkarst un pārtrūkt. Metāla turētājs kalpoja par buferi un samazināja sakaršanu.

Gandrīz gatava, Arlēne apsēja virvi ap kājām un vidukli tādā veidā, kā apliek bērnu autiņus. Viņa pieāķēja turētāju cauri tam. Drejs darīja to pašu, aizņemoties ekipējumu no viņas mugursomas. Kaut gan nakts bija viņus ietinusi tumsā, Drejs varēja saskatīt viņas siluetu, sportisku un lokanu. Viņa jūtas arvien vairāk pieauga.

Es ņemšu mugursomu un laidīšos pirmā," viņa čukstēja. "Sešdesmit pēdu zemāk ir dzega. Es tur iedzīšu otru atbalstu un vēl vienu zemāk. Lai sasniegtu pakāji, ir vajadzīgi trīs atsevišķi atbalsti."

"Es zinu."

"Tad tu vēl atceries, kā tas jādara?" Likās, ka viņa pavīpsnāja.

"Man bija labs skolotājs."

"Glaimošana. Nu, nu!"

Viņa bija prom, nokāpusi no klints atmuguriski. Drejs iedomājās, ar kādu graciozu vieglumu viņa laidās lejā. Viņai vienmēr bija paticis brīvais kritiens. Drēbes gabals, kas piesiets gandrīz virves galā, brīdinās viņu, ka virve drīz beigsies. Tad viņa apstāsies un iecirtīs citu atbalstu.

Tas būs bīstami, trauslajā klintī jāmeklē stingra vieta. Pēc tam viņai bija jānoturas līdzsvarā uz dzegas, kamēr atāķēja virvi no cilpas. Viņai bija jāpārliek virve uz jaunā atbalsta un jāturpina nolaišanās.

Noraizējies par viņas drošību, Drejs pielīda pie malas, lēni pieskārās virvei un sajuta tās kustību. Viss kārtībā. Uz mirkli viņš atslābinājās. Drīz būs otrs atbalsts. Un zemāk - trešais. Kad viņš aprēķinās, ka viņai ir bijis pietiekoši ilgs laiks, lai sasniegtu piekāji un atkāptos no klints, izvairoties no klints gabaliem, kurus nolaižoties viņš varētu izkustināt,

tikai tad viņš sāks. >

Piecas minūtes - tas bija viss, kas viņam vajadzīgs. Viņš minēja, ko varētu darīt sekotāji. Viņiem vajadzēja rasties aizdomām. Tā kā viņi bija profesionāļi, viņiem, bez šaubām, bija infrasarkanais tālskatis, kas parādīja, ka Arlēne ir nozudusi.

Viņi tuvosies, lai izpētītu. Ja es ātri nesākšu nolaisties… Viņš pārstāja gaidīt, piestiprināja virvi, pagrieza muguru pret klinti un, kuņģim saraujoties, laidās lejā.

Drejs uzkāpa uz vaļīga klints gabala. Tas sakustējās. Noliecies uz sāniem, lai noturētu līdzsvaru, viņš dzirdēja, ka tas noklaudzēja tumsā. Viņš sastinga.

Viņš bija sasniedzis pakāji. Aiz Raga cieši blakus rēgojās otra klints, kas padarīja tumsu vēl blīvāku. Šaurā sprauga viņu smacēja. Viņš jutās pazudis, neaizsargāts. Kur ir Arlēne?

Viņš izdzirdēja knipi, kas atklāja, kur viņa stāv. No viņa pa kreisi, blakus otrai klintij. Cik vien iespējams netrokšņojot, viņš sāka virzīties uz to pusi.

Drejs saprata, ka ikviens varēja izdarīt tādu troksni. Tumsā sekotāji varēja pienākt pie Raga pakājes, pieņemot, ka Arlēne kāps zemē pa otru pusi, un gaidīt viņu šeit.

"Un arī mani," Drejs domāja. Viņš sasprindzināja redzi, lai tumsā saskatītu kādu stāvu. Un atkal viņš sadzirdēja knipi. Viņš izvilka mauzeri, muskuļi saspringa, un viņš sāka lavīties uz priekšu.

Kliedziens pāršķēla klusumu. Atņemdams drosmi, tas nāca no augšas. Drejs juta gaisa brāzmu arī no augšas un izbailēs atkāpās, kad kaut kas smags nobrāzās viņam garām, atsitoties pret klintīm. Kaut arī tas likās smags un liels, tas nokrita ar pretīgu plunkšķi - kā arbūzs, kas nokrīt uz asfalta. Silts šķidrums viņam iešļācās sejā. Viņš piegrūda roku pie vaiga.

Viņa pārsteigums pārvērtās šokā. Viņa šoks pārvērtās steigā, kas viņu vadīja. Kaut arī viņš nojauta, kas bija nokritis, viņam bija jāpārliecinās, vai tā nav Arlēne. Aiz bailēm viņam mutē saskrēja žults.

Bet pēkšņi viņš sajuta, ka Arlēne ir viņam blakus. Tik tuvu, ka viņš pazina viņas apveidu, sajuta viņas smaržu. Tad kurš bija tas…

Pieliecies, ar mauzeri vienā rokā, ar otru taustoties, Drejs virzījās uz priekšu. Viņa pirksti sataustīja asiņainus matus, sadragātu galvaskausu. Siltu un lipīgu. Viņš aptaustīja ķermeni. Vīrietis. Apģērbs bija trūcīgs, saplēsts, bez pogām, siksnas vietā aukla. Tādu nabadzīgu apģērbu varēja valkāt klaidonis. Vai arī kāds, kas pārģērbies par klaidoni, viens no tiem, kuri bija sekojuši Arlēnei no sarkanbrūnās mājas.

Bet kā tas varēja notikt?

Kad Arlēne nometās ceļos viņam blakus, viņš mēģināja pārdomāt stāvokli. Sekotāji bija kļuvuši nepacietīgi. Iedomājoties, ka viņa naktī mēģinās aizlavīties no Raga, sekotāji sadalījās. Klaidonis bija mēģinājis uzrāpties klintī aiz Raga. Savukārt viņa pārinieks, vīrs ar austiņām, pie ieejas ieplakā gaidīja, ja gadījumā Arlēne nokāptu pa vieglāko ceļu un ietu atpakaļ cauri mežam.

"Tiktāl viss ir saprotams," Drejs domāja. Klaidonis, paslēpies tumsā klints virsotnē, būs dzirdējis mūsu zābaku berzēšanos pret akmeņiem, kad mēs nolaidāmies. Ja viņš noliecās par daudz tālu no malas, viņš varēja zaudēt līdzsvaru un nokrist. Naktī tas viegli iespējams.

Bet izskaidrojums viņu uztrauca. Tā nebija tāda veida kļūda, kādu var sagaidīt no profesionāļa. Viņam līdzās Arlēne atņēma rokas no līķa un lēni piecēlās. Drejs zināja, ka arī viņa mēģinās apdomāt sekas. Viņiem nevajadzēja - viņi neuzdrošinājās apspriest notikušo. Otrs sekotājs vēl joprojām bija tuvumā. Patiesību sakot, iespējams, ka augšā uz klints. Varbūt abi vīrieši bija uzkāpuši augšā, jo saprata, ka klints aiz Raga bija vieta, no kurienes Arlēne varētu mēģināt no viņiem aizbēgt.

Par daudz iespējamību. Par daudz liela neziņa.

Bet vienu viņš zināja. Krītošā klaidoņa kliedziens bija brīdinājis viņa biedru. Ja vīrs ar austiņām bija mežā pie ieejas ieplakā, viņš varēja nākt šurp, lai uzzinātu, kas noticis.

No otras puses, nebija sagaidāms, ka profesionālis ļautu sevi ievilināt lamatās ar kliedzienu, kaut arī tas būtu vina pārinieka kliedziens.

Arlēne pieskārās viņa plecam, norādot, ka, tāpat kā viņš, steidzīgi vēlas aiziet. Viņi šķērsoja tumšo, šauro aizu un apstājās pie klints aiz Raga.

Aiz viņiem atskanēja burbuļojoša skaņa. Tur no līķa nāca ārā gaiss un asinis.

Drejs domās izslēdza skaņu un koncentrējās uz problēmu, kuru vajadzēja risināt. Kaut gan naktī bija grūti kāpt, klintij aiz Raga bija sava priekšrocība. Tā nebija tik stāva kā Rags, tai bija vairāk dzegu, vairāk izciļņu. Arlēnes neskaidrās aprises pastiepās, izvēloties rokai atbalstu, pārbaudīja to, tad pavirzīja kāju, lai atspertos pret kādu spraugu. Drejs domāja. Ja otrs vīrs bija uzkāpis klints virsotnē kopā ar klaidoni, mēs nekad netiksim pāri pārkarei. Viņš mūs nogrūdīs zemē.

Nē, viss likās nepareizi. Viņš paraustīja Arlēnes vamzi, kad viņa sāka kāpt augšup. Viņa saspringusi pretojās. Drejs paraustīja vēlreiz. Viņa nokāpa, un viņas neskaidrā seja šūpojās Dreja acu priekšā. Viņš satvēra Arlēnes roku un ar to rādīja prom no klints, Ragam garām uz ieeju ieplakā. Viņš pieskārās ar viņas roku pie savām krūtīm, tad pie viņas un atkal rādīja garām Ragam. Viņš cerēja, ka norādījums ir skaidrs. Būtu labāk, ja mēs ietu pa to ceļu. Likās, ka viņa pārdomā. Divi uzsitieni pa viņa plecu. Labi.

Viņi izlīda no aizas starp Ragu un klinti. Ja otrs vīrs slēpās mežu tumsā, vērojot viņus nakts tālskatī, viņi būs labi redzami mērķi atklātā vietā. Bet Drejam bija nojauta, instinkts, ka situācija bija vēl sarežģītāka, nekā viņš bija iedomājies, ka lode neietrieksies viņam krūtīs un ka viņam un Arlēnei ir labākas izredzes nekā jebkad aizkļūt projām.

Viņi pagriezās pa labi, atstājot klinti sāņus, nokāpa lejā pa sabrukušās klints nogāzi un iegāja ieplakas šaurajā izejā. Mežs, kuru viņi sasniedza, bija kluss un auksts, bet, tā kā viņi bija ļoti saspringti, arī nomierinošs.

Ievērojot noteikumus, viņi turējās divdesmit pēdu atstatu. Drejs gāja pa priekšu, apejot kritalas un akmeņus. Ejot atstatu, viņi nebija tik viegls mērķis, un, ja snaiperis šautu uz vienu no viņiem, otram būtu iespējams ieraudzīt uguni uzliesmojam stobra galā un atbildēt ar šāvienu. Drejs juta, ka pistole, kuru viņš bija izņēmis no Arlēnes mugursomas, nomierināja viņu.

Kad viņš šoreiz sasniedza strautu, viņš netērēja laiku, lai atrastu kārti, pār kuru to šķērsot. Viņš gluži vienkārši iebrida ūdenī, noraizējies par netīšajiem šļakstiem, kas atskanēja, viņam brienot.

Tad strauts bija aiz muguras, un, dzirdot, ka Arlēne viņam seko, Drejs lēni gāja cauri krūmiem un mežam, viegli liekot kājas uz lapām, kas, paldies Dievam, vēl bija tik slapjas no vakardienas lietus, ka nečaukstēja. Orientējoties pēc zvaigznēm, viņš virzījās uz austrumiem, uz divjoslu ceļu, pie kura viņš bija paslēpis savu motociklu.

Viņa saspringums atslāba, kad viņš ieraudzīja melno benzīna tvertni. Bija uzlēcis mēness un to apspīdēja. Labajā pusē pret zvaigznēm rēgojās skeletam līdzīgs ūdenstorņa siluets. Kad viņš šorīt ieradās, viņš bija izvēlējies ūdenstorni par orientieri, kas vestu viņu atpakaļ uz vietu, kur viņš bija paslēpis savu motociklu, un tagad, ejot taisni cauri krūmiem, kas auga ceļa malā, viņš nonāca pie Hārleja. Viņš to pārbaudīja, neviens nebija to aizskāris.

Tomēr Drejs negribēja iedarbināt motoru un pievērst uzmanību, tādēļ viņš motociklu stūma pa ceļu, šoreiz pagriežoties pa kreisi no ūdenstorņa, un drīz sasniedza vietu, kur Arlēne viņu gaidīja.

Mēness gaismā Drejs redzēja, ka viņa rāda uz aizaugušu ceļu, kas iestiepās mežā. Krūmi un atvases bija noliekušās, it kā caur tiem būtu braukusi mašīna. Viņa pamāja, lai Drejs seko, un trīsdesmit jardu tālāk viņš ieraudzīja tumši zilo automašīnu, kura no meža gandrīz nebija redzama. Tajā nekustīgi pie stūres sēdēja labi ģērbtais vīrs ar austiņām. Šaura brūce stiepās pa viņa kakla priekšpusi. Brūce bija dziļa, acīm redzams pierādījums, ka rokas, kuras turējušas asu kābārdasnazis garoti, bijušas spēcīgas. Mēness spīdēja cauri kokiem, apgaismojot asinis, kas sūcās mirušā cilvēka mētelī.

Drejs pagriezās pret tumšo mežu. Klaidonis nebija nokritis no klints pie Raga! Viņš tika nogrūsts! Mežā atradās vēl kāds!

Klusumam vairs nav nozīmes, Drejs domāja. Lai arī kas tur būtu, tas zināja katru viņu kustību.

Viņš iedarbināja motociklu, nospiežot starteri. Motora rēkoņa pārtrauca klusumu. "Laižam ātrāk prom no šejienes!"

13

Jūtot Arlēnes krūtis pie savas muguras, viņas rokas ap vidukli, Drejs traucās uz grantēto stāvvietu, kur viņa bija atstājusi savu mašīnu. "Ugunsputns" - tās uzraksts vēstīja, bet viņš nepazina tās marku. Viņš ātri to apskatīja, bet, tāpat kā pie Hārleja, neviens tai nebija pieskāries.

Tiešām, tā sāka darboties uzreiz, tikko Arlēne bija pagriezusi aizdedzes atslēgu. Riteņi uzsvieda oļus, kad Arlēne traucās ārā no stāvvietas. Drejs steidzās aiz viņas.

Bet pēc piecām jūdzēm, tieši aiz kāda spēja pagrieziena, viņš ļāva viņas automašīnas ugunīm pazust un pats paslēpās krūmos ceļa malā, vērojot, vai kāds neseko. Viņš pagaidīja desmit minūtes.

Neviens nebrauca. "Tam nav nekādas jēgas," viņš domāja. "Lai arī kas būtu nogalinājis tos divus, viņam bija jāredz, ka mēs aizbraucam. Kādēļ mums neseko?" Saraucis pieri, viņš atstāja paslēptuvi un satikās ar Arlēni desmit jūdzes tālāk.

"Kādam /rjābūt," viņa teica.

"Es zinu." Viņš skatījās uz tumšo ceļu. "Es nekad nedomāju, ka pārdzīvošu, ja man neviens nesekos."

"Pamēģināsim vēlreiz! Pēc nākamā asā pagrieziena nobrauc no ceļa un gaidi atkal!"

Neviena mašīna nesekoja. Saīdzis viņš steidzās pievienoties Arlēnei.

"Tad tā tas arī ir," viņa teica. "Pabrauksim kādu gabaliņu! Seko cieši! Es braukšu pa sānu ceļiem."

"Uz kurieni?"

"Tu pats pateici. Mums jāatrod vieta, kas ir droša, kur tu vari atbildēt uz maniem jautājumiem." Izklausījās, ka viņa ir nogurusi. "Un pateikt man, kāds tam visam sakars ar Džeiku."

Satraukti viņi abi skatījās atpakaļ. Kas bija noticis tajā mežā?

"Mums ir jāatrod Džeiks," Arlēne uzstājīgi teica.

Steidzoties uz dienvidiem cauri Pensilvānijai, viņi apstājās Betlehemāpie Lihajas upes. Motelis, kuru viņi izvēlējās, atradās noma|ā ielā, tur bija sekcijveida namiņu rinda ar stāvvietu pie katrām durvīm. Samiegojies kalpotājs viņus pierakstīja kā Robertu Deivisa kungu ar kundzi, un viņi palūdza namiņu, kas atradās vistālāk sētas pusē ("Lai transports no rīta mūs neuzmodinātu."), un atklāja, ka trijos naktī visas tuvējās ēdināšanas vietas bija slēgtas. Viņiem bija jāapmierinās ar savām ceļojuma provianta atliekām kopā ar sakaltušu sieru un sausiem cepumiem no automāta moteļa vestibilā.

Viņi novietoja "Ugunsputnu" namiņa priekšā, bet motociklu atstāja aiz stūra tā, lai to neredzētu no ielas, iegājuši aizslēdza namina durvis, aizvēra biezos aizkarus un tikai tad ieslēdza gaismu.

Acumirklī ar izplestām rokām Arlēne noslīga uz gultas. Uz baltā pārklāja viņa izskatījās tā, it kā attēlotu eņģeli sniegā. Viņa aizvēra acis un iesmējās. "Tieši kā senāk, vai ne? Kad mēs slēpāmies Mehiko. Tu un es…"

Viņa atvēra acis un vairs nebija slābana.

"Un Džeiks," Drejs teica.

Viņa sarauca pieri. "Ir laiks."

Drejs neatbildēja.

"Tu apsolīji."

"Saprotams. Tikai…"

"Džeiks. Tu teici, ka biji klosterī. Tu teici, ka pirms sešiem gadiem Džeiks tevi nogalinājis. Ko tas nozīmē?" Viņas balss kļuva asa. "Pasaki man!"

Drejs zināja, ka tam bija jānotiek. Uztraukumā, braucot uz šejieni (Atkal tas šausmīgais jautājums. Kas notika tajā mežā? Kādēļ viņiem nesekoja?), viņš bija mēģinājis sagatavoties.

Bet viņš vēl nebija gatavs.

"Es baidos, ka vēl jāpaiet kādam brīdim."

"Netērē velti laiku! Sāc!" Arlēne bija piecēlusies kājās, tad viņa novilka savu haki krāsas vamzi un sāka atpogāt biezo vilnas kreklu.

Šis labi pazīstamais žests pārsteidza Dreju, kaut gan viņa acīmredzot par to nedomāja, vēl joprojām uzvedoties tā, it kā viņi būtu mīlētāji. Un atkal Drejs sajuta uzplūstam mīlestību pret viņu, saldi rūgtenu nostalģiju pēc viņu agrākās dzīves.

"Un, kamēr tu domā," viņa atvēra vannasistabas durvis, "es gribu noskaloties dušā." Viņa nepacietīgi pagriezās, un viņas puskailās krūtis bija redzamas zem atpogātā krekla. "Nāc, Drej! Izstāsti man!"

Viņa domas bija juceklīgas, viņš zemapziņā cīnījās ar sevi, lai atkal nerādītos murgi, kurus viņš bija apracis. Viņš skatījās zemē.

Kad viņš pacēla acis, Arlēne bija izgājusi. Vannasistabā viņš dzirdēja dušas aizkaru šķindoņu un ūdens tecēšanu vannā.

Aizkari nošķindēja vēlreiz, un viņš iegāja iekšā. Viņas ēna kustējās aiz dzeltenraiba aizsega. Viņas putekļainais alpīnistes apģērbs bija nolikts zem izlietnes. Pacēlās garaiņi, piepildot telpu.

"Drej?"

"Esmu šeit. Es pūlos izlemt, no kā sākt." Viņš iekoda lūpā, aizvēra tualetes vāku un apsēdās uz tā.

"Tu teici, ka pirms sešiem gadiem."

"Nē, tas sākās vēl agrāk. Ja tu nezini, kas notika pirms tam, pārējam nav nekādas nozīmes."

Viņš skatījās uz garaiņiem, kas piepildīja vannasistabu. Kaut arī viņi abi bija tik tuvi, viņš agrāk viņai neko nebija stāstījis. Atmiņas bija pārāk nomācošas. "Japāna," viņš nomurmināja.

"Kas? Es nevaru tevi sadzirdēt. Šī duša…"

"Japāna," viņš teica skaļāk.

Garaiņi sabiezēja. Vienā apmulsuma mirklī viņam bija tāda sajūta, ka viņš krīt.

Piektā daļa APMEKLĒJUMS

Pagatnes grēki

i

Japāna, 1960. gads.

10. jūnijā, pirms paredzētās Amerikas prezidenta Dvai- ta D. Eizenhauera vizītes, saniknots desmit tūkstošus liels japāņu pūlis trakoja lidostā, protestējot pret jauno Japānas un Amerikas drošības līgumu, kas paredzēja pastāvīgu amerikāņu militāro bāzu ierīkošanu Japānā un - vēl ļaunāk, ja atceras atombumbas, kuras Savienotās Valstis bija uzmetušas uz Hirosimu un Nagasaki, - atomieroču izvietošanu japāņu zemē. Viņu niknuma tiešais mērķis bija Amerikas sūtnis Japānā un daži darbinieki no Eizenhauera Baltā nama personāla. Kā brīdinājumu par lielākiem nemieriem, kas var izraisīties, ja Amerikas prezidents ieradīsies Japānā, pūlis aplenca limuzīnu, kurā amerikāņu delegācijai vajadzēja braukt uz sūtniecību, un apdraudēja tās pasažierus tik ļoti, ka Savienoto Valstu Jūras spēku helikopters nolaidās starp demonstrantiem un aizveda amatpersonas drošībā.

Pēc sešām dienām Japānas valdība lūdza atlikt Eizenhauera vizīti. Tomēr plašās demonstrācijas vēl turpinājās.

Tokija, nedēļu vēlāk. Nesenās "nepatikšanas" - Drejs bija dzirdējis, ka pēdējā laikā viņa tēvs bieži lietoja izteicienu "nepatikšanas", - bija par iemeslu, ka tika atliktas Dreja dzimšanas dienas svinības. Viņš nezināja, kas tās bija par nepatikšanām (kaut kas sakarā ar to noslēpumaino vietu, ko sauca par sūtniecību, kur strādāja viņa tēvs), bet viņš zināja, ka pagājušajā gadā, kad viņš kļuva deviņus gadus vecs, šajās viesībās piedalījās divdesmit bērnu, turpretī šogad, jau rīt, nebūs neviena.

"Sakarā ar nepatikšanām amerikāņiem nav ieteicams satikties citam ar citu," viņa tēvs bija teicis. "Ierodas tik daudz mašīnu un vecāku. Viņi pievērsīs par daudz lielu uzmanību. Mēs nevaram atļauties radīt incidentus. Esmu pārliecināts, ka tu, Drej, to saproti. Nākamgad, es to apsolu tev, mēs sarīkosim lielākas un labākas viesības, nekā bijām paredzējuši šogad."

Bet Drejs nesaprata, tāpat kā viņš nesaprata, kādēļ pie vakariņu galda tēvs bija teicis mātei, ka viņiem varbūt būs jāpārceļas dzīvot uz sūtniecību.

"Uz laiku. Tikai līdz tam laikam, kamēr situācija nostabilizēsies." Dažreiz Dreja tēvs lietoja par daudz sarežģītus vārdus, tā ka Drejs nespēja saprast.

Ko gan "stabilizācija" varēja nozīmēt? Vienīgā pazīme, no kuras Drejs saprata, ka ir noticis kaut kas slikts, bija tā, ka pēdējo nedēļu laikā gandrīz visi viņu japāņu kalpotāji bija iesnieguši atlūgumus. Un tagad, kad Drejs par to domāja, bija ari vēl kas cits. Viņa labākais draugs tuvākajā apkārtnē, kāds japāņu zēns, vairs nenāca spēlēties. Drejs viņam bieži zvanīja, bet drauga vecāki vienmēr teica, ka viņš nav mājās.

"Ai, nedomā par viesībām, puisīt!" viņa tēvs teica un rotaļīgi sabužināja zēna matus. "Neskaties tik īgni! Tev taču ir dāvanas. Un ļoti daudz. Tava iemīļotā šokolādes torte. Es pat palikšu mājās, lai svinētu kopā ar tevi."

"Tu domā, ka tu tiešām varētu atbrīvoties?" Dreja māte priecīgi vaicāja "Vai tu viņiem sūtniecībā nebūsi vajadzīgs?"

"Ņemot vērā tās daudzās stundas, kuras esmu tur pavadījis, es pateicu sūtnim, ka mans dēls ir svarīgāks nekā jebkura nolādēta krīze."

"Un viņš nesadusmojās?"

"Viņš tikai smējās un teica: "Apsveiciet no manis savu dēlu dzimšanas dienā!""

3

Pulksten divos nākamajā pēcpusdienā mājas priekšā apstājās garš, melns limuzīns. Uztraucies Drejs to vēroja no savas guļamistabas loga. Automobilim bijs mazs amerikāņu karodziņš, kas bija piestiprināts metāla kātā netālu no sānskata spogulīša vadītāja pusē. Tā numura zīmes bija tādas pašas kā tēva mašīnai no sūtniecības. Amerikānis uniformā izkāpa, paņēma no aizmugures sēdekļa lielu, sarkanbaltzilu saini, izslējās un gāja pa līkumoto piebraucamo ceļu garām krāšņam japāņu dārzam uz ieeju.

Viņš pieklauvēja pie durvīm un, gaidot tās atveramies, sakārtoja savu šofera cepuri, un pagriezās, jo viņa uzmanību bija piesaistījusi neredzama putna dziesma tuvējā ziedošā ķiršu kokā. Vecāka japāņu sieviete, viena no nedaudzajām vietējām kalpotājām, kas nebija iesniegusi atlūgumu, iznāca, ģērbusies savā krāšņajā, oranžajā kimono, un graciozi palocījās. Arī šoferis atbildot viegli palocījās un pēc amerikāņu paražas pielika pirkstus pie cepures. "Lūdzu, pasakiet Mak- leina kungam, ka sūtnis sūta sveicienus!" Šoferis pavīpsnāja. "Es nojaušu, ka jums to vajadzētu pateikt viņa dēlam. Un nododiet viņam šo dzimšanas dienas dāvanu! Sūtnis cer, ka tā atsvērs atceltās viesības."

Šoferis pasniedza saini kalponei, atkal paklanījās un atgriezās pie limuzīna.

4

Kaut arī Dreja nepacietība arvien vairāk pieauga, viņš paklausīja pavēlei un gaidīja savā istabā, kamēr māte un tēvs pārbaudīja, vai viss ir pienācīgi sagatavots.

"Tikai mēs trīs," viņa māte bija teikusi. "Bet mums būs pietiekoši daudz prieka, it kā šeit būtu divdesmit."

Viņš ātri pārlapoja dažus amerikāņu komiksus - viņa mīļākie bija par Pārcilvēku un Deiviju Kroketu, kurus viņa tēvs bija speciāli pasūtījis. "Pa diplomātisko pastu," tēvs bija teicis, kaut gan Drejs saprata, ka viņš joko. "Nekas nav par daudz labs manam dēlam."

Drejs bija apgūlies gultā un uztraukts skatījās griestos.

"Kārtībā, Drej!" viņš dzirdēja, ka māte sauc no dārza aiz mājas. "Tu tagad vari nākt."

Viņš uzlēca no gultas un izsteidzās no istabas. Vistuvākais ceļš uz dārzu pagalma pusē bija caur tēva darbistabu. Ejot garām tēva rakstāmgaldam, cauri atvērtām bīdāmajām durvīm, viņš redzēja māti un tēvu sēdam dārzā pie apaļā galda, kas bija apkrauts ar dažāda lieluma un krāsas dāvanām. Saules stari mirdzēja slaidajā, matētajā glāzē, kuru māte turēja rokā. "Skaties, pat sūtnis tev atsūtījis dāvanu," viņa teica, redzot, ka Drejs tuvojas, un pacēla glāzi pie lūpām.

"Viņam to nevajadzēja darīt. Viņš domā par visu. Es gribu redzēt, kas tur iekšā," Dreja tēvs teica un pakratīja kasti.

Drejs iegāja dārzā.

Apdullinošs sprādziens padarīja viņu kurlu, atsvieda atpakaj cauri atvērtajām darbistabas durvīm, trieca pret tēva rakstāmgaldu. Viņš laikam uz mirkli zaudēja samaņu. Viņš neatcerējās, kā bija nokritis no galda uz grīdas.

Nākamais, ko viņš apjēdza, bija viņa pūles piecelties kājās. Džinkstēšana ausīs izsauca nelabumu. Viņa acis bija aizmiglotas. Kad viņš klupdams bija izgājis cauri darbistabas durvju atliekām, viņš apdullis juta, ka viņa drēbes ir slapjas, un paskatījās uz tām, izmisīgi cenšoties izslaucīt acis. Viņš redzēja, ka tās mirkst asinīs. Tikai asinis būtu likušas viņam kliegt. Bet viņš nekliedza. Viņš nekliedza arī tad, kad pūlējās apjēgt, cik smagi viņš ir ievainots, arī tad ne, kad saprata - nē! - ka asinis nav viņa.

Viņš izstreipuļoja pa sašķaidītajām durvīm un redzēja saplosītus savu tēvu un māti izsvaidītus mauriņā, zāle bija slapja no viņu asinīm. Dzimšanas dienas torte, šķīvji un kafijas tasītes, koši iesaiņotās dāvanas, kas bija sakrautas kaudzē uz galda, bija pazudušas. Arī pats galds bija sašķaidīts. Sīvi sprādziena dūmi virpuļoja ap viņu tik biezi, ka aizžņaudza rīkli. Tuvumā dega kāds krūms.

Bet pat tad viņš vēl nekliedza.

Līdz tam brīdim, kad ieraudzīja mātes gandrīz atdalīto galvu. Sprādziena vilnis bija iedzinis viņai mutē glāzi, no kuras viņa bija dzērusi. Tās apaļais pamatiņš turēja lūpas atvērtas. Pārējā glāze bija sašķīdusi viņai mutē. Pilot asinīm, mirdzošas lauskas izspiedās cauri sakropļotajiem vaigiem.

Tad viņš kliedza. ?

Garaiņi sāka izklīst. Arlēnes ēna aiz aizkara bija nekustīga. Vannasistabā bija klusu. Drejs nebija pamanījis, ka viņa bija nogriezusi ūdeni.

Klusumu pārtrauca aizkaru metāla āķu šķindoņa, kad viņa to pavēra, viņas seja pauda līdzjūtību. "Es nekā nezināju."

"Tu nevarēji zināt. Tas ir kaut kas tāds, par ko es nevēlos runāt. Pat tagad ne. Tas ir par daudz sāpīgi." Tikai reizi, Drejs domāja, vājuma brīdī, viņš to bija pastāstījis Džeikam. Viņš izslaucīja no acīm kaut ko, kas varēja būt garaiņi.

"Man ļoti, šausmīgi žēl!"

"Jā." Viņa balss bija nomākta.

"Dāvana no sūtniecības…"

"Sarkanbaltzilā ietinamā papīrā."

"Tā bija maskēta bumba?"

Drejs pamāja ar galvu.

"Bet tā nenāca no sūtniecības, un limuzīns nebija dienesta mašīna, un valdības numuri bija viltoti," viņa teica.

"Saprotams. Un šoferis - neviens nekā nezināja par viņu. Sūtniecības drošības dienests man rādīja fotogrāfijas. Nekas."

"Klasiski."

"Jā." Drejs aizvēra acis. "Tā tas bija."

6

Viņš nespeja neko domāt, un sāpes bija pārņēmušās visu ķermeni, kad viņš stāvēja sūtņa priekšā lielā, nomācošā kabinetā. Skatoties no sava desmit gadus veca zēna redzes- punkta, griesti viņu uztrauca, tie bija tik augsti, ka padarīja viņu nedrošu, it kā viņš pēkšņi būtu kļuvis īsāks. Smagnējās mēbeles bija apvilktas ar ādu un izskatījās neērtas. Sienas bija klātas tumšiem koka paneļiem, grāmatas sablīvētas uz masīviem plauktiem, svarīga izskata vīru fotogrāfijas satrauca. Paklājs bija tik biezs, ka viņš nesaprata, vai ir atļauts stāvēt uz tā ar kurpēm.

"Vai tas ir viss, ser?" sūtniecības apsardzes vīrs - Dreja acis bija iepletušās, redzot revolveri makstī pie jostas, - vaicāja sirmajam pusmūža cilvēkam, kas sēdēja pie rakstāmgalda milzīgās istabas tālākajā galā.

Drejs pazina šo cilvēku, jo bija viņu saticis vairākas reizes pirms tam, kad vecāki bija atveduši Dreju uz Ziemassvētku un ceturtā jūlija svinībām. Viņam mugurā bija pelēk- svītrots uzvalks un veste, viņa īsi apgrieztās ūsas bija tikpat sirmas kā mati. Kalsnā seja izskatījās rupju izvagota, nogurusi.

"Jā, paldies," viņš atbildēja sargam. "Lieciet, lai nākamajās piecpadsmit minūtēs mans sekretārs aiztur visus telefona zvanus un apmeklējumus."

"Labi, ser." Sargs atkāpās un atstāja kabinetu, aizverot aiz sevis durvis.

"Sveiks! Tu esi Andrejs, vai ne?" Sūtnis vēroja viņu, un likās, ka viņš meklē vārdus. "Kādēļ tu nenāc tuvāk un neapsēdies?"

Drejs apmulsis paklausīja. Ādas krēsls iečīkstējās, kad viņš uz tā apsēdās, ar kājām nesniedzot grīdu.

"Esmu priecīgs, ka tu esi iznācis no slimnīcas. Vai viņi ar tevi apgājās labi?"

Samulsis Drejs tikai nopūtās. Slimnīcā bija kareivji ar šautenēm, kas biedēja viņu. Citu bērnu palātā nebija, un, apdullis no injekcijām, kuras viņam izdarīja, lai viņš būtu mierīgs, viņš nesaprata, kādēļ medicīnas māsas sauca par leitnantiem.

"Ārsts teica, ka tev ir dažas skrambas un nobrāzumi - un arī apdegušas uzacis, bet cits nekas tev nav noticis. Tiešām brīnums. Starp citu, viņš teica, ka nav par ko uztraukties. Uzacis tev atkal ataugs."

Apmulsis Drejs drūmi skatījās uz viņu. Uzacis? Kāda nozīme viņa uzacīm? Viņa vecāki, stikla lauskas, kas bija izdūrušās cauri mātes asiņainajiem, sakropļotajiem vaigiem, - tas kaut ko nozīmēja.

Bēdas viņam sažņaudza kuņģi, uzdzenot saltumu sāpošai sirdij.

Sūtnis līdzjūtīgi paliecās pret viņu. "Vai jūties labi, dēls?"

Drejs gribēja iešņukstēties, bet apslāpēja šo vēlēšanos un, norijis siekalas, pamāja.

Sūtnis gaidīja un mēģināja smaidīt. "Un tava istaba šeit, sūtniecībā? Es zinu, tu ilgojies pēc mājām, bet šajos apstākļos mēs tevi tur nevarējām atstāt, pat ar apsardzi ne. Tev jāsaprot. Es ceru, ka tu vismaz šeit jūties ērti."

Tā guļamistaba, kas Drejam bija iedota, atgādināja viņam viesnīcas istabu -ja viņam būtu bijis pietiekošs vārdu krājums, viņš to sauktu par bezpersonisku, - kurā reiz viņi bija dzīvojuši atvaļinājuma laikā Havaju salās. Un atkal viņš sevi piespieda pamāt ar galvu.

"Es ceru, ka personāls tev nedara pāri," sūtnis teica. "Patiesību sakot, esmu devis norādījumus virtuves darbiniekiem dot tev saldējumu, cik vien tu velies. Vismaz turpmākajās dienās. Es domāju, ka tev vislabāk garšo zemeņu."

Doma par zemeņu saldējumu, tā krāsu un konsistenci atgādināja Drejam viņa mātes asiņaino seju.

"Vai ir kaut kas cits, ko mēs varētu tev dabūt? Varbūt kaut kas, kā tev trūkst no mājām?"

Mana māte un tēvs, Drejs gribēja kliegt. Viņš cieta klusējot.

"Galīgi nekas?"

Apzinoties saspīlējumu, Drejs centās kaut ko teikt un nomurmināja pirmos vārdus, kas ienāca prātā. Sūtnis saslējās. "Piedod, dēls! Es nedzirdēju, ko tu teici."

Nesauc mani par dēlu, Drejs iekšēji dusmojās. Es neesmu tavs dēls. Es neesmu nevienam dēls. Vairs ne.

Bet viss, ko viņš samulsis pateica, bija: "Savus komiksus."

Sūtnis atvieglots uzelpoja. "Saprotams, ko vien tu vēlies! Pēcpusdienā es kādu aizsūtīšu, lai tev tos atnes. Vai gribi kaut ko īpašu, kaut ko, kas tev ļoti patīk?"

"Pārcilvēku." Tam nebija nekādas nozīmes. Drejs izmisīgi gribēja izkļūt no kabineta. "Deiviju Kroketu."

"Es dabūšu tev veselu kasti." Sūtnis savilka lūpas. "Bet tagad…" Viņš piecēlās, apgāja ap galdu un, piespiežot pie tā gurnu, noliecās, lai ielūkotos Dreja acīs. "Man ar tevi jāapspriež daži jautājumi. Tas nav viegli, bet tas ir jādara. Tavu vecāku bēres…"

Drejs sarāvās no sāpēm. Kaut gan viņš bija tikai desmit gadu vecs, vakardienas šausmas viņam bija devušas sapratni par nāvi. Protams, pēc tam, kad viņš bija redzējis savu vecāku saplosītos ķermeņus, viņš zināja, ka tos vairs nevar salikt kopā.

"… Būs rit no rīta. Mani palīgi un es vairākkārt esam pārrunājuši šo lietu. Mēs saprotam, cik sāpīgi tas tev ir, bet mēs norunājām, ka tev ir jābūt klāt. īsi sakot, lai apslāpētu tavus murgus. Un izveidotu sev simbolu…"

Drejs nesaprata ne vārda.

"… Ko var izdarīt naids. Nedrīkst atļaut, lai tas notiktu atkal. Es saprotu, ka tas viss ir šausmīgi mulsinoši, bet reizēm mums no sliktām lietām jāiztaisa labas. Mēs gribam, lai bērēs tu sēdētu pirmajā rindā. Daudz fotogrāfu tevi fotografēs. Daudz cilvēku, taisnību sakot, visa pasaule redzēs tevi. Man žēl, ka tev bija jākļūst pieaugušam tik ātri. Tas ir to pūļu vērts, un esmu pārliecināts, ka tava māte un tēvs būtu gribējuši, lai tu ietu."

Beidzot Drejs sāka raudāt. Kaut arī viņš mēģināja savaldīties, viņš nespēja rimties.

Sūtnis viņu cieši apskāva un glāstīja viņam muguru. "Tā vajag. Izdzen to no sevis! Lai iet. Tici man, raudāt ir nepieciešams."

Drejam nebija vajadzīgs pamudinājums. Viņš šņukstēja, trīcēdams tik stipri, ka šķita, viņam salūzīs sirds. Beidzot viņa šņuksti norima. Slaucīdams acis, sajuzdams asaru sūrstēšanu uz sejas, viņš sāpēs sarauca pieri un skatījās uz sūtni. "Kādēļ?" Viņa rīkle bija tik aizsmakusi, ka iznāca tikai čuksts.

"Piedod, Andrej! Es nesaprotu. Kādēļ - kas?"

"Kas viņus nogalināja? Kādēļ?"

Sūtnis nopūtās. "Es vēlos, kaut es zinātu. Šajās dienās Amerika nav visai populāra." Viņš nosauca dažas valstis, no kurām lielāko daļu Drejs nekad nebija dzirdējis, - Kuba, Kamerūna, Alžīrija, Kongo. "Nav tā, ka tikai šeit, Japānā, ir bijuši nemieri pret mums. Viss mainās. Pasaule ir kļuvusi cita."

"Bet vai nav kāds, kuru jūs varētu sodīt?"

"Diemžēl mēs pietiekoši daudz nezinām. Bet es apsolu, ka darīsim visu iespējamo, lai to uzzinātu."

Drejs paskatījās caur asarām.

"Man nepatīk to visu darīt uzreiz. Bet ir vēl kaut kas, par ko mums jāaprunājas. Tikko tev teicu, ka esmu devis norādījumus virtuves darbiniekiem šajās dienās dot tev saldējumu, kādu gribi. Laika ierobežojuma iemesls ir tas, ka pēc bērēm, pēc tam, kad tu mazliet atpūtīsies, tevi ar lidmašīnu aizvedīs uz Savienotajām Valstīm. Kādam par tevi ir jāparūpējas. Es esmu sazinājies ar tavu tēvoci un norunājis, ka tu dzīvosi pie viņa. Tev būs iespējams parunāt ar viņu pa starptautisko telefonu," sūtnis paskatījās savā rokas pulkstenī, "pēc divdesmit minūtēm."

Apmulsis Drejs centās atcerēties, kāds izskatījās viņa tēvocis, bet viņš varēja atcerēties tikai tēva seju vai ari tēva sejas neskaidru attēlu. Viņš uztraucās, ka nevar atcerēties, kā tēvs izskatījās. Tikai ķermeņa daļas, kas izkaisītas asiņu pilnajā mauriņā.

7

"Bet kas nogalināja tavus vecākus?" Arlēne sēdēja viņam blakus uz gultas, apņēmusi segu sev cieši apkārt.

"Es nekad neuzzināju. Sūtniecībā dzirdēju dažādas runas. Amerikānis, kas bija pārģērbies par šoferi un atnesa bumbu, tika uzskatīts par algotu slepkavu. Tā bija pirmā reize, kad es dzirdēju šo vārdu. Domāju, ka viņu bija nolīguši japāņu fanātiķi, bet kāds vīrs no drošības dienesta - viņš dzīvoja Japānā kopš kara beigām - apgalvoja, ka bumba neesot japāņu stils. Viņš visu laiku runāja par samurajiem, bushido un daudzām citām lietām, kuras es nesaprotu. Karavīra goda kodekss. Viņš teica, ka japānim, kurš ir šī vārda cienīgs, ir goda lieta nogalināt ienaidnieku atklāti, aci pret aci. Ar bumbu ne, pat ne ar šaujamo ieroci, bet ar zobenu. Tik tiešām - pēc trim mēnešiem kāds japāņu nemiernieks tā izdarīja, izlaužoties cauri pūlim, viņš nodūra japāņu politiķi, kas atbalstīja jau no līgumu ar Ameriku. Tas drošības dienesta vīrs tāpat apgalvoja, ka īsts japānis nebūtu mēģinājis nogalināt sava ienaidnieka sievu un bērnu - tikai vīru, tikai tēvu."

"Bet ja viņš neapsūdzēja japāņus, ko tad viņš apsūdzēja?"

"Krievus. Saprotams, ka daudz no tā es nesapratu tajā laikā, bet vēlāk es apjēdzu, ko viņš bija domājis. Jaunā aizsardzības līguma mērķis Amerikai bija aizsargāt Japānu no padomju uzbrukuma. Ar savām bāzēm Japānā mēs bijām uzlikuši ķepu dienvidaustrumu Āzijai un varējām mēģināt apstādināt komunisma izplešanos. Drošības dienesta vīra teorija bija šāda: ja Padomju Savienība varēja likt ticēt, ka japāņi ir uzspridzinājuši amerikāņu diplomātu un viņa ģimeni…"

"Nāves gadījumi būs tik satriecoši, ka paplašinās plaisu starp Ameriku un Japānu. Līgums būs apdraudēts," teica Arlēne.

"Tas bija tā drošības dienesta vīra uzskats. Bet, ja tā, tad šī taktika neiedarbojās. Manu vecāku slepkavas piespieda visus padomāt, cik tālu stāvoklis izgājis no kontroles. Japāņi, apmulsuši, ka viņus var apvainot slepkavībās, beidza demonstrācijas. Krīze beidzās."

Arlēne saņēma viņa roku. "Bet tavi murgi ne."

Drejs skatījās uz viņu ar sāpēm. "Es gribēju, lai būtu kāds, kuru apsūdzēt."

Viņš bieži kopā ar vecākiem bija apmeklējis misi, bet nekad līdz viņu bērēm nebija ievērojis, cik daudz nāves attēlu viņu apņēma baznīcā. Kristus pie krusta ar naglām, kas iedzītas cauri viņa rokām un kājām, ar pātagām šaustītu muguru, ar ērkšķiem kronētu galvu, ar šķēpa pāršķeltiem sāniem. Lūgšanu grāmatā viņš atrada krāsainu tā kapa attēlu, no kura Kristus bija piecēlies. Kristus mācekļi stāvēja pie atbīdītā akmens, godinot pacēluši sejas.

Bet viņš zināja, ka nekas nespēj atdot viņam vecākus. Viņš bija redzējis abu asiņainos, saraustītos ķermeņus.

Varenā ērģeļu mūzika bija nomācoša, mise latīņu valodā bija tikpat nesaprotama kā angļu valoda, kurā garīdznieks runāja, lai aprakstītu "šausmīgo traģēdiju". Sēdēdams pirmajā rindā, Drejs juta, ka visi uz viņu skatās. Fotogrāfi viņu fotografēja. Viņam griBējās kliegt.

Sūtnis bijapaskaidrojis, ka viņa vecāku mirstīgās atliekas ar lidmašīnu tiks aizvestas uz vietu, kuras nosaukums ir Endrū Gaisa spēku bāze un kur viņu gaidīs tēvocis un "pat Valsts sekretārs". Kas gan bija šis Valsts sekretārs? Tam nebija nozīmes. Tēva ģimenes kapos Bostonā būs vēl viens dievkalpojums, bet Drejam tas neko nenozīmēja, kaut gan acīmredzot šis pirmais dievkalpoj ums bija svarīgāks, simbols - sūtnis atkal bija lietojis šo vārdu - draudzības nepieciešamībai starp Ameriku un Japānu.

Drejs ievēroja daudz vīru ar skarbām sejām, neaizpogātām žaketēm, viņi cieši turēja kaut ko rokā, tie varēja būt šaujamieroči, kas aizbāzti aiz jostas.

Kad dievkalpojums beidzās, sūtnis paņēma amerikāņu karogus, kuri bija uzklāti zārkiem, salocīja tos un aiznesa Drejam, lai viņš tiem pieskartos.

Viņš tajos iespieda seju, slacinot tos ar savām asarām.

9

"Un tādēļ es nevarēju būt tas algotais slepkava, par kuru tu man stāstīji. Tas algotais terorists." Drejs izrunāja šos vārdus ar riebumu. "Jānuss. Tāpēc ka tāds vīrs kā Jānuss nogalināja manus vecākus, un viņš nebija viens. Sūtnis man pastāstīja, ka ir daudz algotu slepkavu, kuri līdzīgi tam, kas bija pārģērbies par šoferi " Drejs sadrūma. "Bez japāņu goda jūtām. Gļēvuļi Nožēlojami noziedznieki, kuriem nav drosmes aci pret aci nostāties pretī ienaidniekam. Mātes, tēvi, bērni - viņiem ir vienalga, kam darīt pāri, kādas bēdas un sāpes viņi rada. Katru nakti, kad es raudādams aizmigu, es atkārtoju zvērestu, kuru biju devis pats sev." Viņš sakoda zobus. "Ja man nekad nebūs tā laime redzēt cilvēku, kas nogalināja manus vecākus, saņemam tādu sodu, kādu tas pelnījis, es sodīšu tos, kuri ir līdzīgi viņam. Es apgūšu tādu amatu, kas ļaus man izrēķināties ar viņiem visiem."

"Cik gadu tev bija? Desmit, tu teici?" Arlēne pārsteigta jautāja. "Tu to izpildīji?"

"Tur nav nekā pārsteidzoša." Drejs norija siekalas. "Saproti, es mīlēju savus vecākus. Līdz pat šai dienai man viņu pietrūkst. Es mēdzu apmeklēt viņu kapus. Bieži." Viņa balss aizsmaka. "Desmit gadu vecumā es domāju, ka varu pats atriebties. Es nezināju, kā. Bet vēlāk, pusaudža gados, es uzzināju, ka arī citi jūt to pašu, ko es. Es sāku strādāt…"

""Skalpelim"," viņa nočukstēja šo vārdu.

Spalgi iezvanījās telefons, pārtraucot viņu sarunu.

Drejs pārsteigts paliecās uz naktsgaldiņa pusi. Viņš ātri paskatījās uz Arlēni. Viņas ieplestās acis liecināja, ka viņa ir tikpat satrūkusies kā viņš. Drejs atkal paskatījās uz naktsgaldiņu, uz kura telefons zvanīja otru reizi.

"Nepareizs numurs?" Skaidrs, ka Arlēne tam neticēja.

Drejs pat nepapūlējās pakratīt galvu. Telefons zvanīja trešo reizi.

"Kalpotājs no pieņemšanas istabas?" Arlēne jautāja. "Viņš kaut ko aizmirsis mums pateikt?"

"Ko, piemēram?"

Viņa neko nespēja izdomāt. Telefons zvanīja atkal.

"Varbūt mēs pārāk skaļi runājam. Varbūt mēs pamodinājām kādu blakus namiņā," Drejs teica. "Ir viens ceļš, kā par to pārliecināties." Viņš izliecās no gultas, lai paceltu klausuli. Par spīti sasprindzinājumam, viņa balss bija mierīga. "Hallo!"

"Jā. Negribēju jūs traucēt," balss vada otrā galā bija vīrišķīga, aizsmakusi, ar stipru akcentu, "bet man nav citas izejas kā apmeklēt jūs."

Kaut arī šie vārdi tika pateikti mierīgi, Drejs sajuta stipru uztraukumu, kuru pastiprināja šausmīgas aizdomas, ka viņš jau agrāk ir dzirdējis šo balsi, lai gan viņš to nepazina. Arlēne piecēlās no krēsla, nolieca galvu pie klausules, kuru Drejs turēja mazliet atstatu no auss, un klausījās.

Balss turpināja: "Man žēl, bet pat ar vislabākajām ierīcēm es nevaru saklausīt visu, ko jūs runājat savā istabā. Sevišķi duša ļoti traucēja. Un jūs esat nonākuši pie tās vietas, kas mani loti interesē."

Drejs nodrebēja no aukstuma starp lāpstiņām, kad viņš ar atbaidošu skaidrību atcerējās, kur agrāk bija dzirdējis šo balsi. Tā piederēja garīdzniekam, kas pēkšņi parādījās no biktskrēsla, kad Drejam bija uzbrukuši Bcrkšīru pansionāta kapelā. Garīdznieks ar mirdzošo, sarkano dārgakmeni gredzenā un slāvu akcentu. Garīdznieks, kas bija nogalinājis abus mācītājus slepkavas un dzinies pakaļ Drejam pa tuneli.

"Es saprotu, jums vajadzīgs laiks, lai pierastu pie domas par manu uzbāzību," balss teica. "Nav šaubu, jūs esat pārsteigti. Bet, lūdzu, nevilcinieties ilgi! Kā saka paruna, laiks negaida."

Drejs satvēra mauzeri. "Kur jūs esat?"

"Namiņā jums blakām. Ievērojiet, cik brīvi es ar jums sarunājos. Es nododu sevi jūsu rokās."

Drejs drūmi skatījās uz pretējo sienu. "Kā jūs mūs atradāt?"

"Visu savā laikā. Es gribu, lai jūs man atļautu ieiet jūsu istabā. Tikai man negribētos iziet ārpusē. Mūsu namiņus savieno aizslēgtas durvis. Ja jūs tās atbultētu no savas puses, es to pašu izdarīšu no šejienes, un tad beidzot mēs varētu satikties!"

Drejs jautājoši paskatījās uz Arlēni. Viņa pamāja ar galvu, norādot uz sevi un tad uz gultu. Viņas nākamais žests norādīja, lai Drejs pieiet pie sienas blakus kaimiņa durvīm.

Drejs teica klausulē: "Ja jūs parādīsieties ar ieroci…"

"Lūdzu," balss teica, "es zinu noteikumus. Es riskēju, jums piezvanīdams. Cieniet manu atklātību! Atbultējiet durvis!" -

Arlēne atkal pamāja.

"Labi," Drejs teica.

Viņš nolika klausuli. Arlēne iekāpa gultā un atspieda muguru pret spilveniem. Drejs tēmēja ar mauzeri un virzījās

uz kaimiņa durvīm. Uzmanīgi, lai neradītu stipru troksni, viņš atgrūda bultu un nostājās pie sienas, kur viņu nevarēja redzēt, kad atvērsies durvis. Bet, kā papildu piesardzību ievērodams, viņš virzījās uz kaktu, ja lode gadījumā triektos cauri sienai.

No otras puses arī tika atbīdīta bulta. Durvis iečīkstējās un atvērās.

Arlēne gultā - pilnīgi redzama pa atvērtajām durvīm - atbīdīja segu, kuru viņa bija cieši turējusi sev apkārt, un gulēja puskaila…

Drejs izmantoja gadījumu, kad uzmanība bija novērsta. Mirklis, tas bija viss, kas viņam vajadzīgs. Viņš atrāva durvis tā, ka tās atsitās pret sienu. Piespiežot mauzeri pie vīrieša krūtīm, viņš ātri, lietpratīgi viņu pārmeklēja.

Garīdznieks ievaidējās no revolvera asā grūdiena. "Nav vajadzīgs. Es atstāju ieroci savā istabā." Saliecies no sāpēm, viņš tagad iztaisnojās. "Es teicu jums, ka zinu noteikumus. Es jūs neapdraudu."

Drejs beidza pārmeklēšanu, iebāžot roku dziļi garīdznieka melnajās biksēs, pārbaudot pat kājstarpi.

"Un, lūdzu," vīrietis teica Arlēnei, "esiet tik laipna un apsedzieties! Esmu garīdznieks, bet neesmu imūns pret miesas kārdinājumiem."

Arlēne uzņēma sev virsū segu.

"Paldies!" Vīrietim bija melns uzvalks, melns krekls ar baltu apkaklīti. Viņš bija spēcīgs, vidēja auguma, muskuļots, ar sirmumu biezajās, tumšajās ūsās un sudraba pavedieniem kuplajos, melnajos matos. Sejabijačetrstūraina, grumbaina, ar spēcīgiem vaigukauliem, barga, eiropeiska. Viņam varēja būt mazliet pāri piecdesmit, bet nopietnā, domīgā izteiksme acīs, kuras bija melnākas nekā viņa apģērbs, ūsas un mati un kuras ietvēra dziļas, bargas grumbas, norādīja, ka viņam bijuši pārdzīvojumi, kas viņu padarījuši vecāku.

Drejs piesardzīgi atkāpās. "Kā jūs mūs atradāt?"

"Pansionātā jums iedeva tīru apģērbu. Pārmainīja apavus." Garīdznieks gaidīja, lai Drejs pats izdara secinājumus.

Drejs nepatikā sarāvās, ka nav bijis piesardzīgs.

"Izsekošanas ierīce?"

"Vienas kurpes papēdī. Kad jūs aizbēgāt no semināra, es sekoju tās signālam Atradu, kur jūs atstājāt bīskapa automobili, šausmīgi sadragātu, es gribētu piebilst." Garīdznieks iesmējās. Drejs gribēja runāt, bet garīdznieks pacēla roku. "Ļaujiet man pabeigt! Es atklāju, ka jūs nomainījāt sabojāto kadiljaku pret motociklu. Attapīgi no jūsu puses. Es sekoju jums uz Konkordu un Leksingtonu. Jūs zvanījāt pa telefonu. No turienes es sekoju jums uz Grīnvičas rajonu Ņujorkā un vēroju jūsu pūles nodibināt kontaktus ar šo jauno dāmu. Jūs sagādājāt man raizes, kad pie Sātana Raga nomainījāt kurpes, kurās bija izsekošanas ierīce, pret alpīnista zābakiem. Bet es piestiprināju ierīci pie jūsu motocikla. Un," viņš paskatījās uz Arlēni, "pie jūsu mašīnas."

Pirmo reizi, kopš garīdznieks bija ienācis istabā, viņa ierunājās: "Un starplaikā?" Viņa sarauca pieri. "Jūs nogalinājāt tos cilvēkus, kas…"

"Sekoja jums? Diemžēl no tā nevarēja izbēgt. Es nedrīkstēju pieļaut, ka viņi to izdarītu ar jums. Bija svarīgākas saistības. Saprotiet, cik es esmu atklāts pret jums."

"Jūs nogrūdāt no klints cilvēku, kas bija pārģērbies par klaidoni?" viņa jautāja.

Garīdznieks viegli pamāja.

"Un pārgriezāt otram vīram rīkli ar garoti?"

"Tas bija nepieciešams. Citādi jūs nebūtu dzīvi, lai mēs varētu tagad parunāties."

"Garīdznieks, kas nogalina?" Drejs skatījās uz viņu ar šausmām.

"To pašu es varētu jautāt jums, kaut gan faktiski jūs nebijāt garīdznieks, tikai mūks. Bet pat tādā gadījumā jums taču nav sveša nogalināšana. Vai man nav taisnība?"

Arlēne pārtrauca klusumu: "Viņš runā saprātīgi. Ar sekošanas ierīci viņš varēja apstāties pietiekoši tālu, lai tu neredzētu viņa automobili, kad tu gaidīji ceļa malā."

"Pilnīgi pareizi," garīdznieks teica. "Es ieturēju distanci. Bet beidzot mēs esam satikušies."

Drejs atkal pakratīja galvu. "Kādēļ?"

"Vai nav saprotams? Uzbrukums klosterim."

"Bīskaps apgalvo, ka tas nav noticis."

"Viņu piespieda tā teikt. Pēc tam kad mēs bijām novākuši lieciniekus."

"Mēs?"

"Savā laikā."-

"Bīskaps arī apgalvoja, ka Hals nav nogalināts.

"Pārējie norādījumi, kuriem viņš sekoja. Es paliku pansionātā kādu brīdi, lai nokārtotu uzkopšanu. Semināristi zina tikai to, ka vienam no viesiem ir bijis nervu sabrukums."

Drejs iesita ar dūri pa sienu. "Un es nevaru ilgāk gaidīt. Man vajadzīga atbilde!"

"Saprotams. Bet, lūdzu, šeit nav vietas dramatiskiem žestiem. Esmu jūsu aizstāvis."

Drejs sastinga. "Mans - kasi"

"Pēc manis aizsūtīja tai brīdī, kad jūs ar tēvu Heiferu gājāt ziņot bīskapam. Es nekad neatrados tālu. Divreiz - kapelā un pie Raga - es izglābu jums dzīvību."

Dreja galva dūca. "Izglābāt man dzīvību? Kāpēc? Un kāpēc jūs man jau sākumā nepateicāt, ko jūs darāt?"

"Pansionātā es jums nepateicu tāpēc, ka es negribēju sevi atklāt. Es gribēju zināt, kas notiks, ja jūs būtu viens pats, izņemot Halu. Kā es biju iedomājies, jūsu acīm redzamā neaizsargātība izsauca uzbrukumu."

"Jūs izmantojāt mani par ēsmu?" Drejs trīcēja no dusmām.

"Likās, ka tas bija piemērots veids, kā atklāt jūsu ienaidniekus."

"Jums vajadzēja mani brīdināt!"

"Es nepiekrītu. Pat tāds profesionālis kā jūs…"

"Bijušais profesionālis."

"Tieši tādēļ. Es nebiju drošs, ka jūs varēsiet piemēroties dzīvei, atgriezies atpakaļ pasaulē. Izrādījās, ka ļoti labi. Bet sākumā es baidījos, ka sešu gadu vientuļnieka dzīve notrulinājusi jūsu meistarību. Liekas, es jums teicu, ka gribēju jūs izmantot par ēsmu, lai izsauktu uzbrukumu. Kas notiktu, ja jūs stresa stāvoklī vairs nespētu rīkoties dabiski? Ja jūs tikai paskatītos uz manu pusi, jūs būtu brīdinājis savus pretiniekus par iespējamām lamatām. Starp citu, tie divi, kas iebruka kapelā, nebija garīdznieki. Viņi tā pārģērbās, lai varētu parādīties seminārā. Es gribu uzsvērt, ka viņi nepiederēja pie baznīcas."

"Kas viņi bija?"

"Mēs neesam varējuši to uzzināt. Saprotams, viņiem nebija nekā tāda, pēc kā viņus varētu identificēt. Mēs viņus nofotografējām un noņēmām viņu pirkstu nospiedumus. Mūsējie tagad mēģinās uzzināt viņu vārdus, bet, domāju, mēs tikai konstatēsim, ka viņi ir bijuši algoti slepkavas un ka nekādi nav iespējams atrast saikni ar tiem, kuri viņus algoja. Pēc uzbrukuma pansionātam es mēģināju izskaidrot, kas es esmu un kādēļ tur atrodos, bet jūs aizbēgāt. Šī ir pirmā drošā iespēja, kas man ir bijusi. Es gribētu stādīties priekšā." Viņš izstiepa roku. "Es esmu tēvs Staņislavs."

Drejs nemierīgi skatījās uz roku. "Staņislavs?"

"Tas ir poļu vārds. Es tur piedzimu un priecājos, ka varu pieņemt savu senču svētā patrona vārdu."

Drejs negribīgi satvēra viņa roku.

