Morels Deivids

Izmisuma solis

DEIVIDS MORELS

IZMISUMA SOLIS

PIRMĀ DAĻA

Pirmā nodaļa

Pusautomātiskā četrdesmit piektā kalibra kolta aptverē sagāja septiņas patronas. Šobrīd tajā atradās tikai viena, kuru, uzvelkot ieroci, Pitmens iebīdīja stobrā. Labi eļļoto ieroci uzvelkot, tas klusu noklikstēja. Pirms četrpadsmit gadiem pirmais Pitmena raksts avīzē bija par kāda pensionēta policista pašnāvību. Pitmens nespēja aizmirst divu dežurējošo policistu cieņas pilno sarunu iecirknī pie kafijas automāta. Šo sarunu viņš netīšām bija noklausījies. Policisti bija ru- ' nājuši par biedra nāvi.

-    Vecais zēns nespēja pārdzīvot aiziešanu pensija.

-Arī alkohols bija kļuvis par problēmu.

-    Sieva viņu bija pametusi.

-Aizgāja no dzīves ar glanci. Ar savu rezerves ieroci, pusautomātisko četrdesmit piektā kalibra koltu. Ar vienu patronu stobrā.

No sākuma šī piebilde Pitmenu bija mulsinājusi, taču pēc nelielas izmeklēšanas viņš bija noskaidrojis, ka pusautomātiskā pistole pēc šāviena izmet tukšo patronu, iebīda stobrā nākamo un automātiski uzvelkas. Nepieciešamības gadījumā ar šo pistoli var šaut ļoti ātri. Pensionētais policists pašnāvnieks droši vien bija uzskatījis, ka ir neētiski atstāt pie sava

līķa pielādētu, uzvilktu ieroci, jo to varēja atrast gan dzīvokļa saimniece, gan viņas desmit gadus vecais dēls, kas muļķības pēc varēja paņemt ieroci rokās. Lai nepieļautu, ka vēlāk kāds tiek ievainots vai nošauts, pensionētais policists bija ielādējis pistolē tikai vienu patronu. Viņš zināja, ka pēc izšaušanas ierocis automātiski uzvelkas un ka bez patronas stobrā tas ir pilnīgi drošs.

-    Aizgāja ar glanci.

Tāpēc arī Pitmens bija ielicis pistolē tikai vienu patronu. Pirms dažām nedēļām viņš bija iesniedzis lūgumu atļaut turēt dzīvoklī šaujamieroci. Šajā pēcpusdienā, pēc tam, kad varas iestādes bija konstatējušas, ka viņš nav noziedznieks, nesavaldīgas uzvedības dēļ nav ievietots psihiatriskā dziedniecības iestādē utt., viņš bija devies uz sporta preču veikalu un ieguvis savā īpašumā četrdesmit piektā kalibra pistoli. Tieši tādu, kāda bija pensionētajam policistam. Pārdevējs bija apjautājies, cik kastīšu ar patronām dot līdzi. Pitmens bija atbildējis, ka ar vienu pilnā mērā pietiks.

-   Cik saprotu, tad domājat turēt to mājās pašaizsardzībai.

-    Jā, pašaizsardzībai, - Pitmens atbildēja.

(Pret nakts murgiem, viņš bija domās piemetinājis.)

Tagad, aizslēdzis sava trešā stāva dzīvokļa durvis, viņš sēdēja pie šaurā virtuves galda, pētīja uzvilkto pistoli un ieklausījās transporta plūsmā uz ielas. Pulkstenis uz plīts, 8:11 nomainoties ar 8:12, tikko dzirdami nočirpstēja. Sienas viņā pusē skanēja necilvēciski smiekli no situāciju komēdijas. Varēja saost, ka no dzīvokļa kāpņu otrā pusē nāk ceptu sīpolu smaka. Viņš pacēla ieroci.

Kaut arī Pitmens nekad nebija mācījies apieties ar ieročiem, viņš bija veicis parastos pētījumus. Viņš bija iepazinies arī ar cilvēka galvaskausa anatomiju un tā vājajām vietām.

Visvājākās vietas bija deniņi, iedobumi aiz ausīm un aukslējas. Pitmens bija lasījis par pašnāvības mēģinājumiem, kad cilvēks, šaujot galvā, iedzīvojies tikai lobotomijā, bet nav nonāvējies. Visbiežāk tā notiek, kad stobru pieliek sānos pie pieres. Nospiežot mēlīti, stobrs droši vien sakustas un cietais pieres kauls virs uzacīm novirza lodi sānis. No pašnāvības tad čiks vien iznāk.

"Ar mani tā nebūs," nodomāja Pitmens. Viņš izdarīs visu, kā nākas. Pensionētais policists, kura paraugam Pitmens sekoja, bija ielicis stobru mutē, kur tam nebija iespējams novirzīties sānis, un izvēlējies ļoti spēcīgu šaujamieroci - četrdesmit piektā kalibra koltu.

Dodoties uz sporta preču veikalu, Pitmens bija iegriezies bārā, bet atceļā uz māju divos bāros. Bufetē blakus ledusskapim atradās "JackDaniel" pudele, taču pēc durvju aizslēgšanas viņš nebija dzēris ne pili, jo nevēlējās, lai medicīniskās ekspertīzes slēdzienā būtu teikts, ka pašnāvība izdarīta dzērumā. Tieši otrādi - viņš vēlējās būt ar skaidru apziņu un savu pēdējo darbu iedarīt sevišķi rūpīgi.

Galvā rosījās doma, kā iecerēto vislabāk izdarīt. Apsverot pašnāvību, Pitmens bija nospriedis, ka šim nolūkam vispiemērotākā ir lode. Bet vai tas jādara šeit, pie virtuves galda? Asinis nošļakstīs koka sienas, grīdu, ledusskapi un varbūt pat griestus. Pitmens nogrozīja galvu, piecēlās, piesardzīgi paņēma pistoli un devās uz vannasistabu. Kāpjot vannā, viņš centās nezaudēt līdzsvaru. Tad aizvilka dušai priekšā aizkaru un apsēdās aukstajā, baltajā vannā. Nu viņš bija sagatavojies, kā pienākas.

Kad viņš tuvināja pistoli mutei, salkani nesmaržoja ieroču eļļa. Pitmens pavēra muti un, pārvarējis mirkļa pretīgumu, ielika cieto, eļļaino stobru mutē. Stobrs bija resnāks, nekā varēja domāt. Mutes kaktiņi nostiepās. Rūgtenais metāls, slīdot pār apakšējiem priekšzobiem, lika noskurināties.

Tūlīt.

Pēc lūguma iesniegšanas par ieroča iegādi viņš bija domājis vienīgi par pašnāvību. Gaidu periods bija devis iespēju pārbaudīt, cik cieša ir šī apņemšanās. Vēl un vēlreiz tika iz- i vērtēti visi argumenti "par" un "pret". Emocionālās mokas bija tik milzīgas, ka smadzenēs vairs nebija nevienas vietiņas, kas nebūtu saukusi pēc palīdzības un lūgusi atbrīvot no sāpēm.

Pitmens mēģināja nospiest mēlīti, taču tā izrādījās stingra. Jāspiež stiprāk.

Iezvanījās telefons.

Viņš sarauca pieri.

Telefons iezvanījās vēlreiz.

Viņš mēģināja koncentrēties. '

Telefons zvanīja trešo reizi.

Pitmens izmisīgi vēlējās nepievērst zvanīšanai uzmanību, tomēr telefons nerimās, un negribot bija jāatzīst, ka pieklājas atbildēt. Šim lēmumam gan nebija nekāda sakara ar pirmītējo nodomu vai vajadzību atvēlēt sev vēl laiku pārdomām. Drīzāk to noteica nepieciešamība visu izdarīt, kā pie- ' nākas. Kā principiāls cilvēks viņš bija pats sev nosolījies, ka neatstās neko nenokārtotu - nenokārtotus parādus, neatmaksātu laipnību, ka nepaliks neatvainojies par savu nevērību vai neuzmanību. Testaments bija uzrakstīts. Nelielā mantība kopā ar paskaidrojuma vēstuli paliks bijušajai sievai. Darba attiecības pēc divu nedēļu iepriekšēja brīdinājuma bija beigušās vakar. Viņš pat bija parūpējies par bērēm.

Kas gan varēja zvanīt? Vai kāds sajaucis numuru? Kāds pārdevējs? Un ja nu kāds sīkums izkritis no prāta? Viņš bija parūpējies par visu iespējamo, iekams noslēdza rēķinus ar dzīvi.

Telefons zvanīja bez apstājas. Pitmens izkāpa no vannas, iegāja dzīvojamaja istaba un neapmierināts pacēla klausuli.

-    Klausos. - Nebija ne mazākās vēlēšanās runāt.

-    Met, zvana Bērts. - Teikt, ka zvana Bērts, bija gluži lieki. Viņa no cigaretēm piesmakušo balsi nevarēja sajaukt ne ar vienu citu. - Tu tik ilgi nenāci pie telefona, ka sāku jau domāt, diez vai esi mājās.

-    Kāpēc tāda gudijuma nelikies mierā?

-Automātiskais atbildētājs nebija ieslēgts.

-    Reizēm tas ir ieslēgts .m tad, kad esmu mājās.

-    Bet kā lai es zinu, ja neviens neatbild?

Pitmens jutās kā narkotiku apdullinats, it ka nerunātu viņš pats.

-    Ko tu gribēji, Bērt?

-    Vajadzīga palīdzība.

-Atvaino, šoreiz nevaru palīdzēt.

-    Neatsaki, kamēr neesi uzklausījis, kas par lietu.

-    Tas neko nemaina… Bērt, mēs viens otram neko neesam parādā. Un beigta balle.

-    No tevis teiktā var spriest, ka līdz ar tavu aiziešanu mēs nekad vairs netiksimies. Neaizmirsti, ka esam viens otram pārāk daudz pateicības parādā. Vakar tu biji darbā pēdējo dienu, tāpēc varbūt neko nezini. Šorīt beidzot esam saņēmuši atbildi. Pēc nedēļas, sākot ar šo piektdienu, "Chronicle" tiek slēgta.

Šķita, ka Berta balss skan no liela attaluma. Pitmens jutās kā noreibis.

-Ko?

-     Mēs zinājām, ka laikraksts ir neapskaužamā situācijā. Tomēr nedomājām, ka stāvoklis ir tik ļauns. Bankrots. Atrast pircēju nav iespējams. Visaptveroši dziļi raksti nespēj konkurēt ar televīzijas ziņām un "USA Today". Tāpēc īpašnieki laikrakstu likvidē. Pēc simt trīsdesmit astoņu gadu pastāvēšanas devītajā dienā no šodienas pārdošanā nonāks pēdējais numurs.

-    Es tomēr ne…

-    Es gribu, lai tu atgriezies darbā, Met. Vispirmām kārtām mums ļoti trūkst cilvēku. Tagad… Tu labi zini, ka trīsdesmit mūža gadus esmu veltījis "Chronicle". Es negribu, ka tas tiek izmests kā nekam nederīgs krāms. Lūdzu, atgriezies un izpalīdzi. Tikai deviņas dienas, Met. Nekrologu nodaļa ir tikpat svarīga kā visas pārējās. Pēc komiksiem un sporta ziņām tā ir nākamā, ko vairums lasītāju izlasa. Man nav laika šai darbā ievadīt jaunu cilvēku, turklāt jaunu vispār nav iespējams dabūt, it īpaši tāpēc, ka pēc deviņām dienām mēs beidzam pastāvēt un viens otrs maitasgabāls jau meklē darbu citur un avīzē vairs nerādās. Esi cilvēks, Met. Ja ne manis, tad vismaz avīzes dēļ. Tu esi tajā nostrādājis četrpadsmit gadus, un tā nevar būt tev vienaldzīga.

Pitmens lūkojās grīdā.

-Met?

No emocionālām sāpēm Pitmenam muskuļos iemetās krampji.

-    Met, vai tu vēl klausies?

Pitmens pētīja ieroci.

-    Tu esi izvēlējies ļoti nepiemērotu brīdi, Bērt.

-    Vai tu nāksi?

-    Tu pats nezini, ko lūdz.

-    Protams, zinu. Esi draugs, veco zēn!

-    Kaut tevi nelabais, Bērt!

Pitmens nolika klausuli. Viņš mokoši gaidīja, vai telefons neiezvanīsies vēlreiz, taču tas klusēja. Pitmens nolika pistoli, aizgāja līdz ledusskapim, paņēma burbona pudeli un pielēja glāzi. Bez ledus, bez ūdens. Strauji iztukšojis glāzi, viņš piepildīja to vēlreiz.

Otrā nodaļa

Faktu, ka viņš strādā mirstošas avīzes nekrologu nodaļā, Pitmens šajā brīdī uztvēra kā likteņa ironiju. Viņa nodaļa, viena no daudzām, atradās ceturtajā stāvā - vidū starp liftu un vīriešu tualeti, aiz nožogojuma, kas slējās līdz jostasvietai. Kaut arī laikrakstam trūka darbinieku, Pitmenam garām bez mitas steidzās cilvēki, skanēja dažādi trokšņi: zvanīja telefons, reportieri runāja, klikšķēja datoru tastatūras. Viņam pretī atradās māksla un izklaide, pa kreisi - vietējās ziņas, pa labi - sabiedrisko pasākumu kalendārs. Šķita, ka no visiem pārējiem viņu šķir pelēka dūmaka.

-    Tu izskaties briesmīgi, Met.

Pitmens paraustīja plecus.

-    Vai biji apslimis?

-    Mazliet.

-   No tā, kas piemeklējis "Chronicle", tu saslimsi vēl vairāk.

-    Jā, esmu jau dzirdējis.

īss, resns vīrelis no biznesa nodaļas abām rokām atspiedās uz Pitmena galda un pieliecās tuvāk.

-   Varbūt esi dzirdējis, ka arī ar pensiju var iziet greizi? Un… Bet no kurienes lai tu būtu to dzirdējis? Biju piemirsis, ka pirms divām dienām no darba esi aizgājis. Vai tu jau to paredzēji? Visu cieņu! Ceru, ka tu mācēji no šī fakta iesist kādu labumu. Algu vairākas nedēļas uz priekšu vai…

-    Nē. - Pitmens nokremšļojās. - Es patiešām neko nezināju.

-    Bet kāpēc tad…

-    Vienkārši esmu noguris.

Izskatījās, ka kolēģis neko nesaprot.

-    Noguris? Bet kāpēc tad atkal esi darbā?

Pitmens spēja koncentrēties tikai ar grūtībām.

-Atgriezos, lai nedaudz palīdzētu. Uz vienu nedēļu. Tad jau viss būs galā. - Jau tagad šķita, ka šī nedēļa vilksies veselu mūžību.

-    Zini, ja es būtu tavā vietā un man būtu smuka naudiņa bankā - kā droši vien ir, ja esi aizgājis no darba, - es nešķiestu laiku šeit, bet meklētu citu darbu.

Pitmens nezināja, ko lai atbild.

Resnīgais vīrelis pieliecās Pitmenam tik tuvu, ka vaļējā žakete pārsedza telefonu, kas pēkšņi iezvanījās. Pārsteigtais vīrs paskatījās uz paša nosegto skaņas avotu. Viņš iztaisnojās.

Pitmens pacēla klausuli.

Zvanītāja, kuras emociju sakāpinātā balss varēja piederēt vidēja vecuma sievietei, runāja par septiņdesmit piecus gadus vecu vīru (Pitmens nosprieda, ka sievietes tēvu), kas nomiris mājās.

Pitmens paņēma veidlapu un ierakstīja aizgājēja datus.

-    Vai vēlaties minēt arī nāves iemeslu?

-Atvainojiet? - sieviete runāja ar pārtraukumiem, it kā raudātu. - Es pastāvīgi dzīvoju vienos uztraukumos. Ko jūs ar to domājat?

-    Vai vēlaties minēt, ar ko tieši aizgājējs nomira? Varbūt vēlaties teikt, ka viņš miris pēc ilgstošas slimības? Varbūt nāves iemeslu vispār negribat minēt?

-    Viņš nomira ar vēzi.

Šie vārdi ķēra Pitmenu kā naža dūriens. Pārsteigts viņš acu priekšā piepeši ieraudzīja Džeremiju. Veselīgu, bieziem, gariem, viļņainiem matiem, kurus plivina vējš, Džeremijam spēlējot futbolu. Un ar noskūtu, neaizsargātu galvu slimnīcas aparātiem pieblīvētajā intensīvās terapijas palātā pēc nāves.

-    Es jūtu līdzi.

-Ko?

Pitmenam kaklā iespriedās kamols.

-    Man nomira dēls ar vēzi. Jūtu jums līdzi.

Iestājās neveikls klusums, kuru aizpildīja dūkoņa klausulē.

-   Ilgstoša slimība, - sieviete sacīja. - Tikai neminiet, ka viņš slimojis ar vēzi.

Vēl citi jautājumi: palikušie radinieki, agrākā nodarbošanās, bēru laiks un vieta.

-    Ziedojumi? - Pitmens pajautāja.

-    Kam? Es nesaprotu.

-Reizumis aizgājēja tuvākie radinieki veļas, lai ziedu vietā viņu izvēlētajai labdarības iestādei nosūta ziedojumu. Šajā gadījumā tā varētu būt biedrība cīņai ar vēzi.

-    Bet vai tas nav tas pats, kas paziņot, ka viņš miris ar vēzi?

-    Jā, gluži manas domas.

-    Lai būtu ilgstoša slimība. Tēvs miris pēc ilgstošas slimības. Neko citu es nevēlos pieminēt. Ja pieminēšu biedrību cīņai ar vēzi, man sāks zvanīt visas pilsētas labdarības biedrības. Vai to jūs gribat panākt? Neaizmirstiet pieminēt, ka viņš spēlēja īstsaidas senioru ķegļu komandā.

-    Es jau to pierakstīju, - Pitmens sacīja. -Tādā gadījumā…

-    Man vajadzīga jūsu adrese.

-    Es jau teicu, kur dzīvoja tēvs.

-    Nc, man vajadzīga jūsu adrese, lai avīze var nosūtīt paziņojumu par nekrologa ievietošanu.

Paziņojumu?

-    Jā, kundze.

-    Vai ar to domāts rēķins?

-    Jā, kundze.

-    Vai avīze neievieto nekrologu kā komunālo pakalpojumu?

-    Nē, kundze.

-    Cūcība!

Trešā nodaļa

Pitmens saprata, ka kļūdījies. Viņš nebija iedomājies, kāda emociju gamma būs jāpārvar, izliekoties, ka ir nodevies darbam. Pat visparastākais žests, telefona klausules pacelšana, dažādu zīmīšu rakstīšana prasīja tik milzīgu piepūli, ka pēc tam viņš jutās izsmelts kā pēc maratona skrējieniem, kādos bija piedalījies līdz Džeremija saslimšanai.

Pitmens uzklausīja vēl četrus telefona zvanus. Uzklausīt katru nākamo kļuva arvien grūtāk, tas atņēma arvien vairāk spēka. Bojāeja satiksmes negadījumā, noslīkšana, pakāršanās, nāve vecuma dēļ. Pitmens bija apsvēris arī pakāršanos. Strādādams par reportieri, viņš bija uzzinājis, ka, pakaroties vīriešiem, vērojama tāda blakusparādība kā erekcija. Pakāršanās gan bija labāka ar to, ka šajā gadījumā nenotika asinsizliešana kā nošaujoties. Lielākā nelaime bija tā, ka nāve neiestājās acumirklī. Striķis varēja pārtrūkt, kāds varēja uznākt virsū un atdzīvināt. Tas nozīmēja, ka tādā gadījumā viss būs jāatkārto no jauna.

Kāds ieklepojās.

Paskatījies uz augšu, Pitmens ieraudzīja liela auguma gadus piecdesmit vecu vīru ar skarbu seju, īsi apgrieztiem matiem un kuplām uzacīm. Viņam plecos bija uzmesta tumšzila vējjaka, zem uzrotītajām krekla piedurknēm vīdēja spēcīgi muskuļi. Svītrainā kaklasaite palaista vaļīgāk, krekla augšējā poga atpogāta, atsedzot buļļa kaklu. Pēc izskata varēja spriest, ka viņš ir armijnieks, kas novilcis formastērpu. Īstenībā Bērts Forsaits nekad nebija bijis armijā. Tāpat kā Pitmens Borts bija sācis strādāt avīzē tūlīt pēc koledžas beigšanas un visbeidzot kļuvis par redaktoru.

-    Priecājos, ka esi te. - Bērta balss čērkstēja vēl vairāk nekā iepriekšējā vakarā, runājot pa telefonu.

Pitmens paraustīja plecus.

-    Tu izskaties kā pa purnu dabūjis.

-    Tā saka visi, - Pitmens atbildēja.

-    Man šķita, ka pēc brīvas dienas tu izskatīsies atpūties.

-    Bija milzum daudz darāmā.

-    Par to nav šaubu. - Bērta skatiens bija caururbjoši tiešs.

"Vai viņš ko nojauš?" nodomāja Pitmens.

-    Ņemot vērā tavu aizņemtību, esmu ļoti pateicīgs, ka atradi laiku mūsu laikrakstam.

-   Tev, - Pitmens atteica.

-    Tas ir viens un tas pats.

Kad saslima Džeremijs, viņš vienmēr bija jutis Bērta Forsaita atbalstu.

-    Tev nav jāiet uz slimnīcu apciemot dēlu? Vari būt brīvs, cik tev nepieciešams. Tev jābūt kopā ar dēlu intensīvās terapijas palātā? Cik ilgi vēlies. Kas būs ar darbu? Par to neraizējies. Tava nodaļa tevi gaidīs.

Bērts bija apmeklējis Džeremiju slimnīcā. Bērts bija noorganizējis, lai viņam piezvana izcilākais Nacionālās futbola līgas spēlētājs. Bērts bija pavadījis Pitmenu uz morgu un atpakaļ. Bērts kopā ar Pitmenu bija piedzēries. Kaut arī Pitmens bija sev iestāstījis, ka visi parādi ir nokārtoti, parāds

Bērtam patiesībā nebija atmaksājams. No visiem, kas iepriekšējā vakarā varēja piezvanīt, Bērtam vienīgajam Pitmens nespēja atteikt.

Bērts stāvēja un pētīja viņu.

-    Vai vari atlicināt man brīdi?

-    Esmu tavā rīcība.

-Ienāc kabineta.

"Kas tad nu?" nodomāja Pitmens. "Būs jānoklausās lekcija?"

Ceturta nodala

Redakcijā valdīja nesmēķēšanas politika. Pitmens nevarēja saprast, kā Bērts mūžīgi var ost pēc cigarešu dūmiem. Kabinetā smaka bija neciešama, kaut nebija redzams nedz pelnutrauks, nedz cigarešu gali atkritumu grozā. Turklāt Bērta kabinets bija ar stikla sienām. Ja, pārkāpjot noteikumus, viņš smēķētu šeit, pie galdiem strādājošie reportieri to redzētu.

Bērts iekārtojās grozāmajā krēslā aiz rakstāmgalda. No viņa svara krēsls nokrakstēja.

Pitmens iesēdās krēslā pie rakstāmgalda.

Bērts nopētīja viņu.

-    Nedzer pārāk daudz?

Pitmens novērsa skatienu.

-    Es uzdevu jautājumu, - atgādināja Bērts.

-    Ja tu būtu kāds cits…

-Tu pateiktu, ka tā nav mana darīšana. Bet tā kā jautāju es… Vai tu nedzer pār mēru?

-    Kā to ņem, - Pitmens izvairīgi noteica.

-Tas ir?

-    Kas kuram šķiet pār mēru.

Bērts nopūtās.

-    Izskatās, ka no mūsu sarunas nekas prātīgs neiznāks.

-    Saproties, tu lūdzi palīdzību uz deviņām dienām. Es piekritu. Bet tas nenozīmē, ka tu būsi noteicējs par manu dzīvi.

-    Par to, kas tev vēl palicis. Turpini vien tālāk tādā pašā garā, un tu iedzīsi sevi kapā.

-    Šī doma nav zeme metama, - Pitmens atbildēja.

-Ar dzeršanu D?eremiju neatdzīvināsi.

-    Tā tas ir.

-Un neatdzīvināsi viņu ari tad, ja iedzīsi sevi kapā.

Pitmens atkal paskatījās sānis.

-Turklāt es nevēlos būt noteicējs pai lavu dzīvi, - Bērts sacīja. - Ja esmu par ko noteicējs, tad tikai par lavu darbu. Man ir padomā viens darbiņš, kāds īpašs nekrologs, un es gribu būt drošs, ka tu ar to tiksi galā. Ja nedomā rakstīt, tā arī saki. Tādā gadījumā turpināsi strādāt pie sava galda, atbildēsi uz telefona zvaniem un aizpildīsi veidlapas.

-    Kā vēlies.

-    Es labi nedzirdēju.

-    Es atgriezos darbā tāpēc, ka tu to vēlējies. Ja ir kāds tev nepieciešams darbs, es to darīšu. Par kādu īpašu nekrologu ir runa?

-    Šis cilvēks vēl nav miris.

Piektā nodaļa

Pitmens sagrozījās krēslā. Šāds lūgums neradīja īpašu pārsteigumu, un parasti Pitmens gadījumus, kad daži nekrologi tika rakstīti pirms cilvēka nāves, dēvēja par "laipnībām". Tā, piemēram, darīja novecojošas filmzvaigznes. Arī visādas slavenības, kas slimoja ar nedziedināmu kaiti vai bija jau krietni gados. Veselais saprāts sacīja, ka nāve tik un tā pienāks agri vai vēlu, un kāpēc laikus neparūpēties par nekrologu? Reizumis šie cilvēki bija neparasti dzīvespriecīgi. Pitmens atcerējās, ka pirms divdesmit gadiem rakstījis nekrologu pavecam komiķim. Tagad komiķim bija deviņdesmit gadu, un viņš joprojām turējās braši.

No Bērta drūmā runasveida Pitmens nosprieda, ka šoreiz gan nebūs jāraksta kaut kas tik efemers kā nekrologs vēl dzīvai kinodīvai. Bērta uzacis bija pagalam saspurojušās un biezas, tumšās, urbīgās acis iegrimušas gluži kā alā.

-   Lai nu tā būtu, - pamāja Pitmens. - Nekrologa objekts vēl nav miris.

Bērts palocīja galvu.

-   Bet tu acīmredzot esi pārliecināts, ka nepaies deviņas dienas un viņa vai viņš būs miris.

Bērta sejas izteiksme nemainījās.

-    No nekrologa citādi nebūs nekādas jēgas, - piebilda Pitmens, - jo, skaitot no rītdienas, arī "Chronicle" pēc nedēļas būs mirusi. Un es vēl neesmu dzirdējis, ka citas avīzes pirktu bezlīguma nekrologus.

-    Šo gadījumu es tev dāvinu.

-    Velns parāvis, es pat nezinu, ko lai atbildu. Tu esi neparasti dāsns.

-    Tu nevienu nevari piemuļķot, - Bērts sacīja. - Tev šķiet, es nezinu, kas (ev padoma?

Pitmens izlikās nedzirdam.

-    Vakar piezvanīja Elcna, pa/iņoja Bērts.

Pitmens juta sevī uzbangojam karstuma vilni, taču neatļāvās reaģēt arī uz bijušās sievas pieminēšanu.

-     Viņa pavēstīja, ka tu rīkojies dīvaini, - Bērts sacīja. - Viņai gan nebija nekādas vajadzības to teikt, jo man pašam ir acis. Faktiski tas nav pagājis garām nevienam, kas uzskata sevi par tavu draugu. Tu staigā pa pasauli, atdarīdams agrāk izrādītās laipnības, atdodams parādus un tā tālāk. Tu atvainojies par pārinodarījumiem, un es nezinu, vai tu netīri māju, gatavodamies pievienoties anonīmajiem alkoholiķiem. Tu neesi tik liels dzērājs. Vēl jāpiemin autoavārija pirms trim nedēļām ap trijiem naktī. Tukšs ceļš kaut kur Džersijā. Un tilta balsti. Kāds velns tevi tur trieca tādā vēlā nakts stundā? Un iav saprotams, kā tu nespēji pabraukt garām tādam milzīgam ērslim, kaut arī biji piedzēries. T\i uzbrauci tam virsū tīšām a vienīgi tāpēc nenoliki karoti, ka piedzēries biji mīksts kā lupatu lelle un triecienā izlidoji no mašīnas.

Pitmens pieskārās vēl nesadzijušajai brūcei uz rokas, tomēr neteica neko.

-    Vai tevi neinteresē, ko Elena vēlējās? - Bērts noprasīja.

Pitmens skatījās grīdā.

-Atjēdzies! - Bērts asi noteica. - Un beidz rīkoties, it kā būtu jau miris.

-    Esmu pieļāvis kļūdu.

-Ko?

-   Nevajadzēja atgriezties darbā. Esmu kļūdījies. - Pitmens piecēlās.

Pagaidi, - iebilda Bērts. - Ļauj man pabeigt.

Durvis pavēra kāds reportieris.

-    Ienāc vēlāk, - sacīja Bērts.

Reportieris pētoši paskatījās uz abiem vīriem, palocīja galvu un izgāja. Citi pie saviem galdiem sēdošie reportieri skatījās uz Bērta stikla kabineta sienām. Zvanīja telefoni.

-   Elena vēlējās teikt, ka ļoti nožēlo, - paskaidroja Bērts. - Viņa gaida tavu zvanu.

-    Pastāsti par to nekrologu.

-    Dod viņai iespēju.

-    Mūsu dēls nomira. Pēc tam nomira mūsu ģimenes dzīve. Ir tik daudz ko nožēlot. Nevēlos par to runāt, jo visu jau esmu izrunājis. Deviņas - nē, tagad jau astoņas dienas, ko vakar tev apsolīju, ir viss laiks, kādu esmu tev atvēlējis. Pēc tam būsim norēķinājušies. Izstāsti par to nekrologu.

Sestā nodaļa

Bērts labu brītiņu lūkojās uz Pitmenu. Tad negaidīti paraustīja plecus, nopūtās un pacēla no galda mapi.

-    Džonatans Milgeits.

Pitmenam šķita, ka dabūjis elektriskās strāvas sitienu.

-   Tev šis vārds, jādomā, ir pazīstams kopš tā laika, kad strādāji pie nacionālajiem jautājumiem, pirms… - Bērts neuzkrītoši nepabeidza teikumu.

-    Pirms es tiku "izsists no sliedēm, tu gribēji teikt? Vai apkritu kā veca beka, vai… Kādi eifemismi tagad ir modē?

-    Radās vajadzība pēc atpūtas.

-   Neesmu vēl tiktāl sagājis sviestā, lai neatcerētos vienu no lielajiem padomniekiem.

Bērts savilka uz augšu biezās uzacis.

Četrdesmitajos gados, sākoties aukstajam karam un turpmāk, izveidojās piecu austrumu piekrastes patriciešu grupa, kas, darbodamās kā dažādu prezidentu galvenie padomdevēji, pastāvīgi ietekmēja valdības politiku. Vispirms viņi bija darbojušies dažādās valdībās kā vēstnieki, vēlāk kā privātie konsultanti, galvenokārt republikāņu prezidentiem, bet ne tikai. Pastāvēja uzskats, ka septiņdesmito gadu beigās, kad pie varas atradās demokrāti, Kārters konsultējies ar viņiem par amerikāņu ķīlniekiem Irānā. Runāja, ka tieši pēc viņu ieteikuma Kārters piekritis neveiksmīgajai ķīlnieku atbrīvošanas operācijai un tā pavēris Ronaldam Rciganam ceļu uz Balto namu. Ar gadiem šo vīru vārdus apvija leģendas un viņi kļuva slaveni kā lielie padomnieki.

-    Džonatanam Milgeitam tagad varētu būt astoņdesmit, sacīja Pitmens. - Māte - no Bostonas smalkākās sabiedrības. Tēvs miljardieris, kas ieguldījis naudu dzelzceļos un sakaru sistēmās. Milgeits beidzis Jeilas universitāti un kā labākais kursā ieguvis grādu tieslietās. Tas notika tūkstoš deviņi simti trisdesmit astotajā gadā. Specialitāte - starptautiskās tiesības - lieti noderēja Otrā pasaules kara gados. Vēlāk pārgājis darbā Ārlietu ministrijā un strauji virzījies uz augšu. Iecelts par vēstnieku Padomju Savienībā. Iecelts par vēstnieku Apvienoto Nāciju Organizācijā. Iecelts par ārlietu ministru. Iecelts par padomnieku nacionālās drošības jautājumos. Tuvās attiecībās ar Trumenu. Nomainījis savējo pret republikāņu partiju un vairs nav bijis šķirams ar Eizenhaueru. Attiecības ar Kenediju nav bijušas tuvas. Par spīti partiju atšķirībām, Džonsons droši paļāvies uz Milgeitu, formulējot Vjetnamas politiku. Republikāņiem atgriežoties pie varas, Nik- sons paļāvies uz viņiem vēl vairāk. Pēc tam Milgeits negaidīti nozudis no sabiedrības redzesloka un pārcēlies uz dzīvi savrupnamā Masačūsetsā. Interesanti, ka, neraugoties uz šo nošķirtību, viņš bauda tikpat lielu ietekmi kā augsta līmeņa ievēlēta vai iecelta amatpersona.

-    Šorīt Milgeitu piemeklējusi sirdslēkme.

Pitmens gaidīja tālāko.

-    Tepat pilsētā, - Bērts piebilda.

-Taču lēkme nav bijusi letāla, jo tu sacīji, ka nekrologs jāraksta vēl dzīvam cilvēkam.

-Tā kā "Chronicle", vienalga, mirst, mēs varam atļauties nelielu eksperimentu. Man vajadzīgs garš un izsmeļošs nekrologs. Ar faktiem, gudrs un ar glanci uzrakstīts. Starp ievadrakstu un pirmo lapu liels krusts. Kādreiz tā bija tava specialitāte.

-   Tu riskē, cerēdams, ka viņš nomirs nedēļas laikā, agrāk nekā "Chronicle".

-    Ja es patiešam uz ko ceru, - sacīja Bērts, - tad tikai uz to, ka uzdevums tev šķitis pietiekami interesants, lai gribētos ar to ieinteresei ai i pān-jos un tevi nodarbinātu kas cits nekā domas, ka mirsi reize ar "( hronicle".

-    Cerības ir muļķu barība.

-No pārāk ilgas nekrologu rakstīšanas cilvēkam prātiņš samežģījas.

-   Pareizi, - Pitmens sausi atteica. - It ka, rak stot p;ir nacionāliem jautājumiem, domāšanā nevar rasties patoloģiskas novirzes.

Viņš pagriezās uz iešanu.

-    Pagaidi, Met. Ir vēl kāds jautājums.

Septītā nodaļa

Atskatījies Pitmens ieraudzīja Bērta rokās aploksni. Sirds sažņaudzās.

-   Puisis, kas vakar tev palīdzēja, atradis to galda atvilktnē. - Bērts atvēra aploksni. - Tā adresēta man, tāpēc viņš to nogādāja pēc adresāta. - Bērts nolika papīra lapu uz galda. - Šķiet, esmu saņēmis agrāk, nekā tu vēlējies. Vai tev nešķiet, ka vēstule, ņemot vērā mūsu abu piedzīvoto, ir visai bezpersoniska?

Pitmens zināja arī bez lasīšanas, kas vēstulē rakstīts.

Metjū Pitmens, trīsdesmit astoņus gadus vecs, Divpadsmitā rietumu iela, miris trešdienas vakarā, nošāvies ar pistoli.

Piemiņas dievkalpojums Donovana tavernā Desmitajā rietumu ielā sestdien pusdienlaikā. Ziedu vietā vēlami ziedojumi Slouna - Keteringa fondā cīņai ar bērnu vēzi uz Dže- remija Pitmena vārda.

-    Neko vairāk es nespēju izdomāt.

-    Lakoniska izteiksme ir tikums. - Bērts pabungoja ar pirkstu pa papīra lapu. - Tāpat kā pamatīgums. Tu neesi pieminējis darbu laikrakstā "Chronicle".

-    Negribēju sagādāt avīzei nepatīkamus brīžus.

-   Nav ari pieminēts, ka tava bijusī sieva Elena tevi pārdzīvojusi.

Pitmens paraustīja plecus.

-Arī viņai tu negribēji sagādāt nepatīkamus brīžus? - Bērts jautāja.

Pitmens vēlreiz, paraustīja plecus.

-   Kad vajadzē ja rakstīt viņas jauno uzvārdu, rokā iemetās krampis. Tāpēc nospriedu, lai rauj viņu nelabais.

-Es priecātos, ja tikpat vienkārši tu atkratītos arī no citām problēmām. Vēl palikušas astoņas dienas, Met. Tu apsolīji man astoņas dienas.

-    Pilnīgi pareizi.

-    Tu esi man tās parādā, - Bērts sacīja.

-   Zinu, - Pitmens ar mokām izspieda. - Neesmu aizmirsis, ko tu darīji… - Lai izbeigtu strīdu, viņš paskatījās pulkstenī. - Gandrīz pusdienlaiks. Pie Milgeita nekrologa ķeršos pēc pusdienām.

Astotā nodaļa

Tavernai piemita trīs vērtīgas īpašības - tā atradās nomaļā vietā, tajā apgrozījās maz cilvēku, un cilvēki, kas apgrozījās, nebija no "Chronicle". Labi zinot, ka neviens netraucēs - vismaz šajā vietā ne, Pitmens netraucēti varēja iedzert. Tavernu pie dzīvības uzturēja vienīgi nelikumīgās skaitļu loterijas spēlētāji, kas nāca un gāja. Kad Pitmens te ienāca un paprasīja dzeramo, šķita, ka parasta klienta parādīšanās bārmenim izraisījusi šoku.

Minēdams krustvārdu mīklu avīzē, Pitmens izsūca divas glāzes "Jack Daniel" ar ledu. Vienalga, ko darīt, lai tikai prāts būtu aizņemts. To panākt bija mēģinājis arī Bērts, proti, novirzīt viņa domas citur. Un Bērta taktika bija izrādījusies efektīva. Taču krustvārdu mīklas minēšana nebija efektīva. Pitmena prātu nodarbināja tikai divi vārdi, un tie bija - Džonatans Milgeits.

Pitmens savā laikā bija strādājis pie raksta par Milgeitu. Toreiz viņš bija rakstījis nacionālo jautājumu nodaļai. Vēl pirms Džeremija nāves. Pirms… Pirms septiņiem gadiem bija paklīdušas runas, ka Džonatans Milgeits darbojies kā starpnieks slepenā Baltā nama operācijā un apmaiņai pret sadarbību narkotiku apkarošanā piegādājis munīciju labējām valdībām Dienvidamerikā. Klīda baumas, ka Milgeits kā starpnieks slepenajā darījumā saņēmis krietnus honorārus gan no Dienvidamerikas valdībām, gan zināmiem ieroču ražotājiem.

Pitmens toreiz nebija spējis rast šīm baumām apstiprinājumu ar faktiem. Cilvēks, kas agrāk allaž bija atradies sabiedrības uzmanības loka, nu bija kļuvis ļoti noslēgts, turklāt labi apsargāts. Pēdējo interviju viņš bija devis tūkstoš deviņi simti sešdesmit astotajā gada, pēc Teta uzbrukuma amerikāņu spēkiem Vjetnama Milgeits bija runājis ar "Washing- ton Post" reportieri, pauzdams stingru atbalstu Niksona administrācijas nodomam sūtīt uz V jetnamu daudz vairāk ASV karavīru. Ar Milgeita uzskatiem liela mērā rēķinājās un šos izteikumus interpretēja ari kā citu konservatīvo politiķu, it īpaši Milgeita biedru - pārējo lielo padomnieku -, domas. Milgeits būtībā sludināja politiku, kuru bija izstrādājis kopā ar četriem lielajiem padomniekiem un kuru neuzkrītoši centās uzspiest Niksona Baltajam namam - proti, vēl plašāku Amerikas iesaistīšanos Vjetnamas karā.

Toreiz, kad Iespējamā bruņojuma skandāla dēļ Pitmens ieinteresējās par Milgeitu, šā vīra ietekme uz prezidentu bija tik nemanāma un vienlaikus tik spēcīga, ka atsauksmes par viņa diplomāta spējām gandrīz vai līdzinājās mītam. Taču nebija neviena oficiāla avota, kurā varētu smelties jebkādas ziņas par šo vīru. Tāpēc Pitmens (enerģijas pilns, aizrautīgs, labākajos gados) bija griezies pie Bērta Forsaita un lūdzis at- . ļauju izpētīt Milgeita leģendu.

Pitmena telefona dienasgrāmatā galu galā sakrājās ap simts ierakstu par mēģinājumiem sazvanīt Milgeita darījumu partnerus vai domubiedrus valdībā. Visi kā viens atteicās sniegt intervijas. Lolodams nodomu intervēt Milgeitu pašu, Pitmens bija sazinājies ari ar Milgeita advokātu biroju. Pitmenam lika ilgi gaidīt pie telefona, un viņš tika raidīts no viena sekretāra pie otra. Viņam deva telefona numurus, kas sen netika lietoti. Lai noskaidrotu, kā cilvēki, kas izmeklē Milgeita lietu, sazinās ar viņu, Pitmens bija zvanījis uz Tieslietu ministriju un saņēmis atbildi, ka Tieslietu ministrijai nav vajadzības sazināties ar Milgeitu, jo baumas par kukuļu ņemšanu sakarā ar ieroču skandālu pēc pārbaudes izrādījušās nepamatotas un izmeklēšana izbeigta jau pašā sākuma.

-    Vai varu uzzināt, kurš advokāts pārstāvēja viņu pirmajās reizēs?

Pēc ilgākas pauzes Tieslietu ministrijas pārstāvis bija atbildējis:

-    Nē, nevarat.

-    Kad pacēlāt klausuli, es labi nesaklausīju jūsu vārdu. Ar ko es, lūdzu, runāju?

Saruna pārtrūka.

Pitmens bija devies pie datorpirāta, kurš reiz bija piekļuvis Aizsardzības ministrijas sevišķi slepenajiem failiem un par kura rīcības motīviem viņš savā laikā bija rakstījis.

-   Es gribēju pierādīt, cik viegli šiem failiem piekļūt un cik neaizsargāti tie ir, - bija teicis datorpirāts.

Neraugoties uz to, ka datorpirāts bija it kā darbojies valdības interesēs, viņš bija nokļuvis cietumā uz trim gadiem. Nesen atbrīvots, sarūgtināts par valdības rīcību un priecīgs, ka atkal redz savu aizstāvi, datorpirāts bija atsaucies uz Pit- mena lūgumu un caur savu modemu piekļuvis Masačūsetsas telefona kompānijas failiem.

-    Sarakstos neuzrādīts numurs? Nav nekā vienkāršāka. Pārbaudi šos - tavam luteklim ir veseli četri.

Skatoties datora spīdīgajā ekrānā, Pitmens bija norakstījis numurus.

-   Aizmirsti pildspalvu un papīru. Es tev izdrukāšu visu tā lutekļa failu.

Tā Pitmens bija uzzinājis ne tikai Milgeita privātos telefona numurus, bet ari viņa Bostonas savrupmājas un Martas Vainjārdas salas īpašumu adreses. Cilvēki vada otrā galā bija izturējušies pret Pitmenu ar cieņu, līdz pārsteigti dabūja zināt viņa vajadzību.

-    Paskaidrojiet kur dabūjāt šo telefona numuru?

-    Tikai tad, ja ļausiet parunāt ar misteru Milgeitu.

-    Kā jūs teicat - k.i s.iuc avīzi, kurā strādājat?

Piecpadsmit minūtes pec Pitmena pēdējā mēģinājuma

sazvanīties viņš tika iesaukts Herta Forsaita kabinetā.

-    Raksts par Milgeitu tiek atsaukts.

-    Tu laikam joko?

-Es priecātos, ja tā patiešām būtu. Nupat ka piezvanīja "Chronicle" izdevējs, kuram nulc zvanījis kads ārkārtīgi ietekmīgs vīrs. Esmu saņēmis nopietnu rīkojumu dot tev stingru pavēli nodarboties ar ko citu.

-    Un tu no tiesas domā dot šo stingro pavēli?

Bērts bija pievērsis skatienu kūpošajai cigaretei - tolaik smēķēt redakcijā-nebija aizliegts.

-Tev pieklātos saprast, kad jāturas stingri un kad jāpakļaujas. Šī ir reize, kad jāpakļaujas. Neizskatās arī, ka tevis iegūtās ziņas būtu drošas. Uzskati, ka biji devies makšķerēt ar cerību izvilkt materiālu rakstam. Atklāti sakot, tu esi iztērējis vairāk laika, nekā biju domājis. Jāņem vērā vēl kāds apsvērums. Runā, ka Milgeita telefona numurus tu esi ieguvis, pārkāpjot likumu. Vai tā ir?

Pitmens nebija atbildējis.

Pitmens bija skaities uz Bērtu vairākas dienas, taču dusmas bija mainījušas virzienu pēc tam, kad Pitmenam nācās saskarties ar policijas brutalitāti un turpmākajiem notikumiem. Nākamās nedēļas nogalē Pitmens, gribēdams pavērot Milgeita savrupmāju un redzēt viņu izbraucam, ieradās Bostonā. Pitmens bija iecerējis sekot Milgeita limuzīnam, kamēr viņš no tā izkāptu un rastos iespēja viņu iztaujāt. Kad Pitmens bija apstājies kokiem noaugušajā ielā pie savrupmājas, jau pēc mirkļa viņam aiz muguras bija nostājusies policijas mašīna. Stundu vēlāk policijas iecirknī viņu jau pratināja sakarā ar aizdomām par zādzību ar ielaušanos. Pēc divām stundām Pitmens nokļuva kamerā, kur divi cietumnieki viņu tā piekāva, ka zobārsts vēlāk piestādīja viņam rēķinu par tūkstoš dolāriem.

Apmeklējot Pitmenu slimnīcā, Bērts bija nogrozījis galvu.

- Stūrgalvīgs gan.

Atbildēt neļāva stieples, kas turēja kopā salauzto žokli.

Devītā nodaļa

Pitmens iztukšoja otro "Jack Duntei" glāzi un pāri gandrīz tukšajai tavernai paskatījās uz bārmeni, kuru nepārprotami satrauca ikdienišķais apmeklētājs. Taverna ienāca vīrs ar uzblīdušu papīra maisiņu, pārlaida skatienu krēslainajai zālei. Ieraudzījis Pitmenu, viņš savilka uzacis, bārmenis, paraustījis plecus, palocīja galvu, bet vīrs devās tālāk uz telpu aiz bāra.

Pitmens gudroja, vai nepasūtīt vēl vienu glāzi burbona, bet, paskatījies pulkstenī, redzēja, ka ir jau pusdivi pēcpusdienā. Viņš prf nebija apjautis, cik ilgi tā sēž un domā. Par Milgeitu viņš n nebij a domāj is - j au gadiem -, kopš brīža, kad saslima Džeremijs. Pitmena žoklis bija sadzijis. Viņš bija veicis dažādus citus uzdevumus. Milgeits no jauna bija pamanījies nozust no redzesloka. Neredzams un līdz ar to ārpus visu uzmanības loka. Par Milgeitu atgādināja vienīgi sāpes žoklī sevišķi aukstā laikā. Dažreiz, aptaustīdams ar pirkstiem lauzuma vietu, viņš atcerējās mēģinājumus noskaidrot, kādi ieslodzītie viņu piekāvuši. Tie bija apsūdzēti par dzeršanu sabiedriskā vietā, taču kautiņa laikā Pitmens nebija jutis ne mazāko alkohola dvaku. Pēc kautiņa abi vīri kļūdas pēc izlaisti no ieslodzījuma. Viņiem bija visparastākie vārdi, abiem pagaidu adreses. Pitmenam nebija izdevies nevienu sameklēt un izpētīt, vai par kautiņu kamerā nav atbildīgs Milgeits.

Izejot no krēslainā bāra spožajā saulē, iesāpējās galva. Pitmens juta, ka saltajā izmisumā ielaužas aizkaitinājums. Viņš nekad nebija varējis ciest aristokrātus ar viņu iedomām, ka nauda un sociālais stāvoklis paceļ viņus karaliskos augstumos. Pitmens necieta šos cilvēkus viņu pārliecības dēļ, ka viņiem nav jāatbild par savu rīcību. Strādājot par reportieri nacionālo jautājumu nodaļā, Pitmens savos labākajos rakstos atmaskoja augstu amatpersonu noziedzīgo darbību. Džonatans Milgeits varēja izrādīties augstākais mērķis, pie kura viņš tiktu klāt.

Vajadzēja būt neatlaidīgākam.

Bet tad dusmu uzliesmojums negaidīti noplaka. Trokšņainajā krustojumā, kur pie sarkanās gaismas stāvēja kājāmgājēji, viņš pamanīja slaidu zēnu gariem matiem, trausliem pleciem. Zēna gurni šūpojās iedomātas mūzikas ritmā, viņš izskatījās gadus piecpadsmit vecs. Mugurā sakrokota džinsa jaka ar rokzvaigznes attēlu. Bikses izbalojušas. Aprakstītās kroskurpes nokrāsotas zaļas. No mugurpuses jauneklis tik ļoti līdzinājās Džeremijam, ka sirdī iedūra kā ar azi. Zēns pagriezās, lai pateiktu dažus vārdus savam ceļabiedram, un, protams, izrādījās, ka viņš nebūt nelīdzinās Džeremijam, kura žoklis bija mazāk izteikts, sejas āda nebija tik tīra un zobus ietvēra stieplītes. Fiziski Džeremijs nebija nevainojams, toties viņš bija ideāls dēls. Ne tāpēc, ka Džeremijs nekad ne- iekūlās nepatikšanās lielisko atzīmju dēļ vai aiz cieņas pret vecākiem. Ari tas, protams, bija svarīgi, tomēr visvairāk bija valdzinājusi dēla personība. Zēnam bija piemitusi brīnišķīga humora izjūta. Viņš vienmēr bija bijis prieka avots un licis Pitmenam just, ka dēla dēļ dzīve ir brīnišķīgāka.

"Tikai ne tagad," nodomāja Pitmens. īsais dusmu uzliesmojums, domājot par Milgeitu, bija zaudējis savu nozīmi. Galvenais bija noticis citā laikā, citā dzīvē - vēl pirms Džeremija saslimšanas. Bērta iedoma, ka nodarbošanās ar Džonatanu Milgeitu spēs izkliedēt bēdas, Pitmenu aizvainoja.

Vajadzēja pateikt, lai viņš atšujas. Nē, turi doto vārdu. I'i< liekot punktu, visiem rēķiniem jābūt nokārtotiem. Tu nedrīksti palikt nevienam neko parādā.

Desmita nodaļa

Agrākos laikos Pitmens būtu devies uz telpām pagrabstāvā, kur mikrofilmās glabājās laikraksta agrākie izdevumi. Galvenajā kartotēkā viņš būtu sameklējis kartītes ar uzrakstu "Milgeits" un "Lielie padomnieki" un noskaidrojis, kura laikraksta numura kura lapa jālasa. Mikrofilmu nodaļu tradicionāli dēvēja par morgu, un, kaut ari mikrofilmās bija aizstājuši datoru faili, pie galda ieslēdzot datoru un uzsitot uz tastatūras vārdus, kas deva pieeju avīzes datu failiem, Pitmena prātu šodien tik stipri nodarbināja nāve, ka viņš no jauna iztēlojās sevi ieejam morgā.

Milgeita dzīvesveids bija tik noslēgts, ka Pitmens neatrada gandrīz nekādu informāciju - vienīgi dažus sīkus rakstiņus, kurus pats bija rakstījis pirms septiņiem gadiem. Izbrīnu neradīja Milgeits un četri lielie padomnieki, kas, nebūdami tieši iesaistīti valdībā, baudīja milzīgu politisku varu, bija sumināti pusdienās Baltajā namā, kur prezidents bija pasniedzis Milgeitam Brīvības medaļu - Amerikas augstāko civilo apbalvojumu. Milgeits bija pavadījis prezidentu lidmašīnā uz pasaules ekonomikas jautājumiem veltītu konferenci Ženēvā. Milgeits bija dibinājis institūtu, kas nodarbojās ar rekonstrukcijas jautājumiem Krievijā postkomunisma apstākļos. Milgeits Senāta komisijā bija apliecinājis uzticību Augstākās tiesas kandidātam, kas izrādījās viena lielā padomnieka dēls.

Iezvanījās telefons.

Pitmens pacēla klausuli.

-Nekrologu nodaļa.

Bija sadegusi piecdesmit divus gadus veca sieviete. Neprecējusies, bez bērniem, bezdarbniece, nesastāvoša nevienā organizācija. Vienīgais dzīvais radinieks bija brālis, ar kuru Pitmens runāja. Līdz ar to nekrologs būs neparasti īss, jo brālis nevēlējās, ka tiek pieminēts, citādi viņu varētu meklēt cilvēki, no kuriem māsa aizņēmusies naudu.

Sievietes necilā dzīve padarīja Pitmenu vel grūtsirdīgāku. Nomākts viņš nogrozīja galvu, beidza sarunu un ar sarauktu pieri palūkojās pulkstenī. Gandrīz trīs. Pelēkā dūmaka, kas ietina viņa dzīvi, šķiet, sabiezēja.

Telefons iezvanījās vēlreiz.

Šoreiz atskanēja Bērta sēcošā balss:

-    Kā sokas ar Milgeita nekrologu?

-    Vai viņš…?

-    Vēl arvien atrodas intensīvās terapijas palātā.

-    Nekāda izsmeļoša materiāla par viņu nav. Nekrologs tiks pabeigts vēl pirms iešanas uz māju.

-    Nestāsti, ka nekā nav, - iebilda Bērts. - Mēs abi zinām labāk. Nekrologs nedrīkst būt virspusējs. Pirms septiņiem gadiem tu tik viegli nebūtu atkāpies. Roc dziļāk. Toreiz tu sūdzējies, ka neesi varējis satikties ar Milgeitu. Šoreiz viņš nekur nevar aizbēgt. Nemaz nerunājot par to, ka slimnīcā noteikti atrodas kāds tuvinieks, kas viņu aprūpē. Parunā ar viņiem. Tev taču ir galva uz pleciem, izdomā, kā iekļūt palātā un parunāties ar viņu pašu.

Vienpadsmitā nodaļa

Pitmens labu laiku nostāvēja slimnīcai pretējā ielas pusē. Ēka bija pelnu pelēka. Šī aprīļa diena bija bijusi silta, taču saule jau bija noslīdējusi aiz debesskrāpjiem, un Pitmenam vajadzēja sakrustot rokas uz krūtīm, lai vēsajā ēnā nesaltu.

Tā pati slimnīca, kurā nomira Džeremijs. Pitmens stāvēja uz stūra pretī rezerves ieejai, pie stūra, kur pēc Dže- remija apmeklējuma viņš bieži bija stāvējis pa nakti. No šī stūra bija redzami Džeremija palātas logi desmitajā stāvā. Stundām ilgi tumsā skatīdamies uz augšu, viņš bija lūdzis Dievu, kaut Džeremijam pēc ķīmijterapijas nevajadzētu mosties un vemt.

Satiksmes trokšņiem pa vidu Pitmens izdzirdēja iegaudojamies sirēnu. No pārpildītās ielas nogriezās sanitārā mašīna un piebrauca pie rezerves ieejas. No tās izlēca ārsti un ātri izvilka uz nestuvēm guļošu slimnieku. Kājāmgājēji, pametuši paviršu skatienu uz cilvēkiem pie mašīnas, gāja tālāk.