Garīdznieka rokasspiediens bija stingrs. Drejs sniedzās pēc viņa otras rokas. Kreisās. Tās, uz kuras vidējā pirksta mirdzēja gredzens.

Tēvs Staņislavs nepretojās.

Gredzens un ietvars bija no bieza zelta. Dārgakmens bija liels, dzidrs, mirdzošs, sarkans - rubīns, kas izgreznots ar simbolu. Zobens šķērsām pāri Maltas krustam.

"Es nedomāju, ka esmu kaut kur redzējis šo simbolu. Kādu mūku ordeni tas simbolizē?"

"Mūku ordeni?" Tēvs Staņislavs pakratīja galvu. "Tas īsti nav mūku ordenis, kaut gan mēs darbojamies ilgāk nekā vairums ordeņu. Varat būt drošs - vismaz no krusta karu laikiem. Bet mēs sevi saucam par brālību."

Drejs gaidīja.

"Akmens brālība. Savā laikā mēs pie tās nonāksim," tēvs Staņislavs teica. "Bet vispirms mums ir šis tas jānoskaidro. Ja jūs man atļautu…"

Viņš iegāja savā istabā un atgriezās atpakaļ ar mapi, izņēma no tās aktu vākus un pasniedza tos Drejam.

Apmulsis Drejs tos atvēra un ieraudzīja dosjē par sevi - sīkumus par savu jaunību. "Pagaidiet!" Viņš pacēla acis. "Kur jūs visu to uzzinājāt?"

"Tas nav svarīgi," tēvs Staņislavs teica. "Ir svarīgi, lai jūs iemācītos man ticēt. Es parādīju jūsu lietu, lai pierādītu, ka jau tagad daudz pārjums zinu. Bet nu es ceru, ka jūs pats pastāstīsiet man tādus faktus, kurus es nezinu. Iedomājieties, ka šī ir grēksūdze. Uzticēšanās. Pamats sapratnei. Varbūt tas izglābs jums dzīvību. Un kas ir vēl svarīgāk - jūsu dvēseli."

Arlēne paliecās uz priekšu. Ar vienu roku turot sev apkārt segu, ar otru viņa nepacietīgi paņēma aktu vākus no Dreja, ielika klēpī un ar acīm pārslīdēja to saturam. "Kas tas irV

"Kas notika ar mani pēc tam, kad nogalināja manus vecākus." Dreja balss bija aizsmakusi.

"Bet kāds tam sakars ar Džeiku? Mans brālis ir nelaimē. No tā, ko es zinu, viņš var būt pat miris!"

"Kāds sakars ar Džeiku?" Drejs. atkārtoja. "Jebkāds. Kamēr tu visu to nezini, tu nespēsi saprast."

11

"Esam klāt, Drej." Viņa tēvocis apstādināja sarkano merkūriju mauriņa priekšā, kas stiepās uz rančo, kā viņš sauca māju. "Mēs to uzcēlām pagājušā rudenī. Bostonā vēl nav daudz tādu namu. Moderns projekts. Es ceru, ka tu šeit būsi laimīgs. Tu esi mājās."

Drejs skatījās uz ēku un jutās šeit svešs.

Garā un zemā ēka bija celta no ķieģeļiem. Tai bija skurstenis, pārblīvēts puķudārzs, daži nelieli koki. Tā nekādā ziņā neizskatījās pēc rančo, un viņš nevarēja to nesalīdzināt ar tradicionālo japāņu māju, kura bija celta no koka, ar nolaidenu jumtu un kurā viņš Tokijā bija dzīvojis pusi sava mūža. Ķieģeļi? Viņš sev jautāja, kas šeit notiks zemestrīces gadījumā?

Un kādēļ dārzs bija tik pārblīvēts?

"Mājas," viņa tēvocis bija teicis, bet tas saniknoja Dreju. Nē. Šeit nav viņa mājas. Viņa mājas bija tur, Japānā. Kur viņš bija dzīvojis kopā ar vecākiem.

No mājas iznāca sieviete un zēns. Dreja krustmāte un brālēns. Drejs viņus nebija redzējis kopš tā laika, kad vecāki viņu aizveda no Amerikas, toreiz viņam bija pieci gadi, un Drejs viņus neatcerējās. Kad viņi iepazinās tuvāk, viens bija skaidrs. Tie divi un viņa tēvocis jūtas neveikli, neērti. Viņa krustmāte žņaudzīja rokas. Brālēns drūmi skatījās. Un tēvocis nepārtraukti runāja, ka viss nokārtosies, varu derēt, jā, viņiem visiem klāsies labi.

"Tu būsi šeit laimīgs."

Tas izbrīnīja Dreju. Viņam bija tā šausmīgā sajūta, ka viņš nekad vairs nebūs laimīgs.

Nākamajā dienā viņš piedalījās savu vecāku otrajās bērēs.

12

Vasaru viņš pavadīja vienatnē, skatoties televīziju vai, ja kāds iegāja viņa istabā, lasot komiksus aiz aizvērtām durvīm tajā telpā, ko visi vēl joprojām sauca par "viesistabu". Kad vien krustmāte teica tēvocim, ka tas nav dabiski, ja vasarā zēns neiet laukā no istabas, tēvocis sacīja: "Ļauj viņam pierast. Atceries, viņš ir daudz pārdzīvojis. Kas noticis ar Biliju? Pasaki Bilijam, lai parotaļājas ar viņu."

"Bilijs teica, ka viņš esot mēģinājis."

Īstenībā Bilijs nebija mēģinājis, un Drejs saprata iemeslu - greizsirdīgs, ka mājās ir cits bērns.

Krustmāte turpināja: "Bilijs uzskata, ka viņš ir dīvains! Tāpēc ka viņš nekad nerunā un…"

"Vai tu nebūtu dīvaina?"

"Tu visu dienu esi darbā. Tu nezini, kāds viņš ir. Viņš ložņā apkārt. Es gludinu veļu un viņu nemaz nedzirdu. Pēkšņi viņš stāv man priekšā un skatās. Viņš ir kā…"

"Kas? Turpini, pasaki to!"

"Es baidos, ka nezinu. Spoks. Viņš mani uztrauc."

"Mums visiem ir grūti. Bet mums pie tā jāpierod. Galu galā - viņš ir mana brāļa dēls."

"Un Bilijs ir tavs paša dēls, un es nesaprotu, kādēļ mums jāpievērš vairāk uzmanības…"

"Nu pasaki - kur lai bērns paliek? Pasaki man to! Viņš nevienu nelūdza, lai uzspridzina viņa vecākus. Velns lai parauj, ko tu gribi, ko lai es daru?"

"Nekliedz! Izdzirdēs kaimiņi."

"Un tāpat arī zēns, ka tu runā par viņu, bet neliekas, ka tas tevi uztrauktu!"

"Es nepieļaušu, ka tu tā ar mani runā. Es…"

"Nekas. Man nav vēlēšanās ēst vakariņas, labi? Ieliec man kaut ko ledusskapī. Iešu pastaigāties."

Drejs, stāvēdams vestibilā, to visu dzirdēja, viņš atgriezās viesistabā, aizvēra durvis un atkal lasīja komiksu.

Šoreiz "Cilvēku sikspārni".

13

Septembris bija vēl sliktāks. Pirmajā dienā, kad Drejs atnāca mājās no vietējās pamatskolas, viņa mati bija pieķepēti ar košļājamo gumiju.

"Ak Dievs! Kā tas tev gadījās?" krustmāte jautāja.

Drejs neatbildēja.

Viņa mēģināja gumiju izņemt, velkot to ārā no matiem, kamēr viņam no acīm tecēja asaras Beidzot viņa ar šķērēm izgrieza to ārā, un galvas virsū palika kails plankums, kas atgādināja hipija frizūru vai arī mūka tonzūru.

Nākamajā dienā Drejs atgriezās no skolas ar melnu robu kreisajā rokā.

"Nudien, ko tu esi sev izdarījis?" Savilkusi lūpas, krustmāte apskatīja robu, paņēma pinceti un izvilka no ādas zīmuļa galu. "Dieva dēļ, kā tas gadījās?"

Nākamajā dienā bija saplēsts Dreja bikšu ceļgals un piesūcies ar asinīm, jo kājai bija stipri nobrāzta āda.

"Tu zini, bikses maksāja diezgan daudz naudas."

Pēc tam aiznākamajā dienā krustmāte steidzīgi piezvanīja savam vīram uz nekustamo īpašumu biroju. Viņa tikko spēja parunāt. Bet cauri asarām viņas vīrs pietiekoši labi saprata. Satriekts viņš piekrita pēc stundām satikt Dreju pie skolas.

14

"Es nenoliedzu, ka jūsu brāļadēls netika izaicināts." Direktoram bija ļumīgs dubultzods. "Vetmanu zēns ir pazīstams kauslis. Es domāju, jūs pazīstat viņa vecākus? Viņa tēvs vada "Kadiljaka" pārstāvniecību."

Dreja krustmāte un tēvocis nepazina Vetmanus, bet, saprotams, viņi pazina "Kadiljaku".

"Tāds ir stāvoklis." Direktors noslaucīja pieri ar kabatlakatiņu. "Vetmanu zēnam ir divpadsmit gadu. Savam vecumam viņš ir par lielu un tādēļ nezina, kur likt savu spēku. Faktiski… Es jums atzīšos. Es ceru, jūs mani nenodosiet. Puisis ir līdzīgs savam tēvam - ļoti enerģisks. Bet tēvs ziedo lielas summas mūsu sportistu fondam. Katrā ziņā puisis liek ikvienam manīt, kurš ir kungs. Bet jūsu brāļadēls… Viņš nepadevās. Tas dara viņam godu. Mazs nerātnis. Visi pārējie pakļaujas. Es nesaprotu, kādēļ jūsu brāļadēls to nedarīja. Kad sākās skola, es domāju, ka Vetmanu puika izpētīja, kurš ir jaunatnācējs, un nolēma piesieties Andrejam. Kā es dzirdēju, Vetmanu puika iesmērējis košļājamo gumiju Andreja matos. Un tad sadūris viņu ar zīmuli. Un pagrūdis uz grantētās nogāzes, kur Andrejs saplēsa bikses."

Dreja tēvocis jautāja: "Kādēļ nekas netika darīts, lai to pārtrauktu?"

"Tās ir tikai baumas, ko esmu dzirdējis no bērniem. Ja es ticētu visam, ko saka skolēni…"

"Turpiniet!"

"Un būtībā…" Direktors nopūtās. "Šodien Vetmanu puika iesita Andrejam ar spieķi. Ar kārtīgu rungu. Viņš pārsita Andrejam lūpu."

Andreja tēvocis nikni skatījās uz viņu. "Un?"

"Andrejs neraudāja. Arī tas viņam dara godu. Tik tiešām viņš ir mazs, ietiepīgs zellis. Bet lieta ir tāda, ka viņam vajadzēja ziņot skolotājai sporta laukumā."

"Vai tam būtu kāda nozīme?"

Direktors saviebās. "Piedodiet, es nesaprotu."

"Nav par ko. Turpiniet!"

"Bet Andrejs turpretī zaudēja pašsavaldīšanos."

"Nevaru iedomāties, kā."

"Viņš iesita Vetmanu puikam pa muti ar beisbola nūju."

Dreja tēvocis nobālēja. "Cik nepatīkami!"

"Izkustināja Vetmanu puikam priekšējos zobus, lūk, ko viņš izdarīja. Protams, viņam bija iemesls zaudēt savaldību. Es par to nestrīdos. Bet ar beisbola nūju? Neapdomība, vai jūs tā nedomājat? Vetmana kungs bija ienācis pirms jums. Man jums nav jāsaka, ka viņš ir satraukts. Viņš grib zināt, kāda veida skolu es vadu. Viņš draudēja iet uz izglītības valdi un policiju. Paldies Dievam, man izdevās viņu no tā atrunāt, bet jautājums paliek atklāts, līdz šī problēma tiks atrisināta. Jā, kādēļ es lūdzu jūs atnākt, lai parunātos, - jūsu brāļadēls ir izslēgts. Es vēlos, lai viņš paliek mājās."

15

"Nolādēts, jums laimējās," vēlāk tajā vakarā Vetmana kungs teica Dreja tēvocim un krustmātei viņu dzīvojamā istabā. "Ja mans dēls būtu zaudējis zobus, es jūs tūliņ iesūdzētu tiesā…"

"Vetmana kungs, lūdzu! Es saprotu, jums ir iemesls būt dusmīgam." Dreja tēvocis pacēla rokas. "Ticiet man, mēs paši esam ļoti noraizējušies par to. Es ar prieku samaksātu jebkuru ārsta vai zobārsta rēķinu. Es ceru, ka jūsu zēns nav sakropļots."

Vetmans bija pārskaities. "Par to nav jāpateicas jūsu brāļadēlam. Ārsts teica, ka šuves neatstās rētas, bet pašlaik manam dēlam lūpas ir kā sardeles. Runāšu tieši. Direktors man pastāstīja par jūsu brāļadēla pagātni, par to, kas noticis ar viņa vecākiem. Šausmīgi! Tas ir vienīgais attaisnojums viņa uzvedībai. Acīmredzot jūsu brāļadēls ir satraukts. Esmu nolēmis neziņot policijai. Ar vienu nosacījumu, ka zēns griezīsies pie speciālista."

"Baidos, ka nesaprotu, ko jūs ar to domājat."

"Pie psihiatra, Makleina kungs. Jo ātrāk, jo labāk. Ak jā, vēl kas!"

Dreja tēvocis gaidīja.

"Es negribu, ka tas zēns atrodas blakus manam. Pār- celiet viņu uz citu skolu."

Drejs klausījās savā istabā aiz pusaizvērtām durvīm. Viņa acis asi sūrstēja. Bet viņš bija sev apsolījis un turēja solījumu. Viņš neraudāja.

16

Trešajā dienā pēc viņa pāriešanas uz citu skolu, kad Dreja krustmāte ienesa virtuvē iepirkumus, viņa izdzirdēja telefona zvanu. Viņa steidzās nolikt somas un atbildēt.

"Makleina kundze?"

Oficiālā balss viņu uztrauca. "Klausos!"

"Piedodiet, ka traucēju. Runā Emersonas pamatskolas direktors."

Viņa saspringa.

"Esmu pārliecināts, ka nekas nav noticis. Nu, iespējams, ka jūs aizmirsāt?"

Viņa pieķērās pie trauku skapja.

"Bet, tā kā mēs šorīt nesaņēmām nekādu ziņu, es domāju, piezvanīšu jums, lai uzzinātu, vai jūsu krustdēls ir slims."

Viņa pati jutās slima. "Nē." Viņa norija siekalas. "Cik es zinu, nē. Viņš likās pilnīgi vesels, kad šorīt iekāpa autobusā. Kādēļ? Vai viņš ir sūdzējies par vēdergraizēm?"

"Tur jau ir tas joks, Makleina kundze. Viņu neviens nav redzējis, lai to pavaicātu."

Viņa iekšēji nopūtās.

"Es domāju, ka jūs viņu paturējāt mājās un vienkārši aizmirsāt to paziņot skolas apmeklējumu reģistratūrā. Tā tas bieži notiek. Bet, tā kā es zinu par jūsu krustdēla nelaimi, es domāju, nebūs par ]aunu, ja pavaicāšu. Saprotiet, drošības dēļ."

"Drošības dēļ?"

"Nu, es nedomāju, ka viņam ir kaut kas gadījies, kaut gan par to nekad nevar būt drošs. Bet arī vakar viņš nebija skolā."

17

Stāvēdams blakus policistam, Drejs skatījās uz ietvi krustmātes un tēvoča mājas priekšā.

Bīdāmās durvis ar troksni tika atgrūstas. Viņš pacēla acis, kad tēvocis izsteidzās no mājas.

"Ir jau vēls., Andrej, mēs esam uztraukušies. Dieva dēļ, kur tu biji?"

"Kapsētā," teica policists.

"Kur?"

"Kapsētā. Tas ir desmit jūdzes uz ziemeļiem no šejienes."

"Jā, es zinu, kur tas ir."

"Tur nesen ir darbojušies vandaļi. Pusaudži klaiņo, gāž kapu pieminekļus un dara līdzīgas lietas. Nevaru iedomāties, kāpēc viņi uzskata, ka tie ir joki. Galu galā kapsētas direktors palūdza, lai mēs pasekojam, kas tur notiek, un es izdarīju apgaitu. Vakarrīt es redzēju šo puisi stāvam pie kādām kapu kopiņām. Es tam nepiegriezu vērību, tāpēc ka klausījos izsaukumu pa radio par laupītāju uzbrukumu un man bija jāsteidzas pakaļ noziedzniekiem uz dzērienu veikalu. Bet šorīt, kad es braucu cauri kapsētai, šis puisis atkal tur bija, un es domāju: "Pagaidi mazliet," - un apstājos. "Liekas, ka viņš daudz nerunā, vai ne?"

"Tas ir tiesa," Dreja krustmāte teica.

"Pat tad, kad piegāju viņam klāt, viņš man nepievērsa uzmanību. Viņš tikai skatījās uz kapu kopiņām. Es apgāju viņam apkārt un redzēju, ka abi uzvārdi uz kapakmena bija vienādi."

"Makleins," Dreja tēvocis teica.

"Pareizi. Vīrietis un sieviete."

"Roberts un Sūzana."

"Pareizi. Tad es viņam pajautāju, ko viņš tur dara, un viņa pirmā un arī vienīgā atbilde bija: "Es sarunājos ar māmiņu un tēti."

"Ak Dievs!"

"Tad viņš izslaucīja acis, bet visjocīgākais bija, ka es neredzēju asaras. Es iedomājos, ka viņam kāds ir līdzi, bet, kad apskatījos apkārt, nevienu neredzēju. Saprotiet, vairākums bērnu pievērš uzmanību manam formas tērpam. Taču viņš - ne! Viņš tikai skatījās uz kapu kopiņām. Viņš man nepateica ne savu vārdu, ne kur viņš dzīvo. Viņš klusēja. Kādēļ viņš nebija skolā? Ko man atlika darīt? Es aizvedu viņu uz iecirkni."

"Jūs izdarījāt pareizi," Dreja tēvocis teica.

"Es pat nopirku viņam šokolādes tāfelīti, bet viņš joprojām nerunāja ar mani, un viņa kabatas portfelī nebija personas apliecības, un tādēļ es sāku apzvanīt visus Maklei- nus, kas bija telefona abonentu grāmatā. Jūs teicāt, jūs esat viņa aizbildņi?"

"Viņš jums sacīja taisnību," Dreja tēvocis teica. "Tur ir apglabāti viņa vecāki."

"Man vina žēl."

"Jā," tcica Dreja tēvocis, "tas ir garš un bēdīgs stāsts. Lūdzu, ļaujiet man samaksāt par šokolādes tāfelīti, kuru jūs viņam nopirkāt."

"Viss kārtībā. Es pacienāju. Starp citu, viņš ir mazs, sīksts puisis. Viņš to neēda."

"Tiešām," Dreja tēvocis teica. "Mazs, sīksts puisis."

18

Skolotāja Kavendiša nolika rādāmo kociņu, ar kuru viņa bija rādījusi uz tāfeles reizināšanas tabulu.

"Andrej, es uzdevu tev jautājumu."

Bērni ķiķinājās.

"Andrej?" Skolotāja svinīgi gāja gar solu rindu, līdz sasniedza solu gandrīz tās beigās. Drejs bija noslīdzis pāri solam un, galvu atspiedis uz rokām, gulēja. Viņa slējās viņam pāri kā tornis, ar niknu skatienu un skaļu balsi. "Andrej?"

Viņš kaut ko nomurmināja miegā.

Skolotāja piebikstīja viņam pie pleca. Piebikstīja vēlreiz. "Andrej!" viņa uzkliedza.

Viņš uzrāvās sēdus un mirkšķināja acis.

"Es tev jautāju."

"Piedodiet, skolotāja!" Drejs papurināja galvu, lai tā noskaidrotos. "Man liekas, es neklausījos."

"Saprotams, ka ne. Kā tu to varēji? Tu taču gulēji."

Bērni bija pagriezušies solos, lai redzētu šo scēnu. Kad skolotāja uz viņiem nikni paskatījās, viņi pagriezās un lūkojās uz priekšu; viņu nosarkušie kakli bija vienīgā zīme, ka viņi cenšas apspiest smieklus.

"Tā nav pirmā reize. Vai es tevi tik stipri garlaikoju, ka piespiežu aizmigt?"

"Nē, skolotāja."

"Tad tā ir matemātika, kas padara tevi miegainu."

"Nē, skolotāja."

"Kas tad tas ir?"

Drejs neatbildēja.

"Nu, jaunais cilvēk, tu vari gulēt citās stundās. No šodienas tu sēdēsi tieši man priekšā. Piecelies!"

Viņa aizveda Dreju uz pirmo solu un lika samainīt vietas ar citu skolnieku.

"Un tagad, jaunais cilvēk, nākamo reizi, kad tev būs kārdinājums parādīt man, cik es esmu garlaicīga, un aizmigt, man nebūs tālu jāsniedzas," viņa pacēla rādāmo kociņu un stipri ar to iesita pa priekšējā sola malu, "lai tevi uzmodinātu."

No visiem bērniem tikai Drejs nesarāvās.

19

Četri no rīta. Nepatīkami auksts oktobra vējš knieba Dreja sejā, kad viņš blakus policistam stāvēja mājas priekšā.

"Man negribējās jūs modināt tik agri," policists teica, "bet es iedomājos, ka jūs esat uztraukušies."

Gaisma plūda no atvērtajām durvīm. Krustmāte cieši turēja rītakleitu. Viņai blakus durvju ailē Dreja tēvocis nervozi skatījās uz aptumšotajām kaimiņu mājām, it kā cerēdams, ka kaimiņi neieraudzīs policijas mašīnu, kas apstājusies pie viņa mājas. "Lūdzu, nāciet iekšā!"

"Es saprotu." Policists ieveda Dreju iekšā un aizvēra durvis. "Esmu pārliecināts, ka jūs negaidījāt viesus. Es pastāvēšu tepat vestibilā."

"Bet kur jūs viņu atradāt?"

Policists vilcinājās. "Kapsētā."

Tēvocis mirkšķināja acis. "Mēs pat nezinājām, ka viņš aizgājis."

Krustmāte ar trīcošu roku pieskārās matu tīkliņam. "Es viņu noliku gulēt tūliņ pēc vakariņām. Es viņu apskatīju, kad mēs gājām gulēt."

"Liekas, viņš izlavījies pēc tam. Man mašīnas bagāžniekā ir viņa divritenis," policists teica.

"Viņš nobrauca ar divriteni desmit jūdzes?" Tēvocis atspiedās pret sienu. "Naktī, šajā aukstumā? Viņš ir…"

"Pārguris," krustmāte teica. Viņa paskatījās uz savu vīru. "Ak Dievs! Vai tu saproti?" Viņa notrīcēja un skatījās uz Dreju. "Vai patiešām tu to darīji? Vai tādēļ tu biji tik noguris skolā?"

"Šoreiz man izdevās parunāties ar viņu," policists teica. "Daudz ne, bet pietiekoši, lai es kaut ko apjēgtu. Es saprotu, ka viņš brauc turp naktīs un… varbūt ir labāk, ja viņš to pasaka pats. Pastāsti, Drej, - kādēļ tu turp brauc? Es nedomāju, tikai lai apciemotu vecākus. Tu to vari izdarīt dienā. Tad kāpēc naktī?"

Drejs skatījās no policista uz krustmāti un tēvoci. Viņš nodūra acis.

"Pastāsti Drej!" policists uzstāja. "Pasaki viņiem, ko tu pateici man."

Krustmāte un tēvocis bargi skatījās.

"Vandaļi," Drejs teica.

Krustmāte un tēvocis bija pārsteigti. "Vandaļi?"

Drejs pamāja ar galvu.

"Kaķītis ir atkal norijis mēli," policists teica, "ļaujiet man aizpildīt tukšās vietas. Kad es viņu iepriekšējā reizē atvedu mājās, viņš dzirdēja, ka es stāstu par vandaļiem, kas posta kapsētu."

"Es atceros," tēvocis teica.

"Acīmredzot tas uzvedināja viņu uz kādām domām. Vispirms - viņš nezināja, ko nozīmē vārds "vandaļi", tādēļ viņš to uzmeklēja vārdnīcā. Es nezinu, ko viņš izlasīja, bet tas viņu satrauca."

"Tas taču neizskaidro, kādēļ viņam būtu naktī jāslap- stās kapsētā," krustmāte teica.

"Tam ir jēga, ja jūs to pārdomāsiet. Tas, ko viņš tur darīja…" Drejs nedroši mīņājās; visi skatījās uz viņu.

"Viņš sargāja savu vecāku kapu kopiņas."

20

Sestdienas rīts, saulains un auksts. Kaimiņu bērni attālāk spēlēja futbolu, Drejs sēdēja šūpolēs viens laukuma otrā malā.

Uz viņu krita ēna. No aizmugures.

Drejs pagriezās. Vispirms viņš nevarēja saskatīt liela auguma vīrieša seju, jo saule spīdēja tieši acīs.

Bet, kad viņa acis pierada pie saules spožuma, viņš uztraukts metās pie vīrieša.

'Tēvoci Roj!"

Patiesībā viņš nebija Dreja radinieks, bet pēc paraduma Drejs viņu tā bija saucis daudzus gadus.

"Tēvoci Roj!"

Drejs apskāva viņu ap vidu, sajūtot viņa mēteļa mīksto drānu.

Vīrietis iesmējās, pacēla Dreju gaisā un apgrieza sev apkārt,

"Ir jauki tevi redzēt, puis! Kā pasaule apietas ar tevi?"

Drejs bija pārāk priecīgs, lai pievērstu uzmanību viņa jautājumam. Tā kā vīrietis joprojām smējās, ari Drejs smējās, priecājoties par brīnišķīgo reiboni, kas rodas, griežoties apkārt.

Vīrietis viņu nolaida zemē un smaidot pieliecās pie viņa. "Esi pārsteigts?"

"Kāda runa, veco zēn!"

"Man gadījās būt Bostonā darīšanās, un es domāju: "Velns lai parauj, ja esmu šeit, es varu apciemot savu veco draugu Dreju."" Tēvocis Rojs sabužināja Dreja matus. "Es izdarīju labu lietu, vai ne? Kad es tevi ieraudzīju tajās šūpolēs, tu izskatījies tīri noskumis."

Drejs paraustīja plecus, atceroties, kā viņš jutās, un atgriežoties īstenībā.

"Vai tu bēdājies, puis?"

"Jā, man tā liekas."

"Vai kaut ko gribi man pastāstīt?"

Drejs šļūkāja sporta kurpes pa sauso, brūno zāli.

"Tādas'muļķības."

"Nu, iespējams, ka dažas es jau zinu. Es biju iegājis mājā. Tava krustmāte man pateica, kur tu esi." Rojs apklusa. "Viņa man arī pastāstīja, kas ir noticis. Par tavām problēmām skolā." Viņš iekoda lūpā. "Par citām lietām, un es dzirdēju, tu esi sācis kauties ar savu brālēnu."

"Es viņam nepatīku."

"Ei nu, vai tu esi par to pārliecināts?"

"Viņš ir nikns par to, ka es te dzīvoju. Viņš vienmēr mani kaitina, paslēpj mājasdarbus vai apsūdz mani par to, ko neesmu izdarījis."

"Es saprotu, kā tas varēja notikt. Un tu viņu iekaustīji, vai ne?"

Drejs pavīpsnāja, paceļot labo roku. "Nobrāzu pirkstu kauliņus."

"Jūs tagad esat līdzīgi Tur, māja, es redzēju viņa zilo aci."

Šis cilvēks bija tikpat vecs, kā Dreja tēvs bija bijis, Nezināmu iemeslu dēļ Dreja atmiņā bija iespiedies skaitlis "trīsdesmit pieci". Viņam bija glīti apgriezti gaiši mati, izteiksmīgas, zilas acis un šaura, skaista seja ar spēcīgu, izvirzītu zodu. Drejam patika viņa odekolona smarža.

"Jā, milzīgs satraukums," Rojs teica. "Jautājums - ko mēs domājam darīt turpmāk? Vai tu gribētu pastaigāties, puis?"

21

Apmulsis, pukstošu sirdi, Drejs hallē klausījās, ko pieaugušie dzīvojamā istabā runāja par viņu..

"Kā jūs zināt, Dreja tēvs un es - mēs bijām tuvi draugi," Rojs teica. Viņa mierīgā balss bija dzirdama hallē. "Es viņu pazinu daudzus gadus. Mēs kopā mācījāmies Jēlā. Mēs kopā strādājām Ārlietu ministrijā. Mūs abus nosūtīja uz Japānu."

Dreja tēvocis jautāja: "Tad jūs bijāt sūtniecībā, kad nogalināja viņa vecākus?"

"Nē, tajā laikā, kad sākās demonstrācijas, es jau biju nosūtīts uz Honkongu. Kad uzzināju, kas ir noticis, es nespēju noticēt, ka tik šausmīgu lietu kāds var izdarīt. Tajā laikā es biju iesaistīts diplomātiskā uzdevumā un nevarēju atstāt Honkongu, pat lai aizbrauktu uz bērēm. Taisnību sakot, mans uzdevums bija tik nopietns, ka nevarēju aizbraukt līdz pagājušajai nedēļai. Jūs saprotat, man žēl, ka nedrīkstu jums paskaidrot, ko darīju. Bet, tiklīdz es varēju, es vēlējos braukt uz Bostonu, lai parādītu viņiem cieņu, vismaz lai redzētu viņu kapu kopiņas. To ir grūti izteikt vārdos. Saprotams, Makleina kungs, viņš bija jūsu brālis, bet es ceru, jūs neapvainosieties, ja es teikšu, ka es arī… tiešām, jūtos viņam kā brālis. Kā es jau teicu, mēs bijām tuvi draugi."

"Es saprotu," Dreja tēvocis sacīja. "Iespējams, ka jūs viņu pazināt labāk nekā es. Pēdējos piecus gadus es viņu vispār nebiju redzējis, un arī pirms tam mēs visai labi nesatikām."

"Un kā ar zēnu?"

"Man liekas, ka neesmu viņu redzējis vairāk kā trīs vai četras reizes. Ne vairāk. Mēs ar brāli bijām vienīgie bērni mūsu ģimenē. Mūsu vecāki nomira pirms dažiem gadiem. Tāpēc, dabiski, kad mans brālis apmeklēja mani, lai pateiktu, ka viņš ir sastādījis jaunu testamentu un gribētu, lai es uzņemos aizbildniecību par Dreju, ja kaut kas notiktu Sūzanai un viņam…"

"Jā, dabiski, jūs piekritāt."

"Saprotiet, neviena cita nebija, kam palūgt. Bet es pat sapnī nevarēju iedomāties, ka man būs jāpilda solījums."

"Es gribētu parunāt ar jums par šādu jautājumu. Es esmu vienmēr mīlējis Andreju. Man liekas, es jūtos kā viņa tēvocis, es to nedomāju kā apvainojumu. Es nemēģinu būt nekaunīgs. Mums ar sievu nav bērnu. Un, liekas, mums viņu nevar būt. Katrā ziņā, ņemot vērā grūtības, kādas jums ir ar viņu…"

"Grūtības. Tas ir maigi sacīts."

"Ko jūs teiktu, ja mēs ar sievu uzņemtos aizbildniecību par viņu?"

"Uzņemties aizbildniecību! Vai jūs runājat nopietni?"

"Tas būtu vairāku problēmu atrisinājums Sēras, kuras izjūtu pēc sava drauga. Mana mīlestība pret zēnu. Mēs ar sievu jau bijām apsvēruši, ka varētu griezties adoptācijas aģentūrā. Pieskaitot tās problēmas, kas jums ir bijušas ar Dreju…"

Dreja tēvocis aizdomīgi vaicāja: "Kas jums liek domāt, ka tiksiet ar viņu vieglāk galā?"

"Es par to neesmu pārliecināts. Bet es gribētu pamēģināt."

"Un ja tas neizdosies?"

"Es viņu nevedīšu atpakaļ pie jūsu sliekšņa, ja tas ir tas, par ko jūs domājat. Es ievērošu mūsu norunu. Kaut gan, ja jūs vilcināties, ja jūs domājat, ka varētu vēlēties, lai viņš atgriežas, mēs varam vienoties par kompromisu. Lai zēns pavada kādu mēnesi kopā ar manu sievu un mani, un pēc tam mēs par to atkal varētu runāt. Tādā veidā jums būtu iespēja sakārtot savu mājas dzīvi, kāda tā bija agrāk."

"Es nezinu. Kurp jūs viņu vestu?"

"Uz Honkongu. Pusi sava mūža viņš ir dzīvojis austrumos. Protams, Honkonga nav Japāna. Bet varbūt viņš jutīsies labāk, ja atgriezīsies Tālajos Austrumos."

Dreja tēvocis nopūtās. "Ir grūti… Protams, jūsu piedāvājums ir kārdinošs. Atzīstos, es jau vairs nezināju, ko darīt. Bet var rasties viena problēma. Iedomājieties - ja nu zēns negrib braukt?"

"Mēs viņam to varam pajautāt."

Slēpjoties hallē ar uztraukumā pukstošu sirdi, Drejs klusu kliedza: "Jā!"

22

Asais vējš viņam aizmigloja acis ar asarām, kaut gan viņš varēja raudāt arī cita iemesla dēļ, skatoties uz savu vecāku kapu kopiņām.

Tēvocis Rojs uzcēla mēteļa apkakli un iebāza kabatā cimdotās rokas.

"Man ari viņu trūkst, puis!" Vējš plivināja viņa gaišos matus.

"Varbūt man…"

"Jā? Turpini!" Rojs aplika viņam apkārt roku.

"… Vajadzēja atnest puķes."

"Tādā aukstā dienā kā šī? Tās ilgi nesaglabātos. Nē, labāk ir atļaut tām dzīvot mazliet ilgāk puķu veikalā."

Drejs saprata. Nebija iemesla, kādēļ puķēm arī būtu jāmirst. Tikai tiem cilvēkiem, kuri nogalināja viņa vecākus, vajadzētu mirt.

"Nu, ko tu domā?" Rojs jautāja. "Es saprotu, tu vēl gribi palikt, bet mēs šeit esam jau stundu. Mums jāpaspēj uz lidmašīnu pulksten piecos. Tu zini, tas nav uz mūžu. Kādreiz tu atgriezīsies."

"Protams. Tikai…"

"Grūti aiziet no viņiem? Varu derēt. Bet mums ir fotogrāfijas. Tu viņus varēsi atcerēties, kad būsi prom. Es domāju, ka viens puisis taču nevar apmesties kapsētā dzīvot, vai ne?"

"Nē," Dreja acis sūrstēja, tās bija aizmiglotas, bet šoreiz noteikti tas nebija no vēja. Viņam bija grūti elpot. "Es domāju, ka ne."

23

Lasot savas dzīves objektīvo izklāstu, Drejs atcerējās - un vēlreiz pārdzīvoja - savu jaunību. It kā būtu bērns, viņš kopā ar Roju gāja uz mašīnu, kurai vajadzēja aizvest viņus uz lidostu. Sāpīgajās atmiņās ar aizžņaugtu kaklu viņš skatījās atpakaļ uz vecāku kapu kopiņām.

Viņš saprata, ka garīdznieka nodoms bija piespiest viņu runāt par tām dienām, un viņš to darīja brīvi, nebēdādams, ka izpildīja viņa vēlēšanos. Viņam vajadzēja ļaut vaļu skumjām.

'Turpmākajos gados, kad vien es biju Bostonā, es mēdzu iet uz tiem kapiem. Es gāju uz turieni līdz tam laikam, kad kļuvu kartēzietis. Tomēr pagājušajā nedēļā man neizdevās viņus apciemot."

"Tas bija saprātīgi, ka jūs to nedarījāt," tēvs Staņislavs teica. "Tas, kurš gribēja jūs nogalināt, būtu nolicis novērotājus kapu tuvumā, tāpat kā novēroja Arlēni, ja jūs gadījumā parādītos." Garīdznieks paņēma aktu vākus. "Vēl dažus punktus. Honkongā jūs sākāt klaiņot ar ķīniešu bandu. Cilvēks, kuru jūs saucat par tēvoci Roju, saprata, kāds tam iemesls - iegūt iemaņas, kas, kā jūs domājāt, jums būtu vajadzīgas, lai izsekotu savu vecāku slepkavas. Lai garantētu jūsu drošību, viņš uzaicināja kāda gurkhas mazdēlu apmācīt jūs ielas dzīves mākslā. Zēna vārds bija Tomijs Limbuks."

"Limbu," Drejs teica. "Pazīstams kā Tomijs Divi."

Tēvs Staņislavs izdarīja lietā labojumus. "Un pēc tam, lai kur tēvocis Rojs tika nosūtīts - uz Franciju, Grieķiju, Koreju -, viņš gādāja, lai jūs iemācītos vietējo iedzīvotāju karamākslu. Kikboksings, cīkstēšanās, džudo, karatē. Kad jūs kļuvāt septiņpadsmit gadu vecs, jūsu vēlēšanās atriebties vēl nebija saplakusi. Dzīvojot dažādās valstīs, jūs iemācījāties ievērojamu skaitu valodu un, gribu piemetināt, ieguvāt plašu vispārējo izglītību. Zinādams jūsu dzīves mērķi un zinādams, ka nav iespējams jūs atrunāt, tēvocis Rojs griezās pie jums ar priekšlikumu. Satrauktas par pieaugošo antiamerikāņu noskaņu pasaulē, Savienotās Valstis bija nolēmušas izveidot vienību cīņai pret teroristiem, pret tiem pašiem ienaidniekiem, kuri bija jums. Tādēļ jūs piekritāt viņa priekšlikumam un iestājāties Klinšu kalnu industriālajā koledžā Kolorādo, kura bija aizsegs militārās pretizlūkošanas apmācībām, tā bija mācību iestāde, kas bija daudz slepenāka nekā ferma Virdžīnijā, kuru CIP izmantoja saviem darbiniekiem."

""Skalpelis"," Arlēne teica.

Tēvs Staņislavs pārsteigts paskatījās uz viņu. "Vai jūs par to zināt?"

"Es pie tā piederēju. Arī Džeiks. Tur mēs satikām Dreju."

Garīdznieks atliecās krēslā. "Paldies Dievam! Es sāku domāt, ka jūs man joprojām neuzticaties. Es šaubījos, vai jūs jebkad sāksiet labprātīgi runāt."

"Jūs neuzdevāt pareizos jautājumus. Es jums pastāstīšu visu, ko varu," viņa teica, "ja tas man palīdzēs atrast Džeiku."

"Tad pastāstiet man," tēvs Staņislavs teica, "par "Skalpeli"."

24

"1966. gadā starptautiskais terorisms kļuva organizēts. Lai apvienotu komunistu grupu cīņu Āfrikā, Āzijā un Latīņ- amerikā, Fidels Kastro uzaicināja uz Kubu revolucionārus no astoņdesmit divām valstīm, lai tie izietu intensīvu apmācību, kas pazīstama kā Triju kontinentu konference. Tika nodibināta pilsētas partizānu skola, kurā instrukcijas saņēma gandrīz visas vēlāk apkaunojošās teroristu grupas. Sarkanās brigādes, Bādera-Meinhofa banda. Terorisma principi, kurus izstrādāja šajā skolā, kļuva par velna bībeli. Kadafi sekoja Kastro paraugam un organizēja Lībijā savas apmācību iestādes. Ar milzīgajām Lībijas naftas bagātībām Kadafi varēja sasniegt vairāk nekā Kastro, ne tikai izstrādājot teroristiem instrukcijas, bet ari finansējot viņu darbību. Nejaušas slepkavības; uzbrukumi sūtniecībām; Izraēlas sportistu noslepkavošana 1972. gadaMinhenes olimpiskajās spēlēs. Naftas ministru nolaupīšana Vīnē 1975. gadā. Ar bumbām uzspridzinātas lidmašīnas. Uzspridzināti skolu autobusi. Vēl un vēl. Katru gadu šausmu saraksts kļuva garāks, bet tiem visiem bija saistība ar 1966. gadu, Kastro un Kubu. Pat fanātiskās musulmaņu sektas krusta karu laikā nebija tik barbariskas."

(Kad tika pieminēti krusta kari, tēvs Staņislavs ar kreiso roku pieskārās rubīna gredzenam, novelkot pirkstu pāri simbolam - zobenam šķērsām pāri Maltas krustam J

"1968. gadā Savienoto Valstu Ārlietu ministrija, kura bija informēta par Kastro teroristu skolu, organizēja savu skolu cīņai pret terorismu. Saprotams, Ārlietu ministrija varēja griezties pie CIP pēc šāda pakalpojuma. Bet, ņemot vērā slikto slavu, kāda CIP bija, Ārlietu ministrija nolēma dibināt savu slepenu iestādi. īsti slepenu iestādi, kas pasargātu no iekļūšanas "The New York Times" un "The Washington Posf slejās. Par to zināja tikai dažas personas."

Kad Arlēne apklusa, tēvs Staņislavs pamāja ar galvu. ""Skalpelis"." Viņš skatījās uz Dreju. "Vienība, kurā jūsu tēvocis Rojs jūs savervēja."

"Pagaidiet mirkli," Drejs viņu pārtrauca. "Viņš mani nekur nesavervēja."

"Nu sacīsim, viņš izteica piesardzīgu piedāvājumu," tēvs Staņislavs teica. "Mēs varam spēlēties ar vārdiem, kā jūs vēlaties. Svarīgs ir rezultāts. Viņš griezās pie jums, un jūs piekritāt. Kādēļ par segvārdu vienībai izvēlējās "Skalpeli"?"

Drejs mēģināja apslāpēt dusmas. "Precīza ķirurģiska izoperēšana."

"Ak jā, saprotams! Teroristi ir kā vēzis. Tādēļ no morāles viedokļa viņu novākšana bija attaisnojama. Atjautīga vārda izvēle. Tas simbolizēja darbības attaisnojumu."

"Vai jums liekas kaut kas nepareizs šajā jēdzienā?" Arlēne jautāja.

Tēvs Staņislavs skatījās uz Dreju. "Acīmredzot jums tā likās, citādi jūs nebūtu atstājis vienību."

"Nevis jēdziens nepareizs. Ar mani kaut kas nebija kārtībā."

"Ak," tēvs Staņislavs teica. "Tādā gadījumā varbūt mums vajadzēja satikties agrāk."

"Kāpēc?"

"Lai jums atgādinātu Svēto Augustīnu. Jēdzienu, ka nogalināt ir nepieciešams, ja karš ir taisnīgs."

"Karš?"

"Ne nācijas cīņa pret nāciju, nevis karš parastā nozīmē. Bet tik un tā karš! Visvecākais, vispamatīgākais: labā cīņa pret ļauno. Teroristi, ja viņus definētu, pagriež muguru civilizācijas standartiem. Viņu ierocis ir briesmīgs uzbrukums - tā iedragāt vidusmēra pilsoņu dzīvi, ka tie saceļas pret valdību. Bet nekāds rezultāts nevar attaisnot tādus sātaniskus līdzekļus."

"Jūs tam ticat?" Dreja skatiens bija nikns.

"Acīmredzot jūs ne."

"Bija laiks, kad es to darīju."

"Bet?" tēvs Staņislavs jautāja.

Drejs neatbildēja.

"Beidzot," tēvs Staņislavs teica, "mēs esam pie tā nonākuši. Pie tās vietas, kuru es nezinu." Viņš nopūtās. "Pēc Klinšu kalnu industriālās koledžas pabeigšanas - cik es zinu, tā ir respektabla iestāde - jūs strādājāt "Skalpelī". No 1969. gada līdz 1979. gada sākumam jūs iesaistījāties atmaksas pasākumos pret ikvienu teroristu, pret kuru vērsās jūsu direkcijas naids. Daži pasākumi tika organizēti pirms, nevis pēc notikušā fakta. Lai brīdinātu. Kurus bija nepieciešams izdarīt, paļaujoties uz pretizlūkošanas ziņām. Tā sakot, teroristu darbība tika iznīcināta dīglī. Jūsu kaislā vēlēšanās atriebt savus vecākus padarīja jūs vēl dedzīgāku. Kas notika? Kādēļ jūs pēkšņi iestājāties klosterī?"

Drejs skatījās grīdā.

"Nē. Atbildi viņam!" Arlēne teica. "Es tāpat gribu zināt kā viņš." Viņa pagrieza Dreja seju, piespiežot viņu skatīties uz sevi. "Un Džeiks. Vai viņš tur ir iepīts?"

Drejs redzēja sāpes viņas acīs. Viņam bija nepatīkami teikt: "Iespējams."

Sestā dala ŠARTRĒZA

Spoguļattēls, divkāršā ekspozīcija

i

"Uzdevums bija sarežģīts."

"Kad?" tēvs Staņislavs vaicāja. "Runājiet skaidrāk!"

"Septiņdesmit devītā gada janvārī. Patiesību sakot, atceros, ka biju apmulsis, tāpēc ka nekad agrāk nebiju sūtīts līdzīgā uzdevumā."

Tēvs Staņislavs viņu skubināja. "Kas to padarīja neparastu? Vai risks?"

"Nē. Noteiktais laiks. Saprotiet, man iedeva nevis vienu uzdevumu, bet divus, un tos vajadzēja izpildīt četrdesmit astoņu stundu laikā. Tie abi bija jāizdara Francijā, un tādēļ nebija problēma nokļūt no vienas vietas otrā noteiktā laikā. Grūtības sagādāja metode, kuru man lika izmantot. Viena un tā pati abos gadījumos. Un pirmajā gadījumā ģeogrāfija bija sarežģīta."

Drejs apklusa, ar pūlēm izvērtēdams informāciju un mēģinādams to sakopot. Arlēne un tēvs Staņislavs skatījās cieši uz viņu. Beidzot viņš turpināja:

"Otra lieta, kas padarīja uzdevumu neparastu, bija tā, ka es nesaņēmu savu upuru raksturojumu. Parasti mani informēja, par ko noziedznieks tika sodīts. Cik daudz nevainīgu cilvēku viņš bija nogalinājis. Kādam maniakam viņš kalpoja. Es uzzināju visu par viņa paražām, netikumiem. Un tas padarīja uzdevumu vieglāku. Nav grūti nogalināt salašņu."

Drejs apklusa, tad turpināja: "Reizēm man pašam atļāva izvēlēties sodīšanas veidu. Snaipera lode. Bumba automašīnā, atgādinot tās bumbas, kuras teroristiem tik ļoti patika uzstādīt. Inde. Nāvējoši vīrusi. Parasti metode bija atbilstoša noziegumam. Bet šajā gadījumā uzdevumu vajadzēja izpildīt noteiktā veidā. Un, kā jau es teicu, faktiski bija divi uzdevumi. Ar noteiktu termiņu. Pavisam neparasti."

"Vai tas sagādāja kādas grūtības?"

"Kolorādo man iemācīja neapspriest uzdevumus. Un pēc tam, kad jūs esat nogalinājis tik daudz reižu kā es, kad jūs domājat, ka jūsu darbība ir attaisnota, jūs vairs ne par ko neuztraucaties. Vienīgi…"

Arlēne paliecās uz priekšu. "Pastāsti viņam visu! Kā tu saņēmi pavēles."

"Man bija vajadzīgs aizsegs, kas, nepievēršot uzmanību, man atļautu pazust jebkurā laikā uz kādu nedēļu. Par darbu nevarēja būt ne runas, tas bija apgrūtinoši, tur bija par daudz cilvēku, kam jāatskaitās. Bet kaut kas man bija jādara. Tādējādi es iestājos koledžā un kļuvu par studentu. Aizsegs bija ērts. Skolā es vienmēr labi mācījos. Man vienmēr ir paticis mācīties Humanitārās zinātnes. Galvenokārt literatūru. Es ieguvu bakalaura grādu vienā institūtā, tad iestājos citā un ieguvu otru bakalaura grādu. Tajā laikā es jau biju par vecu, lai būtu students, tādēļ pārgāju uz trešo skolu un ieguvu maģistra grādu. Patiesību sakot, es biju ieguvis divus un strādāju pie trešā, kad…"

"Es tomēr nesaredzu šī aizsega priekšrocības," tēvs Staņislavs teica.

"Students var būt anonīms. Bet ir jāizvēlas skola, kas ir liela. Bigtenā man bija izdevīgi. Universitātes pilsētiņa, kurā studenti pārsniedz vietējo iedzīvotāju skaitu. Studenti ir garāmgājēji, tādēļ, ja es atbraucu uz pilsētu un paliku tajā gadu vai divus, tad pārcēlos uz citu skolu un pēc tam atkal uz

citu, tiešām, tā darīja daudzi studenti, tas nebija nekas neparasts. Es pierakstījos tikai uz lieliem lekciju kursiem un nekad nesēdēju vienā un tai pašā vietā, tādējādi, ja pasniedzējs nereģistrēja apmeklējumus - un es vispirms vienmēr pārliecinājos, kuri to nedara, - es nepievērsu sev uzmanību, ja pazudu uz pāris dienām. Es esmu vienmēr bijis vientuļnieks, tādēļ man nebija grūti atturēties sadraudzēties ar citiem studentiem. Tie draugi, kas man bija vajadzīgi, bija profesionāļi - kā Arlēne un Džeiks." Drejs uzsmaidīja viņai. "Starp semestriem vai brīvlaikā es viņus apmeklēju. Universitātē es biju neredzams. Vienīgais risks manai anonimitātei bija tas, ka es katru rītu gāju uz vietējo vingrošanas zāli, lai būtu drošs, ka esmu formā savu uzdevumu veikšanai, un katru dienu vienos gāju uz pārpildītu ēdnīcu, četros uz grāmatu veikalu un septiņos uz tuvējo pārtikas veikalu."

"Kādēļ bijajāriskē? Kādēļ noteiktas vietas un laiks?"

"Man tas bija jādara. Laiks bija izvēlēts patvaļīgi. Vietām pašām par sevi nebija nekādas nozīmes, es varēju aizvietot grāmatu veikalu ar kinoteātri un pārtikas veikalu ar vietu bibliotēkā. Svarīga bija rutīna. Lai kurjeram būtu vairākas iespējas ērti kontaktēties, un - tas ir vēl svarīgāk - lai tas notiktu neuzkrītoši. Pusdienojot kāds man varēja nosēsties blakus un atstāt viesmīlei dzeramnaudu - divdesmit piecus centus. Vai pārtikas veikalā kāda sieviete prasīja meksikāņu alu. Tas man varēja būt signāls cik vien ātri iespējams steigties uz dzīvokli. Ja trauku dvielis bija pārmests pāri izlietnei, man vajadzēja paskatīties zem gultas ceļasomā, kur es atradu visu, kas nepieciešams, lai nokļūtu, kur vajadzīgs. Lidmašīnas biļeti, pasi, dokumentus uz cita vārda. Naudu dažādās valūtās. Adresi ārzemju pilsētā."

"Ieroči?" tēvs Staņislavs jautāja.

"Nē," Drejs ar uzsvaru teica. "Ieroči nekad. Tos parasti varēja dabūt ārzemju adresēs. Kamēr es biju prom, manu vietu ieņēma līdzinieks un pieturējās pie mana dzīvesveida. Pārslēgties nebija grūti. Mani neviens īsti nepazina. Saprotams, viņi mani redzēja. Tomēr galvenokārt no attāluma. Es biju tikai daļa no ainavas. Studenti un vietējie iedzīvotāji mani nepazina. Tādējādi, ja mani kāds dublēja, neskaidra kontūra pūlī, man bija alibi, ja kaut kas neizdotos."

Tēvam Staņislavam aizrāvās elpa.

"Kas noticis?" Drejs jautāja.

"Nepārtrauciet! Jūs man stāstāt vairāk, nekā jūs domājat."

Drejs paskatījās uz Arlēni. "Ko tas nozīmē?"

"Detaļas sanāk kopā." Viņas balss bija klusa.

"Es piekrītu. Turpini! Kā ar uzdevumu?"

Drejs dziļi nopūtās. "Es saņēmu norādījumu braukt uz Franciju, bet darīt to nevis tieši, caur Londonu, kur mani aizstāja mans dubultnieks. Viņam bija jāceļo pa literāri nozīmīgām vietām - Stratfordu, Kenterberiju un citām līdzīgām -, kuras varēja ieinteresēt pēdējā kursa angļu valodas studentu. Es šajās vietās jau biju bijis, tādēļ, ja man būtu jāatskaitās par braucienu uz Angliju, es to viegli varētu izdarīt. Bet, kamēr man nodrošināja alibi, es ar citu vārdu lidoju uz Parīzi un saņēmu instrukcijas. Es uzzināju, ka Francijas Alpos pie Grenobles ir klosteris."

"Protams!" garīdznieks teica. "Kartēziešu klosteris. Lagrandšartrēza."

"Man teica, ka to kāds cilvēks nodomājis apmeklēt. Man aprakstīja viņa automašīnu. Pateica pat viņa mašīnas numuru. Man viņš bija jānogalina." Drejs iekoda lūpā. "Vai jūs kādreiz esat bijis Lagrandšartrēzā?"

Tēvs Staņislavs pakratīja galvu.

'Tas ir ļoti tālu. Viduslaikos mūki, kas to dibināja, bija ļoti rūpīgi izmeklējuši vietu. Viņi uzskatīja, ka pasaule iet bojā, ko tā, liekas, vienmēr dara. Viņi gribēja aiziet prom no Francijas zemienes uz Alpiem, kur tie uzcēla primitīvu klosteri. Pāvests protestēja. Galu galā - kāda viduslaikos bija jēga dzīvot vientulībā?

Liekas, ka Dievs nostājās pāvesta pusē, nosūtot uz klosteri lavīnu, kas to iznīcināja. Bet ir jānoliec galvas mūku priekšā. Viņi gluži vienkārši pārvietoja klosteri zemāk drošā attālumā, aizsargātu no šļūdoņiem, tomēr nošķirtu no pasaules. Un gadu simteņos viņi uzbūvēja varenu klosteri. Tas man atgādināja viduslaiku pili. Varens cietoksnis Dievam.

Kad ordenis parādījās Anglijā, Henrijs VIII tā mūkus lika nogalināt mocekļu nāvē. Tāpēc ka viņš gribēja šķirties, un pāvests to aizliedza. Henrijs dibināja pats savu baznīcu, iecēla sevi par tās galvu un izdeva dekrētu, ka šķiršanās, pēc kuras viņš ilgojās, bija Dieva atzīta. Kad kartēziešu mūki Anglijā pret to pr&testēja, Henrijs viņus notiesāja uz nāvi visnežēlīgākajā veidā, kādu viņš spēja izdomāt. Viņus kāra, pēra līdz nāvei, uzšķērda pa pusei, lai viņi redzētu, kā suņi ēd viņu iekšas. Viņu līķus vilka pa zemi un sadalīja, vārīja, tad iesvieda grāvī."

"Jūs to ļoti labi aprakstāt," tēvs Staņislavs teica mierīgā balsī. "Kas notika pie Lagrandšartrēzas?"

Drejs nosvīda. Viņš nevarēja apspiest savas emocijas.

"Mans uzdevums bija noslēpt spridzekli līkloču ceļa malā, kas veda uz klosteri. Vieta bija rūpīgi izmeklēta klints tālākā malā. Stāvāka nogāze bija tuvākajā malā - man pretī, kur es gaidīju uz pretējās kraujas. Pēc tam kad naktī biju novietojis spridzekli, es pusi nākamās dienas kāpu pa aizām, lai mani neredzētu, un sasniedzu pretējo krauju. Kalnos bija dziļš sniegs, tomēr dažas jūdzes es būtu varējis slēpot. Ja tikai es to būtu uzdrīkstējies darīt."

Drejs pakratīja galvu. "Bet es līdu pa krūmiem, mani zābaki bija pilni ar sniegu, mana sporta jaka nebija pietiekoši silta šādam laikam, un elpa sabiezēja, kad es vēroju spirālveidīgo ceļu. Tāpēc ka drīz mašīnai, kuru gaidīju, vajadzēja braukt uz klosteri. Bija jāuzskata, ka braucējs skatās ainavas. Iepazīstas ar vietējiem objektiem. Saprotams, viņš varēja arī neiet iekšā pašā klosterī, nekad neredzēt nevienu no vientuļniekiem mūkiem. Viņš varēja pastaigāties pa apkārtni, iziet cauri centrālajam pagalmam, varbūt pasniegt dāsnu ziedojumu apmaiņai pret malku slavenā Šar- trēzas liķiera."

Pat tagad Drejs sajuta aukstumu; viņš dzirdēja sniegu čirkstam zem zābakiem un atcerējās klusumu tajos šausmīgajos, biedējošajos kalnos.

Piemiedzis acis, viņš pēkšņi atgriezās moteļa istabā pie Arlēnes un garīdznieka. "Es biju noslēpis spridzekli ceļa tālākajā malā. Pretī klintij. Sprādziena vilnim bija jāatsviež automobilis uz manu pusi, pretī klintij tajā pusē, kur es biju. Un liesmojošā mašīna kristu. Tā bija saprātīga vieta. Kāds no "Skalpeļa" to bija ilgi un rūpīgi pārdomājis. Man iedeva fotoaparātu. Ar teleobjektīvu man bija jāvēro ceļa līkums, kas cauri kalniem veda augšup. Un, kad automašīna, kuru es gaidīju, parādītos no līkuma un es būtu stingri pārliecinājies, ka tā ir pareizā, salīdzinot numuru uz tās priekšējās plāksnītes, man bija jāsāk fotografēt."

"Un tas ir viss? Tikai fotografēt?" Tēvs Staņislavs piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

"Nepavisam. Redziet, fotoaparāta slēdzis bija vienlaicīgi arī spridzekļa detonētājs. Fotoaparātam bija automātisks mehānisms, kas atļāva ātri mainīt ekspozīcijas, kamēr es turēju nospiestu slēdzi. Klik, klik, klik! Bumba uzsprāga. Automobilis sāka griezties uz sāniem. Sāka degt degvielas tvertne. Un es atceros, kā visu laiku klikšķēja mehānisms. Teleobjektlvā es visu redzēju. Tiklīdz mašīna nolīka pār klinti, tās aizmugures durvis tika atrautas vaļā…"

"Un?" Arlēne skatījās uz viņu nemierīgi.

Dreja balss kļuva skaļāka. "Dievs deva man zīmi. Viņš man sūtīja vēsti."

"Ko?" tēvs Staņislavs izkliedza šo vārdu. "Jūs to nedomājat nopietni."

"Bet viņš to izdarīja." Pēkšņi Dreja balss kļuva mierīga. "Jūs ticat, ka zibens spēriens nogāza Zaulu no zirga ceļā uz Damasku, vai ne? Zauls, grēcinieks, kurš uzreiz saprata, ka Dievs viņam kaut ko saka, un kurš acumirklī pārvērta savu dzīvi, lai ietu pa Kunga ceļu. Tiešām, tas bija mans zibens spēriens. Dieva zīme man. Es to saucu par brīnumu, kaut gan brīnumam vajadzētu padarīt jūs laimīgu un šis… Ārā izkrita bērns. Zēns. Es bieži esmu pētījis fotogrāfijas. Zēns bija…"

"Kas?" atkal atskanēja Ārienes balss.

"Zēns biju es!"

Arlēne skatījās uz viņu. "Tev šķiet, ka tu ievēroji kādu līdzību. Tāda pati matu krāsa. Un augums. Vienāda vecuma zēni parasti izskatās līdzīgi."

"Nē, bija kas vairāk. Es saku jums, līdzība bija pārdabiska. Kad viņš būs pieaudzis, viņš varētu būt mans dubultnieks koledžā, kamēr es braucu slepkavot."

"Izpildīt spriedumu. Sodīt. Piespiest viņus vairs tā nedarīt!" Tēva Staņislava balss bija skarba. "Runājiet skaidrāk. Nepārspīlējiet! Jūs bijāt uztraucies. Jums jāņem vērā…"

"Apstākļi? Tajā acumirklī? Klausieties, acumirklis ir viss, par ko es domāju. Tas bērns… es pats… krītot ārā no automobiļa. Ar šausmām acīs."

Drejs taustījās bikšu kabatā un izrāva četras saburzītas fotogrāfijas, kuras viņš bija paņēmis līdzi no klostera. Viņš pasvieda tās tēvam Staņislavam. Arlēne ātri noliecās pie garīdznieka, lai tās redzētu.

Dreja seja pauda mokas. "Tas ir viss, ko esmu paturējis no savas iepriekšējās dzīves. Pirms es aizgāju pie kartē- ziešiem, es aizbraucu uz ikvienu vietu, kur man bija paslēpta nauda, pases un ieroči. Es iznīcināju visu, pat tādā mērā, lai liktos, ka esmu miris."

Trīcēdams Drejs skatījās uz fotogrāfijām. Viņš zināja šos attēlus no galvas.

"Uz tās, kas ir virspusē, esmu es. Japānā tūkstoš deviņi simti sešdesmitajā gadā. Tā tika uzņemta dārzā aiz manu vecāku mājas. Trīs dienas pirms viņu nogalināšanas."

Tēvs Staņislavs nolika to sāņus.