Pitmens norija siekalas, pārlaida skatienu kādreizējam Džeremija palātas logam un novērsās. Džonatans Milgeits gulēja pieaugušo intensīvās terapijas nodaļā sestajā stāvā, kas atradās pusceļā uz bērnu intensīvās terapijas palātām, kur bija miris Džeremijs. Pitmens papurināja galvu. Viņš nespēja iedomāties, ka jāiet slimnīcā iekšā, jābrauc uz augšas stāviem un jāredz to cilvēku izmocītās sejas, kas gaida ziņu par saviem mīļotajiem. Neko vairāk viņš nespēja izdarīt, nesākot domāt, ka ir viens no viņiem, nenosēžoties blakus citiem un negaidot jaunumus par D/cremiju.

Tas būtu pari viņa spēkiem.

Tāpēc viņš devas uz māju. Ņemt taksometru nebija vērts, un viņš gāja ksljnm, jo vajadzēja aizpildīt laiku. Vakars kļuva arvien vēsāks, un viņš iegiezās pāris vietās iedzert pa glāzei - ari lai nosistu laiku. Braucot uz dzīvokli trešajā stāvā, lifts čīkstēja un grabēja. Viņš ieslēdzas dzīvoklī un, i/dzirdis cauri plānajai sienai skanošos smieklus televizora no blakus dzīvokļa, iedzēra vēl vienu glāzi.

Lai aizpildītu laiku.

Viņš sēdēja tumsā un iztēlojās, kāda būtu dzīve, ja Džeremijs būtu dzīvs. Tuvojoties basketbola sezonas noslēgumam, viņš būtu pavadījis sestdienas pēcpusdienu, spēlējot to ar Džeremiju viens pret vienu. Pēc tam viņi būtu iegriezušies picērijā vai skaņuplašu veikalā - darījuši, ko sirds kāro. Nākotne būtu piederējusi viņiem.

Pitmens raudāja.

Viņš ieslēdza virtuvē gaismu, izvilka no atvilktnes savu četrdesmit piektā kalibra pistoli un paņēma to rokā.

Lāgā neapzinādamies, ka pulkstenis rāda jau astoņi - komēdija kaimiņu dzīvoklī bija beigusies un sākusies cita -, viņš blenza uz pistoli. Acis pārtapa par mikroskopa lēcām, kas stingi lūkojās spīdīgajā, zilajā metālā, milzīgi lielajā mēlītē, belzenī, stobra caurumā, no kura lode…

Nākamā skaņa, kas ielauzās apziņā, bija labi nostādīta oficiāla balss. Tā nāca no kaimiņu dzīvokļa un piederēja…

Vai jau televīzijas ziņas? Pitmens atrāva skatienu no pistoles un pavērās mehāniskajā pulkstenī uz plīts. Tas rādīja četras minūtes pāri desmitiem. Pitmens sarauca pieri vēl vairāk. Viņš bi ja tā iegrimis ieroča pētīšanā, ka nebija apjēdzis, kā skrien laiks. Rokai trīcot, viņš nolika pistoli. Diktors televīzijas ziņas pieminēja Džonatanu Milgeitu.

Divpadsmitā nodaļa

-    Labu laiku neesmu tevi redzējis, Met

Šim smagnējam vīram, itālietim, galva bija jenkiju beisbola cepure, no kuras apakšas ārā līda sirmi mati. Arī mugurā jenkiju beisbola svīteris, un, Pitmenam ieejot ēdnīcā, viņš rokā turēja karoti, ar kuru maisīja lielu, garojošu katlu, no kura nāca vistas nūdeļu zupas aromāts.

Ēdnīcas telpa bija šaura, gar vienu malu stāvēja plastikāta galdi, bet letē'- otrā malā. Fluorescējošā gaisma virs galvas, viņam ienākot no tumšās ielas, lika samiegt acis. Bija gandrīz vienpadsmit vakarā. Apsēdies pie letes, Pitmens pamāja ar galvu vienīgajam apmeklētājam, melnam vīram, kas pie galdiņa dzēra kafiju.

-    Biji slims? - pavaicāja pavārs. - Vai tāpēc pēdējās dienās nerādījies?

-     Visi tā saka, ko satieku. Vai es patiešām izskatos slims?

-    Vai ari paģirains. Paskaties, cik vaļīgs palicis tavs apģērbs. Cik tu esi nokrities svarā? Desmit mārciņas? Piecpadsmit? Spriežot pēc maisiņiem zem acīm, var teikt, ka ari gulējis neesi daudz.

Pitmens palika parādā atbildi.

-    Ko gribēsi šovakar?

-    Iesākumam nelielu pakalpojumu.

Izskatījās, ka pavārs, maisot zupu, neko nav dzirdējis.

-    Vai nevari noglabāt pie sevis šo mantu?

-    Ko? Pavārs atviegloti paskatījās pāri letei uz Pitmenu. - Vai šo kastīti?

Pitmens palocīja galvu. Agrāk kastītē bija glabājies papīrs datoram. Tagad tajā atradās četrdesmit piektā kalibra pistole un munīcija. Viņš bija piebāzis kasti ar sadriskātām avīzēm, lai, to sašķiebjot un pārvietojot, pistole neslīdētu un negrabētu. Kaste vairākas reizes bija aptīta ar līmlenti.

-   Paglabā to pie sevis, - Pitmens palūdza. - Es tev pat samaksāšu…

-   Nav vajadzīgs, - pavārs attrauca. - Kas tajā kastē ir? Kāpēc nevari glabāt savā mājā? Tur taču nav nekas neparasts, vai ne?

-    Nē, tikai pistole.

-Pistole?

Pitmens pasmaidīja, it kā būtu izspēlējis joku.

-    Es strādāju pie grāmatas. Te ir izdruka un datora disketes. Man ir maniakālas bailes no uguns. Es būtu palūdzis draudzenes palīdzību, bet mēs nupat saplēsāmies. Es gribu, lai mana darba dublikāts glabātos kaut kur ārpus mājas.

-    Jā? Tur ir grāmata? Par ko?

-   Par- pašnāvnieku. Iedod man pagaršot savu zupu, labi?

Pēc trīsdesmit sešām stundām Pitmens pirmo reizi iedomājās, kajāpaēd.

Trīspadsmitā nodaļa

Piedzīvotā laika sajūtas zaudēšana, skatoties pistolē, bija spiedusi aiznest ieroci uz ēdnīcu un atdot pavaram. Pitmens baidījās, ka var aizmirsties un nošauties, iekams solījums būs izpildīts un nostrādāts pie Bērta Forsaita līdz "Chronicle" nāvei. Pūles, kādas bija prasījusi šī diena, rūgtums un tukšums bija tik nesamērīgs, ka uzmācās Šaubas, vai astoņas dienas būs vēl izturamas. Ja uznāktu pārmērīgs izmisums, ejot uz ēdnīcu pēc pistoles un atgriežoties mājās, būtu iespējams atgūt paškontroli.

Pagaidām jādara tas, ko uzdevis Bērts Forsaits, - jānodarbojas ar citām lietām. Džonatans Milgeits viņam nenozīmēja neko. Karjera bijusi nebijusi. Arī "Chronicle " neko neizteica. Bet Bērts Forsaits bija kas cits. Džeremija piemiņas dēļ Pitmens saprata, ka solījums jātur. Vēl astoņas dienas.

Pats to negribēdams, viņš tomēr devās atpakaļ uz slimnīcu. Šoreiz ar taksometru. Ne tāpēc, ka steigtos. Galu galā tik un tā nebija ko darīt, un viņš labprātāk būtu gājis kājām. Taču uz slimnīcu bija jāiet pa tādām vietām, kas nakts laikā bija bīstamas. Likteņa ironija: atliekot nāvi uz astoņām dienām, vajadzēja sevišķi uzmanīties, lai nedabūtu galu pirms laika.

Uz slimnīcu Pitmens devās tāpēc, ka televīzijas ziņās bija dzirdējis pieminam Milgeitu. Cauri dzīvokļa plānajām sienām viņš bija dzirdējis, ko stāsta diktors. Pitmens cerēja, ka Milgeits jau ir miris, un tāpēc jāsarūpē īss pārskats par viņa sabiedrisko darbību. Bērts Forsaits nebūs apmierināts, ja Milgcils nomirtu, pirms Pitmens nav pabeidzis nekrologu, ko ievietot avīzē rīt no rīta. Televīzijas ziņās par Milgeita nāvi nekas tomēr nebija teikts. Tieši otrādi - diktors bija uzsvēris, ka Milgeits vēl arvien atrodas intensīvajā terapijā.

Un dzirdētā informācija saistīja Milgeitu ar vēl vienu skandālu pagātnē. Valdībai par nelaimi, preses rokās neizprotamā kārtā bija nonācis Tieslietu ministrijas īpašā prokurora ziņojums. Ziņojumā, kura uzmetums parasti nebija domāts publicēšanai, bija minēts, ka Milgeits varētu būt darbojies kā starpnieks valdības nesankcionētā slepenā mēģinājumā iepirkt kodolieročus no to valstu haosa, kuru reiz sauca par Padomju Savienību.

Šī apsūdzība gan bija bez pierādījumiem. Tikai dažādu apstākļu izvērtējums, pie kā galu galā varētu novest Tieslietu ministrijas izmeklēšana. Taču diktora balss bija skanējusi tik nopietni, it kā fakti būtu pilnīgi droši. Vainīgs, kamēr nav pierādīta nevainība. Septiņu gadu laikā Džonatans Milgeits jau otro reizi tika minēts kā starpnieks milzīgā ieroču skandālā. Pitmens saprata: ja gadījumā izmeklēšana beigsies bez rezultātiem, ja arī šoreiz viņš pat nemēģinās neko uzzināt no Milgeita cilvēkiem, Bērts Forsaits pārmetīs, ka palikušajā laika sprīdī viņš "Chronicle" labā nav darījis visu iespējamo. Visa tā dēļ, ko Bērts bija darījis Džeremija labā, vajadzēja pacensties.

Četrpadsmita nodaļa

Pitmens stāvēja uz stūra pretī slimnīcas rezerves ieejai. Bija pāri pusnaktij. Nakti vēl aukstāku darīja sīks aprīļa lietus. Viņš aizpogāja saņurcīto lietusmēteli, taču šķita, ka mitrums spiežas cauri kurpju zolēm. Smalkais lietus ap ielu laternām un spožajiem prožektoriem pie rezerves ieejas veidoja miglas oreolu. Turpretī gaisma dažos slimnīcas logos šķita blāva, vēl vairāk padziļinot vientulības izjūtu. Pitmens paskatījās uz logu desmitajā stāvā, aiz kura bija gulējis Džeremijs. Šis logs bija tumšs. Juzdamies vēl vientuļāks, viņš pāri ielai devās uz slimnīcu.

Šai stundā transporta kustība bija niecīga. Rezerves ieejas apkārtne šķita pamesta. Kaut kur tālumā gaudoja sirēna. Lietus, kas pieņēmās spēkā, slapināja pakausi. Džeremija slimības laikā Pitmens bija labi iepazinis hospitāli - dažādu nodaļu atrašanās vietas, naktī visklusākās atpūtas telpas; bija uzzinājis, kur atrodas kafijas automāti un kur dabūt sviestmaizes, kad galvenā kafejnīca slēgta. Vedot Džeremiju uz ķīmij- terapiju pa slimnīcas galveno ieeju un galveno vestibilu, viņš nebija juties ērti. Vēzis bija Džeremiju tā izvārdzinājis, ka Pitmens bažījās, ka drūzmā kāds viņam var uzskriet virsū. Sarkano asinsķermenīšu niecīgā skaita dēļ katrs dēla ievainojums būtu dzijis ilgi jo ilgi. Bez tam Pitmenu bija kaitinājuši cilvēki vestibilā, kas, redzot izdilušo, plikpauraino piecpadsmitgadīgo zēnu ar iekritušiem vaigiem un galvu, kuru tuvu pie ādas esošie asinsvadi padarīja zilu, pārsteigti skatījās. Ļoti noraizējies par dēla izjūtām, Pitmens bija izvēlējies citu maršrutu un apmeklējis dēlu slimnīcā pa nelielām durvīm, kas atradās aiz stūra pa kreisi no rezerves ieejas. Pa šīm durvīm lielākoties staigāja ārsti un medicīnas māsas, un Pitmens bi ja atklājis, ka lifti šajā ēkas daļā mazākas noslogotības dēļ brauca ātrāk.

Pazīstamais maršruts atmiņas par Džeremiju padarīja tik spilgtas, ka, ejot garām pie durvīm novietotajai privātajai sanitārajai mašīnai, viņš gandrīz fiziski sajuta sev līdzās dēlu. Mašīna bija pelēkā krāsā, bez slimnīcas uzrakstiem. Taču pa aizmugures logiem priekšā aizvilkto aizkaru malu viņš redzēja gaismu, skābekļa balonu, dažādas medicīniskas ierīces. Cilvēks baltajā ārsta uzsvārcī pārbaudīja aparatūru.

Pēc brīža Pitmens jau bija pagājis garām sanitārajai mašīnai, kurai motors darbojās, bet gaismas lukturi bija izslēgti. Pitmens pamanīja spēcīgu vīru tumšā uzvalkā, kas, ieraudzījis viņu, nometa cigareti un saspringa. "Stāvot te ārā, lietū, tev patiešām vajadzīga cigarete," nodomāja Pitmens.

Pamājis vīram ar galvu, bet atbildi nesaņēmis, Pitmens sniedzās pēc durvju roktura un šajā brīdī pamanīja, ka spuldzīte virs ieejas nedeg. Viņš iegāja iekšā, paspēra četrus soļus pa skanīgo betona grīdu un vietā, kur kāpnes gāja uz augšu, piespiedušos pie sienas ieraudzīja vēl vienu plecīgu vīru tumšā uzvalkā. Acis vīra skarbajā sejā vērtējoši nopētīja viņu.

Pitmenam nevajadzēja kāpnes. Pāri kāpņu laukumam viņš devās uz durvīm, kas veda uz spoži apgaismoto slimnīcas gaiteni. Degunā iecirtās kodīgs, ļoti pazīstams ēdiena, antiseptisko vielu un zāļu smārds. Kad Pitmens ik dienu bija gājis apciemot Džeremiju, šis smārds bija pavadījis viņu visos stāvos, gan dienu, gan nakti. Šis smārds bija ieēdies Pit- mena drēbēs. Vēl vairākas nedēļas pēc Džeremija nāves tas bija dvesmojis no svārkiem, krekliem, biksēm.

Slimnīcas smārda uzvēdītās atmiņas bija tik spilgtas, ka domas aizklīda sānis un viņš apjucis apstājās. Vai viņš patiešām vēlas piedzīvot visu no jauna? Viņš atkal atradās slimnīcas sienās. Vai tikai tapa-, lai izpalīdzētu Bērtam, vērts vēlreiz pakļaut sevi mocībām?

Lifts atradās tieši pretī durvīm, pa kurām viņš bija ienācis gaitenī. Šķita, ka, ejot talak, viņš tūlīt aizies uz desmito stāvu, uz kādreizējo Džeremija palatu, nevis uz sesto stāvu, kur šobrīd atradās Milgeits un kur intensīvas terapijas palātā bija nomiris Džeremijs.

Piepeši Pitmena uzmanību saistīja sakustēšanās pa labi. Blakus durvīm, pa kurām bija ienācis Pitmens, no sienas atdalījās vīrs platiem pleciem. Viņš bija nostājies tā, ka uzreiz nebija pamanāms. Vīrs valkāja milzīgu vējjaku.

-    Vai varu ko palīdzēt? - vīra balss skanēja, it kā viņam rīklē būtu sabērtas stikla lauskas. - Nezināt, kur iet? Vajag parādīt ceļu?

-    Nē, ceļu es zinu. Esmu tikai mazliet apjucis. - Vīra agresīvais tonis lika Pitmenam saspringt. Viņš instinktīvi juta, ka nedrīkst teikt patiesību. - Desmitajā stāvā man ir dēls. Māsas naktīs ļauj viņu apciemot. Bet reizēm es spēju uzbraukt augšā tikai ar piespiešanos.

-    Slims? Vai ļoti?

-    Vēzis.

-    Jā, tas ir slikti.

Tikai izskatījās, ka vīram tas ir vienalga, un viņš bija iedvesis tādas šaubas un nedrošību, ka Pitmens bija minējis visnevainīgāko un ticamāko paskaidrojumu, kādu acumirklī spēja izdomāt. Katrā ziņā cilvēkam ar milzīgu vējjaku, zem kuras kaut kas slēpās - par to liecināja izteiksmīgs kūkums kreisajā pusē patieso iemeslu viņš nedomāja teikt.

Ieskanējās soļi, un Pitmens pagriezās. Viņam pretī nostājās vēl viens oficiāli ģērbies spēcīgs vīrs, šoreiz mētelī. Viņš bija slavējis pretī vīram vējjakā durvju otrā pusē pie sienas. ApjVrbu nevienam no viņiem nebija saslapinājusi neviena pati lietus lāse. Lietus bija sācies pirms piecpadsmit minūtēm, un abi vīri šajā gaitenī atradās vismaz tik ilgi. Kāpēc? Atcerējies vīru, kas smēķēja ārā, un vīru kāpnēs, Pitmens domās sarauca pieri.

-    Brauciet augšā un ejiet pie sava zēna! - sacīja otrs vīrs.

-    Labi.

Pitmens apmulsis pastiepa roku pie pogas, bet tajā pašā brīdī durvis nošķindēja un atvērās. Ausīs iegriezās skaļas balsis.

-    Es neuzņemos par to atbildību!

-    Neviens nojums atbildību neprasa. Turpmāk tas būs mans pacients.

Lifta kabīne bija aizpildīta. Divi asistenti baltos virsvalkos ātri iztipināja no lifta slimnīcas ratiņus ar slimnieku, kura seju sedza skābekļa maska. Viņa rokās bija iedurtas adatas intravenozai medikamentu ievadīšanai. Turēdama pudeli ar šķidrumu, blakus ratiņiem steidzīgi soļoja medicīnas māsa. Vājš, uzstājīgs jauns vīrietis strīdējās ar vecāku vīru, kam uz kakla karājās stetoskops un kniebvāki, kuri varēja būt slimības vēsture.

-    Bet risks…

-    Es teicu, ka risku uzņemos es.

Brīdī, kad jaunais cilvēks iznāca no lifta, Pitmenu no mugurpuses saņēma aiz rokām un atvilka no lifta. Garām uz kāpņu telpas pusi veikli aizgāja abi asistenti ar slimnīcas ratiņiem, medicīnas māsa un jaunais cilvēks. Vīrs ar stetoskopu iznāca no lifta un mēģināja viņus aizkavēt. Divi liela auguma vīri, kas ari bija braukuši liftā, pagriezās un nosprostoja ceļu.

-    Sasodīts, ja tūlīt nelaidīsiet garām…

-Mieru, dakter. Viss ir vislabākajā kārtībā.

Rokas aiz muguras tika sa/.ņaugtas tik sāpīgi, ka Pitmens saviebās. Pa kāpņu telpas logu viņš ieraudzīja vīru ārpusē, kas drāzās pie durvīm, lai palīdzētu tās atvērt. Asistenti virsvalkos izbīdīja pa durvīm sliinnk as ratiņus, pacēla tos un steigšus devās uz slimnīcas izeju. Kaul arī kustības bija ierobežotas, Pitmens spēja tik daudz pagriezt j'alvu, lai ieraudzītu vīru, kas ārā bija smēķējis, atraujam vaļa ārdurvis.

Pavadoņi ar slimnīcas ratiņiem, medicīnas māsa un kalsnais, uzstājīgais jaunais vīrietis izgaisa tumsā. Drūmais, spēcīgais tips atlaida Pitmena rokas, strauji nogāja lejā pa kāpnēm un nozuda aiz durvīm.

Vīrs ar stetoskopu kaklā trīcēja.

-       Nolādēts! Es zvanīšu uz policiju! Neviens tā nedrīkst…

Pitmens nekavējās, lai noklausītos teikumu līdz galam. Ausīs vairākas reizes iecirtās privātās sanitārās automašīnas durvju klaudzieni, tām aizveroties. Viņš noskrēja lejā pa kāpnēm. Sanitārā mašīna aizbrauca lietainajā naktī, bet tai sekoja tumšs "Oldsmobile" limuzīns.

Daudz nedomādams, Pitmens izmetās ārā aukstajā lietū. Elpai sastingstot gaisā, pāri peļķēm viņš skrēja uz slimnīcas rezerves ieejai pretējo ielu stūri. Pēc biežajām vizītēm pie Džeremija viņš zināja, kur naktī visvieglāk noķert taksometru, un šis stūris bija labākais.

Kad viņš skrēja pāri krustojumam, no tā izšāvās brīvs taksometrs, gandrīz uzbraukdams virsū.

-    Skaties, kur skrien, vecīt!

Pitmens ietrausās taksometra.

-Tai privataja sanitārajā mašīnā ir mans tēvs. - Viņš norādī ja uz sanitāro mašīnu un melno limuzīnu, kas stāvēja pie luksofora kvartalu tālāk. - Viņu steidzami pārved uz citu slimnīcu. Seko Šīm mašīnām no muguras!

-    Ar ko slikta šī slimnīca?

Te nav visa vajadzīgā tehnika. Pasteidzies! Lūdzu! - Pitmens iedeva šoferim divdesmit dolārus.

Taksometrs tūlīt uzņēma ātrumu.

Slaukot lietus lāses no pieres un cenšoties atgūt elpu, Pitmens noraizējies sēdēja aizmugurē. Viņš centās izprast, kas īsti notiek. Kaut ari uz slimnieka sejas ratiņos bija atradusies skābekļa maska, viņš bija paguvis ievērot vīra grumbainās rokas ar līķkrāsas plankumiem, kaklu ar saļumējušu ādu un salēkšķējušus, sirmus matus. Katrā ziņā ratiņos bija gulējis vecs cilvēks. Redzētais neko daudz neizteica, taču Pit- menā bija modusies dīvaina pārliecība, ka slimnīcas ratiņos atrodas Džonatans Milgeits.

Piecpadsmita nodaļa

-Manuprāt, tu teici, ka tēvu ved uz citu slimnīcu, ierunājās taksometra šoferis.

-    Pareizi.

-    Šī slimnīca noteikti nav Ņujorkā. Vai esat pamanījis, ka mēs jau esam Ņūrošelā.

Pitmens ieklausījās taksometra slotiņu vienmērīgajā tikšķēšanā uz vējstikla. Riepām šalcot uz mitrā asfalta, viņš centās atrast piemērotu skaidrojumu.

-    Sanitārajā mašīnā ir uzstādīta rācija divpusējiem sakariem. Varbūt viņi sazinājušies ar slimnīcu un tur nav bijusi vajadzīgā iekārta.

-    Longailendā, kur es dzīvoju, ir gana daudz labu slimnīcu. Es nesaprotu, kāpēc viņi nebrauc uz turieni. Kas īsti tēvam vainas?

-    Sirdskaite.

-    Jā. Arī manam brālim pumpītis niķojas. Vecais āmur- galva pīpē jau trīsdesmit gadus. Lāgā nevar pāriet pāri istabai. Jācer, ka jūsu papucis ir pietiekami stiprs. Neizskatās, ka sanitārā mašīna domā apstāties Ņūrošelā. Pie joda, tādā tempā mēs drīz vien atjēgsimies Konektikutā.

Priekšējo lukturu staru kūļi L\etū mirdzēja.

-    Būs labāk, ja sazināšos ar dispečeru un paziņošu, kas par lietu, - sacīja šoferis. - Es jūtu līdzi jūsu tēvam un tā tālāk, bet šis brauciens ir tik tāls, ka jāvienojas īpaši. Ja mēs nokļūsim Stamforda vai kādā citā ūķī, es nedabūšu pasažieri atpakaļceļam. Jums jāmaksā par abiem virzieniem.

-     es samaksāšu.

Kādā veidā?

lietus kapāja mašīnas jumtu.

-    Kā, lūdzu? Atvainojiet, es neklausījos.

-   Kādā veidā domājat maksāt? Vai jums ir skaidra nauda? Aptuveni rēķinot, iznāk pāri par simts zaļajiem.

-    Neraizējieties, par visu tiks samaksāts.

-   Es tomēr raizējos. Man jāzina, vai jums ir tik daudz skaidrās naudas, lai… Acumirkli. Izskatās, ka viņi tuvojas galamērķim.

Ceļazīme uz atzara, kas veda uz ziemeļiem, norādīja: SKĀRSDEILA VAITA.

Sešpadsmitā nodaļa

-    Kas tiē par kokiem pa labi?

-    Izskatās pēc parka, - Pitmens sacīja.

-    Vai arī pēc meža, jods lai parauj! Vecīt, mēs esam īstos laukos. Es jau nojautu, ka labi tas nebeigsies. Kā no šejienes lai atrod atceļu uz pilsētu?

-    Mēs neesam laukos. Paskaties uz lielajām ēkām pa kreisi. Te ir dārgs rajons. Un priekšā ir kaut kāda izkārtne. Paskaties. SAKSONĀS MEŽAPARKS UN GOLFA KLUBS. Es teicu, ka neesam laukos.

-    Vai nu tie zeļļi sanitārajā mašīnā gatavojas ārstēt tēvu ar golfa spēli, vai… Pagaidi, tūlīt viņi apstāsies.

Piebremzēja ari taksometrs.

-    Viņi nogriežas, - Pitmens sacīja. - Te pa labi.

Priekšējās mašīnas brauca tālāk gar augstu mūra sienu

un cauri vārtiem. Kolīdz sanitārās mašīnas un limuzīna pakaļējās ugunis izgaisa tumsā, kaltie, augstie dzelzs vārti automātiski aizvērās.

-    Dīvaini, ka slimnīcas mūsu dienās arvien vairāk sāk līdzināties savrupmājām, - šoferis sacīja. - Kas te īsti notiek, draudziņ?

-    Man nav ne jausmas.

-Ko?

-    Es patiešām nezinu. Mans tēvs tik tiešām ir slims. Es domāju…

-    Saki - vai šoreiz te nav iejauktas narkotikas?

Pitmens bija pārāk apmulsis, lai atbildētu.

-Es jautāju.

-Ar narkotikām te nav nekāda sakara. Jūs redzējāt, ka sanitārā mašīna brauca no slimnīcas.

-    Protams. Lai nu tā būtu. Es nedomāju visu nakti braukāt apkārt pa Skārsdeilu. Vismaz tā šo vietu, kur esam atbraukuši, šķiet, sauc. Brauciens ir galā, čomiņ. Vari izvēlēties: braukt ar mani reizē atpakaļ vai kāpt ārā. Gan vienā, gan otrā gadījumā jāmaksā par braucienu abos virzienos.

Šoferis apgrieza taksometru uz pretējo pusi.

-   Labi. Izlaidīsi mani vietā, kur šie nogriezās no ceļa, - Pitmens sacīja.

Šoferis apstājās piecdesmit jardus no vārtiem un izslēdza lukturus.

-    Katrā gadījumā neiesaku daudz runāt, ka esi viņiem sekojis.

-   Es jau teicu, ka ar narkotikām tam nav nekāda sakara.

-    Jā, protams. Tu esi parādā simt piecpadsmit zaļo.

Pitmens grābstījās pa kabatām.

-    Divdesmit es jau iedevu.

-    Kāda par to var būt runa? Manuprāt, tā bija dzeramnauda.

-    Bet skaidrā naudā man tik daudz nav klāt.

-    Ko? Es prasīju jau agrāk, vai…

-    Man ir kredītkarte.

-    Kāda man par to daļa? Šis taksis nav ierīkots norēķiniem ar kredītkarti.

-    Tādā gadījumā es izrakstīšu čeku.

-   Atšujies! Vai es izskatos pēc vientieša? Kad pēdējo reizi pieņēmu no viena zeļļa čeku, izrādījās…

-   Es jau teicu, ka man nav skaidras naudas. Varu iedot pulksteni, bet tas nav ne piecpadsmit dolāru vērts.

-    Čeku, - šoferis noņurdēja. - Ir nu gan sasodīts darbs.

Paņēmis Pitmcna čeku, šoferis ilgi pētīja adresi.

-    Parādi autovadītāja apliecību! - Viņš norakstīja Pit- mena apdrošināšanas numuru. - Ja šis čeks netiks apmaksāts, draud/iņ…

-Apsolu, ka (a nebūs.

-   Ja tomci ta noliks, es sameklēšu tevi mājās un pārlauzīšu abas kājas.

-   Tikai pacenties iekasēt šo čeku, pirms nav pienākusi sestdiena.

-    Kas šai sestdienā tik svarīgs paredzēts?

-    Manis nebūs..

Apmierināts, ka lietu nomainījusi migla, Pitmens izkāpa no taksometra un noskatījās, kā tas nozūd tumsā. Pabraucis gabaliņu pa ceļu, šoferis ieslēdza lukturus.

Septiņpadsmitā nodaļa

Visapkārt valdīja tāds klusums, ka Pitmens piepeši jutās vientuļš. Iebāzis rokas mēteļa kabatās, lai sasildītos, viņš gāja pa ceļu blakus sienai. Ceļa mala bija nobērta ar lietū samirkušu granti, kas zem kurpju zolēm pavisam klusu čirkstēja. Laternu gar ceļu nebija. Pitmens sasprindzināja redzi, taču siena ceļa kreisajā pusē bija tikko samanāma. Drīz tumsa vairs nebija tik bieza, un viņš atskārta, ka nonācis pie režģu vārtiem.

Nepieskaries vārtiem, Pitmens paskatījās tiem cauri. Pa gatvi labu gabalu uz priekšu aiz kokiem un krūmiem spīdēja gaisma ēkā, kuru varēja noturēt par savrupnamu.

"Ko nu," viņš nodomāja. "Ir divi naktī. Smidzina lietus. Esmu nosalis un atrodos, Dievs vien zina, kur. Uz slimnīcu nevajadzēja iet. Nevajadzēja sekot sanitārajai mašīnai. Nevajadzēja…"

Acīm aprodot ar tumsu, Pitmens paskatījās uz vārtu augšu un papurināja galvu. Viņš bija pārliecināts, ka spētu tiem pārrāpties, bet vēl jo vairāk pārliecināts bija par to, ka uz vārtiem uzstādīts sensors, kas ziņo par ielaušanos. Pirms Džeremija nāves un paša nervu sabrukuma Pitmens zināmu laiku bija strādājis avīzes svētdienas pielikumā. Vienu rakstu viņš bija veltījis vīram, kuru dēvēja par "blakšu meistaru". Šis cilvēks bija pretzagļu signalizācijas un citu drošības ierīču speciālists. Viņš pārzināja ari noklausīšanās ierīces, tā saucamās "blaktis", tā iegūstot iesauku "blakšu meistars". Pitmena sajūsma par viņa informāciju bija bijusi tik milzīga, ka blakšu meistars bija iepazīstinājis ar savas profesijas niansēm, un Pitmena ietilpīgā atmiņa visu stāstīto bija fiksējusi.

Pitmens sapi ata, ka tik milzīgā īpašumā jābūt ierīkotai savai drošības sistēmai, un arī "blakšu meistars" bija minējis, ka nekad nedrīkst rāpties pāri žogam vai vārtiem, iepriekš nepārliecinoties, vai ar to netiek iedarbināts kāds sensors. Šajā tumšajā nakts stundā Pitmens vienīgi nesaprata, kā iespējams kaut ko izpētīt.

Ko gan šai tumsā vispār var iesākt? Pareizāk būtu bijis atgriezties ar taksometru Manhetenā. Un ko gan iespējams darīt, klenderejot te, lietū?

Pitmena uzmanību piesaistīja gaisma režģu otrā pusē.

Pareizāk, divi gaismas apļi, kas tuvojās pa gatvi no sav- rupnama. Pitmens redzēja, ka tie kļūst arvien lielāki, iedomājās, ka jāpārskrien ceļa otrā pusē un jānoslēpjas aiz stūra, taču šo domu tūlīt atmeta un piespiedās pie sienas blakus vārtiem.

Vienmērīgi iedūcās spēcīgs motors. Uz slapjā betona nošalca riepas. Kaut kas iedūcās un nočirkstēja. Ar tālvadības ierīci bija iedarbināts vārtu mehānisms. Stiprajiem riteņiem vārtu apakšā švīkājot betonu, vārti vērās vaļā uz iekšpusi.

Motors ierūcās skaļāk. Pa atvērtajiem vārtiem krita lukturu gaisma. Drīzāk, nekā Pitmens gaidīja, limuzīns, kas bija pavadījis sanitāro mašīnu, izdrāzās pa vārtiem un, pagriezies pa kreisi, virzienā, kurā bija aizbraucis taksometrs, izzuda tumsā.

Pitmens sajuta vilinājumu nekustēties, kamēr limuzīns neizzūd skatienam. Taču piepeši uzmanību atkal piesaistīja iedūkšanās un iečukstēšanās. Vārti vērās ciet - straujāk, nekā domāts, - un viņš skriešus metās pa tiem iekšā, kamēr tie nav aizvērušies.

Smagie vārti aizskāra mēteli. Atslēga aizslēdzoties no- kliksteja. Visu no jauna apņēma klusums.

Astoņpadsmitā nodaļa

Pitmens atskārta, ka stāv, aizturējis elpu. Par spīti plašajam klajumam priekšā, viņš jutās kā klaustrofobijas spīlēs. Šķita, ka tumsa smacē. Vēsais smidzinošais lietus saasināja uztveri, uzmundrināja. Dziļi ievilcis elpu, viņš apskatījās visapkārt un centās izprast, vai kādā krūma ēnā neslēpjas briesmas.

Domā, ka tur var slēpties sargi?

Nē, bet…

Varbūt suņi?

Tieši tā.

Vai suņi nebūtu sekojuši limuzīnam? Vai tu nebūtu tos pamanījis jau agrāk?

Varbūt jā, varbūt nē. Varbūt viņi apmācīti, lai mašīnām neseko.

Kādas tad ir te lielākās iespējamās briesmas? Ja te ir suņi, viņi pamanīs tevi, iedzīs stūri un ries, kamēr kāds atnāks. Tevi apsūdzēs likumpārkāpumā. Šāds iznākums nepiedien cilvēkam, kas paredzējis darīt sev galu pēc astoņām dienām.

Bet ja nu suņiem mācīts uzbrukt?

Šis nav sevišķi slepens militārs objekts. Šī ir Skārsdei- las savrupmāja. Atslābinies. Un galu galā kas tur liels, ja suņi

būtu apmācīti uzbrukt cilvēkiem? Vai nāve pāris dobermaņu zobos ir ļaunāka par nošauSanos ar četrdesmit piektā kalibra pistoli?

Ir.

Viss atkarīgs no dzīves standarta.

Auksta lietus mērcēts, Pitmens virzījās tālāk. Vispirms viņš izjuta vilinājumu koku aizsegā tuvoties savrupmājai. Bet tad nosprieda, ka tas nav īpaši nepieciešams, jo pietiekami labs aizsegs ir nakts un nejaukais laiks. Pa neskaidri redzamo gatvi viņš iegāja ēnainā līkumā un konstatēja, ka atrodas ēkai tuvāk, nekā bija domājis.

Nostājies līdzās eglei, viņš nopētīja ceļamērķi. Ēka bija augsta un plaša, ar daudziem jo daudziem čukuriem un skursteņiem. Vairākos apakšstāva logos dega gaisma, augšstāvā - tikai dažos. Pa kreisi viņš redzēja piecvietīgu garāžu. Virs garāžas bija ierīkots sauļošanās jumts, no kura uz iekštelpām veda divas balkona durvis. Telpas bija apgaismotas, taču Pitmens nespēja saskatīt, kas tajās atrodas. Galvenokārt viņa uzmanību saistīja sanitārā mašīna, kas atradās pie akmens pakāpieniem durvju priekšā un acīmredzot bija tukša.

"Ko nu?" nodomāja Pitmens.

Viņš paraustīja plecus. Kad palikušas astoņas dienas, ko dzīvot, vai nav vienalga? Viņš jutās savādi brīvs. Galu galā ko viņš varēja zaudēt? Gaidāmās nāves apziņa deva imunitātes sajūtu.

Viņš atgāja no egles un visu uzmanību pievērsa tam, lai, pa slideno, ar zāli apaugušo melno nogāzi ejot uz savrupmājas pusi, nepakristu. Izmantojot par aizsegu krūmus, strūklaku, lapeni, viņš piesardzīgi tuvojās nama apgaismotajiem logiem. Slapjajā zālē piemirka kurpes un zeķes, kājas kļuva aukstas, bet, koncentrējis uzmanību uz logiem, viņš neko nemanīja. Tā kā aizkari bija aizvilkti, vajadzēja pāriet pāri pie

vedceļam vietā, kur tas gāja paralēli mājas priekšai. Šķita, ka spožā lietus plīvura aizsegto lampu gaismā, skrienot uz krūmiem zem logiem, viņš redzams no visām pusēm.

Ūdens no zariem pilēja uz mēteļa. Atkal ieslēpies ēnā, Pitmens saspringa un pa krūmu starpu lavījās tuvāk parādes durvju kreisajai pusei, kur uzmanīgi iztaisnojās un paskatījās pa kāda loga aizkaru spraugu. Skatienam atklājās daļa no greznas, ar ozolkoka paneļiem apdarinātas dzīvojamās istabas. Šķila, ka istaba ir tukša. Viņš klusu pielavījās pie nākamā loga tuvāk durvīm.

Šā loga aizkari nebija aizvilkti. Skatoties tajā, viņš vairījās, lai galvu neķer gaisma. Tūlīt viņš atskārta arī, ka šis logs pieder tai pašai dzīvojamajai telpai, kuru bija skatījis pa spraugu aizkaros. Bet kāpēc viena loga aizkari aizvilkti, taču otra ne? Atrāvies tālāk no gaismas, viņš atcerējās mājas priekšā stāvošo sanitāro automašīnu un nosprieda, ka tā tikusi ar nepacietību gaidīta. Tai piebraucot, gaidītājs izsteidzies ārā, aizmirsdams aizvilkt aizkarus.

Bet kur šis cilvēks palicis? Nule pamanītais sīkums ieguva nozīmi. Uz griezumiem rotātā magoņkoka galda pie kamīna stāvēja vairākas tējas un kafijas krūzītes. Te bija atradies ne tikai viens, bet vairāki cilvēki. Bet kur…?

Pitmens paskatījās pa labi, uz pakāpieniem parādes durvju priekšā. Tie bija plati, no akmens. Gaismā, kas spoži apspīdēja iespaidīgās dubultdurvis, varēja saskatīt pakāpieniem un durvju priekšai pievērstu novērošanas kameru. Ja te tuvumā atradās vēl kāda novērošanas kamera, Pitmens nebija to pamanījis. Nokļūt kameras redzeslokā viņš nejuta ne mazāko vēlēšanos.

Pitmens secināja, ka vislabāk doties pa labi atpakaļ un apiet mājai apkārt pretējā virzienā. Šādi rīkojoties, viņš galu galā nonāks pie logiem no ieejas pa labi, taču nevajadzēs iet gar durvju priekšu.

Viņš pagriezās, zemu pieliecās un, nepievērsdams uzmanību diviem jau pārbaudītajiem logiem, cieši gar sienu virzījās garām krūmiem ar lietus lāsēm zaros. Trešajam logam aizkari bija aizvilkti pilnībā. Sasprindzinājis dzirdi un neko nesaklausījis, viņš nosprieda, ka istaba ir tukša, un virzījās tālāk līdz mājas stūrim.

Loka lampu gaismā lietus lāses vizēja. Apgaismes ierīces bija uzstādītas pie ēkas sienas zem sauļošanās jumta dzegām virs daudzvietīgās garāžas. Piespiedies pie sienas, Pitmens aizlīda desmit pēdas, līdz nonāca pie lielās garāžas, kas bija būvēta kā ēkas turpinājums. Logu te nebija, tāpēc Pitmens neaizkavējās. Ticis garām stūrim, viņš konstatēja, ka visas piecas garāžas durvis ir ciet.

Garāžas otrā pusē viņš jau atradās ēkas aizmugurē. Šeit apkārtni apgaismoja mazāk lampu. Tomēr pavisam labi varēja redzēt lielu, apjumtu, lietus miglā tītu peldbaseinu, ģērbtuves, melni uzraktas puķu dobes, krūmus un kokus, kā arī tūlīt pa labi kāpnes, kas veda uz sauļošanās jumtu virs garāžas.

Pitmens atcerējās, ka aiz balkona durvīm, kas izgāja uz otrā stāva istabām, bija spīdējusi gaisma. Nospriedis, ka labāk jāpārbauda apkārtne tūlīt, nevis pēc logu pārbaudes otrpus durvīm, viņš devās augšup pa koka pakāpieniem.

Deviņpadsmitā nodaļa

Sauļošanas jumts nebija apgaismots. Pitmens nesaprata, kāpēc. Tumsa kāpjot uz augšu, viņš centās izprast, kāpēc citviet ēka apgaismota no ārpuses, bet sauļošanās jumts palicis tumšs.

Telpa, kas atradās aiz abām stiklotajām balkona durvīm, tomēr bija labi apgaismota. Gar izsmalcinātajiem metāla galdiem, uz kuriem saulainā laikā droši vien pasniedza kokteiļus un lenču, Pitmens gaišajā un plašajā istabā pie kreisās sienas ieraudzīja kokteiļu bāru, bet sienā pa labi - televizoru ar milzu ekrānu.

Izskatījās, ka šobrīd telpa netiek izmantota izpriecām. Ar ādu apvilktās mēbeles bija piebīdītas tuvāk televizoram, bet brīvajā istabas viducī novietota gulta ar drošības nožogojumu malās. Uz gara galda gultas otrā pusē bija novietoti elektroniski instrumenti, kurus Pitmens skaidri atcerējās kopš tā laika, kad Džeremijs nedēļu pavadīja intensīvās terapijas palātā: monitori, kas uzmanīja sirdsdarbību, asinsspiedienu, elpošanu un skābekļa daudzumu asinīs. Divi sūknīši gādāja, lai pudelēs statīvā pienācīgā daudzumā atrastos šķīdums ievadīšanai kreisās rokas vēnā trauslajam vīram, kas, apsegts ar palagiem, gulēja gultā. Divi asistenti, kurus Pitmens bija redzējis slimnīcā, darbojās ar aparātiem. Medicīnas māsa pārbaudīja, vai nav salocījušās šļūtenes, kas vecā vīra nāsīs ievadīja skābekli.

Skābekļa maska, kas bija atradusies uz vecā vīra sejas, vedot viņu ārā no slimnīcas, tagad gulēja uz monitora aiz gultas. Skatoties no āra tumsas, Pitmens nevarēja ne par ko būt pilnīgi drošs, taču aizdomas pēc slimnīcā redzētā pastiprinājās: slimnieks bija stipri līdzīgs Džonatanam Milgeitam.

Uzstājīgais jaunais cilvēks, kas bija vadījis vecā vīra izvešanu no slimnīcas, izklaušināja ar stetoskopu vecā vīra krūtis. Drūmais vīrs, kas bija darbojies kā miesassargs, stāvēja kaktā tālāk pa kreisi.

Bet lielajā telpā šie cilvēki nebija vienīgie. Kaut Pitmens noteikti bija redzējis viņus agrāk - vecās fotogrāfijās un televīzijas filmās par Vjetnamas karu. Slimnīcā viņi nebija rādījušies. Četri vīri. Cienījama paskata. Ģērbušies konservatīvos, pēc pasūtījuma šūtos trīsdaļīgos uzvalkos. Jau veci, taču neapšaubāmi līdzīgi saviem jaunības dienu attēliem.

Trīs nēsāja brilles. Vienam bija sirmas ūsas. Divi plikpauri, kamēr otru divu galvu rotāja sirmu matu kušķi. Visiem skarbas, krunkainas sejas un ļengana āda uz kakla. Ar stingu sejas izteiksmi viņi stāvēja rindā, it kā atrastos uz paaugstinājuma diplomātiskā pieņemšanā. Viņu agrākie tituli bija šādi: vēstnieks Padomju Savienībā, vēstnieks Apvienoto Nāciju Organizācijā, vēstnieks Lielbritānijā, vēstnieks Saūda Arābijā, vēstnieks Rietumvācijā, vēstnieks NATO, ārlietu ministrs, aizsardzības ministrs, padomnieks nacionālās drošības jautājumos. Vairākos posteņos šie vīri bija atradušies dažādos laikposmos, tāpat kā dažādos laikos sēdējuši ANO drošības padomē. Nekad viņi nebija atradušies vēlētos amatos, un tomēr viņu ietekme bija bijusi lielāka nekā daudziem augstu stāvošiem politiķiem. Šos vīrus sauca Jūstass Geibls,

Entonijs Loids, Viktors Standišs un Vinstons Slouns. Viņi bija leģendām apvīti diplomāti, pie kuriem prezidenti, sākot ar Trumenu un beidzot ar Klintonu, gan republikāņi, gan demokrāti, bieži bija griezušies pēc padoma. Savas gudrības dēļ viņi bija ieguvuši "lielo padomnieku" statusu. Viņi te bija četri gabali. Līdz ar to nacas secināt, ka vecais vīrs gultā ir piektais lielais padomnieks D/onatans Milgeits.

Divdesmita nodala

Uzstājīgais jaunais cilvēks ar stetoskopu pateica kaut ko, ko Pitmens nedzirdēja. Medicīnas māsa atbildēja. Pēc tam runāja divi asistenti virsvalkos. Pitmens bija par tālu, lai ko sadzirdētu. Ārsts ar stetoskopu pagriezās pret lielajiem padomniekiem un, šķiet, kaut ko skaidroja. Viens no vecajiem diplomātiem, vīrs ar iekritušiem vaigiem un sirmām ūsām - Vinstons Slouns -, gurdi pamāja. Cits, ar šauru, grumbu izvagotu seju - Jūstass Geibls -, uzdeva jautājumu. Vīrs ar stetoskopu atbildēja. Trešais novecojušais diplomāts, Entonijs Loids, apjucis bungoja ar spieķi pa grīdu. Kaut sejas bija bālas, visiem vecīgajās acīs dega uguns. Pateicis pēdējo vārdu, Jūstass Geibls atstāja istabu. Kompanjoni svinīgi sekoja.

Medicīnas māsa piegāja pie aizkariem. Viņa pavilka sānos esošo auklu, aizkari sakustējās un apstājās. Viņa vilka stiprāk, taču kaut kas traucēja aizvilkt aizkarus līdz galam. Pitmens uz jumta vēroja istabu arvien lielākā neizpratnē. Padomniekiem sekoja vienīgi četri miesassargi, pēc tam abi asistenti no sanitārās mašīnas. Iekšā palika vīrs ar stetoskopu un sieviete, medicīnas māsa. Sieviete samazināja apgaismojumu telpā. Tikai tagad Pitmens apjēdza, kāpēc jumtu neapgaismo loka lampas. Slimnieka aprūpētāji nevēlējās, ka istabā iespīd gaisma, kad tajā apgaismojums tiek samazināts. Monitoru sarkanās signāllampiņas spīdēja gandrīz tikpat spoži kā tikko kvēlojošās spuldzes. Krēslainajā telpā pacientam vajadzēja atpūsties. Tas bija viss, ko Pitmens saprata, līdzās metāla galdam tupus vērojot notikumus. Viņš noslaucīja no sejas lietus lāses, aukstumā nodrebinājās un pats sev pajautāja, ko nu darīt.

Tavas aizdomas ir apstiprinājušās. Džonatans Milgeits no slimnīcas aizvests. Nav zināms, kāpēc, toties zināms, uz kurieni viņš aizvests. Pagaidām ir izdarīts viss iespējamais, un nu laiks iet projām. Uzturoties lietū ilgāk, vari saķert plaušu karsoni.

Pēdējā doma lika rūgti pasmaidīt. Nupat tu gandrīz darīji sev galu un nu uztraucies, ka vari saķert plaušu karsoni. Par agru. Tava stunda pienāks pēc astoņām dienām.

Un nejau plaušu karsonis aizraidīs tevi viņā saulē.

Vīrs ar stetoskopu atstāja krēslaino istabu. Kamēr medicīnas māsa turpināja pārbaudīt Milgeita monitorus un caurules, Pitmens pagriezās pret kāpnēm, kas veda lejā. Piepeši atskanēja troksnis, kas paralizēja kustības.

Divdesmit pirmā nodaļa

Tieši zem kājām kļuva dzirdama dūkoņa, kuru pavadīja dārdoņa. Sauļošanās jumts zem Pitmena slapjajām kurpēm ietrīsējās.

Vienas no garāžas automātiskajām durvīm vērās vaļā. Pitmena sirds iepukstējās straujāk. Viņš pieliecās, lai siluets uz jumta neizdalītos pret sienu. Tomēr no garāžas krītošajā gaismā viņš redzēja melnajās peļķēs kritām lietus lāses. Durvis pacēlās vēl uz augšu, apstājās, motors apklusa.

Trauksmainajā klusumā, kuru traucēja vienīgi lietus šalkšana, Pitmens piepeši izdzirda soļu troksni uz betona grīdas, automašīnas durvju atvēršanos un balsis.

-… garīdznieks, - sacīja vārga, pārdzīvojumu aizžņaugta balss.

-   Neraizējies, - atbildēja cita vecišķa balss. - Es jau teicu, ka garīdznieks nepaguva ierasties un Džonatans ar viņu nav runājis.

-   Tomēr.

-    Par visu ir padomāts, - ar uzsvaru sacīja otrs vecais vīrs, kura teiktie vārdi nočabēja kā mirušas lapas. - Tagad viss ir droši nokārtots. Pilnīgi.

-    Bet reportieri…

-   Viņiem ne prātā nevar ienākt, kur Džonatans atrodas. Viss ir pakļauts kontrolei. Prātīgākais, ko varam darīt, ir izšķirties un izlikties, ka viss rit savu gaitu.

Šai sarunai pa vidu Pitmens dzirdēja, kā cilvēki sakāpj automašīnā. Noklaudzēja durvis, ierūcās motors.

Uzplaiksnīja lukturi. No garāžas izripoja tumšs limuzīns un pa naksnīgo pievedceļu garām kokiem un krūmiem traucās uz vārtiem, k.is veda ārā no īpašuma.

Pitmena salocīto k iju sarāva krampis. Viņš sāka slieties stāvus, bet, izdzird i m citas balsis, sāpēs saviebās.

-    Taksometrs, sacīja kāds cits.

-    Ja tev ir taisnība un mums sekots… - balss skanēja čērkstoši un flegmātiski.

Teikuma nobeigumu Pitmens nesaprata. Atskanēja skaļāka dūkoņa, atveroties otras garāžas durvīm. Lietaino nakti pāršķēla divi gaismas kūļi.

Paceļamajām garāžas durvīm apklustot, Pitmens sasprindzināja dzircļj cerībā, ka saruna turpināsies.

-… sagadīšanās. Kāds aizkavējies sezonas biļetes īpašnieks no Manhetenas.

-   Taksometrā?

-    Varbūt vilcieni tik vēlu neiet. Izskaidrojums var būt visāds. Kamēr neesam pārliecinājušies, es negribu celt trauksmi.

-    Braucot pa gatvi uz māju, mēs redzējām, ka garām vārtiem aizslīd lukturu gaisma.

-    Tu dzirdēji, ka es nosūtīju Haroldu painteresēties par šo lietu. Ja tas ir tas pats taksometrs, tad Harolds pēc minūtes viņam sekoja. Un, ja taksis ir no Manhetenas, tad šajā laikā un šajā apkaimē tādu nevar būt vairāk par vienu vai diviem. Uz transportlīdzekļa noteikti ir uzrakstīts, no kurienes tas nāk. Esmu pārliecināts, ka harolds būs to pārtvēris labu gabalu pirms maģistrāles.

-     Par visu, ko uzzini, pastāvīgi turi mani lietas kursā.

-  Protams. Nomierinies! Paskaties, kā tev trīc rokas. Esi mierīgs, draugs. Nav pamata tik ļoti uztraukties.

I s vari zaudēt pārāk daudz.

Tapat kā mēs visi.

-    Arlabunakti, Jūstas.

-    Arlabunakti, Entonij.

Neskatoties uz uztraukumu, veco vīru balsis skanēja pārsteidzoši mīļi.

Noklaudzēja automašīnas durvis, tās aizverot. Motors ierūcās. No garāžas pa tumsā tīto gatvi aiztrauca vēl viens limuzīns.

Divdesmit otra nodaļa

Sakņupis tumsa uz sauļošanas jumta, Pitmens noskatījās no augšas, kā ļimuzīna aizmugures ugunis kļūst blāvākas un reizē ar motora rūkoņu izgaist nakts klusumā. Garāžas durvis pēdējo reizi norībēja, no iekšpuses krītošā gaisma apdzisa. Apkārtne ieslīga drūmā tumsā.

Pitmens lēnām izslējās. Kājas bija stīvas. Asinīm no jauna ieplūstot saspiestajās artērijās, durstīja potītes. Viņš pagriezās uz balkona durvju pusi, lai pēdējo reizi paskatītos uz Džonatanu Milgeitu, kas monitoru, pudeļu un cauruļu ielenkumā bezpalīdzīgi gulēja gultā.

Pitmena pulss piepeši kļuva saraustīts.

Šķiet, aizkaru spraugā redzamo vēl skaidrāku vērta balkona durvju stikls. Bija tāda sajūta, ka viņš bezpalīdzīgi vēro notiekošo no liela attāluma. Medicīnas māsa bija izgājusi no istabas, atstājusi Milgeitu vienu un durvis aizslēgusi. Milgeits nebija aizmidzis, kā viņa domāja. Tieši otrādi - viņš centās piecelties.

Milgeita seja izskatījās satraukta. Skābekļa caurulītes izslīdējušas no nāsīm. Adatas abu roku vēnās izrāvušās no caurulītēm. Viņš taustījās abām rokām, mēģināja saķert gultas apmali un piecelties. Taču bez panākumiem. Seja bija bīstami sasārtusi. Krūtis cilājās. Elsodams viņš strauji atslīga atpakaļ.

Pat pa gabalu, stāvot balkona durvju otrā pusē, Pitmenam šķita, ka var dzirdēt Milgeita cīņu pēc elpas. īsti neapzinoties savu rīcību, Pitmens piegāja tuvāk durvīm. Nelaimīgs viņš nodomāja, ka sirds monitora brīdinošo signālu māsiņai jau vajadzēja sadzirdēt. Viņai sen vajadzēja būt atpakaļ.

Skatoties cauri stiklam, kuram viņš stāvēja pietiekami tuvu, Pitmens zināja, ka trauksmes signālam jābūt dzirdamam ari cauri tam. Vai skaņa būtu izslēgta? Vai tas darīts ar nolūku? Viņš vēroja zibšņus monitorā. Tik daudzas dienas redzējis Džeremija monitorus un nemitīgi izprašņājis ārstus par to darbību, Pitmens secināja, ka Milgeita sirdsdarbība nebūt nav normāla, proti, septiņdesmit līdz deviņdesmit sitieni minūtē. Tā bija nenormāli ātra un tuvojās simt piecdesmit, turklāt sitieni kļuva haotiski, sirdskambaru ritms nesakarīgs.

Tuvojās krīze. Milgeita seja ieguva arvien briesmīgāku nokrāsu. Krūtis raustījās. Viņš ieķērās segās, it kā tās viņu spiestu nost.

Pitmens nosprieda, ka slimniekam trūkst elpas.

Skābeklis. Ja nāsīs no jauna neieliks skābekļa šļūtenes, viņš tūlīt piedzīvos jaunu sirdslēkmi.

Tas maitasgabals atdos galus.

Pitmens juta nepārvaramu vēlēšanos apgriezties, noskriet pa kāpnēm, pārmesties savrupnama mūra iežogojumam un bēgt - bēgt neatskatoties.

Kungs Dievs, man nevajadzēja to uzņemties. Nevajadzēja uz šejieni braukt.

Par katru cenu vēlēdamies iet uz kāpnēm un pamest sauļošanās jumtu, viņš strauji pagriezās. Likās, ka kājas ie- betonētas. Prāts atteicās paklausīt.