"Uz nākamās," Drejs teica, "ir mani vecāki. Un atkal tā pati vieta - trīs dienas pirms viņu nogalināšanas. Pārējās es uzņēmu septiņdesmit devītajā pie Lagrandšartrēzas. Pēc tam kad biju detonējis spridzekli un zēns izkrita no mašīnas; es palielināju zēna fotogrāfiju, lai redzētu viņa seju. Protams, fotogrāfija ir graudaina. Viņu apņēma sprādziena dūmi, un bija sācis krist sniegs. Bet, es domāju, jūs mani saprotat."

Garīdznieks pacēla acis no fotogrāfijas un skatījās uz Dreju. Viņa rokas trīcēja. "Sākumā es domāju, ka trešā fotogrāfija ir pirmās slikta kopija. Es domāju, ka tas esat…"

"Es. Bet tā tas nav. Ja jūs skatāties cieši, tiešām cieši, jūs redzēsiet, ka tas tā nav. Es mēģināju sev iestāstīt, ka tā ir gadījuma līdzība. Kā Arlēne teica, bērni bieži izskatās līdzīgi viens otram. Bet šeit ir vairāk nekā attāla līdzība. Tas ir…"

"Šausminoši."

"Man ir bail. Paskatieties uz pēdējo fotogrāfiju! To es uzņēmu, kad automobilis bija nogāzies no klints. Bet mašīna uzreiz nenokrita aizā. Tā aizķērās aiz pārkares, tās priekšgals nosvērās uz leju, un liesmas no degvielas tvertnes tecēja pa sniegu uz leju. Tad atsprāga abas priekšējās durvis un divi pieaugušie izlēca ārā. Man bija dota skaidra instrukcija. Uzņem cik vien iespējams daudz fotogrāfiju. Tādēļ, kaut arī izjutu šoku, ieraugot zēnu, es skatījos caur skatumeklētāju, pavērsis teleobjektīvu, un spiedu pogu, bet tagad es sapratu, ka Dievs man joprojām dod zīmi." Viņa balss aizlūza. "Vīrietis un sieviete izskatījās kā mani vecāki. Bija mani vecāki."

"Bet viņi dega," tēvs Staņislavs teica.

"Skatieties ciešāk!" Drejs mudināja.

"Es skatos."

"Tie ir mani vecāki. Es zinu, ka tā nevar būt, bet tie ir. Es nevarēju noregulēt asumu uz viņu sejām, kad viņi izlēca no mašīnas. Bet, pirms viņi uzliesmoja, viņu sejas bija diezgan skaidri redzamas. Stāvot uz klints, uz tās stindzinošās kraujas, es skaidri zināju, ka tic ir mani vecāki."

Istabā iestājās klusums.

"Saprotams - es negribu jūs apvainot -, mums nav nekādas iespējas pārbaudīt līdzību," tēvs Staņislavs teica. "Es pieļauju, ka zēns no mašīnas, kaut arī apkārt bija dūmi un krita sniegs, varēja būt jūsu līdzinieks. Sākumā tiešām es domāju, ka tas esat jūs. Bet, pieļaujot līdzību, vai nav iespējams, ka jūsu iztēle jūs maldināja? Vai jūs nevarējāt izdarīt loģisku lēcienu no.zēna, kurš izskatījās jums līdzīgs, uz vīrieti un sievieti, kuri, kā jūs iedomājāties, izskatījās līdzīgi jūsu vecākiem?"

"Es zinu, ko es redzēju." Dreja balss bija aizsmakusi. "Beidzot es vairs ilgāk nevarēju spiest pirkstu uz slēdža.

Es nolaidu lejā fotoaparātu. Pāri aizai man pretī liesmas aizsniedza viņu sejas. Atskanēja sprādziens. Mans tēvs un māte tika saplosīti. Tāpat kā sešdesmitajā gadā. Tikai šoreiz es biju tas, kas viņus nogalināja."

"Apstākļi bija citi."

"Vai tā bija? Ko mēs saucam par algotu slepkavu no viņu puses, ir aktīvs cīnītājs no mūsu puses. Es biju tāds pats kā tas cilvēks, kuru biju medījis. Es biju pats sev ienaidnieks. Viņu ķermeņu daļas krita aizā, viņu drēbes un miesa liesmoja. Es to saodu. Klints virsotnē pret sniegu bija redzams zēna siluets, un es redzēju viņa bēdu satriekto seju - es vairs neskatījos caur teleobjektīvu, bet man likās, ka es tuvumā redzu viņa asaras. Savas asaras. Pēc deviņpadsmit gadiem manas alkas atriebt bija mani noķērušas lamatās. Un nekam vairs nebija nozīmes. Vienīgi - lūgt Dievam piedošanu, glābt savu dvēseli."

Arlēne pieskārās viņa plecam. Viņš sarāvās, tad pateicīgi pieņēma mierinājumu.

"Glābt savu dvēseli?" tēvs Staņislavs jautāja, un viņa balsī bija izbrīns. "Vai visu laiku, kamēr bijāt aktīvs cīnītājs, jūs bijāt ticīgs?"

"Man bija pašam sava reliģija. Vecās Derības dusmīgā Dieva taisnība. Bet Dievs nolēma citādi. Man tika parādīts lielāks gods nekā ceļā uz Damasku Zaulam, kuru zibens spēriens nogāza no zirga. Dievs man sūtīja nevis vienu, bet divas zīmes. Viņš tiešām ir dāsns. Viss, ko es stāstīju, notika varbūt desmit sekundēs, kaut gan likās, ka ilgst mūžību. Sprādziens nodārdēja kalnos, un, kad izdzisa tā atbalss, es izdzirdēju kaut ko citu - zēna kliegšanu pāri aizai man pretī. Viņš bija piespiedis rokas pie sejas, mēģinot atvairīt visu, ko tikko bija redzējis - savus vecākus liesmās. Viņš kliedza caur pirkstiem. Un pēc tam? Dieva trešā zīme man. Nepietika ar to vien, ka biju pazinis pats sevi, ka biju nogājis visu apli un nogalinājis savus vecākus, kurus biju nodomājis atriebt. Kad sprādziena dārdoņa lēnām apklusa, kad zēns kliedza, bez elpas palikdams, kad atgriezās klusums, es izdzirdēju dziedāšanu.

Vēlāk es sapratu, kāpēc. Tas bija sestais janvāris. Epifānijas svētki - kad Trīs Gudrie ieraudzīja Kristu un izglāba viņam dzīvību. Tāpēc ka gudrie vīri, kas bija redzējuši jaunpiedzimušo Jēzu un zvaigzni, atteicās atgriezties pie Hēroda un atklāt, kur atrodas Kristus, kaut gan viņi Hērodam to bija solījuši. Man liekas, ka tāpēc baznīca nolēma Epifāniju nozīmēt par galvenajiem svētkiem. Nevis tāpēc, ka Trīs Gudrie redzēja jaunpiedzimušo Jēzu, bet tāpēc, ka savā veidā viņi bija dubultaģenti, kas beigās izvēlējās, kurai pusei ticēt. Tieši tā, kā es izdarīju izvēli tajā dienā.

Par godu Trim Gudrajiem un izšķirošajai dienai Kristus dzīvē mūki laikam bija paredzējuši sasaukt sevišķu koncilu. Virs sevis no klostera kapelas kalnos es dzirdēju viņu dziedāšanu. Tā bija viņu himna par godu tai gadadienai. Tā plūda uz leju, pāri bezdibeņiem, garām kalnu smailēm, padarot neskaidru sprādziena atbalsi un kliedzienus. Himna slavēja Dieva gribu. Viņa mūžīgo tālredzību, viņa visu aptverošo nodomu. Bet vārdi nebija nepavisam tik spēcīgi kā mūku vientuļnieku dīvainās balsis, kuri bija aizgājuši no pasaules viltus.

Mani ceļi saliecās. Es attapos, ka esmu nometies ceļos un skatos uz zēnu pāri aizai.Viņš mēģināja rāpties pa klinti uz leju, lai atrastu savus vecākus. Es gribēju piecelties krūmos, kas mani aizsedza, un uzsaukt, lai viņš tā nedara, ka viņš var nokrist un nosisties. "Audz liels!" es gribēju kliegt. "Medī cilvēku, kas nogalināja tavus vecākus! Kas nogalināja manus! Izseko mani!" Un tajā mirkli es kļuvu reliģiozs. Tam tā vajadzēja notikt… vai man izdarīt pašnāvību." Drejs nomocījies apklusa.

Arlēne vēroja viņa sāpēs savilkto seju. Viņa maigi aplika viņam apkārt roku.

"Un pēc tam?" tēvs Staņislavs vaicāja.

"Trīs dienas es klīdu pa tiem kalniem. Laika ilgumam bija atbilstošs reliģiska rakstura virstonis, vai jūs tā nedomājat? Saprotams, es neapjēdzu, ko daru. Vēlāk mani pārsteidza tas, ka nebiju pazaudējis fotoaparātu. Es neatceros, kā es dzīvoju, kur es gulēju un ko ēdu.

Kamēr es klīdu, krita sniegs. Esmu pārliecināts, ka varas orgāni pārmeklēja apkārtni. Bet vētra paslēpa manas pēdas. Vai tā bija laimīga sagadīšanās vai vēl viena Dieva zīme? Es neatceros, kurp vai kā es gāju. Es atjēdzos tālu kādā ciemā kalnu pakājē, kur dūmi cēlās no skursteņiem, bērni slidinājās pa aizsalušu dīķi un zirgu vilktas kamanas traucās pa ceļu. Kā no pastkartes. Vēlāk es uzzināju, ka kaut kādā veidā esmu nogājis simt kilometrus un tādēļ vietējā policija nekad nesaistīja manu vārdu ar slepkavību pie Šartrēzas. Es sabruku kādas kalnu mājiņas priekšā. Veca sieviete mani ieveda iekšā. Viņa pabaroja mani ar viru un maizi un pacienāja ar visgaršīgākajiem cepumiem, kādus savā mūžā biju ēdis."

"Trīs dienas?" Arlēne jautāja. "Tik ilgi tu klīdi pa kalniem? Bet…"

Tēvs Staņislavs pabeidza viņas domu. "Jūsu uzdevums bija izdarīt divus diversijas aktus četrdesmit astoņās stundās. Otrā akta pēdējais termiņš bija nokavēts."

"Sākumā es nedomāju par sekām. Es biju dzīvs, un tas pats par sevi mani pārsteidza. Jau nerunājot par vīziju, kuru biju redzējis. Mani vecāki - es pats - aplis noslēdzās, atriebība veda uz… Tas zēns, kad viņš uzaugs liels, medīs mani. Kad es biju pietiekoši atspirdzis, lai ceļotu, es aizbraucu uz Parīzi nodibināt kontaktus. Pa ceļam pārskatīju avīzes, lai uzzinātu, kas bija mani upuri. Izrādījās, ka vīrietis bija amerikāņu rūpnieks, naftas magnāts, kas bija atvedis savu sievu un dēlu uz Franciju ilgi atliktā atvaļinājumā. Avīzes uzskatīja, ka noslepkavošana ir bijusi bezjēdzīga. Es piekritu. Protams, ne vienmēr viss ir taisnība, ko raksta avīzēs. Bet ja nu… Man bija tāda sajūta, ka kaut kas ir šausmīgi nepareizi. Kāds sakars ir naftas magnātam un viņa ģimenei ar terorismu? Kāds motīvs varētu attaisnot šo slepkavību? Man bija vajadzīgas atbildes. Es gribēju patiesību. Nokļūt drošībā. Atpūsties.

Es saprotu, ka Dieva vēstis mani nebija vēl pilnīgi sasniegušas. Manī vēl bija palicis pasaulīgums un egoisms. Tas drīz izbeidzās."

Tēvs Staņislavs savilka lūpas. "Tādēļ, ka jūs bijāt sasparojies. Un tagad jūs turēja aizdomās."

2

Parīzē Drejs izgāja no dzelzceļa stacijas un iejuka pūlī. Viņš devās uz citu pilsētas rajonu un, pārliecinājies, ka viņam neseko, tikai tad izmantoja telefona automātu. Iespējams, ka tā bija nevajadzīga piesardzība, bet pašreizējos apstākļos vēlama.

Viņš uzgrieza telefona numuru, kas viņam bija iedots, kad viņš ieradās Francijā pirms nedēļas, pirms mūžības. Viņš ļāva četras reizes nozvanīt, pārtrauca savienojumu un vēlreiz piezvanīja. Aizsmakusi vīrieša balss, kas atbildēja franciski, nosauca šūšanas darbnīcu.

Drejs tāpat atbildēja franciski. "Mans vārds ir Džon- sons. Pirms nedēļas es savai sievai nopirku divus tērpus. Viens tērps labi pieguļ, bet otrs ne. Es gribētu aiziet vēlreiz."

Balss īpašnieks izplūda vārdos. "Jā, noteikti, mums bija aizdomas, ka kaut kas nav kārtībā ar otru tērpu. Mēs mēģinājām sazināties ar jums, bet jūs nebijāt sastopams. Vienīgais, ko mēs varējām darīt, bija cerēt, ka jūs piezvanīsiet. Mēs saprotam, ka esat aizņemts. Vai jūs varētu mūs apmeklēt cik ātri vien iespējams? Mēs gribētu apskatīt tērpu un redzēt, kas tam vainas."

"Esmu brīvs pēcpusdienā."

"Kā jūs atceraties, mēs pašlaik pārvācamies. Mūsu jaunā atrašanās vieta ir…"

Drejs iegaumēja norādījumus. "Stundas laikā," viņš

teica.

Vecā māja bija celta no akmens un pārklāta vīnstīgām. Tā bija divstāvu celtne, no tās skursteņa plūda dūmi. Aizaudzis sakņudārzs stiepās pa kreisi, divas kailas ābeles stāvēja pa labi. Un aizmugurē aukstā, ledus klātā Sēna. Kaut arī ūdens virspusē bija sasalis, Drejs dzirdēja straumes klusināto šalkšanu. Viņš sajuta beigtu zivju un sēra smaku no tuvējām rūpnīcām upes augšgalā. Izelpojot garaiņus, viņš apgāja mājai no sētas puses, it kā būtu šeit piederīgs. Durvis nočīkstēja, kad viņš iegāja šaurajā vestibilā, kas smaržoja pēc ceptas maizes, siltas un svaigas. Viņam mutē saskrēja siekalas. Viņš atvēra otras durvis - un atradās pustumšā virtuvē.

Drejs redzēja, kā pacēlās garaiņi no katla uz lielas dzelzs plīts, un sajuta kādu roku viņu pagriežam uz priekšu, kamēr otra roka piespieda pie viņa sāniem pistoli. Trešā roka no mugurpuses sagrāba viņa matus, un viņš juta, ka gāmuram pieskaras nazis.

"Tev tagad ir vajadzīgs ellīgi labs paskaidrojums, zēniņ."

Viņš sarāvās un mēģināja pagriezties, lai tos redzētu, bet tie viņu atturēja. Viņš nevarēja ari parunāt, jo viņam aizrāvās elpa, kad tie nogrūda viņu šķērsām uz virtuves galda un rupji pārmeklēja.

Ierocis viņam nebija. Uzdevumam tas nebija vajadzīgs, un nebija nekāda iemesla iet pēc tā uz viņa apmešanās vietu Parīzē. Un tam jau arī nebūtu bijusi nekāda jēga, ja arī viņam tas būtu.

"Kādēļ…"

Viņš nepaspēja pabeigt teikumu. Viņi novilka Dreju no galda, pacēla gaisā un palaida vaļā. Viņš ar seju nokrita uz grīdas. Tūliņ viņu uzrāva kājās un pa atvērtām durvīm iegrūda dzīvojamā istabā. Viņš nokrita uz putekļaina, apdi- luša dīvāna. Tas oda pēc pelējuma.

Istaba bija gaišāka nekā virtuve. Kamīnā dega malka. Noplukušie, biezie, aizkari bija aizvilkti. Istabas vidu sedza stipri nodilis paklājs. Vienīgās mēbeles bija šūpuļkrēsls, stāvlampa bez abažūra, apdauzīts tējas galdiņš ar apaļiem šķidruma traipiem un tukšs grāmatu plaukts. Četrstūraini laukumi uz sienas, gar kuru malām bija sakrājušies netīrumi un putekļi, norādīja, kur kādreiz karājušās gleznas.

Viņš saslējās uz dīvāna un atradās aci pret aci ar saviem uzbrucējiem.

"Jūs pārprotat." Viņa sirds dauzījās. "Man lika atnākt uz šejieni. Es neesmu ielauzies."

Gara auguma vīrs nošņācās un vicināja pa gaisu nazi. Viņam mugurā bija biezs svīteris un kājās tūrista zābaki. "Nē, zēniņ, tu nesaproti. Mēs zinām, ka tev bija jābūt šeit. Bet mēs nezinām, kāpēc, pie velna, tu nepabeidzi savu uzdevumu."

Otrs virs - viņam bija ūsas, masīvi pleci un rūtaina, brūna sporta žakete, kas apspīlēja viņa muskuļus, - turēja pistoli ar klusinātāju. Bendes ierocis. "Cik viņi tev samaksāja, lai tu to nedarītu?"

"Kā viņi sazinājās ar tevi?" jautāja trešais vīrs. Pretēji abiem pārējiem viņš izklausījās cilvēcīgs. Viņš bija kalsns un valkāja uzvalku. Viņa maigi veidotās rokas atvēra somu, izņēma šļirci, pudelīti ar šķidrumu un nolika tos rūpīgi uz tējas galdiņa.

Viņu jautājumi sekoja cits citam tik ātri, ka, tikko Drejs bija atvēris muti, lai atbildētu pirmajam, viņu pārtrauca otrs un trešais.

"Vai tu nodevi organizāciju?" pirmais vīrs jautāja.

"Cik daudz aģentu ir briesmās? Cik daudz tu viņiem izstāstīji?" otrs uzkliedza.

"Kam izstāstīju?"

"Ja tu uzstāj." Trešais vīrs piepildīja šļirci. Viņš to paspieda, lai izlaistu gaisa burbuļus. "Novelc mēteli, uzroti piedurkni!"

"Tas ir ārprāts." Dreja iekšas dega. Viņš pakratīja galvu. "Jums bija tikai jāpajautā. Jums nav vajadzīgs viss

šis…"

"Viņš ir apvainojies," teica otrs vīrs. "Viņš grib, lai mēs būtu pieklājīgi. Viņš domā, mēs esam atnākuši šeit dzert kafiju ar cepumiem." Pēkšņa, spoža gaisma izcēla dusmas viņa sejā. "Ja tu vēl neapjēdz, es gribu, lai tu redzi šo." Viņa savilktā dūre tuvojās Dreja sejai.

Dreja galva atsitās pret dīvāna atzveltni. Asinis garšoja pēc vara. Apdullis viņš piegrūda rokas pie sejas. Viņš sataustīja asiņu lipīgo siltumu un juta, kā sāp un uzpampst lūpas.

"Vai nu tas ir pietiekoši pieklājīgi, varbūt ne?" Otrs vīrs iespēra Drejam pa kāju. Ievaidējies Drejs sāpēs noliecās, lai to pamasētu, un vīrs atkal iesita pa Dreja sāpošajām lūpām. Dreja galva atkrita atpakaļ.

"Tev tika uzdoti jautājumi, lai tu atbildētu," trešais vīrs teica spalgā balsī un tuvojās ar pilnu šļirci. "Man negribētos tērēt laiku un gaidīt, kamēr iedarbosies amitāls. Lūdzu, aiztaupi man pūles. Kādēļ tu nepabeidzi darbu?"

Sapampušo lūpu dēļ Drejs runāja neskaidri. "Kad es uzspridzināju automašīnu, mani redzēja!"

"Bērns, kas izglābās?"

"Viņš izkrita no automašīnas, pirms tā nogāzās no klints. Neviens nevarēja iedomāties, ka tas tā notiks. Bet tas nebija viņš, kas mani redzēja!" Drejs norija asinis.

Viņš izmantoja savu savainojumu, lai paildzinātu klepus lēkmi, jo viņam bija vajadzīgs padomāt. Tagad bija skaidrs, ja viņš pastāstīs šiem vīriem visu, kas patiešām bija noticis kalnos, viņi nodomās, ka viņš ir zaudējis prātu. Viņi nolems, ka uz viņu var vēl mazāk paļauties, nekā viņi sākumā bija iedomājušies.

"Tas bija kāds cits," Drejs meloja. "Kad es skrēju pa pretējo nogāzi, ceļa līkumā parādījās automašīna." Viņš atkal klepoja. "Tā brauca no klostera. No tās izkāpa kāds vīrietis. Es pagriezos. Viņš mani ieraudzīja. Automašīnai bija divvirzienu radio antena." Dreja vārdi skanēja svelpjoši sasisto lūpu dēļ. "Es zināju, ka policija tiks sacelta kājās. Es neuzdrošinājos iet pie savas nomātās automašīnas, kuru biju atstājis ciematā kalnu pakājē, un tādēļ gāju uz otru pusi - augšup pa kalniem. Sākās sniegputenis. Es apmaldījos. Es gandrīz aizgāju bojā. Man bija vajadzīgs ilgs laiks, lai atgrieztos Parīzē."

Pirmais vīrs pakratīja galvu. "Tu domā, ka mēs esam pamuļķi. Tevi uzskata par speciālistu attiecībā uz izdzīvošanu kalnos. Tādēļ tevi izvēlējās uzdevuma veikšanai. Bērns, kuru tu redzēji. Vai tāpēc tu mūs nodevi? Tāpēc ka tu pazaudēji galvu?"

"Es nepazaudēju galvu! Es jums teicu taisnību!"

"Ak, saprotams! Bet paskatīsimies, vai tu stāstīsi to pašu, kad iedarbosies amitāls. Tavai zināšanai - šoreiz panākumi bija nepieciešami. Likmes bija milzīgas."

Dreja mute pieplūda ar asinīm, viņš izspļāva kabatlakatiņā. "Man neviens neko nepaskaidroja."

"Irāna," otrs vīrs teica.

("Pagaidiet," tēvs Staņislavs teica. "Jūs gribat teikt, ka viņi jums izpauda uzbrukuma mērķi?"

"Visu."

"Ak Dievs!"

"Jā, es arī tā domāju. Es dzirdēju lietas, kuras man ne- bijajādzird."

"Viņi bija nolēmuši, ka dzīvs jūs to māju neatstāsiet."

"Tas tiešām tā ari izskatījās. Līdz tam es domāju, ka man ir cerība izdzīvot viens pret vienu, ja es varētu viņus pietiekoši maldināt. Bet kad viņi paši sāka sniegt man informāciju…")

"Irāna," otrs vīrs teica. "Tauta ir nemierīga, šāhu gatavojas gāzt. Rodas jautājums, kas ieņems viņa vietu. Cilvēks, kuru tu nogalināji kalnos," un viņa sieva un gandrīz viņa dēls, Drejs domāja, "izlikās, ka ir Francijā atvaļinājumā. Īstenībā viņš bija atbraucis, lai pārstāvētu Amerikas naftas intereses, lai lietišķi, kā parasts, vestu sarunas ar nākamo Irānas vadītāju. Tu saproti, par ko es runāju."

Drejs apmulsis pakratīja galvu. "Velns lai parauj, kā es to varu zināt?"

"Beidz! Saprotams, tu zini, kas tas ir. Kopš tu pārde- vies viņam. Trimdā izsūtīts musulmaņu fanātiķis. Ajatola

Homeinī. Viņš dzīvo šeit, Parīze. Un viņš ir sliktāks neka šahs. Šāhs vismaz ir amerikāņu piekritējs. Bet ajatola tāds nav. Tādēļ - ko mums darīt? Ļaut Irānai - un visai tās naftai - izslīdēt?"

Pirmais vīrs viņu pārtrauca: "Tavs uzdevums bija nogalināt to pārstāvi un tad ajatolu. Iznīcināt viņus ar spridzekli. Un garantēt, lai tu atgrieztos ar fotogrāfijām. Tāpēc ka mēs gribējām, lai izskatās, ka abus uzbrukumus ir izdarījuši vieni un tie paši nekrietneļi. Fotogrāfijas tiktu aizsūtītas uz lielākajām avīzēm kopā ar Irānas Tautas kustības lielīgu paziņojumu."

"Es par tādu nekad neesmu dzirdējis," Drejs teica.

"Protams, ne. Tādas nav. Mēs to izdomājām. Kāda starpība? Paziņojumā būtu teikts, ka ajatola un amerikāņu naftas rūpnieks ir sodīti, tāpēc ka viņi ir noslēguši darījumu aizstāt šāhu ar to pašu veco represīvo valdību. Un, kad Irānas dusmas sasniegtu kulmināciju, varu būtu pārņēmis kāds cits tautā populārs kandidāts, nākamais aiz ajatolas. Bet viņš būtu darījis to, ko vajadzētu darīt ajatolam. Viņš būtu sadarbojies ar Rietumu naftas kompānijām."

(Tēvs Staņislavs pamāja ar galvu. "Un tāpēc, ka bija nogalināts kāds amerikānis un viņa ģimene, nevienam nenāktu prātā turēt aizdomās, ka aizskartas ir amerikāņu intereses. Tam vajadzēja izdoties."

"Izņemot…"

"Protams, izņemot tevi."

"Un manis dēļ notika Irānas ķīlnieku krīze, Padomju Savienība iebruka Afganistānā, Reigans uzvarēja Kārteru…")

"Tam vajadzēja izdoties!" pirmais vīrs uzkliedza Drejam ar dusmās saviebtu seju. "Bet, zēniņ, bija tikai viena problēma. Tas viss bija atkarīgs no termiņa, četrdesmit astoņas stundas no vienas diversijas līdz nākamajai, bet tu neievēroji grafiku! Mēs droši zinājām, ka tajās divās dienās tu vari paspēt izrēķināties gan ar naftas rūpnieku, gan ajatolu. Mēs bijām izpētījuši viņu maršrutus, Mēs atradām vietas, kurās viņi būtu visvieglāk pieejami!"

Drejs mēģināja novelt vainu no sevis. "Jums vajadzēja nodrošināties pret nejaušībām. Ja tik svarīgs bija laiks, kādēļ otro uzdevumu neiedeva citam aģentam?"

"Tāpēc, tu, stulbais izdzimteni, ka vienam un tam pašam vīram bija jāizdara abas diversijas! Fotoaparāta dēļ! Abas diversijas bija jāuzņem uz vienas un tās pašas fotofilmas. Ja mēs presei sūtītu fotogrāfijas un negatīvus, mēs gribējām, lai fotogrāfijas būtu tādā pašā numurētā secībā, tad varētu pierādīt Irānai, ka tas, kurš nogalināja naftas rūpnieku, ir nogalinājis arī ajatolu. Irāņi bija jāpārliecina, ka atbildībajāuzņemas kādai no viņu pašu grupējumiem."

"Kādēļ jūs man pārmetat? Tagad jums ir fotoaparāts. Ieplānojiet vēlreiz otro uzdevumu!"

Pirmais vīrs nopūtās un paskatījās uz saviem biedriem.

"Jūs dzirdat, ko viņš saka? Cik vienkārši viņam liekas visu izlabot! Zēniņ, mēs nevaram ieplānot vēlreiz! Nolādēts, ir jau par vēlu! Ajatola ir pastiprinājis savu apsardzi. Mēs vairs nevaram nokļūt viņam tuvumā. Ne tik tuvu, lai izmantotu fotoaparātu. Tā pirmā diversija tagad ir bezjēdzīga! To tu esi izdarījis veltīgi!"

Drejs izdzirdēja zēna sāpju kliedzienus.

"Bet otrā diversija vai, pareizāk, tā, kuru tu neizdarīji," aristokrātiskā izskata vīrs teica, "par savu neveiksmi tu jau kaut ko nopelnīji, vai ne? Cik daudz ajatola tev samaksāja, lai tu ērti pazustu kalnos? Tu aizgāji pie viņa, vai nav tiesa?"

"Tā nav taisnība."

"Es teicu, beidz!" Pirmais vīrs aizgāja aiz dīvāna, parāva Dreja galvu atpakaļ un atkal piespieda nazi viņam pie rīkles.

Trešais vīrs turpināja: "Esi prātīgs! Mums ir vajadzīgs jēdzīgs attaisnojums. Vēlāk, kad būšu iedevis tev amitālu, ja tavs stāsts būs tāds pats, mēs uzzināsim, ka tu neesi melojis. Un, ja varēsim izprast iemeslu, nosauksim to par godīgu kļūdu. Mēs tevi atbrīvosim. Saprotams, tevi nekad vairs nealgos. Un es nedomāju, ka tu iebildīsi."

Dreja kakls bija tik saspringts, ka viņš nevarēja parunāt. Liekas, ka vīrs, kas stāvēja aiz viņa, to saprata; viņš noņēma nazi.

Drejs klepoja un rīstījās. Viņš neko vairs nespēja izdomāt. "Labi." Viņš masēja sev kaklu. "Es meloju."

"Lūk, tā ir labāk. Beidzot mēs virzāmies uz priekšu," trešais vīrs teica.

"Bet es nenodevu. Tas nav tā, kā jūs domājat. Kaut kas - es nezinu, kā to citādi nosaukt, - kalnos notika ar mani."

"Kas?" Pirmais vīrs iznāca priekšā. Drejs viņiem pastāstīja. Viņš bija paredzējis, kāda būs reakcija: viņi skatījās uz Dreju, it kā viņš būtu kļuvis traks.

"Zēniņ, ir pareizi, ka tevi atskaitīs. Kaut kas tiešām ir noticis ar tevi. Tev uzdevuši nervi."

"Ir viens ceļš, kā to uzzināt," trešais vīrs teica un pamāja ar pilno šļirci. "Kājau es tev lūdzu, novelc mēteli! Uzroti piedurkni!"

Drejs skatījās uz šļirci, un viņam pār muguru pārskrēja šermuļi. Viņi bija ievilkuši par daudz. Viņa pratinātājiem bija pietiekoši daudz amitāla, lai viņu nogalinātu, kad būs pārbaudījuši vina liecību. Drejs tika ielūgts piedalīties pats savā sodīšanā.

"Amitāla iespaidā es teikšu to pašu," viņš apgalvoja. "Tāpēc ka tā ir patiesība." Piecēlies stāvus, viņš novilka mēteli. Viņš to svieda pa kreisi - uz vīru ar nazi, aizklājot tam seju. Viņam jāsasniedz pistole, Ar klupienu Drejs satvēra otra vīra plaukstas locītavu un pagrieza stobru pret viņa seju. Viņš uzvilka gaili. Atskanēja troksnis, kas līdzinājās boksa cimda sitienam pret spilvenu. Lode izgāja cauri vīra labajai acij, izšķaidot asinis un smadzenes.

Vīrs ar nazi atmeta mēteli no sejas. Drejs pagrūda ļimstošo līķi uz viņa pusi. Kad viņi abi nogāzās, Drejs pagriezās pret trešo vīru, izrāva šļirci no viņa rokas un iegrūda to viņam kaklā. Sārtas asinis izšāvās no dzīslas, kad viņš iztukšoja šļirci. Aristokrātiskais vīrs sabruka.

Drejs apsviedās pret stāvlampu, satvēra to kā nūju un atsita nazi, kuru pirmais vīrs, atbrīvojies no mēteļa, vērsa pret viņu. Lampas vads pārtrūka, un spuldze nodzisa. Kamīna raustīgajā gaismā vīdēja viņu silueti. Drejs sita ar lampas pamatni pa pretinieka plecu, atvairot uzbrukumu, un ar tievo galu pa roku, kas turēja nazi. Viņš atlēca atpakaļ, lietojot paņēmienu, kas viņam bija mācīts Kolorādo, ar lampas pamatni iebelza pa kājstarpi un ar otru galu izsita nazi no rokas.

Viņš no grīdas satvēra nazi un iegrūda to no apakšas pretinieka zodā - cauri mēlei, aukslējām, smadzenēs.

Drejs neatlaida nazi, jūtot, ka silta asins strūkla tek lejup pa asmeni un pār viņa pirkstiem uz spalu. Viņš mirkli turēja vīru stāvus, jūtot, kā viņš trīc, stīvi skatoties viņa dziestošajās acīs.

Tad viņš atlaida tvērienu. Vīrs nokrita uz muguras, viņa galva atsitās pret ķieģeļiem kamīna priekšā.

Drejs satvēra viņu aiz zābakiem un novilka nost no liesmām, nevarēdams izturēt degošo matu smaku. Viņš drebēja, skatoties uz asinīm, uz līķiem sev apkārt. Urīna un izkārnījumu smaka piepildīja istabu.

Kaut gan tikko sajuzdams šo smaku, viņš gribēja vemt. Nevis no bailēm, bet no riebuma. Nāve. Par daudz. Tik ilgus gadus.

"Un tad?" Arlēne jautāja. Drejam stāstot, Arlēne bija satvērusi viņa roku, lai viņu vismaz nedaudz mierinātu.

"Es biju atstājis ieroci mājās. Nebija laika to paņemt, kaut gan es biju paguvis paķert fotoaparātu. Esmu pārliecināts, ka psihiatram šī izvēle būtu interesanta. Bet man bija personiskais ierocis apmešanās vietā Parīzē, kopā ar naudu un pasi uz cita vārda. Es noīrēju automašīnu un aizbraucu uz Spāniju. Protams, pirms tam es atbrīvojos no ieroča, ja mani gadījumā pārmeklētu, kad es šķērsoju robežu."

"Kādēļ uz Spāniju?" tēvs Staņislavs vaicāja.

"Kādēļ ne? Es zināju, ka viņi mani meklēs visur. Vismaz Spānijā bija siltāk." Drejs paraustīja plecus. "Es atstāju automašīnu nomas firmā un noīrēju privātu lidmašīnu, lai aizlidotu uz Portugāli. Tur Lisabonā es atkal nomainīju pasi. Un pēc tam? Īrija, Amerika. Trīs reizes viņi mani gandrīz noķēra. Vienreiz tehniskās apkopes stacijā man bija jāaizdedzina automašīna. Bet man vismaz vairs nevajadzēja nogalināt. Un beidzot es biju mājās. Amerikā. Es labi zināju, kurp braucu. Es nebēdāju par šāhiem, ajatolām, naftu un teroristiem. Nevienam no viņiem nebija nozīmes. Es biju nogalinājis savu vecāku dubultniekus. Es devu iemeslu kāda zēna ciešanām uz visu viņa mūžu, tāpat kā cietu es. Pasaule bija trakomāja. Ja salīdzināja, tad kartēziešu mūki dzīvoja paradīzē. Viņi bija sapratuši galveno. Viņi virzīja savus skatienus ļoti tālu. Uz mūžību. Kopš desmit gadu vecuma es biju ceļinieks. Bet pēc tam, kad es aizbēgu no mājas pie Sēnas, nolemts vēl lielākai klaiņošanai, man beidzot bija zināms virziens. Es redzēju mērķi. Es vēlējos mieru.

Garīdznieks, kuru sauca par tēvu Heiferu, bija mans aizgādnis. Viņš nokārtoja visu, lai es varētu iestāties klosterī. Bet, pirms es iestājos kartēziešu ordenī, man bija jāatbrīvojas no visa, kas man pieder. Saprotams, izņemot šīs fotogrāfijas. Bet tad, kad es domāju, ka viss ir beidzies, kad es pārdomāju, vai esmu pilnīgi noliedzis sevi, es sapratu, ka ir vēl viena pēdējā lieta, kas man jāizdara. Sentimentāls vājums. Pēdējā saišu saraušana."

4

Tumsā Drejs līda gar krūmiem, palēcās ar visu spēku un satvēra augšējo betona mūra malu, pie kuras viņš bija slēpies. Bija marts. Viņa kailās rokas pietūka no stindzinošā aukstuma, kad viņš, skrāpējot ar zolēm pret mūri, centās uzrāpties tajā.

Viņš sasniedza mūra augšu, apgūlās uz tā, smagi elpojot, tad laidās lejā otrā pusē, pieturoties ar sastingušiem pirkstiem.

Viņš nolaidās uz sasalušās zemes, viņa ceļgali saliecās, tad viņš piecēlās kājās, gatavs aizsargāties, un viņa vienīgie ieroči bija kailas rokas. Protams, viņš būtu varējis paņemt līdzi ieroci, bet viņš bija zvērējis, ka nekad vairs nenogalinās. Pieveikt ienaidnieku ar savām rokām, to viņš varēja attaisnot. Bet atkal nogalināt? Viņa dvēsele sarāvās no tādas iespējas. Ja viņš savukārt tiks šonakt nogalināts, tā būs Dieva griba. Bet neviens viņu neizaicināja.

Viņš vērīgi lūkojās tumsā. Pēc spilgtajām spuldzēm uz ielas viņa acīm vajadzētu sekundi vai divas, lai pierastu pie dziļās tumsas. Bet viņš bija aizvēris acis, kad laidās zemē no mūra. Un tagad viņš tās bija atvēris, un viņa acu zīlītes jau bija izpletušās.

Viņš redzēja drūmus kokus un krūmus, līdz viduklim augstas caurules ar ūdenskrāniem galā un lejkannām blakus. Un kapu pieminekļus. Rindu rindām pieminekļus, no kuriem ēnas stiepās tālu, līdz nakts tos noslēpa.

Patīkama izskata kapsēta. Viņš virzījās garām kokiem un krūmiem, pieplokot pie kapu pieminekļiem, pieliecies skrēja pāri grantētiem celiņiem un atviegloti uzelpoja, kad atkal bija sasniedzis mīkstu zāli. Atspiedis muguru pret aukstu kapenes sienu, viņš pētīja tumsu. Tā bija baismīgi klusa. Vienīgais traucējums bija vientuļas mašīnas dūkoņa tālumā.

Un beidzot, lavīdamies tālāk, viņš tās ieraudzīja, nekad pat uz mirkli nekļūdoties, kur tās atrodas.

Viņa vecāku kapu kopiņas.

Bet viņš pie tām gāja aplinkus, apmetot loku, pārbaudot katru iespējamo slēptuvi, atceroties postītājus, pret kuriem savus vecākus viņš bija aizsargājis pirms daudziem gadiem.

Beidzot viņš.stāvējapie tām, skatoties uz pieminekļiem, uz kuriem bija viņu vārdi, ja viņš tos varētu saredzēt.

Bet pat naktī viņš zināja, ka šī ir viņu kapavieta. Viņš maigi pārvilka pirkstus pār viņu vārdiem, dzimšanas un miršanas datumiem, tad pakāpās atpakaļ, skatīdamies uz tiem mirkli, kas pārvērtās minūtē, divās, tad trīs, un beidzot teica: "Ja jūs nebūtu nomiruši."

Kāda balss lika viņam sastingt.

"Drej!"

Viņš pagriezās.

Tā bija vīrieša balss. Tā bija tāla, klusināta.

"Kādēļ tas tev bija jādara?" Balss bija spokaina. Drejs sasprindzināja acis, bet skatiens nespēja izspiesties cauri tumsai… tur pāri, viņam pa labi.

Viņš nejutās apdraudēts. Vismaz pagaidām vēl ne. Jo viņš zināja, ka šis cilvēks viegli būtu varējis viņu nošaut, kamēr viņš stāvēja pie savu vecāku kapa.

Tas nozīmēja, ka šis cilvēks juta vajadzību runāt.

Viņš pazina balsi.

Džeiks.

"Vai tu saproti, kādus mēslus esi savārījis?" Džeiks jautāja no tumsas.

Drejs gandrīz smaidīja. Viņu pārņēma maiguma vilnis.

"Cik daudz cilvēku izseko tevi?" Džeika balss bija klusa.

"Un kas attiecas uz tevi?" Drejs jautāja. "Vai tev ari lika mani izsekot? Tu esi tālu no Ņujorkas. Tu neatrodies šeit, tāpēc ka tev patiktu kapsētas pulksten trijos naktī. Vai tu taisies mani nogalināt?"

"Tas man būtu jādara." Džeika balss bija skumja.

"Nu tad sāc!" Noguris, iztukšots Drejs pēkšņi juta, ka viņam vienalga. "Es jau esmu miris. Es varu nokrist zemē un sastingt."

"Bet kāpēcT

"Tāpēc, ka tu esi saņēmis pavēli," Drejs teica.

"Nē, tas nav tas, ko es domāju. Es gribu zināt, kāpēc tu nodevi organizāciju."

"Es nenodevu."

"Viņi apgalvo, ka tu nodevi."

"Un es varu teikt, ka esmu pāvests. Tāpēc jau tā nebūs patiesība. Bez tam tu viņiem netici. Citādi tu nekad nebūtu man devis izdevību runāt. Tu būtu nošāvis mani, kad es stāvēju tur. Kā tu mani atradi?"

"Izmisums."

"Tādēļ tu man vienmēr esi paticis. Tu izvairies no gariem paskaidrojumiem."

"Viņi nosūtīja komandu, lai novērotu tavu dzīvesvietu, ja tu tur ierastos, bet es zināju, ka tu tur neatgriezīsies. Patiesību sakot, jo vairāk es domāju par to, jo labāk es sapratu, ka tu neatgriezīsies nevienā vietā, kuru organizācija saista ar tevi. Es domāju, ka tu esi noslēpies kaut kur kalnos. Tev ir pietiekoši daudz zināšanu, lai izdzīvotu tur mēnešiem un gadiem pat ziemā. Tā es to iedomājos. Sacīkstes bija beigušās. Tu biji uzvarējis."

"Tas neizskaidro…"

"Es pie tā drīz nonākšu. Saproti, kaut kas man nelika mieru. Kāds punkts atmiņā. Bija jābūt kādai vietai, kas neatvairāmi tevi pievilka. Pat tādiem kā mums ir cilvēcīgas jūtas. Bet kur? Kas padarīja tevi par to, kas tu esi? Un tad es atcerējos, ko tu reiz man pastāstīji, toreiz, kad sniegavētra piespieda mūs pārlaist nakti kalna virsotnē, kad vējš bija tik stindzinošs, ka mums bija jāsarunājas, lai pārliecinātos, ka neesam aizmiguši un nomiruši. Atceries?"

Drejs atcerējās. Ar maigumu. "Andos."

"Pareizi," Džeika balss skanēja no tumsas. "Un, kad tu neko citu nevarēji izdomāt, tu pastāstīji man, kas bija noticis ar taviem vecākiem un kā tu kopā ar tēvoci un krustmāti dzīvoji Bostonā."

"Mans tēvocis jau miris."

"Jā, bet tava krustmāte vēl dzīva, kaut gan pēc tā, kā tu viņu aprakstīji, es sapratu, ka tu nekad negriezīsies pie viņas pēc palīdzības. Bet Bostona man atgādināja tavu stāstu par to, kā tu sargāji savu vecāku kapu kopiņas. Kā tu katru nakti mēdzi iezagties kapsētā, kā, pat būdams pieaudzis, tu joprojām viņus apmeklēji, kad vien tas bija iespējams. Man nebija grūti uzzināt, kurā kapsētā apglabāti tavi vecāki, un atrast viņu kapu kopiņas. Un es sev jautāju, vai tu, pirms noliec ieročus, pirms noslēdzies no pasaules, vai tu pateiksi viņiem pēdējās ardievas, vai tu vēl paklausīsi vecajam impulsam? Vai varbūt tu jau to esi izdarījis un es esmu tevi palaidis garām?"

"Tāls šāviens."

"Neapšaubāmi. Bet man vienīgais."

Drejs pašķielēja tumsā. "Es bēguļoju kopš janvāra. Vai tu no tā laika katru nakti novēro šos kapus?"

"Es jau tev teicu. Izmisums. Bet es sev devu termiņu līdz mēneša beigām." Džeiks iesmējās. "Iedomājies, cik pārsteigts es biju, kad tu iznāci no tumsas. Uz mirkli man likās, ka redzu halucinācijas."

"Šī ir laba vieta spokiem. Un lai atkal satiktos. Un sodīšana. Apbedītājs ļoti labi var apiet bēru ceremoniju un aprakt mani, kur esmu nokritis. Bet tu vēl joprojām neesi mani nošāvis. Kāpēc ne?"

Džeiks nopūtās tumsā. "Tāpēc, ka es gribu zināt, kas īstenībā notika."

Drejs pastāstīja.

Džeiks uzreiz nereaģēja. "Tas ir labs stāsts."

"Tas ir vairāk nekā stāsts."

"Bet vai tu nesaproti? Tam nav nozīmes. Tam ir nozīme, kam viņi tic. Viņi atnāca pie manis. "Tu esi viņa draugs," viņi teica. "Tu zini viņa paradumus. Tu zini, ko viņš darīs. Viņš ir bīstams. Nav zināms, kam viņš mūs nodos nākamreiz.""

"Es jau tev teicu. Es viņus nenodevu!"

"Un vēl viņi teica: "Mēs dosim tev simt tūkstošus dolāru, ja tu viņu atradīsi… un nogalināsi.""

Drejs zaudēja pacietību. Izstiepdams rokas, viņš pagāja uz priekšu.

"Tad izdari to! Ko tu vēl gaidi? Nopelni godalgu!"

"Nepaļaujies uz mūsu draudzību," Džeiks brīdināja no tumsas. "Nenāc tuvāk un nemēģini bēgt!"

"Begt? Man riebjas bēgšana. Nogalini mani vai ļauj man

iet!"

"Ja es ļaušu tev iet, tu joprojām bēguļosi."

"Nē. Rit es iestāšos klosterī."

"Ko?"

"Tā ir tiesa. Es kļūšu par kartēzieti."

"Tu gribi teikt, ka esi pievērsies reliģijai? Kartēzietis? Pagaidi! Vai tie nav tie, kas dzīvo cellēs kā vientuļnieki un visu dienu pavada lūgšanās? Tas ir kaut kas stulbs. Tas ir tas pats, kas dzīvam ielīst kapā."

"Gluži otrādi. It kā būtu augšāmcēlies. Es jau esmu kapā. Un nevis tāpēc, ka tu uz mani mērķē ar ieroci. Domā, ko gribi. No tava viedokļa, ja es iestāšos kartēziešu klosterī, es jau būšu miris, vai ne? Tev nav jānogalina mani."

"Tu vienmēr esi pratis labi runāt," Džeiks teica no tumsas.

"Es negribu aizvainot mūsu draudzību, domādams, ka tevi kārdina tie simt tūkstoši dolāru, ko viņi ir apsolījuši tev, lai tu mani nogalinātu. Es negribu aizvainot arī tevi, mēģinot iekārdināt ar lielāku summu, ja tu man ļautu iet. Fakts ir tāds, ka man vairs nav tik daudz naudas. Es to visu atdevu."

"Arvien dīvaināk un dīvaināk."

"Vienīgais, ko es daru, - es paļaujos uz tavu draudzību. Es reiz tev izglābu dzīvību. Kad kāpām Andos. Atceries?"

"Ak, es to atceros pārāk labi!"

"Neviens nezina, ka tu esi mani atradis. Atdari labu ar labu. Izglāb mani! Ļauj man aiziet!"

"Ja jau tas būtu tik vienkārši. Saproti, ir vēl kas, ko neesmu tev pateicis. Un likme ir lielāka nekā tikai tic simt tūkstoši. Tas ir burkāns nūjas vienā galā. Bet tai nūjai ir otrs gals, asais gals, un tas ir iedurts man tieši mugurā. Tu viņus tiešām esi saniknojis, Drej. Nepaveikts uzdevums. Un loti nopietns. Un tie trīs aģenti, kurus tu nogalināji. Organizācija ir pārliecināta, ka tu esi kļuvis par algotu slepkavu, par nelieti."

"Viņiem nav taisnība!"

5

"Bet tas ir tas, ko viņi domā. Viņi ir pārliecināti, ka tu esi nodevējs. Ņemot vērā visu, ko tu zini, tu vari organizācijai izdarīt lielu ļaunumu. Viņi nekad nepārtrauks meklēšanu. Un, jo niknāki viņi kļūst, jo stiprāk viņi uzbrūk citiem cilvēkiem. Kā man. Liekas, tāpēc ka pazīstu tevi, tāpēc ka mēs esam draugi. Viņi cer, ka es varēšu atrast tevi. Un, ja ne, tad es esmu nelietis. Es domāju, ka nākamajā nedēļā viņi uzliks ķepu man. Vai tu saproti manu stāvokli? Es nedrīkstu tevi palaist."

Drejs saklausīja nožēlu Džeika balsī. "Bet vai tu gribi mani nogalināt?"

"Ak Dievs, nē! Kā tu domā, kādēļ es vilcinos?"

"Tad, iespējams, to var izdarīt citādi."

"Ja ir iespējams, es to nezinu."

"Atgriezies un pasaki viņiem, ka tu mani izsekoji un nogalināji."

"Velns lai parauj! Ko tas dos? Viņi man neticēs! Man viņiem jādod pierādījumi!"

"Kas tur sarežģīts? Dod viņiem tos pierādījumus!"

"Padomā, ko tu runā!"

"Pasaki viņiem, ka mašīnā ieliki bumbu un uzspridzināji mani." Drejs atcerējās sodīšanas metodi, kura viņam bija jālieto Alpos. "Nofotografē! Viņiem patīk fotogrāfijas."

"Ko tad? Saspridzināta mašīna nebūs…"

"Nē, kā es iekāpju mašīnā un aizbraucu. Saspridzinātu mašīnu, kas ieripo upē. Ja tu pateiksi, ka nevarēji mani citādi noķert kā ar bumbu, kādi pierādījumi viņiem vēl vajadzīgi? Bet es nebūšu mašīnā."

"Tu apstādināsi mašīnu un izkāpsi, pirms tā uzsprāgs?"

"Pareizi. Rīt man jāpiesakās klosterī. Tas ir augšā - Vērmontā. Bet es varu pagaidīt līdz rītam un palīdzēt tev fotografēt."

Drejs sāka iet uz priekšu tumsā Džeika balss virzienā.

"Paliec, kur esi, Drej!"

"Es nevaru ilgāk gaidīt. Man ir jāzina. Ir laiks pārbaudīt mūsu draudzību. Vai nu nošauj mani, vai palīdzi man. Citas izvēles nav." Drejs atkal izstiepa rokas uz priekšu.

"Es tevi brīdināju, Drej!" Džeika balsī bija panika. "Nespied mani to darīt. Nenāc tuvāk!"

"Piedod, draudziņ! Es par daudz ilgi esmu bēdzis. Esmu noguris. Es gribu redzēt tavu seju."

"Dieva dēļ!"

"Jā, tas ir pareizi!" Drejs piegāja desmit soļu attālumā krūmu pudurim, kur slēpās Džeiks. Piecus. Un apstājās. Viņš skatījās tumsā. "Tā, kas nu tagad notiks? Vai tu gribi, lai es palīdzu pierādīt, ka tu mani nogalināji? Tā tu varētu mani palaist no āķa un es mierā nodzīvotu savu atlikušo mūžu. Vai tu patiešām gribi mani nogalināt?"

Viņš gaidīja. Viņu ieskāva klusums.

Drejs saspringa, pieļaujot, ka ir kļūdījies, ja iedomājās, ka Džeiks paceļ ieroci.

No tumsas iznira kāds stāvs.

Džeiks tuvojās ar tādām pašām izstieptām rokām. "Lai Dievs tev stāv klāt, draugs!"

Viņi apskāvās.

"Septiņdesmit devītajā?" Arlēne vērīgi pētīja Dreja seju, viņas balss bija tikpat aizžņaugta no pārdzīvojuma kā Dreja balss.

"Martā. Bostonā. Dienu, pirms es iestājos klosterī."

Arlēne atkrita atpakaļ krēslā. "Tev taisnība. Man to visu vajadzēja zināt, un tad es būtu varējusi saprast. Tas ir kā…"

Drejs redzēja, ka viņa meklē vārdus. "Es sāku domāt, ka tas ir zirnekļa tīkls," viņš teica. "Viss saistīts cits ar citu, sapīts, veidojot apļus. Šausmīgam mērķim. Jo vislielākais zirneklis gaida."

Arlēne vēroja viņu. "Vai Džeiks izdarīja to, ko tu prasīji? Vai viņš tev palīdzēja?"

"Mēs inscenējām fotogrāfijas. Es nezinu, ko viņš teica "Skalpelim". Bet tam vajadzēja būt pārliecinoši. Spriežot pēc tā, ko tu teici, tam nav bijušas nekādas atskaņas. Īstenībā tikai pirms divām nedēļām tu ievēroji kaut ko neparastu."

"Tev taisnība." Viņa padomāja. "Bet tad viņš kļuva nemierīgs."

"Un drīz pēc tam, kad Džeiks pazuda, notika uzbrukums klosterim," tēvs Staņislavs teica.

Likās, ka istaba sašaurinās no sasprindzinājuma.

"Vai šie divi notikumi ir saistīti?" Garīdznieks pagriezās pret Dreju. "Vai kāds nenolēma, ka Džeiks zina vairāk, nekā stāsta? Vai viņu piespieda atzīties, ka jūs vēl esat dzīvs, un atklāt, kur jūs esat?"

"Bet kādēļ šī sešu dienu vilcināšanās?" Drejs vaicāja. "Ja "Skalpelim" radās aizdomas par viņa stāsta patiesību, tad kādēļ bija jāgaida tik ilgi, lai viņu nopratinātu?"

""Skalpelis"?" Arlēne skatījās neticīgi. "Tu domā, ka viņi ir atbildīgi par to? Ka viņi bija par iemeslu Džeika pazušanai un uzbrukumam klosterim?"

"Esmu spiests. Viss uz to norāda."

"Bet…"Arlēne uztraucās vēl vairāk.

"Kas noticis? Es domāju, tu uzskati, ka tas ir pats par sevi saprotams, tāpat kā es to darīju."

"Nē, tu nesaproti. Tas nav iespējams."

"Bet viss saskan!"

"Tas nevar būt. "Skalpelis" vairs neeksistē!"

Drejs sarāvās. "Ko?"

"Organizāciju izformēja tūkstoš deviņi simti astoņdesmitajā gadā. Kad tu biji klosterī."

Drejs saviebās.

"Viņai taisnība," tēvs Staņislavs teica. "Mani sakarnieki arī informēja par tās izformēšanu. Kā jūs saprotat, programmu vairs nevarēja kontrolēt. Tā pārsniedza savus iepriekšējos nodomus, organizācija vairs nenodarbojās tikai ar cīņu pret teroristiem, bet bija spērusi potenciāli katastrofālus soļus,lai iejauktos ārzemju valdību darbībā un plānotu valstu galvu noslepkavošanu. Ja ajatola būtu uzzinājis, ka amerikāņi gribējuši viņu nogalināt, viņš varēja nonāvēt ķīlniekus, ne tikai viņus aizturēt. Pats par sevi saprotams, viņš būtu izmantojis slepkavības mēģinājumu kā pierādījumu, ka viss, ko viņš teica pret Ameriku un tās deģenerāciju, ir taisnība. Nav šaubu, ka tādēļ "Skalpelis" gribēja, lai jūs būtu nogalināts. Jūsu neizdevies uzbrukums un, pats ļaunākais, viņu aizdomas, ka jūs esat sācis par daudz svārstīties, lai atklātu viņu noslēpumus, droši vien viņus šausmināja."

"Bet viņi domāja, ka es esmu miris."

"Un iespējams, ka pirmo reizi mierīgi gulēja, kopš jūs neizpildījāt uzdevumu," tēvs Staņislavs teica. "Pēc manu sakarnieku domām, "Skalpelis" ir nolēmis, ka tas ir nonācis par daudz tuvu nelaimei. Daži pat nojauš, vai kāds no "Skalpeļa" nav bijis tik uztraucies, ka licis manīt Ārlietu ministrijai, cik politiski bīstama ir kļuvusi viņu programma. Vai atceraties, kas notika ar CIP, kad senāta Baznīcas komiteja atklāja pārvaldes nogalināšanas plānus? Pret Kastro, Lumumbu, Sukarno?"

"CIP gandrīz izformēja," Drejs teica. "Tika atrasts kompromiss - tās varu stipri ierobežoja. Un septiņus simtus aģentu no slepeno akciju nodaļas atlaida."

"Acīmredzot "Skalpelis" negribēja piedzīvot līdzīgu skandālu. Aizstāvot savu sabiedrisko stāvokli, tā administrācija rūpīgi un mierīgi noārdīja visu pretteroristu tīklu. Šī izformēšana ilga gadu pēc jūsu neizdarītā uzbrukuma ajato- lam."

"Velns lai parauj, kas tad mēģināja mani nogalināt? Un kādēļ?" Drejs jautāja.

"Un kas padarīja Džeiku tik nervozu?" jautāja Arlēne.

"Varbūt inde dos mums izskaidrojumu," Drejs teica. "Ja mēs uzzinātu, kāda veida indi lietoja, lai uzbruktu klosterim."

Tēvs Staņislavs skatījās uz viņu. "Jā. Bīskaps lūdza, lai jūs saglabātu tās peles atliekas, kura izglāba jūsu dzīvību. Jūsu mīluli."

"Mazais Stjuarts." Drejam kļuva grūti elpot. "Es domāju, ka pēdējais, ko pele var izdarīt, ir palīdzēt man atrast atbildi. Ja tā ir kāda noteikta inde, tad ar līķa sekciju es varētu iegūt informāciju, kas novestu mani pie tā cilvēka, kurš devis pavēli uzbrukumam."

"Es domāju… Vai jums nebūs nekas pretī? Vai es drīkstu apskatīt to?"

"Skats nav visai patīkams."

"Esmu pārliecināts, tagad jūs zināt, ka es neesmu vainīgs." Drejs skatījās uz dīvaino, sarkano gredzenu ar zobenu un Maltas krustu. "Jā, man tā šķiet. Akmens brālība?"

"Jā, pareizi."

"Jums vajadzēja man par to pastāstīt."

"Piemērotā brīdī. Bet pa to laiku?"

Drejs piegāja pie sava mēteļa. Un pārsteidzoši, kad viņš izvilka plastmasas maisiņu, mazais līķītis likās labi saglabājies. Tas bija izžuvis un sarāvies kā mūmija.

Tēvs Staņislavs to bijīgi paņēma. "No sīkiem radījumiem…" Viņš skatījās uz peli un Dreju. "Es jau paskaidroju, ka liku aizvākt līķus no klostera. Jūsu rūpes bija pamatotas, bailes no skandāla, kuras jūs izteicāt bīskapam. Ja varas iestādes būtu uzzinājušas par uzbrukumu, pratināšana varētu atklāt, ka viens mūks ir palicis dzīvs. Un, ja viņi raktos dziļāk, viņi uzzinātu par to, kas jums slēpjams. Baznīca aizstāv starptautisku slepkavu? Tas nekam neder. Tādēļ pēc tam, kad mēs paši izdarījām vajadzīgo, mēs iznīcinājām jebkuru liecību. Līķi tika apglabāti pēc kartēziešu paražas. Ar cieņu, bet vienkārši bez kapa plāksnēm, kas tos identificētu. Mēs pieturējāmies pie noslēgtības, kuru mūki vienmēr ir ievērojuši. Bet līķu sekcijas tika izdarītas. Inde ir raksturīga. Un tiem apstākļiem atbilstoša."

Drejs gaidīja.

"Mūku kapuce."

Vārdu spēle bija zaimojoša. "Ja man kādreiz gadītos pa rokai…"

"Pacietību," tēvs Staņislavs teica. Viņš uzlika plastmasas maisiņu uz tualetes galdiņa un pieskārās baltajai garīdznieka apkaklītei. "Man vajadzētu uzvilkt garīdznieka tērpu."

"Kādēļ?"

"Jūsu grēksūdze, tā var nosaukt jūsu stāstu. Pēc baznīcas likumiem, tā ir grūta problēma. Es baidos, ka manas kļūdas dēļ jūsu grēksūdzi var atzīt par nederīgu."

Dreja kakls aizžņaudzās. "Es tā nedomāju."

"Es ari ne Dievs saprot. Vai tās ir beigas? Vai jūs man esat pastāstījis visu, ko uzskatāt par vajadzīgu? Visu, kas noved līdz uzbrukumam klosterī?"

"Visu, ko varu iedomāties."

"Tad nolieciet galvu un pabeigsim rituālu!"

"Tēvs, man no sirds žēl nodarīto grēku un visu mana mūža grēku."

Tēvs Staņislavs pacēla labo roku un pārmeta krustu. Viņš lūdzās latīniski. Drejs saprata, ka tā ir lūgsna Dievam par piedošanu.

Tēvs Staņislavs apklusa. "Otras cilvēciskās būtnes nogalināšana ir viens no vissmagākajiem grēkiem. Tikai pašnāvība ir lielāks grēks. Bet apstākļi mazina jūsu vainu. Un tāpat arī smagais pārbaudījums visos jūsu dzīves posmos. Izsakiet dziļu nožēlu!"

Drejs to darīja.

Tēvs Staņislavs teica: "Ej Dieva mierā!" Tad piemetināja, un viņa balss pēkšņi bija kļuvusi asa: "Bet palieciet, kur jūs esat!"

Satrūcies Drejs paskatījās uz viņu.

"Pienācis laiks runāt par "Janusu"."

Drejs sarauca pieri. "Jūs par to runājāt kapelā. Man bija jāpiepūlas, lai to saprastu. Jūsu akcents. Jūs domājat - "Jānuss"?"

"Slepkava," Arlēne viņu pārtrauca.