Kusties! Sasodīts, lasies projām no šejienes!

Bet viņš pameta skatienu atpakaļ.

Milgeits agonijā turpināja cīnīties pēc elpas. Pulss jau bija sasniedzis simt sešdesmit sitienus. Sarkani cipari asinsspiediena monitorā rādīja simt septiņdesmit un simt divdesmit pieci. Norma bi ja simt divdesmit un astoņdesmit. Paaugstināts asinsspiediens bīstams ikvienam, nerunājot par astoņdesmit gadus vecu viru, kas nule pārcietis sirdslēkmi un nokļuvis intensīvās terapijas palalā.

Saķēris krūtis un smagi elsodams, Milgeits ar sāpēs pārvērstu seju pagrieza galvu uz balkona durvju pusi. Pitmens bija pārliecināts, ka Milgeits aia tumsa neko neredz. Blāvā gaisma istabā atstarojas pret stikliem, norobežojot to no tumsas. Un tomēr Milgeita izmocītais skatiens griezās Pitmenā kā lāzera stars.

Neskaties tā uz mani! Uz ko gan tu ceri? Es neko nespēju līdzēt!

Pitmens pagriezās vēlreiz, lai bēgtu.

Divdesmit treša nodala

Sev par pārsteigumu, Pitmens nebēga, bet iebāza roku bikšu kabatā un izvilka atslēgas ar salokāmo nazi - kaut ko līdzīgu zviedru armijas nazim -, kas bija piestiprināts pie atslēgu gredzena. No naža gala viņš noņēma divus metāla priekšmetus. Viņš bija pilnā mērā sagatavojies pēc astoņām dienām nošauties. Taču tas nenozīmē, ka viņam kā sastingušam jānoskatās, kā mirst cits cilvēks, vai jābēg un pēc tam sev jātaisnojas, ka nav bijis iespējams palīdzēt. Milgeitam tuvojās krīze, un to varēja novērst, no jauna pievienojot caurulītes intravenozās iešļircināšanas adatām un ievietojot nāsīs skābekļa šļūtenes.

Varbūt es maldos un viņš tik un tā mirs. Bet, ja tā būs, tad lai Dievs stāv klāt, es nebūšu tas, kurš'neiet palīgā. Milgeita nāvē nebūšu vainojams es.

Iedomājies par ēdienveikalā nobēdzināto pistoli, Pitmens secināja, ka nav ko zaudēt.

Viņš piegāja pie balkona durvīm un pēc neilga šaubu mirkļa ielika atslēgā divas metāla caurulītes. Salokāmo nazi ar šīm caurulītēm viņam bija uzdāvinājis cilvēks, par kuru reiz vajadzēja rakstīt. Šis vīrs, kramplauzis ar pieredzi, vārdā Sīns O'Reilijs, pirms termiņa bija atbrīvots no desmit gadu ieslodzījuma ar noteikumu, ka viņš piedalīsies sabiedrības brīdināšanas programmā un demonstrēs namīpašniekiem un dzīvokļu īpašniekiem, kā pasargāties no kramplaužiem. Sīnam bija žokeja vieglais stāvs, īra akcents un mājas gariņa mirdzošās acis. Pēc trim uzstāšanās reizēm televīzijā viņš bija kļuvis par Ņu jorkas slavenību. Toreiz viņš vēl nebija mēģinājis ielauzties sava advokāta mājā.

Intervējot Sīnu slavas zenītā, Pitmenam bija modušās aizdomas, ka viss beigsies ar to, ka Sīns no jauna iekļūs cietumā. Sīns vissmalkākajā:, detaļās bija apstāstījis, kā ielauzties svešā mājā. Pitmena sajūsma bija likusi Sīnam visu attēlot spilgtākās krasas un dramatizēt. Intervija bija ilgusi divas stundas. Tās beigās Sīns bija uzdāvinājis Pitmenam salokāmo nazi, kuru viņš vienmēr nēsāja līdzi.

- Es tādu dodu tikai cilvēkiem, kas patiešām izprot kramplauža mākslu, - Sīns bija teicis. Viņš bija paskaidrojis, ka nazi īpaši vērtīgu padara tas, ka līdztekus miniatūrām plakanknaiblēm, asknaiblēm un skrūvgriežiem tā galā atrodas sprauga divu metāla caurulīšu ievietošanai atslēgu atdarīšanai. Sīns sajūsmā bija parādījis, kā tās izmantojamas.

Mācība nebija aizmirsta.

Pitmens iebāza caurulītes atslēgā. Atslēga bija stingra, kā iesalusi. Tam nebija nozīmes. Sīns bija paskaidrojis, ka vienu caurulīti izmanto cilindra tapiņu atbrīvošanai. Otru izmanto kā sviru, lai uzspiestu uz tapiņām. Kad pāris reižu šāda operācija ir veikta, tā vairs neliekas sarežģīta. Sīna vadībā mazliet pavingrinājies, Pitmens bija iemācījies atslēgt istabu piecpadsmit sekundēs.

Atbrīvojis vienu tapiņu un iebīdījis pirmo caurulīti cilindrā dziļāk, lai atbrīvotu nākamo, Pitmens satraukti paskatījās pa balkona durvīm uz Milgeitu, kas agonijā cīnījās pēc elpas.

Pitmens koncentrēja uzmanību un strādāja vēl centīgāk. Viņš raizējās, ka, atverot durvis, var iedarboties trauksmes signalizācija. Tomēr raizes izgaisa, ieraugot drošības sistēmas vadības bloku pie sienas pretī durvīm. No intervijas ar "blakšu meistaru" Pitmens atcerējās, ka lielu māju īpašnieki drošības iekārtu uzstādītājai firmai mājā bieži vien liek uzstādīt vairākus vadības blokus. Tie izslēdz vai ieslēdz sistēmu, tāpēc bija jēga tos uzstādīt ne tikai pie parādes durvīm, bet ari pie galvenās ēkas ieejas.

Šoreiz bloks bija uzstādīts nepareizā vietā, kur to varēja redzēt ikviens, kas gribētu ielauzties caur balkonu. No savas vietas pie durvīm, darbodamies ar nākamās tapiņas atbrīvošanu, Pitmens redzēja indikatora bloku ar uzrakstu: GATAVS IESLĒGŠANAI. Tā kā cilvēki nemitīgi bija nākuši un gājuši, sistēma vēl nebija ieslēgta.

Pitmens juta, ka atbrīvojas pēdējā tapiņa. Pagriezis otru metāla cilindru, viņš sagrieza ari atslēgas cilindru, un durvis atslēdzās. Viņš steidzīgi tās atvēra.

Pretējās puses durvis istabā bija aizslēgtas. Pitmena ieiešanu krēslainajā istabā nevarēja sadzirdēt neviens. Milgeits zaudēja spēkus. Kustības kļuva arvien vārgākas. Pitmens piesteidzās pie slimnieka un ievietoja viņa nāsīs skābekļa šļū- tenītes.

Efekts bija brīnumains. Dažās sekundēs ādas krāsa zaudēja tumšo sarkanumu. Satraukums noplaka. Vēl dažas sekundes - un krūtis sāka cilāties vienmērīgāk. Pitmens darbojās steidzīgi. Viņš paņēma caurulītes, kuras Milgeits netīšām bija norāvis no adatām rokās. Uzspraudis tās adatām, Pitmens pamanīja, ka šķidrums satecējis uz grīdas. Viņš iedomājās, kā medicīnas māsa izskaidros šo faktu, kad atgriezīsies istabā. Pēc tam viņš pamanīja uz grīdas ūdeni, kas bija nopilējis, viņam ejot pāri istabai.

Jātiek no šejienes ārā.

Pametis pēdējo skatienu uz monitoriem, viņš redzēja, ka Milgeita asinsspiediens, elpošana un sirdsdarbība vairs nav tik kritiska, un nosprieda, ka vecais vīrs vēl kādu brītiņu izķeips. Sajutis atvieglojumu, bet noraizējies, viņš pagriezās, lai ietu.

Taču viņu pārsteidza sāpes, vecajam vīram ar nagiem stingri satverot viņa roku. Pitmens izbijies pagriezās un ieraudzīja Milgeita sāpju pilnos redzokļus, kas vērās viņā.

Pitmens saķēra veca vīra pirkstus un mēģināja tos atlauzt, pārsteigts par stingro tvērienu.

Ak Kungs, ja viņš kliegs…

-    Dankans. - Vecais vīrs runāja ar pūlēm, vārgā balss čirkstēja, it kā kāds ņurcītu celofānu.

Viņš nav pie pilna prāta! Viņš neapjēdz, ko runā!

-    Dankans. - Šķita, ka vecais vīrs kaut ko lūdz.

Viņš domā, ka esmu kāds cits. Esmu te aizkavējies pārāk ilgi. Man jātiek ārā!

-    Dankans. - Vecā vīra balss skanēja stingrāk, it kā, staigājot pa dubļiem, lūztu sasalusī garoza. - Sniegs.

Pitmens atbrīvojās no vecā vīra tvēriena.

-    Groljēra. - Vecā vīra balsī ieskanējās flegma, tā sāka atgādināt gārgšanu.

"Lai viss iet pie velna," nodomāja Pitmens un strauji pagriezās uz balkona durvju pusi.

Negaidīti viņš iekļuva gaismas strēlē. Durvis, kas veda istabā, atvērās. No gaiteņa krītošajā gaismā parādījās medicīnas māsas siluets. Viņa apstājās kā paralizēta. Paplāte nokrita uz grīdas. Noskanēja plīstošas tējkannas un tasītes troksnis. Viņa iekliedzās.

Pitmens metās bēgt.

Divdesmit ceturta nodaļa

Neilgi uzturoties istabā, Pitmens bija sasildījies. Kad viņš izskrēja uz sauļošanās jumta, nakts un lietus šķita vēl aukstāki nekā pirmīt. Drebinādamies paskrējis garām metāla vasaras galdiem un pāri peļķēm, viņš drāzās uz kāpnēm, kas veda lejup no jumta. Acīs iespīdēja pie dzegām piestiprināto loka lampu žilbinošā gaisma. Vai nu medicīnas māsa, vai sargi bija ieslēguši apgaismojumu, kas spoži apspīdēja baseinu un puķu dārzu. Arī tur varēja saklausīt klaigas.

Redzot, ka ceļš uz priekšu un aizmuguri nogriezts, Pitmens metās uz sāniem - pāri betona klājumam lielās garāžas priekšā un pāri lietū izburbušajam zālienam uz tumšajām eglēm, kas rēgojās tumsā. Uz kāpnēm, kas veda lejā no sauļošanās jumta, noskanēja strauji soļi.

-    Stāt!

-    Šaujiet nost!

Pitmens sasniedza egles. Skujām klāts zars iesitās sejā tik stipri, ka viņš nesaprata, vai slapjums uz vaigiem ir lietus vai asinis. Vairīdamies no nākamā zara, viņš pieliecās.

-    Kur, pie velna…?

-    Tur! Manuprāt, viņš ir tur…

Pitmenam aiz muguras nokrakstēja zars. Kāds krita.

-    Deguns! Sasodīts, esmu salauzis savu…

-    Es dzirdēju…

-Tādos krūmos!

-    Šaujiet nost to mērgli!

-    Dabūjiet rokā! Ja atklāsies, ka esam ļāvuši kādam…

Nokrakstēja cits zars. Sekotāji Pitmenam aiz muguras skrēja starp kokiem.

Pitmens apsi.ijās pedeja brīdī. Gandrīz pilnā sparā viņš bija pieskrējis pie mūra sienas un būtu tajā ietriecies. Smagi elpodams, viņš saspringti ieklausījās tumsā pa labi un pa kreisi.

"Ko nu lai dara?" viņš saspringti domāja. "Maz ticams, ka šādā tumsā būs atrodami vārti. Nevar iet arī gar sienu uz priekšu. Pārāk labi redzams. Viņi klausīsies, kur eju, nosprostos ceļu uz priekšu un atpakaļ un piespiedīs pie sienas.

Griezties atpakaļ?

Nekādā ziņā! Drīz ieradīsies policija. Pie mājas ir pārāk daudz āra gaismu, un drīz vien mani ieraudzīs.

Ko tādā gadījumā darīt?

Pitmens piesteidzās pie tuvākās egles un sāka rāpties uz augšu. Vajātāju soļi skanēja arvien tuvāk. Viņš saķēra zaru virs galvas, atspiedās ar kāju pret citu zaru un rāpās pa stumbru uz augšu. Asā miza skrāpēja rokas. Nāsīs iesitās terpentīna smaka. Viņš rāpās ātrāk.

-    Es dzirdu vinu!

Uzrāpies augstāk par sienu, Pitmens atrada garu zaru, atlaida kājas no stumbra un, pārlikdams rokas, pārvietojās uz sienas pusi. Smagums lieca zaru uz leju. Viņš šūpodamies virzījās uz priekšu. Egles miza griezās rokās.

-    Viņš ir tepat tuvumā!

-Kur?

No skujām uz Pitmenu krita ūdens pilieni. No zara, pie kura viņš turējās, pār zemi nolija īsts lietus.

-Tur!

-Tai kokā!

Pitmens ar kurpēm pieskārās sienas augšdaļai. Viņš pastiepa kājas uz priekšu, sajuta cietu pamatni bez dzeloņdrātīm vai stikla lauskām, atlaida rokas un ar visu augumu pie- plaka žoga augšai.

No šāviena aizkrita ausis, no stobra izšāvās neparasti spoža liesma. Otrs šāviens bija tik briesmīgs, ka Pitmens nedomājot sāka sāniski slīdēt lejā pa sienu. Sirdij skaļi sitot, viņš karājās otrā pusē. Raupjā siena skrāpēja mēteli. Viņš nezināja, kas otra pusē ir apakšā. Varēja dzirdēt, kā viens no vajātājiem mēģina uzrāpties kokā.

Kāds iesaucās:

- Skrieniet uz vārtiem!

Pitmens atlaidās. Krītot stāvus lejā, sažņaudzās vēders.

Divdesmit piektā nodaļa

Pitmens atsitās pret zemi negaidīti ātri un ar spēku izelpoja. Kājas pieskārās lietū piemirkušai zālei. Viņš ieliecās ceļgalos, krita un ripoja, mēģinādams samazināt kritiena spēku. Kādreiz intervēts izpletņlēcējs bija skaidrojis, kā viņi nolaižas ar parastajiem izpletņiem. Saliecas un ripo.

Pitmens cerēja, ka šis ieteikums noderēs. Ja gadītos sastiept potīti vai notiktu vēl kas ļaunāks, vajātājiem pārmeklējot sienas otru pusi, viņš būtu bezpalīdzīgs. Vienīgā cerība bija kaut kur paslēpties. Bet kur? Kad viņš vēlās prom no sienas, tumsa apakšā šķita kā šausminošs tukšums.

Par laimi, bez slēpšanās pastāvēja arī cita iespēja. Izmantojot inerci no ripošanas, viņš uzslējās kājās. Rokās dūrās. Ceļgali sāpēja. Taču tie bija sīkumi. Galvenais - viņš spēja nostāvēt kājās. Kājas nebija nodevušas. Nekas nebija sastiepts vai lauzts.

Šķēršļa otrā pusē varēja dzirdēt, kā skrien un lādas vajātāji. Trokšņi kokā lika domāt, ka viens no viņiem cenšas uzrāpties uz sienas.

Krūtīm cilājoties, Pitmens šāvās uz priekšu. Šķita, ka izburbušajam zālienam nebūs gala. Atšķiribā no mājas apkārtnes te nekur nebija neviena krūma. Nez vai te vispār bija kāds koks.

Sasodīts, kas īsti šī ir par vietu?

Apkārtne šķita nedabiska un spokaina. Varēja nodomāt, ka te ir kapsēta, taču tumsā neviens kapa piemineklis ceļā negadījās. Skrienot cauri lietum, priekšā parādījās gaišāks plankums, un viņš uzņēma virzienu uz turieni. Piepeši zeme zem kājām pagaisa, un viņš krita un ripoja pa stāvu nogāzi.

Beidzis ripot, viņš atradās uz muguras. No kritiena bija aizcirtusies elpa. Tikai ar grūtībām viņš noslaucīja no sejas slapjās smiltis un piecēlās.

Smiltis. Tas ieviesa skaidrību, kāpēc šis zemes gabals bija izskatījies gaišs. Bet kāpēc…

Piepeši pār vjņu nāca apgaismība. Mans Dievs, te taču ir golfa laukums. Braucot taksometrā, viņš bija redzējis izkārtni: SAKSONAS MEŽAPARKS UN GOLFA KLUBS.

Es esmu nokļuvis klajā vietā. Ja atsāksies šaušana, nebūs kur noslēpties.

Uz kuru pusi nu skriet?

Mēģinot orientēties, lai neaizskrietu atpakaļ pie sienas, pa kreisi viņš ieraudzīja gaismas. Tās parādījās kā spoki no sienas puses. Pitmens bija dzirdējis vienu no vajātājiem pieminam vārtus. Viņi bija nokļuvuši līdz vārtiem un izgājuši pa tiem. Pirmā doma, kas ienāca prātā: viņi kaut kur atraduši kabatas lukturīšus. Varbūt nojumē pie vārtiem. Tomēr ar gaismām kaut kas nebija īsti, kā vajag.

Apjausma, ka viņš nokļuvis golfa laukumā, izdzirdot motoru rūkoņu, uzdzina baiļu sviedrus. Gaismas bija lielākas nekā kabatas lukturīšiem, tās bija pa pāriem kā automašīnu lukturi, taču vajātāji nevarēja braukt ar mašīnām. Tās būtu pārāk smagas, neklausītu stūrei, un riteņi slapjajā zālē buksētu, kamēr iegrimtu pavisam. Turklāt motori izklausījās vāji un kaucoši, ne tādi kā automašīnai.

"Ak Dievs, viņi brauc ar golfa ratiņiem," nodomāja Pitmens, sirdij sažņaudzoties. Lai kam šis īpašums pieder, īpašniekam ir privāti golfa ratiņi un ir iespējams nokļūt golfa laukumā no otras puses. Golfa ratiņiem nav uguņu. Tie ir parasti lukturīši.

Ratiņi izklīda uz visām pusēm un ar savām gaismām sistemātiski iztaustīja dažādās laukuma vietas. Dzirdot vajātāju klaigas, Pitmens izvairījās no gaismām, attālinājās no smilšu lamatām un steidzās nozust lietainajā naktī.

Divdesmit sestā nodaļa

Toreiz, kad vēl nebija atklāts, ka Džeremijs slimo ar vēzi, Pitmens aizrautīgi bija nodarbojies ar lēno skriešanu. Katru dienu viņš bija skrējis ne mazāk par stundu, nedēļas nogalē vairākas stundas, lielākoties pa džogingam, t. i., lēnam skrējienam, paredzēto taku gar upi Augšas ītsaidā. Toreiz kopā ar Elenu un Džeremiju viņš bija dzīvojis Septiņpadsmitajā Austrumu ielā un ieradums sportot bija tas pats, kas ietaupīt piecus procentus uz maksājumu čekiem, tas pats, kas sekot, lai dēls, kurš mācījās ļoti abi, apmeklētu papildnodarbības vasarā, kaut bez tā varēja iztikt. Drošība. Nākotnes plānošana. Tā bija panākumu atslēga. Tas bija viņa noslēpums. Dēlam suminot un sievai visiem spēkiem tēlojot sajūsmu, Pitmens vienu gadu bija beidzis Ņujorkas maratonu vidējā grupā.

Pēc tam Džeremijs bija saslimis.

Un Džeremijs bija nomiris.

Un Pitmens ar Elenu bija sākuši ķīvēties.

Un Elena bija aizgājusi.

Un Elena bija apprecējusies no jauna.

Un Pitmens bija sācis stipri dzert.

Un Pitmens bija piedzīvojis nervu sabrukumu.

Vairāk nekā gadu viņš nebija skrējis. Viņš vispār nebija fiziski vingrinājies, ja neskaita nervozu apkārtstaigāšanu. Bet tagad, adrenalīna uzmundrināts, ķermenis atcerējās agrāko treniņu. Tas gan neklausīja tik lieliski kā agrākos laikos. Tam vairs nebija tā spēka, pie kura iegūšanas reiz bija cītīgi piestrādāts. Tomēr tas atcerējās tehniku, ritmu un soļu rakstu no papēža uz pirkstgalu. Trūka elpas. Muskuļi neklausīja. Un, aizmugurē lēkājot lukturīšiem, motoriem kaucot un vīriem sakliedzoties, viņš turpināja skriet pa golfa laukumu, kaut asinis strāvoja dzīslās un iekšas dega kā ugunī.

Pitmena izjūtas bija tik mokošas, ka viņš nolādēja savu muļķību, ka atļāvies zaudēt formu. Pēc tam izlamāja sevi, ka sava stulbuma dēļ iekļuvis tagadējā situācijā.

Kur tev bija prāts, kad sadomāji sekot sanitārajai automašīnai? Ja tu nebūtu licies zinis, Bērts nekad to neuzzinātu.

Nē. To būtu zinājis tu pats. Un tu apsolījies Bērtam darīt visu, kas tavos spēkos.

Vēl astoņas cftenas.

Un ko tu teiksi par ielaušanos mājā? Vai, tavuprāt, tā ir ikdienišķa žurnālista rīcība? To uzzinot, Bērtu ķertu trieka.

Bet kas man būtu bijis jādara? Vai jāļauj vecajam vīram nomirt?

Cilājot stīvās kājas un maksimāli labi atdarinot pieredzējušu skrējēju, kāds viņš reiz bija bijis, Pitmens riskēja zaudēt mazu mirkli un atskatījās uz vajātājiem. Viņš izslaucīja no acīm lietus lāses un kā miglā ieraudzīja, ka golfa ratiņu lukturi tumsā tuvojas.

Vismaz daizi ratiņi. Pavisam to bija pieci, bet tikai divi brauca tieši no muguras. Pārējie bija sadalījušies, viens - pa labi, otrs - pa kreisi, un tie brauca pa golfa laukuma perimetru. Trešais pa diagonāli traucās uz vietu, kur, pēc Pitmena aprēķina, vajadzēja atrasties golfa laukuma tālākajam punktam.

Pitmens saprata, ka viņu cenšas ielenkt. Bet kā vajātāji tumsā var zināt, uz kuru pusi es skrienu?

Aiz apkakles pa kaklu uz leju tecēja lietus. Piepeši aptverot, kāpēc vajātāji tumsā viņu redz, Pitmenam uz galvas saslējās mati.

Londonas lietusmētelis.

Tas bija smilšu krāsā un tikpat labi redzams kā pirms brīža smilšu lamatas uz zaļās zāles fona.

Pitmens bija spiests sajaukt soli un neveikli taisīt vaļā mēteļa jostu, atpogāt pogas. Viena poga iesprūda, tāpēc Pitmens atrāva to vaļā ar spēku. Steigā viņš attaisīja mēteli un izrāva roku no piedurknes. Tūlīt izrāva no piedurknes arī otru roku. Svārki bija gandrīz sausi, bet nu tos sāka mērcēt lietus.

Vispirms Pitmens iedomājās, ka lietusmētelis jāpamet. Bet bridi vēlāk jau nosprieda, ka lietusmētelis jāuzsedz uz kāda krūma vajātājiem par mērķi. Šādā veidā tie gan netiktu maldināti ilgi, turklāt… ja… ja izdotos aizbēgt, lietusmētelis būtu nepieciešams, lai nenosaltu. Gabaliņš ar krūmiem bija pārāk mazs, lai noderētu par slēptuvi, tāpēc, saskrāpējis krūmos rokas, viņš tos atstāja aiz muguras un turpināja skriet pa atmiekšķējušos golfa laukumu.

Izmisumā pametis skatienu atpakaļ pār plecu, viņš ieraudzīja golfa ratiņu ugunis. Motoru kaukšana pieņēmās skaļumā. Viņš sarullēja lietusmēteli mazā ritulī, pagrūda zem žaketes un lika kājām kustēties no visa spēka. Nu viņš baudīja priekšrocību, jo mugurā bija tumši zils uzvalks. Viņš paļāvās uz to, ka lietainajā naktī tas saplūst ar apkārtni.

Ja vien virsū neuzspīdēs gaisma.

Priekšā pavīdēja bīstami pelēks golfa laukuma gabals. Strauji tam tuvojoties, Pitmens atklāja, ka nonācis pie dīķa. Skrienot tam apkārt, viņš zaudētu laiku. Izvēles nebija. Smagi elpodams, viņš nogriezās pa kreisi. Taču slapjā, slidenā zāle uz slīpās nogāzes bija nodevīga. Kreisā kāja paslīdēja sānis. Viņš krita un būtu ievēlies ledainajā ūdenī, ja pēdējā brīdī pirksti neiekrampētos pinkainajā zālē.

Steidzīgi rausdamics kājās, viņš atcerējās: nedrīkst pieļaut, ka no žaketes apakšas izslīd lietusmētelis. Pametis žiglu skatienu atpakaļ, pāri nogāzes augšai, pa kuru bija ripots lejā, Pitmens ieraudzīja pārslīdam gaismas staru. Motors kauca pavisam tuvu. Cenzdamies nezaudēt līdzsvaru vēlreiz, viņš lietainajā naktī skrēja tālāk.

Viņš skrēja pa dīķa malu, uzrāpās augšā pa nogāzi pretējā pusē un, neticis vēl līdz augšai, izdzirda aiz muguras niknus kliedzienus. Kaut kas nodūca pie labās auss. Izklausījās pēc sirseņa, bet Pitmens zināja, ka tā ir lode. Gar ausi aizskrēja vēl viens sirsenis. Šāviena troksnis nebija dzirdams. Mednieki šāva ar klusinātājiem.

Viņš drāzās lejā pa nogāzi, kur lodes nesniedza. Cauri lietus miglai pa labi pārvietojās gaismas, cenšoties nogriezt ceļu. Kreisajā puse tas pats. Kājas bija tik vārgas, ka šķita - tās tūlīt saļims. Plaušas cīnījās pēc elpas.

Ilgi spēka vairs nepietiks.

Viņš centās atkal sasparoties.

Nedrīkst apstāties.

Viņš ieraudzīja priekšā gaišu plankumu, taču pārāk vēlu. Zāliens negaidīti beidzās. Nespēdams apstāties, Pitmens lidoja uz priekšu, sašūpojās un iegrima vēl vienās smilšu lamatās. Negaidīti iestidzis, viņš nokrita uz ceļgaliem, bet tūlīt, cīnoties ar slapjo smilšu pretestību, centās nostāties uz kājām.

Lukturīši lēkādami tuvojās. Sakopojis pēdējos spēkus, Pitmens pārvarēja smilšu laukumu. Aiz muguras palika dziļa un plata vaga. Ak Kungs, ja viņi vairs neredz manu mēteli, tad pēc pēdām sapratīs, kādā virzienā esmu aizskrējis, ticis atkal uz zāles.

Pēdas. Iedomājoties, ka tā var būt vienīgā iespēja glābties, Pitmenam uzmetās zosāda. Sperot kāju no smiltīm uz zāles, viņš acumirklī mainīja virzienu un aizskrēja pa zālaino nogāzi atpakaļ pie lamatām, vietā, kur tikko bija nolēcis. lietū skrienot, viņš izrāva no žaketes apakšas lietusmēteli.

Motors gaudoja draudīgi tuvu. Pāri galvai pārslīdēja lukturu gaisma. Viņš jau atradās vietā, kur zāliens stāvus pienāca pie smiltīm. Cenzdamies nesajaukt smiltis, viņš nolikās guļus vietā, kur zāliens pienāca klāt smilšu lamatām gandrīz vertikālā leņķī, pārvilka savu smilškrāsas lietusmēteli pāri galvai un žaketei. Viņš juta, kā tas pārklāj lielus un gandrīz līdz ceļgaliem nosedz kājas. Viņš tās salocīja un pievilka pie ķermeņa. Krūtis elpojot sēca, bet viņš mēģināja Šo skaņu pieklusināt.

"Lūdzu," viņš visu laiku prātā atkārtoja. "Lūdzu!"