Tēvs Staņislavs pamāja ar galvu. "Divsejainais dievs. Ir aizdomas, ka tas ir Drejs."

Septītā daļa JĀNUSS

Tagadnes grēki

i

Kad Senajā Romā impērijas armija gāja karā, vajadzēja izdarīt sarežģītus rituālus. Viens no vissvarīgākajiem rituāliem prasīja, lai armija iziet cauri ceremoniālai arkai, tādējādi izlūgdamās dievu palīdzību, jo sevišķi viena-labo sākumu dieva svētību. Pilsētā bija daudz tādu arku, un daudzas no tām nebija savienotas ar kādu mūri vai ēku, bet stāvēja atklātā vietā, it kā lai parādītu, ka, nebūdamas lemtas praktiskiem mērķiem, tās uzsver savu simbolisko funkciju. Reizēm līdzīgi tika celtas nelielas ēkas, kas bija domātas vienīgi kā piemērotas vietas, lai garīdznieks vai politiķis varētu tajās ieiet un iznākt ārā.

Viscienījamākā no šīm ēkām bija templis uz ziemeļiem no Foruma. Vienkāršs, četrstūrains, ar divējām durvīm austrumu un rietumu pusē - pret lecošo un norietošo sauli, it kā lai uzsvērtu: ja tiek cerēts uz laimīgu sākumu, vajadzīgas arī veiksmīgas beigas. Tāpat kā arka, caur kuru Romas varenās armijas devās kaujā, arī šis templis bija saistīts ar karu. Tiešām, impērijas ģenerāļi tik bieži gāja iekšā un nāca ārā pa tā divējām durvīm, kas bija vērstas uz austrumiem un rietumiem, ka nostiprinājās paradums tās vispār turēt vaļā. Tikai tad, kad Roma bija noslēgusi mieru, durvis aizvēra, bet šādi gadījumi bija reti - Romas varenības laikā, kas ilga septiņus gadsimtus, no Numas līdz Augusta valdīšanai, tas notika trīs reizes.

Dievs, kuram par godu bija uzcelts šis templis, nebija, kā to varētu domāt, Marss. Statuja, kurai dziļās pārdomās no vienām durvīm uz otrām gāja garām garīdznieki, politiķi un karavadoņi, attēloja lielāku dievību, Jānusu, kuru viegli varēja atšķirt no citām līdzīgām, jo viņam bija divas sejas, viena - vērsta uz priekšu, otra - uz pretējo pusi, tās skatījās uz divām durvīm, uz austrumiem un rietumiem, uz sākumu un galu.

Ja viņu lūdza dienas sākumā, viņu sauca Matutinus, no kā cēlies vārds matino, ar kuru Romas katoļu baznīca apzīmē pirmo rīta dievkalpojumu, tūliņ pēc pusnakts. Bet Jānusu pielūdza arī katras nedēļas, katra mēneša un sevišķi katra gada sākumā. Acīmredzot romiešu kalendāra pirmo mēnesi nosauca viņam par godu - janvāris.

Jānuss, ar divām sejām, kas mūžīgi skatās uz priekšu un atpakaļ.

Uz sākumu. Uz beigām.

2

"Sākumā," tēvs Staņislavs teica, "mēs galvenokārt dzirdējām baumas. Gandrīz pirms gada."

"Mēs?" Drejs paskatījās uz viņu. "Kuri "mēs"?" Viņš norādīja uz tēva Staņislava gredzenu, milzīgo rubīnu. Ar zobenu un Maltas krustu. "Brālība?"

"Vai ir nepieciešams visu atklat? Cilvēks ar jusu pieredzi…" Tēvs Staņislavs vēroja viņu. "Jums nav jājūtas pārsteigtam. Baznīca ar tās septiņiem simtiem miljonu sekotāju īstenībā ir nācija pati par sevi. Viduslaikos tā tiešām bija nācija, kas sastāvēja no visas Eiropas, tā bija Svētā Romas impērija. Mums jāievēro savas intereses. Tāpat kā visam citam lielam nācijām, mums ir vajadzīgs izlūkošanas tīkls."

"Izlūkošanas tīkls?" Dreja balss kļuva stingra. "Es sāku saprast."

"Vismaz jūs domājat, ka saprotat. Bet katram skaidrojumam būs savs laiks. Mūsu izlūkošanas galvenie avoti ir apšaubāma reliģiska ordeņa locekļi. Šis ordenis sāka darboties pēc tam, kad jūs iestājāties klosterī, un to pazīst ar nosaukumu "Opus Dei" - Dieva lielais darbs. Es nosaucu ordeni par apšaubāmu, jo tā locekļi, galvenokārt veiksmīgi vidusšķiras inteliģences pārstāvji - ārsti, juristi, darījuma cilvēki -, turpina darbu laicīgajās nozarēs, kaut arī viņi devuši nabadzības, šķīstības un paklausības zvērestu. Viņi ģērbjas kā sabiedrības cilvēki, lai gan daudzi naktis pavada klosteros un visu savu mantu novēl baznīcai. Viņu uzskati ir konservatīvi. Viņi ir fanātiski uzticīgi pāvestam. Viņu piederība pie "Opus Dei" tiek turēta stingrā slepenībā."

"Citiem vārdiem sakot, neredzamais ordenis."

"Pareizi. Pastāv uzskats, ka viņi var izplatīt baznīcas ietekmi, izmantot tās doktrīnas savā ikdienas darbībā. Ja vēlaties, tā ir sava veida katoļu piektā kolonna. Iedomājieties, kāds būtu efekts, ja "Opus Der locekļi tiktu ievēlēti kongresā vai kāds kļūtu par Savienoto Valstu Augstākās tiesas locekli. Bet viņi nav tikai Amerikā. "Opus Dei" pastāv vairāk nekā astoņdesmit valstīs. Simt tūkstoši izlūkdienesta pārstāvju, kas kalpo savai godkārei, cenšoties, cik vien var, laicīgo varu iegūt katoļu baznīcas labā. Viņi ir baznīcas izlūkošanas tīkla pamats. Viņiem sāka pienākt baumas, un tad pirmo reizi es uzzināju…"

Algots slepkava, kurš it kā ne no kurienes pēkšņi parādījās uz Eiropas skatuves un, kā tika uzskatīts, bija atbildīgs par piecām slepkavībām, kas sekoja ātri cita pēc citas, un visas bija saistītas ar katoļu garīdzniekiem. Katrā atsevišķā gadījumā garīdznieki, kuri bija politiski aktīvi, ietekmīgi un kvēli pretinieki savu valstu valdību komunistu kliķēm, bija miruši tādā veidā, kas likās vienkārši nelaimes gadījumi, piemēram, automašīnas avārija, sirdslēkme, ugunsgrēks.

Teritoriālajā ziņā plaši atšķirti cits no cita, šie nāves gadījumi nebūtu saistījuši uzmanību, bet tik daudzi īsā laika sprīdī lika "Opus Dei" padomāt. Ietekmīgi ordeņa locekļi izmantoja savu spēku, lai piespiestu rūpīgāk izdarīt izmeklēšanu. Drīz katrā nāves gadījumā dažādi faktori likās aizdomīgi, kaut arī ne sevišķi inkriminējoši. Ja avarēja mašīna, nebija darbojušās bremzes, kaut gan tās tikai nesen bija pārbaudītas. Infarkta gadījumā upura sekcija neuzrādīja nekādu sirdsdarbības bojājumu. Ugunsgrēka gadījumā neviens nevarēja atcerēties, ka garīdznieks, parasti izcili kārtīgs, būtu atļāvies sakrāt eļļainas lupatas savas mājas pagrabā.

Tai pašā laikā Ženēvā kāda jauna sieviete, kas bija stipri iemīlējusies, izdarīja nopietnu atklājumu. Vīrietis, ar kuru viņai bija sakars, kāds patīkama izskata amerikānis, bija viņas dzīvoklī piestiprinājis grāmatu plauktus. Viena no skavām, ar kurām plaukts bija pienaglots pie sienas, atrāvās no apšuvuma, un tas stipri noliecās. Tā kā viņas draugs Tomass Makintairs bija izgājis darīšanās (viņa nezināja, kas tās bija par darīšanām, laikam kaut kas saistīts ar importu un eksportu), viņa telefonēja savam brālim un palūdza atnākt pie viņas un paskatīties, ko iesākt ar plauktu.

Kad viņi abi paraudzījās aiz plaukta, viņi ieraudzīja sienā iedobumu, kas tur agrāk nebija bijis. Un, izpētot tuvāk, viņi atrada, ka iedobums ir pilns ar plastmasas spridzekļiem, detonatoriem, automātiskiem ieročiem, munīciju, un tur bija ari metāla kaste, no kuras viņi izņēma naudu apmēram simt tūkstošu dolāru vērtībā dažādās Eiropas valstu valūtās, kā ari trīs pases uz Maikla Makveina, Roberta Malona un Terensa Maligana vārda. Kaut ari vārdi bija dažādi, fotogrāfija visās pasēs bija līdzīga. Tā bija sievietes drauga Tomasa Makintaira seja.

Pēc gara, saspringta un nikna strīda, kad sieviete aizstāvēja savu mīļāko, draudot nekad vairs nerunāt ar savu brāli, ja viņš neļaus viņas mīļākajam izskaidroties, brālis piezvanīja varas iestādēm. Stundas laikā ieradās trīs policisti. Viņi apskatīja visu, kas bija noslēpts aiz grāmatu plaukta, un tūliņ devās pie sievietes .drauga, kurš, kā vēlāk noskaidrojās, jau agrāk bija atnācis no savām darīšanām un sarīkojis savās dzīvojamās telpās viesības. Kad policisti pieklauvēja pie durvīm, viņus ielaida kāds viesis, un viņi atradās piedzērušu uzdzīvotāju kompānijas priekšā, starp kuriem bija arī cilvēks no fotogrāfijas dažādajās pasēs. Viņš piekrita atbildēt uz jautājumiem. Tomēr, iegājis guļamistabā, lai tur runātu ar policistiem, amerikānis izrāva revolveri, nošāva visus trīs policistus un aizbēga pa ugunsdzēsēju kāpnēm.

Viens policists palika dzīvs un to visu izstāstīja. Pēc tam izmeklēšana atklāja, ka metāla kastē, kuru atrada paslēptu aiz jaunās sievietes grāmatplaukta, atrodas arī piezīmju grāmatiņa, kurā bija piecu mirušo garīdznieku adreses dažādās pilsētās un valstīs.

"Kāda tiktāl reakcija?" tēvs Staņislavs jautāja.

Drejs uztraukts domāja. "Ja šis Makintairs ir slepkava, viņam šo to vajadzētu pamācīties no amata viedokļa. Tas ļodzīgais grāmatu plaukts… Panikas celšana, kad ieradās policija." Viņš pakratīja galvu. "Amatieris."

"Arī man tā likās. Ja tikai…"

"Es nesaprotu."

"Ja tikai viņš to nedarīja tīšām."

"Jūs domājat, ka viņš gribēja sevi atmaskot?" Arlēne pārsteigta jautāja.

"Bet kādēļ?" Drejs piebilda.

"Lai pieteiktu sevi. Lai ātri iegūtu reputāciju," tēvs Staņislavs teica. "Un, ja nu viņš ir atmaskots, šoreiz neapšaubāmi ar nolūku, viņš pēkšņi ir kļuvis par profesionāli. Varas iestādes darīja visu iespējamo, bet nespēja viņu atrast, un tad ātri cits pēc cita tika nogalināti vēl trīs politiski aktīvi garīdznieki. Pēc tam sāka nogalināt pašus "Opus Dei" locekļus. Firmu vadītājus, izdevējus, bet visvairāk politiķus. Un tad kļuva skaidrs, ka šis Tomass Makintairs un dažādi līdzīgi vārdi citās viltotās pasēs bija iesaistīts sistemātiskā terorismā pret…"

"… Katoļu baznīcu." Ar riebumu Drejs pagriezās pret Arlēni. "Tu teici, ka viņš nogalina politiķus, bet tu neteici…"

"Ka viņi bija no "Opus Deri Kā es to varēju zināt?"

"Jūs nevarējāt," tēvs Staņislavs sacīja. "Kā to varēja zināt kāds, kurš ir ārpus baznīcas izlūkošanas tīkla? Tur ir tas āķis. "Opus Dei" locekļi ir slepeni."

"Tagad vairs ne," Drejs teica.

"Un nu mēs nonākam pie jums." Tēvs Staņislavs apsēdās blakus Drejam. "Kad varas iestādes sāka izmeklēšanu, uz ko bija pamudinājuši ietekmīgi"Opus Dei' locekļi, kas ļoti vēlējās atrast cilvēku, kurš viņus vajāja, uzpeldēja citas baumas. Cilvēks, kura segvārds bija Jānuss, Eiropas melnajā tirgū uzpirka ieročus un spridzekļus un tai pašā laikā izmantoja algotus spiegus, lai ar dokumentiem pierādītu dažādus skandālus, kuros iepīta katoļu baznīca. Šie skandāli attiecās gan uz mīļākajām, kuras uzturēja dažādi baznīcas pārstāvji, gan uz homoseksuālām attiecībām, gan uz lieliem īpašumiem, kurus garīdznieki, kas bija devuši nabadzības zvērestu, patiesībā nebūtu varējuši iegādāties, jo tiem nedrīkstēja būt tik lieli līdzekļi. Alkoholisms. Narkotikas. Nāves grēki. Ja garīdzniekam vai kādam "Opus Dei" loceklim bija kāds netikums, Jānuss to izspiegoja. Un deva pierādījumus. Dažreiz viņš avīzēm aizsūtīja tikai dokumentus, ari fotogrāfijas. Citreiz viņš nogalināja garīdznieku vai "Opus Dei" locekli un pēc tam nosūtīja dokumentus, kā redzams, lai attaisnotu slepkavības.

"Jānuss," Drejs teica.

"Sakarība bija acīm redzama. Tomass Makintairs - slepkava ar tādu pašu mērķi? Vai viņš varēja būt Jānuss? Tiešām, kad varas iestādes izsekoja vienu no Jānusa sakarniekiem un piespieda viņu runāt, viņš pazina Tomasa Makin- taira pases fotogrāfijā savu darba devēju."

"Pazina?" Drejs sastinga. "Jūs stāstāt man, ka šis Jānuss, šis Makintairs, ir tiešām pieļāvis, lai viņa sakarnieks viņu redz? Viņam nebija pat tik daudz prāta, lai izmantotu drošu telefonu? Kaut kas nav kārtībā. Šī izdarīšanās ir tik neveikla, gandrīz liekas, ka…"

"Ar nodomu?" tēvs Staņislavs jautāja. "It kā viņš gribētu, lai viņu noķer? Tiešām. Tas pats rokraksts. Un tomēr, par spīti visietekmīgāko "Opus Dei" locekļu pūlēm un viņu lielajai ietekmei uz Interpolu, neviens nav varējis viņu noķert."

"Bet/M domāji, ka es esmu Jānuss," Drejs teica Arlēnei. "Vai vismaz to darīji tik ilgi, kamēr es tevi piespiedu šaubīties. Kādēļ tu to sākumā darīji?"

"Tās fotogrāfijas dēļ, kura ir visās šajās pasēs," tēvs Staņislavs atbildēja viņas vietā. "Bija vajadzīgs laiks, bet beidzot amerikāņu varas iestādēm izdevās atrast savā kartotēkā to pašu seju. Daļēji meklēšanu sarežģīja tas, ka jūsu pilsoņa pasei bija noildzis termiņš. Bet tad viņi meklēja senākos laikos. Jaunāks. Vājāks, kaut arī ne tik vājš, kāds jūs esat tagad. Acīm redzama līdzība. Andrejs Makleins. Jūsu uzvārda līdzība Jānusa daudzajiem uzvārdiem tūliņ saistīja uzmanību. Makintairs, Makveins, Malons, Maligans. Un vienmēr dīvains īru un skotu sajaukums. Tomēr paralēles nevarēja neievērot. Varas iestādes nolēma, ka Jānusam bija jābūt jums.

Kādu laiku jūsu segvārda izvēle likās mulsinoša. Bet drīz izlūkošanas dienests to atšifrēja. Jūs bijāt strādājis tagad likvidētā organizācijā cīņai pret terorismu, kaut gan, dabiski, nekad netika atklāts, ko jūs tur darījāt. Septiņdesmit devītajā jūs pārdevāties Irānai. Vairākus gadus jūs bijāt pazudis, bet tagad jūs esat atpakaļ, ignorējot savu iepriekšējo darba devēju, strādājot ikvienam, kas jums vairāk maksā. Jānuss. Tagad segvārds likās pilnīgi piemērots. Romiešu dievs, kas skatījās uz priekšu un atpakaļ."

"Jānuss - ar divām sejām," Drejs teica rūgti.

"Kad tas kļuva vispār zināms," Arlēne sacīja, "mēs ar Džeiku bijām pārsteigti. Kā slepkava var uzbrukt katoļu baznīcai? Tas bija kaut kas nesaprotams. Bet pierādījumi bija pārsteidzoši. Džeiks uztraucās arvien vairāk. Viņš sāka uzvesties dīvaini. Un pazuda." Arlēne savilka rokas dūrēs. "Kādēļ viņš man nepateica, kas notiek?"

"Viņš nevarēja," Drejs teica. "Tik ilgi, kamēr viņš pārliecinājās, ka tas esmu es. Galu galā Džeiks zināja, ka mani uzskata par mirušu. Viņš bija tas cilvēks, kas apgalvoja, ka viņš ir mani nogalinājis, un "Skalpelis" bija pieņēmis viņa pierādījumus. Bet Džeiks zināja, ka es atrodos kartēziešu klosterī Vērmontā. Kā es varēju slepkavot garīdzniekus un politiķus Eiropā?"

"Ja vien jūs nebūtu atstājis klosteri," tēvs Staņislavs sacīja. "Ja vien jūs nebijāt viņu izmantojis. Kā jūs domājat, vai viņš nebrauca uz klosteri, lai to uzzinātu?"

"Es nekad viņu neesmu tur redzējis. Bet man šķiet, ka viņš to nedarīja."

"Kas tad?"

"Gribu paskaidrot! Lai arī kas Jānuss būtu, viņš ir pielicis daudz pūļu…"

"Lai varas iestādes nodomātu, ka viņš un tu esat viena un tā pati persona," Arlēne pabeidza viņa domu.

Drejs centās .koncentrēties. "Kādēļ viņš to darīja? Kādēļ viņš dara visu, lai noveltu slepkavības uz mani? Ja varas iestādes mani atrastu, es spētu pierādīt, ka neesmu tās izdarījis."

"Taisnība," tēvs Staņislavs teica. "Ja jūs atradāties klosterī, jūsu alibi būtu nevainojams."

Dreja galva džinkstēja. "Bet Jānuss nevarēja zināt, ka es esmu klosterī. Un tomēr viņš bija pārliecināts, ka es nekad nevarēšu pierādīt - es neesmu Jānuss. Kādēļ?"

Arlēne ierunājās aizžņaugtā balsī: "Viņš uzskatīja, ka tu esi miris."

Visi trīs skatījās cits uz citu.

"Varas iestādes meklēja mirušu cilvēku, Jānusam nebija jāuztraucas. Es viņiem sajaucu pēdas. Kamēr viņi sekoja spokam, viņš varēja…"

"Būt neredzams un darīt, ko vēlas." Arlēne samulsusi piecēlās. "Tad Džeiks izsekoja savus bijušos priekšniekus "Skalpelī"." Viņas balss drebēja. "Jo viņš ticēja: viens no viņiem izmanto faktu, ka tu esi miris - vai tevi uzskata par mirušu -, kā aizsegu Jānusam?"

Drejs pamāja ar galvu.

"Un tas, kas izdomāja Jānusu, uzzināja, ko dara Džeiks?" Arlēne nodrebēja. "Es negribu par to domāt, kur nu vēl runāt! Vai kāds nogalināja Džeiku, lai traucētu viņam uzzināt, kas izliekas par tevi?"

"Arlēne, mēs to nezinām."

"Bet tu tā domā?"

Drejs skatījās uz viņu ar sāpēm. "Diemžēl."

Viņa nobālēja. Viņas acis uzliesmoja. "Tas, kas to ir izdarījis, to nožēlos!"

"Bet notikumi vēl nav beigušies. Kas izdomāja Jānusu, tas arī piespieda Džeiku atzīties, kāpēc viņš tos izprašņā," Drejs teica. "Ja viņi uzzināja, ka es vēl esmu dzīvs un atrodos klosterī, viņi būtu ari mani nogalinājuši. Lai pasargātu viņu aizsegu Jānusam. Un tad radās problēma. Tāpēc ka kartēziešu mūki ir bez vārda, vajadzēja izvākt visu klosteri, lai pārliecinātos, ka šoreiz es tiešām esmu miris. Pēc tam, es uzskatu, mani pīšļi būtu pazuduši."

Tēva Staņislava mute saspringa. "Un baznīca, kad to izprašņātu, nevarētu saprast, kādēļ tas tā. Tas noved mūs atpakaļ pie bažām, kuras jūs izteicāt bīskapam. Neviens nevarēja zināt, ka baznīca bez nodoma dod patvērumu slepkavam, kaut arī viņa motīvi bija attaisnojami. Pretējā gadījumā tas būtu neciešams un iedragātu baznīcas autoritāti."

Dreja balss sažņaudzās no niknuma. "Kā zirnekļa tīkls. Viss savstarpēji saistīts. Jānuss par to varēja uzjautrināties.

Domādams, ka es esmu miris, viņš izmantoja mani kā aizsegu saviem uzbrukumiem baznīcai. Tad, uzzinājis, ka es esmu dzīvs, viņš nolēma mani nogalināt, tā ka varas iestādes to nekad neatklātu. Tāpēc ka baznīcai, lai sevi aizsargātu, būtu jānoslēpj masu slepkava. Baznīca galu galā palīdzētu viņam. Ģeniāli izdomāts. Ja es panākšu savu, es redzēšu, kā viņš deg elles gudrākajā galā. "Mans dubultnieks," Drejs pēkšņi piebilda. Pēkšņa atskārta lika viņam nodrebēt.

Tēvs Staņislavs paskatījās uz viņu, berzēdams zobenu un krustu uz sava mirdzošā gredzena. "Tā, jums ari tas ienāca prātā?"

Arlēne enerģiski pamāja ar galvu. "Kad tu agrāk viņu pieminēji, es sāku domāt…"

Drejs atkal nodrebinājās.

Slepkava renegāts… identisks Drejam, līdzīgs Dreja pases fotogrāfijai, pietiekoši līdzīgs, lai pārliecinātu tos, ar kuriem viņam darīšanas, ka viņš ir Drejs.

"Ak Dievs!" Prejs teica. "Izskatās, it kā tas būtu mans dubultnieks, kuru es izmantoju, kad strādāju "Skalpelī". Mans alibi, kad es izpildīju uzdevumu. Viņi izformēja "Skalpeli". Bet viņi noteikti paturēja kādus aģentus un radīja līdzīgu organizāciju. Ar citu vārdu "Skalpelis" vēl darbojas!"

"Bet kāda organizācija?" Tēvs Staņislavs pētīja Arlēni. "Vai jūs un jūsu brāli uzaicināja iestāties citā izlūkošanas vienībā?"

Arlēne pakratīja galvu. "Tagad es esmu civilpersona. Es mācu, kā izdzīvot brīvā dabā un apgūt alpīnisma tehniku."

"Un jūsu brālis?"

"Viņš strādāja citai organizācijai. Tik daudz es zinu. Bet viņš nekad man neteica, kādai, un es ievēroju protokolu un nekad viņu neizvaicāju. Ja es būtu to darījusi, viņš neko nebūtu teicis. Es no viņa to arī negaidīju."

"Jānuss," Drejs sacīja ar riebumu. "Kā "mūka kapuce", inde, kura tika lietota klosterī, Jānuss ir vēl viens Dieva sods. Ar divām sejām. Liekulis. Tiešām. Bet literatūrā Jānuss tiek tēlots kā cilvēks ar divām līdzīgām sejām. Un vienīgā persona, kuru varu iedomāties, ka viņš slēpjas aiz tā visa, ir mans dubultnieks."

"Vai jūs zināt, kur viņu var atrast?" tēvs Staņislavs jautāja.

5

Saites, kas bija radušās starp Dreju un viņa kursa- biedriem "Skalpeļa" mācību centrā Kolorādo, bija par daudz stipras, lai satrūktu pēc tam, kad viņi beidza mācības. Tā, piemēram, viņš, Arlēne un Džeiks bija uzturējuši sakarus, saglabājot savu draudzību, beidzot Arlēne kļuva Dreja mīļākā.

Bet "Skalpelis" vienmēr bija aizliedzis Drejam sastapties ar Maiku, viņa dubultnieku, lai viņu stiprā līdzība nesaistītu uzmanību un lai netiktu apdraudēti uzdevumi. Drejam tas nebija apgrūtinoši, jo no visiem skolasbiedriem mācību centrā vienīgais, ar kuru viņš nesatika, bijaMaiks. Viņu līdzība bija radījusi sāncensību, sevišķi no Maika puses, kas traucēja viņiem justies tuviem. Tomēr Drejs interesējās par cilvēku, no kura bija atkarīga viņa dzīvība, un, kad vien viņam bija iespējams, viņš izvaicāja bijušos kursabiedrus, ko dara viņa līdzinieks. Septiņdesmit astotajā Drejs uzzināja, ka Maiks mācās Minesotas universitātē. Amerikāņu literatūra. Tāda pati programma, pēc kuras bija mācījies Drejs. Viņš un viņa dubultnieks ne tikai izskatījās līdzīgi, viņi arī domāja līdzīgi. Viņi deva priekšroku tam pašam literatūras studentu aizsegam universitātes pilsētās.

"Viena no mūsu nedaudzajām atšķirībām bija tā, ka man patika amerikāņu klasiķi, bet viņš aizrāvās ar modernajiem rakstniekiem," Drejs teica. "Es dzirdēju, ka pēc tam, kad viņš būšot ieguvis grādu Minesotā, viņš pāriešot uz Virdžīnijas universitāti, lai studētu Folkneru. Pēc Folknera viņš gribēja kļūt par Ficdžeralda darbu lietpratēju un pēc tam par He- mingveja. Pieņemsim, ka vajadzīgi divi gadi, lai iegūtu maģistra grādu. Ja mēs pareizi aprēķinājām, tad pašlaik viņš studē Hemingveju."

"Uzskatīsim, ka viņš pieturējās pie šī plāna. Pat ja viņš to darīja, tas mums nepalīdzēs viņu atrast," teica tēvs Staņislavs. "Katrā universitātē māca Hemingveju."

"Nē, divi spēcīgākie Hemingveja speciālisti ir Karloss Beikers un Filips Jangs. Beikers ir Prinstonā, Jangs - Pen- silvānijas štatā. Viņu pieeja tik ļoti atšķiras no citiem, ka tam, kurš vēl ir nolēmis kļūt par Hemingveja darbu lietpratēju, būtu jāstrādā pie viena no viņiem vai pat pie abiem. Ticiet man, esmu ieguvis tik daudz maģistra grādu, ka zinu, ko runāju."

Prinstonā vai Pensilvānijas Štats? Kā lai par to pārliecinās? Kā starp desmitiem tūkstošiem studentu atrast meklēto? Literatūras fakultātei jākļūst par meklējumu viduspunktu. Tāpat arī vietējām sporta zālēm. Jo Dreja dubultniekam bija jāuztur forma, lai viņš varētu izpildīt uzdevumus, viņam bija jānodarbojas katru dienu. Bet, ja viņš grib palikt neredzams, viņam jāapmeklē sporta zāle cik agri vien iespējams, kad ir pavisam maz apmeklētāju. Drejs to zināja - viņš par to bija pārliecināts, jo viņam pašam bija tāda dienas kārtība.

Tēvs Staņislavs piezvanīja saviem "Opus Dei" sakarniekiem. Pēc septiņām stundām garīdzniekam piezvanīja no Pensilvānijas štata universitātes un ziņoja par cilvēku, kurš atbilda Dreja vecumam un aprakstam un kurš gatavojās maģistra grādam amerikāņu literatūrā, studējis Hemingveja darbus pie Filipa Janga un apmeklēja vietējo sporta zāli katru dienu pulksten sešos no rīta.

Šis cilvēks mīlēja vientulību.

Pēc pusstundas Drejs, Arlēne un tēvs Staņislavs devās ceļā.

6

Auksts vējš sitās Dreja sejā, kad viņi uzmanīgi virzījās gar pļavas malu pusceļā uz nogāzi, kur viņu apslēpa biezi saauguši koki bez lapām. Viņš, Arlēne un tēvs Staņislavs bija braukuši kopā garīdznieka melnajā oldsmobilī, atstājot Arlēnes "Ugunsputnu" stāvvietas garāžā, kas piedāvāja ilgtermiņa pakalpojumus, un samaksājot vairākas nedēļas uz priekšu. Drejs bija piebraucis ar motociklu pie visvairāk noplukušā bāra, kādu viņš varēja atrast, un, pārliecinājies, ka neviens viņu neredz, noņēma tam numuru plāksnītes un atstāja to pie atkritumu tvertnēm. Beigu beigās policija to atradīs, bet bez numura tai būs grūti saistīt šo Hārleju ar to, kas tika nozagts Masačūsetsā. Un, tā kā viņš bija rūpīgi noslaucījis savu pirkstu nospiedumus, neviens to nevarēja saistīt ar vinu.

Arlēne aizmugures sēdeklī gulēja, un Drejs sēdēja blakus tēvam Staņislavam, ieelpojot Betlehemas tērauda rūpnīcu skābos dūmus. Viņš skatījās priekšā uz Apalaču nogāzēm. "Es domāju, šī vieta der." Viņš norādīja uz mežiem apaugušu kalna kori. "Tikpat piemērota kā jebkura cita."

"Vai jūs tur būsiet ilgi?" tēvs Staņislavs jautāja.

"Mums jaievero laiks. Nebušu ilgi. Ncizslēdziet motoru!"

Tēvs Staņislavs apstājās grantētā stāvvietā, un, kaut gan debesis bija skaidras un zilas, Drejs izkāpis sajuta stindzinošu vēju. Ar piemiegtām acīm viņš devās uz augšu pa nogāzi, kas bija klāta ar nokaltušu zāli. Jebkurš garāmbraucējs varēja nodomāt, ka viņš dodas uz kokiem, lai atvieglotos.

Bet, sasniedzis mežu, viņš izgāja tam cauri un apstājās tikai augšējās pļavas malā. Viņš paskatījās apkārt, redzēja dzīvnieku pēdas zālē un ieelpoja rudens rūgto smaržu. Jā, šī vieta ir piemērota.

Ar resnu zaru viņš izraka zālē mazu bedrīti, divas collas garu un desmit collas dziļu. Pa pusei sasalušo zemi bija grūti rakt. Zara gals nolūza. Beidzot tomēr viss bija gatavs. Saliecies viņš pasniedzās pēc mēteļa un izņēma no kabatas plastmasas maisiņu, kurā atradās Mazā Stjuarta līķītis. Savādi, pelīte nebija satrūdējusi. Vai tā bija zīme? Viņš atgaiņāja šo domu, negribēdams pieļaut, ka zina Dieva prātu.

Atsējis plastmasas maisiņu, viņš uzmanīgi ielika Stjuarta līkīti bedrē, ar rokām sarausa zemi un virsū uzlika zāles kumški.

Lai pabeigtu rituālu, viņš uzmanīgi uzkāpa uz zāles, piemīdīja zemi un visu nolīdzināja. Pļavas mala tagad izskatījās neskarta.

Viņš skatījās uz zemi un uz vienu sāpīgu mirkli atcerējās savu vecāku kapu kopiņas.

"Labi," viņš teica, "tu izglābi man dzīvību. īstenībā tu mani atgriezi atpakaļ dzīvē. Esmu tev pateicīgs." Viņš gandrīz pagriezās, lai ietu, tad piebilda: "Un es tevi atriebšu, draudziņ."

9

Viņš izgāja no meža, drūmi nokāpa lejā pa vējaino, ar zāli apaugušo nogāzi un iesēdās mašīnā.

"Drej?" Arlēne bija uzmodusies un, pieri saraukusi, satraukta jautāja.

Viņš paraustīja plecus.

"Vai viss kārtībā?"

"Jā."

"Vai esi par to pārliecināts?"

"Jūs bijāt prom divdesmit minūtes," tēvs Staņislavs sacīja. "Mēs jau gandrīz gājām jūs meklēt."

"Nu es esmu atpakaļ," Drejs teica. "Es tur augšā devu solījumu. Tagad atstāsim aiz sevis kādas jūdzes. Gribu redzēt šo nolādēto lietu pabeigtu. Es gribu izpildīt savu solījumu."

"Jūsu acu skatiens," tēvs Staņislavs teica. "Lai Dievs palīdz cilvēkiem, kurus mēs meklējam!"

"Nē, tā nav pareizi."

"Es baidos, ka jūs nesaprotu."

"Lai Dievs palīdz mums visiem!"

7

Kalnu grēdas saplūda viena ar otru, tad atkal ar citu. Pēcpusdienā viņi sasniedza Alegeinus, sekojot ceļa līkločiem, kas veda garām vienmuļām nogāzēm un mirstošām pilsētām. Reizēm aiz kailajiem kokiem bija redzami naftas torņi, to metāla knābji cēlās un krita, cēlās un krita, to nerimstošā dārdoņa bija nomācoša pat cauri aizvērtajiem automašīnas logiem.

Pretēji viņu garajām, saspringtajām sarunām pirms tam moteļa istabā, tagad ne Drejs, ne Arlēne, ne tēvs Staņislavs necik daudz nerunāja, katrs pats nogrimis domās.

Viņi sasniedza galamērķi, braucot pa līkloču ceļu, kas viņus noveda apļveida ielejā, kura atradās tieši Pensilvānijas vidū. Un tur, ielejas vidū, viņi nonāca štata universitātē.

Tā bija viena no tām pilsētām, par kurām Drejs teica, ka tās vislabāk noder aizsegam. Universitātes teritorija bija plaša, ar varenām, vīnstīgu klātām ēkām un milzīgu koku rindām. Tā kā pilsētā nebija nekādu lielāku ražošanas nozaru, iedzīvotāji bija spiesti piemēroties vairāk nekā divdesmit tūkstošu studentu kaprīzēm, jo no viņiem bija atkarīga vietējo labklājība. Kā tas ir tipiski ikvienai lielai universitātes pilsētai, puse iedzīvotāju atradās nepārtrauktā kustībā, jo studenti nāca un gāja, iestājās un beidza. Aģents, kuram patika piepildīt laiku starp uzdevumiem, lasot grāmatas un apmeklējot lekcijas, šeit varēja būt apmierināts, un - galvenais - viņam bija aizsegs, par kuru neviens nejautāja. Tik ilgi, cik viņam nebija vajadzīga sabiedriskā dzīve, viņš bija neredzams. Viņš varēja pazust.

8

Lai sazinātos ar vietējo katoļu baznīcu, tēvs Staņislavs izmantoja telefona automātu kādā universālveikalā pilsētas nomalē. Baznīca bija moderna betona celtne, zema, gara, ar Kristus metāla statuju pie krusta tās priekšā. Viņi novietoja automašīnu un iegāja pa galvenajām durvīm.

Plikpaurains liela auguma cilvēks civilā uzvalkā sēdēja vestibilā pie svētā ūdens avota un lasīja lūgšanu grāmatu. Kad viņi ienāca, viņš pacēla acis.

"Dievs ar jums," viņš teica.

"Mūžīgi mūžos," tēvs Staņislavs piebilda.

"Deo gratias."

"Āmen!" garīdznieks atbildēja. "Man jāsaka, ir patīkami dzirdēt baznīcā latīņu valodu."

Drejs un Arlēne stāvēja viņam aiz muguras, ar interesi skatoties.

"Vai aizdomās turēto vēl izseko?" tēvs Staņislavs jautāja.

Pamājis ar galvu, cilvēks nolika lūgšanu grāmatu un piecēlās. "Liekas, ka viņš nenojauš. Kā jūs norādījāt, mēs turamies piesardzīgā attālumā un turamies astē - vai tas ir pareizais vārds? - uz maiņām." Viņš atļāvās pasmaidīt.

"Vai jūs zināt, kur viņš dzīvo?"

Cilvēks atkal pamāja ar galvu. "Bija grūti uzzināt. Universitāte savus sūtījumus, dokumentus un visu ko tamlīdzīgu nogādā uz pasta kastīti. Viņš nav iekļauts telefona abonentu sarakstā. Mūsu aģents no telefona kompānijas atrada, ka viņam ir nereģistrēts telefons." Viņš izņēma no kabatas salocītu papīriņu un iedeva to tēvam Staņislavam. "Tas ir tajā pilsētas daļā, kurā dzīvo daudz studentu," viņš turpināja. "Esmu to atzīmējis uz kartes. Pirms daudziem gadiem īpašniekam piederējusi nolaista māja, kuru viņš pārbūvējis par tik daudziem vienistabas dzīvokļiem, cik vien varēja. Viņš nopelnīja pulka naudas, tā ka nevarēja atturēties no piebūvēm pie galvenās mājas. Pēc kāda laika piebūvju dēļ galveno māju vairs nevarēja saskatīt. Bet, vēl nebūdams apmierināts, viņš sāka uzpirkt mājas visā kvartālā un tālāk. Arī citām ēkām viņš cēla piebūves, līdz nevarēja vairs atšķirt māju no mājas. It kā kvartāls būtu uzsprādzis no iekšas. Tikai Dievs vien zina, cik viņam tur ir dzīvokļu. Tā vieta mudž no ieliņām un gaiteņiem, kas stiepjas krustu šķērsu, lai studenti varētu iekļūt dzīvokļos. Tas ir īsts labirints. Tur var viegli apmaldīties."

Tēvs Staņislavs paskatījās papīriņā. "Astoņdesmit piektais numurs?"

"Numuru secība nav nepārtraukta. Jums jādara, ko varat, un tad pavaicājiet ceļu."

"Bet vai viņš pašreiz ir mājās?"

"Cik es zinu, nav. Šeit, pagrabā, ir telefona automāts. Es saņemu ziņojumu katru stundu. Pēdējais, ko man paziņoja, ka lekcijas viņam beigušās un viņš aizgājis uz bibliotēku."

"Vai ir vēl kas, ko man vajadzētu zināt par viņa dzīvesvietu?"

"Tikai to, ka studenti slikti izturas pret svešiniekiem. Viņi saprot, cik dīvaina izskatās šī vieta, bet tūristi viņus nogurdina."

"Varbūt viņiem nebūs iebildumu pret garīdznieku. Jūs esat izdarījis labu'darbu. Jūs visi Baznīca ir pateicīga. Pasakiet pārējiem!"

"Mēs esam tie, kas pateicīgi. Tā kā tas bija nepieciešams, lai sargātu ticību."

'Ticiet man, tā bija."

"Dievam par godu un varenību."

"Un viņa baznīcas aizsardzībai."

Tēvs Staņislavs svētot pacēla labo roku. "Lūdzu, turpiniet pieņemt ziņojumus! Es jums periodiski zvanīšu, lai uzzinātu, vai nav kādas pārmaiņas izsekošanas gaitā."

Cilvēks nolieca galvu. "Lai notiek Dieva prāts, tēvs."

"Tas tā būs. Un vēlreiz paldies!"

Tēvs Staņislavs pagriezās un pamāja Drejam un Arlēnei, lai kopā atstātu baznīcu.

Smagās durvis aizkrita.

Ārpusē bija sveloši auksts, tumšās debesis bija pilnas zvaigžņu. Garām pabrauca automašīna, ietīta izplūdes gāzes garaiņos.

""Opus Derr Drejs jautāja. Tēvs Staņislavs neatbildēja.

9

Drejs stāvēja ēnā pāri ielai pretim kompleksam. Aizņemot veselu kvartālu, tas atradās krūmu iežogotas, lēzenas nogāzes augšpusē. Krūmi un nakts padarīja gandrīz neiespējamu noteikt, kura māja beidzas un kura sākas.

Bet tik daudz bija saprotams, ka tur ir daudz māju. Divdesmit? Drejs brīnījās. Trīsdesmit? Mājas bija paplašinātas, neievērojot ne stilu, ne materiālus. Vienkārša izdedžu bloka celtne saskārās ar krāšņu Šveices tipa koka mājiņu, kas savukārt stāvēja blakus modernam stikla un ķieģeļu tornim, un tas viss izvirzījās no Viktorijas laikmeta savrupmājas ar frontoniem un jumta lodziņiem. Savrupmājai blakus atradās divstāvu baļķu ēciņa un vēl tālāk kaut kas līdzīgs pilij.

Saspiests kopā, viss mistrojums izskatījās kā tāda arhitekta darbs, kurš sajucis prātā no brīnumainām izvēles iespējām, kaut gan, iespējams, prozaiska patiesība bija tāda, ka īpašnieks gadu no gada katru piebūvi izveidoja tādā stilā, kādā nepieciešams, lai izmantotu vislētākos materiālus, kurus viņš varēja dabūt.

Drejs pārlaida acis pāri ielai uz apgaismotajiem logiem, kas atradās dažādos līmeņos. Viņš atkāpās dziļāk ēnā, vērojot, kā cilvēku stāvi pazūd juceklīgajās, kontrastainajās celtnēs.

Noraizējies viņš novērsa skatienu no luminiscējošo spuldžu dīvainās gaismas un, pieri saraucis, pagriezās pret Arlēni. "Tēvam Staņislavam jau tagad vajadzēja būt atpakaļ."

Viņa paraustīja plecus. "Varbūt viņam bija grūti atrast ceļu."

"Vai arī… vēl piecas minūtes. Tad mums vajadzētu uzzināt, kas ar viņu ir noticis."

"Mums?"

"Labi," viņš atļāvās pavīpsnāt. "Es domāju - tev."

Viņa arī pavīpsnāja.

Viņi abi saprata. Dreja līdzības dēļ tam cilvēkam, kuru viņi meklēja, viņš nedrīkstēja riskēt un pievērst sev uzmanību, klejodams pa kompleksu.

Piecas minūtes izstiepās par desmit.

"Nu gan! Tagad arī es esmu uztraukusies," Arlēne teica. "Es eju turp. Viņam vajadzēja…"

Pāri ielai krūmiem apaugušajā nogāzē parādījās ēna. Dreja sasprindzinājums atslāba, kad viņš pazina tēvu Staņislavu.

Garīdznieks tuvojās, izelpodams garaiņus. "Es to atradu. Beidzot. Šī vieta ir kā tumša ala. Apbrīnojami viegli tur apmaldīties."

"Dzīvoklis?"

"Šaurā ieliņā. Tam ir ieeja no āra, nav blakus durvju, un tas ir pavērsts pret izdedžu bloku sienu."

"Tātad kaimiņi nevar redzēt, kad viņš ienāk un iziet. Un, ja arī viņš pazūd uz pāris dienām, neviens to neievēro."

"Vai arī, iespējams, neliekas ne zinis. Šie ļaudis nav tie, kurus jūs saucat par draudzīgiem. Divreiz man vajadzēja paprasīt ceļu, saprotams, ne jau uz to dzīvokli, bet tam tuvumā. Viņi izturējās tā pret mani, it kā es pieprasītu viņu jaunāko bērnu. Starp citu, viņa dzīvoklim ir matēta stikla logs ar aizvilktiem aizkariem, bet es varēju redzēt, ka iekšā deg gaisma."

"Iespējams, ka laika relejs," Arlēne teica. "Kā mēs pēdējo reizi dzirdējām, viņš vēl ir lejā, pilsētā."

"Pirms stundas," tēvs Staņislavs brīdināja. "Esiet uzmanīgs!"

"Kā lai es tur nokļūstu?"

"Nogāzes augšā jūs redzēsiet trīs ieliņas. Ejiet pa vidējo! Jūs nonāksiet pie koka, kas izgriezts kā totēma stabs."

"Totēma stabs?"

"Pagriezieties pa kreisi, līdz jūs sasniegsiet statuju, kas izskatās kā saliekti lidmašīnas propelleri! Tad pagriezieties pa labi!" Tēvs Staņislavs nopūtās. "Es domāju, ka labāk uzzīmēšu jums karti."

10

Luminiscējošā spuldze šņāca, tik tikko izklīdinot tumsu. Kad Drejs pagāja garām statujai, viņam bija jānoliecas, ejot caur arku, un viņš atradās kādā ēkā. Viņam pa labi smacīgā vestibilā, kuru apgaismoja bālas, kailas spuldzes, viņš ieraudzīja durvis. Viņam pa kreisi ļodzīgas koka kāpnes veda lejā uz pagrabstāvu. Un tur lejā, ēnā, viņš redzēja citas durvis. Tēvs Staņislavs šo vietu bija nosaucis par trušu alu. Dreja paša iespaids bija par skudru pūzni, tikai skudras nespēlēja roka mūziku un necepa sīpolus.

Viņš izgāja no ēkas un atradās pagalmā, kurā cita luminiscējošā spuldze apgaismoja vienvirziena satiksmes ceļazīmi, kas bija piestiprināta trīs tuneļu priekšā. Karte, kuru bija uzzīmējis tēvs Staņislavs, norādīja, ka Drejam jāpagriežas pa kreisi Tunelis viņu izveda cauri citai ēkai līdz pagalmam, kurā atradās vistu kūts. Viņš dzirdēja, kā tur iekšā putni klukstēja. Un tālāk citā pagalmā viņš redzēja kazu aplokā. Paskatoties uz leju, viņš ieraudzīja, ka taisnstūra akmens plāksnes, pa kurām viņš gāja, ir kapu plāksnes. Jo tālāk viņš virzījās šajā haosā pa līkloču gaiteņiem, jo mazāk viņu pārsteidza dažādās dīvainības.

Viņa dubultnieks bija labi izraudzījies sev dzīvesvietu. Šajā apkārtnē cilvēku, kas dzīvoja vientuļi, diez vai ievēroja. Tiešām likās, ka šeit ikviens vēlējās būt viens, it kā būtu pārliecināts, ka pārējie iedzīvotāji ir jukuši. Drejs saprata, kāpēc tēvs Staņislavs bija izraisījis aizdomas, kad viņš klauvēja pie durvīm un vaicāja ceļu. Šeit garīdznieks neiederējās.

Vairākas reizes iedzīvotāji skatījās uz Dreju aizdomīgi. Bet Drejs neļāva viņiem ieraudzīt viņa seju, un, tā kā viņš noteiktiem soļiem devās uz priekšu, it kā būtu šejienietis, viņi vairs nepievērsa Drejam uzmanību.

Tiklīdz Drejs Bija izzudis no viņu redzesloka, viņš atkal apskatīja karti un beidzot nonāca pie mērķa. Šaura ieliņa. Izdedžu bloka siena pa labi. Vienīgās durvis pa kreisi un matētais logs ar aizkaru aiz tām, vāja gaismas plūsma nāca no iekšpuses.

Viņš apstājās, viņa seja bija nosalusi. No dzīvokļa kaut kur aiz muguras viņš dzirdēja klusinātas balsis, kas strīdējās par Platonu un Aristoteli.

Palasiet Svēto Augustīnu, Drejs nodomāja, virzoties uz šaurās ejas galu. Viņš apstājās tumsā vistālākajā stūrī, paslēpās aiz dēļu kaudzes cilvēku augstumā un atspiedās pret sienas izliekumu, siltais mētelis aizsargāja viņa muguru no aukstā izdedžu bloka.

Viņš gaidīja.

Tieši pirms pusnakts ieliņas pretējā galā parādījās ēna. Laiks bija precīzs. Arī Drejs bija bieži ievērojis šādu režīmu. Nenāc mājās, kamēr kaimiņi vēl rosās. Pa to laiku ej uz kino. Varbūt uz vienu no Trifo retrospektīvajām filmām Studentu apvienībā vai arī, lai pasmietos, uz pēdējo Džeimsa Bonda filmu lejāpilsētā. Universitātē bija daudz izklaidēšanās iespēju. Šī gada ievērojama literatūras kritiķa lekcijas, ceļojošā teātra versija par "Dots pret dotu", mūzikas nodaļas Mocarta koncerts. Ja vajadzēja nomierinošu izklaidi, kā tas bija agrāk Dreja dzīvē, universitātē bija vislabākās iespējas. Otra labākā lieta pēc kļūšanas par garīdznieku.

Tomēr ēna, kas tuvojās, varēja būt students, kurš pa ieliņu devās uz savu dzīvokli kaut kur aiz muguras. Bet, kad cilvēka stāvs tuvojās durvīm iepretī izdedžu bloka sienai, Drejs pazina. Cilvēks, kas viņam tuvojās, bija viņš pats!

Drejs aizturēja elpu; stāvs apstājās. Viņam bija Dreja proporcijas - tā pati ķermeņa uzbūve, tas pats garums. Līdzība sejā bija pārdabiska, tā lika Drejam nodrebēt Gribētu zināt, vai viņam ir pateikts, ka es neesmu miris, Drejs domāja, un vai viņš zina par klosteri? Vai tad viņš nebūtu aizgājis slēptuvē?

Ēna iebāza roku mēteļa kabatā un izņēma atslēgu. Drejs nebija īsti izdomājis, ko darīt, bet tagad viņš sekoja savam- instinktam un nolēma rīkoties uz labu laimi, viņš paļāvās uz nejaušību. Vecie labie laiki!

"Sveiks, Maik!" Viņa balss atbalsojās.

Ēna pagriezās aizsargājoties pret tumšo stūri.

"Kas tur?"

"Ak, nepārbīsties!" Drejs teica sirsnīgi. "Es esmu tavs vecais skolas biedrs. Drejs. Es tevi gaidīju, lai parunātos. Vecais, man ir nepatikšanas. Lūdzu, tev mani ir jāuzklausa. Man vajadzīga tava palīdzība."

Maiks sastinga, skatoties tumsā. "Drejs?"

"Vai tu atceries tos māņu trušus, ko Kolorādo skolā Henks Daltons izmantoja par mērķiem šaušanas apmācībās? Kā Henka suns tos mēdza grauzt?"

"Nē, tas nevari būt tu." Maika balsī bija bailes.

"Vai atceries zārku, kurā Henks mēdza glabāt mūsu ieročus?"

"Ak Dievs! Tas ir viņš."

"Priecājos tevi redzēt, vecais!"

"Bet kā tu mani atradi?"

"Es tev to pastāstīšu vēlāk. Tev jāpalīdz man tūliņ. Atrod kādu drošu vietu, es esmu ķezā."

"Saprotams, es palīdzēšu. Tagad pasaki - kas ir kopā ar tevi?"

"Ar mani? Kādēļ kādam… Es tev jau teicu. Kam būtu jābūt kopā ar mani, ja man ir nepatikšanas?"

"Tiešām?" Ēna nemierīgi skatījās apkārt.

"Cik gadu ir pagājuši?" Drejs jautāja. "Pietiekoši, lai ļautu mums pabrīnīties, kur aizgājusi jaunība, vai ne?" Viņš izgāja no tumsas, izstiepjot roku sveicienam. "Dieva dēļ, vai tu palīdzēsi man izķepuroties?"

"Vai tu esi pārliecināts, ka kopā ar tevi neviena nav?"

Kad Drejs nāca tuvāk, Maika līdzība viņam kļuva nenoteiktāka. "Kopā ar mani? Kāpēc tu to visu laiku jautā?"

"Tāpēc, veco zēn," Maiks izstiepa roku un pavīpsnāja, "ka ir pagājis ilgs laiks kopš…"

"Jā?"

"Es dzirdēju, ka tu esi miris."

Maiks paspēra soli uz Dreja pusi. Sirdij dauzoties, Drejs pavirzījās atpakaļ, lai aizsargātos. Pēkšņi dēļi, aiz kuriem viņš slēpās, noklabēja tajā ejas malā, kur viņš bija slēpies. Uztraucies, sajutis lamatas, Drejs pagriezās sāniski, gatavs sevi aizstāvēt ne tikai no Maika, bet ari no vīriem, kas sargāja Mai- ku, ja parādītos Drejs. Un es uz tā uzķēros, Drejs uztraucies domāja.

Bet ejas galā neviens neparādījās.

Taču Maiks likās tikpat nobijies kā Drejs. Sastindzis, vairs neuzbrukdams, bet skatīdamies uz klabošajiem dēļiem, viņš likās pārliecināts, ka Drejs ir melojis, apgalvodams, ka esot viens pats. Atrāvies atpakaļ, nostājies aizsardzībā pret neredzamajiem uzbrucējiem, viņš nolamājās, asi apgriezās un metās prom uz ejas pretējo galu, neredzēdams īru seteru, kas parādījās no tumsas, lai kaut ko paošņātu zem dēļiem, kurus viņš bija apgāzis.

12

Drejs skrēja viņam pakaļ. Viņam bija Maiks jāpatur acīs. Viņa plaušas sūrstēja, bet viņš zināja, ka šajā eju, pagalmu un tuneļu labirintā Maikam bija vajadzīgas tikai sekundes, lai Drejs viņu pazaudētu, - Maiks zināja visus līkločus. Nav šaubu, ka viņš bija izpētījis šo vietu, lai atrastu dučiem paslēptuvju, kur briesmu gadījumā varētu nolīst.

Maiks ienira ieliņas līkumā. Noguris Drejs izvilka mauzeri. Maiks varēja turpināt bēgšanu, bet viņš varēja ari pēkšņi apstāties, pārsteidzot Dreju, kad viņš skrietu ap stūri. Drejam vajadzēja samazināt ātrumu un uzmanīgi virzīties ap stūri, zaudējot vērtīgās sekundes. Viņš nedomāja, ka

Maikam būtu automāts. Kādēļ lai Maiks riskētu zaudēt aizsegu, ja kādam gadītos uzskriet viņam virsū studentu pūlī, atstājot lekciju telpu. Bet nazis? Maiks to varēja viegli nēsāt zābakā vai kabatā. Neviens par to neinteresētos. Galu galā Maikam nevajadzēja nekāda ieroča, pietika ar rokām. Tāpat kā Drejs, viņš varēja nogalināt ar vienu asu rokas sitienu pa krūtīm vai kaklu.

Bet Maiks neuzbruka, kad Drejs virzījās gar stūri. Drejs redzēja viņu skrienam pa ieliņas turpinājumu. Smagi elpojot, Drejs sekoja viņam. Pat neskatoties uz ēnām, viņam bija pietiekoši skaidrs mērķis, lai šautu. Bet viņš neuzdrošinājās. Ne tikai trokšņa dēļ, satraukuma dēļ, kuru izraisītu šāvieni, pūlis, policija. Bet tādēļ, ka viņš varēja nogalināt Maiku, nevis tikai ievainot. Maikam bija jādzīvo, lai atbildētu uz Dreja jautājumiem.

Maiks pagriezās vēl ap vienu stūri, Drejs sekoja. Aiz pagalma, kurā dega luminiscējošās spuldzes, viņš redzēja, ka Maiks pagriežas aiz siltumnīcas un tad ieskrien ēkā, kas atgādināja angļu muižu. Tagad Drejs atkal varēja skriet. Kad viņš bija piesteidzies pie mājas, viņš uzdrāzās kādam vīram, kas nāca ārā pa savām durVīm kreisajā pusē. Vīrs iegāzās atpakaļ savā dzīvoklī un stipri sasitās uz saplaisājušas linoleja grīdas. "Velns lai parauj, skaties ku…"

Drejs nedzirdēja turpmāko. Viņš bija izdrāzies cauri ēkas centrālajam vestibilam un aizcirtis ieejas durvis, nebaidīdamies, ka Maiks varētu slēpties aiz tām, tāpēc ka, pirms durvis aizcirtās, viņš bija redzējis savu dubultnieku skrienam pāri citam apgaismotam pagalmam. Tajā bija smilšu kaste un šūpoles.

Aiz pagalma bija šķūnis. Taču Maiks nevis metās tajā iekšā, bet, pagriezies pa labi, noskrējis pa citu ieliņu, pārlēcis pāri divritenim un bailīgi paskatījies atpakaļ, nodrāzās pa koka kāpnēm uz milzīgas Viktorijas laika mājas pagrabstāva durvīm.

Durvis nočīkstēja, kad Drejs ielavījās pagrabstāvā. Viņš nebija pārsteigts, ka atradās gaitenī. Grīda bija klona, kā tajā, ko viņš bija redzējis agrāk. Gar malām bija durvis. Pie griestiem dega tikai puse no spuldzēm. Tālākajā galā Maiks izklupa laukā pa citām durvīm. Skrienot viņam pakaļ, Drejs dzirdēja, ka zem zolēm šņirkst saplēsti stikli. Viņš sarauca pieri. Klona grīdai vajadzēja amortizēt viņa svaru, Stikla lauskām vajadzēja iespiesties zemē, nevis čirkstēt zem zolēm.

Tas viņu mulsināja, bet viņš nedrīkstēja novērst uzmanību. Bija daudz kas cits, par ko domāt. Viņš sāka panākt Mai- ku, un aiz šīs mājas vai nākamajā pagalmā viņam bija iespējams viņu noķert. Drejs tuvojās durvīm, aiz kurām bija pazudis Maiks.

Viņš tēmēja ar mauzeri, atgrūda durvis un ieraudzīja tieši pretī ķieģeļu mūri. Ātrs skatiens parādīja vēl vienu sienu viņam pa kreisi aiz durvīm. Viņš metās turp. Durvis aizcirtās. Viņa acu zīlītes sarāvās, kad viņu apņēma pilnīga tumsa. Ak, Dievs, viņš lūdzās. Sirds viņam sažņaudzās. Pilnīga tumsa.

Izmisis viņš piespieda muguru sienai, un, kaut gan plaušas sāpēja no trakās skriešanas, centās elpot klusi. Ak, Jēzus un Marija! Viņš bija noķerts lamatās tumšā istabā.

Saplēstie stikli uz klona gaitenī tagad kļuva saprotami. Lielākā daļa kailo spuldžu pie griestiem nedega. Skrienot pa gaiteni, Maiks bija tās sadauzījis. Tas izskaidroja, kāpēc Drejs bija dzirdējis stikla lausku šņirkstēšanu zem kājām.

Nodzēstās spuldzes atradās šajā pusē pie durvīm, pa kurām Drejs bija ieskrējis tumšajā istabā. Ja būtu apgaismots viss gaitenis, Drejs būtu varējis saskatīt šīs telpas iekšpusi, redzēt, kur atrodas slēdzis, un iedegt gaismu, lai redzētu,

kur slēpjas Maiks. Varbūt Maiks pat nebija šeit. Viņš varēja izslīdēt pa kādām neredzamām durvīm un ļaut Drejam domāt, ka viņš ir ievilināts šeit kopā ar neredzamo ienaidnieku. Iespējams, ka Maiks jau ir izbēdzis no kompleksa, kamēr Drejs mēģināja uzminēt, vai viņam draud briesmas.

Bet Drejam vajadzēja pieņemt, ka Maiks ir šeit. Šis pieņēmums lika sarauties viņa sirdij. Pilnīgi tumša istaba. Viņš šo situāciju labi pazina - no Klinšu kalnu industriālā politehnikuma lidmašīnu angāra tumšās istabas. Viņu galvenā instruktora specialitāte bija cīņa tumsā. Un Henks Dal- tons savus studentus bija nežēlīgi dresējis, iemācot šīs mulsinošās cīņas formas principus. Bet ari Maiks bija tikpat rūpīgi trenēts. Drejam bija jācīnās ar kādu, kas bija tikpat stiprs. Viņam bija jācīnās pašam ar sevi.

13

Toreiz Kolorādo Drejs un citi studenti, arī Maiks un Džeiks, kā parasti, aizgāja pulksten astoņos no rīta uz pirmo nodarbību sporta zālē. Viņi gaidīja, skatīdamies uz durvīm, pa kurām Henks Daltons vienmēr iestūma spīdošu vara zārku. Kaut gan viņi lepojās ar savu astoņpadsmitgadīgo briedumu, tomēr jutās kā bērni, kas grib paspēlēties ar rotaļlietām. Drīz Henks atvērs zārku un izsniegs viņiem ieročus, mudinot viņus parādīt veiklību to izjaukšanā un salikšanā visīsākajā laikā. Džeiks vienmēr to darīja ātri. Bet Drejs un Maiks bija ātrāki, sāncenši šai nodarbībā un visur citur, jo likās, ka viņu fiziskā līdzība piespieda viņus sacensties ari citur.

Tajā rītā viņi gaidīja nodarbību sākumu. Piecpadsmit minūtes vēlāk nekā parasti Henks Daltons ienāca pa dubult- durvīm. Bet bez zārka.

"Ārā pa dubultdurvīm!"

Asums viņa balsī lika puišiem domāt, ka Henks uz viņiem dusmojas. Cenšoties viņu nesaniknot vēl vairāk, raduši pakļauties, viņi atdeva godu un izskrēja pa dubultdurvīm un pa gaiteni ārā, kur, piemiedzot acis rīta saulē, ieraudzīja šķēršļu joslas priekšā autobusu bez numura. Motors rūca.

"Ko jūs blenžat?" Henks uzkliedza. "Vai jūs nekad agrāk neesat redzējuši autobusu?" Pēkšņi viņš pavīpsnāja un pakasīja vaigu. "Pienācis laiks nelielam uzbrukumam. Ātri iekšā!"

Priecājoties, ka Henks nedusmojas, visi iekāpa, Henks nosēdās šofera vietā, un, atstājuši aiz sevis nometnes metāla žogu, viņi pa aizaugušu ceļu devās augšā kalnos.

Pēc divu stundu it kā bezmērķīga brauciena, kurā nevarēja redzēt neko citu kā priedes un panīkušu zāli, Henks izbrauca cauri cita metāla žoga vārtiem un apstādināja autobusu pie lidmašīnu angāra, kas bija būvēts no rievotā skārda. Citu ēku nebija. Tālāk nelielajā ielejā varēja redzēt mazu, ar panīkušu zāli aizaugušu nolaišanās laukumu.

Bet puišiem neizdevās izpētīt šo vietu. Henks viņus steidzīgi ieveda angārā, un tad viņi pēdējo reizi redzēja sauli un, kā vēlāk uzzināja, uz veselām divdesmit piecām dienām.

Henks aizvēra durvis un veda puišus uz priekšu. Tumsā viņi uzgrūdās cits citam.

"Vai jums ir problēma ar acīm?" Henks jautāja. "Nu, mēs to izlabosim. Jūs drīz jutīsieties tumsā kā mājās." Viņš labsirdīgi iesmējās.

Tiešām, kad viņu acis bija apradušas ar tumsu, puiši skatījās apkārt ar interesi. Gaismas atblāzmā, kas spiedās cauri metāla sienu spraugām, viņi ēkas vidū redzēja kaut ko ļoti lielu - tik lielu, ka tā varēja būt vienstāva māja bez logiem.

"Brīnos, kas tas varētu būt," kāds nomurmināja.

"Visu savā laikā," Henks atbildēja, norādot viņiem uz telpas labo pusi. Tur viņi atrada rindu guļamtīklus, katrā bija divi tumši palagi un tumša sega, uz segas bija nolikts vienkāršs, melns tērps - bikses un jaka.

"Pidžamas?"

"Vairāk vai mazāk." Henka balss atplūda no tumsas. "Noģērbieties un uzvelciet to! Tā būs jūsu forma."

Vēl vairāk samulsuši, puiši paklausīja. Viņu acis bija pieradušas pie tumsas, un viņi ieraudzīja, ka savus parastos kovboja zābakus, izbalējušos džinsus, kokvilnas kreklu un noplukušo platmali Henks bija nomainījis pret vaļīgu, melnu pidžamu.

"Jums tagad vajadzētu atpūsties. Tāpēc ka no šodienas mēs trenēsimies naktī."

Atpūsties? Dienas vidū? Drejs nejutās noguris, tomēr viņš sāka žāvāties, tikko izstiepās savā guļamtīklā.

Pēkšņi viņš pamodās, paklausot Henka balsij, kas bija dzirdama no skaļruņa kaut kur angārā.

"Celieties un'parādieties!"

"Naktī?"

"Viņš runā kā Dievs," kāds teica.

Vakariņās - vai varbūt brokastīs? - bija rīsi un zivs ar kaut ko, kas garšoja kā austeru mērce. Vēl bija tēja.

Tūlīt pēc tam sākās apmācības. Henks aizveda viņus dziļāk angārā, kur taustoties viņi atklāja, ka gar sienu bija nostatīti smilšu maisi. Drejs dzirdēja, ka Henks kustas, noliecas pie smilšu maisiem, un pēkšņi blāva, dzeltena gaisma parādījās viņiem aiz muguras no angāra pretējās puses. Tā spiedās cauri citādi pilnīgajai tumsai uz smilšu maisu pusi. Henks paraustīja plecus, savā melnajā pidžamā izskatoties kā austrumnieks.

"Pat naktī ir zvaigznes un mēness, tikai dažāda spilgtuma. Ja vien nav mākoņu. Un tad var noticēt dēmoniem."

Drejs sasprindzināja redzi, cenšoties cik vien iespējams izmantot blāvo, dzelteno gaismu, kas spīdēja angāra pretējā pusē. Viņš bija pārsteigts, cik daudz labāk viņš redzēja smilšu maisus pie sienas; viņa iztēle papildināja izmērus, kuri slēpās ēnā.

Henks parādīja veidu, kā pareizi turēt nazi. Viņš viņiem lika stundām sviest nazi pret smilšu maisiem. Viņš lika viņiem mest taisnus asmeņus, japāņu metamās zvaigznes, taisnas nūjas, pelnu traukus, akmeņus.

Nelikās, ka šie vingrinājumi būtu mēģinājumi nogalināt, kaut gan bieži Drejs bija pārliecināts, ka viņa pretinieks būtu sabrucis no viņa sviestā naža dūriena. Tik tiešām, kad Henks sasita plaukstas, likās, ka viņu mērķis ir ātrums, ar kādu pēc pavēles viņi svieda doto priekšmetu, un precizitāte, ar kādu šis priekšmets trāpīja.

"Tāpēc ka tumsā jūs nevarat redzēt, vai jūsu mērķis ir miris," Henks kliedza. "Tai mirklī, kad jūs dzirdat, ka jūsu ierocis ir trāpījis, jums jādomā, ka ienaidnieks ir novērsis uzmanību un…"

Acīmredzot "un" palika nākamajai dienai - vai naktij, ja ņem vērā viņu mainīto dienas režīmu, - jo Henks apklusa, lai izlabotu kāda puiša metienu.

Henks viņiem lika pagriezt muguras pret smilšu maisiem. Kad viņš sasita plaukstas, viņiem bija jāpagriežas, lai mestu.

Viņš izkliedza norādījumus par līdzsvaru, par nepieciešamību turēt kājas izplestas, ne par daudz, tikai gurnu platumā. Un turēt kājas ieliektas, lai šajā stāvoklī tās labāk darbotos kā griešanās mehānisms. Viņi iemācījās arī viegli noliekties uz priekšu, lai gurni palīdzētu ķermenim pagriezties.

Bieži asie priekšmeti, kurus viņi svieda uz smilšu maisiem, nokrita dārdēdami uz betona grīdas.

"Arī tas ir svarīgi," Henks uzstāja. "Jo jūs nevarat atļauties pievērst uzmanību katram troksnim. Līdz jūsu mācību beigām es gribu jūs iepazīstināt ar jebkura ieroča kritiena troksni uz jebkuras virsmas. Ne tikai uz šīs betona grīdas. Bet arī uz smiltīm, paklāja, zāles vai šīfera.

Tai rītā Drejs noguris atlaidās savā guļamtīklā, skatoties, kā lecošās saules gaisma spiežas cauri angāra metāla sienu spraugām.

Laika atšķirībām nav nozīmes, viņš domāja, kad Henks izslēdza blāvo, dzelteno gaismu, un kails ērti iekārtojās starp tumšajiem palagiem, zem tumšās segas. Nozīme ir miegam. Sapņos viņš meta uz smilšu maisiem kokakolas bundžiņas.

Nākamajā naktī Henks turpināja mešanas vingrinājumus. Tie sekoja tik bieži, ka Drejs vairs nesarāvās no dažādu priekšmetu krišanas uz grīdas tumsā.

Nākamajās naktīs vingrinājumi kļuva sarežģītāki. Puišiem tagad bija jāuzbrūk mērķiem, turot rokā zīmuli ar ādas flomāsteruzgali, U kā tas būtu ierocis, viņi tumsā klupa virsū smilšu maisiem un centās durt uz augšu. Pēc katra uzbrukuma Henks pārbaudīja smilšu maisus ar aizsegtu bateriju un iztirzāja dūriena precizitāti. Viņa pavēle vienmēr bija viena un tā pati. Izmantojiet to gaismu, kas jums ir, un iemācieties noteikt pārējo mērķi no tās daļas, kuru jūs redzat.

Tad Henks lika puišiem gandrīz pilnīgā tumsā sviest citam uz citu trauslus priekšmetus un pēc tam, izklūpot ar zīmuļiem, iedurt ienaidniekam ar spilvenu aizsargātās krūtīs. Un katru reizi ar aizsegtu bateriju Henks analizēja teorētiski gūtos ievainojumus.

Reizēm puišiem nedeva iespēju izmantot spilvenus. Ja zīmulis saskrāpēja vēderu, nu, tev vajadzēja būt modrākam. Iedomājies, ka dūriens tika izdarīts ar nazi.

Tā un daudzos citādos veidos Henks apmācīja puišus attīstīt refleksus tumsā.

Viņiem iemācīja kustēties ar nazi, it kā tas būtu savas rokas pagarinājums. Izgrūst roku un likt plaukstai tai sekot. Un līdz ar to nazim sekot plaukstai. Plūstoši.

Kā virzīties sāniski, nekad neizliekot kāju tālāk kā gurnu platumā. Vienmēr lēni, pakāpeniski, pārnesot svaru. Nekad uz aizmuguri, nekad uz priekšu. Klusi.

Viņi mācījās par ķermeņa daļām: liesu, rīkli, dzimumorgāniem, kaulu žokli, vairogdziedzeri, acīm utt. Un tumsā ar zīmuļiem metās virsū smilšu maisiem vai cits citam, bet vēlāk sita ar plaukstas malu vai elkoņiem.

Kad apmācības kļuva vēl intensīvākas, viņi saprata, ka Henks viņus gatavo beidzamajam pārbaudījumam. Nakts sekoja naktij - cik to bija, nav iespējams pateikt. Viņi skatījās arvien biežāk uz vienstāva celtni, kas gaidīja viņus angāra tumsā.

Beidzot, kad viņi ar panākumiem bija parādījuši savu prasmi pielavīties pretiniekam tumsā pāri dažādām virsmām, kas imitēja smilšainu pludmali, biezu paklāju, vaskotu, slidenu grīdu, pēc tam, kad viņi bija iemācījušies klusi apiet vai pāriet tumšiem šķēršļiem ar tādu pašu veiklību kā deju stundās skolā, Henks teica: "Labi, ir pienācis laiks. Jūs esat gatavi iepazīties ar šo telpu."

Viņi ziņkāri sekoja Henkam cauri tumsai uz durvīm. Henks tās atvēra, bet ne Drejs, ne kāds cits nebija spējīgs kaut ko tur ieraudzīt.

Henks norādīja uz Džeiku. "Pēc tam kad es ieiešu un aizvēršu durvis, dod man piecpadsmit sekundes. Tad nāc iekšā un aizver durvis!"

Džeiks vilcinājās. "Un?"

"Tu nekad neesi spēlējis paslēpes? Mēģini atrast mani!

Tikai ievēro vienu! Pieņemsim, ka es esmu tavs ienaidnieks. Ja tu man dosi izdevību, ja tu nebūsi pietiekoši uzmanīgs, ja tu man ļausi sevi sadzirdēt vai sajust, tad - īstajā dzīvē - es varēšu tevi nogalināt. Pašlaik mēs spēlēsim šo spēli šādā veidā- kurš pirmais pārsteigs otru ar pieskārienu, būs uzvarētājs. Vai saprotams?"

"Protams."

Henks iegāja iekšā. Pēc piecpadsmit sekundēm Džeiks sekoja, aizvērdams aiz sevis durvis. Pēc trīsdesmit sekundēm durvis atkal atvērās un Džeiks iznāca ārā. Drejs redzēja viņa sejā apmulsumu.

"Kas tur notika?" kāds jautāja.

"Man nav atļauts par to runāt. Viņš grib, lai jūs visi nostātos rindā un cits pēc cita ietu iekšā."

Drejs jutās neomulīgi. Stāvot gandriz rindas beigās, viņš vēroja, kā puiši gāja iekšā. Neviens tur neuzturējās ilgāk par Džeiku.

Pienāca Maika rinda, un arī viņš gandrīz uzreiz iznāca ārā. Drejs sajuta viņa pazemojumu. Vienmēr sacenšoties, likās, ka Maiks izaicina Dreju darīt labāk.

Un tad bija Dreja kārta. Viņš atvēra durvis, koncentrējās, lai saasinātu refleksus, iegāja iekšā un uztraukts aizvēra durvis. Gandrīz uzreiz viņš sajuta sasprindzinājumu, it kā iekšā gaiss būtu biezāks un smacētu viņu.

Un tumsa. Viņš bija domājis, ka angārs ir tumšs. Bet tagad viņš saprata, ko īsti nozīmē tumsa.

Šeit iekšā tā bija pilnīga, nospiedoša, klusums lika viņa bungādiņām šņākt; meklējot Henku, viņš paspēra soli uz priekšu un uzgrūdās galdam. Tā kājas iečirkstējās uz betona grīdas, un tūliņ Henks satvēra viņa labo elkoni.

"Tu esi nogalināts," Henks čukstēja tik tuvu, ka viņa elpa kutināja Dreja ausi.

Atstājis melno istabu, Drejs mēģināja neizskatīties apmulsis, bet ievēroja Maika apmierināto sejas izteiksmi, viņa prieku par to, ka Drejam nav bijis vairāk veiksmes kā viņam.

Henks sasauca kopā grupu un lika viņiem novērtēt notikušo. Viņš lika atkārtot vingrinājumu, tad atkal uzklausīja un pakāpeniski iepotēja viņiem šāda tipa konfrontācijas principus.

"Jūs visi mēģinājāt mani atrast par ātru. Jūs neļāvāt sev izjust klusumu. Jūsu dedzība jūs nodeva. Pagaidiet! Iespējams, ka tas ir jūsu pēdējais mirklis, tad kādēļ to nepaildzināt? Izbaudiet to!"

Henks viņiem mācīja, kā pārmeklēt telpu, nevis tikai akli virzīties uz priekšu. Viņš mudināja lietot paņēmienus, kurus viņi jau bija apguvuši angārā, uzbrūkot smilšu maisiem un izvairoties no šķēršļiem.

"Bet šeit ir savādāk," kāds teica.

"Kādā veidā?"

"Angārā mums bija daudz vietas. Un nebija ari pilnīga tumsa. Bez tam jūs iegājāt iekšā pirmais. Jums bija priekšrocība, jo jūs varējāt noslēpties."

"Iztēlojieties! Jajūs sastaptos ar ienaidnieku, es domāju, jūs sāktu žēloties, ka viņš nerīkojas godīgi, jo viņam ir priekšrocības. Šajā spēlē jums pašiem jārada priekšrocība," Henks teica. "Jums jābūt labākiem nekā jūsu pretiniekam. Vissvarīgākais, kas jums jāatceras, ja jūs esat telpā, - vissvarīgākais ir kustēties tik lēni, ka jūs gandrīz nepavisam nekustaties."

Viņi izpildīja vingrinājumu vēlreiz un tad atkal, un katru reizi laiks mazliet paildzinājās, pirms Henks viņiem pieskārās. Varbūt piecas sekundes ilgāk. Tad desmit. Bet šis sīkais viņu izturības paildzinājums salīdzinājumā ar iepriekšējo arī bija liels sasniegums. Pirmo reizi, kad Drejs izturēja minūti, viņam pēc tam bija nogurusi, bet reibinoša sajūta, it kā viņš būtu bijis telpā daudz ilgāk.

"Tu vēl joprojām nekusties pietiekoši lēni," Henks uzstāja. "Tu vēl joprojām neizjūti tumsu. Vai tu kādreiz esi redzējis, kā akls cilvēks sajūt savā priekšā šķērsli - pat tad, kad viņam nav spieķa. Tas ir tāpēc, ka viņš ir pieradis pie tumsas un var sajust gaisu atsitamies pret apkārtni. Viņš var sajust lietas sev apkārt gandrīz tā, it kā tās vibrētu. Un tas ir tas, kas jums ir jāiemācās. Kompensējiet savu neredzēšanu ar citu sajūtu saasināšanos! Džeik, tu kustējies klusu, man tas jāatzīst. Bet tu esi smēķētājs. Es sajutu no tevis nākam sastāvējušos cigaretes smaku un zināju, kur tu atrodies, pat tad, kad ne dzirdēju, ne redzēju tevi. No šīs dienas nevienam nav atļauts smēķēt. Un es to nedomāju tikai tik ilgi, kamēr mēs esam šeit. Nekad. Maik, tu lieto dezodorantu. Es arī sajutu, ka tu tuvojies. Pārtrauc to!"

"Bet mēs nevaram atbrīvoties no visām smakām," Maiks teica. "Kaut"vai sviedri. Uztraukumā tas ir dabiski."

"Nē. Tas uztraukuma veids, ar kuru mēs sastopamies, liek jūsu sviedru dziedzeriem izžūt. Tie pārtrauc darboties. Ak, nu varbūt viens vai divi nojums nav tipiski un to dziedzeri neatslēdzas. Mēs to pārbaudīsim. Un jūs tiksiet izslēgti no skolas."

Drīz puiši varēja izpildīt vingrinājumu vēl ilgāku laiku. Divas minūtes pagarinājās līdz piecām. Un tad līdz desmit.

Palēnām Drejs iepazina priekšmetus, kas atradās telpā. Virzoties lēni, metodiski, viņš atklāja, ka to izkārtojums atgādināja dzīvojamo istabu: krēsli, dīvāns, tējas galdiņš, televizors, lampa, grāmatu plaukts. Bet kādu nakti mēbeles bija pārvietotas, un tagad uz grīdas bija paklājs. Citu nakti telpa bija pārvērsta par guļamistabu. Un vēl citu nakti telpa bija piepildīta ar kastēm - kā pagadās, it kā noliktavā.

"Jūs visu nevarat iedomāties," Henks brīdināja.

Beidzot katrs grupas loceklis varēja izvairīties no Henka veselu stundu. Tad Henks mainīja vingrinājumu. "No šīs dienas jūs lavīsieties cits pie cita. Viens nojums ieies iekšā, viņam sekos cits. Un pēc tam jūs mainīsieties, otrs ies iekšā pirmais, un tādējādi mednieks kļūs par vajāto. Un tā jūs turpināsiet. Ikvienam būs iespējams darboties ar visiem pēc kārtas."

Drejs paskatījās uz Maiku, kas atbildēja ar skatienu, un bija skaidri redzams, ka viņš pie Dreja gribēja pārbaudīt savu veiklību. Viņi uzreiz neveidoja pāri. Tikai pēc četriem citiem partneriem viņi atradās telpā viens pretī otram. Drejs, vajātais, pirmo reizi uzvarēja. Bet, kad Maiks kļuva par vajāto, uzvarēja viņš. Un vēlāk, kad viņi atkal bija pārī viens pret otru, vingrinājumu iznākums bija līdzīgs. Pēdējo reizi, kad viņi bija pavadījuši telpā tris stundas un neviens vēl nebija uzvarējis, Henks pārtrauca spēli.

14

Tagad, pēc sešpadsmit gadiem, viņi atkal bija pārī viens pret otru. Bet viņu ieroči nebūs zīmuļi un Henks nebija blakām, lai pārtrauktu vingrinājumu. Viņu sacensība bija sasniegusi pēdējo robežu. Vairs nebija jautājuma par to, kurš labāks. Un nebija arī vingrinājuma atkārtojuma.

Drejs negribēja nogalināt. Viņam bija jāsaglabā Maika dzīvība, lai piespiestu viņu pastāstīt par Jānusu. Bet viņa nevēlēšanās nogalināt bija šķērslis. Ja, saprotams, Maiks nevilcināsies.

Tajā mirklī, kad Drejs saprata, kādu šausmīgu sarež- ģljumu rada šī tumšā, piķa melnā pagraba telpa, kurā Maiks bija viņu ievilinājis, viņš automātiski salieca ceļgalus, ieņemot stāvokli, kuru Henks bija padarījis par viņa otro dabu. Viņš nostājās, iepletis kājas gurnu platumā, un izstiepa rokas uz priekšu plecu platumā, un ar rokām iztaustīja tumsu. Viņš izpleta rokas platāk, jūtot, ka pa labi un kreisi ir tukšums. Pēc tam viņš nomainīja vietu, pavirzoties pa kreisi, pavisam mazliet, tikai ķermeņa tiesu, un apstājās.

Šai sākuma taktikai bija tikai viens mērķis - izkustēties no tās vietas, kur Drejs bija nostājies pēc ienākšanas telpā, lai Maiks nevarētu izmantot netīšās skaņas, kas nāca no Dreja, un nevarētu uzbrukt, kamēr viņš vēl nav sagatavojies. Bet tagad Drejs bija tumsā viens, tieši tāpat kā Maiks. Piela- vīšanās varētu sākties.

Drejs bija vairāk nekā pārliecināts, ka Maikam nav līdzi ieroča, bija daudz iespēju to likt lietā. Kad Drejs ienāca šajā telpā, mirklī, pirms aizcirtās durvis, apņemot viņu ar pilnīgu tumsu, Maikam būtu bijis drošs mērķis.

Bet Maikam tomēr varēja būt nazis. Drejs pārdomāja šo risku un nolēma, ka tad Maiks to būtu metis, tiklīdz Drejs ienāca telpā. Tajā mirklī, kad Maiks dzirdētu, ka nazis trāpa Drejam, viņš, izmantojot gadījumu, ka sviediens ir novērsis uzmanību, būtu uzbrucis Drejam, lai nogalinātu viņu ar rokām, ja nazis jau nebūtu izdarījis šo darbu. Henks Daltons bija viņos iedresējis šo taktiku. Otrā daba.

Tātad Maikam bija iemesls vilcināties. Vienīgais izskaid- roj ums, kuru Drej s varēj a izdomāt, bij a tāds, ka Maikam nebij a ieroča, ka viņš bija atkarīgs no prasmes cīnīties tuvcīņā. Tas nozīmēja, ka Maiks pagaidīs, līdz Drejs pienāks viņam cieši klāt, un tad pārsteigs viņu.

Drejam bija ierocis - mauzeris, kuru viņš cieši turēja rokā, bet tumsā tas nederēja, pat traucēja, tāpēc ka aizņēma

labo roku. Pašreizējos apstākļos Drejs dotu priekšroku tam, ka viņa roka nebūtu aizņemta, lai viņš labāk sajustu klusumu, tumsas smalko vibrēšanu. Bet viņš neuzdrošinājās riskēt un iebāzt revolveri kabatā, lai neradītu troksni.

Piecas minūtes viņš gaidīja, lēni, piesardzīgi virzoties un saspringti klausoties. Acīmredzot šī pagraba telpa bija tik dziļi zemē, tās sienas bija tik biezas, ka no ārienes neiespiedāsj neviena skaņa. Viņš sasprindzināja dzirdi, lai saklausītu visklusāko elpu vai arī mazāko soļu troksnīti. Bet viņš nesadzirdēja neko citu, tikai asiņu šalkoņu ausīs.

Lēni ieelpojot, viņš mēģināja noteikt dažādās smakas, kuras sajuta šajā telpā, atdalīja un identificēja. Terpentīns. Krāsa. Kaut kas līdzīgs lakai. Vāja benzīna vēsma.

Noliktava? Jo vairāk viņš saoda, jo pareizāks likās viņa secinājums. Saimniecības piederumi. Varbūt pat zāles pļāvējs. Varbūt arī darbarīki.

Viņš to drīz uzzinās. Jo viņam jāsāk medības, tāpat kā, viņš domāja, Maiks bija sācis medīt viņu.

"Nekad neej telpā taisni!" Henks Daltons bija neatlaidīgi mācījis. "Izvairies no vidus! Vispirms nosaki perimetru! Tas nozīmē, ka tev ir divas izvēles. Pa labi vai pa kreisi. Turi muguru pret sienu! Telpas plānojums, šķēršļi, kas tajā atrodas, noteiks, kurš virziens ir labāks."

Šoreiz likās, ka ne kreisajai, ne labajai pusei nebija nekādas priekšrocības. Taisnība, viņš bija pavirzījies pa kreisi, kad ienāca un saprata, ka atrodas lamatās. Maiks varēja iedomāties, ka Drejs turpinās virzīties-pa kreisi. Tad, lai apmuļķotu viņu, vajadzēja virzīties uz to pusi, kur Maiks negaidīja, - pa labi.

Bet minēšana un otrreizēja minēšana, un vēlreiz minēšana bija daļa no medībām. Maiks varēja paredzēt Dreja loģiku. Viņš varēja pieņemt, ka Drejs, sākdams iet pa kreisi,

lai maldinātu, mainīs virzienu. Galu galā nav svarīgi, kāda loģika bija katram pretiniekam, ne vienam, ne otram nebija iespējams uzminēt, kur sāksies medības. Pārāk ilga svārstīšanās novestu pie nekustības.

Drejs nolēma turēties pa kreisi. Mokoši lēni. Izstiepis rokas, taustot tumsu. Lēni pārvietojot kājas.

Tāpat kā ārpusē, gaitenī, šeit bija klona grīda. Bet tā bija stingri noblietēta un uzņēma viņa svaru, kad viņš lēni lika kājas. Nekādi švīksti nedrīkstēja nodot viņa atrašanās vietu.

Viņš atkal apstājās, klausījās, ošņāja, vērtēja. Un atkal viņš ar rokām taustīja tumsu un lēnām pakustējās dažas collas tālāk pa kreisi.

Piesardzīgi pārvietojot kājas, viņš sastinga, kad kreisās kurpes mala pieskārās kādam priekšmetam. Tikko manāmi piespiedis kreiso kāju un gurnu, viņš saprata, ka priekšmets ir liels, bet, kad viņš pastiepa kreiso roku, viņš neko nesataustīja. Kas arī tasimtu, priekšmets nebija augstāks par viņa jostasvietu. Kad viņš nolaida lejā roku tajā līmenī, viņš sajuta koku, sagraizītu un nolietotu, vietām stipri sašķeltu, vietām eļļainu.

Darbgalds. Nedzirdami taustot ar roku, viņš sajuta metāla skrūvspīles, kas bija piestiprinātas darbgalda malā. Pla- kanknaibles. Stingra materiāla eļļas kanna ar snīpi.

Tagad sākās sarežģījumi. Cik vien viņš saprata, Maiks viņu gaidīja darbgalda otrā galā, gatavs uzbrukumam, kad Drejs pavirzīsies gar tā malu, lai atkal atgrieztos pie sienas. Vai ari varbūt Maiks atradās pie pretējās sienas, un, tikko viņš sapratīs, ka Dreja uzmanība ir pievērsta problēmai, kā apiet darbgaldu…

Otrreizēja minēšana, trīskārša pārbaude. Kad Drejs sāka virzīties gar darbgaldu, viņš minēja, ko domā Maiks.

Ei, Drej, nu ir tāpat kā toreiz Kolorādo, kad mēs bijām sāncenši. Tiešām, mēs izskatījāmies tik līdzīgi, ka ikviens brīnījās, kurš no mums ir labāks, vai ne? Bet mēs nekad to neatrisinājām. Nedabūju šo apmierinājumu. Protams, mūsu vadītājiem bija pašiem savas stulbas iedomas, ka tu esi labāks nekā es. Citādi viņi nebūtu izvēlējušies mani tev par dubultnieku, nevis otrādi. Tu biji zvaigzne, es biju aizstājējs. Mēsls. Bet es pārdzīvoju tevi. Tevi uzskata par mirušu. Man bija jāieņem tava vieta. Es kļuvu par tevi, un man tas ļoti patīk. Es negribētu atkal mainīties vietām. Es neatgriezīšos, lai būtu otrais labākais. Šoreiz es gribu būt drošs, ka tu paliec miris.

Muskuļiem sāpot no sasprindzinājuma, cauri tumsai Drejs lēni virzījās gar darbgaldu. Lai iztaustītu kaktu starp darbgaldu un sienu, viņam bija jākļūst viegli ievainojamam uzbrukumā šķērsām tumšajai istabai. Viņš sasprindzināja visus savus maņu orgānus, sargoties no mazākā trokšņa vai kustības blīvajā, klusajā gaisā.

Lēni, klusi viņš pamāja sev priekšā ar kreiso roku, pret sienas turpinājumu. Viņš gribēja radīt vāju gaisa plūsmu, lai Maiks nodomātu, ka Drejs ir tuvāk, tas pamudinātu Maiku priekšlaicīgi uzbrukt no kakta starp sienu un darbgaldu.

Bet uzbrukums nesekoja, un, kad Drejs bija apgājis apkārt darbgaldam un atkal nonācis pie sienas, viņš pacēla mauzeri. Ja Maiks tiešām tur slēpjas, ja viņš uzbruks, Drejs šaus, tiklīdz viņš sajutīs Maika ķermeni. Bet nekas nenotika. Un, domās atviegloti nopūties, Drejs sasniedza sienu un piespieda pie tās muguru. Viņš gaidīja tumsā, uzkrājot enerģiju, koncentrējoties.

"Disciplīna," Henks viņiem bija teicis. "Pacietība. Tie bija noslēpumi, lai uzvarētu spēlē. Viena nejauša kustība. Viens bezrūpīgs žests. Tas ir viss, kas nepieciešams, lai tu būtu miris. Jums nav jādomā par nākotni. Jūs nedrīkstat ļaut sev iedomāties, cik labi ir uzvarēt, atstāt telpu un atpūsties. Tāpēc ka tikai vārdam "tagad" ir nozīme, un, ja tavs pretinieks koncentrējas uz "tagad", bet tu domā par nākotni, nu, draudziņ, tu nekad nepiedzīvosi nākotni. Tu būsi vēsture."

Drejs turpināja kustību gar sienu kreisajā pusē. Tāpat kā iepriekš, viņš ar pēdu, kājas malu un gurnu sajuta priekšmetus. Mauzeri viņš turēja gatavībā labajā rokā, ar kreiso roku viņš taustījās priekšā, gandrīz glāstot tumsu. Viņa kāja pieskārās kādam priekšmetam kreisajā pusē, īstenībā viņš jau sajuta to priekšmetu, pirms viņa kurpe bija tam pieskārusies. Priekšmets bija no koka. Tas iestiepās telpā sešpadsmit collu platumā. Viņš to sataustīja ar kreiso roku. Priekšmets stiepās uz griestiem, un tad viņš sajuta rokā aukstu, apaļu metālu. Ap to aptītais papīrs bija daļēji noplīsis. Šeit terpentīna smaka kļuva stiprāka. Krāsu bundža? Jā, viņš saprata. Līdz griestiem augsti plaukti ar krāsu bundžām. Ar muguru turēdamies gar plauktiem, it kā tie būtu siena, viņš joprojām virzījās uz priekšu.

Viņš bija pagājis uz priekšu ne vairāk kā desmit vai divpadsmit pēdu un atradās šeit apmēram četrdesmit minūtes, varbūt ilgāk. Bija grūti to zināt. Pilnīgi tumšā istabā laiks tika izkropļots mokoši lēnās kustības dēļ. Katra sekunde likās mūžīga. Šausmīgi piepildīta.

Aizturējis elpu, viņš nonāca līdz plauktu galam, pagriezās aiz tiem pret sienu, bet sataustīja citu sienu. Tā stiepās viņam pa kreisi. Viņš iztaustīja kaktu.

Ar satraucošu pēkšņumu kaut kas ietriecās plauktos viņam pa labi. Priekšmets nodārdēja lejā pa plauktiem un nokrita zemē.

Drejs sarāvās. Viņš nespēja savaldīties. Viņa sirds dauzījās, it kā gribēdama pārplīst, viņš cīnījās, lai neieelstos. Īstenībā viņš neizdeva nekādu troksni. Kā viņš bija apmācīts, viņš kāpās atpakaļ - tik zemu, ka viņa dibens pieskārās papēžiem. Muguru iespiedis kaktā, viņš pacēla rokas un tēmēja ar mauzeri.

Viņa reakcija bija tik zibenīga, ka, pirms priekšmets bija beidzis dārdēt un atsitās pret zemi, viņš jau bija sagatavojies cīņai.

Iespējams, ka Maiks uzbrūk. Arī tā bija Henka Daltona taktika. Pārsteidz pretinieku! Svied kaut ko! Tajā brīdī, kad tas dārd, izmanto izdevību! Uzbrūc viņam!

Bet, kad klusums atkal piepildīja telpu, kad nekustīgums atkal sabiezēja, Drejs neko nesajuta, nevienu, kas viņam uzbruktu. Viņš gaidīja, sirdij sažņaudzoties, saspringtiem nerviem.

Nekas nenotika.

Viņš mēģināja noteikt virzienu, no kurienes tika sviests priekšmets. Taču nespēja. Bet viņš vismaz zināja, ka Maiks atrodas telpā, ka viņa līdzinieks nav izslīdējis pa kādām neredzamām durvīm, pirms Drejs ienāca iekšā.

Tagad bija skaidrs - šoreiz uz nāvi. Bet viņu mulsināja kaut kas cits. Kādēļ Maiks neuzbrūk? Drejs drudžaini domāja, lēma.

Tāpēc, ka Maiks nav uzminējis, kur es esmu. Ja viņš man tumsā uzbrūk un kļūdās, viņš zina, ka es viņu nogalināšu. Viņš kaut ko meta tajā virzienā, kur, pēc viņa domām, es atrodos, un cerēja, ka es zaudēšu pašsavaldīšanos, ka es iztaisīšu kādu troksni. Tā kā viņš netrāpīja, viņš metīs vēl kaut ko. Ja viņš man trāpīs, tad, tikko izdzirdēs atsitienu pret manu ķermeni, domās, ka esmu apjucis, un tūliņ man uzbruks.

Vēl viens punkts Henka Daltona stratēģijā.

Kad Drejs virzījās tālāk, pagriezis muguru kaktam, ar seju pret telpas tumsu, vēl viens priekšmets trāpīja pa plauktiem labajā pusē, Dārdoņa skanēja tuvāk, tās vibrācija skāra Dreja plecu.

Bet šoreiz Drejs bija gaidījis troksni. Viņš izmantoja priekšmeta krišanas troksni un pavirzījās pa kreisi gar otru sienu.

Skaidrs, Maiks ir nolēmis, ka es pārvietošos šai virzienā. Viņš mēģina mani iedzīt slazdā. Tajā brīdī, kad viņš man trāpīs, viņš tūliņ metīsies man virsū.

Trešais priekšmets iekrita kaktā, no kura Drejs bija tikko izlavījies. Un atkal viņš izmantoja priekšmeta krišanas troksni, lai pavirzītos tālāk gar otro sienu.

Tagad viņam bija vairāk informācijas. Dažādo priekšmetu sviešanas leņķis, trokšņu virziens, kad tie atsitās pret klonu, norādīja, ka Maiks atrodas telpas tālākajā galā, iespējams, kaktā, kas atrodas pretī tam, no kura tikko bija iznācis Drejs.

Vai vismaz Maiks tur bija bijis pirms kāda mirkļa. Viss, ko Drejs zināja, bija tas, ka arī viņa dubultnieks bija izmantojis dārdēšanu, lai mainītu vietu, tāpat kā to bija darījis Drejs.

Tomēr - uz kuru pusi Maiks pārvietojās? Vai uz to sienu, gar kuru tagad virzījās Drejs, lai saskrietos ar viņu aci pret aci? Vai uz tās sienas pusi, gar kuru Drejs bija pārvietojies pirms tam, lai panāktu viņu no mugurpuses?

Drejs pārdomāja, vai viņam nevajadzētu mainīt virzienu. Monētas mešana. Izdevība viens pret vienu. Šādā veidā, divreiz un trīsreiz pārliekot, tas varēja turpināties visu nakti. Viņš iedomājās, kā viņi uz mūžu riņķo pa telpu.

Nodārdēja ceturtais priekšmets. Bet šoreiz tas atlēca atpakaļ no sienas, gar kuru Drejs bija virzījies vispirms, un nokrita zemē.

Vai Maiks uzskata, ka es esmu atkāpies atpakaļ? Vai ari viņš mani grib apmānīt, lai es domātu, ka viņš tā domā?

Kā Henks Daltons bija atkārtoti uzsvēris, tas bija vingrinājuma mērķis. Apmulsināt pretinieku, līdz viņa prāts nogurst un viņš ir izsists no līdzsvara.

Un tad nogalināt viņu.

"Likumi. Uzticies tiem! Esi no tiem atkarīgs!" Henks bija pieprasījis. "Man bija vajadzīgi gandrīz divdesmit pieci gadi, lai tos atklātu. Un tas ir viens no iemesliem, ka esmu vēl dzīvs."

Bet, kā Henks norādīja, tikai nedaudzi cīnītāji zināja šos likumus. īstā cīņā neviens Henka audzēknis nedrīkstēja nogurdināt sevi, uzbrūkot pretiniekam. Tāpēc ka Henka cīņas sistēma tumsā nepavisam nebija standarta apmācību sistēma. "Atceries," viņš teica. "Tev ir priekšroka. Neesi pārāk pašpārliecināts! Bet neesi arī nomākts! Tāpēc ka tev, ja tu ievēro likumus, ir lielāka izdevība uzvarēt."

Pareizi, Drejs domāja. Tikai ievēro likumus! Bet klausies, Henk, pasaki man, lūdzu, - ko tu darītu, ja tavs pretinieks arī zinātu likumus? Toreiz Kolorādo man ar viņu bija šausmīgi sarežģīti. Viņš ne tikai ir man līdzīgs. Viņš ir tāpat apmācīts kā es. Kā lai nepieļauju vēl vienu strupceļu? Izņemot to, ka šoreiz tas ir jānovērš. Un nokausēšana varbūt būs pareizais paņēmiens. Kopš notikumiem klosterī es esmu par daudz ilgi bēdzis. Ja dzīvības spēki ir noteicošais faktors, iespējams, ka es zaudēšu.

Viņš nekrita panikā. Bet viņa mugurai pārskrēja tirpas, viņš sajuta pēkšņu iedvesmu. Ko tu dari, ja tev jācīnās ar kādu, kas arī zina likumus?

Dari to, kas ir pilnīgi negaidīts. Pretēji likumiem. Atceries, kā tu uzvedies, kad pirmo reizi iegāji angārā melnajā istabā - toreiz Kolorādo. Apiet apkārt telpai, virzoties gar sienām, kā to prasīja Henks? Nē. Ej taisni pāri! Izlavies vidū un gaidi, kad Maiks atkal metīs.

Un tad, kad tu zināsi tieši, kur viņš ir, uzbrūc viņam!

Likās, ka viņa kurpes nepieskaras klonam, kad viņš klusu zagās uz telpas vidu. Pārbaudīdams tumsu, viņš gāja savā klusajā, uzmanīgajā gaitā, ar kreiso roku taustoties priekšā, labajā turot mauzeri gatavībā.

Un, kad viņš nojauta, ka varētu būt sasniedzis telpas vidu, viņš notupās, cik vien ērti iespējams atbalstījies, un gaidīja Maika nākamo kustību.

Viņš sajuta gaisa plūsmu, kad priekšmets drāzās viņam garām, tikai pāris collu virs galvas, sašķīstot pret sienu, gar kuru viņš tikko bija virzījies. Tur. Pretējā kaktā. Drejs pavirzījās kādas collas tuvāk.

Vēl viens priekšmets sašķēla gaisu gar viņa galvu, ietriecoties sienā aiz viņa.

Drejs atkal pavirzījās kādu collu tuvāk.

Tas notika a?atbaidošu pēkšņumu. Drejs sajuta šķērsli tieši sev priekšā. Viņš tam nepieskārās. Nē, Henks Daltons to vienmēr bija neatlaidīgi prasījis, viņam nevajadzēja pieskarties. Ja viņš bija pietiekoši modrs, viņam īstenībā vajadzēja sajust vibrācijas, kas nāca no tā.

Šķērslis bija cilvēks,

Maiks, kurš izskatījās kā Drejs un kurš bija apmācīts tāpat kā Drejs, un arī domāja kā Drejs. Tāpat arī Maiks bija spriedis, kā pielavīties pretiniekam, kuram bija tāda pati priekšrocība - viņu bija apmācījis Henks Daltons un viņš varēja aizsteigties priekšā.

Tāpēc ka bija likumi. Tad neievēro likumus!

Un ar negaidītu pēkšņumu Drejs saķērās tuvcīņā ar savu dubultnieku.

Pārsteigums bija murgains. Klūpot uz vienu pusi, tad uz otru, Drejs vairs nebaidījās no trokšņa. Viņš elpoja smagi, viņam izmisīgi vajadzēja skābekli, viņš grūda, sasprindzis saķēries ar cilvēku, kurš turēja viņu.

Viņš ievaidējās no spēriena ar ceļgalu, kas trāpīja viņa gurnu, gandrīz aizskarot cirkšņus. Viņš sarāvās, kad ar muguru atsitās pret darbgalda aso malu, kas viņam trāpīja pa nierēm.

"Maik…"

Viņš iesita ar kreisās plaukstas malu pa uzbrucēja saules pinumu.

Maiks ievaidējās.

"Dieva dēļ, klausies…"

Drejam aizrāvās elpa no smaga sitiena pa kaklu.

"Mums jāaprunājas!"

Bet, kad skrūvgrieža trulais gals tika iegrūsts - šausmīgi, ak Kungs! - Dreja kreisajā plecā, labi, ka viņa mētelis mazināja triecienu, viņš saprata, ka Maiks ir nolēmis uzvarēt.

Kāda izvēle bija Drejam?

Viņš pagrūda Maiku un sažņaudza pirkstu ap mauzera sprūdu.

Šāviens.

Un vēl viens.

Viņš iztukšoja aptveri, viņa ausis bija apdullinātas - no atkārtotajiem šāvieniem -, viņa acis apžilbušas no uzliesmojumiem stobra galā. Tomēr, kaut arī ievainots, viņš prasmīgi raidīja lodes. Un, kad viņš dzirdēja, ka lode trāpījusi mērķi, viņa nāsis izpletās no asās pulvera, apsvilušā auduma un miesas smaržas.

Viņš aizsūtīja savu līdzinieku uz elli.

Asinis tecēja uz klona, un, kad tās siltas un sāļas uz- šļācās viņam uz lūpām, viņš juta, ka Maiks vēl paliecas uz viņa pusi, vēl nolēmis turpināt cīņu. Bet tad Maiku pārņēma nāves trīsas. Abi vīri apkampa viens otru gandrīz kā mīlētāji.

Maiks noslīga uz grīdas, viņa ļenganais žoklis pārbrauca pār Dreja krūtīm, vēderu, cirkšņiem un ceļgaliem.

"Kādēļ tu nepaklausīji?" Drejs čukstēja, kaut gan viņam gribējās kliegt. Nolādētā disciplīna lika viņam savaldīties. 'Tev vajadzēja mani uzklausīt. Tev bija tikai jāpasaka, kam tu strādā. Tu muļķi… Tu vēl būtu dzīvs. Varbūt vēlāk mēs varētu kļūt draugi, nevis…"

Sāncenši? Dubultnieki?

Jānuss. Viņš bija nogalinājis Jānusu, bet cilvēks aiz Jānusa vēl bija dzīvs!

Nikns par bezjēdzīgo slepkavību Drejs gribēja iespert Maika līķim, izdauzīt viņam zobus, sašķaidīt degunu.

Tu stulbais…

Bet viņš tumsā nometās ceļos.

Asarām plūstot pa seju, viņš lūdza par Maika dvēseli.

Un par viņa paša arī.

15

Laiks bija tik sajucis melnajā istabā, ka, izgājis no ēkas, Drejs bija pārsteigts . Nakts bija pagājusi. Lēca auksta oktobra saule. Uz ielām apgaismojums bija nodzēsts, apkārtējie dzīvokļi bija klusi, tikai kaut kur skanēja cāļu čiepstēšana. Acīmredzot ļaudis, kas šeit dzīvoja, nebija dzirdējuši šāvienus vai arī tīši nelikās ne zinis, lai netiktu iejaukti. Viņš gāja pa līkloču gaiteņiem, vestibiliem un tuneļiem atpakaļ uz šauro ieliņu ar izdedžu sienu pa labi, kur pirms veselas mūžības viņš bija izgājis no dēļu kaudzes aizsega un stāvējis pretim savam dubultniekam.

Ar kabatlakatiņu viņš noslaucīja Maika asinis no sejas un rokām. Ar to pašu kabatlakatiņu viņš mēģināja apturēt asinstecēšanu no pleca, kur Maiks bija iegrūdis skrūvgriezi. Viņš novilka mēteli un, salocījis to, pārmeta pār plecu, lai noslēptu savu ievainojumu un arī asinstraipus uz tā. Piesardzība nebija vajadzīga. Tik agri viņš nevienu nesatika.

Nosalis, ar pulsējošu plecu un sāpošu sirdi, viņš izņēma no kabatas atslēgu, kuru bija paņēmis no Maika, kad viņu pārmeklēja, un atslēdza Maika dzīvokļa durvis. Viņš nebaidījās no maskētām lamatām vai pretielaušanās signalizācijas. Naktī Maiks nebija spēris nekādus piesardzības soļus, kad izņēma no kabatas šo pašu atslēgu un gribēja slēgt durvis. Drejs pieņēma, ka dzīvoklis netika apsargāts. Bet ja tas tā nebija? Viņš jutās iztukšots, un viņam bija vienalga. Viņš atkal bija nogalinājis, un citam nekam nebija nozīmes.

Nekam. Tikai meklēšanai. Nepieciešamībai atriebt klostera mūkus. Atklāt, kam bija strādājis Maiks.

Viņš pagrieza rokturi un atvēra durvis, saraucot pieri, kad istabā neredzēja gaismu. Viņa instinkti saasinājās, jūtot ko nelāgu. Pagājušajā naktī matētajā logā aiz aizvērtajiem, smagajiem aizkariem bija spīdējusi gaisma. Kas šeit bija ienācis, lai izslēgtu gaismu? Viņa sirds saspringa, kad viņš pārlaida skatienu istabai. Kaut arī gaisma bija nodzēsta, telpa nebija pilnīgi tumša. Lecošā saule apgaismoja atvērtās durvis un izkliedēja ēnas.

Par spīti uztraukumam, viņš izdarīja divus pieņēmumus. Pirmais bija tas, ka istabā nav neviena. Galu galā, ja šeit kāds slēpās, viņam jau sen bija iespējams izdarīt uzbrukumu.

Otrais izrietēja no pirmā. Kā bija domājusi Arlēne, gaisma bija nodzisusi tāpēc, ka tā bija saistīta ar laika releju.

Iegājis dziļāk, viņš redzēja vienkāršus grāmatplauktus, rakstāmgaldu ar rakstāmmašīnu uz tā, izvelkamo dīvānu, galdu, televizoru un stereoaparatūru.

Nekas sevišķs. Tādas mēbeles, kādas varēja būt katram studentam. Tādas pašas, kādas reiz bija bijušas Drejam, kaut gan viņš - un arī Maiks - varēja atļauties daudz labākas.

Dzīvoklī bija tikai viena istaba, gāzes plīts un ledusskapis bija atdalīti ar leti. Drejs saliecās ceļgalos, pacēla rokas, gatavodamies aizstāvēties. Tad viņa drūmā seja sāka smaidīt, un smaids kļuva arviens platāks, kad viņš atcerējās Mazo Stjuartu. Jo šoreiz viņš bija ieņēmis aizstāvības pozīciju pret kaķi.

Tas tuvodamies ņaudēja. Nevis vairs kaķēns, arī vēl ne pieaudzis dzīvnieks. Oranžs ar plankumiem. Vēl viens kaķis bija zem rakstāmgalda, un trešais nāca gar leti, viens bija pilnīgi melns un otrs - siāmietis, tā zilās acis bija skaidri redzamas pat pusturņpā.

Drejs gandrīz sāka smieties, tad aprāvās, jo viņa ievainotais plecs pulsēja un atkal atgādināja līdzību starp Maiku un viņu pašu.

Senāk, pirms iestāšanās klosterī, Drejam patika turēt kaķus. Tā bija greznība, viņa sociālā dzīve. Un vēlāk, kad nevis kaķis, bet pelīte bija ienākusi viņa cellē klosterī, viņš atkal bija juties dzīvs Jo, par spīti kartēziešu prasībai atteikties no pasaules, tas, kā viņam trūka, bija iespēja dalīt savu dzīvi ar kādu citu radījumu. "Kaķīši, varu derēt, jūs brīnāties, kādēļ neviens vakarnakt neatnāca mājās," viņš teica, pēkšņi atceroties Maiku guļam mirušu melnajā telpā. Drebēdams viņš centās nomākt savu šausmīgo sajūtu. Viņa balss bija aizsmakusi. "Varu derēt, ka jūs esat briesmīgi izsalkuši."

Viņš aizvēra durvis, aizslēdza tās, ieraudzīja pie sienas tumšu elektrības slēdzi un ieslēdza to.

Iedegās divas lampas, viena pie dīvāna, otra uz rakstāmgalda. Viņš sarāvās, atkāpās atpakaļ. No viņa pa kreisi atvērās durvis. Un šķērsām pāri istabai aiz letes parādījās kāds stāvs. Drejs sastinga.

Durvīs parādījās tēvs Staņislavs. Aiz viņa Drejs ieraudzīja tualeti. Viņš pagriezās pret leti, aiz kuras visā augumā stāvēja Arlēne.

Viņa pienāca pie Dreja. Viņš izmisīgi vēlējās viņu apkampt.

"Paldies Dievam, tu esi dzīvs!" Arlēne viņu maigi apskāva. "Tā kā tu tik ilgi nenāci uz mašīnu…"

Drejs juta viņas rokas sev apkārt, viņas krūtis sev piespiestas. Instinktīvi viņš noliecās, lai noskūpstītu viņu.

Tēvs Staņislavs ieklepojās. "Ja es drīkstētu jūs traucēt…"

Drejs apjucis skatījās uz viņu.

"Mēs gaidījām līdz rītausmai," tēvs Staņislavs teica.

Arlēne mazliet atkāpās, vēl turot viņu apkamptu. Bet Drejs saglabāja viņas krūšu pieskaršanās sajūtu.

Viņš atcerējās, kā tik bieži bija turējis Arlēni apkamptu senāk. Alpīnistu pārgājienos un nometnēs. Kā viņi viens otru bija apkampuši, dalot vienu guļammaisu.

"Mēs nezinājām neko citu, ko darīt," viņa piebilda. "Mums bija jānāk un jāatrod tevi."

"No ārpuses dzīvoklis bija kluss." Tēvs Staņislavs pienāca tuvāk. "Likās, ka viss ir mierīgi. Mēs pārspriedām, ja bija kādas nepatikšanas, tad jūsu pretinieks drīzāk bēgs nekā paliks šeit. Risks likās pieņemams. Bet mēs tomēr vispirms pieklauvējām pie durvīm…"

"Jūs atmūķējāt atslēgu?"

Arlēnes rokas viņam vēl bija apkārt, kad viņš paskatījās uz garīdznieku.

Redzot viņu pamājam, Drejs nogrozīja galvu. "Jūs arvien pārsteidzat mani."

"Jā," tēvs Staņislavs paraustīja plecus. "Tas Kungs ir ar mani."

"Un ar jūsu mūķīzeriem."

Tēvs Staņislavs pavīpsnāja.

"Kad tu ienāci pa durvīm," Arlēne teica, "es gandrīz nodomāju, ka tu esi…"

"Mans dubultnieks?"

"Tev mētelis nebija mugurā, bet tu to nesi. Uz mirkli es domāju, ka viņš to tev novilcis."

"Nē." Drejs norija siekalas. "Viņš ir miris." Viņš ļāva mētelim noslīdēt no pleca, atklājot asiņaino kreklu un izcilni zem tā, kur viņš bija iebāzis kabatlakatiņu.

"Drej!"

"Viņš sadūra mani ar skrūvgriezi. Mans mētelis mazināja triecienu."

Pirms viņš paguva pretoties, Arlēne bija atpogājusi viņa kreklu. Šī tuvība lika viņam sajust vājumu.

Viņa lēni izvilka kabatlakatiņu un paskatījās zem saplēstā krekla.

"Varēja būt sliktāk," Drejs teica. "Vismaz asiņošana ir apstājusies. Es nedomāju, ka vajadzēs šūt."

"Bet, protams, ir nepieciešams to dezinficēt. Novelc kreklu! Es dabūšu mazgājamo un ziepju ūdeni."

"Tas var pagaidīt."

"Nē, nevar." Un atkal viņam nebija iespējams stridēties. "Esi mierīgs/"

Bija dīvaini labi paklausīt viņas pavēlēm. Kamēr viņa tīrīja ievainojumu, izmantojot pirmās palīdzības paketi, kuru atrada vannasistabā, un apsaitēja to, viņš izstāstīja, kas bija noticis.

Tēvs Staņislavs pacēla labo roku un deva Drejam grēku atlaidi. "Esmu pārliecināts, ka jums ir piedots. Jums bija sevi jāaizstāv."

"Bet šī nāve bija tik bezjēdzīga." Dreja rīkle aizžņaudzās - daļēji no uztūkuma pēc Maika sitiena. "Kas ar to ir sasniegts?"

"Ka tu esi dzīvs," Arlēne apgalvoja.

"Tam nav nozīmes. Atbildes. Tās bija svarīgas."

"Mēs tās meklējam," viņa teica.

Drejs vērīgi klausījās.

"Mēs izskatījām viņa papīrus. Receptes. Apmaksāti čeki. Rēķini."

"Ko jūs atradāt?"

"Tieši to, ko varēja sagaidīt," tēvs Staņislavs teica. "Tas vīrs bija profesionālis. Neko."

"Neko?" Drejs padomāja. "Varbūt. Vismaz tā likās."

"Es nesaprotu."

"No tā, ko jūs pašlaik teicāt, jūs tā sapratāt, labi. Bet jūs jau nesaprotat, ko jūs redzat. Kas jāmeklē."

"Es vēl joprojām nesaprotu, ko jūs domājat."

"Receptes, jūs teicāt? Samaksāts čeks, rēķini?"

"Jā, pareizi."

Drejs maigi skatījās uz Arlēni. "Jūs to nevarējāt saprast. Tāpēc, ka tev," un viņš pagriezās pret tēvu Staņislavu, "un jums nebija zināms veids, kā strādāja sistēma. Saviem pasta sūtījumiem es izmantoju abonenta kastīti pastā. Tik ilgi, kamēr biju drošs, ka mani nenovēro, kad es ņēmu ārā žurnālus, rēķinus par mācībām un citu. Bet man bija cita abonenta kastīte pastā tuvākajā pilsētā. Un tur es saņēmu materiālus, kuriem bija kāda nozīme… Piemēram, savu algu."

Viņš ļāva tam nogulsnēties.

"Protams." Arlēne saprata pirmā. ""Skalpelis" bija daļa no valdības."

"Tās slepens atzars. Pati valdība nekad nezināja, kas notiek."

"Bet atskaites bija jādod," viņa teica. "Un algas saraksti bija jāattaisno. Jo organizācijai bija budžets, nav svarīgi, cik slepens. Grāmatvedības sarakstiem bija jābūt sabalansētiem."

Tagad tēvs Staņislavs saprata. "Tāpat kā CIP un pārējām pretizlūkošanas organizācijām jādod norēķini. Bet ne tieši. To budžeti var nākt caur Lauksaimniecības vai Iekšlietu departamentu."

"Lai cik tas būtu sazarots, naudai no kaut kurienes ir jānāk," Drejs teica. "Ja fondi pieder sistēmai, tad jābūt papīru pēdām. Ir jābūt."

"Bet, ja "Skalpelis" ir izformēts," Arlēne apmulsusi skatījās no Dreja uz tēvu Staņislavu, "ja organizāciju slēdza, taču kāds cits to atjaunoja, kāds, kas nebija valdībā, tad nauda nāk no privātā sektora."

"Vēl jo lielāka nepieciešamība pēc grāmatvedības grāmatām, paskaidrojumiem, kur izdota nauda," Drejs teica. "Organizācija ir nežēlīga, tā prasa atskaiti."

"Un tad?"

"Mēs sekosim pa papīru pēdām," Drejs teica. "Samaksāti čeki. Jūs teicāt, ka jūs tos atradāt. Kāds ir vietējās bankas nosaukums?" Drejs pagriezās pret tēvu Staņislavu. "Un kāds šeit ir visvarenākais "Opus Dei" pārstāvis? Es domāju - bankas un biznesa darījumos?"

"Ak jā!" sapratis iesaucās garīdznieks.

"Jā," Drejs viņam teica.

Tēvs Staņislavs paskatījās pulkstenī. "Pulkstenis ir tikai septiņi no rīta. Mums būs jāgaida līdz…"

"Jauki," Drejs sacīja. "Man ir jāizdara kaut kas svarīgs."

Atvilktnē pie izlietnes viņš atrada konservu kārbu attaisāmo un atvēra visas kaķu konservu kārbas, kuras atrada dzīvoklī. Kopā ņemot, desmit. Dažās bija vistas konservi, citās aknu un zivju, un vienā kārbā bija "Gardēžu prieks" - maisījums no visa kā.

Zem izlietnes viņš atrada divas paketes ar sauso barību un atvēra arī tās, tad visu to iznesa ārpusē ieliņā un aukstajā rīta gaisā to visu nolika pie izdedžu bloka sienas.

Kaķi ēda rijīgi.

"Priecājieties," viņš teica. "Tas ir viss. Vairāk nekā nebūs."

Viņš sajuta sāpes sirdī.

Jo jūsu saimnieks ir miris. Es viņu nogalināju.

17

Drejam un Arlēnei klātesot, no dzīvokļa telefona tēvs Staņislavs piezvanīja saviem sakarniekiem. Viņš paskaidroja, kas viņam bija vajadzīgs, un nolika klausuli, un desmit minūtes vēlāk viņam piezvanīja kāds cits.

Un viņš atkal klausījās. Viņš pamāja ar galvu un pateicās zvanītājam. Tūliņ viņš piezvanīja kādam citam, saņēma informāciju, tomēr piezvanīja vēl kādam.

Tas ilga piecdesmit minūtes. Un, kad viņš pēc pēdējās telefona sarunas nolika klausuli, viņš noguris atspieda muguru pret dīvāna atzveltni.

"Nu?" Drejs jautāja.

"Kad jūs saņemat naudu pret čeku, banka šo darījumu fiksē mikrofilmā. Maika alga - dažreiz to sauc par stipendiju, nav svarīgi, teiksim, viņa čeki - nāca no Fērgeitas institūta. Tātad - kas ir Fērgeitas institūts? Es uz to numuru zvanīju tālu. Es nedomāju, ka šīs istabas saimniekam būs pretenzijas. Kā teica mani sakarnieki Ņujorkā un Vašingtonā, Fērgeitas institūts ir "Zelta gredzena fonda" daļa. Bezpeļņas palīdzība trūkuma cietējiem utt., u. tml. Un "Zelta gredzena fonds"… Lai Dievs stāv klāt birokrātijai… "Zelta gredzena fonds" ir daļa, ja noņem slāni pēc slāņa, tad pamatā atrodas "Riska analīzes korporācija". Bostonā."

Drejs pakratīja galvu. "Vai tam ir kāds sakars?"

"Nē. Vismaz no virspuses ne. Jums tas nepatiks," tēvs Staņislavs teica. "Mans sakarnieks Bostonā man pateica "Riska analīzes korporācijas" vadītāja vārdu."

"Un es viņu pazīstu?"

"Jā, tik tiešām," tēvs Staņislavs sacīja. "Sagadīšanās ir tik šausmīga, ka to npvar neievērot. Es domāju, tas pierāda, ka "Riska analīze" ir "Skalpelis" un ka tas vīrs ari to vada."

"Kas?"

Kad tēvs Staņislavs viņam to. pateica, apkārt Drejam viss izgaisa - Arlēnes roka uz viņa pleca, kaķu ņaudēšana ārpusē, atmiņas par Maika asinīm, kas sāļas uzšļācās viņam uz lūpām.

Vārds.

Ak jā, tas vārds!

Tam un nekam citam nebija nozīmes.

Viņa pasaule sarāvās maza.

Šis vārds bija viņa dzīves noslēpums.

Astotā daļa SPRIEDUMS

Akmens braliba

i

Sievietes balss bija lietišķa, profesionāla, noteikta.

"Labrīt! "Riska analīzes korporācija"."

Telefona kabīnē Boilstonas ielā, blakus Bostonas publiskajai bibliotēkai, Drejs ar grūtībām valdīja dusmas un piespieda sevi runāt tikpat lietišķi. "Misteru Rezerfordu, lūdzu!"

"Man ļoti žēl. Viņš pašlaik atrodas sanāksmē. Ja vēlaties, varat runāt ar viņa izpildasistentu."

"Nē, man vajadzīgs misters Rezerfords personīgi." Drejs neko nepaskaidroja. Telefona kabīnē nebija dzirdams agrās rīta stundas transporta troksnis.

"Skaidrs," teica sekretāre. "Es saprotu, Tādā gadījumā jūs varētu atstāt savu vārdu un telefona numuru. Misters Rezerfords…"

"Baidos, ka tas nav iespējams. Mans grafiks patlaban ir ļoti nenoteikts, un es nevaru droši pateikt, kur atradīšos. Būs labāk, ja piezvanīšu pats."

Kā viņš to bija paredzējis, "Riska analīzes korporācijas" sekretārei viņa izvairība nelikās neparasta. Viņas balsī ieskanējās uzmanība. "Kā vēlaties! Ja jūs varētu piezvanīt ceturksni pēc vienpadsmitiem, viņš droši vien būs atnācis."

"Es ceru."

"Un jūsu vārds?"

Drejs domās uzslavēja viņu par neatlaidību. "Vienkārši pasakiet viņam, ka lieta ir steidzama."