Varēja dzirdēt, kā lietus grab uz galvai uzklātā lietusmēteļa. Kauca motori, pavisam tuvu. Piepeši kaukšana apklusa, golfa ratiņi apstājās.

Zem mēteļa no Pitmena elpas krājās izgarojumi. Mitrums tecēja lejā pa zodu. Slapjumā uznāca drebuļi, kaut arī viņš savilka muskuļus un neļāvās drebuļiem.

Nedrīkst pieļaut, ka mani pamana.

Drebuļus uzdzina arī doma, ka tūlīt var trāpīt lode.

Vai tieši to tu nevēlējies? Nošaujot tevi, viņi tikai izdarīs tev pakalpojumu.

Bet es vēlējos, lai tas notiek pēc manas gribas.

Klusībā viņš lūdzās, lai lietusmētelis neatšķirtos no smiltīm. Ja vien vajātāji skatīsies taisni uz priekšu, nevis uz leju…

- Re, kur ir!

Sirds Pitmenam salēcās.

-    Smiltīs ir pēdas!

-   Tām pāri uz to zāles klajumu!

Noskanēja elektronisks krakšķis. Divpusējais radiotelefons.

-Alfa ziņo Betai! Viņš dodas jūsu virzienā! Viņš ir sasniedzis zicmc|auslrumu kvadrantu. - Radiotelefonā atskanēja pārvērsta balss. Tai sekoja elektronisks sprakšķis. Motoru kaukšana pastiprinājās. Guļot zem smacējošā un slapjā lietusmēteļa, Pitmens izdzirda, kā golfa ratiņi garām smilšu lamatām aizbrauc tālāk pa zālienu.

Slapjajās smiltīs drēbes piemirka, bet Pitmens gaidīja un neuzdrošinājās pakustēties. Neskatoties uz smacējošā oglekļa dioksīda krāšanos zem mēteļa, viņš piespieda sevi nesteigties. Beidzot mazliet atslābinājies, viņš lēni pacēla mēteli. Atvilcis to no sejas, viņš ieelpoja svaigo, vēso gaisu un paskatījās tumsā. Viņš baidījās, ka tūlīt ieraudzīs pret sevi notēmētu pistoli un vīru, kas smaida pār visu seju.

Bet viņš ieraudzīja vienīgi zālainu nogāzi, tumsu un lietu, kas cirtās sejā. Pēc sasmakušā gaisa elpošanas zem mēteļa lietus atsvaidzināja..Pitmens salīcis uzslējās kājās un tumsā pamanīja, ka gaismas izgaist tālumā. Rūpīgi paslēpis lietusmēteli zem svārkiem, viņš izrāpās no smilšu lamatām un devās tajā virzienā, no kurienes bija braukuši golfa ratiņi. Viņš bija izmircis un nosalis. Bet, par spīti neērtībām un šaubām, sirds dziļumos viņš gavilēja.

Lai būtu kā būdams, vajadzēja vēl tikt projām no šejienes, prom no golfa laukuma, tālāk no savrupmājas. Golfa ratiņi kuru katru bridi varēja atgriezties. Kaut arī kājas lāgā neturēja, viņš centās spert lielākus un biežākus soļus.

Naktī un lietū uzmācās arvien lielākas bažas, ka, ejot bez noteikta orientiera, viņš var staigāt pa riņķi, kamēr vajātāji uznāks virsū. Tūlīt ari tālumā pa kreisi parādījās kustīgas gaismas. Tās nebija golfa ratiņu gaismas, bet lielākas, spožākas un lietū sniedzās daudz tālāk. Vieglo vai varbūt kravas mašīnu ugunis. Tās pārvietojās viņam paralēlā virzienā un nozuda.

Tur bija ceļš.

OTRA DAĻA

Pirmā nodaļa

-    Salūza mašīna.

-    Jūs esat tā nosalis, ka trīcat, - sacīja moteļa reģistrators.

-    Meklējot telefonu, lai izsauktu palīdzību, krietni izmirku. Tehniskās apkopes stacijā teica, ka autiņš būs kārtībā tikai rīt pēcpusdienā. Man vajag kaut kur izžāvēties.

-    Laikam neesat šejienietis.

Reģistrators bija gadus četrdesmit vecs, ar vēderiņu. Seja viņam bija apaugusi sarkaniem bārdas rugājiem un sagurusi no strādāšanas naktī. Pitmens papurināja galvu.

-     Man iznāk daudz ceļot, jo pārdodu koledžu mācību grāmatas. Vakarvakarā izbraucu no Ņūheivenas, jo Ņujorkā jāsatiek kāds cilvēks.

-    Izskatās, ka no tā nekas neiznāks.

-   Tikšanās paredzēta tikai pirmdien. Biju iedomājies, ka nedēļas nogalē pagūšu vēl izpriecāties. Cūcība!

Pitmens iedeva kredītkarti reģistratoram un aizpildīja reģistrācijas lapiņu, uzdodams izdomātu Ņūheivenas adresi. Melot nebija patīkami, bet viņš zināja, ka tas jādara. Vajadzēja dot pieņemamu paskaidrojumu par izmirkušajām drēbēm, bet patiesība šoreiz nekādā ziņā nederēja.

-    Ņemiet atpakaļ kredītkarti. Te būs atslēga. Pitmens nošķaudījās.

-Jumsjānoģērbj slapjās drēbes.

-    Ne par ko citu es šobrīd nedomāju.

Otra nodaļa

Moteļa nosaukums skanēja vilinoši - "Siltais Apsveikums". Pusstundu pēc tam, kad Pitmens trīcēdams un drebēdams bija atstājis golfa laukumu, viņš bija to ieraudzījis vairāku citu starpā. Ēkas grima tumsā, laternas - tālu cita no citas. Redzot automašīnu starmešus, viņš bija meties krūmu aizsegā vai atpakaļ, kamēr nav pamanīts. Viņam nebija īsti skaidrs, pie kādas maģistrāles nokļuvis. Uz priekšu bija dzinušas bailes.

Tagad, pēc moteļa istabas durvju aizslēgšanas, pēdējās enerģijas paliekas izgaisa kā nebijušas. Pitmens iegrima izdeldētā klubkrēslā un dzēra no kartona tasītes rūgtu, bet brīnišķīgi karstu kafiju, ko viņš bija nopircis grabošā automātā ēkas betona gaiteņa galā. Paklājs istabā bija zaļš un nodi- lis. Viņam vienalga. Sienas bija atbaidoši dzeltenā tonī. Ari tas, tāpat kā caurums matracī zem noplukušā dzeltenā gultas pārklāja, neuztrauca. Viņu neinteresēja nekas cits kā vienīgi siltums.

Katrā ziņā vajadzēja sasildīties. Zobi klabēja.

Vajadzēja tikt karstā vannā.

Pitmens ieslēdza termostatu uz septiņdesmit pieciem grādiem [1] un novilka slapjās drēbes. Pakāra bikses, kreklu un žaketi uz pakaramā, ielika to skapī un, cerēdams, ka tie pāžus, atstāja durvis vaļā. Viņš nolika kurpes zem radiatora, zeķes un apakšveļu pārmeta pār krēsla atzveltni un atgrieza karstā ūdens krānu vannai.

Mazu bridi šķita, ka ūdens būs tikai remdens. Tomēr tūlīt parādījās tvaika mutulis. Izbaudīdams siltumu, Pitmens pārliecās pāri ūdens strūklai. Tikai tad, kad vanna bija gandrīz pilna, viņš ielaida tajā mazliet aukstā ūdens - vienīgi tik daudz, lai neapplaucētos, iegremdējoties sevišķi karstajā ūdenī. Viņš gremdējās tajā, kamēr iegrima līdz zodam. Vanna bija tik pilna, ka ūdens pāri malai tecēja notekā grīdā. Viņš sagriezās sāniski, salocīja ceļus un iekārtojās tā, ka atradās zem ūdens gandrīz viscauri.

Viņš ar baudu izelpoja un juta, kā siltums iespiežas ādā, miesā, muskuļos, aizdzenot aukstumu, kas iezīdies gandrīz kaulos. Pamazām rokas un kājas pārstāja trīcēt. Pitmens aizvēra acis un apjauta, ka tik lielu fizisku baudu nav izjutis kopš…

Prāts saniķojās, tomēr ļāva domu pabeigt.

… kopš Džeremija nāves. Pēc dēla nāves viņš bija juties tik vainīgs, ka ir dzīvs, ka nebija spējis panest pat vienkāršākos, elementārākos priekus. Laba ēdiena garša bija izsaukusi nelabumu, jo Džeremijs nekad vairs nespēs to izgaršot. Nomierinošā tīru palagu pieskaršanās, rīta vēja svaigums, pa logu krītošās saules staru maigums - jebkura pozitīva emocija uzdvesa riebumu, jo šajos priekos nebija iespējams dalīties ar Džeremiju.

Un vislielāko vainas apziņu Pitmenam radīja silta duša. Pirms Džeremija saslimšanas Pitmenam bija šķitis, ka Džeremijs dušā pavada pārāk daudz laika. Pēc Džeremija apglabāšanas Pitmens piepeši atklāja, ka doma par dušu iedveš nepatiku. Tomēr vajadzēja būt tīram, un viņš atrisināja šo problēmu, mazgājoties ūdeni ar maksimāli neitrālu temperatūru. Nepieciešamība mazgāties nenozīmēja, ka viņš par to priecājas.

Tagad, pirmo reizi pēc Džeremija nāves atklājis, ka sajūt prieku, Pitmens jutās pārsteigts. Viņš sacīja sev, ka absolūti nepieciešams ieiet karstā vannā, jo noteikti vajag sasildīties. Galu gala reiz viņš bija rakstījis avīzei par izdzīvošanu ekstremālos apstākļos un intervētie instruktori īpaši bija uzsvēruši, ka cilvēks var nomirt no hipotermijas pēc samērcē- šanās un atdzišanas. Jā, šādos apstākļos viņš negribēja ļauties pozitīvām izjūtām.

Īstenībā viņš šo prieku ne tikai piecieta. Viņš to izbaudīja. Viņš nespēja atcerēties, pēc cik ilga laika pirmo reizi atkal atļaujas izjust savu ķermeni.

Bet domas par Džeremiju ieskāva prātu kā melnā līķautā. Liktenis bija izspēlējis ļaunu joku, pēc vēlēšanās darīt sev galu un izbēgšanas no savrupmājas teritorijas radot tik lielas bailes par savu dzīvību.

Tev vajadzēja izmantot vajātāju pakalpojumu un ļaut sevi nošaut.

Nē. Pitmens dusmīgi atvairīja pirms pāris stundām uznākušo domu. Tam jānotiek pēc manas, nevis viņu gribas. Es aiziešu, kā pats gribēšu, un ari laiku un vietu izvēlēšos pats. Man noteikta pašam sava robežšķirtne - pēc astoņām dienām, un es nedomāju no tās atkāpties. Ne par dienu.

Atceroties, kāpēc viņš nav darījis sev galu, uznāca melanholija. Es devu solījumu Bērtam. Par visu, ko Bērts darījis Džeremija labā.

Iedomājoties Bērtu, Pitmens atcerējās, kāpēc sekojis sanitārajai mašīnai, un domas sajuka. Viņš iedomājās jautājumus, uz kuriem Bērts var prasīt atbildi.

Kāpēc Milgeits izvests no slimnīcas? Kāpēc aizvests uz savrupmāju Skārsdeilā? Kāpēc īpašumā esošie sargi vienkārši nevajāja viņu, bet centās nogalināt?

Kolīdz viņš bija pametis īpašumu, risks, kādu viņš radīja sargiem, droši vien vairs nepastāvēja. Pitmens spēja saprast, kāpēc sargi var vēlēties viņu notvert un nodot policijas rokās. Bet kāpēc nogalināt? Kaut kas te nebija īsti kārtībā.

Izlaidis no vannas ūdeni un piepildījis to no jauna, Pitmens beidzot sajuta, ka saltums no kauliem izzudis. Viņš izrāva korķi, izkāpa no vannas un sparīgi noberzās ar dvieli. Atkal radās patīkamas sajūtas, taču viņš apspieda šo impulsu. Ietinies segā, viņš izslēdza gaismas un garām žalūzijām paskatījās ārā pa logu. Logs izgāja uz moteļa lietus peļķēm klāto automašīnu stāvvietu. Tajā iebrauca automašīna, un Pitmens sāka bažīties, vai tā nav policija, kas, saņēmusi trauksmes signālu no savrupmājas sargiem, tagad nodarbojas ar viņa meklēšanu.

Taču automašīnai uz jumta nebija bākuguņu un arī citādi tā nebija apzīmēta. Pēc tam Pitmens iedomājās, ka automašīna var but no savrupmājas un sargi pārmeklē apkārtni un iztaujā reģistratorus tuvējos moteļos. Saspringums pagaisa tikai tad, kad no mašīnas izkāpa sieviete un iegāja ēkā stāvvietas otrā pusē.

Policija. Skrienot pa golfa laukumu, sirēnas viņš nebija dzirdējis. Viņš iedomājās, diez vai policija vispār ir brīdināta? Kā sargi būtu izskaidrojuši šaušanu patruļmašīnai, ja tā iebrauktu?

Un vai sargi tuipina viņu medīt? Viņi, protams, var pārbaudīt vietējos moteļus. Bet vai nav loģiskāk uzskatīt, ka savus meklējumus viņi grib izvērst maksimāli plaši?

Turklāt viņi nezina, kas es esmu un kā izskatos.

Aiz noguruma Pitmens neturējās kājās. Trīcēdams viņš ierāpās gultā un pamazām atkal sasila. Viņš apņēmās negulēt ilgāk par dažām stundām. Bērts parasti ieradās darbā avīzē ap astoņiem. Pitmens piezvanīs, pastāstīs, kas noticis, un saņems instrukcijas turpmākai rīcībai.

"Vislabākais piezvanīt reģistratoram, lai astoņos pamodina," nodomāja Pitmens un tumsā sniedzās pēc telefona. Taču roka bija tik smaga, ka nespēja aizsniegties. Viņš iekrita neziņā.

Treša nodaļa

Pitmens modās lēni, kā piedzēries, plakstiņi negribēja vērties vaļā. Sākumā viņš nodomāja, ka pamodinājusi spožā saules gaisma, kas staroja istabā cauri plānajiem aizkariem. Pēc tam nosprieda, ka vainojams ātrgaitas maģistrāles troksnis, kas tricināja logu rūtis. Pēc iepriekšējās nakts pārpūles sāpēja visas malas, tāpēc viņš piecēlās sēdus un izmasēja kāju muskuļus. Beidzot viņš atstāja silto gultu un devās uz vannasistabu atviegloties. Atgriezies atpakaļ un ietinies segā, viņš bija pamodies jau tik tālu, ka spēja piezvanīt Bērtam. Bet, pastiepis roku pēc klausules, viņš pamanīja elektronisko pulksteni uz naktsgaldiņa pie gultas. Tas rādīja pustrīs pēcpusdienā.

"Ak Kungs," viņš nodomāja iztaisnodamies. "Nav vairs rīts. Ir piektdienas pēcpusdiena. Esmu nogulējis gandrīz desmit stundas."

Šis atklājums izsita no sliedēm, it kā viņš būtu kaut ko pazaudējis: vienu no vēl palikušajām dienām. Viņš steidzīgi pacēla klausuli, izlasīja telefonam blakus esošo paskaidrojumu, ka tālsarunas jāzvana caur devītnieku, un uzspaidī- ja "Chronicle" numuru.

Līnijā klusi iesprakšķējās. Telefons otrā galā iezvanījās, un pēc piecpadsmit sekundēm redakcijas sekretāre savienoja Pitmenu ar Bērta kabinetu.

Bērta sēcošo smēķētāja balsi, kā vienmēr, varēja pazīt uzreiz. Viņam nevajadzēja stādīties priekšā kā parasti.

-    Forsaits klausās.

-   Zvana Mets. Atvaino, ka šodien netiku uz redakciju. Šonakt piedzīvoju kaut ko dīvainu. Es esmu…

-    Šobrīd es nevaru runāt. Pie manis ir apspriede.

Noskanēja klikšķis, saruna pārtrūka.

-    Ko tas…

Pitmehs sarauca pieri un lēni nolika klausuli.

Bērts nekad nav bijis tik strups. Katrā ziņā ne pret mani. Viņš laikam patiešām noskaities, jo nospriedis, ka, neierodoties darbā, esmu viņu iegāzis.

Pitmens pacēla klausuli vēlreiz. Šāda nesaprašanās spēja izsist no līdzsvara. Sekretāre vēlreiz pārslēdza telefonu uz Bērta kabinetu.

-    Forsaits klausās.

-    Zvana Mets. Es teicu, ka atvainojos. Zvēru, ka ne savas vainas dēļ neierados darbā. Esmu uzzinājis ko tādu, par ko man tev jāpastāsta. Pagājušo nakti…

-    Man tādām lietām nav laika. Pie manis ir daži svarīgi cilvēki.

Bērts pārtrauca sarunu otro reizi.

Pitmenam iedunējās galva. Saraucis pieri vēl vairāk, viņš nolika klausuli.

Jā, Bērts patiešām ir pārskaities. Svarīgi vīri. Tas ir nepārprotams mājiens. Tāpēc, ka esmu viņu iegāzis, viņš liek saprast, ka es neesmu svarīga persona.

Pitmens prātā apsvēra, vai nezvanīt trešo reizi, bet negribīgi izlēma, ka labāk ne. Lai kas Bērtam aiz ādas, bet skaidrs tas, ka viņš nedos iespēju nokārtot domstarpības pa telefonu.

Sanervozējies un sāpošiem locekļiem Pitmens piecēlās un paņēma drēbes. Tās bija mitras, bet ne vairs slapjas, ļ^k- ses, kreklu un slapjo žaketi viņš bija uzlicis uz pakaramā, tāpēc tie nebija saņurcīti, kā varēja gaidīt. Vēl viens labums bija tas, ka dubļi uz apģērba bija sakaltuši un tos varēja notī- rīt ar birsti. Lietusmētelis gan bija pagalam. Tas bija saplīsis, nosmērēts ar zemi, tāpēc viņš saņurcīja to un iemeta atkritumu grozā. Pēc tam, samitrinājis sajukušos smilškrāsas matus, tos izķemmēja. Ari bārdu vajadzēja nodzīt, bet motelī skūšanās piederumu nebija, tāpēc ar skūšanos būs jāpagaida. Izsalcis un steidzīgs viņš atcerējās, ka uz ielas redzējis Makdonal- da ieskrietuvi. Nekādu mantu nebija, tāpēc viņš paņēma atslēgu un atstāja istabu.

Mazliet pavēris durvis, Pitmens pārliecinājās, vai viņu kāds nenovēro. Cik tālu vien sniedzās skatiens, neviena cilvēka. Pāri automašīnu stāvvietai ejot uz moteļa kantori, viņš secināja, ka gaiss, neskatoties uz spožo sauli, ir vēss. Pašsajūta mitrajās zeķēs un apakšveļā nebija diez cik laba.

Ceturta nodaļa

Svarīgi cilvēki. Braucot uz pilsētu ar metro, Pitmens nebeidza analizēt Bērta teikto. Vilciena klaboņa līdzinājās apvārdošanai un palīdzēja koncentrēties. Svarīgi cilvēki.

Var jau būt, ka Bērts teicis taisnību. Pēc nedēļas, rēķinot no šodienas, "Chronicle " slēgs durvis. Šai sakarā noteikti jāveic visādi sarežģīti organizatoriski pasākumi. Var gadīties, ka īpašnieki, izdevēji un Dievs zina, kas vēl, Bērta kabinetā sprieduši, kāds virziens avīzei jāietur pēdējās dienās.

Bet vai tik svarīgi cilvēki drīzāk nebūtu aicinājuši Bērtu pie sevis?

Pitmens vēlreiz mainīja domu virzienu un nosprieda, ka Bērts uz viņu ir dusmīgs.

Maksimumstundu laikā pie Lielā Centrālā stadiona Pitmens nevarēja atrast brīvu taksometru, tāpēc nolēma braukt tālāk ar metro. Vispirms viņš bija gribējis doties uz "Chronicle", bet pulkstenis jau rādīja astoņas minūtes pāri pieciem. Saule bija aizslīdējusi aiz debesskrāpjiem, gaiss kļuvis vēss, un mitrajās drēbēs Pitmenam no jauna uznāca drebuļi. Šā var tā, Bērts tagad darbā nebūs. Viņš dosies uz bāru, uz kurieni parasti devās pēc darba.

Es neiešu uz bāru un klabošiem zobiem nemēģināšu kaut ko skaidrot. Vispirms jāpārģērbjas sausās drēbēs.

Pitmens izkāpa no metro pie Savienoto Valstu laukuma, brivu taksometru nedabūja un uz savu dzīvokli Divpadsmitajā Rietumu iela devās kājām. Pitmens steidzīgi soļoja, gaiss kļuva vesaks, gaisma arvien blāvāka. Viņš atslēdza ēkas vestibilu. Pec tam atslēdza durvis, pa kurām gar pastkastītēm varēja iekļūt pirmā stāva gaitenī un tālāk ēkā.

Kā parasti, viņu no visām pusēm ieskāva ēdienu smaržas. Arī lifts, braucot uz trešo stāvu, ierasti čīkstēja un grabēja. Un, kā parasti, aurēja televizors blakusdzīvoklī. Viņš neapmierināti papurināja galvu, atslēdza durvis, iegāja dzīvoklī, aizslēdza durvis, pagriezās un dzīvojamajā istabā ieraudzīja vīru, kas sēdēja uz krēsla un lasīja žurnālu.

Piektā nodaļa

Pitmenam gandrīz apstājās sirds.

-Ko jūs te…

Vīrs nolika žurnālu.

-    Vai jūs esat Metjū Pitmens?

-   Apžēliņ, ko jūs iedomājaties…

Vīram bija tuvu četrdesmit gadiem. Viņš bija kalsns, īsiem, brūniem matiem, šauru seju un smailu zodu. Mugurā vienkāršs pelēks uzvalks, kājās kurpes ar biezu zoli.

-    Es esmu no policijas. - Viņš atvēra kabatas portfeli, lai parādītu savu nozīmi un personas apliecību. Viņš piecēlās ar tik skābu ģīmi, it kā labprātāk darītu ko citu. - Detektīvs Mallens. Es vēlētos uzdot dažus jautājumus.

-    Kā jūs te iekļuvāt?

-    Palūdzu namzinim, lai ielaiž.

Pitmens juta krūtīs sakāpjam niknumu.

-    Jūs nedrīkstat tāpat vien… Jums nav tiesību… Sasodīts, jums ir orderis vai kas tamlīdzīgs?

-    Kāpēc? Vai jums šķiet, ka esat izdarījis ko tādu, ka man nepieciešams orderis?

-Nē, es…

-Tad kāpēc negribat ietaupīt laiku mums abiem? Apsēdieties - un aprunāsimies par dažiem jautājumiem.

-    Kādiem jautājumiem? Es joprojām ne…

-     Jūs izskatāties nosalis. Apģērbs šķiet dabūjis slapjumu.

Pitmens steidzīgi centās izdomāt pieņemamu paskaidrojumu.

-    Ja. Viesmīlis uzlēja ūdeni uz žaketes, biksēm un…

Detektīvs palocīja galvu.

-   Pirms divām nedēļām ar mani gadījās tāpat. Tikai tas nebija ūdens, bet garie makaroni. Būs labāk, ja pārģērbsieties. Durvis uz guļamistabu atstājiet mazliet vaļā. Kamēr meklēsiet sausas drēbes, mēs varam drusku parunāt. Izskatās arī, ka jums derētu noskūties.

-    Esmu nodomājis audzēt bārdu, - Pitmens meloja. Klausīdamies detektīvā pa puspievērtajām durvīm, viņš guļamistabā nervozi noģērba drēbes, iemeta veļas grozā un no kumodes atvilktnes paķēra svaigu apakšveļu un tīras zeķes.

Tiklīdz bija uzvilcis brūnās bikses, viņš pamanīja durvīs detektīvu.

-    Es gribētu, lai jūs pastāstāt, kur atradāties pagājušo nakti.

Sajutis draudus, Pitmens pastiepa roku pēc krekla.

-   Kādu laiku dzīvoju pa māju. Pēc tam izgāju pastaigāties.

Detektīvs pavēra durvis platāk, liekot Pitmenam justies vēl apdraudētākam.

-    Cikos devāties pastaigāties?

-    Vienpadsmitos.

-    Un atgriezāties?

-    Ap vieniem.

Detektīvs sarauca uzacis.

-    Staigāt apkārt tik vēlu nav droši.

-    Nekādas nepatikšanas līdz šim man nav gadījušās.

-    Laimīgs cilvēks. Vai kāds jūs redzēja?

Pitmens gandrīz nosauca ēdienveikala pavāra vārdu, bet tad atskārta, ka, gadījumā ja detektīvs runās ar pavāru, nāks gaismā Pitmena atstata kastīte un detektīvs atradīs ieroci. Pitmenam bi ja atļauja turēt ieroci vienīgi dzīvoklī. Fakts, ka viņš noslēpis pistoli citur, varētu likties aizdomīgs.

-Neviens mani neredzēja.

-    Tas nav iepriecinoši. Tas visu sarežģī.

-    Kāpēc? Iegaumējiet, ka man nepatīk jūsu ielaušanās šeit un nepatīk izklaušināšana, Dievs vien zina, par ko. - Pitmens nespēja noslēpt satraukumu. - Kas ir jūsu iecirkņa priekšnieks? Kāds ir viņa telefona numurs?

-     Laba doma. Manuprāt, derētu aprunāties ar viņu. Ja jau tā, tad kāpēc nenobraukt lejā un neaprunāties ar viņu personiski?

-    Ļoti labi.

-    Brīnišķīgf.

-    Pēc tam, kad būšu piezvanījis savam advokātam.

-    Jā? - pārjautāja detektīvs. - Jums šķiet, ka bez advokāta nevarat iztikt?

-    Protams, ja policija sāk rīkoties kā gestapo.

-Ai, - detektīvs nogrozīja galvu. - Tagad jūs aizvainojat mani. Uzvelciet kurpes! Paņemiet žaketi - un dosimies nelielā izbraukumā.

"Ne agrāk, kamēr nebūsi pateicis, ap ko lieta grozās." Pitmenam sāka trūkt gaisa.

-   Vakarnakt pastaigā neesat bijis. Jūs aizbraucāt ar taksometru uz kādu īpašumu Skārsdeilā un ielauzāties tajā.

-    Ko es izdarīju? Tas ir kaut kāds murgs.

Detektīvs iebāza roku svārku kabatā un izvilka aploksni. Pametis mirkli uz Pitmenu, viņš atvēra to un izņēma papīra gabaliņu.

-    Kas tas ir?

Tā ir čeka k serokopija, - detektīvs paskaidroja.

Redzot tā čeka kopiju, kuru iepriekšējā naktī viņš bija izrakstījis, taksometra šoferim, sažņaudzās sirds. Kā tas nokļuvis policijas nagos?

Turpinot skaidrot, detektīva seja saskāba vēl vairāk.

-    Sanitārās mašīnas Šoferis, kas pagājušo nakti braucis no Manhetenas uz Skārsdeilu, stāstīja, ka visu ceļu viņam sekojis taksometrs. Viņam radušās aizdomas, un viņš norakstījis taksometra numuru. Kad mums nāca zināms par ielaušanos savrupmājā, sameklējām šī taksometra Šoferi. Viņš paskaidroja, ka vīrs, kas braucis uz Skārsdeilu, maksājot par braukumu, izrakstījis čeku. Šo čeku. Ar jūsu parakstu apakšā. Un jūsu vārdu un adresi uz tā.

Pitmens nenovērsa skatienu no čeka kopijas.

-    Vai nu jūs atzīsiet šo faktu, vai gribat, lai es lieki pūlos, vedu pie taksometra šofera un nostādu jūs aci pret aci?

Pitmens intensīvi izelpoja. Ņemot vērā pēc septiņām dienām ieplānoto, kāda tam nozīme? Jā, es ielauzos mājā, lai glābtu vecā vīra dzīvību. Vai tas ir noziegums? Ko gan es varētu slēpt?