Viņš pakāra klausuli, Izgājis no telefona kabīnes, viņš pacēla acis uz skaidrajām, aukstajām oktobra debesīm. Tad pievērsa skatienu Boilstonas ielas transportam,

Nu jau drīz, viņš nodomāja, iebāza rokas sava jaunā mēteļa kabatās un devās uz priekšu pa ielu. Jā, viss sakriti Viņš to juta savā dvēselē. Pat atgriešanās šajā pilsētā likās nepieciešama. Bostona, vecāku kapi, visa sākums. Un tagad beigas. Drīz, Ļoti drīz.

Vakar viņš, Arlēne un tēvs Staņislavs atbrauca šurp no Pensilvānijas, nomainīdami cits citu pie stūres, lai pārējie dabūtu pagulēt. Drejs mēģināja aizmigt, bet viņa pulsējošais plecs un nemierīgās domas neļāva to darīt. Kad abi pārējie bija nomodā, viņš paskaidroja, ko nolēmis. Noklausījušies Dreja plānu, viņi jutās dīvaini.

Pirms minūtes viņš bija teicis sekretārei: "Mans grafiks ir nenoteikts, nezinu, kur atradīšos." Tie bija meli. Viņa grafiks bija pilnīgi precīzs. Precīzi bija arī Arlēnes un tēva Staņislava grafiki. Saskaņā ar viņa instrukciju šajā brīdī Arlēne tuvojas biroja ēkai aiz Čārlza upes Kembridžā. Tēvs Staņislavs jau droši vien šķērsojis pilsētas ziemeļu robežu un meklē savrupmāju līča rajonā. Jā, drīz. Drejs pastaigājās pa Boilstonas ielu, bet viņu smacēja dusmas. Drīz viss ies vaļā.

2

Izlūkdienesta virsnieki reti kad labprāt šķīrās no savas profesijas. Tiesa gan, ka daži jūtas pievilti un aiziet paši, bet lielāko tiesu piespiež aiziet vai lūdz atkāpties no amata. Bez savas organizācijas viņi jūtas nevarīgi. Viņi pieraduši glabāt

uzticību augsta riska spēles noslēpumiem un intrigām, tādēļ viņi meklē veidus, kā izmantot savu prasmi. Parasti viņi var izvēlēties vienu no trim variantiem.

Pirmkārt, pieņemt kādas starptautiskas korporācijas piedāvājumu un kļūt par izlūkošanas ekspertu direktoru padomē. Korporācijai šķiet, ka tāds eksperts ir absolūti nepieciešams, risinot biznesa krīzes, kas izceļas nemierīgās, bet ienesīgās pasaules daļās Šī taktika bija sevišķi lietderīga, piemēram, kad septiņdesmito gadu sākumā Cīles marksistiskais prezidents Salvadors Aljende mēģināja nacionalizēt Amerikas biznesa kontrolakciju turēšanas kompānijas, kas tur atradās. Disidenti rīkoja sazvērestību, kuru, kā vēlāk tenkoja, finansēja amerikāņu korporācijas, paklausot bijušo Centrālā izlūkdienesta aģentūras oficiālu personu padomam. Beidzās ar to, ka Aljende "izdarīja pašnāvību".

Otrs variants ir pieņemt piedāvājumu no karaspēļu datu bankas, kur izlūkdienesta augstākā virsnieka zināšanas par pasaules intrigām papildina datus, kas nepieciešami kompjū- tera aprēķinos par to, kura lielvalsts kādos apstākļos lietos kādu taktiku, lai sagādātu elli citiem.

Pastāv arī trešais variants - noraidīt šāda veida piedāvājumus un sākt savu biznesu. Bijušais izlūkdienesta virsnieks organizē kompāniju, kurā viņš rada pats savu tīklu. Bet šis tīkls nav saistīts ar valdību Tas pieder privātam sektoram, un viņa mērķis - tāpat kā bijušā izlūkdienesta virsnieka darbā starptautiskas korporācijas direktoru padomē - ir sniegt padomus lielajām kompānijām, brīdinot par pārmaiņām globālā situācijā. Vai kompānijai ieteicams veikt naftas meklēšanas urbumus vietā X? Vai situācija ir labvēlīga vara kausēšanas rūpnīcas celtniecībai vietā Y? Kālija rūpnīcai vietā Z? Vai antiamerikāņu spēki rīkos sabotāžas? Kā reaģēs turienes banānu vācēji vai dokeri? Vai viņi plāno streiku?

Vai baumas par apvērsumu ir pamatotas? Vai tiesa, ka uzpirktajam diktatoram slikta veselība? Cik ilgi viņš dzīvos? Kas varētu nākt.viņa vietā?

Privātā izlūkdienesta tīkls bija ļoti ienesīgs, to finansēja pasaules mēroga kompānijas un pat aizrobežu nācijas. "Riska analīzes korporācija" bija tipisks piemērs.

Šeit. Bostonā, tās īpašnieks bija misters Rezerfords. Drejs gan viņu pazina ar citu vārdu.

Atkal atmiņā uzpeldēja Jānuss.

3

"Misteru Rezerfordu, lūdzu!"

Vienpadsmitos un piecpadsmit minūtēs, kā bija likusi sekretāre, Drejs nocēla klausuli citā telefona kabīnē, šoreiz Falmutas ielā. Viņš iedomājās, ko pašlaik dara Arlēne un tēvs Staņislavs - biroja ēkā Kembridžā un savrupmājā Masa- čūsetsas līča rajonā.

Jā, nu jau drīz, viņš nodomāja un gaidīja, kad vada otrā galā atbildēs.

Sekretāre jautāja: "Ser, jūs jau zvanījāt desmitos?"

"Jā, pareizi. Lai apspriestu svarīgu jautājumu."

"Vienu acumirkli, lūdzu! Misters Rezerfords jau gaida jūsu zvanu. Es jūs tūliņ savienošu."

Drejs dzirdēja klikšķi.

"Jā, hallo?"

Daiļskanīgā balss bija tik pazīstama, tik draudzīga un - kā agrāk - nomierinoša, ka Drejam iekšās sagriezās un kļuva nelabi.

"Šeit misters Rezerfords."

Drejam bija vajadzīgs viss gribasspēks un disciplīna, lai viņa balss izklausītos tikpat draudzīga. "Sen jau neesam redzējušies. Kā klājas?"

"Ko? Piedodiet, es jūs nepazinu."

"Nu, nu! Tu taču negribēji teikt, ka nepazīsti manu balsi?"

"Nē. Tas ir… neesmu pārliecināts."

"Nu gan tu mani apbēdināji. Sen pazudis radinieks un…"

"Sen pazudis?"

"Kā tev klājas, tēvoc? Jauki atkal parunāties ar tevi."

"Tēvocis?" balsī ieskanējās neizpratne. "Man nav krustdēlu."

"Nu jā, tas tiesa, es neesmu īsti tavs krustdēls, tas ir, mēs neesam asinsradinieki. Bet tu man esi tik tuvs kā radinieks. Un tā es arī mēdzu tevi saukt, tēvoci Roj."

Vīram telefona otrā galā aizrāvās elpa. "Mans Dievs, tu esi… Nē, tas nevar būt! Drejs? Vai tu esi DrejsV

"Jā, jā, es pats, neviens cits, viens vienīgais."

Rojs sāka nevaldāmi smieties. "Nevaru noticēt! Drejs! Kāpēc tu uzreiz neteici?"

"Mazs joks." Drejs iesmējās. "Man gribējās tevi drusku izjokot. Vai tu atceries, kā tu mani izglābi no īstā tēvoča un viņa ģimenes? Kā tu aizvedi mani uz Honkongu?"

"Protams, es to atceros! Ak Kungs, kā es to varētu aizmirst?" Rojs atkal iesmējās. "Bet mēs taču neesam runājuši jau gadiem ilgi. Kas ar tevi notika? Kur tu slēpies?"

"Nu tā arī ir tā problēma."

"Ko?"

"Tas ir iemesls, kāpēc tev zvanu." Dreja balss nodrebēja.

"Kas par lietu? Runā taču, Drej! Vai ir kādas grūtības?"

"Man ļoti nepatīkami tevi traucēt, bet es nezinu, pie kā vēl es varētu griezties, tēvoci Roj, man ir lielas nepatikšanas, man vajadzīga tava palīdzība."

"Nepatikšanas?"

"Baigas. Mani grib nogalināt."

"Pagaidi mirkli, labāk nesaki neko vairāk, es runāju pa vienu no mūsu atklātajiem telefoniem. Mūs daudzi noklausās, un, ja lieta ir tik nopietna, kā tu saki, mēs nedrīkstam riskēt. Es pārslēgšos uz drošu telefonu."

"Labi, es tev tūliņ vēlreiz piezvanīšu, pagaidi, paņemšu papīru un zīmuli. Kāds ir numurs? Tas ir…"

Rojs sāka diktēt numuru un apstājās. "Nē, tā nebūs pareizi. Labāk es piezvanīšu tev. Vienpadsmitos trīsdesmit pie manis nāks klients, es nevaru atlikt šo tikšanos, bet es ātri tikšu ar viņu galā. Pēc pusstundas es tev piezvanīšu."

"Divpadsmitos?"

"Pat ātrāk, ja varēšu. Neej prom no telefona! Nosauc numuru!"

Drejs nosauca.

"Jauki, esi mierīgs, tiklīdz varēšu, piezvanīšu. Zini, nedomā par to, ka tu mani traucē, tici man, es tev labprāt palīdzēšu."

Drejs atkal nopūtās. "Zināju, ka varu paļauties uz tevi."

"Esmu taču tavs tēvocis."

"Nu protams!"

"Nebēdājies!"

"Tēvoci Roj, esmu tev pateicīgs."

"Nu, nu! Mēs esam seni draugi, tev nevajag man pateikties."

Drejs atradās labi izvēlētā novērošanas punktā pie tirdzniecības centra, no kurienes viņš labi pārredzēja picēriju un telefona kabīni, kura atradās tās priekšā un kuras numuru viņš bija nosaucis tēvocim Rojam.

Desmit minūtes pirms divpadsmitiem satiksmes līdzekļu haosā un gājēju burzmā viņš pamanīja novērošanas komandas locekļus. Kā viņš to bija paredzējis, viņam nebija grūti tos pazīt. īsi pirms pusdienām visi steidzās, un tic, kuri nesteidzās, uzreiz saistīja uzmanību. Tā nebija viņu vaina. Lai novērotu telefona kabīni, viņiem bija jāstāv uz vietas, nekā citādi tas nebija iespējams. Viņiem nebija laika iepriekš sagatavot operāciju. Uz stūra stāvošā sieviete pārāk bieži skatījās uz telefona kabīni. Uz pretējā stūra vīrietis visu laiku skatījās pulkstenī, it kā gaidītu draugu, kurš kavējās, bet bija acīm redzams, ka telefona kabīne viņu interesē vairāk nekā draugs vai pulkstenis. Ielas malā taksometra šoferis it kā gaidīja samaksu par braucienu, bet nevarēja sagaidīt. Furgons ar vairākām antenām vairākas reizes apbrauca apkārt kvartālam. Zēnam, kurš pārdeva picas, liekas, nemaz nerūpēja tas, ka prece atdziest.

Gan jau bija vēl kādi novērotāji. Drejam bija jāatzīst, ka operācija bija labi mobilizēta tik lielā steigā. Un tomēr ne pietiekoši labi.

Mērķis bija skaidrs. Novērošanas komanda gaidīja, kad Drejs iznāks no savas slēptuves tieši divpadsmitos, lai zvanītu tēvocim. Pēc tam, Drejs nodomāja, komanda sāktu darboties. Kamēr mana uzmanība būtu veltīta sarunai ar tēvoci Roju pa telefonu, mani nogalinātu turpat uz ielas.

Vai arī mani ievilktu furgonā un nogalinātu tur tā, lai picu pārdevējs nevarētu but par liecinieku. Naktī zvejnieku laiva izmestu manu līki kaut kur tālu līcī.

Drejs sažņaudza dūres, iziedams no savas slēptuves blakus tirdzniecības centram, un devās uz rietumiem no Bel- vedēras ielas, prom no picērijas.

5

"Misteru Rezerfordu, lūdzu!" Kaut arī viņa balss bija disciplinēta un mierīga, Drejs drebēja no dusmām.

"Man ļoti žēl," teica sekretāre, "mistera Rezerforda nav…"

"Noklausieties uzmanīgi! Es zvanīju desmitos. Tad vienpadsmitos piecpadsmit. Ticiet man, misters Rezerfords grib runāt ar mani. Pasakiet viņam tikai to, ka prasīju pēc tēvoča Roja."

Sekretāre kādu brīdi klusēja. "Es kļūdījos. Misters Rezerfords ar jums tūlīt runās."

Gandrīz vai uzreiz klausulē ieskanējās pazīstamā, draudzīgā balss. "Drej, kur, ellē, tu esil Es zvanīju pa to telefonu, ko tu man iedevi, bet neviens neatbildēja. Es jau sāku uztraukties! Vai kaut kas noticis?"

"Jā, tā varētu teikt. Iedomājies, cik es biju pārsteigts, kad ieradās triecienkomanda."

"Triecienkomanda? Kā…"

"Jo tu sameklēji to vietu, kur atrodas tas telefons, kura numuru es tev iedevu. Zini ko, Roj, runāsim atklāti. Kad visas aizdomas sāka krist uz tevi, es sev teicu: "Nevar būt, ka tas ir Rojs. Viņš ir mans draugs. Es dzīvoju pie viņa, kad man bija desmit gadu, līdz septiņpadsmit gadu vecumam, viņš mani pieņēma, kad es nevienam nebiju vajadzīgs." Bet tu mani piekrāpi, Roj."

"Nesaprotu, par ko tu runā. Tu man vienmēr esi bijis tuvs."

"Neliekuļo, tas nepārliecina. Man negribējās izdarīt pārsteidzīgus secinājumus, bet negribējās arī rīkoties muļķīgi. Nolēmu tevi pārbaudīt. Piezvanīju tev, lūdzu palīdzību cilvēkam, kuram kādreiz uzticējos. Tev bija iespēja pierādīt savu uzticību. Un uzmini, tēvoci Roj, kas notika? Tu neizturēji pārbaudi."

"Nu - pagaidi brīdi!"

"Nē. Tu pagaidi! Tu palaidi garām savu iespēju. Gribu dzirdēt no tevis paskaidrojumu. Dieva dēļ, kāpēc tu to darīji? Zinu, ka tu izmantoji manu vecāku nāvi, lai savervētu mani "Skalpelim"."

"Pagaidi, Drej! Nesaki vairs neko!"

Bet Drejs bija tik pārskaities, ka turpināja: "Tajā laikā es gribēju atriebties par to, kas notika ar maniem vecākiem. Es varu gandrīz tev piedot. Bet kāpēc tu nogalināji mūkus?"

"Es tev teicu, izbeidz! Mēs runājam pa atklāto telefonu. Es nevaru apspriest…"

"Labs ir, es tev vēlreiz piezvanīšu, un tad, zvēru pie Dieva, būs labāk, ja tu runāsi pa drošu telefonu. Nosauc man tā numuru!"

Rojs nosauca telefona numuru. Drejs lika viņam to atkārtot un pierakstīja.

"Un vēl viena lieta," Drejs teica. "Kad tu noliksi klausuli, es gribu, lai tu izej no sava biroja un paskaties vestibilā."

"Ko tas pierādīs?"

"Tu sapratīsi. Un tad, kad tu būsi labi apskatījis vestibilu, domāju, ka tev vajadzētu piezvanīt uz mājām. Uz savrupmāju pilsētas ziemeļos, uz īpašumu līča krastā."

"Kā tu to uzzināji?"

"Man arī ir savi kontakti. Dari to, ko es tev teicu! Zinu, ka tu centīsies uzzināt, no kurienes zvanu. Tādēļ tūliņ nolikšu klausuli. Piezvanīšu pēc piecpadsmit minūtēm."

"Nē, pagaidi!"

Drejs pakāra klausuli. Viņš piezvanīja vēlreiz, šoreiz Arlēnei, kura atradās telefona kabīnē pie Čārlza upes Kembridžā. Šī kabīne bija netālu no tā biroja ēkas, kuras piekto stāvu īrēja "Riska analīzes korporācija".

Agri no rīta Drejs ar tēvu Staņislavu un Arlēni bija nobraukuši garām šai ēkai, viņi izvēlējās telefona kabīni un pierakstīja tās numuru. Kopš pulksten desmitiem no rīta Arlēne tajā gaidīja, ka Drejs piezvanīs. Viņš periodiski zvanīja, un arī šoreiz viņa tūliņ atbildēja.

"Vai viss ir gatavs?"

"Viss kārtībā," viņa teica.

"Tad nospied pogu!"

Viņš izgāja no telefona kabīnes. Dodamies uz ziemeļiem, uz Labklājības avēnijas pusi, viņš ļaunā priekā smaidīja, iztēlodamies, kas pašlaik notiek. Viņš bija licis Arlēnei nospiest pogu tālvadības radioraidītājam, kas iedarbināja detonatoru tajā somā, kuru Arlēne bija atstājusi biroja ēkas piektā stāva vestibilā, "Riska analīzes korporācijas" telpās.

Tēvocis Rojs aiz ziņkāres būs iznācis vestibilā un, cerams, būs ieraudzījis somu. Gribētos, kaut viņš ieraudzītu arī sprādzienu.

Bet sprādziens būs neliels, Drejs negribēja ievainot cilvēkus, viņš vēlējās tikai tos nobaidīt un sagādāt tiem neērtības. Sīkais sprādziens piepildīs vestibilu ar dūmiem, un šiem dūmiem būs tik drausmīga smaka, ka vajadzēs evakuēt visu stāvu, varbūt pat visu ēku.

Lai haoss būtu vēl lielāks, Arlēnes uzdevumos ietilpa ari zvans ugunsdzēsējiem, policijai, glābšanas dienestam un bumbu likvidācijas dienestam. Ļoti drīz iela ēkas priekšā būs pilna ar policijas un ugunsdzēsēju mašīnām, zibēs ugunis un kauks sirēnas. Drejs izjuta apmierinājumu. Tas tikai būs haoss, burvīgs haoss.

Bet bija vēl kas. Tiklīdz Arlēne būs apzvanījusi glābšanas dienestus, viņa piezvanīs tēvam Staņislavam, kurš, tāpat kā Drejs, viņai periodiski zvanīja un nu jau būs paziņojis to numuru, pa kuru var viņam piezvanīt. Ciematā, netālu no tēvoča Roja lauku īpašuma.

6

Tiklīdz ieskanejas telefona zvans, Rojs pacēla klausuli. "Tu - lops, ko tu te sarīko?"

"Savaldies!".

"Savaldies? Es tikai sāku, šī riebīgā smaka jau iesū- kusies sienās, paklājā, mēbelēs! Es nekad nevarēšu tikt no tās vaļā. Man laikam vajadzēs mainīt to nolādēto kantori."

"Kas tie par izteicieniem? Vai tu piezvanīji uz mājām?"

"Un tas arī, tu cūka! Kāds ir uzspridzinājis bumbu manas mājas priekšā! Tā nav nelabas smakas bumba, bet īsta bumba!"

"Tie laikam ir vietējie vandaļi," Drejs teica, juzdams sirdī patīkamu aukstumu.

"Vietējie, kā tad, velns parāvis! Ko tu iedomājies?"

'Tēvoci Roj, tu mani sarūgtini. Man likās, tu jau saprati, ka esmu dusmīgs. Tu mani piekrāpi. Nejau tikai ar triecien- komandu, kuru tu atsūtīji. Uz to jau es biju sagatavojies. Bet tu mani krāpi jau no paša sākuma. Tu izmantoji manu vecāku nāvi, lai savervētu mani "Skalpelim". Tu aizmirsi pateikt man, ka tu pats to organizēji ar "Skalpeļa" palīdzību."

"Es nedomāju taisnoties. Es mīlēju tavus vecākus, tavs tēvs bija mans tuvākais draugs! Tu un es - mēs abi gribējām atriebties."

"Bet tu aizgāji pārāk tālu. Tev nepietika ar cīņu pret algotņiem un teroristiem."

"Tie bija nelieši, kas nogalināja tavus vecākus, atceries

to!"

"Nestrīdos, esmu pietiekoši daudz nogalinājis, lai atriebtu savus vecākus. Bet tev nepietika ar to, ka tu iznīcināji trakos suņus, tu gribēji veidot nākotni. Spriest, kuri vadoņi atbilst taviem standartiem. Irānas šāham bija teroristu divīzijas un moku kambari. Bet tu viņu liki mierā, tu gribēji nogalināt cilvēku, kas nāca viņa vietā."

"Ajatola ir nenormāls."

"Tagad - atskatoties. Bet toreiz tu to nezināji. Tu gribēji būt Dievs tas Kungs. Lieta tā, ka es izjaucu šo uzbrukumu un tu arī, tu kļūdījies, sūtīdams mani nogalināt vispirms to amerikāņu ģimeni, to naftas rūpnieku, kas centās sadarboties ar ajatolu. Atzīstu, ka tu to biji labi izdomājis. "Skalpelim" šis alibi būtu lielisks pēc tam, kad ajatolu nogalinātu tieši tāpat kā to amerikāņu ģimeni un neeksistējoša irāņu radikāļu sekta uzņemtos uz sevi abus terorisma aktus, nevienam neienāktu prātā tas, ka faktiski vainīga būtu amerikāņu teroristu organizācija. Lieliski izdomāts. Bet tu visu sabojāji. Tev vajadzēja aizsūtīt kādu citu veikt šo operāciju. Kad es ieraudzīju tos vecākus, kurus es nogalināju, un zēnu, kurš, tāpat kā es, palika dzīvs un kuru mocīs murgi, tāpat kā mani…"

"Tu runā muļķības!"

"Nemaz ne! Biju pārvērties par tādu pašu maniaku kā tie, kurus pats medīju. Briesmīgi bija tas, ka ticēju Dievam. Uz mani vairs nevarēja paļauties. Es varēju sākt runāt par "Skalpeli". Tādēļ mani vajadzēja iznīcināt. Lai pasargātu tavu spīdošo plānu."

"Drej, paklausies, tu nepareizi saprati. Tas ir pārpratums."

"Jā gan. Bet tu esi tas, kas nesaprot!" Drejs centās savaldīties.

"Tici man, Drej, tu nesaproti, cik svarīgi…"

"Tev taisnība - es nesaprotu, kāpēc, kad tu domāji, ka esmu jau miris, tu liki manam dubultniekam tēlot manu lomu? Kāpēc tu liki Jānusam uzbrukt baznīcai?"

Tēvocis Rojs neatbildēja.

"Es tev jautāju!" Drejs kliedza.

"Nē." Rojs sastomījās. "Pat pa šo telefonu es tev to neteikšu."

"Nē, tu to pateiksi!" Drejs trakoja. "Tici man! Tā smirdošā bumba tavā.kantorī… Sprādziens pie tavas mājas, tu nezini - kāpēc? Lai pievērstu tavu uzmanību, tāpēc ka somā tava biroja vestibilā varēja būt īsta bumba. Tā varēja saplosīt gabalos tevi ar visiem taviem darbiniekiem. Un sprādziens pie tavas mājas? Tas arī varēja būt lielāks. Tas varēja sagraut visu tavu nolādēto māju, kad tu sēdi tajā! Nākamreiz varbūt tas notiks. Uzņem laiku! Gribu, lai tu izjūti sava ienaidnieka tuvumu, tēvoci Roj. Tu iziesi terorisma intensīvo kursu. No upura viedokļa."

"Nē, paklausies!"

"Es tev vēl piezvanīšu."

Arlēne bija neizpratnē. "Bet…"

"Kas par lietu?" Drejs jautāja. "Kas ir?"

Tēvs Staņislavs gaidīja ieinteresēts.

Viņi bija satikušies pie baznīcas Parka ielā, Bostonas parka malā. No turienes viņi aizbrauca uz Bīkonhilu, kur viņi sēdēja ozolkoka paneļu mājas spodrajā virtuvē pie galda. Kāds no tēva Staņislava "Opus Dei" sakarniekiem bija to noīrējis viņiem uz dažām dienām.

"Nesaprotu," Arlēne sacīja. "Ja tu teici Rojam, ka gribi uzspridzināt viņa māju un biroju, viņš liks tos apsargāt. Viņš turēsies no tiem tālāk."

Drejs pamāja. "Es arī tā domāju."

"Vai mums nebūs grūtāk rīkoties?"

"Nē, domāju, ka vieglāk." Drejs paraustīja plecus. "Es ceru. Cenšos paredzēt viņa turpmāko rīcību. Mēs jau sākumā zinājām, ka viņu sagrābt nebūs viegli. Viņš mani medī jau kopš notikumiem klosterī. Viņš būtu muļķis, ja nepastiprinātu apsardzi un nenodrošinātos pret to gadījumu, ja es būtu uzminējis, ka viņš mani medī, un nolēmis sākt medīt viņu. Ticiet man, es viņu labi pazīstu, viņš nav dumjš."

"Labi, labi!" Arlēne pacēla rokas. "Es to saprotu un piekrītu. Tiklīdz mēs mēģinātu viņu sagrābt, mūs nogalinātu. Bet kāpēc tu brīdināji viņu, ka vēl būs sprādzieni?"

"Es gribu pavājināt viņa aizsardzību, radīt briesmas visapkārt. Ja viņš pavēlēs apsargāt māju un biroju, tas nozīmē, ka viņam būs mazāk miesassargu. Tev taisnība, viņš tā nervozēs, ka izvairīsies no šīm vietām, bet tas nāk mums par labu. Mēs ierobežojam viņa kustības rādiusu. Mēs sasniedzam to pašu efektu, ko sasniegtu, ja uzspridzinātu šos objektus. Tagad es gribu pastiprināt mūsu uzbrukumus. Katram nākamajam jābūt briesmīgākam par iepriekšējiem. Jāuzbrūk tur, kur mūs vismazāk gaida. Daudz biežāk izmantosim visus terorisma pamatprincipus."

"Bet kāpēcl" Arlēne likās nobažījusies par to, ka Roja terorizēšana Drejam sagādā acīm redzamu prieku.

Viņa acis izvairījās no Arlēnes pētošā skatiena. "Nesaprotu, ko tu gribi teikt."

"Es gan saprotu," sacīja tēvs Staņislavs. "Viņa grib zināt, kāds ir tavs mērķis. Tu gribi viņu nogalināt?"

Drejs izvairījās no atbildes. "Mums jādabū viņš rokā, mums vajadzīgas atbildes uz mūsu jautājumiem."

"Par Džeiku. Lai uzzinātu, kas ar viņu noticis," Arlēne ātri teica.

"Un ar ko tas beigsies?" jautāja tēvs Staņislavs.

Viņu abu acis ieurbās Drejā.

"Saki godīgi!" priesteris teica.

Abi gaidīja atbildi.

Drejs nopūtās. "Kaut es to zinātu." Viņš drūmi paskatījās uz savu atspulgu spožajā galda virsmā. "Daudzus gadus es cīnījos pret tādiem teroristiem kā tie, kuri nogalināja manus vecākus. Es gribēju, lai viņi izjūt to, ko jūt upuris. Tad man apriebās, un es to pametu. Es devu svētu zvērestu, ka vairs neatgriezīšos pie tā. Un te nu es esmu un daru visu to pašu, ko agrāk. Patiesība? Man pretīgi to atzīt. Šodien tas man sagādāja tādu pašu apmierinājumu kā agrāk." Drejs paskatījās uz tēvu Staņislavu Acis bija miklas.

"Pat Dievs kādreiz sadusmojas," teica garīdznieks. "Taisnīga mērķa dēļ. Un vari būt drošs, ka šis mērķis - aizstāvēt baznīcu, pārtraukt uzbrukumus, uzzināt, kas notika ar Džeiku, - šis mērķis ir taisnīgs. Dievs piedos tavas svētās dusmas."

"Bet vai es pats sev varēšu piedot?"

Iezvanījās telefons, un viņi visi satrūkās. Drejs ar Arlēni neizpratnē saskatījās, tēvs Staņislavs devās pie telefona, kas karājās pie sienas. "Hallo!" Viņš klausījās. "Un jūsu gars. Deo gratias." Viņš pastiepās pēc zīmuļa un papīra. "Labi." Viņš pierakstīja. "Baznīca ir apmierināta."

Pakāris klausuli, viņš pagriezās pret Dreju un Arlēni. "Mani sakari nedarbojas tik labi kā tēvoča Roja. Viņam vajadzēja tikai divdesmit minūtes, lai atrastu to numuru, kuru tu viņam iedevi. Bet mums vajadzēja vairākas stundas, lai atrastu, kur atrodas tas drošais telefons, kura numuru viņš tev iedeva."

"Jūs atradāt to vietu?"

Tēvs Staņislavs pamāja ar galvu. "Kā jau tu domāji, šis telefons nav "Riska analīzes birojā". Tas ir divus kvartālus tālāk - puķu veikalā. Bet tas nav oficiālais telefons. Tas ir privāts numurs, kurš nav reģistrēts."

"Vai viņš pašlaik ir tur?"

Garīdznieks papurināja galvu. "Bet viņš uz turieni zvana. Pārbauda novērošanas komandu. Liekas, ka viņi joprojām uzmana rajonu, ja tu gadījumā būtu tur tuvumā. Mums izdevās uzzināt, no kurienes viņš zvanīja uz šo numuru." Tēvs Staņislavs nolika papīra lapu uz galda. "Ja mūsu informācija ir pareiza, tēvocis Rojs ir šeit."

Drejs sāka pētīt adresi.

8

Naktī Drejs pastaigādamies apgāja apkārt kvartālam, tas bija dārgā dzīvojamā rajonā Kembridžā, turēdamies drošā attālumā no viņam vajadzīgās vietas, lai tēvoča Roja sargi viņu nepamanītu. Tā paša iemesla dēļ - lai nepievērstu sev uzmanību - viņš nestāvēja vienā vietā un negaidīja, bet izlikās, ka izgājis vēlā vakara pastaigā.

Viņš gāja ātrā soli, lai nebūtu auksti, bet, ejot garām laternām, viņš ievēroja, ka elpa no mutes gaisā sasalst. Viņš uzvilka galvā kapuci un iebāza kabatās savas cimdos tērptās rokas.

Bija jau pāri pusnaktij. Viņš ievēroja vairākas automašīnas un gājējus, bet nemanīja neko neparastu. Likās, ka aiz lielisko māju spožajiem logiem rit parastā dzīve. Koku zari bija kaili, vējš jau bija norāvis visas lapas.

Viņš dzirdēja, ka tuvojas mašīna, un, paskatījies atpakaļ, ieraudzīja, ka viņa virzienā brauc automašīna ar spožām priekšējām ugunīm. Ielas lampu gaismā viņš ieraudzīja melnu oldsmobili. Viņš pazina tēva Staņislava profilu pie stūres un ātri iekāpa iekšā, kad mašīna apstājās viņam blakus.

Iekšā bija silti. Drejs novilka cimdus un paberzēja rokas.

"Mums vajadzīgā māja ir uz stūra," teica tēvs Staņislavs. "Tai apkārt ir sēta, māja pieder viņa draugam."

"Vai apakšstāvs apgaismots?"

"Nē, visi logUumši, toties augšējos stāvos gaisma deg visos logos."

"Kā tad, liesma tauriņu pievilināšanai. Ja gadījumā es to atrastu. Vai sardze ir?"

"Es neredzēju. Bet ņem vērā, ka man bija maz laika. Es nedrīkstēju apstāties. Iebraukšana pa lieliem metāla vārtiem. Tie ir aizvērti, Aiz vārtiem redzēju vairākas mašīnas."

"Tātad sargi kaut kur noslēpušies, lai sagaidītu to, kurš kāps pāri sētai tumšajā dārzā. Tad tie parādīsies."

"Es arī tā domāju," sacīja tēvs Staņislavs. Viņš nogriezās ap stūri un apstājās kvartāla vistumšākajā daļā.

Viņiem tuvojās sporta mašīna, kuras modeli Drejs nepazina. Kāds izkāpa ārā, pienāca pie oldsmobiļa un atvēra durvis.

Arlēne iekāpa aizmugurē. "Es ari pārbaudīju māju," viņa teica tēvam Staņislavam. "Sargus neredzēju."

"Tad kā jūs domājat? Vai riskēsim?" Drejs jautāja.

Viņu sejas bija nekustīgas.

"Nu tad sāksim!" Drejs pagriezās pret aizmugures sē dekli, kur atradās kaste ar limonādes pudelēm. Bet pudelēs bija kaut kas stiprāks par limonādi.

9

Tajās bija benzīna un šķidrā mazgājamā līdzekļa maisījums, katra pudele bija aizbāzta ar tamponu. Paštaisītais na- palms. Degošais benzīns pielips pie jebkuras virsmas.

Viņi sadalīja pudeles vienlīdzīgās daļās, katrs ielika astoņas savā mugursomā. Tad viņi izkāpa no automašīnas. Tēvs Staņislavs gāja taisni pa ielu uz priekšu, bet Drejs un Arlēne nogriezās pa labi un turpināja ceļu pa sānielu.

Nonākuši līdz nākamajam stūrim, viņi paskatījās viens otram dziļi acīs.

"Esi uzmanīga!" Drejs teica, un viņā uzbangoja skumju vilnis. Ko viņš liek Arlēnei darīt?

"Kad tas viss būs galā…" Arlēne teica.

Viņš gaidīja, nebūdams pārliecināts, vai grib, lai viņa turpina.

"Mums abiem ir daudz kas pārrunājams," viņa teica. Ielas apgaismojumā viņas acis bija sasprindzinātas, pētošas.

Viņš zināja, ko Arlēne gribēja teikt, un viņam kļuva skumji, jo viņš nezināja, ko viņai atbildēt. Viņš vēl nebija pieņēmis lēmumu.

"Es nekad neesmu beigusi ilgoties pēc tevis," viņa teica.

Viņš nezināja, ko atbildēt. Bet viņš nepretojās, kad Arlēne viņu noskūpstīja. Viņš pat neapjauta, ka atbildēja uz viņas skūpstu un cieši viņu apkampa.

"Labi. Kad tas viss būs galā…" viņš smagi elpoja, "mēs izrunāsimies."

10

Uzmanīgi turēdams savu mugursomu, viņš gāja atpakaļ pa tumšo ielu. Viņš pagāja garām divām mājām un turpināja ceļu gar krūmiem, ēnā. Viņa acis ātri pierada pie tumsas, un viņš ieraudzīja ielai paralēlu taku. Tā veda gar desmit pēdu augstu ķieģeļu sētu, kas atradās starp viņu un mājas pagalma pusi.

No šīs vietas viņš redzēja tikai augšējos stāvus, un, kā tēvs Staņislavs bija teicis, visos logos dega gaisma. Lai nezaudētu savu spēju redzēt tumsā, viņš neskatījās uz logiem. Viņš aplūkoja taku, pievērzdams uzmanību ēnainām vietām, kur varētu noslēpties. Pastāvēja iespēja, ka Rojs novietojis kādu sargu sētas ārpusē, kaut gan Drejs par to šaubījās. Pirmkārt, tur viņu varētu ieraudzīt kāds no kaimiņiem un izsaukt policiju, noturot sargu par zagli, un, otrkārt, Roja spēki tagad bija izkliedēti - daži bija birojā, daži savrupmājā līča rajonā. Droši vien atlikušie vīri atradās īpašuma iekšpusē un izvietoti tā, lai viņš varētu būt drošs, ka pāri sētai neviens nevar tikt.

Un tomēr jābūt uzmanīgam, Drejs nodomāja. Viņš aizlika saliektu plaukstu virs luminiscējošā pulksteņa cipariem un redzēja, ka viņam vēl viena minūte jānogaida, kamēr Arlēne un tēvs Staņislavs ieņems savas pozīcijas. Viņam ir laiks vēlreiz pārbaudīt tumšo taku.

Mājā aiz viņa iedegās gaisma vēl vienā logā.

Viņš parāvās atpakaļ un noslēpās zem kupla egles zara. Viņš sajuta sveķu smaržu un caur skujām skatījās uz gaismu. Tā bija mājas otrajā stāvā. Aizkars bija atvilkts. Viņš redzēja nekustīgu siluetu no sāniem. Tad siluets noliecās, kaut ko nospieda un aizgāja no redzesloka. Gaisma nodzisa.

Tualete? - Drejs nodomāja. Vīrs nokārtoja savas vajadzības? Lai būtu kā būdams, tas neskatījās ārā pa logu. Likās, ka viss ir mierīgi.

Kad viņš atkal pievērsa uzmanību sētai, tās otrā pusē, mājas priekšējā daļā, gaisā uzšāvās liesma. Atskanēja sprādziens, tad vēl viens ugunīgs sprādziens un vēl viens.

Kamēr viņš bija pētījis gaismu logā, norūpējies par to, lai viņu nepamana, pārējie bija ieņēmuši savas pozīcijas mājas priekšā. Minūte bija pagājusi. Ar napalmu pildītās pudeles sprāga. Viņi bija aizdedzinājuši un nosvieduši mājas priekšā ar napalmu pildītās pudeles. Mājas priekšējā daļa un arī labā un kreisā puse bija vienās liesmās.

Viņi bija aprēķinājuši, ka ikvienam no viņiem vajadzīgas trīsdesmit sekundes, lai aizdedzinātu un aizsviestu astoņas pudeles. Varbūt vēl mazāk, adrenalīns asinīs liek cilvēkam darboties ļoti ātri. Tad viņiem bija jāpazūd no notikuma vietas. Tāpēc ka pēc trīsdesmit sekundēm pārsteiguma elements vairs nedarbosies. Roja sargi iznāks no slēptuvēm ar šautenēm rokās un sāks viņus meklēt.

Drejam vajadzēja sākt darboties. Bet tajā brīdī, kad viņš jau gatavojās izlēkt no krūmiem, viņš pēkšņi sastinga.

Šeit ārā kāds bija. No sētas vistumšākās daļas iznāca ēna. Vīrs ar šauteni, kuras galā rēgojās klusinātājs. Viņš skatījās pāri sētai uz liesmu atspulgu mājas sienās.

Uguns šņākoņa kļuva skaļāka, negantāka. Mājas priekšā un sānos vienādos attālumos bija izmētātas sešpadsmit pudeles. Ja nokrītot pudele nesaplīsa, tad degošais tampons aizdedzināja napalmu pudeles iekšpusē, un stikls pārsprāga, izmētādams degošo benzīna maisījumu. Mājai vajadzēja būt liesmu ieskautai no visām pusēm.

Tā tas būtu, ja Drejs būtu izpildījis savu uzdevuma daļu. Viņš blenza uz vīru ar šauteni, kurš bija parādījies no melnās tumsas.

Drejs bija tuvojies cauri krūmiem, kuri viņu noslēpa. Ja viņš nebūtu ieraudzījis gaismas uzliesmojumu aizmugurē, viņš būtu piegājis tuvāk sētai, viņu tur ieraudzītu un nošautu.

Satrauktais vīrs ar šauteni aizskrēja pa taku ap stūri uz māju.

Dreja instinkts lika viņam izmantot šo iespēju un doties prom. Bet viņš nevarēja sevi piespiest to izdarīt. Plāns paredzēja visu sprādzienu pilnu efektu. Ja tēvocis Rojs atradās mājā, vajadzēja, lai viņš jūtas pilnīgi ielenkts, pilnīgi atklāts. Vairākas reizes d^iļi ievilcis elpu kā sportists pirms starta, Drejs pameta egles aizsegu, izvilka no mugursomas pudeles un, steidzīgi tās aizdedzinādams, svieda tās pāri sētai. Vienu, otru, izmisīgi cenzdamies aizsviest pēc iespējas tālāk no sētas.

Trīs, četras.

Darbodamies cik ātri vien iespējams, viņš visu laiku meta skatienu uz to stūri, aiz kura pazuda vīrs ar šauteni.

Pudeles sprāga.

Piecas, sešas.

Liesmas rēca un laizīja sienu. Otrā pusē vīri klaigāja.

Septiņas.

Sirds dauzījās, kad viņš aizdedza astoto. Vairākās mājās viņam aiz muguras iedegās gaisma. Tā saplūda ar liesmām aiz sētas, un viņam likās, ka viņu var redzēt kā dienā.

Izdzirdis sprādzienus mājas otrā pusē, vīrs ar šauteni skriešus nāca atpakaļ ap stūri. Skriedams pa taku, viņš ieraudzīja Dreju un pacēla šauteni.

Drejam nebija laika izvilkt savu ieroci. Viņš saprata, ka viņa vienīgais ierocis bija pudele ar degošo tamponu, kas jau tuvojās napalmam.

Vīrs nomērķēja. Drejs svieda pudeli uz viņa pusi un pats nokrita zem egles. Liesmojošā pudele, kas lidoja uz vīra pusi, traucēja to mērķēt, vīrs izšāva uz Dreju, bet netrāpīja.

Pudele nokrita uz takas vīra priekšā. Drejs bija sviedis ar tādu spēku, ka stikls saplīsa, un izsprāga liesmu stabs, kas bloķēja visu taku.

Vīrs atkāpās un, pacēlis rokas, centās aizsargāt seju. Bet viņš zaudēja līdzsvaru un nokrita, kad liesmu bultas šāvās uz viņa pusi. Viņš vēlās prom, lai izvairītos no uguns. Ieraudzījis uz savām drēbēm liesmojošus punktus, viņš sāka kliegt.

Drejs pielēca kājās. Kad viņš skrēja starp mājām, atvērās vienas durvis, un pa tām iznāca pidžamā tērpies vīrs.

"Kas šeit notiek?"

Skriedams garām, Drejs pagrūda vīru tā, ka viņš nogāzās, un skrēja tālāk pa ielu. Viņš dzirdēja, kā pastiprinās liesmu rēkšana aiz žoga. Skanēja kliedzieni, šāvieni, bet viņš nezināja, vai tie ir mērķēti uz viņu. Dzirksteles pacēlās līdz debesīm.

Aiz sasprindzinājuma viņš elpoja ar grūtībām, skriedams pāri ielai, tālāk starp mājām, vēlreiz pāri ielai, Krekls bija slapjš no sviedriem. Viņš pārlēca pāri sētai, nākamajā ielā nogriezās pa labi un skrēja, cik ātri vien varēja, pa trotuāru uz priekšu. Viņš ienira pa kreisi šķērsielā, paskatījās atpakaļ un ar gurnu ietriecās atkritumu urnā, kuru nebija ievērojis. Bet viņš nelikās ne zinis par sāpēm un turpināja skriet tālāk.

Tālumā kauca sirēnas.

Aiz noguruma viņš ar mokām vilka kājas, kad beidzot sasniedza tikšanās vietu. Viņš bija spiests mest lielu likumu, zaudējot dārgo laiku katru reizi, kad ieraudzīja mašīnas ugunis vai kad viņam likās, ka ielu kāds pēta. Beidzot viņš bija šeit, automašīnu stāvvietā. Šeit viņiem vajadzēja satikties. Bija norunāts, ka pēc uzbrukuma mājai Arlēne un tēvs Staņislavs steigsies pie savām mašīnām, pārliecinājušies, ka viņiem neseko. Drejam bijajānokļūst šeit kājām, bet viņš jau bija nokavējis veselu stundu.

Stāvvietā bija divas mašīnas, bet tās nebija ne oldsmo- bilis, ne arī sporta mašīna. Drejs stāvēja noguris un nezināja, ko domāt. Vai Arlēne un tēvs Staņislavs noķerti? Vai arī viņi bija spiesti bēgt, kur pagadās, un nevarēja tikt atpakaļ pie savām mašīnām un nokļūt laikā tikšanās vietā? Vai varbūt viņi bija nonākuši mašīnu stāvvietā paredzētajā laikā, bet nolēmuši, ka saprātīgāk būs aizbraukt no šejienes, kamēr varas iestādes vēl tik tālu nemeklē.

Tādā gadījumā viņiem vajadzēja šķērsot tiltu, lai nokļūtu Bīkonhilas mājā, kas atradās upes otrā pusē. Ja šī māja vēl bija droša. Un ja nu Arlēne un tēvs Staņislavs ir noķerti…

Nē, Drejs domāja, dusmodamies pats uz sevi. Ne Arlēne, ne tēvs Staņislavs nerunās, ja viņus noķers. Bet ja nu tiek lietotas ķimikālijas…

Drejam mierīgi stāvot uz vietas, no sviedriem slapjais krekls atdzisa, un Drejs nodrebēja no aukstuma. Aiz muguras nākošās mašīnas ietvēra viņu savā redzeslokā. Viņš sastinga, nezinādams, ko darīt, skriet vai ticēt, ka tā ir Arlēne.

Ugunis tuvojās.

Viņš nolēma iet taisni uz priekšu, ja tas būtu policists. Viņš centās izturēties dabiski, tā, it kā viena no stāvvietas mašīnām piederētu viņam.

Ugunis pagriezās un sekoja viņam. Instinkts lika viņam atskatīties.

Un atviegloti uzelpot, kad viņš pazina Arlēni sporta mašīnā.

Viņa apstājās, un Drejs iekāpa. Viņa ķermenis siltumā atslāba.

"Tu gan ierodies precīzi uz satikšanos." Viņa iebrauca ēnā un apturēja mašīnu. "Es jau sāku domāt, ka tu mani piekrāpi." Bet, par spīti jokam, viņas balss bija noraizējusies, un viņa paliecās, lai noglāstītu Dreju.

"Piedod! Man vajadzēja vispirms noskriet maratona distanci," viņš teica.

"Taisnojies, taisnojies!"

Arlēne aplika rokas viņam ap kaklu, un viņš to apkampa.

"Bet te nu es esmu. Vai ar tevi viss ir kārtībā?"

"Labi, ka man ir garas kājas, man tās ļoti noderēja šodienas skriešanā," viņa teica. "Bet es nepaspēju ierasties norunātajā laikā. Es šeit ierados tikai pirms divdesmit minūtēm. Biju noraizējusies par tevi. Nezināju, vai ar tevi kas noticis, vai tu jau biji šeit, baidījies gaidīt un devies prom. Man visu laiku likās, ka tūliņ ieradīsies policijas mašīna pārbaudīt stāvvietu."

"Es jutu, ka tu raizēsies." Drejs ieskatījās Arlēnes sejā. "Paldies par to, ka riskēji. Un par to, ka gaidīji mani."

"Klusē! Tu gribi man pateikties? Nezinu, tu esi vai neesi mūks, bet saņem šo."

Viņa noskūpstīja Dreju uz lūpām; tas bija maigs skūpsts, pilns mīlas.

Šajā pārsteigumu naktī viņš pats nemanīja, kā tas notika, ka viņš atbildēja uz Arlēnes skūpstu. Bet tad viņš atguvās un adiecās atpakaļ. "Pagājis ilgs laiks…" Drejs papurināja galvu. "Pārāk daudz ir noticis, esmu devis celibāta zvērestu."

"Tas ir solījums neprecēties. Es tevi neaicinu precēties, vari domāt, cik ilgi vien gribi, par šo jautājumu."

Drejs pagrieza galvu pret Arlēni. "Es nevaru neko solīt."

"Es to zinu."

Viņa iedarbināja mašīnu, un viņi devās prom no stāvvietas.

"Kur ir tēvs Staņislavs? Vai viņš devās uz Bīkonhilu?"

"Viņš ir ievainots." Arlēnes balss kļuva lietišķa.

"Augstais Dievs!"

"Viņš ir dzīvs, bet ļoti stipri asiņo. Man likās, ka lode izgājusi cauri plecam. Liekas, ka iekšējie orgāni nav skarti. Viņa dēļ es arī nokavējos. Viņu vajadzēja nogādāt pie ārsta."

"Uz slimnīcu? Policija taču tūliņ…"

"Nē, viņš piezvanīja kādam savam sakarniekam. Viņi iedeva uzticama ārsta adresi un aizsūtīja kādu atvest olds- mobili."

"Tēvam Staņislavam ir vareni kontakti." Dreja balsī bija apbrīna.

"Viņiem ir spēcīga motivācija."

"Glābt savas dvēseles."

Viņa nogriezās ap stūri. Priekšā Drejs ieraudzīja tiltu, kas ved uz Bīkonhilu.

"Un ja policija jau nosprostojusi ceļu?"

"Tad mēs viņiem pateiksim taisnību."

Viņš nesaprata.

"Ka mēs bučojāmies automašīnu stāvvietā," viņa teica. Viņas acis sadrūma. "Nu, vismaz gandrīz bučojāmies."

Sievietes balss atbildēja kā vienmēr - noteikti, precīzi, profesionāli.

"Labrīt, "Riska analīzes korporācija"."

"Misteru Rezerfordu, lūdzu!" Drejs teica no Čārlztaunas telefona kabīnes netālu no Bunkerhilas pieminekļa.

"Man ļoti žēl. Mistera Rezerforda šodien birojā nebūs."

"Man jau bija tāda nojauta, ka viņa nebūs. Bet vai jūs nevarētu nogādāt viņam ziņojumu?"

"Diez vai…"

"Tēvocim Rojam! Vai jūs nevarētu viņam pateikt, ka krustdēls gribētu ar viņu parunāties?"

Sievietes balss kļuva uzmanīga. "Viņš neteica, ka gaida jūsu zvanu. Viņš atstāja telefona numuru, pa kuru jūs varat viņu sazvanīt."

"Labi, ceru, ka sazvanīšu. Man ļoti nepieciešams parunāties ar vinu."

9

Viņa nodiktēja telefona numuru. Drejs to pierakstīja.

"Ja jūs runāsiet ar viņu tuvākajā laikā, pasakiet, ka piezvanīšu pa šo numuru, tiklīdz…"

Sekretāre viņu pārtrauca: "Misters Rezerfords lūdza pateikt jums, ka viņa šodienas grafiks ir ļoti noslogots, viņam varēs piezvanīt pa šo numuru tikai četros pēcpusdienā. Viņš teica, ja jūs zvanītu agrāk vai vēlāk, viņš nevarēs ar jums runāt."

Drejs pakāra klausuli, un viņam sāka sāpēt galva.

Blakus nostājās Arlēne. Ap Bunkerhilas monumentu staigāja tūristi.

"Nu?" viņajautāja.

Drejs paskaidroja, kas viņam bija teikts, tad parādīja pierakstīto telefona numuru.

"Pulksten četros. Skaidrs! Ar ko tu neesi apmierināts?"

"Vel neesmu skaidrībā. Kaut kas nenoteikts. Nezinu, varbūt to vai- nosaukt par priekšnojautu. Man ir tāda sajūta, it kā ar mani spēlējas."

"Mums jābūt gataviem uz to, ka viņš grib tev atspēlēties."

"Tā jau ir tā lieta," Drejs teica. "Kāpēc viņš atstāja manā rīcībā visu dienu, lai es varētu uzzināt šī numura atrašanās vietu?" Viņš pētīja Bunkerhilas tūristus. "Varbūt esmu pārāk piesardzīgs, bet man liekas, labāk iesim tālāk no šīs telefona būdas."

Viņi devās prom pa Pieminekļa avēniju.

"Ja tu nervozē, nezvani viņam," Arlēne teica.

"Bet man noteikti jāpiezvana."

"Kāpēc?"

"Lai pateikto, ka gribu viņu satikt."

Pārsteigta Arlēne pagriezās pret Dreju. "Satikt viņu? Viņš tev sagatavos lamatas!"

"Protams, bet es neaiziešu, es atvainošos un norunāšu nākamo tikšanos, bet uz to es arī neieradīšos. Pa to laiku mēs izdomāsim citus veidus, kā uz viņu izdarīt spiedienu. Gribu, lai viņš kļūst nervozs, bet, vēl labāk, varbūt mums izdosies izdomāt tikšanos tādā veidā, ka viņš pats iekritīs savā slazdā." Drejs nevarēja tikt vaļā no savas dīvainās izjūtas. "Tas jaunais numurs, kuru viņš man iedeva, - tur jāzvana četros. Kas viņam padomā?"

"Tev taisnība - viņš zina, ka tu uzzināsi, kur tas atrodas."

Drejs pēkšņi apstājās un dziļi ieskatījās viņai sejā.

"Varbūt tāpēcl Viņš cenšas ievilināt mani tajā rajonā? Viņš grib, lai es mēģinu viņu sagrābt, kamēr viņš zvana?"

"Bet tajā laikā viņa vīri tevi nogalinās."

Drejs papurināja galvu. "Nē, viņš dod mums pārāk daudz laika. Tas nevar būt vienkārši slazds. Jāatzīst, ka viņa taktika iedarbojas. Viņš mūs ir samulsinājis. Mēs nezinām, ko domāt. Es tev teicu, viņš nav dumjš."

13

Pēcpusdienā pie Bīkonhilas mājas piebrauca furgons. Divi vīri palīdzēja tēvam Staņislavam izkāpt. Viņš bija bāls, roka karājās saitē. Kaut arī pavadoņi viņu balstīja no abām pusēm, viņš viebās no sasprindzinājuma, kāpdams pa mājas kāpnēm. Kad viņš bija iekšā un durvis aizvērās, viņš saļima pavadoņu rokās. Viņi to uzmanīgi noguldīja uz dīvāna.

Aiz viņiem ienāca pusmūža sieviete, pievilcīga, bet ne glīta. Ar vecmodīgi apgrieztiem matiem, bez grima. Mugurā viņai bija zils lietusmētelis un pelēks vilnas kostīms. Ne vārda neteikuši, abi vīri aizgāja, aizvērdami aiz sevis durvis. Sieviete paskaidroja, ka rūpēsies par tēvu Staņislavu. Viņa ievainojums nebija smags, bet viņam būs vajadzīgas zāles, viņa teica, un pārsiešana. Viņai līdzi bija medikamentu soma. Drejs ievēroja, ka viņa nenosauca savu vārdu, un ne viņš, ne Arlēne to arī nejautāja.

Viņi palīdzēja tēvam Staņislavam uzkāpt augšā guļamistabā un nolika viņu gulēt.

"Viņam ir lieliska ķermeņa uzbūve," sieviete teica, kad viņi atgriezās dzīvojamā istabā. "Liekas, viņš ir polis. Spēcīgas slāvu asinis. Viņam gandrīz nav paaugstinātas temperatūras."

"Mums drīz vajadzēs viņu modināt."

Sieviete skarbi iebilda: "Baidos, ka es to nevarēšu pieļaut."

"Mēs to nedarītu, ja varētu rīkoties citādi."

"To izlemšu es." Viņa nostājās ar muguru pret kāpnēm, it kā gribēdama aizšķērsot ceļu uz guļamistabu. "Par ko jūs gribat ar viņu runāt?"

Drejs juta pēkšņu iedvesmu, atcerēdamies, kā tēvs Staņislavs uzrunāja biznesmeni Pensilvānijas baznīcā, un teica: "Dievs ar jums!"

"Un jūsu garu."

"Deo gratias."

Sieviete atviegloti uzelpoja. "Tad jūs esat viens no mums."

"Ne gluži. Bet pietiekoši tuvu. Es sešus gadus biju kartēzietis."

"Ņūhempšīrā?"

Drejs juta, ka viņu pārbauda. "Nē, Vērmontā."

Viņa pasmaidīja. "Kartēzieši ir svētie zemes virsū."

"Es tāds neesmu. Esmu grēcinieks."

"Vai tad mēs visi tādi neesam? Bet Dievs saprot cilvēciskas vājības."

"Ceru, ka tā tas ir. Mums jāparunā ar tēvu Staņislavu, lai mēs sazinātos ar viņa sakaru telefonu kompāniju, mums jānoskaidro, kura numuru mums iedeva."

Sieviete pastiepa roku. "Dodiet man to numuru!"

"Bet…"

"Ja jums vajadzīga tikai šī informācija, nav vajadzības modināt tēvu Staņislavu, es to nokārtošu."

Drejs izbrīnījies paskatījās uz viņu.

"Jūs taču saprotat, ka man neatļautu viņu kopt, ja man neuzticētos," sieviete teica. "Lūdzu, dodiet man to numuru!"

Drejs iedeva viņai lapiņu ar numuru.

Viņa piegāja pie telefona, uzgrieza kādu numuru un klusā balsī nodeva instrukcijas. Tad viņa pakāra klausuli, un visi gaidīja atbildi.

Ap pulksten diviem iezvanījās telefons. Sieviete pacēla klausuli, paklausījās un teica: "Deo gratias." Pakārusi klausuli, viņa pagriezās pret Dreju. "Tas ir telefona automāts netālu no Pola Reveres pieminekļa un vecās Ziemeļu baznīcas."

"Telefona automāts?"

"Ziemeļu daļā."

"Bet…"'

Arlēne izbrīnījusies atliecās savā direktora krēslā.

"Ko tas nozīmē?"

"Telefona automāts? Pie Pola Reveres pieminekļa. Tūristu rajonā?" Drejs jutās tā, it kā vēderu piepildītu ledus blāķi. "Un tēvocis Rojs mums dod veselu dienu laika, lai to atrastu. Tas ir neloģiski. Viņš neiedrošinātos zvanīt pa šo telefonu, tas ir pārāk atklātā vietā. Ja mēs ierastos tajā vietā, mēs varētu uzreiz ieraudzīt, vai tēvocis Rojs mums izlicis lamatas. Viņš nekad uz turieni neies. Bet viņš izliks savus vīrus visapkārt, ja mēs sadomātu tur ierasties…"

"Tas nozīmē, ka mēs tur neparādīsimies," Arlēne teica.

"Pareizi, bet Rojs arī to ir paredzējis. Viņš lietos šo telefonu citam mērķim. Kāds cits, bet ne Rojs atbildēs uz manu zvanu un iedos man citu numuru. Tas telefona automāts ir tikai starpposms. Mums jāsāk darboties."

"Nē," Arlēne ietiepās. "Es nedarīšu neko, kamēr tu man nepaskaidrosi, ko tas viss nozīmē."

"Tas, protams, ir labi pārdomāts slazds, bet ne tāds, kādu mēs sagaidām. Šis ir ļoti sarežģīts paņēmiens. Bet es zinu, ko viņš grib darīt, Mēs abi mācījāmies vienā skolā, es pats arī esmu lietojis šo triku,.." Drejs nodrebēja, to atcerēdamies.

"Paskaidro taču, kas šeit notiek!"

"Kad būsim mašīnā, pasteidzies!" Viņš pagriezās pret sievieti ar sarkanā krusta somu. "Mums vajadzīga istaba, kuras durvīs ir logs. Man vajadzēs stāvēt ārpusē un skatīties pa logu istabā. Tam jāatrodas klusā rajonā. Un istabā vajadzīgs telefons."

Sieviete pārdomāja. "Nezinu… Nē, pagaidiet! Atcerējos kādu draudzes sabiedrisko ēku, kuras pagrabstāvā ir virtuve. Tur ir virtuves durvis ar logu, lai cilvēki nesaskrietos, nākdami iekšā un ārā. Virtuvē ir arī telefons."

"Nosauciet adresi!"

Sieviete nosauca adresi.

Drejs to pierakstīja. "Piezvaniet un pārliecinieties, ka tur neviena nav!" Viņš paskatījās pulkstenī. "Mums vairs nav daudz laika līdz četriem."

"Kādam nolūkam?" Arlēne jautāja.

"Lai nopirktu magnetofonu. Un peli, lai Dievs man stāv klāt!"

14

Pele bija balta - atšķirībā no Mazā Stjuarta, kas bija pelēks. Drejs to nopirka ar visu būri. Viņš samaksāja zoo- veikala īpašniekam. "Vai jums ir kādi peļu gardumi?"

"Peļu gardumi?" Smagnējais vīrs ar retajiem matiem un putnu mēsliem uz priekšauta sarauca uzacis.

Viņam aiz muguras tarkšķēja papagailis.

"Nūjā, kaut kas tāds, kas pelēm vislabāk garšo. Ko viņas sevišķi mīl."

"Mīl?" Vīrs paskatījās uz Dreju kā uz traku. "Klausies, es, protams, varētu tevi piemānīt, bet es gribu, lai mani pircēji būtu apmierināti. Nav vajadzības tērēt naudu par peles barību. Šie te graudiņi ir lēti, un peles tos ēd. Pelēm taču vienalga, ko ēst.

"Bet to taču viņš ēdīs, vai ne?"

"Jā gan, tikai tieši šī pele ir sieviešu dzimtes."

"Nu labi, viņa, es gribu viņai sagādāt visu to labāko. Es gribu, lai viņa piepilda vēderu ar visgaršīgāko maltīti, kādu viņa jebkad ēdusi. Man vienalga, cik tas izmaksās."

Vīrs nopūtās. "Kā tu teiksi, tā ir tava nauda. Nāc šurp! Šeit, šajā plauktā, atrodas tas, ko varētu nosaukt par peļu barības rolsroisu."

Drejs samaksāja vēl desmit dolāru un devās prom, vienā rokā nesdams peļu barību piecu mārciņu maisiņā un otrā rokā peli būrītī.

Pie pagrieziena Arlēne sēdēja savā sporta mašīnā ar neizslēgtu motoru. "Burvīgi! Man peles nekad nav patikušas. Kā tu viņu nosauci?"

Viņa balss bija drūma. "Mazais Stjuarts Otrais."