Tomēr viņš svārstījās.

-    Jā, tas biju es.

-    Re nu. Vai tagad nejūtaties labāk?

-    Es varu visu izskaidrot.

-    Protams.

-    Pēc tam, kad būšu ataicinājis advokātu.

Garām detektīvam, kas stāvēja guļamistabas durvīs, Pitmens devās uz guļamistabu pie telefona.

-Mēs taču neiztaisīsim no notikušā nezin ko, vai ne? - Detektīvs sekoja aiz muguras. - Šī ir gluži vienkārša lieta.

-    Un es vēlos, lai tā tāda paliktu. Tieši tāpēc vēlos pieaicināt advokātu. Nekādas domstarpības šajā ziņā nevar rasties.

Pitmens pacēla klausuli.

-     Es lūdzu to nedarīt, - detektīvs sacīja. - Man ir tikai daži jautājumi. Pēc advokāta nav vajadzības. Kad jūs iegājāt pie vecā vīra, vai viņš ko sacīja?

Pitmens papurināja galvu.

-    Es neko nesaprotu.

-    Vai viņš kaut ko teica?

-    Kāds tam sakars ar… Un ja nu…

Detektīvs ar nopietnu sejas izteiksmi pienāca pavisam klāt.

-Vai… vecais… vīrs… kaut… ko… teica?

-    Kaut ko nesakarīgu.

-    Pasakiet.

Pitmens nelaida vaļā telefonu.

-   Nekas no viņa teiktā nebija saprotams. Tika pieminēts kaut kāds Dankans. Pēc tam viņš ierunājās par sniegu. Pēc tam… Es neesmu drošs… Šķiet, viņš sacīja "Groljēra".

Detektīva sejas vaibsti kļuva cieti.

-    Vai viņš teica vēl kaut ko?

-    Kaut ko vēl? Kāda tam nozīme…? Acumirkli, kaut kas te nav īsti kārtībā. Kas īsti notiek? Ļaujiet apskatīt jūsu personas apliecību.

-    Es jau to parādīju.

-    Gribu redzēt vēlreiz.

Detektīvs paraustīja plecus.

-    Cita personas apliecība man nav vajadzīga.

Detektīvs pabāza roku zem svārkiem. Redzot, ka detektīvs izvelk ieroci, Pitmens sastinga, pulss salēcās. Pistoles stobrs bija neparasti garš. Pitmens piepeši aptvēra, ka tas nav stobrs, bet tam piestiprinātais klusinātājs.

Policisti nelieto klusinātājus.

Mesls! Ai savu deguna bāšanu, kur nevajag, tu esi sagādājis tik daudz nepatikšanu, ka tūlīt dabūsi lodi pierē. Kam vel lu to stāstīji?

K lusinātāja gals nošūpojās. Vīra skatienam noslīdot uz leju, Pitmens darbojās automātiski, nedomādams. Par spīti pašnāvnieciskajiem nodomiem, viņš nespēja valdīt pār ķermeni, tam aizsargājoties pret negaidītajām briesmām. Satraukumā viņš kā vājprātīgs meta telefonu. Plastmasas apvalks nokrakstēja pret vīra pieri.

Viņš sazvēlās uz aizmuguri. No pieres tecēja asinis. Mēģinādams kaut ko saskatīt, viņš cēla uz augšu pistoli un lādējās.

Lielās bailēs Pitmens sita vēlreiz un pārsita vīram degunu. Asinis sāka tecēt vēl vairāk. Vīrs krita atmuguriski. Viņš uzvēlās stikla kafijas galdiņam, salauza stikla virsmu, atsitās pret grīdu un palika ar augšup pret galda metāla apmali paliektu galvu.

Skatīdamies uz pistoli vīra rokā, Pitmens pacēla telefonu, lai sistu trešo reizi, bet ieraudzīja, ka tā vads nostiepies līdz galam. Viņš trīcēdams izmisīgi meklēja sišanai kaut ko citu, satvēra lampu un gribēja jau mest vīram pa pieri, bet pēkšņi pamanīja, ka tas vairs nekustas.

Sestā nodaļa

Vīra acis bija vaļā. Tāpat kā mute. Galva uzkārusies uz kafijas galdiņa metāla apmales. Ceļos salocītās kājas karājās pār tuvāko malu.

Augstu turot lampu un kuru katru bridi gatavs mest, Pitmens gāja tuvāk. Vīra krūtis necilājās.

Kungs Dievs, viņš ir miris.

Šķita, ka laiks pēkšņi sāk skriet kā neprātīgs. Vienlaikus Pitmenam likās, ka viņš iesprostots starp sirdspukstiem, ka laiks sablīvējies dažās sekundēs, kas varēja būt arī minūtes. Viņš skatījās uz vīru ar pistoli. Viņš lēnām novietoja lampu atpakaļ uz galda un apjucis nometās līdzās vīram uz ceļiem.

Kā es… Es nesitu tik stipri, lai…

Sasodīts, krītot cauri stiklam un galvai atsitoties pret metāla malu, viņš droši vien lauzis kaklu.

Pēc tam Pitmens ieraudzīja asins peļķi, kas vīram apakšā pletās arvien lielāka.

Bailēs, ka vīrs var sakustēties un pavērst pret viņu pistoli, Pitmens paņēma līķi aiz rokas un pacēla ķermeni. Ieraugot garu stikla šķembu starp lāpstiņām vīra mugurā, viņam sametās nelabi ap dūšu.

Pitmenam uz pieres izspiedās auksti sviedri.

Viņš bija trīsdesmit astoņus gadus vecs. Viņš nekad nebija bijis armija. Ja neskaita iepriekšējo nakti un to sestdienu pirms septiņiem gadiem, kad divi vīri salauza viņam žokli, Pitmens bi ja iepazinis vardarbību vienīgi ar intervējamo cilvēku starpniecību, kuriem bija nācies ar to saskarties. Upuriem, noziedzniekiem vai policistiem.

Un nu viņš bija nogalinājis cilvēku. Šausmās skatoties uz asiņaino telefonu, viņš kā apreibis uzsēdās kontaktam.

Ko lai es… ,

Piepeši uznāca bažas, vai kāds nav dzirdējis blīkšķi. Viņš pagriezās pret kaimiņu sienu, aiz kuras auroja televizors. Skanēja smiekli, diktors kaut ko sacīja par ceļojumu uz Jamaiku, cilvēki aplaudēja. Televīzijā risinājās kaut kāda viktorīna. Viņš ieklausījās, vai neatskanēs steidzīgi kaimiņu soļi un klauvējieni pie durvīm.

Nekas tāds nenotika, televīzijas diktors pasniedza viktorīnas balvas. Ja neskaita troksni no televizora, dzīvoklis šķita dīvaini kluss.

Bet ja nu es esmu maldījies un šis vīrs patiešām ir policists?

Smagi elpodams, Pitmens pavēra vīra žaketi un izvilka no kabatas policista apliecību, kuru tas bija rādījis. Apliecībā blakus nozīmei bija rakstīts, ka detektīvu sauc Viljams Mallens. Fotogrāfija uz apliecības piederēja mirušajam. Bet, papētot tuvāk, atklājās, ka tā uzlīmēta uz cita cilvēka fotogrāfijas. Pitmens pārbaudīja kabatas portfeli un atrada ne tikai četrsimt dolāru, bet ari Edvarda Heloveja, dzīvojoša Aleksan- drijā Virdžīnijas štatā, autovadītāja apliecību. Pitmenam līdz šim nebija gadījies dzirdēt par Ņujorkas policistu, kas dzīvotu citā štatā. Šis vīrs nekādā ziņā nebija policists.

Pie joda, kas tad viņš ir?

Septītā nodaļa

Iezvanījās telefons. Pitmens skatījās. Telefons iezvanījās otrreiz. Kas gan…

Telefons iezvanījās trešo reizi. Vai vajadzētu… Telefons zvanīja ceturto reizi. Bet ja nu zvana Bērts?

Pitmens pacēla klausuli, ieklausījās un nervozi sacīja:

-Hallo.

Klusums.

Klikšķis.

Kungs Dievs.

Astotā nodaļa

Pitmens steidzīgi iegāja guļamistabā, paķēra sporta uzvalka brūno žaketi, izvilka no skapja ceļasomu. Tajā pašā mirklī viņš nolika ceļasomu atpakaļ un paņēma sporta somu, kuru bija lietojis laikā, kad nodarbojās ar skriešanu. Reiz viņš bija intervējis drošības dienesta speciālistu, kas pārzināja māku nozust pūlī. Eksperts bija stāstījis, ka viena no grūtākajām problēmām ir atrast vietu, kur ielikt ieroci un kas nekrīt acīs. Ceļasoma ir pārāk liela, turklāt ikviens, kas sabiedriskā ēkā vai stacijā to nes, piesaista uzmanību.

Savukārt portfelis, īpaši, ja cilvēks labi ģērbies, izskatās neuzkrītoši, bet ir par mazu. Pietiekami glīta sporta soma ir ideāla. Diezgan daudz cilvēku pēc darba apmeklē treniņus, tāpēc sporta soma izskatās dabiski, pat ja cilvēks staigā uzvalkā. Protams, jaukts apģērbs ir piemērotāks.

Turklāt sporta somā daudz ko var ielikt.

Ar trīcošām rokām Pitmens ielika somā tīru apakšveļu un zeķes. Vēl ielika lieku kreklu, kaklasaiti, melno treniņtērpu, krosa kurpes, elektrisko skuvekli, zobu birstīti, zobu pastu, šampūnu.

Ko vēl?

Nejau uz vasaras nometni jādodas. Jālaižas no šejienes

labi drīz. Zvanītājs varēja būt kāds, kas ar iebrucēju ir uz vienu roku.

Pitmens iesteidzās dzīvojamajā istabā, ar sarauktu pieri paskatījās uz līķi un gandrīz izņēma simts dolārus no miroņa kabatas portfeļa.

Policija būtu ļoti apmierināta. Nogalinājis cilvēku, tu nodomāji, kāpēc viņu ncapzagt?

Bet ko darīt ar ieroci?

Ko darīt ar to?

Vai paņemt?

Kas tu, tavuprāt, esi? Džons Veins? Par ieročiem tu tik vien zini kā šaut uz sevi, nevis uz kādu citu.

Devītā nodaļa

Telefonam iezvanoties no jauna, Pitmens paķēra savu otru mēteli, atvēra dzīvokļa durvis, paskatījās ārā, nevienu neieraudzījis, izgāja blāvi apgaismotajā gaitenī un aizslēdza aiz sevis durvis.

Telefons dzīvoklī turpināja zvanīt.

ViņŠ steidzās pie lifta. Pastiepjot roku, lai nospiestu izsaukuma pogu, atskanēja dūkoņa.

Lifts čīkstēdams sāka braukt no pirmā stāva uz augšu.

Pitmenam sāka spiest deniņos.

ViņŠ gribēja kāpt pa kāpnēm uz leju, taču izdzirda soļus, kas, dobji atbalsodamies, nāca no pirmā stāva pa betona pakāpieniem uz augšu.

Šķita, ka neredzamas rokas sagrābj viņu un sažņaudz krūtis. Viens cilvēks uz kāpnēm, otrs - liftā. Tas nav tāpat vien. Neviens cilvēks, viņiem nezinot, lejā nevar tikt.

Cenzdamies nesacelt troksni, Pitmens kāpās atpakaļ. Nonācis gaitenī, viņš apsvēra iespējamo rīcību un kāpa stāvu augstāk.

Būdams neredzams, viņš izdzirda, kā lifts apstājas un no tā kāds iznāk. Soļi izzuda gaitenī. Citi, uz kāpnēm skanējušie soļi noklusa trešajā stāvā, piebiedrodamies tam, kurš izkāpa no lifta.

Soļiem kopīgi virzoties tālāk pa gaiteni, neatskanēja ne vārds. Soļi apklusa vietā, kur, pēc Pitmena domām, vajadzēja atrasties viņa dzīvoklim. Pie durvīm pieklauvēja vienu, tad otru reizi. Noskrapstēja metāls, it kā kāds darbotos ar mūķīzeri. Klikšķis lika nodomāt, ka tiek uzvilkta pistole. Varēja dzirdēt, kā atveras durvis.

- Nolādēts! - iesaucās vīrs, kas Pitmena dzīvoklī varbūt bija ieraudzījis līķi.

Soļi steidzīgi iegāja dzīvoklī un apklusa. Durvis aizvērās.

"Es te nevaru palikt," nodomāja Pitmens. "Viņi var pārmeklēt ēku."

Pitmens žigli piegāja pie ceturtā stāva lifta durvīm un nospieda izsaukuma pogu. Liftam ar čīkstoņu un graboņu braucot uz augšu, rokas viņam trīcēja.

Viņš sajuta nepārvaramu vēlēšanos bēgt pa kāpnēm lejā. Bet ja nu tie cilvēki iznāk no dzīvokļa un ierauga? Braucot liftā, neviens neredzēs. Ja vien tie vīri tūlīt neiznāks no dzīvokļa un nesadomās ar liftu braukt uz leju. Tādā gadījumā viņš būs iekļuvis krātiņā.

Nekas cits neatlika kā riskēt. Bet ja nu kāds gaida vestibilā? Pitmenam vajadzēja tikt vestibilam garām, un lifts deva šādu iespēju. Kad viņš iekāpa kabīnē un nospieda pogu uz pagrabstāvu, seja pludoja sviedros. Kabīnei slīdot uz trešo stāvu, šķita, ka kaut kas iedūcās, ka kabīne tūlīt apstāsies un tajā iekāps divi vīri.

Redzot, ka bultiņa virs durvīm rāda trešo stāvu, viņš trīcēja.

Pēc tam bultiņa pavirzījās pret otro stāvu.

Viņš izelpoja. Zem krekla pa krūtīm tecēja sviedri.

Bultiņa pavirzījās pret pirmo, pcc tam pret pagrabstāvu.

Lifts apstājās. Durvis grabēdamas atvērās. Viņš atradās ēnainā, pēc pelē juma smaržojošā pagraba.

Kolīdz Pitmens izkāpa, lifta durvis aizvērās. Virzoties garam mitralapkurcs katliem, viņš dzirdēja, kā lifts aizbrauc uz augšii. Pagriezies viņš redzēja, kā bultiņa pārvietojas no pirmā uz trešo stāvu.

Trešajā stāvā lifts apstājās.

Vienlaikus kāpnēs ieskanējās balsis no vestibila, soļi, citi trokšņi.

-    Vai kādu redzēji?

-    Nē. Mūsējie tikko kā uzgāja augšā.

-    Vai lejā neviens nenogāja?

-    Es neredzēju. Esmu te tikai piecas minūtes. Kāds nobrauca ar liftu pagrabā.

-    Pagrabā? Kas tur viņam darāms?

-    Varbūt cilvēks kaut ko noliek mantu glabātavā.

-    Pārbaudi!

Pitmens steidzās garām centrālapkures katlam. Viņš pagāja garām aizslēgtajiem nodalījumiem mantu glabāšanai. Drīz vien viņš nokļuva pie dienesta durvīm, kas veda ārā no pagrabstāva. Nosvīdis vēl vairāk, viņš klusu mēģināja attaisīt stingri iegūlušo durvju bultu. Soļi jau skanēja kāpņu apakšgalā.

Pitmens sasprindzis atvēra čīkstošās durvis, izslīdēja tumsā, aizvēra durvis un metās skriet. Šaurā, tikai piecas pēdas platā aleja gāja uz divām pusēm: uz Divpadsmito ielu un garām citai dzīvojamajai mājai uz Vienpadsmito ielu. Nospriedis, ka Divpadsmitajā ielā pretī ēkai gūstītājus gaida automašīna, viņš drāzās gar atkritumu tvertnēm uz Vienpadsmito ielu.

Alejas galā ceļu nosprostoja stipras koka durvis. Bailēs stīviem pirkstiem viņš atbīdīja vēl vienu durvju bultu un uzgūlās durvīm. Aizmugurē atskanēja troksnis, kas lika sarauties. Pēc brīža Pitmens izkļuva Vienpadsmitajā ielā un miedza acis automašīnu lukturu un laternu spožajā gaismā. Šausmās smagi elsodams, viņš pagriezās pa kreisi un aizskrēja garām iztrūcinātajiem kā jāmgājējiem. Viņš gribēja tikt uz rietumiem, kur Septītās avēnijas dzīvajā burzmā varēja justies drošs.

Un šoreiz laimējās ieraudzīt brīvu taksometru.

Desmita nodaļa

Bērts Forsaits nebija precējies. Savu dzīvokli viņš uzskatīja par vietu, kur pārģērbties, izgulēties un nomazgāties dušā. Viņa gaitas pēc darba bija nemainīgas - dažas glāzes senatnīgajā Benija bifšteka krodziņā un pēc tam vakariņas. Krodziņa pastāvīgie apmeklētāji viņam bija ģimenes vietā.

Bārs Piecpadsmitajā Austrumu ielā īsti nesaderējās ar dārgo ādas preču veikalu pa kreisi un modeļu apģērbu veikalu pa labi. Tā logos dega spilgtas neona gaismas, bet uzraksts lepni vēstīja, ka krodziņā ir televizors ar lielo ekrānu. Taksometram apstājoties, vairāki apmeklētāji gāja iekšā un ārā pa durvīm.

Apstājās vēl kāds taksometrs, no kura izkāpa pasažieris. Pitmens nopētīja viņu un, kad tas iegāja bārā, pat nepaskatījies atpakaļ, atviegloti uzelpoja.

Ar pēdējo skaidro naudu samaksājis par braucienu, Pitmens pameta acis uz visām pusēm un, pārliecinājies, ka neviens nav sekojis, mazliet nomierinājās un devās uz ieeju.

Stāvot ar sporta somu pastāvīgo apmeklētāju vidū pieblīvētajās, vāji apgaismotajās un trokšņainajās iekštelpās, neviens viņam uzmanību nepievērsa. Bārs bija sadalīts tā, ka koka paneļiem apšūtā daļa, kur pasniedza bifšteku, atradās pa labi. No nodalījuma pa kreisi, kur mēdza krietni iemest, šķīra šķērssiena. Pretī televizoram ar lielo ekrānu, kur vienmēr raidīja sporta ziņas, atradās gara lete un vairāki galdi. Pitmens te vairākas reizes bija bi jis kopā ar Bērtu un zināja, ka Bērts labprātāk iekārtojas pie letes. Pārlaidis skatienu telpai, Bērta stūraino augumu viņš tomēr nekur neredzēja.

Pitmens gaja tālāk, mēģinādams aizspraukties garām diviem klientiem, kas pie kases maksāja rēķinu. Viņš izstiepa kaklu, nopētīja aizņemtos galdiņus, tomēr Bērtu nemanīja. Pitmenu pārņēma nepacietība. Viņš zināja, ka jāsazinās ar policiju, taču briesmu nojauta, kas sekoja līdzi pēc dzīvokļa apmeklējuma, lika bēgt. Tā kā viņš bija bēdzis, tad plānoja sazināties ar policiju pa taksofonu. Bet, iekāpis taksometrā, viņš tomēr bija pateicis pirmo prātā ienākušo adresi: "Uz Benija krodziņu." Vajadzēja daudz ko noskaidrot.

Vajadzēja aprunāties ar Bērtu.

Bet Bērtu nemanīja. Pitmens uzmundrināja sevi ar domu, ka izņēmuma kārtā Bērts varbūt nodomājis paēst bāra restorāna pusē. Varbūt viņš aizkavējies. Varbūt vēl ir ceļā. Varbūt es viņu vēl satikšu.

Pasteidzies. Policija nesapratīs, kāpēc neko neziņoji, kolīdz izbēgi.

Juzdams sažņaudzamies krūtis, Pitmens pagriezās, lai dotos uz restorānu, bet šajā mirklī pamanīja piecdesmit gadus vecu spēcīgu vīru ar stūrainu seju, matiem ezītī un biezām uzacīm. Vīram mugurā bija sagumzīta sporta jaka, un viņš pavīdēja tikai īsu bridi, garām apmeklētājiem kāpjot lejā pa sienā starp ēkas divām daļām iebūvētajām kāpnēm.

Vienpadsmitā nodaļa

Dobji skanošo kāpņu apakšdaļā Pitmens pagāja garām garderobei, taksofonam un durvīm, kuras rotāja burts S. Viņš iegāja pa durvīm ar burtu V.

No tualetes kabīnes nāca ārā vīrs ar sirmām ūsām. Viņš uzvilka mugurā zilu žaketi un pie izlietņu rindas nostājās blakus jaunam vīrietim ādas jakā, lai nomazgātu rokas. Spēcīgais vīrs, kuram Pitmens bija sekojis pa kāpnēm, pagriezis muguru, stāvēja pie pisuāra no Pitmena pa kreisi.

-Bērt!

Vīrs paskatījās pār plecu un, neizlaizdams cigareti no mutes, pārsteigts jautāja:

-    Ko tu šeit dari?

Pitmens piegāja tuvāk.

-    Es varu paskaidrot, kāpēc šodien neierados darbā. Mums vajag aprunāties par vienu otru jautājumu. Tici man - lieta ir nopietna.

Citi atpūtas istabā esošie cilvēki ieinteresēti ieklausījās.

-    Vai tu nesaproti, ka šī lieta nav droša? - Bērts jautāja. - Šodien pa telefonu es mēģināju to tev iestāstīt.

-   Nav droša? Izklausījās, ka tu gribi atkratīties no manis. Apspriede. Svarīgi cilvēki. Ko tu neteiksi!

Bērts veikli aizvilka rāvējslēdzēju un nospieda pisuāra sviru. Sākot tecēt ūdenim, viņš iemeta pisuārā cigareti un strauji pagriezās.

-    Ja gribi zināt, tad šie svarīgie cilvēki bija… - Bērts pamanīja, ka abi pie izlietnēm stāvošie cilvēki viņu vēro, un pameta ar roku. - Iesim no šejienes ārā.

Pitmens nepacietīgi sekoja ārā pa durvīm un tālāk pa gaiteni. Viņi apstajas pašā tā galā, tālu no atpūtas istabām un lejup nākošajām kāpnēm.

Bērts sēkdams nočukstēja:

-    Tie svarīgie cilvēki bija no policijas.

-Ko?

-    Viņi meklēja tevi.

-Ko?

-    Vai tu radio neklausies? Vakara ziņas neesi skatījies?

-    Man nebija laika. Kad atgriezos savā dzīvoklī, kāds vīrs…

-    Es nezinu, ko pagājušajā naktī esi darījis, bet dūži domā, ka tu esi ielauzies Skārsdeilas savrupmājā un noslepkavojis Džonatanu Milgeitu.

-    KO? - Pitmens atkāpās atpakaļ līdz sienai.

Vīrs ādas jakā iznāca no vīriešu tualetes, pameta ziņkārīgu mirkli uz Pitmenu un Bērtu un uzkāpa augšā pa kāpnēm.

Bērts apjucis nogaidīja, kamēr tas nozūd.

-    Redzi pats, - viņš klusu un nopietni sacīja Pitmenam. - Mēs nevaram šeit runāt. Iespējams, ka policija novēro mani, ja gadījumā mēs gribētu tikties. Šķiet, ka pie blakusgal- diņa viens tāds vērotājs sēž.

-    Kur tad? Kad mēs varam aprunāties?

-    Tiekamies vienpadsmitos Madisona skvēra parkā. Pie izejas uz Piekto ielu. Pārliecināšos, vai neviens neseko. Sasodīts, kādā ķezā tu esi iekūlies? Es gribu zināt, kas īsti notiek.

-    Vari ticēt, ka neesi vienīgais, kas to vēlas.

Divpadsmitā nodaļa

Pitmens bija tā apjucis, ka, vienīgi izkļuvis uz ēnainās ielas, aptvēra, ka vajadzēja aizņemties no Bērta mazliet naudas. Brauciens no Skārsdeilas uz Manhetenu un pēc tam no dzīvokļa uz restorānu bija prasījis visu skaidro naudu. Viņam bija čeku grāmatiņa, bet veikali šai stundā pieņēma čekus tikai par lielākiem pirkumiem. Vienīgā iespēja…

Pitmens nervozi atskatījās, nevienu sekotāju neredzēja, un strauji devās uz Piektās ielas pusi. Te, dažus kvartālus uz dienvidu pusi, viņš nonāca pie savas bankas galvenā kantora. Bankas automāts atradās nišā pa kreisi no ieejas. Viņš ielika kredītkarti spraugā un gaidīja, kad uz ekrāna parādīsies jautājums par viņa numuru.

Viņu pārsteidza paziņojums: GRIEZIETIES PIE BANKAS PĀRSTĀVJA.

Bankas automāts iedūcās.

Tas bija aprijis kredītkarti.

Pitmens skatījās platām acīm. Ko tas…? Notikusi kļūda. Kāpēc lai es…?

Pati no sevis ienāca prātā neiepriecinoša atbilde. Policija dabūjusi tiesas orderi. Mans konts ir iesaldēts.

Bērtam taisnība.

-    Vai radio neklausies? Vakara ziņas neesi skatījies? - Bērts bija noprasījis. Pitmens steidzīgi devās uz sānielu un ieskatījās vairākos krodziņos, mēģinādams aiz bāra letes ieraudzīt televizoru. Tā kā "Chronicle " un citas Ņujorkas avīzes iznāca no rīta, tad neviena nevarēja būt paspējusi uzrakstīt par to, kas vakar vēlu naktī noticis pie Džonatana Milgeita.

Vienīgais ziņu avots, kādu Pitmens spēja iedomāties, bija CA7V līdzīgs kabeļtelevīzijas kanāls. ViņŠ apsēdās ēnainā un piedūmotā krodziņa kaktā un vēroja boksa mača ceturto raundu. Viņš nervozēja un nepievienojās bāra apmeklētāju sajūsmai, kad viens no bokseriem tika nokautēts.

"Turpiniet raidīt," viņš visu laiku domāja. "Sāciet ziņas!"

Viņš gandrīz riskēja pievērst sev uzmanību, gribēdams palūgt bārmeni pārslēgties uz ziņu kanālu. Kad viņš piecēlās, lai ietu pie letes, cīņa beidzās, sākās ziņas, un Pitmens uz sienas reportierim aiz muguras ieraudzīja savu fotogrāfiju. Fotogrāfija bija vairākus gadus veca, toreiz Pitmens bija nēsājis ūsas. Sejas pariti gludāki, sāpju rievu neizvagoti. Un tomēr viņš tūlīt pat atkāpās ēnā.

-    Nekrologu rakstītājs pašnāvnieks nogalinājis uz slimības gultas nokļuvušu diplomātu, - acīmredzot priecādamies par drausmīgo ziņu, uzsvēra reportieris.

Pitmens nelaimīgs klausījās un juta, kā, asinīm saskrie- not vēderā, ekstremitātes kļūst aukstas. Savā stāstījumā reportieris bieži minēja vārdus tiek uzskatīts un iespējams, taču runāja tādā tonī, ka nevarēja rasties šaubas par Pitmena vai- nīgumu. Pēc Skārsdeilas policijas versijas, kas sadarbojās ar Manhetenas slepkavību izmeklēšanas nodaļu, Pitmens pēc dēla nāves pārdzīvo nervu sabrukumu, ir sagatavojies izdarīt pašnāvību un pat uzrakstījis sev nekrologu. Žurnālisti, kas strādā blakus Pitmenam, raksturo viņu kā depresijas māktu un izklaidīgu. Pret Džonatanu Milgeitu viņam esot maniakāls naids, kura sākums meklējams pirms septiņiem gadiem, kad Pitmenam radusies nepamatota pārliecība, ka Milgeits iesaistīts ieroču skandala. Pitmens neatlaidīgi vajājis Milgeitu un centies dabūt interviju, tāpēc pēdējais griezies pēc palīdzības policija. Tagad, garīgajam līdzsvaram zūdot, Pitmens no jauna sflcis neatlaidīgi vajāt Milgeitu, lai nogalinātu pirms savas pašnāvības. Saņēmuši brīdinājumu par briesmām, Milgeita palīgi spēruši piesardzības soļus un veco valstsvīru izveduši no Ņujorkas, kur viņš veseļojies pēc sirdslēkmes. Pitmenam izdevies izsekot Milgeitu līdz Skārsdeilai, kur viņš ielauzies slimnieka istabā un nogalinājis viņu, atvienojot dzīvības nodrošināšanas sistēmu. Pirkstu nospiedumi pie Milgeita istabas ārdurvīm un uz medicīniskajām iekārtām pierāda, ka viņš bijis telpā. Medicīnas māsa redzējusi viņu bēgam no slimnieka gultas. Čeks, kuru Pitmens izrakstījis Ņujorkas taksometra šoferim, kas vedis viņu uz Skārsdeilas savrupmāju, devis policijai iespēju sašaurināt meklējamo loku līdz Pitmenam kā galvenajam aizdomās turamajam. Pitmens joprojām atrodas brīvībā.