Viņa pēkšņi saprata. "Ak vai!" Viņa jutās vainīga. "Piedod manu neveiksmīgo joku!"

Drejs aizvēra durvis un nolika būri uz ceļiem. "Viss kārtībā. Rojam vajadzēs to nožēlot."

Bija tikai pustris, bet draudzes ēkas pagrabā bija patumšs. Rudens saule jau bija zemu, un tajā pusē baznīca aizēnoja sauli. Pagraba rietumu pusē logus klāja ēna.

Telpa bija mitra. Drejs sajuta drēgnumu, kāpdams lejā pa betona kāpnēm, un apstājās, ieklausoties, kā izzūd soļu atbalss.

Klusums.

Viņš apskatīja garās galdu rindas, kas smaržoja pēc baznīcas saietiem, pupiņām, karstām desiņām, kartupeļu salātiem, kāļiem.

Aiz viņa ātri nāca Arlēne, nesdama kasti ar magnetofonu.

"Vai te kāds ir?" Drejs sauca. Viņa balss dobji atbalsojās. Klusums. "Labi."

Pele skraidīja Јa būri.

Drejs apskatīja tumšo telpu un tālāk pa labi ieraudzīja durvis ar logu tajās.

"Virtuve ir tur. Ja mūsu draudzene atcerējās pareizi, tad tur ir arī telefons."

Viss atbilda tam, kā sieviete bija teikusi. Drejs pagrūda durvis vaļā, ieslēdza gaismu un ieraudzīja telefonu uz galdiņa starp plīti un dūcošu ledusskapi. "Pārbaudīsim." Viņš pacēla klausuli un atvieglots uzelpoja, izdzirdis signālu.

Viņš nolika peles būri uz galda un atkal paskatījās pulkstenī. "Mazāk par divdesmit piecām minūtēm. Veikalā magnetofons strādāja. Cerams, ka strādās arī tagad."

Viņš paņēma kasti no Arlēnes, izsaiņoja un ieslēdza magnetofonu. Tas darbojās lieliski. Viņš ierakstīja savu balsi un attina lenti atpakaļ.

"Vai izklausās pēc manas balss?" viņš norūpējies jautāja. Viņam pašam likās, ka ierakstītā balss nepieder viņam.

Arlēne ieteica: "Paregulē zemos toņus!"

Drejs paregulēja un atskaņoja ierakstu vēlreiz. "Jā, tā ir tava balss," viņa teica. "Tā mašīna ir zelta vērta."

Drejs attina lenti atpakaļ. "Vēl piecpadsmit minūtes. Laiks pabarot mūsu draugu."

Viņš atvēra peļu gardumu maisiņu un svieda iekšā mazos graudiņus pa būra augšējo daļu. Pele bija sajūsmināta.

"Jauki," Drejs teica. "Baudi gardumus!" Viņš paberzēja sev pieri. "Kas vēl? Jāsaved kārtībā tālvadība." Viņš izvilka elektrisko vadu caur kartona kasti, iesprauda to magnetofona kontaktā, pieslēdza magnetofonu un izvilka to pa virtuves grīdu aiz durvīm pustumšajā priekšnamā. Zem virtuves durvīm pilnīgi pietika vietas vadam tā, lai durvis varētu aizvērt. Tad viņš pieslēdza tālvadības slēdzi šim vada galam, un viss bija gatavs.

Drejs stāvēja pie virtuves durvīm, kur caur durvju stiklu spīdēja gaisma, un pētīja pogas uz tālvadības slēdža. "Ieslēgt. Izslēgt. Pauze. Atskaņotājs. Ieraksts." Viņš pamāja ar galvu. "Vēl desmit minūtes. Vai mēs neesam kaut ko aizmirsuši?"

Arlēne padomāja. "Drošības dēļ pārbaudi tālvadības slēdzi."

Drejs pārbaudīja visas pogas, tās darbojās. "Nu, tad mēs varam darīt tikai vienu."

Viņai nevajadzēja jautāt, kas tas ir.

"Lūgt Dievu."

Tieši pulksten četros Drejs pacēla telefona klausuli. Viņam likās, ka sirdi sažņaudz dzelzs spīles. Viņš tūliņ redzēs, vai kļūdījies. Viss bija atkarīgs no tiem loģiskajiem pieņēmumiem, kurus viņš bija izdarījis.

Un ja nu Rojs ir paredzējis visus šos pieņēmumus?

Dreja skatiens apstājās pie telefona. Tas bija vecs aparāts ar apaļu ciparu ripu. Drejs nocēla klausuli un uzgrieza to numuru, kuru viņam bija iedevusi "Riska analīzes" sekretāre. Katrs cipars noklikšķēja. Viņš paskatījās uz Arlēni un saņēma viņas roku.

Drejs dzirdēja kontaktu un iedomājās, ka telefona otrā galā, pie Pola Reveres pieminekļa, ziemeļu pusē, skan zvans.

Gandrīz uzreiz otrā galā kāds pacēla klausuli. Fonā Drejs dzirdēja transporta troksni. Rupja balss teica: "Hallo!"

"Misteru Rezgrfordu, lūdzu!"

"Ko?"

"Tēvoci Roju. Šeit viņa krustdēls."

"Kāpēc jūs uzreiz tā neteicāt? Viņa šeit nav."

"Bet…" Dreja balss pauda izbrīnu. "Man lika piezvanīt četros."

"Viņam ir neparedzēta tikšanās. Jūs varat piezvanīt viņam…" Aizsmakusi balss nodiktēja numuru. "Pierakstījāt?"

Drejs nolasīja pierakstīto telefona numuru.

"Lieliski!" balss teica. "Tā uguņošana, ko tu mums vakar sarīkoji, tā bija lieliska, čom!"

Vīrs nolika klausuli.

Drejs atbalstījās pret galdu.

"Vai mums bija taisnība?" Arlēne jautāja.

Viņš pamāja. "Rojs nemaz nedomāja tuvoties šim telefonam. Tas bija tikai starpposms. Man japiezvana pa citu telefonu."

"Tieši tā, kā tu paredzēji. Bet varbūt tu kļūdies par nākamo zvanu, varbūt nav tā, kā tu domā. Var būt, ka Rojs gluži vienkārši rīkojas piesardzīgi. Varbūt viņš arī saprot, ka mēs uzzināsim, kur atrodas telefons, kura numuru tev iedeva no rīta. Izmantojot šo telefonu kā starpposmu, viņš tikai izrāda piesardzību. Viņš zina, ka tu tik ātri nevari atrast, kur atrodas šis jaunais telefons."

Drejs bija tā sanervozējies, ka viņam sāka sāpēt pleci. "Iespējams, bet es domāju, ka šeit ir kas cits. Sešdesmit astotajā gadā kāds vīrs, vārdā Henks Daltons, iemācīja man vienu procedūru. Es to liku lietā tikai vienu reizi, veicot uzdevumu pret vienu "sarkanās brigādes" slepkavu. Un tēvocis Rojs toreiz bija Henka Daltona boss. Man jābūt gatavam uz to, ka Rojs var vērst šo triku pret mani." Drejs apklusa. "Teiksim tā, ja man nav taisnība, mēs neko nezaudējam."

"Bet ja tev taisnība…" Arlēne domīgi nogrozīja galvu.

"Vairs vilcināties nedrīkst," Drejs teica. "Rojs gaida manu zvanu. Neiedrošinos ļaut viņam gaidīt."

Drejs nolika magnetofonu blakus telefonam. Viņam ietrīcējās roka, kad viņš nolika būri blakus magnetofonam. Baltā pelīte būrī badīgi ēda ar pilnu muti, un viņas sāni jau sāka izspiesties.

"Ceru, ka tu esi laimīga," Drejs teica un pagriezās pret Arlēni. "Izej labāk priekšnamā!"

Viņa izgāja ārā.

Drejs brīdi skatījās uz papīra lapiņu ar telefona numuru un tad uzgrieza to.

Viņš gaidīja un dzirdēja signālu, ka otrā galā telefons zvana. Rojs neatbildēja tūliņ. Pēc ceturtā zvana Drejs jau sāka domāt, ka neviens nenocels klausuli.

Bet pēc piektā zvana klausuli pacēla. "Hallo!" teica kāda

balss.

Drejs neko neatbildēja.

"Hallo! Drej? Kas par lietu? Runā taču! Es gaidīju tavu zvanu."

Tagad bija skaidrs. Tā bija tēvoča Roja balss.

Cik klusi vien varēdams Drejs nolika klausuli uz galda. Klausules mikrofons atradās blakus magnetofonam un otrs gals blakus pelei.

Klausulē klusi skanēja Roja balss. "Gribu izrunāties ar tevi, Drej. Noskaidrosim domstarpības."

Bet Drejs devās ārā no virtuves. Ārpusē, pustumšajā priekšnamā, kur viņu gaidīja Arlēne, viņš paņēma magnetofona tālvadības pulti un nospieda atskaņošanas pogu.

Durvis bija diezgan biezas, un viņš tik tikko spēja sadzirdēt ierakstīto balsi. Bet tas nebija svarīgi, telefonā tai jāskan pietiekoši skaļi.

"Tēvoci Rojj norunāsim tikšanos," bija ierunāts lentē. "Es varētu uzspridzināt visu, kas tev pieder, bet man vajadzīgas atbildes uz maniem jautājumiem. Man vajag…"

Drejs skatījās caur logu virtuves durvīs, bet neklausījās, ko runā magnetofons vai telefons.

Viņš koncentrēja visu uzmanību uz peli.

"… Redzēt tavu seju, tu nelieti," teica Dreja ierakstītā balss. "Ieskatīties tavās nolādētajās acīs, kad tu taisnosies…"

Drejs ātri nospieda stoppogu, izslēdzot ierakstīto balsi. Viņš ieraudzīja, ka pelei no ausīm izšļācas asins strūkla. Pele nokrita, sāka drebēt, un baltā spalva ap kaklu kļuva sarkana.

Drejs noliecās un parāva aiz auklas, kas savienoja tālvadības kontaktu ar magnetofonu. Viņš spēcīgi rāva auklu, jo juta pretestību. "Kusties!" viņš čukstēja.

Viņš apmierināts atslāba, kad izdzirdēja virtuvē krītošo magnetofonu.

"Vai nokrita?" viņš jautāja Arlēnei.

Viņa paskatījās pa logu virtuves durvīs un pamāja.

Drejs iztaisnojās un juta, ka dreb ceļgali. Caur logu viņš redzēja, ka magnetofons guļ sadauzīts uz grīdas.

"Tas mums izdevās," viņš nomurmināja. "Rojs noteikti dzirdēja, kā magnetofons krita."

"Bet tagad viņš nedzird neko," Arlēne teica čukstus.

"Viņš domā, ka esmu miris," arī Drejs čukstēja. "Izdzirdējis magnetofona kritienu, viņš nodomāja, ka tas biju es, kas nogāzās, turēdams rokā telefona klausuli."

Šo paņēmienu Henks Daltons bija iemācījis Drejam Kolorādo 1968. gadā. Cilvēku var nogalināt no tālienes, pa telefonu. Ja objekta uzmanība tiek novērsta un sagatavošanas darbi rūpīgi veikti, objektam pat neradīsies aizdomas par šo slepkavības veidu.

Daltons to nosauca par virsskaņas lodi. Ar sarežģītas elektroniskas iekārtas palīdzību superaugstas frekvences toni var pārraidīt pa parasto telefona līniju, un caur klausuli tā sašķaida upura bungādiņu, ieurbjas smadzenēs un vienā mirklī nogalina.

Kā tas bija noticis ar peli, kuras būris atradās pretī telefona klausulei.

Paveicis savu darbu, slepkava parasti nolika klausuli. Bet Drejam bija aizdomas, ka tēvocis Rojs novirzīsies no šīs taktikas. Viņš iedomājās, ka Rojs dzirdēja, kā pēkšņi pārtrūka Dreja balss, dzirdēja kritiena troksni, kad Drejam vajadzēja saļimt, turot rokā klausuli.

Bet ko darīs Rojs pēc tam?

Vēl aizvien klausīsies? Ja manā tuvumā būtu vēl kāds, Rojam vajadzētu dzirdēt kliedzienus un palīgā saucienus.

Un j a nu kliedzienu navl Ja klausulē ir pilnīgs klusums? Drejs centās iedomāties Roja domu gājienu. Tad viņš nospriedīs, ka Drejs bijis viens tajā brīdī, kad viņam zvanīts.

Un viņa vietā es gribētu būt pilnīgi pārliecināts, ka mans ienaidnieks ir tiešām miris.

Drejs centās paredzēt pēdējo soli. Jau divas stundas viņš analizēja tos slēdzienus, pie kuriem bija nonācis, cenzdamies atklāt tajos kļūdas.

Ja manā galā līnija paliek vaļā, Rojs var noteikt, no kurienes nāk zvans. Viņš var atrast, no kurienes es viņam zvanīju. Ja viņš nedzirdēs nekādas skaņas no manas puses, viņš nodomās, ka var droši atsūtīt komandu, lai pārbaudītu, vai esmu miris.

Un ir vēl viens svarīgs moments, vajag aizvākt manu līķi.

Varas iestādes domā, ka es esmu Jānuss. Ja viņš grib turpināt izmantot Jānusu kā aizsegu savām nākamajām slepkavībām, viņš nedrīkst pieļaut, ka tiktu atrasts mans līķis.

Ar vislielāko uzmanību, cenzdamies neradīt nevienu skaņu, Drejs atvēra durvis. Ļoti klusu viņš tuvojās telefonam.

"Jau pagājušas piecas minūtes, vai ir kādas skaņas?" Drejs pazina Roja balsi.

"Nē, nav nekā."

"Labi, drošības dēļ turpiniet klausīties. Bet es domāju, ka vajag pamēģināt. Sāciet meklēt, kur atrodas šis telefons!"

Tikpat klusi Drejs izgāja no virtuves. Pustumšajā priekšnamā viņš pamāja Arlēnei, lai seko. Viņi aizgāja drošā attālumā un pie kāpnēm apstājās.

'Te ir lapiņa ar otro telefona numuru, uz kuru es zvanīju. Atrodi telefona automātu un piezvani tēva Staņislava sakarniekiem, lai uzzina, kur atrodas šis telefons."

Viņa paņēma papīru. "Un tu?"

"Domāju, ka man labāk jāpaliek šeit. Roja ļaudis var ierasties ātrāk, nekā mēs tos gaidām."

"Un ja nu viņi ierodas?"

"Rīkošos atkarībā no apstākļiem. Bet vispirms gribu apskatīt šo ēku un atrast labu slēptuvi. Tiklīdz dabūsi adresi, nāc atpakaļ, bet esi uzmanīga! Un piekodini, lai tēva Staņislava sakarnieki aiziet uz to adresi."

Viņa izskatījās nobijusies. "Drej!"

"Es zinu," viņš teica. "Tagad spēle kļūst bīstama."

Viņš pēkšņi paklausīja iekšējam impulsam, nedomādams ne par ko, un noskūpstīja Arlēni.

Tumsā viņi uz brīdi apskāva viens otru.

Viņas balsī ieskanējās asaras. "Es labāk iešu."

Viņš juta sevī tukšumu. "Redzēsimies vēlāk."

"Ak Dievs, es to ceru."

Viņa kāpa augšā pa kāpnēm un pusceļā atskatījās atpakaļ uz Dreju, tad turpināja ceļu uz durvīm. Vēl pēc brīža ēkā valdīja pilnīgs klusums.

Sev par izbrīnu, viņš izjuta kaut ko pilnīgi nepazīstamu. Vientulību. Viņš nevarēja izskaidrot, kāpēc viņam aizmig- lojās acis. Un ja nu viņš nekad vairs Arlēni neredzēs?

17

Pulkstenis bija īsi pirms sešiem, rudens saule gandrīz norietējusi, un pagrabtelpā valdīja dziļa tumsa, kad Drejs sadzirdēja, ka augšējās durvis, kas veda uz kāpnēm, nočīkst. Viņš bija noslēpies starp sakrauto krēslu rindām kreisajā pusē. Un pirmā doma bija, ka tā ir Arlēne, kas nāk atpakaļ, un viņš jau nopriecājās. Bet durvis aizvērās, un tas, kurš bija ienācis, nekāpa lejā pa kāpnēm.

Drejs gaidīja, bet neviens nekāpa lejā.

Viņš zināja, ka Arlēne uzvedīsies ļoti piesardzīgi. Varbūt viņa nogaidīja un centās novērtēt situāciju. Vai varbūt viņa gaida, kad Drejs viņu sauks. To gan viņš nedrīkstēja darīt.

Kad bija pagājis jau ilgāks laika sprīdis un Drejam sāka likties, ka durvis nemaz nav iečīkstējušās, ka viņš to tikai iedomājies, Drejs sadzirdēja vēl vienu skaņu. Klusi, tik klusi, ka varbūt viņš to tikai iedomājās, betona pakāpienam pieskārās kurpes zole.

Un apstājās.

Drejs bija ieņēmis ērtu pozīciju starp sakrautajiem metāla krēsliem. Henks Daltons vienmēr atkārtoja saviem audzēkņiem, ka jāiekārtojas ērti. "Jūs nezināt, cik ilgi jums vajadzēs gaidīt, tāpēc iekārtojieties ērti! Citādi kāds var sadzirdēt, kā jūs staipāt kāju, lalto nesarauj krampji."

Un tomēr, par spīti Dreja ērtajai pozīcijai, viņa ķermenis bija stīvs no sasprindzinājuma. Viņš centās izturēties pilnīgi klusi un saklausīja vēl vienu tikko sadzirdamu soli uz kāpnēm labajā pusē. Viņš aizturēja elpu.

Jā! Tā bija skaņa. Bet tā nenāca no kāpnēm, kā viņš bija iedomājies. Tā nāca no ēkas pretējās puses, no tumsas pa kreisi no viņa. Tā varēja būt jebkura skaņa - vēja pūsma pret logu, kas atradās pie griestiem, vai griestu sijas iečīkstē- šanās.

Kad viņš to sadzirdēja vēlreiz, viņš pazina to - tā bija gandrīz nemanāma skaņa, ko rada zoles pieskāriens betona grīdai.

Nācējs nebija viens, šeit, lejā, bija divi iebrucēji. Pirmīt, pēc tam, kad Arlēne aizgāja, viņš bija izpētījis pagrabu un zināja, ka otrā pusē ari ir kāpnes, bet tās neveda uz durvīm. Durvis bija labajā pusē, tāpēc viņš bija atstājis šīs kāpnes bez uzmanības.

Tagad viņš saprata, ka pieļāvis kļūdu, atstājot šīs kāpnes bez ievērības. Asinis pulsēja deniņos. Vajadzēja izsekot, uz kurieni tās veda. Vajadzēja pārbaudīt visu pirmo stāvu. Tagad bija skaidrs, ka otrs iebrucējs bija ienācis pa kādām citām durvīm, kuras atradās augšstāvā. Un kuras Drejs nebija atradis. Kamēr Dreja uzmanību saistīja durvis labajā pusē, otrs iebrucējs bija nokāpis lejā pa kāpnēm, kas atradās telpas vistālākajā pusē.

Tātad viņi ir divi, Drejs nodomāja. Labi, ka es zinu, kur viņi atrodas, es pārvaldu situāciju. Viņš atkal pievērsa uzmanību kāpnēm labajā pusē un ieraudzīja, ka ēna jau ir lejā. Viņš saprata. Pirmā iebrucēja uzdevums - pievērst sev uzmanību. Ja kāds viņam uzbruks, partneris gatavs viņu aizstāvēt.

Gaisma, kas spīdēja cauri virtuves durvju stiklam, saistīja ēnas uzmanību. Ēkas otrā pusē skaņas, ko radīja otrs iebrucējs, apklusa. Drejs vēroja no savas tumšās slēptuves metāla krēslu kaudzē, kā ēna pa labi no viņa virzās uz loga pusi. Tagad viņš skaidri redzēja, ka tas ir vīrs ar pistoli rokā. Uz pistoles stobra bija klusinātājs. Ēna apstājās pie durvīm.

Pirms Drejs izvēlējās savu slēptuvi, viņš bija ļoti klusi, visu laiku atcerēdamies telefona klausuli, kas gulēja uz galda, paņēmis būri ar beigto peli un noslēpis to ārpusē, priekšnamā. Arī magnetofonu viņš bija iznesis ārā. Un kā pēdējo piesardzības soli viņš bija uzlicis magnetofona kasti virsū telefonam.

Tagad, ja iebrucējs ieietu virtuvē, viņš neredzētu neko neparastu. Viņš nolemtu, ka telefons - un līķis - atrodas kaut kur citur. Abi ar partneri viņi turpinātu meklēšanu.

Tagad es nedrīkstu neko darīt, Drejs nodomāja, sažņaugdams rokā mauzeri. Man vajag, lai viņi abi atrastos blakus.

Ēra pie virtuves durvīm riskēja ātri ieskatīties caur apgaismoto logu un tūliņ atrāvās atpakaļ. Pēc desmit sekundēm viņš riskēja vēlreiz ieskatīties.

No priekšnama pretējās puses otra ēna virzījās uz līdzdalībnieka pusi, uz virtuves durvīm. Ari otrajai ēnai bija pistole ar klusinātāju. Viņi stāvēja katrs savā durvju pusē, viens no viņiem pagrūda durvis, un otrs izgāja pa tām. Pirms durvis aizvērās, Drejs ieraudzīja, ka viņi stāv ar mugurām viens pret otru un mērķē uz pretējām pusēm virtuvē.

Nu ir laiks!

Viņš iznāca no savas slēptuves starp metāla krēsliem. Turēdams mauzeri gatavībā, viņš nomērķēja. Viņš zināja, ka nedzirdēs nevienu vārdu. Vīri uzvedīsies cik klusi vien iespējams, līdz būs pilnīgi pārliecināti par savu drošību.

Man jāšauj uz abiem, Drejs nodomāja. Kamēr viņi stāv blakus.

Bet es negribu viņus nogalināt, man viņi vajadzīgi dzīvi. Lai pateiktu, kur atrodas Rojs. Viņi runās, kad sākšu iztaujāt. Viņi lūgsies, lai es turpinu iztaujāt.

Virtuves durvis atvērās, abi vīri slīdēja ārā. Kā divas ēnas virtuves loga atspulgā. Viens no viņiem pamāja otram, lai apseko kreiso pusi, un pats taisījās iet pa labi.

"Stātr Drejs uzkliedza, sagatavojies šāvienam, viņš gribēja pavēlēt, lai viņi nomet ieročus. Bet nepaspēja.

Tumsā atskanēja šāviens. Bet ne no vīriem. Tas bija apdullinoši skaļš un nāca no priekšnama pretējās puses. Drejs nokrita zemē ar krūtīm uz cementa grīdas. Gaisu satricināja otrs šāviens. Viņš izšāva - nevis uz snaiperi telpas otrā pusē, bet uz mērķi, kuru redzēja virtuves durvīs. Vīri metās atpakaļ virtuvē, bet virtuves loga gaismā bija labi redzami, un viņš šāva vēl un vēl, kamēr kliegdami abi nokrita.

Drejs vēlās pa grīdu, baidīdamies, ka mauzera uzliesmojumi atklās snaiperim viņa atrašanās vietu. Gulēdams uz vēdera, viņš skatījās gan uz to abu vīru ēnām, kurus viņš bija sašāvis, gan uz nezināmo snaiperi priekšnama otrā pusē.

Pēkšņi iedegās spuldzes pie griestiem, un Drejam iesāpējās acis no spilgtās gaismas. Viņš apžilba un ļoti cieši aizvēra plakstus, kā tas viņam bija mācīts. Un tad atvēra mazu sprau- dziņu, ļaudams acu zīlītēm pamazām pierast pie spilgtās gaismas. Viņš izmisīgi mērķēja un atvēra acis drusku plašāk.

Uz grīdas pretējā pusē pie kāpnēm aiz galdu rindām gulēja vīrs, no viņa krūtīm plūda asinis. Blakus gulēja pistole.

Bet kā gan…

Pār muguru pārskrēja auksti drebuļi. Drejs paskatījās uz abiem vīriem pie virtuves durvīm. Viens no viņiem nekustējās, otrs bija satvēris vēderu un vaidēja.

Drejs paskatījās atkal uz vīru telpas pretējā pusē. No tās puses bija atskanējuši divi šāvieni. Bet kas nogalināja snaiperi?

Viņš izdzirdēja soļus uz betona kāpnēm. Tie bija lēni un nedroši. Viņš mērķēja, neredzēdams, kas kāpj lejā.

Parādījās kurpe, tad otra. Drejs turēja mauzeri gatavībā. Parādījās kājas tumšās biksēs. Drejs sagatavojās šāvienam. Soļi apstājās.

Vīrs ierunājās. Balss bija zema un vāja. "Drej? Vai ar tevi viss ir kārtībā?"

Slāviskais akcents bija pazīstams, tas bija tēvs Staņislavs.

"Kārtībā?" Drejs izelpoja nervozi, bet atviegloti. "Man tā šķiet."

Garīdznieks ieklepojās. Ļoti lēni viņš nokāpa lejā. Kreisā roka karājās saitē, labajā bija sažņaugta pistole. Garīdznieks salīgojās un atspiedās ar muguru pret sienu. Un vairākas reizes dziļi ieelpoja.

"Bet izskatās, ka ar tevi viss nav kārtībā." Drejs piecēlās.

"Kā to saka televīzijā? Tas bija viegls ievainojums? Netici vārdam "viegls"," tēvs Staņislavs saviebās. "Ar visām zālēm sāp tā kā tā."

Drejs neviļus pasmīnēja. "Ļaudis runā, ka poļi esot izturīgi."

Ar pūlēm tēvs Staņislavs iztaisnojās. "Vari man ticēt, ka esam izturīgi."

Dreja smaids kļuva platāks.

Viņš izjuta arvien lielākas simpātijas pret šo vīru, bet neaizmirsa rīkoties praktiski. Viņš paskatījās uz tiem, kurus bija sašāvis: viens no viņiem gulēja nekustīgi, kā iepriekš. Otrs vēl joprojām turēja ciet savu vēderu un vaidēja. Viņš abus pārmeklēja un paņēma to ieročus. Tad devās pāri telpai, lai palīdzētu garīdzniekam.

Bet tēvs Staņislavs sakopoja spēkus un nāca pretī, pamādams Drejam palikt savā vietā.

"Es pats atnācu uz šejieni, man nav vajadzīga palīdzība."

"Kā tu šeit nokļuvi?"

"Piezvanīja Arlēne. Viņai bija vēl viens telefons, un vajadzēja uzzināt tā atrašanās vietu."

"Zinu, es viņu sūtīju."

"Es biju nomodā, kad viņa piezvanīja, un runāju ar viņu. Viņa pastāstīja, kas noticis, kamēr gulēju. Tad es atnācu atpakaļ kopā ar viņu. Draugs, tu pārāk daudz gribēji padarīt viens."

"Man nebija citas izejas."

"Varbūt, bet pēdējie notikumi…" Tēvs Staņislavs norādīja uz vīriem, kas gulēja uz grīdas. "Tie pierāda, ka man taisnība."

"Arlēne," Drejs nočukstēja. "Kur viņa ir?"

"Ārpusē, vēro, vai nebija vēl kāds bez šiem trim vīriem. Kad mēs nokļuvām šeit, mēs sapratām, ja nāksim iekšā, mēs tevi nobaidīsim, tāpēc nolēmām darboties kā tava aizsargko- manda. Mēs redzējām, ka iekšā iegāja trīs vīri. Viens pa sānu durvīm, pārējie pa dažādām durvīm augšstāvā. Bija acīm redzams, ka viens no viņiem pievērsīs sev uzmanību un pārējie viņu piesegs."

"Un tu sekoji tiem abiem, kas ienāca pa augšstāvu."

"Mans instinkts bija pareizs." Tēvs Staņislavs atbalstījās pret galdu. "Viens no viņiem virzījās uz priekšu un satikās ar savu biedru virtuvē, trešais palika aizmugurē, lai piesegtu viņus, ja viņus pārsteigs. Tā ari notika. Viņš šāva uz tevi, bet es viņu nošāvu." Garīdznieks aizvēra acis. Viņam bija grūti elpot.

"Vai tu jūties labi?"

"Gluži otrādi, es nejūtos labi," tēva Staņislava seja bija krīta bāla. "Man ienāca prātā, ka šī ir trešā reize, kad es izglābju tavu dzīvību. Pansionātā, kur es noslēpos kapelas biktskrēslā, pie Sātana Raga un tagad šeit."

"Esmu tavs parādnieks," Drejs teica.

"Trīskāršs," tēvs Staņislavs viņam atgādināja.

"Jā." Drejs paskatījās uz savu draugu. "Apsolu, ka atlīdzināšu - neatkarīgi no cenas, pat ja tas prasītu manu dzīvību."

"Graudā."

"Nesaprotu." '

"Graudā," tēvs Staņislavs neatlaidās.

"Labi, kaut arī nesaprotu, ko tu ar to domā. Graudā."

"Neaizmirsti savu solījumu, tāpēc ka…" Tēvs Staņislavs kļuva vēl bālāks, elpošana sagādāja viņam sāpes. "Kad būsim ar šo lietu galā, es tev pieprasīšu… lai tu turi savu solījumu… pie sava goda." Viņš iekāsējās. "Pašlaik mums jārīkojas."

Drejs saprata. Tad viņš piegāja pie ievainotā vīra un, sagrābis to, rupji sapurināja. "Kur tavs boss?"

Vīrs novaidējās.

"Domā, ka tev tagad sāp?" Drejs teica. "Tu vēl nezini, ko nozīmē sāpes." Viņš atvēzējās, sagatavodamies sist ievainoto vīru.

"Nē!" iesaucās tēvs Staņislavs.

Drejs viņu nedzirdēja. "Kur tavs boss, tu lops? Tu man pateiksi vai…"

"Nē!" Garīdznieks sagrāba Dreja roku.

Drejs pagriezās pret viņu, dusmās zvērodams. "Tagad es saprotu, tu vari nogalināt, bet tev nepatīk redzēt, kā upuris cieš. Kāpēc? Tu nevari aizstāvēt savu ticību līdz galam? Labāk uzmanies. Tev ir vājības, tēvs."

"Nē." Pārvarēdams sāpes, tēvs Staņislavs pilnīgi iztaisnojās. "Aizstāvot ticību, esmu gājis līdz galam. Daudzas reizes. Vairāk, nekā tu domā." Rubīna gredzens ar sakrustoto zobenu un krustu iemirdzējās. "Bet neesmu to darījis bez vajadzības. Spīdzināt? Protams. Ja nebija pie rokas vajadzīgo zāļu. Bet tikai tad, ja bija nepieciešams piespiest runāt. Es zinu, kur atrodas Rojs. Pēdējā telefona atrašanās vieta man zināma. Atlaid to vīru!"

Drejs skatījās uz vīru un juta, ka sirds riebumā sažņaudzās par to, ko viņš tikko bija gribējis izdarīt. Un tas viņam atkal atgādināja, cik tālu viņš aizgājis no klostera mierīgās dzīves. Lēni, gandrīz ar cieņu, viņš atlaida vīru. "Labi, mēs pasauksim tavus ļaudis un sniegsim viņam palīdzību. Viņš ir tikai izpildītājs. Lai viņš cīnās par savu dzīvību, bet man jāsaka, manā vietā viņš rīkotos citādi."

"Protams," teica tēvs Staņislavs. "Ar to mēs atšķiramies no viņiem. Mūsu motīvi nav saistīti ar naudu vai cīņu par varu, vai politiskām teorijām, kuras ir paviršas un īslaicīgas. Nē, mūsu motīvi ir mūžīgi, un mūsu žēlastība, ja mēs to izrādām, nāk no Dieva."

Dreju pēkšņi pārņēma skumjas. "Pārāk ilgi un pārāk daudz visa kā," viņš teica. "Esmu noguris no šīs skriešanas. Kaut tam vienreiz pienāktu gals!"

"Tas pienāks šovakar, ja Dievs tā gribēs," tēvs Staņislavs teica, saviebās un izvilka ko kabatas papīru. "Man ir adrese, varu tevi aizvest pie tēvoča Roja."

18

Par spīti šīs dienas dramatiskajiem notikumiem, Drejam bija vēl kas neatliekams darāms. Viņš atcerējās seno grieķu līdzību, kurā sacīts: ja gribi noiet jūdzi, vispirms noej pus- jūdzi, pēc tam ceturtdaļjūdzi, pēc tam jūdzes astoto daļu, un tā, sadalīdams attālumu, tu nekad nevari nonākt galā. Drejam vienmēr likās, ka vēl kaut kas steidzams jāizdara, ka vēl jāpārvar kāds šķērslis, jānovērš kādas briesmas. Likās, ka viņa mokas nekad nebeigsies. Varbūt viņš jau ir miris un pašlaik izcieš elles mocības?

Viņš pagriezās pret ievainoto vīru. "Tu mani dzirdi?"

Vīrs pamāja.

"Ja tu gribi, lai izsauktu tev ārstu, dari, ko tev teikšu."

Vīrs paskatījās uz augšu pilnīgi bezspēcīgs.

"Bet es tev teicu, ka mums jau ir adrese," tēvs Staņislavs sacīja. "Nav vajadzības."

'Tu tā domā?" Dreja balss skanēja pavēloši. "Esam kaut ko aizmirsuši." Un viņš paskaidroja, kas jādara.

Garīdznieks bija noraizējies. "Tev taisnība, un viņam tas jāizdara drīz."

Drejs notupās pie ievainotā un nodeva pavēles. "Vai tu saprati?"

Vīrs pamāja, no sāpēm svīzdams.

"Un tad mēs tev izsauksim ārstu. Tev tikai jāparāda, cik tu esi izturīgs. Tas nav grūti." Drejs vilka viņu uz virtuvi. "Ja gribi palikt dzīvs, nevaidi sarunas laikā."

Kad viņi bija virtuvē, Drejs atbalstīja vīru pret bufeti un noņēma kartona kasti no telefona. Viņš notupās un turēja telefona klausuli pie ievainotā sejas, noliecies tā, lai dzirdētu, ko runā atbildētājs.

Viņš pagrieza mauzera stobru pret ievainotā vīra deniņiem un pamāja, pavēlēdams runāt. Vīrs aizvēra acis, un vienu mirkli Drejam likās, ka viņš noģībs. "Viņš mums ir rokā," vīrs teica telefonā, un viņa balss likās aizsmakusi.

"Acumirkli," atbildēja rupja balss vada otrā galā.

Pēc piecpadsmit sekundēm klausulē atskanēja tēvoča Roja balss. "Vai viņš ir miris?"

"Tieši tā."

"Kāpēc jūs tik ilgi kavējāties? Es sāku raizēties."

"Mēs viņu nevarējām uzreiz atrast."

"Vai viņš ir viens?"

"Jā."

"Vediet līķi šurp! Gribu būt drošs, ka to aizvāc."

"Esam jau ceļā." Ievainotā vīra acis aizvērās, un viņš noslīdēja uz grīdas.

Drejs nolika klausuli uz telefona, pārtraukdams sarunu, un ļāva vīram izstiepties uz grīdas.

"Tu izvēlējies nepareizu profesiju, mans draugs, tev vajadzēja kļūt par aktieri."

"Tu taču solīji," vīrs nostenējās.

"Es turēšu vārdu. Kā jūs nokļuvāt šurp? Kādā mašīnā?"

"Tumši zilā furgonā, fordā." Vīra lūpas bija sasprēgājušas. "Tas atrodas stāvvietā aiz šīs ēkas."

Drejs pagriezās un ieraudzīja, ka tēvs Staņislavs viņu novēro pa atvērtajām virtuves durvīm. "Vari zvanīt ārstam. Un vari pateikt, lai tavi ļaudis aizvāc līķus." Drejs pārmeklēja ievainoto un atrada to, ko meklēja, - furgona atslēgas. "Starp citu," viņš teica garīdzniekam. "Kad mēs nokļūsim tur, man būs vajadzīgi palīgi. Vai Arlēne izstāstīja?"

"Es to nokārtošu."

"Kamēr tu to darīsi, es gribētu Arlēnei paziņot, ka viss kārtībā. Viņa droši vien dzirdēja šāvienus un būs noraizējusies."

"Viņa ir aiz baznīcas." Tēvs Staņislavs pacēla klausuli. "Rīkošos ātri."

"Ļoti lūdzu! Vēl daudz kas jāizdara." Drejs metās ārā no virtuves. Skriedams augšā pa kāpnēm, viņš atcerējās tās spēcīgās, nepazīstamās jūtas, kādas bija viņu pārņēmušas, kad Arlēne pirms divām stundām aizgāja pa šīm kāpnēm, negaidīto vientulības sajūtu, kas viņu sagrāba, kad viņa aizvēra durvis. Viņš ilgojās Arlēni redzēt. Kaut ari klosterī bija pavadīti tik daudzi gadi, viņš līdz sāpēm gribēja Arlēni redzēt un apkampt. Pārējam nebija nozīmes. Viņš izskrēja ārā, ieraudzīja viņu pie baznīcas un skrēja viņai pretī. Pat tumsā viņas acis mirdzēja, redzot, ka viņš ir sveiks un vesels. Pēc brīža Arlēne jau bija viņa apkampienos.

Drejs sēdēja furgonā un brauca ārā no Bostonas ziemeļu virzienā. Viņam gribējās spēcīgāk nospiest gāzes pedāli, bet viņš pārvarēja šo vēlēšanos, zinādams, ka būtu muļķīgi, ja policija viņu apturētu šajā bridi par ātruma pārsniegšanu. Pilsētas ugunis mirgoja aizmugures skata spogulī, bet priekšējās ugunis šķēla nakts tumsā tītos kokus un laukus.

Viņš žņaudza stūri tik stipri, ka sāpēja pirkstu locītavas. Ieskatījies lapiņā ar adresi, kuru viņam tēvs Staņislavs iedeva, viņš nezināja, kur tā atrodas. Viņu gandrīz nepārsteidza tas, ka garīdznieks zināja, kā tur nokļūt. Garīdznieks bija sameklējis šo adresi pirms divām dienām, tā bija tēvoča Roja lauku māja uz ziemeļiem no Bostonas, līča rajonā.

Drejs apbrīnoja sava ienaidnieka gudrību. Likās, ka pēc Dreja draudiem Rojs pametīs savu īpašumu līča rajonā. Bet pēc pēdējiem notikumiem viņš mainīja taktiku un atgriezās, droši vien domādams, ka šeit Drejs viņu nemeklēs. Taktika bija negaidīta un nodrošināja viņam priekšrocību, bet šī milzīgā un vientuļā vieta bija grūti aizsargājama. "Iekļūt šajā teritorijā būs viegli," tēvs Staņislavs bija apgalvojis. "Iekļūt mājā - tas ir pavisam kas cits. Viņš koncentrēs savus vīrus tur. Lai iekļūtu un viņu satvertu, tev būs vajadzīga neliela armija."

Tas nemaz nebūs vajadzīgs, Drejs nodomāja, braukdams pa ceļu uz līci. Man pietiks ar tiem trim vīriem, kurus es lūdzu.

Un trim mašīnām, kurām nevarēs sadzīt pēdas.

Drīz pēc septiņiem viņš nonāca līča rajonā, piejūras, kur pat tumsā skaidri varēja redzēt viļņu baltās galotnes. Viņš nolaida lejā mašīnas logu, ieelpodams auksto un sāļo jūras gaisu, un apstājās ceļa malā, kur viņa priekšējās ugunis apgaismoja kādu vēstures pieminekli no revolucionārā kara laikiem.

Viņš gaidīja. Nepagāja ne piecas minūtes, kad aizmugures skata spogulī viņš ieraudzīja mašīnu priekšējo uguņu punktiņus, kas tuvojās un apstājās aiz viņa. Visas ugunis nodzisa vienā mirklī. Viņš izkāpa no furgona un nopriecājās, ieraudzījis Arlēnes siluetu pie oldsmobiļa stūres. Viņai blakus sēdēja tēvs Staņislavs, kas likās aizmidzis.

Viņš ieraudzīja vēl trīs pārus uguņu, kas strauji tuvojās. Mašīnas nobremzēja un nostājās rindā aiz oldsmobiļa. Ari tās tūliņ nodzēsa ugunis. No mašīnām izkāpa trīs vīri. Ari Arlēne izkāpa no oldsmobiļa, un Drejs gāja viņiem pretī.

"Dievs ar jums," viņš teica vīriem.

"Un ar tavu garu," viņi atbildēja visi kā viens.

"Deo gratias." Drejs uzmanīgi nopētīja vīrus. Viņiem bija pāri trīsdesmit. Viņu sportiskās drēbes bija tumšā krāsā, mati apgriezti īsi, acu skatiens tiešs un pētošs. "Esmu pateicīgs par jūsu gatavību palīdzēt. Tēvs Staņislavs teica, ka jums ir pieredze."

Viņi pamāja.

"Ja viss noritēs tā, kā plānots, ja nenotiks nekas negaidīts, domāju, ka jūsu dzīvībai nedraud briesmas."

"Tam nav nozīmes," viens no viņiem teica. "Mūsu dzīvība ir mazvērtīga. Svarīgas ir baznīcas intereses."

Atvērās otras oldsmobiļa durvis, un no mašīnas izkāpa tēvs Staņislavs. "Aprīkojums ir bagāžas nodalījumā."

Atslēga bija pie Arlēnes, un, kad viņa atvēra bagāžas nodalījumu, tur iedegās gaisma. Drejs bija pārsteigts, ieraugot tur automātiskos ieročus, ar munīciju pilnas magazīnas, granātas un pat miniatūru raķešu šauteni.

"Vai tas vienmēr bija tavā bagāžniekā?" Drejs pārsteigts jautāja. "Ar to var sākt karu."

"Mēs atrodamies karastāvoklī." Tēva Staņislava seja bija tikpat balta kā saite, kurā karājās viņa roka.

Katrs paņēma sev šauteni, pārbaudīja un pielādēja to. Spuldzītes gaismā Drejs redzēja, ka visiem šiem vīriem kreisajā rokā bija milzīgs, sarkans gredzens ar rubīnu. Visiem gredzeniem bija vienāda emblēma - sakrustots zobens un krusts.

Akmens brālība.

Drejs iekšēji nodrebēja.

"Kas mums jādara?" jautāja pirmais vīrs, turēdams šautenes stobru pret tumšajām debesīm.

Slēpdams savu pieaugošo apbrīnu, Drejs centās viņam atbildēt tikpat profesionālā tonī: "Noregulējiet katrā mašīnā karburatoru!" Viņš pagriezās pret tēvu Staņislavu. "Cik tālu atrodas māja?"

"Jūdzi uz priekšu pa šo ceļu."

"Labi. Mums pietiek laika."

Viņš pabeidza izklāstīt savu darbības plānu. Vīri to pārdomāja.

"Tā varētu būt," viens no viņiem teica. "Ja viņš rīkosies tā, kā tu to esi iecerējis."

"Es viņu pazīstu. Bez tam viņam nav citas izejas," Drejs sacīja.

"Un ja tu kļūdies…"

"Kas tad?"

"Nekas. Mūsu darbs ir viegls. Visu risku uzņemies tu."

Furgons tuvojās Roja īpašuma slēgtajiem metāla vārtiem. Aiz tiem stāvēja divi bruņoti sargi - katrs savā pusē. Kad furgona priekšējās ugunis bija pietiekoši tuvu un sargi pazina mašīnu, viņi atvēra vārtus." Vediet līķi šurp! Gribu būt drošs, ka to aizvāc," tēvocis Rojs pa telefonu bija teicis savam vīram. Kā Drejs paredzēja, sargiem bija pavēlēts gaidīt trie- cienkomandu un ielaist furgonu bez kavēšanās. Neapstādamies šoferis pamāja sargiem ar roku un ātri izbrauca cauri vārtiem, virzīdamies pa ēnaino aleju uz lielo Tjūdoru stila trīsstāvu celtni tālumā.

Furgona karburators bija noregulēts tā, lai motors turpinātu strādāt pat tad, ja nenospiež gāzes pedāli. Tā kā mašīnai bija automātiskā transmisija, šoferis varēja atstāt mašīnu ieslēgtu, izlēkt no furgona un zināt, ka furgons virzīsies taisni uz priekšu, šajā gadījumā pa aleju uz māju.

Kad šoferis ar šauteni rokā klusi nolēca zālienā un pazuda tumsā, furgons joprojām brauca uz priekšu. Tas atsitās pret kājceliņa apmali un apstājās netālu no mājas ārdurvju kāpnēm. Un tagad mašīna pēkšņi un negaidīti eksplodēja. Milzīga uguns bumba un lidojoši metāla gabali sadragāja ieeju mājā.

Sargi pie vārtiem vēl nebija paspējuši tos aizvērt. Pārsteigti viņi pagriezās un sprādziena pusi un, pacēluši ieročus, metās skriet uz māju. Šajā brīdī vēl trīs automašīnas ar nodzēstām ugunīm iespraucās pa daļēji neaizvērtajiem vārtiem. Visās šajās mašīnās arī bija automātiska transmisija, un visās karburators bija noregulēts tā, ka tad, kad šoferi izlēca no mašīnām, tās turpināja virzīties uz priekšu, viena pa labi un divas pa kreisi uz mājas pusi.

Ātri tās cita pēc citas ietriecās ēkas fasādē un uzliesmoja ar milzīgu sprādzienu. Šķindēja plīstošie logu stikli. Mājas priekšā trakoja liesmu jūra.

Uzbrucēji atkāpās ēnā. Automātisko ieroču uguns bija tik intensīva, ka saplūda vienā laidā. Lodes iznīcināja stāvošās automašīnas, saplosot rolsroisa un mersedesa riepas un sadragājot motorus. Sprāga benzīntvertnes, kad tajās ieurbās trasējošās lodes. Uzbrucēji svieda granātas uz sardzi, kas skrēja pa aleju no vārtiem. Sargi nokrita un nekustīgi palika guļam zemē. Vairākas granātas aizlidoja mājas virzienā.

Arlēne, kura izlēca no vienas mašīnas, darbojās ar portatīvo raķešu šauteni. Šis modelis - RPG-7 - bija teroristu iemīļots ierocis, jo tas bija tikai nedaudz garāks par jardu un svēra tikai piecpadsmit mārciņu, un viņa bija viegli izlēkusi no braucošās mašīnas ar šo ieroci rokās. Tā stobrs bija 3,3 collas plats, un lādiņš varēja izurbties cauri divpadsmit collu biezām metāla bruņām. Arlēne raidīja tieši uz māju lādiņu pēc lādiņa, līdz viens mājas stūris tika pilnīgi sagrauts.

Tagad arī ārā no mājas skrēja sargi, daži paklupa un šausmās kliedza, kad aizdegās viņu drēbes. Tumšajā naktī sprādziens bija tik spilgts, ka to varēja redzēt, kā vēlāk rakstīja avīzes, piecpadsmit jūdžu attālumā. Spēcīgais sprādziena vilnis satricināja logus tuvākajā pilsētā. Mājas priekšējā daļa sāka iebrukt, atskanēja automātu zalves no blakus mājām, uz kurām bija aizskrējuši sargi. Uzbrucēji visu laiku mainīja dislokāciju, nerimdamies šaut, sviest granātas un radīt iespaidu, ka viņu ir ļoti daudz.

Pamazām viņi atkāpās. Uzbrukums bija ildzis divas minūtes.

Drejs nepiedalījās uzbrukumā. Viņš tuvojās mājai no klinšainā krasta puses. Pirms divām dienām tēvs Staņislavs bija izpētījis visu īpašumu un ievērojis līcī noenkurotu jahtu. Trīs sargi, kas patrulēja pludmalē, uzskrēja augšā pa koka kāpnēm, kad pie mājas sākās sprādzieni. Drejs bija pilnīgi neredzams savās tumšajās drēbēs, kad viņš gar krasta klintīm steidzās lejā uz piestātni un jahtu.

Viņš noslēpās zem klāja. Pēc trīsdesmit sekundēm viņš redzēja, ka pa koka kāpnēm no mājas uz piestātni skrien cilvēki. Jahta sakustējās. Viļņi to sašūpoja vispirms pa labi, tad pa kreisi.

Jau sešus gadus Drejs nebija redzējis tēvoci Roju. Un tomēr viņš uzreiz pazina tā eleganto siluetu, kad tas skrēja lejā pa kāpnēm. Viņš pazina arī otra vīra siluetu - tā raksturīgās kovboja cepures dēļ. Un to vīru Drejs nebija redzējis kopš 1968. gada. "Nu, nu," nodomāja Drejs. "Tev taču jau pāri sešdesmit, Henk Dalton! Tu esi nenogurdināms. Tev jau sen vajadzēja aiziet pensijā. Bet tas laikam ir tev asinīs. Tu nevari izstāties no spēles."

Rojs un Henks nonāca pludmalē ātrāk par citiem. Viņi apstājās piestātnē. "Labi," Rojs teica sargiem, un viņa balss bija tikpat mierīga kā vienmēr. "Jūs zināt, kurp doties. Pazūdiet tumsā! Necīnieties ar viņiem! Viņi ir uzvarējuši, bet nāks arī mūsu kārta. Atcerieties, es augstu vērtēju jūsu uzticību. Novēlu jums visiem labu veiksmi!"

Sargi pagriezās ar sejām pret sprādzienu ugunīm, kas nāca no degošās mājas kalnā. Viņi vilcinājās tikai mirkli un tad pa vienam pazuda tumsā. Rojs un Henks steidzās lejā uz piestātni, ātri atraisīja jahtu un iekāpa tajā. Augšā, kalnā, nakts klusumu satricināja vēl viens sprādziens. Rojs iedarbināja motoru. Jahtas aizmugure nedaudz iegrima, kad sāka griezties dzenskrūves. Tad jahta izlīdzinājās, uzņēma ātrumu un traucās prom pa viļņiem tumšajā līcī.

Henks stāvēja jahtas aizmugurē un lūkojās uz kaujas vietu. Liesmu atspulgā viņa siluets bija pilnīgi melns. "Uguns uzbrukums. Kas to būtu ticējis?" viņš murmināja. "Esmu pārāk labi viņu apmācījis."

Kopš 1968. gada Drejs vienmēr bija domājis par Henku kā par nesasniedzamu ideālu. Šodien viņš saprata, ka var pienākt brīdis, kad skolnieks pārspēj skolotāju, un viņu satrieca šī atziņa. Vai tas nozīmē, ka kļūsti vecs? Vienmēr atrodas kāds, kas tevi pārspēj. Vai tāpēc, ka šis cilvēks ir jaunāks?

Un tas taču bija tik viegli. Drejam vajadzēja tikai klusi izlīst no savas slēptuves pa klāja lūku un piebikstīt Henkam. Un vairāk neko. Piebikstīt viņam. Drejs maigi uzsita Henkam pa plecu un atklāja, ka viņa bijušais skolotājs…

(Tajos laikos man likās, ka tu esi Dievs. Pat miegā man bija bail no tevis. Kad tu runāji, es drebēju.)

… bija tikai cilvēks. Henks slaidi ieslīdēja līča ūdenī. Kovboja cepure peldēja turpat blakus laivai. Šļakstīdamies un klepodams viņš uzpeldēja.

"Neuzprasīju, vai tu proti peldēt, Henk! Vai tu to proti?"

"Tu, lops tāds!" Henks sprauslāja.

Rojs, kas stāvēja pie stūres, satraukts apgriezās. Drejs pavērsa pret viņu savu mauzeri. "Uzmanies, tēvoci! Turi rokas uz stūresrata! Man negribētos tevi nošaut. Mums vēl jāizrunājas."

Henks bezspēcīgi kūla ūdeni, sprauslāja un lamājās.

"Turpini tādā pašā garā, Henk! Saglabā možu garu! Krasts ir pietiekoši tuvu, tu vari aizpeldēt. Vai atceries, kā tu mūs mācīji? Iekur ugunskuru, izžāvē drēbes. Nemirsti no hipotermijas!"

Henka ķermenis nozuda tālumā. Drejs turēja rokā mauzeri un nenovērsa acis no Roja.

"Pareizi, tēvoci, neatlaid stūri un nedari nekādas mulkī- bas! Jo, tici man, mana pacietība ir galā. Vienu brīdi es pat gaidīju, ka tu dosi man iemeslu šaut. Bet tu to nedarīji. Tātad tagad laiks aprunāties." Drejs dusmīgi gāja uz priekšu.

No krasta kraujas atskanēja pēdējais sprādziens, kas satricināja nakts klusumu un uzšalca gaisā liesmu jūru, kura spokaini atspoguļojās tumšajās debesīs. Automātisko ieroču šāvieni kļuva arvien klusāki, jahtai attālinoties no krasta un ielaužoties līča tumsā. Vēl pēc dažām sekundēm motora rūkoņa pilnīgi apslāpēja šāvienu troksni. Bet šāvieniem jau jābūt apklusušiem, Drejs nodomāja. Arlēne kopā ar trim uzbrucējiem jau droši vien atkāpušies. Viņu uzdevums - izdzīt Roju no mājas - bija paveikts, un tagad viņiem ātrāk jāatkāpjas, pirms ierodas policija.

Rojs pameta acis uz kalnā degošo māju, kas pamazām attālinājās. Jahta iegrima pilnīgā tumsā.

Drejs iebāza roku svārku kabatā un izvilka C-4 sprāgstvielas kastīti, turēdams to vadības pults gaismas lokā tā, lai Rojs varētu labi saredzēt un pazīt tās apaļo formu. "Ceru, ka tu pazīsti priekšmetu, kas rosinās sarunu."

Roja acis plati iepletās.

Drejs nolika plastmasas kastīti uz vadības pults paneļa un, izņēmis no kabatas detonatoru, piestiprināja to sprāgstvielas kastītei. Tad noregulēja laika releju uz astoņām minūtēm. Tas sāka tikšķēt.

"Nu tad tā," sacīja Drejs. "Pa šo laiku varēsim no sirds izrunāties. Ja ne, tad…" Viņš paraustīja plecus.

"Bet tu pats arī uzsprāgsi gaisā."

"Esmu jau piekusis no beguļošanas," Drejs nopūtas. "Man jau vienalga."

"Neticu."

Drejs nopētīja Roju - viņš bija slaida auguma. Seja bija gluda un glīta, tumši zilajās acīs atspoguļojās gaisma no vadības pults. Viņam droši vien jau bija pāri piecdesmit, bet viņš izskatījās jauneklīgs. īsajos pelnu krāsas matos bija tikai reti sirmi pavedieni, un tie piešķīra viņam cienījamu izskatu. Zem mēteļa varēja redzēt nevainojamas kvalitātes uzvalku ar sniegbaltu kreklu un svītrainu kluba locekļa kaklasaiti. Kurpes bija pēc pasūtījuma izgatavotas Itālijā. Mētelis bija no brūnas kamieļvilnas, Drejs ar naidu atcerējās tādu pašu mēteli Rojam mugurā tajā tālajā 1960. gada oktobra sestdienas rītā, kad viņš ieradās sporta laukumā, kur Drejs apraudāja savu vecāku nāvi un savu izpostīto dzīvi.

Atkal bija oktobris. Atkal Bostona.

Drejam saspringa žokļa muskuļi.

"Jā, redzu, ka tu esi gatavs mani nošaut," Rojs teica. "Paskaties, ko tu izdarīji ar manu māju - vai ko izdarīja tavi draugi -, tas ir pārliecinoši. Jā, zinu, ka tu mani nošautu. Bet uzspridzināt mūs abus? Mirt kopā ar mani?"

Dreja balss bija piesmakusi. "Tu vēl neesi sapratis." Laika relejs joprojām tikšķēja. Drejs paskatījās uz to. Palicis mazāk par septiņām minūtēm. "Pajautā sev - kāpēc lai man gribētos dzīvot? Nosauc man vienu iemeslu!"

Rojs neziņā sarauca uzacis. "Nu, tas taču acīm redzams. Katrs grib dzīvot."

"Kāpēc? Kā tu domā, kāpēc es iestājos klosterī? Kopš desmit gadu vecuma es ienīstu pats savu dzīvi. Pēdējais laimīgais brīdis manā mūžā bija sekunde pirms manu vecāku nāves. Viss, kas notika pēc tam, ir izmisums."

"Bet tu taču to atriebi. Es palīdzēju tev atriebties par vecāku nāvi!"

"Tas nu gan man sagādāja mieru! Vienmēr atradās vēl kāds terorists, kuru vajag novākt, un vēl kāds fanātiķis, ko sodīt. Bet viņu vietā nāca arvien jauni. Tam nekad nebūs gala. Un ko esmu sasniedzis?"

Rojs izskatījās apjucis. Laika relejs turpināja tikšķēt. Viņš norija siekalas.

"Man likās pareizi, ka gribu atriebties par saviem vecākiem. Teroristiem liekas, ka viņiem taisnība, kad vini uzbrūk valdībām, kas, pēc viņu domām, korumpētas. Cik taisnību var būt, Roj? Domādams, ka man taisnība, esmu izdarījis to pašu, par ko viņus nosodu. Es nogalināju nevainīgus cilvēkus. Kļuvu par tādu pašu ienaidnieku kā tie, kurus es medīju."

"Neaizmirsti laiku!" Rojs atgādināja.

"Mēs nonāksim arī līdz tam. Esi mierīgs! Tagad gribu paskaidrot par klosteri. Zinu, ka tevi tas interesē. Tiklīdz sapratu, par ko esmu kļuvis, gribēju pamest visu pasauli ar tās šausmām, ļaut, lai tās ārprāts turpinās bez manis. Man bija vienalga, ja tā aizies bojā. Klosteris man deva patvērumu. Tu piespiedi mani atgriezties atpakaļ šajās šausmās. Un to es tev nevaru piedot."

Vēl bija palikušas sešas minūtes.

"Esmu grēcinieks, Roj. Bet arī tu esi grēcinieks. Tu mani padarīji par tādu, kāds esmu."

"Pagaidi, pagaidi! Neviens tevi nepiespieda. Tu gribēji, lai es tev palīdzu."

"Tu mani iemānīji "Skalpelī". Zini, ko es kādreiz domāju? Vistumšākajā sirds kaktiņā man ir tāda sajūta, ka tu pavēlēji nogalināt manus vecākus."

"Es mīlēju tavus vecākus."

"Tā tu saki, bet īstenībā tev bija daudz iemeslu viņus nogalināt. Japāņu fanātiķi varēja viņus uzspridzināt, atriebjoties par atombumbām, kuras mēs nometām uz Japānu, lai parādītu mums, ka esam tur nevēlami. Vai arī Padomju Savienība varēja nogalināt manus vecākus, lai palielinātu sasprindzinājumu starp Japānu un Ameriku un izjauktu jauno aizsardzības līgumu, un izspiestu Ameriku no Āzijas dienvidaustrumiem. Vai varbūt kādam tev līdzīgam ienāca prātā lieliskā doma uzspridzināt manus vecākus un novelt vainu uz japāņiem, lai viņi nokaunētos un pārtrauktu demonstrācijas."

"Tā nav tiesa! Es nekad…"

"Bet kāds to izdarīja tieši šo kroplīgo motīvu dēļ! Varbūt tas nebiji tu. Bet tu ļoti viegli, bez sirdsapziņas pārmetumiem liki man Francijā nogalināt zēnu un viņa vecākus. Manās acīs tu esi tieši tāds pats kā tie paštaisnie briesmoņi, kuri nogalināja manus vecākus. Ja es esmu grēcinieks, arī tu esi grēcinieks. Un nu ir pienācis laiks atbildēt par saviem grēkiem, vai ne?"

Rojs atkal paskatījās uz laika releju. Bija palicis mazāk par piecām minūtēm.

"Drej, Dieva dēļ!"

"Jā, jā! Tagad tev būs jāatbild. Dieva vārdā."

Viņš pēkšņi jutās noguris un sāka drebēt. Motoram rūcot, jahta traucās līča melnumā. Aizmugurē redzēja tikai degošās mājas atspulgu.

"Tu netici, ka es uzspridzināšu jahtu?" Drejs jautāja. "Man vairs nav nekāda iemesla vēl dzīvot."

"Nē!" Roja acīs pēkšņi iemirdzējās cerība. "Tu to nevari darīt. Tu nedrīksti, tā ir pašnāvība. Tava dvēsele automātiski nokļūs ellē."

"Protams. Bet esmu pelnījis nokļūt ellē. Un /«jau noteikti esi to pelnījis. Par savu uzbrukumu klosterim. Par Jānusu un uzbrukumiem baznīcai."

"Pagaidi, Drej! Īstenībā taču nekādas elles nav. Par ko tu runā?"

Drejs jutās nāvīgi noguris. Viņš tik tikko dzirdēja, ko Rojs teica.

"Drej, Dieva nav! Tavu prātu sajaukuši aizspriedumi. Izslēdz to verķi! Lūdzu! Aprunāsimies."

"Mēs taču runājam. Nav Dieva? Nav elles? Dosimies to pārbaudīt."

"Nē!"

"Žēl, ka tu nepiekriti. Man gribas meklēt piedzīvojumus. Bet būšu godīgs. Tev taisnība, es negrasos izdarīt pašnāvību."

"Tad tu izslēgsi?"

"Nē, rīkošos citādi. Izdarīšu pārbaudi. īsi pirms tam, kad jahta eksplodēs, mēs abi ielēksim ūdenī."

"Līdz krastam ir jūdzēm tālu! Ūdens ir auksts! Mēs nekad nevarēsim aizpeldēt līdz…"

"Varbūt. Tā ir mana pārbaude. Kādreiz, tālajos viduslaikos, cilvēkus svieda ledusaukstā ūdenī un turēja stundām, lai pārbaudītu, vai viņi ir grēcīgi. Ja Dievs viņiem ļāva dzīvot, viņi izturēja šo pārbaudi. Es domāju tā - ja mēs nomirsim ūdenī, Dievs nav apmierināts ar mums. Tā nebūs pašnāvība. Jo situācija ir Dieva rokā. Ja viņš mums ļaus izdzīvot, ļaus sasniegt krastu, tad tā būs zīme, ka viņš nav dusmīgs. Viņš dod mums iespēju izglābt savas dvēseles."

Rojs drebēja. "Tu esi galīgi jucis!" Viņš skatījās uz auksto, tumšo ūdeni visapkārt. Uz laika releju. Bija atlicis mazāk par trim minūtēm. "Ko tu gribi zināt? Nogriez taču!…"

Turēdams mauzeri gatavībā, Drejs papurināja galvu.

"Viss atkarīgs no tā, kas tev sakāms. Būšu augstsirdīgs un palīdzēšu tev iesākt. Par "Skalpeli", Roj! Tūkstoš deviņi simti astoņdesmitajā gadā tu pārsniedzi savas pilnvaras, un, tā kā programma nebija kontrolējama, tevi piespieda aiziet no vadības. "Skalpeli" izformēja. Tādēļ tu nodibināji "Riska analīzes korporāciju"."

"Kā tu uzzināji?" Rojs nenolaida acis no laika releja. "Labi, jā. Privātu informācijas dienestu."

Dreja acis iedegās. "Privātu slepkavošanas dienestu!"

"Mēs strādājām lielajām korporācijām. Reizēm informācijas tīkliem. Mēs, piemēram, palīdzējām noorganizēt sacelšanās dalībniekus Nikaragvā. Tā rīkojoties, Ameriku mazāk kritizē par iejaukšanos citu valstu valdību darbā. Oficiāli aģentūra nepiedalās. Kongresā nav sūdzību, bet cīņa ar komunistiem turpinās."

"Nospļaujos par Nikaragvu. Jānuss, runā par Jānusu!"

Rojs ar nepacietīgu žestu noņēma roku no stūres. "Dod man laiku! Es…"

Drejs ciešāk satvēra mauzera gaili. "Liec roku atpakaļ uz stūresrata, vai tu nebūsi dzīvs, kad bumba eksplodēs."

Rojs atkal sagrāba stūri. Acis sekoja tikšķošajam laika relejam. Vēl divas minūtes un četrdesmit piecas sekundes.

"Jānuss!" Drejs atkal teica. "Kāpēc?"

Roja krūtis cilājās. "Mums ir vēl viens kontrakts. Irānā. Novākt ajatolu."

"Jā." Drejs rūgti pasmaidīja. "Mūsu vecais draugs ajatola. Vai nav dīvaini, ka viss grozās ap viņu? Kam vajadzīgs kontrakts pret viņu?"

"Neviens man to neteica. Pie mums ieradās neatkarīgs vidutājs. Man vienmēr likās, ka tas izdevīgi Irākai." Rojs kļuva nervozs, dzirdot tikšķēšanu. "Vai nav vienalga, kas mums dod darbu? Es labprāt piekritu priekšlikumam. Ajatola ir maniaks. Viņu vajag apturēt."

Vēl divas minūtes un divdesmit sekundes.

"Labāk pasteidzies, Roj!"

"Mums neizdodas tikt viņam klāt. Bija pieci mēģinājumi. Liekas, ka viņš zina visu, ko mēs darām. Tāpēc izmēģinājām jaunu taktiku. Lūdzu, izslēdz taču… Mēs gribējām piespiest Rietumus nākt pie slēdziena, ka viņš ir garīgi slims. Kaut kas tik drausmīgs, ka Amerika un Eiropa nostātos Irākas pusē pret viņu."

"Jānuss, runā par Jānusu!"

Laika relejs joprojām tikšķēja.

"Tu izjauci uzbrukumu ajatolam. Izskatījās, ka tu esi nodevējs. Ka tu esi viņam pārdevies. Pat ja tas nebija tā, tu biji kļuvis svārstīgs, un bija bīstami tevi atstāt ar visu to, ko tu zināji. Man bija pretīgi to darīt."

"Bet tu liki mani nogalināt."

"Biju pārliecināts, ka esi miris. Vēlāk, kad jau biju nodibinājis "Riska analīzi", kad mums bija kontrakts pret ajatolu, es atradu veidu, kā tevi izmantot pat pēc nāves."

Vēl viena minūte un četrdesmit sekundes.

Rojs nodrebēja. "Es izgudroju Jānusu. Ar divām sejām. Tas biji tu, nodevējs, kas strādāja ajatolas labā. Tā kā tevis vairs nebija, varas iestādes dzītos pakaļ rēgam. Lai atstātu pēdas, liku Maikam šad un tad parādīties. Tas nekad nebija bīstams darbs. Parādījās kāda neskaidra fotogrāfija netālu no notikuma vietas, kāds viesnīcas darbinieks atcerējās sarunu, kad policija meklēja rajonā svešiniekus. Kad mēs bijām radījuši Jānusu, Maiks sāka darboties. Viņš mazliet uzbarojās, nomainīja frizūru un turējās savrup, bet vienmēr ievēroja grafiku. Viņam bija alibi. Nevienam neienāca prātā, ka viņš ir Jānuss. Un tad mani ļaudis veica faktisko darbu. Drej, laiks!"

"Darbu pret katoļu baznīcu?" Drejs juta sevī tādas dusmas, ka viņam gribējās ietriekt visu revolvera aptveri tēvoča sejā.

"7m nogalināji garīdzniekus, lai maldinatu sabiedrisko domuT

"Svētais karš. Mēs gribējām, lai izskatās tā, it kā ajatola cīnītos pret pagāniem . Un pret baznīcu. Viņš ir pietiekoši liels fanātiķis, lai to darītu. Tas ir jauns krusta karš, vērsts pretējā virzienā. Ne Vidējos Austrumos, bet šoreiz Eiropā."

Laika relejs rādīja, ka palikušas piecdesmit piecas sekundes.

"Izslēdz to!"

Drejs pagrozīja pogu uz ciparnīcas. "Un tad jūs publicētu pierādījumu tam, ka to izdarījis ajatola. Rietumi būtu pārskaitušies un iznīcinātu viņu. Kad visi putekļi izklīstu, Irāka dabūtu to, ko grib."

"Ieguvēji būtu visa pasaulei Man nevajag naudu. Tas, ko es darīju, bija nepieciešams!"

Drejs atkārtoja šo vārdu, gandrīz izspļaudams to ar nicinājumu: "Nepieciešams?"

"Jā! Tagad izslēdz to!"

Bet Drejs paraustīja plecus un ļāva atskaitīt pēdējās sekundes. Viņš smaidīja. "Paliec sveiks, tēvoci Roj!"

Rojs bija neizpratnē. "Nē! Pagaidi! Tu tiešām gribi to izdarīt?"

"Labāk sāc ticēt Dievam! Tavā vietā es sāktu skaitīt lūgšanu par grēku nožēlošanu. Atceries? Ak, mans Dievs, es no sirds nožēloju…"

Ar lēcienu Rojs metās uz jahtas pakaļgalu, vilnis sašū- poja jahtu un iemeta viņu tālu jūrā.

Tikšķi apstājās. Auksts vējš pūta Drejam sejā. Atsizdamies pret jahtu, viļņi sašķīda sīkos pilienos pār viņu. Viņš izslēdza motoru. Visapkārt bija tumšs un valdīja klusums. Varēja tikai dzirdēt, kā šņāc vējš un viļņi sitas pret jahtas korpusu. Drejs sagrāba gumijoto lukturi no vadības paneļa un devās uz jahtas aizmuguri, meklēdams Roju, kurš centās noturēties virs ūdens.

Luktura gaismā bija redzama Roja panikā pārvērstā seja.

"Tavā vietā es novilktu mēteli," Drejs teica. "Tas velk tevi uz leju."

"Bumba!" Rojs kūla ūdeni.

"Aizmirsu. Aizmirsu pievienot laika releju detonatoram. Kā jau teicu, es negrasos izdarīt pašnāvību."

"Lops tu tāds!"

"Še, ņem glabšanas vesti!" Drejs pasvieda viņam to.

Rojs to sagrāba un izspļāva ūdeni. "Salst," viņa balss drebēja. "Ļoti salst. Tu nevari iedomāties."

Drejs skatījās uz viņu.

"Lūdzu, ievelc mani iekšā!"

"Piedod, nevaru! Es tev iedevu glābšanas vesti tādēļ, lai tu nenoslīktu. Tas nenozīmē, ka tu nenomirsi no pārsal- šanas. Noslīkst pārāk ātri, un saka, tas pat esot patīkami. Bet šādā veidā…"

'Tu cūka, es darīju, ko tu liki! Es tev pateicu visu, ko tu gribēji zināt!" Roja seja izskatījās drausmīgi bāla. Viņa zobi klabēja. "Lūdzu!"

"Bet tu man nepastāstīji visu. Par tiem garīdzniekiem, kurus Jānuss noslepkavoja. Kā tu varēji pavēlēt izdarīt kaut ko tādu? Kā tu varēji iedomāties, ka nevainīgu garīdznieku slepkavība nesīs, kaut ko labu?"

Rojs kūla ūdeni, un, kad viņš runāja, viņa balss drebēja.

"Ja to garīdznieku ticība bija spēcīga, viņi nokļuva debesīs. Viņi ir mocekļi. Viņi atdeva savas dzīvības, lai apturētu ajatolu. Jebkurš līdzeklis ir attaisnojams, lai viņu apturētu."

"Tu saki, ka tie garīdznieki nokļuva debesīs? Bet pirms mirkļa tu teici, ka netici aizkapa dzīvei. Tu runāsi un darīsi visu, ko uzskati par pareizu." Drejs apklusa, pēkšņas pārliecības pārņemts. "Tu nogalināji manus vecākus. Savu principu dēļ." Kaklā bija kamols. Viņam likās, ka tūliņ kļūs nelabi.

"Bet nē taču! Lūdzu… tā salst! Izvelc mani ārā!"

"Paskatīsimies. Viss būs atkarīgs no tā, kā tu atbildēsi uz maniem jautājumiem, tad arī nolemšu, ko ar tevi darīt. Par klosteri! Man jāzina par uzbrukumu klosterim. Kā tu uzzināji, ka esmu dzīvs? Kā tu uzzināji, kur atrodos?"

Drejs nojauta, ko viņš teiks, un tas viņā uzvandīja nelabumu. Bet viņš gribēja būt drošs.

"Džeiks." Roja atvērtajā mutē vilnis iešļāca ūdeni, un viņš aizrijās.

"Nu un tad? Kas notika ar viņu?"

Rojam skaļi klabēja zobi, un seja kļuva zila, cīnoties aukstajā, melnajā ūdenī. "Es viņu noķēru, kad viņš pratināja Jānusu. Mani vīri viņu noķēra. Amitāla iedarbībā viņš atzinās, ka nav nogalinājis tevi. Viņš pastāstīja par klosteri."

"Tu liki viņu nogalināt?"

"Viņš zināja pārāk daudz. Bija kļuvis neuzticams. To vajadzēja izdarīt."

"Nē!" Drejs drebēja aiz riebuma. Viņš sāpēs kliedza.

Kā lai viņš to pasaka Arlēnei?

"Krampji man sarāva rokas!" Rojs pazuda zem ūdens un ar pūlēm vēlreiz iznira. "Palīdzi man! Salst! Lūdzu! Šausmīgi salst!"

Džeiks miris? Jau sen Drejs bija sapratis, ka tā varētu būt. Viņam likās, ka viņš jau gatavs to pieņemt. Bet tagad viņš bija tik satriekts, ka gandrīz nedzirdēja, kā Rojs lūdzās.

Bet pēkšņi milzīgs vilnis atsitās pret jahtu un iesitās Drejam sejā, atgriežot viņu dzīvē.

Roja galva atkal pazuda zem ūdens.

Vēlēšanās atriebties palika. Būtu labi ļaut Rojam nomirt, bet Roja nāve neatgriezīs dzīvē Džeiku.

Rojs neuzpeldēja. Drejs saprata. Dievs viņu pārbauda. Es nevaru cerēt uz Dieva žēlastību, ja pats neizrādu žēlastību.

Drejs sāka izmisīgi vilkt glābšanas jostas auklu. Bet, kad viņš izvilka Roju virspusē, tas nekustējās, mute bija vaļā, no tās plūda ūdens.

Nē!

Drejs vilka auklu jahtā. Izmisīgi viņš vilka Roju pāri jahtas malai, kamēr tas nokrita uz klāja.

Rojs novaidējās. Dzīvs!

Man viņš jāsasilda!

Meklēdams segas, karstu tēju, sausas drēbes, Drejs ieraudzīja lūku, kas veda lejā. Nē, viņš šausmās iedomājās. Man viņš jānones lejā. Šeit, augšā, ir pārāk auksts. Viļņu šļakatas saslapinās segas!

Viņš apsviedās apkārt uz Roja pusi.

Un ieraudzīja pret sevi vērstu revolvera stobru. Drejs zibenīgi nokrita uz klāja - reizē ar šāvienu.

Rojam drebēja pārsalušās rokas. Lode netrāpīja Drejam, bet ieurbās kajītes sienā. Rojs satvēra revolveri abās rokās un lādēdamies centās nomērķēt.

Drejs trīsreiz izšāva viņam sejā.

Un pats iekliedzās. Tās bija dusmas, izmisums, apmulsums. Pārāk daudz upuru. Visur. Bet šoreiz viņš bija gribējis to novērst.

Bezmērķīgi. Nevajadzīgi.

Un vissliktākais bija tas, ka viņam vajadzēs pateikt Arlēnei - brālis miris. Viņš zināja, ka tēvs Staņislavs viņam to prasīs. Viņa mokas vēl nebeidzās.

Viļņi šļācās pāri jahtas bortam un svieda Drejam sejā ledainas šļakatas. No visām pusēm viņu ieskāva melna tumsa.

22

Visa sākums - Dievs.

Drejs stāvēja Bostonas kapos pie savu vecāku kapa un skaitīja lūgšanu. Tas bija rituāls, kuru viņš nebija pildījis kopš aiziešanas no klostera. Roberts un Sūzana Makleini. Viņu dzimšanas datumi bija dažādi, bet miršanas datums - vienāds. 1960. gada 25. jūnijs. Drejs spilgti atcerējās, kā pāri japāņu dārziņam lidoja saplosītais tēva ķermenis. Un kā mātes vaigos bija ieurbušies asiņaini stiklu gabali.

Manā sākotnē ir arī mans gals.

Viņš vēlreiz pārdzīvoja vakar notikušo, kad viņš noskaitīja lūgšanu par mirušā dvēseli un nogrūda tēvoča Roja līķi jūrā. Tad viņš vadīja jahtu uz dienvidiem gar krasta līniju un atrada tukšu piestātni. Rūpīgi noslaucījis savus pirkstu nospiedumus, viņš izkāpa krastā, nenoenkurojis jahtu, kuru vējš nesa atpakaļ līcī. Tumsas aizsegā viņš atgriezās Bostonā.

Jau rietēja saule, un ap viņu nolaidās tumsa. Viņš stāvēja un ar stingu skatienu raudzījās uz kapakmenī iecirstajiem vārdiem. Drejs juta, ka tuvojas kāds cilvēks, kas necentās slēpties. Krēslā Drejs viņu uzreiz nepazina, bet, tā kā cilvēks tīšām centās būt labi redzams, Drejs saprata, ka tas nav uzbrucējs. Kad cilvēks pienāca tuvāk, Drejs ieraudzīja baltā saitē iekārto roku. Tēvs Staņislavs.

Garīdznieks pienāca viņam klāt. "Vai es tevi traucēju?" Viņa balsī skanēja cieņa. "Ja traucēju, es pagaidīšu mašīnā."

"Nē. Paliec, ja gribi. Tu mani netraucē. Bet kā tu zināji, ka būšu šeit?"

"Varētu jau izlikties un teikt, ka pietiekoši labi pazīstu tevi, lai uzminētu, ko tu darīsi. Patiesībā tu pateici Arlēnei, kur būsi. Ceru, ka viņa nav izpaudusi kādu tavu noslēpumu."

"Nē, nē! Es viņai uzticos."

"Šeit valda miers."

"Jā, miers." Drejs gaidīja, kad tēvs Staņislavs teiks, kāpēc atnācis.

"Kad mēs pirmo reizi satikāmies…" Tēva Staņislava balss bija daiļskanīga. 'Tu jautāji man par gredzenu. Toreiz es teicu, ka pastāstīšu tev par to tad, kad būsim labāk pazīstami."

"Par Akmens brālību?" Dreja balsī skanēja interese.

"Jā."

Pat tumsā rubīns mirdzēja tā, it kā tajā degtu uguns. Tēvs Staņislavs paberzēja sakrustoto krustu un zobenu. "Šis gredzens ir krusta karu laiku gredzena kopija. Tas simbolizē vēsturi. Vai tevi interesē vēsture?"

"Es uzmanīgi klausos."

Tēvs Staņislavs iesmējās. "Tas bija Palestīnā," viņš teica. "Tūkstoš simt deviņdesmit otrajā gadā, trešā krusta kara laikā. Ar pāvesta svētību Francija un Anglija iebruka Svētajā zemē, lai atņemtu to musulmaņiem, pagāniem. Bet pēc uzvarām vainagotā Akras aplenkuma starp angļu un franču armiju notika šķelšanās. Tu zini, ka angļi pretendēja uz diezgan lielu teritoriju Francijā, un franču karalis Filips izmantoja izdevību un atsauca savus karapulkus no Svētās zemes. Viņa mērķis bija atkarot strīdīgos Francijas apgabalus, kamēr Anglijas karalis Ričards atradās Svētajā zemē, turpinādams krusta karu."

"Politika," Drejs teica ar nicinājumu.

"Bet ļoti viltīga. Tā deva labus rezultātus. Pirms franču atgriešanās Eiropā viņu izlūkdienesta virsnieki satikās ar angļu kolēģiem. Par spīti politiskām domstarpībām, franči lika priekšā angļiem sasāpējušās problēmas risinājumu. Tas bija profesionālas brālības žests, jo angļiem šo problēmu vajadzēja risināt vieniem. Tas bija - izmantot slepkavas."

"Jā. Viņi radīja terorismu," Drejs teica.

"Protams, krustneši bija pārsteigti. Būdami bruņinieki, viņi pieturējās pie cēlas uzvedības normām kaujas laukā. Ar seju pret seju. Viņiem nebija pieredzes cīņā ar ienaidnieku, kurš uzskatīja, ka ir tikpat cēli uzbrukt nakts aizsegā, ielavīties pretinieka teltī un nogalināt viņu, kad viņš guļ bezspēcīgs un neapbruņots. Slepkavām īpašu prieku sagādāja nākamajā rītā uz altāra pirms mises nolikt nogriezto krustneša galvu. Tāds barbarisms satrieca krustnešus, un viņiem likās, ka sagrūst visa pasaule."

"Tas ari ir terorisma mērķis."

"Tieši tā. Nogalināt tā, lai demoralizētu. Bet, pirms franču izlūkdienesta virsnieki aizgāja no Svētās zemes, viņi izteica savu priekšlikumu. Cīnīties ar uguni pret uguni. Cīnīties pret slepkavām ar slepkavu palīdzību. Demoralizēt tā, kā to dara ar viņiem. Angļiem šis priekšlikums likās nepieņemams. Nolaisties līdz mūsu ienaidnieku līmenim? Nekad! Bet galu galā angļi piekrita. Jo kristīgais slepkava būtu nevis viens no viņiem, bet gan bijušais musulmanis. Palestīnietis, kurš pieņēmis vienīgo pareizo ticību - katolicismu. Tas bija kāds mūks benediktiešu klosterī Montekasīno, Itālijā.

Savas izcelsmes dēļ šis mūks pazina slepkavu ieradumus. Un, tā kā viņš bija no viņu rases, viņu nevarēja atšķirt no citiem. Slepkava, kas uzbrūk slepkavām, - viņš cīnījās ar teroru pret teroru. Bet šis terors bija citāds. Ar pāvesta svētību šis krustnešu slepkava nogalināja Dieva labā. Viņa terors bija svēts."

Visu to noklausoties, Drejs jutās apmulsis.

"Šī mūka kristīgais vārds bija tēvs Džeroms. Kāds bija viņa īstais - musulmaņa - vārds, nav zināms, kaut gan leģenda apgalvo, ka viņu sauca par Hasanu Ibnalsabāhu. Tā bija dievišķa sagadīšanās, ka musulmaņu slepkavu organizatoram bija tāds pats vārds. Es to uzskatu par Dieva zīmi. Bet par viņa sasniegumiem nav šaubu. Viņš izraisīja teroru pašu teroristu vidū. Un, kad viņš bija pabeidzis savu kalpošanu Dievam un trešais krusta karš bija beidzies, viņš atgriezās klosterī Montekasīno, kur saņēma pelnīto godu un balvas."

"Ar balvām tu saproti šo gredzenu?"

"Nē, tas nāca vēlāk. Patiesību sakot, pirmais to saņēma kāds cits, bet vēlāk to saņēma arī tēvs Džeroms."

Aukstais vakara gaiss dedzināja Dreja seju. "Ja tu gribi ar mani spēlēt minēšanu…"

"Piedod, ka runāju neskaidri, vēsture ir sarežģīta. Trešā krusta kara beigās Anglijas karalis Ričards - viņu pazina arī kā Lauvassirdi - devās atpakaļ uz Angliju. Viņš saprata, ka pieļāvis kļūdu, atļaujot frančiem atgriezties ātrāk. Franču karalis Filips bija noslēdzis nodevīgu līgumu ar Ričarda brāli Džonu, kas Ričarda prombūtnes laikā aizstāja karali. Šis līgums atrisināja strīdu par Anglijas īpašumiem Francijā. No savas puses Filips piekrita atbalstīt Džona pretenziju uz Anglijas troni - pretstatā Ričarda likumīgajām tiesībām."

'Tāpēc Ričards nolēma, ka būs labāk atgriezties mājās," Drejs teica.

"Bet, virzoties cauri Eiropai no Svētās zemes, viņu sagūstīja austrieši un pieprasīja izpirkšanas maksu. Taču to bija grūti savākt. Ričarda brālis Džons negribēja, ka Ričardu atbrīvo, un darīja visu iespējamo, lai izjauktu izpirkšanas maksas savākšanu. Viņš sūtīja savus cilvēkus, kas vāca dārglietas, izlikdamies, ka tās vajadzīgas izpirkšanas maksai. Šīs dārglietas nokļuva tieši Džona kasē. Bet Ričards sēdēja cietumā. Beidzot izmisušais Ričards izdomāja veidu, kā viņa pavalstnieki zinās, ka izpirkšanas naudas vācēji nāk no viņa, nevis no Džona."

"Gredzens? Jā?"

"Jā. Gredzens. Gandrīz identisks šim gredzenam." Tēvs Staņislavs atkal paberzēja rubīnu. "Ričards iedeva savu gredzenu uzticamam cilvēkam. Viņa pavalstnieki pazina šo gredzenu. Parādot to, naudas vācējs varēja pierādīt, ka dārgumi, kurus viņš savāks, palīdzēs Ričardam izkļūt no cietuma, bet nenokļūs Džona rokās."

Drejs papurināja galvu.

"Tu apšaubi šo taktiku?" jautāja tēvs Staņislavs.

"Lai izjauktu brāļa plānus, Džonam vajadzēja pasūtīt šī gredzena kopiju."

"Džonam bija savi trūkumi. Šī doma viņam neienāca prātā. Citādi viņš būtu ieguvis troni. Bet ar gredzena palīdzību Ričarda sūtnis savāca izpirkšanas naudu, un Ričards tika atbrīvots. Viņš atgriezās Anglijā un iznīcināja brāli. Un to izdarīt viņam palīdzēja gredzens, kas bija līdzīgs šim gredzenam. Tas bija svarīgs, jo kalpoja kā parole, tam piemita spēks."

Drejs jutās neveikli. Viņš juta šajā stāstā slēptu mājienu.

Tēvs Staņislavs turpināja:

"Ričards atteicās piekrist Džona līgumam ar Franciju un ar savu armiju pārcēlās uz kontinentu un atkaroja zaudētās teritorijas. Bet tur viens no viņa jaunajiem pavalstniekiem, kāds franču zemnieks, ieraudzīja viņu pastaigājamies ārpus cietokšņa sienām un šāva uz viņu ar bultu. Bulta ķēra plecā. Tā nebija nāvējoša, bet Ričards nomira nemākulīgas ārstēšanas dēļ. Pirms miršanas viņš lika atsaukt šāvēju. "Kāpēc tu nogalināji mani?" Ričards jautāja. Zemnieks atbildēja: 'Tāpēc, ka tu būtu piesmējis manu sievu un nomērdētu badā manus bērnus." Ričards iebilda: "Mani pavalstnieki mīl mani. Man vajadzēja tikai zemi. Es tev ļautu dzīvot mierā." Bet zemnieks atbildēja: "Nē, tavs brālis būtu ļāvis mums dzīvot mierā." Un Ričards, saprazdams, ka šo naivo cilvēku izmantojuši viņa ienaidnieki, teica: "Lai Dievs tev stāv klāt, tu pats nesaproti, ko esi izdarījis. Es tev piedodu, ļaujiet šim vīram iet!" Stāsta, ka garīdznieks, kurš bija pie Ričarda nāves gultas, gribējis, lai Ričards izsūdz un nožēlo savus grēkus, bet Ričards viņu aizdzinis un nomiris bez svētā sakramenta."

"Un kas bija ar zemnieku?" Drejs jautāja. "Vai viņam ļāva aiziet?"

Tēvs Staņislavs piegāja Drejam tuvāk. 'Tas ir mana stāsta galvenais moments. Kad Ričards nomira, viņa saniknotie līdzgaitnieki sastrīdējās viņu kunga pēdējās vēlēšanās dēļ. Viņi gribēja izjautāt zemnieku un uzzināt, vai slepkavībā iejaukts vēl kāds, bet, pirms viņi paspēja to izdarīt, kāds garīdznieks ieradās pie zemnieka noklausīties viņa grēksūdzi. Drīz pēc tam, kad garīdznieks aizgāja, zemnieks nomira. Liekas, viņš izdarīja pašnāvību, iedzerdams indi. Kaut gan neviens nezina, kur viņš to dabūja."

"No garīdznieka?" Drejs jautāja.

"Varbūt, jo garīdznieks, kas noklausījās zemnieka grēksūdzi, bija tas pats cilvēks, kurš tik nemākulīgi ārstēja Ričardu, ka viņš nomira."

Drejam pārskrēja šermuļi pār muguru. "Tas bija tēvs Džeroms?"

"Nē. Viņa austrumnieka sejaspanti būtu viņu nodevuši. Bet šo garīdznieku bija apmācījis tēvs Džeroms."

"Un kāpēc viņš nogalināja…"

"Lai zemnieks nenodotu, ka viņu bija nolīdzis karalis Filips. Tikai garīdznieks varēja apklusināt Ričarda slepkavu - tā, lai uz viņu nekristu aizdomas. Šādā veidā tika novērsts Anglijas un Francijas karš."

"Es gribēju teikt ko citu. Kāpēc garīdznieks? Kāpēc tēvs Džeroms iesaistījās šajā lietā?"

"Kā atalgojumu par savu pakalpojumu - un viņa palīga pakalpojumu - tēvs Džeroms ieguva zemes gabalu Francijā no tām zemēm, kas bija piederējušas Anglijai, un uzcēla tur katoļu baznīcu."

Drejs izjuta pretīgumu. "Un baznīca tam visam piekrita?"

"Ne baznīca, ne pāvests vai viņa līdzgaitnieki to nezināja. Viņi nekad to neuzzināja. Akmens brālība ir ordenis, kas atrodas Francijā, Atlantijas okeāna piekrastē, vienā no apgabaliem, uz kuru kādreiz pretendēja Anglija. Ordeņa simbols ir šis gredzens ar sakrustotu zobenu un krustu."

"Reliģija un vardarbība?" Drejs bija pārsteigts.

"Dieva karotāju simbols. Svētais terors. Laika gaitā, sekojot tēva Džeroma paraugam, brālība vienmēr ir aizstāvējusi baznīcu, kad pasaules nejēdzības tai draudējušas. Mēs esam Kristus kareivji, karojoša baznīca. Mēs cīnāmies ar sātanu, lietojot sātana taktiku. Tā tas bija Ričarda laikā un vēl jo vairāk šodien."

Drejam gribējās vemt, tāpat kā vakar, kad nomira tēvocis Rojs. Bet tēva Staņislava stāsts modināja Drejā aizdomas. Tās bija lietas, kuras Drejam nevajadzēja zināt.

"Tie trīs vīri, kuri tev vakar palīdzēja - tu ievēroji viņu gredzenus -, ir brālības locekļi," tēvs Staņislavs teica. "Man jāuzsver, ka mūsu ordenis atšķiras no "Opus Dei" locekļiem, kuri mums palīdz. "Opus Dei" ir baznīcas izlūkdienests, mēs esam…"

"Baznīcas slepkavas," Drejs bija pārskaities. "Tikai baznīca par to nekā nezina."

"Bet mūs pavada baznīcas svētība."

"Tas ir bezjēdzīgi. Svētība? No kurienes? Ja baznīca par to nekā nezina!"

"Saskaņā ar tradīciju. Tieši tāpat, kā pāvests manto to mandātu, kuru Kristus deva Pēterim, tāpat arī mēs mantojam grēku atlaišanu, ko tēvam Džeromam deva pāvests trešā krusta kara laikā. Ja varēja attaisnot nogalināšanu baznīcas labā toreiz, tad tāpat var attaisnot nogalināšanu baznīcas labā arī citos laika periodos."

"Es vairs negribu klausīties."

"Man likās, ka tevi tas interesēs." Tēvs Staņislavs paberzēja gredzenu. "Tu taču jautāji par akmeni. Zinādams tavu reakciju, tu saproti, kāpēc es tik ilgi gaidīju."

"Kamēr mēs labāk iepazīsim viens otru."

"Jā."

Bija jau gandrīz tumšs, un kapsētā valdīja pilnīgs klusums. Drejs juta, kas tagad notiks.

"Iestājies mūsu brālībā!" teica tēvs Staņislavs.

Par spīti priekšnojautai, Drejs nespēja savaldīties. Viņa atbilde bija spontāna, ar dziļu riebumu: "Lai kļūtu par slepkavu Dieva vārdā?"

"Daļēji tu jau esi kļuvis par tādu. Pēc aiziešanas no klostera tu esi nogalinājis vairākus cilvēkus, aizstāvot baznīcu."

"Man bija cits iemesls."

"Kāds - izdzīvot? Atriebties tiem, kas tev uzbruka? Tu neesi tik primitīvs cilvēks. Šo iemeslu ir pārāk maz. Kā kar- tēzietis, kas reiz slepkavojis nepareizu mērķu dēļ, tu tagad varētu likt lietā savu prasmi pareizo mērķu labā, sargājot svēto garu un aizstāvot Kristus misiju uz zemes."

"Aizstāvot Kristus misiju?" Drejs vairs nespēja valdīt dusmas. "Tu laikam esi lasījis citu Jauno Derību nekā es. Vai Kristus nerunāja par to, ka vajag pagriezt otru vaigu?"

"Bet tas bija pirms krustā sišanas. Pasaule, mans draugs, ir drausmīga vieta. Bez brālības baznīca jau sen būtu aizgājusi bojā. Vēsture, kas ir Dieva gribas atspulgs, attaisno mūsu rīcību."

"Es nepiedalos," Drejs teica.

"Bet tu nevari atteikties."

"No slepkavības? Es negribu tajā vairs piedalīties. Vienīgais, ko es gribu, ir miers."

"Bet šajā pasaulē miers nav iespējams. Tikai ilga un grūta cīņa līdz pašai pastarai dienai."

"Tev nav taisnība. Bet es lūgšu Dievu par tavu dvēseli."

Tēvs Staņislavs dziļi ievilka elpu. "Trīs reizes es izglābu tev dzīvību."

"Zinu. Es apsolīju, ka darīšu visu, lai izglābtu tavu dzīvību."

"Nē, tu nepareizi atcerējies. Vakar tu apsolīji, ka atlīdzināsi manus pakalpojumus graudā. Atceries, kā es formulēju savu prasību? Atlīdzināt par pakalpojumu graudā. Un tagad es prasu, lai tu izpildi savu solījumu. Turi savu vārdu! Iestājies mūsu brālībā! Ne tāpēc, lai izglābtu manu dzīvību, bet lai izglābtu baznīcu. Izmanto savu talantu, lai aizstāvētu Dievu."

"Nezinu gan," Drejs teica ar rūgtumu. "Kuru Dievu tu domā?"

"Vienīgo Dievu. Es prasu, lai tu kalpotu Dievam!"

"Cik tad pavisam ir to Dievu? Ajatola domā, ka viņa Dievs ir viens un vienīgais. Indiešiem ir savs vienīgais Dievs, tāpat kā budistiem, jūdaistiem, musulmaņiem, katoļiem, protestantiem. Vai aborigēniem, kas pielūdz mēnesi. Dievs ir ļoti populārs. Un viņš pieprasa daudz nogalināto. Cik miljonu ir nomiruši viņa dēļ? Tu saki, ka vēsture ir Dieva gribas atspulgs? Manā izpratnē tā ir nepārtraukta svēto karu virkne. Un katra puse bija pilnīgi pārliecināta, ka tai taisnība! Pilnīgi droša, ka mirst par ticību un glābj savu dvēseli! Nu cik patieso mērķu var būt? Cik debesu valstību? Vakar tēvocis Rojs man teica, lai apturētu ajatolu, viņš uzskata par attaisnojamu radīt iespaidu, ka ajatola uzbrūk katoļu baznīcai. Viņš teica, ka tie garīdznieki, kas gājuši bojā, saņems grēku atlaišanu sava neapzinātā upura dēļ. Kaut arī Rojs neticēja Dievam, viņš izmantoja reliģiju, aizstāvot savu darbību. Ārprāts! Reliģija? Pasargi mūs no grēkiem, kurus izdara reliģijas vārdā!"

Tēvs Staņislavs nodrebēja. "Vai tu attaisno ajatolu?"

"Ne vairāk kā tevi vai Roju. Es saprotu, ja cilvēks nogalina kādu aizstāvēdamies. Es pats to darīju pēdējās divas nedēļas, bet nogalināt principa dēļ? Tas ir nepiedodami."

"Tad mums nav domstarpību."

Drejs juta, ka viņam sāk dauzīties sirds. "Kā tu vari tā teikt?"

"Tāpēc ka mēs aizstāvam baznīcu," tēvs Staņislavs sacīja. "Tā ir pašaizsardzība."

"Baznīcai nav vajadzīga aizstāvība. Ja aiz tās stāv Dievs vai jebkura cita reliģija, viņš neļaus tai aiziet bojā. Tas notiks bez vardarbības. Viņš gribēja tevi pārbaudīt. Tu neizturēji pārbaudi. Es tev teicu, ka lūgšu Dievu par tavu dvēseli."

Drejs pagriezās un devās prom.

"Neesmu vēl pabeidzis," tēvs Staņislavs teica.

Drejs turpināja iet uz priekšu.

Tēvs Staņislavs sekoja viņam. 'Tu nevari noraidīt manu piedāvājumu."

"Es to jau izdarīju." Tumsā Drejs gāja uz priekšu gar kapu pieminekļiem.

Tēvs Staņislavs turējās viņam līdzi. "Ir vēl viena lieta, ko es tev nepateicu."

"Nepūlies, tam nav nozīmes."

"Atceries, es tev teicu, ka šis gredzens ir gandrīz tāds pats kā Ričarda gredzens. Rubīns ir tāds pats, arī zelta ierāmējums ar sakrustoto zobenu un krustu."

Drejs pagāja garām kapličai.

"Bet ir viena būtiska atšķirība." Tēvs Staņislavs cieši sekoja Drejam. "Šis akmens ir paceļams. Un zem akmens ir neliels iedobums. Tajā atrodas kapsula. Inde iedarbojas momentāni. Ja kādu no mūsu ordeņa noķertu, viņam jābūt drošam, ka mūsu noslēpums tiks saglabāts. Un mūs nevar apdraudēt neviens no ārpuses. Nevaru iedomāties nevienu citu gadījumu, kas attaisnotu pašnāvību. Tu, protams, saprati, ko teicu. Ja mēs esam gatavi iet nāvē, aizstāvot ordeņa noslēpumu, mēs esam gatavi nogalināt jebkuru."

Tumsā Drejs neapstādamies gāja uz priekšu.

"Mans draugs, ja tu tūliņ neapstāsies un nepiekritīsi iestāties ordenī, būšu spiests tevi nošaut. Par mums nedrīkst zināt neviens."

Drejs neapgriezās. "Tev gribētos, lai es atviegloju tavu darbu? Man vajadzētu sākt cīnīties? Tā, lai tu justos attaisnots? Tas nenotiks. Tev vajadzēs šaut man mugurā. Un tu būsi izdarījis man pakalpojumu. Jo, ja es miršu tāpēc, ka noraidīju tavu priekšlikumu, varbūt man izdosies glābt savu dvēseli."

"Neliec man to darīt," tēvs Staņislavs teica. "Tu man patīc. Es tevi pat apbrīnoju."

Drejs neapstājās.

"Tas ir tavs pēdējais vārds?"

Drejs gāja un pētīja kapakmeņu neskaidros siluetus.

"Nu, tad man nekas cits neatliek," tēvs Staņislavs nopūtās.

"Tu zini, ka es tev neesmu bīstams. Es neko neteikšu."

"Jā, protams. Es par to nešaubos. Tu nekā neteiksi."

Drejs jau juta ledainu pieskārienu starp lāpstiņām, kur varētu trāpīt lode vai nazis. Pašaizsardzība, viņš nodomāja. Tas nebūs grēks, ja mēģināšu aizsargāties.

Ļoti tuvu no viņa atskanēja klusināts pistoles šāviens. Viņš metās pa labi, nokrizdams aiz marmora nāves eņģeļa un sagatavodams savu mauzeri.

Bet tad viņš izdzirdēja vaidu. Viņš pagriezās atpakaļ un, riskēdams sevi atklāt, paskatījās pār eņģeļa spārnu.

Taču piesardzība bija lieka.

Tēvs Staņislavs saļima uz zemes. Viņa pistole ar klusinātāju izšāva. Lode izrāva zemes kumšķi no kapa kopiņas. Tēvs Staņislavs nodrebēja un vairs nekustējās.

Drejs saspringa, ieskatīdamies tumsā.

Viņam tuvojās kāda ēna. Viņš aizturēja elpu un nekustīgi tupēja aiz pieminekļa.

Kad ēna pienāca klāt, viņš pazina Džeiku.

Epilogs. UN TEV PAR SODU…

Klejotāji

i

Pēc stundas Drejs ieradās pilsētas mājā Bīkonhilā. "Mums tagad jādodas prom," viņš teica Arlēnei.

Viņa likās pārsteigta. "Tūliņ?"

"Mūsu darbs ir pabeigts. Drošāk būs, ja mēs dosimies prom no pilsētas."

Sieviete, kura bija rūpējusies par tēvu Staņislavu, jautāja, vai garīdznieks nākšot atpakaļ.

"Nē. Viņu aizsauca kādā svarīgā lietā. Viņš lūdza mani pateikties jums par jūsu laipnību. Viņš pateicas jūsu draugiem un tam vīram, kurš atļāva mums atrasties šajā mājā. Sporta mašīnu atstāju garāžā." Drejs iedeva viņai automašīnas un mājas atslēgas. "Lai Dievs ir ar jums!"

"Un ar tavu garu."

"Deo gratias."

2

"Kas noticis?" Arlēne jautāja. "Kāpēc tāda steiga?" Nakts tumsā viņi aizgāja līdz ielas stūrim. Viņa apstājās neizpratnē, kad ieraudzīja ielas malā olds- mobili.

"Bet tu teici, ka tēvu Staņislavu aizsauca prom." "Jā, tā varētu teikt. Viņš ir miris."

"Kas ir ar vinu?"

"Viņu nošāva," ar žestu Drejs norādīja uz oldsmobiļa bagāžas nodalījumu. "Tur ir līķis." "Nošāva viņu?" "Izglāba man dzīvību." "Bet kasT

Drejs atvēra mašīnas pakaļējās durvis. Džeiks smaidīja. "Apkamp mani, māsiņ!" Arlēne sāka raudāt.

3

Džeiks tikpat kā nebija pārvērties. Ūsas bija tikpat rudas kā vienmēr, mati biezi, sprogaini un rudi, piere augsta, viņš bija skaists kā vienmēr. Mugurā sportiskas drēbes, kājās tūrista zābaki. Blakus atradās neilona mugursoma.

"Viņi gribēja, lai mana nāve izskatās pēc nelaimes gadījuma- lai tu viņiem neuzdotu nekādus jautājumus, māsiņ. Viņi bija izdomājuši, ka es nokritīšu, kāpdams kalnos. Viņi bija aizmirsuši, cik labi apmācīts es esmu." Džeiks pasmaidīja. "Manā vietā nokrita mani līdzgaitnieki - idioti -, un man izdevās izglābties."

"Kāpēc tu man nepaziņoji? Tu taču varēji kaut kā atsūtīt ziņu tā, lai es neuztrauktos."

"Bet ja viņi tevi pratinātu? Ja viņi tev dotu amitālu? Tad, kaut arī tu esi mana māsa, tev vajadzētu pateikt viņiem, kur atrodos. Tāpat kā ar amitālu viņi piespieda mani pateikt, ka Drejs ir dzīvs un atrodas klosterī. Es nevarēju riskēt un paziņot tev. Es visu laiku gaidīju ziņas par uzbrukumu klosterim. Ne avīzēs, ne televīzijā par to nebija ne vārda. Sāku jau nervozēt - vai uzbrukums klosterim izdevies? Vai Drejs izglābies? Es nevarēju iet pie tevis, māsiņ, bet es zināju, ka ir viena vieta, kurp Drejs dosies, ja atrodas brīvībā. Varbūt ne uzreiz, bet tiklīdz varēs. Tā pati vieta, kur es viņu atradu tūkstoš deviņi simti septiņdesmit devītajā gadā."

"Manu vecāku kaps."

"Un tagad mēs esam kopā," Arlēne teica.

Bet cik ilgi, Drejs nodomāja.

4

Viņi brauca oldsmobilī ārā no Bostonas un atpakaļ uz Pensilvāniju, uz Betlehemi, kur viņi bija atstājuši Arlēnes mašīnu, "Ugunsputnu", ilgtermiņa garāžā. Trīssimt jūdžu garais ceļš ilga visu nakti. Pa ceļam viņi apstājās, lai apglabātu tēvu Staņislavu. Blakus Mazā Stjuarta kapam, augstā, kokiem apaugušā nogāzē.

Pirms viņi to apraka, viņi novilka tam priestera drēbes, noņēma svētā Kristofera medaljonu, kas tam bija kaklā, un paņēma gredzenu. Drejs klusi skaitīja lūgšanu par mirušajiem, tāpat kā to bija darījis, kad ielaida tēvoča Roja ķermeni līcī. Varbūt Dievs visu piedod, viņš nodomāja. Varbūt viņš ir žēlīgs pret tiem, kuri viņu dedzīgi pielūdz.

Sāka smidzināt sīks lietus - varbūt tā bija svētība -, un Drejs devās projām.

Kad viņi nonāca Bctlehemē, pulksten četros no rīta, Arlēne pamodināja miegaino garāžas darbinieku, samaksāja par "Ugunsputnu" un brauca pakaļ oldsmobilim uz vientulīgu Lihajas upes krastu. Lietū un tumsā viņi nogrūda tēva Staņislava mašīnu ar visiem ieročiem lejā no stāva krasta upes dziļakaja daļa. Mašīnas logi bija vaļa, un ta ātri nogrima.

Drejs izvilka no kabatas tēva Staņislava gredzenu, sataustīja ar pirkstu krustu un zobenu uz milzīgā rubīna un iesvieda to tālu upē. Bija tumšs, un viņš neredzēja, kur tas iekrita.

Lietus pastiprinājās tā, ka ausma bija nemanāma. Viņi devās uz austrumiem, šķērsoja Delavēras upi un iebrauca Ņūdžersijā. Viņi bija tik noguruši, ka apstājās atpūtas laukumā ceļa malā. Drejs gulēja nemierīgi, viņu mocīja murgi. Ap pulksten vienpadsmitiem viņus visus trīs nobaidīja un pamodināja garām braucošas kravas mašīnas signāls. Noguruši un novārguši viņi turpināja ceļu uz austrumiem.

Visu pēcpusdienu radio raidīja ziņas par uzbrukumu tēvoča Roja mājai. Un par viņa mīklaino pazušanu. Ziņoja par to, ka viņš nolaupīts, varbūt pat nogalināts, jo, būdams agrākais izlūkdienesta virsnieks, kas cīnījies pret terorismu, viņš kļuvis par upuri teroristu atriebībai.

Pensilvānijas štata koledža ziņoja, ka pirms četrām dienām studentu īres kompleksa pagrabā atrasts nogalināts vīrietis, kurš atgādinot starptautiska mēroga terorista Jānusa fotogrāfijas. Abi divi ziņojumi bija pilnīgi nesaistīti. Šis terorists esot lietojis vairākus segvārdus, saucies arī par Andreju Mak- leinu, valdības izformētās antiteroristu grupas locekli, kurš pazudis 1979. gadā. Tika izteikta varbūtība, ka Jānuss viņu nogalinājis, jo viņu nejaušā līdzība ļāvusi Jānusam uzdoties par Makleinu. Varas iestādes, kas meklētu Makleinu, kurš jau miris, tiktu maldinātas.

Nomainīdami cits citu pie stūres, Arlēne un Džeiks sasniedza Ņujorku un nogaidīja, kamēr iestājas nakts, un tad devās uz māju Divpadsmitajā ielā. Brūno ķieģeļu ēku neviens nenovēroja. Drejs nebija pārsteigts: tā kā tēvocis Rojs bija miris, "Riska analīze" iznīcināta un Jānuss atmaskots, nevienam nebija vajadzības uzmanīt māju. Ne Drejs, ne Arlēne nebija teikuši savus vārdus "Opus Dei". Brālība nezināja, ka tēvs Staņislavs miris. Arlēnei nebija nekāda sakara ar "Riska analīzi". Drejam arī nebija. Likās, ka var droši iet iekšā.

Tomēr viņi saglabāja piesardzību un iegāja brūnajā ķieģeļu mājā caur ēku, kas atradās Vienpadsmitajā ielā. Izgāja no tās pa sētas durvīm un šķērsoja mazo dārziņu, kur Arlēne kādreiz bija neveiksmīgi mēģinājusi audzēt puķes.

Virtuvē bija sasmacis gaiss, Arlēne atvēra logus, pārbaudīja ledusskapi - viņa bija izmetusi ārā visu, kas ātri bojājas, pirms viņa devās uz Sātana Ragu, kur viņa sāka meklēt Džeiku. Viņa izņēma no bufetes vairākas zivju konservu kārbas un atvēra tās.

"Tu vēl joprojām neēd gaļu?" viņa ķircināja Dreju.

Viņš nepasmaidīja. "Tas ir pēdējais ieradums, kuru esmu saglabājis no klosteFa."

Ne gluži.

Likās, ka Džeiks saprata. "Es labāk atstāšu jūs divatā."

5

Pāri galdam Drejs paskatījās uz Arlēni. "Kas tev nepatīk?" viņa jautāja. Drejs neatbildēja.

"Vai es tevi padaru nervozu?" viņa jautāja. "Kā tu varētu padarīt mani nervozu?" Drejs smaidīja un saņēma viņas rokas.

"Es tev liku apsolīt, ka mēs izrunāsimies tad, kad viss būs beidzies."

Viņš atcerējās solījumu un kļuva nopietns. "Jā, mums jāparunājas."

"Par nākotni. Par mums. Es negribu tev neko uzspiest. Es zinu, ka tev daudz kas jāpārdomā. Pēc sešiem gadiem klosterī. Mūs daudz kas saistīja. Mūsu attiecības bija īpašas. Varbūt kādreiz mēs varam tās atjaunot."

"Kādreiz," viņš sadrūmis atsaucās.

"Vai tu gribi iet atpakaļ klosteri? Vai to tu gribi man teikt?"

"Nē, atpakaļ es neiešu. Es to nevaru."

"Nevari?"

Viņš to nespēja paskaidrot. Viņš bija apsolījis izrunāties, kad viss beigsies. Bet viņš nevarēja noslāpēt sajūtu, ka viss vēl nav beidzies. Izskaidrot? Riskēt sabojāt pēdējos brīžus kopā? Neko neteicis, Drejs piegāja pie Arlēnes un apkampa vinu.

Ne vārda neteikuši, viņi devās uz guļamistabu augšējā stāvā.

Un beidzot viņi mīlēja viens otru.

Viņam nebija vainas apziņas, bija tiesa tas, ko Arlēne reiz teica: viņš bija devis celibāta, ne šķīstības zvērestu. Baznīcas aizliegums bija drīzāk legāls, ne morāls. Tas bija domāts, lai aizliegtu reliģiskā ordeņa locekļiem precēties, nevis nodarboties ar seksu, lai sieva nenovērstu vīra uzmanību no baznīcas mērķiem. Šis aizliegums īstenībā bija tikai sevis noliegšana. Un tajā brīdī Drejs bija noguris, sarūgtināts un nedomāja par sevis noliegšanu. Viņam likās, ka divi cilvēki, kuri cenšas atbalstīt viens otru, atvieglot viens otra sāpes, nevar būt grēcinieki.

Viņa kailais ķermenis sajuta Arlēnes siltumu, viņas slaidā, muskuļainā auguma atbildi uz viņa viļņošanos: viņas krūtis un iegurnis ritmiski uzņēma viņa spēcīgo un maigo šūpošanos, un šajā brīdī viņš juta sevis piepildījumu.

Sajūta bija sensuāla, jā. Erotiska - jā. Bet bija arī kas dziļāks, kas bija pārāks par fizisko baudu. Šajā kopības mirklī viņš aizmirsa vientulību, izmisumu, savu neizbēgamo bojāeju. Šajā garajā mūžības mirklī viņš vairs nejutās nolādēts.

Bet mirklis pārtrūka. Telefona zvans bez žēlastības lika atgriezties tagadnē. Viņš pagriezās un ar stingu skatienu ieurbās telefonā, kas stāvēja uz naktsgaldiņa.

Nē, vēl ne! Es gribēju tik daudz ko pateikt! Es gribēju… Telefons iezvanījās vēlreiz, viņš juta, ka Arlēne sastingst. Es vēl neesmu gatavs! Vai viņi nevarēja ļaut mums pavadīt kopā vēl dažas stundas ?

Telefons iezvanījās trešo reizi, apkārtējā klusumā zvans

likās sevišķi skarbs.

>

"Es laikam pacelšu klausuli. Varbūt kāds no kaimiņiem ieraudzījis gaismu un vēlas pārliecināties, vai esmu atpakaļ. Mēs taču negribam, lai ierodas policisti, meklēdami zagļus." Viņš pamāja kā agonijā.

Viņa pacēla klausuli. "Hallo?" Viņas acis satumsa. "Kas? Piedodiet, es nepazīstu cilvēku ar tādu vārdu… Ak tā, saprotu. Ja jūs tā sakāt…" Viņa aizsedza klausuli ar roku. Drejam nevajadzēja prasīt, kas tas ir. "Kāds vīrs grib runāt ar tevi. Nezinu, kā viņš uzzinājis, ka tu esi šeit. Viņš teica, ka viņš varot piedāvāt tev izeju, pieņemamu veidu vai…"

"Sapratu." Cenzdamies apslāpēt savu priekšnojautu, Drejs paņēma klausuli. "Hallo?"

"Brāli Maklcin…" Balss bija rupja, bet skanīga; Drejs iztēlojās to mises laikā. "Mēs gribētu zināt, kas noticis ar tēvu Staņislavu. Viņš neieradās uz plānā paredzētu tikšanos. Mēs zinām, ka viņš devās savervēt jūs. Mēs gribam, lai jūs pastāstāt mums, ko jūs ar viņu izdarījāt. Un kur viņa gredzens."

Likās, ka istaba sagrīļojas. "Es to nevaru stāstīt pa telefonu."

"Protams! Vai satiksimies pēc piecpadsmit minūtēm? Pie arkas Vašingtona laukumā? Tas ir dažus kvartālus no jums."

"Es tur būšu."

"Mēs zinām, ka būsiet. Mēs zinām, ka jūs, tāpat kā mēs, gribat nokārtot jebkuru nesaprašanos."

"Jā, tā tas ir. Nesaprašanās." Drejs nolika klausuli.

Viņš pasniedzās pēc drēbēm.

"Kas tas bija?" Arlēne jautāja.

Viņš uzvilka kreklu un bikses.

"Kas?"

"Brālība."

Viņa nodrebēja.

"Viņi grib zināt, kas noticis ar tēvu Staņislavu. Viņi grib, lai es ar viņiem satiekos Vašingtona laukumā."

"Bet tu nedrīksti tā riskēt!"

"Zinu." Drejs apkampa Arlēni ilgā un ciešā skāvienā, juzdams viņas kailo ķermeni. "Ja viņi mani dabūs rokā, es būšu spiests pateikt viņiem, kas nogalināja tēvu Staņislavu, kaut arī es to negribētu. Tas bija Džeiks, nevis es. Un, tikuši galā ar mani, viņi ķersies pie Džeika, varbūt pat pie tevis. Es nedrīkstu to pieļaut. Ak Dievs, es tevi mīlu!"

Arlēne turēja viņu tik cieši, ka viņa ievainotais plecs pulsēja. "Bet kurp tu dosies?"

"Neuzdrošinos tev atbildēt. Viņi var izmantot zāles, tevi izjautājot."

"Iešu tev līdzi."

"Un atklāsi, ka darbojāmies kopīgi?" Drejs papurināja galvu. "Viņi nogalinātu tevi."

"Man vienalga."

"Bet man ne."

"Esmu gatava doties tev līdzi, lai arī kurp."

"Uz elli? Atstāju tev dzīvību. Tā ir tikpat liela dāvana kā tava dvēsele. Lūdzu, pieņem to!"

Raudādama viņa noskūpstīja Dreju. "Bet kad…"

Drejs saprata. "Kad mēs atkal redzēsimies? Kādreiz, gavēņa laikā."

"Kurā gadā?"

Viņš nezināja. Viņš satvēra Arlēni tik cieši kā slīcējs glābēja roku.

Tad atlaida viņu.

Un prom bija.

Trimda

Ēģipte. Uz dienvidiem no Kairas, uz rietumiem no Nīlas upes.

Viņš klejoja pa tuksnesi, kur 381. gadā pirms mūsu ēras pirmie kristīgie vientuļnieki, bēgdami no Romas, iesāka mūku dzīvi. Viņam nebija viegli nokļūt šajā tuksnesī. Bez naudas un pases, Brālības vajāts, viņš lika lietā visu savu viltību un izmantoja visus iemācītos trikus. Šis nogurdinošais ceļojums ilga sešus mēnešus, un tagad, ejot pa saulē sakarsušajām smiltīm, viņš tālumā ieraudzīja klinšu bluķus, kur viņš gribēja iekārtot celli. Viņš izjuta milzīgu atvieglojumu, likās, ka no viņa bija novēlusies nasta. Viņš atradās drošībā, tālu no cilvēkiem, no civilizācijas šausmām, un viņam vairs nevajadzēja baidīties par Arlēnes drošību. Viņam vajadzēja bīties tikai par savu dvēseli.

Viņš atrada klintīs alu, kuras tuvumā bija neliels strautiņš. Līdz ciematam, kur viņš varētu nopirkt produktus, bija veselas dienas gājiens. Šeit viņš atjaunoja klosterī ierasto rutīnu, klusi skaitīdams vakara lūgšanas, atcerēdamies rīta dievkalpojumus un domās atbildēdams uz slavinājuma misi. Viņš meditēja.

Retumis viņš redzēja, ka tālumā kāds paiet garām. Viņš vienmēr noslēpās. Bet ik pēc sešām nedēļām - viņš atlika cik vien ilgi iespējams - viņam vajadzēja atgriezties pasaulē, kad viņš devās uz ciematu pēc produktiem. Šie gājieni viņu traumēja. Viņš runāja tikai tik, cik bija absolūti nepieciešams, un tirgoņi, kas parasti mīl gari runāt, lika viņu mierā. Šis vājais gara auguma cilvēks ar vajāta zvēra skatienu un matiem, kas sniedzās zemāk par pleciem, un garo bārdu, tērpies skrandās, acīm redzami bija svētais. Visi izturējās pret viņu atturīgi un ar cienu.

Viņš bija pilnīgi vientuļš. Bet mieru viņš nebija radis. Viņš ļoti cītīgi meditēja, un tomēr viņa domas bieži atgriezās pie Arlēnes. Kādreiz gavēnī, viņš zvērēja, es atgriezīšos pie viņas.

Viņš domāja arī par Džeiku. Un tēvoci Roju. Un tēvu Staņislavu. Par brāļiem. Vai tie kādreiz beigs viņu medīt? Vai arī šī pastāvīgā medīšana bija neatņemama viņa grēku nožēlas sastāvdaļa?

Reizēm viņš atcerējās savus vecākus, viņu nāvi, viņu kapus, sākumu un galu. Skatoties uz rietumiem, uz Lībijas

pusi, viņš domāja par to trako, kas tur valda, un par teroristu apmācību tur.

Uz austrumiem bija Irāka un Irāna, Izraēla ar tās ienaidniekiem, Svētā zeme, slepkavu un terorisma dzimtene. Sirds pildījās ar niknumu. Viņam bija daudz kas jāpārdomā.

SATURS

Prologs. DIEVA KĀROTĀJI……………………………………….. 7

Tuksneša tēvi…………………………………………………………….. 9

Vecais vīrs no kalniem………………………………………………. 10

Svētais terors…………………………………………………………… 11

Pirmā daļa. GRĒKU NOŽĒLOŠANA…………………………. 19

Māja ar miroņiem…………………………………………………….. 21

Otrā daļa. SVĒTCEĻOJUMS…………………………………….. 85

Svešā Jaunā pasaule………………………………………………… 87

Trešā daļa. SARGĀTĀJS………………………………………….. 135

Patvērums……………………………………………………………… 137

Ceturtā daļa. AUGŠĀMCELŠANĀS…………………………… 187

Sātana Rags………………………………………………………….. 189

Piektā daļa. APMEKLĒJUMS…………………………………… 239

Pagātnes grēki……………………………………………………….. 241

Sestā daļa. ŠARTRĒZA…………………………………………….. 285

Spoguļattēls, divkārša ekspozīcija…………………………….. 287

Septītā daļa. JĀNUSS……………………………. ………………. 323

Tagadnes grēki………………………………………………… 325

Astotā daļa. SPRIEDUMS………………………………………… 383

Akmens brālība………………………………………………………. 385

Epilogs. … UN TEV PAR SODU…………………………. …..465

Klejotāji………………………………………………………………… 467

Deivids Morei s

AKMENS BRALlBA

Redaktore G. Šiliņa Korektore L. Smilga Operatori G. Skrapcis, E. Brencis

Izdevniecība "Kontinents", LV-1080 Rīgā, Dzelzavas ielā 87, tālr. 576610. Formāts 84x108/32. Augstspiedums. Iespiesta tipogrāfijā "Rota-3", LV-1012 Rīgā, Brīvības ielā 139. Pašūt. Ne 2-3.

Do Morels

Mo 531 Akmens brālība: Romāns/Ko angļu vai. tulk. I. Ozoliņa. - R., Kontinents, 1996. - 477 Ipp. - (Trillers).

ISBN 9984-519-24-4

[1] garotes - metāla pusapļi cilvēka nožņaugšanai.

Content

Morels Deivids Akmens brālība

Prologs DIEVA KAROTĀJI

Tuksneša tēvi Ēģipte, 308. gads.

Vecais vīrs no kalniem Persija, 1090. gads.

Svētais terors Palestīna, 1192. gads.

Pirmā daļa GRĒKU NOŽĒLOŠANA

Māja ar miroņiem

Otra daļa SVĒTCEĻOJUMS

Sveša Jauna pasaule

Treša daļa SARGĀTĀJS

Patvērums

Ceturta daļa AUGŠĀMCELŠANĀS

Satana Rags

Piektā daļa APMEKLĒJUMS

Pagatnes grēki

Sestā dala ŠARTRĒZA Spoguļattēls, divkāršā ekspozīcija

Septītā daļa JĀNUSS Tagadnes grēki

Astotā daļa SPRIEDUMS Akmens braliba

Epilogs. UN TEV PAR SODU… Klejotāji

SATURS