Pitmens skatījās televizorā un centās apvaldīt trīsas. Šķita, ka viņa veselajam saprātam draud briesmas. Neskatoties uz atšķirībām attēlā, krodziņā visiem noteikti vajadzēja saprast, ka rāda viņa fotogrāfiju, tāpēc jātiek uz ielas, kamēr neviens nav izsaucis policiju.

Policija. Zemu noliecis galvu, priecīgs, ka neviens viņu nemēģina aizturēt, Pitmens satraukts un apjucis atstāja bāru. Varbūt jāiet uz policiju? Jāpastāsta, ka viņi kļūdās? Es palīdzēju Milgeitam, nevis mēģināju viņu nogalināt.

Protams. Bet ko tu teiksi par savā dzīvoklī nogalināto cilvēku? Ja viņš vēl tur ir, ja draugi nav aizvākuši viņu no turienes. Kolīdz tiksi tās nagos, tūlīt nonāksi cietumā.

Vai tas ir tik slikti? Vismaz būsi drošībā. Tie cilvēki, kuri meklēja tevi dzīvoklī, netiks klāt.

Kāpēc tu esi par to tik drošs? Pirms septiņiem gadiem, kad atradies ieslodzījumā Bostonā, divi vīri salauza tev žokli. Nav garantijas, ka būsi drošībā. Un, ja šoreiz kas notiks, iznākums var būt vienīgi nāve.

Trīspadsmitā nodaļa

Iegājis ēdienveikalā, Pitmens pārliecinājās, ka neviens neskatās uz viņu ar aizdomām. Šķita, ka neviens neliekas zinis. Varbūt neviens nebija dzirdējis, ko televīzijā stāsta, vai arī dzirdēto ar viņu nesaistīja. Galu galā te neviens nepazina viņu vārdā, ja neskaita pavāru, kas parasti šajā laikā atradās darbā. Arī pavārs pazina viņu tikai kā Metu.

-    Kā klājas, Met? - pavārs apjautājās. - Tu biji pazudis veselas divas nedēļas, bet nu iegriezies divus vakarus pēc kārtas. Mēs ātri atdabūsim atpakaļ tavas agrākās miesas. Ko šovakar ēdīsi?

Nelaimīgs, ka policijas dēļ bankas automāts sagrābis kredītkarti, Pitmens atbildēja:

-   Man izbeigusies skaidrā nauda. Vai čeku par maltīti pieņemsi?

-    Tev ar naudu vienmēr viss bijis kārtībā.

-    Un divdesmit dolārus pa virsu?

-    Savu ēstvārīšanu es nevērtēju tik augstu, atvaino.

-    Bet desmit dolārus?

Pavārs nogrozīja galvu.

-    Ko teiksi?

-    Vai patiešām tik pamatīgi uz sēkļa?

-    Vēl trakāk nekā uz sēkļa.

-Tu salauzīsi man sirdi, - pavārs noteica. - Labi, attiecībā uz tevi pieļaušu izņēmumu. Tikai neiedomājies kādam to stāstīt.

-    Tas paliks mūsu noslēpums. Es spēšu to novērtēt, To- nij. Es esmu izbadējies. Dod salātus, gaļas gabalu, kartupeļu biezeni, Inhi daudz mērces, tos zirņus un burkānus, glāzi piena, kafiju, kafiju un kafiju. Pēc tam parunāsim par desertu.

-    Jā, drīz mēs tevi atkopsim. Tavuprāt, tas ir viss?

-    Ir vēl viena lietiņa.

-Kāda?

-    Tā kastīte, kuru iedevu vakar.

Četrpadsmitā nodaļa

Izgājis no ēdienveikala, Pitmens tuvējā alejā pameklēja klusu nostūri. Tumsā saliecies, uzgriezis muguru ielai, viņš atvēra kasti, izņēma savu četrdesmit piekto kalibru, paciņu ar patronām un visu ielika somā.

Aiz muguras atskanēja draudīga balss:

-    Kas tev ir tai somā, vecais?

Paskatījies pār plecu, Pitmens ieraudzīja ielaspuiku, gadus divdesmit vecu, garu, platiem pleciem, tērauda spīdumu acīs.

-    Mantas.

-   Kādas mantas? - Ielaspuikas rokās uzzibsnīja garš nazis.

-    Šāda te mantiņa. - Pitmens pavērsa pret viņu pistoli.

Ielaspuika aizvāca nazi.

-    Mierīgi, vecais! Tā ir sasodīti forša mantiņa.

Viņš pakāpās atpakaļ un aizskrēja pa ielu.

Pitmens ielika šaujamo atpakaļ sporta somā.

Piecpadsmitā nodaļa

Madisona skvēra parks bija redzams Pitmena iemīļotajā Steihena fotogrāfijā, atmiņas rosinošā divdesmitā gadsimta sākuma Fletirona augstceltnes attēlā. Tā bija vieta, kur Brodveja krustojas ar Piekto avēniju. Fotogrāfijā bija redzama ziema un sniegs, kas krīt uz zirgu vilktām karietēm. Kreisajā pusē, aizņemot tikai daļu no fotogrāfijas, bet, tāpat kā Fletirona augstceltne, šķietami dominējot, vīdēja Madisona skvēra kailie koki.

Pitmens nostājās uz Piektās avēnijas vietā, kur būtu varējis stāvēt Steihens ar savu uz trijkāja novietoto fotoaparātu. Kaut ziema bija beigusies un sācies pavasaris, koki vēl nebija īsti salapojuši, un Pitmens izmantoja vakaru, iztēlodamies, ka atsviests laikā atpakaļ un trauksmainās satiksmes rēkoņu nomainījusi zirgu pakavu klaboņa.

Viņš bija ieradies parkā pusstundu pirms noteiktā laika. Nebija, kur iet. Kaut ari ar kārtīgu maltīti daļēji atjaunojis spēkus, pēc iepriekšējās nakts pārpūles un lielās staigāšanas pa dienu viņš joprojām jutās saguris. Lai arī māca bailes, ķermenis bija labākā formā nekā visu pēdējo gadu. Sāpošie muskuļi gandrīz vai sagādāja baudu. Un tomēr viņš bija noslogojis ķermeni līdz pēdējai iespējai, un tagad vajadzēja apsēsties.

Tikai ne visiem redzamā vietā. īsu brīdi iztēlojies sevi par Steihenu, Pitmens pameta vietu, kur, viņaprāt, lielais fotogrāfs bija novietojis fotoaparātu, lai dotos tuvāk kokiem, parka celiņiem un soliem. Naktī viņš pārvērtās tikai par vienu no parka nepazīstamajiem apmeklētājiem, kuri atpūtās uz soliem un kuriem lielākoties nebija māju.

Galva rosījās domas, viņš gaidīja.

Vienpadsmitos, kā paredzēts, Bērts Forsaits Piektajā avēnijā izkāpa no taksometra. Taksometram aizbraucot un tā ugunīm iekļaujoties transporta plūsmā, Bērts uz bridi apstājās, aizsmēķēja cigareti, varbūt domādams izmantot uguntiņu par bāku, kas piesaista uzmanību un ļautu Pitmenam sazīmēt Bērtu.

Aizsmēķējis Bērts iegāja parkā un pagāja garām karog- mastam pie pieminekļa karā kritušajiem. "Acīmredzot," nodomāja Pitmens, "viņš gaida, ka pieiešu klāt. Viņš nezina, kur patlaban atrodos."

Nopētījis, vai Bērtam neviens neseko, Pitmens piecēlās no noēnotā sola, uz kura bija sēdējis.

Bet, viņam tuvojoties, Bērta sejas izteiksme saspringa. Viņš viegli un stingri, kā brīdinot papurināja galvu, neuzkrītoši pamāja uz priekšu un pagāja garām Pitmenam.

Pitmens visiem spēkiem savaldījās, lai skaļi neuzsauktu. Vai tas nozīmē, ka jāseko? Vai gadījumā esam iedzīvojušies pavadītājos? Jābūt sevišķi piesardzīgiem?

Pitmens maksimāli nevērīgi sāka soļot pa taku, kas gāja paralēli Bērta izvēlētajai. Bērts šķērsoja parku, izgāja uz Divdesmit sestās ielas un pa tās labo pusi devās tālāk. Pitmens sekodams izgāja uz balto marmora tiesas ēku, iegriezās Divdesmit sestajā ielā un, ignorējot aptumšoto, dārgo veikalu skatlogus,visu uzmanību veltīja Bērtam, kas gāja pa priekšu.

Nogājis puskvartālu, Bērts pēkšņi nozuda skatienam, paiedams zem nojumes, kas nosedza ietvi līdzās būvlaukumam. Pitmens steidzās uz turieni un atrada Bērtu gaidām ēnā starp diviem atkritumu konteineriem aiz metāla sastatņu džungļiem.

Pitmens pagriezās uz viņa pusi.

-    Es nezinu, ko lai iesāku, Bērt. Televīzijas ziņās mani attēlo ka īstu maniaku.

-    Es jau teicu, ka stāvoklis ir ļauns. Kas noticis? Kā tu esi iekūlies tādā ķezā?

-    Es nenogalināju Milgeitu.

-    Tad kāpēc tu esi redzēts iznākam no istabas?

-    Izskaidrojums ir pavisam nevainīgs.

-    Nevainīgs? Uz dzīvības nodrošināšanas sistēmas atrasti tavi pirkstu nospiedumi. Ko tu darīji tajā…

-   Bērt, tev jātic man. Tas viss ir viena milzu kļūda. Lai ar ko miris Milgeits, man ar to nav nekāda sakara.

-    Es ticu. Bet ne jau mani tev vajag pārliecināt. Kā tu izskaidrosi policijai, ka…

Piepeši pazibējusi ēna lika Bērtam pagriezties uz ietves pusi. Izdzirdis troksni, Pitmens paskatījās tajā pašā virzienā un ieraudzīja kādu vīru. Apgaismotajā ielā skaidri varēja saskatīt viņa siluetu, taču ne seju. Pitmens redzēja, ka vīram mugurā ir milzīgi liela vējjaka.

Pēc kustībām varēja spriest, ka vīrs kaut ko izvelk.

Nē! Pitmens kāpās atpakaļ. Viņš atsitās pret atkritumu tvertni un saprata, ka ir iekritis.

Iedzīts strupceļā, viņš skatījās uz vīra notēmēto pistoli. Aizsargājoties Pitmens nespēja izdomāt neko citu kā pacelt sporta somu, lai to mestu.

Vīrs izšāva, troksnis nebija lielāks kā dūres sitiens pa spilvenu.

Lode trāpīja pa sporta somu, i/.lidoja tai cauri un notrieca Pitmenu zeme uz betona starp atkritumu tvertnēm.

Šāvējs ienāca ena. Gaidīdams, ka nākamā lode trāpīs acu starpā, Pitmens skatījās šausmās ieplestām acīm. Taču atskanēja metālisks troksnis, šāvējs satrūcies apsviedās pret Bcriu, k;r. bija paklupis uz sastatnēm. Vīrs iešāva viņam tieši krūtis.

Bērts ar vaļēju muti svērās atmuguriski.

Pitmens tikmēr kā drudzī centās atraut sporta somas rāvējslēdzēju.

Kad šāvējs no jauna pievērsa uzmanību Pitmenam, Bērts, vicinādams rokas, atsitās pret sastatnēm un neapzināti pieķērās, kas pagadījās pa ķērienam - šāvējam. Sajutis uz pleca Bērta roku, šāvējs to aizgrūda, apgriezās un šāva vēlreiz, šoreiz sejā.

Pitmens jau bija attaisījis sporta somu.

Šāvējs strauji apgriezās un pacēla pistoli.

Pitmens saķēra savu četrdesmit piekto kalibru, uzvilka un nospieda mēlīti. Pistole bez klusinātāja salīdzinājumā ar trim iepriekšējiem šāvieniem ar klusinātāju nogranda kā pērkons. Šķita, ka Pitmenam kāds iezvēlis pa ausi ar dūri. Nelielajā platībā šāviens atbalsojās divtik skaļi. Šaujot vēl un vēl, Pitmenam džinkstēja ausīs.

Tad viņš aprima.

Mērķis bija zudis. Vīrs vairs nebija redzams.

Šaurā vieta bija labi pakalpojusi Pitmenam. Šāvējs gulēja uz muguras, bet no krūtīm, rīkles un kreisās acs plūda \asinis.

\ Pitmens norīstījās. Bet viņš nedrīkstēja ļauties nelabumam. Bērts. Vajadzēja palīdzēt Bērtam. Viņš pierāpās pie Vta, meklēja pulsu, taču nevarēja sataustīt. Nē! Bērt!

\ Par spīti mokošajai zvanīšanai ausīs, viņš piepeši izdzirda klaigas un tālumā gaudojam sirēnu. Bailes paralizēja. Pametot pēdējo skatienu uz draugu, acīs gandrīz vai iedūra fiziska sāpe. Sirēnai iegaudojoties tuvāk, paralīze atkāpās. ViņŠ steigšus sagrāba sporta somu, iegrūda tajā pistoli un metās prom no sastatnēm.

Ielas pretējā puse iekliedzās sieviete. Pitmens aizskrēja pa Divdesmit sesto ielu uz austrumiem Parka avēnijas virzienā. "Ak, Dievs, palīdzi man!" viņš nemitīgi klusībā lūdzās.

Taču īstas saprašanās ar Dievu viņam nebija. Jo Dievs bija pieļāvis Džeremija nāvi. Tāpēc Pitmens lūdzās vienīgajam aizmūža elementam, par kuru nešaubījās.

"Džeremij, klausies uzmanīgi. Lūdzu. Lūdzu, dēls. Tev jāpalīdz tēvam."

Sešpadsmita nodaļa

"Cik drīz policija var nonākt man uz pēdām?" gudroja Pitmens.

Iekšējā balss skubināja bēgt un bēgt bez apstājas. Bet cita, kas skanēja kā Džeremija balss, brīdināja, ka skrienot viņš pievērsīs sev uzmanību. Kusties lēnāk. Rīkojies, it kā nekas nebūtu noticis.

Tālumā aiz muguras Pitmens dzirdēja gaudojam sirēnas. Policija atradīs līķus. Tā runās ar sievieti, kas dzirdēja šāvienus un redzēja Pitmenu atstājam būvlaukumu. Meklēs cilvēku, kurš skrējis ar sporta somu pa Divdesmit sesto ielu uz Parka avēnijas pusi.

"Atbrīvojies no sporta somas," sacīja iekšējā balss, un atkal Pitmenam likās, ka tā pieder Džeremijam.

Atbrīvoties no somas? Bet tajā ir drēbes, ierocis.

Bet kāds tev labums no drēbēm un pistoles, ja pats nokļūsi cietumā?

Cenzdamies neizrādīt saspringumu un steigu, Pitmens kā pastaigādamies pārgāja pāri Parka avēnijai. Divdesmit sestās ielas otrā pusē mašīnu un kājāmgājēju bija krietni mazāk. Viņš nonāca pie cita būvlaukuma. Vairs nedzirdēdams sirēnas, viņš pavērās visapkārt, neredzēja nevienu, kas skatītos

viņa virzienā, un iemeta sporta somu lielajā atkritumu tvertnē.

Viņš nogriezās uz dienvidiem, uz Leksingtonas avēnijas pusi. Svīzdams un piespiezdams sevi iet lēnām, viņš pagāja garām Gramersi ja parkam, kas uz nakti tika slēgts. Cenzdamies nepiesaistīt sev uzmanību, viņš devās tālāk uz dienvidiem, pēe tam nogriezās uz rietumiem, galu galā nonāca pie Savienoto Valstu laukuma parka un pats izbrīnījās, cik ļoti dzīve pārvērtusies kopš brīža, kad pirms sešām stundām viņš šai pašā vietā bija izkāpis no metro un devies uz dzīvokli.

Tikai uz savu dzīvokli nekādā ziņā nedrīkstēja iet, un viņš nezināja nevienu citu vietu, kur palikt. Draugus, kuriem varētu lūgt palīdzību, policija noteikti novēro. Viesnīcas neapšaubāmi saņēmušas brīdinājumu uzmanīt, vai neparādīsies kāds ar viņa kredītkarti. Nolādēts, ko lai dara?

Septiņpadsmitā nodaļa

-   Hei, ko tās sirēnas bauro? - jautāja ar bārdas rugājiem noaudzis vīrs nošļukušiem pleciem. ViņŠ bija atgāzies uz metāla sola un turēja rokā papīra turzu, kurā acīmredzot atradās pudele ar alkoholu. Mēteļa piedurknes viņam beidzās virs elkoņiem. Mati savēlušies. Divu priekšējo zobu trūka. Pitmenam modās aizdomas, ka vīram, kas izskatījās sešdesmit gadus vecs, varbūt ir tikai trīsdesmit.

-    Sasodīts, ja es zinu. - Pitmens bez spēka noslīga blakus.

Vīrs bridi neko neteica.

-    Ko zini?

-     Par sirēnām.

-Jā?

-    Tu prasīji, kāpēc gaudo sirēnas.

-    Tās traucē man mierīgi atpūsties.

-    Tāpat kā man.

-    Klausies, es neteicu, ka tu drīksti te sēdēt.

Sirēnām gaudojot, ugunīm uz jumta zibsnījot, pa Brodveju uz ziemeļiem aizdrāzās policijas mašīna.

-    Vēl viens, - ņurdēja vīrs. - Traucē manu… Sasodīts, tu vēl esi tepat! - Vīrs satvēra ciešāk pudeli. - Šis ir mans beņķis. Es neteicu, ka tu drīksti…

Garām kaukdama aizbrauca vēl viena policijas mašīna.

-    Neņem galvā, - Pitmens sacīja.

-Tu mēģini nozagt man manu beņki, - vīrs iebilda jau skaļāk.

-    Es tev teicu, neņem galvā.

-    Kur skatās policija?

-Es maksāšu īri.

-    Ko tas nozīmē?

-    Es maksāšu īri. Tev taisnība, šis ir tavs sols. Un par to, ka tu dalīsies ar mani, es samaksāšu. Ko teiksi par desmit dolāriem?

-Desmit…?

-    Un mēs samainīsimies ari mēteļiem.

Sieviete, kas kliedza, Pitmenam atstājot būvlaukumu, būs pastāstījusi policijai, ka viņam ir dzeltenbrūns mētelis un sporta soma. Mētelis, kuru Pitmens gribēja iemainīt, bija tumši zils.

-    Mainīties?

-    Es gribu gabalu no sola.

Vīrs izskatījās aizdomīgs.

-    Parādi naudu!

Pitmens iedeva viņam desmit dolāru naudaszīmi, kuru bija dabūjis no pavāra ēdienveikalā. Tā bija pēdējā nauda, ja neskaita sīknaudu.

-    Un mēteli ari.

Abi samainījās mēteļiem. Vīra mētelis smirdēja pēc sviedriem. Pitmens nolika to sev blakus.

Pārlikdams pudeli no vienas rokas otrā, vīrs uzvilka mugurā mēteli.

-Prīmā.

-    Kāda runa.

-    Silts.

-    Bez šaubām.

-    Kāda veiksmīga diena.

Virs &ķ ihi paskatījās uz Pitmenu, pielika pudeli pie lūpām, u/sleja dibengalu uz augšu, izdzēra pēdējās paliekas un nometa zālē aiz muguras.

-    Iešu pēc nākamās pudeles. Pasargā beņķi.

-    Kad atgriezīsies, tas nekur nebūs aizgājis.

-    Sasodīts, kaut nu tā būtu.

Vīrs grīļodamies devās uz parka izeju, kas veda uz Brodveju.

Kad garām brauca nākamā kaucošā policijas mašīna, Pitmens noslīga uz sola zemāk, it kā gribētu sakust ar citiem parka iemītniekiem.

Nakts vēsumā Pitmens apņēma sev apkārt rokas un no- drebinājās. Galvā drūzmējās jautājumi, kas prasīja steidzamu atbildi.

Bērts bija ieminējies par aizdomām, ka restorānā pie blakusgaldiņa viņu novēro detektīvs. Pitmenam ienāca prātā, ka tas varbūt nemaz nav bijis detektīvs. Varbūt tas bija šāvējs, kas cerībā, ka mēs tiksimies, bija sekojis Bērtam no restorāna.

Tikai šāvējam nebija vajadzības nogalināt Bērtu. Bērts viņu neapdraudēja. Tumsā Bērts nebūtu spējis viņu pazīt.

Pitmenam kļuva arvien aukstāk. Ēnainajā parkā viņš vēl ciešāk apņēma rokas sev apkārt. Maita tāds, viņam nevajadzēja nogalināt Bērtu.

Uzmanību piesaistīja sakustēšanās pa labi. Noslīdzis uz sola, viņš pagrieza galvu un pievērsa uzmanību diviem stāviem, kas tuvojās. Nācēji nebija formastērpos. Ja vien nācēji nebija maskējušies, ari policisti tie nebija. Viņu gaitai nepiemita ne smakas no policistu pašpaļāvības. Šķita, ka viņi lien.

Maitas putni. Droši vien redzējuši, ka iedevu naudu tam zellim uz sola. Nu arī viņi gribēs naudu.

Pitmens pieslējās sēdus. Vīri nāca tuvāk.

Ja izcelsies jezga, tā piesaistīs policijas uzmanību.

Pitmens pieceļas, lai ietu, taču noplukušie stāvi jau bija klāt. Viņš gaidīja uzbrukumu un saņēma dūšu.

-    Sasodīts, - sacīja svepstoša balss. - Atšujieties no viņa! Viņš ir mans. Es viņu atradu. Viņš īrē manu beņķi.

Stāvi nikni paskatījās uz vīru, kas ar Pitmena mēteli mugurā atgriezās, nesdams pudeli papīra maisiņā.

-    Vai nedzirdējāt? Šļūciet! - Vīrs parakājās ar roku pa netīrajām biksēm un izvilka baznīcas atslēgu, kas izrādījās modīgs pudeļu korķējamais. Viņš grūda tā spico galu pret nācējiem. - Kustiniet pakaļkājas uz citu pusi. Šis ir mans beņ- ķis. Manējais un viņējais.

Drūmie stāvi kā vilcinādamies bridi pastāvēja, bet tad aizvilkās ēnā, no"kuras bija izniruši.

-    Maitasgabali. - Vīrs atslīga uz sola. - Viņi viens divi būtu ieņēmuši manu beņķi. Nedrīkst ne mirkli nolaist acis.

-    Svēta patiesība.

Vīrs iedzēra malku no pudeles.

-    Liecies slīpi.

-    Ko? - Pitmens aizdomīgi noprasīja.

-    Mazliet pagūli. Tu izskaties galīgi beigts.

Pitmens nepakustējās.

-    Es neļaušu tiem mērgļiem kaut ko tev nodarīt. Kad jāsargā beņķis, es nekad nepadodos.

Astoņpadsmitā nodaļa

Pitmens pamodās. Ēnas bija izgaisušas. Bija bāla diena, saule vēl nebija pacēlusies virs pilsētas namiem, transporta kustība neliela.

Atjēdzies pilnībā, viņš atcerējās nakts notikumus, sarāvās un apsēdās taisni. Vīrs, kuram viņš bija atdevis savu ši- neļveida mēteli, solu bija pametis.

Toties bija ieradies kāds cits - labi ģērbies, slaids, sirms vīrs ar brillēm. Pitmenam šķita, ka vīrs, kuram varēja dot piecdesmit gadus, bikstījis viņu pie ceļgala.

-    Vai labi gulēji?

No aukstuma sastindzis, Pitmens lāgā nesaprata, vai šis cilvēks ir policists vai kāds izvirtulis. Viņš nesaprata, ko lai atbild.

-    Nē, ne sevišķi.

-    Par to nav jābrīnās. Kad es gulēju uz šādiem soliem, tad pamostoties vienmēr sāpēja mugura.

-    Kad jūs to darījāt?

-    Pirms labojos. Izskatās, ka laime novērsusies no tevis pavisam nesen. Apģērbs ir gluži pieklājīgs. Ja neskaita mēteli. No kurienes tu to izvilki?

Pitmens pamanīja, ka pretīgo, zilo mēteli tur klēpī. Vīrs, kuram viņš bija atdevis savējo, droši vien bija apsedzis Pitmenu, kad viņš neviļus bija aizmidzis. Laikam ap trijiem no rīta.

-    Man to iedeva draugs.

-    Protams. Droši vien brīnies, ko es Šeit daru.

Pitmens neko neatbildēja.

-     Es esmu tēvs Tomass Votlijs un nāku uz šejieni katru ritu un skatos, vai parkā nav jauni iemītnieki. Ar citiem iemītniekiem esmu labi pazīstams. Jāsaka, ka šobrīd viņi ir devušies uz manu baznīcu. Katru ritu sešos tur dabūjamas pieticīgas, bet brīvas brokastis. Tur iespējams ari nomazgāties dušā, noskūties un atviegloties. Vai nevēlies pievienoties?

Pitmens nesteidzās ar atbildi.

-    Es vadu tur dievkalpojumu, bet, ja tas uztrauc, tad tava klātbūtne nav nepieciešama.

Pitmens tikai skatījās.

-     Nu tad neko. - Vīrs paraustīja plecus. - Jādodas atpakaļ pie maniem viesiem. - Viņš sniedza roku.

No sākuma Pitmens nodomāja, ka vīrs grib paspiest roku, bet tad pamanīja, ka tajā kaut kas ir.

-    Ja gadījumā nevēlies piebiedroties, te ir pieci dolāri. Es zinu - tas nav daudz, bet reizēm cilvēkam vajadzīgs pavisam neliels atbalsts, lai viņš atgrieztos agrākajās gaitās. Atceries, lai kāds iemesls licis cilvēkam pakrist, nekas nav nelabojams. Katru problēmu var atrisināt.

-    Jūsu svētība, es ļoti šaubos par to, - Pitmens rūgti sacīja.

-    Vai tiešām?

-    Ja vien neesat spējīgs uzcelt no miroņiem.

-    TVj esi zaudējis savu…

-    Dēlu.

-Ak, - cienīgtēvs papurināja galvu. - No sirds jūtu līdzi. Nav smagākas nastas par to.

Tad kāpēc jūs domājat, ka manu problēmu var atrisināt?

Šoreiz atbildi parādā palika cienīgtēvs.

-    Paldies par naudu, jūsu svētība. Man tā noderēs.

Deviņpadsmitā nodaļa

Uzvilcis pretīgo, zilo mēteli, Pitmens ļāva nošļukt pleciem un centās izskatīties tik nožēlojami, cik patiešām jutās. Grīļīgi likdams soļus, viņš gāja pa Leksingtonas avēniju. Virs ēkām parādījās saule. Satiksme kļuva rosīga. Taurēja automašīnas.

Pitmens gribēja, lai domā, ka viņu neinteresē nekas cits kā vienīgi ietves tnalā esošie objekti. Izlikdamies, ka īsti nevar noturēties kājās, no Leksingtonas avēnijas viņš nogriezās Divdesmit sestajā ielā. Viņš pieliecās, it kā būtu atradis monētu, apmierināti paskatījās saujā un izdomāto monētu ielika netīrā mēteļa kabatā.

Viņš riskēja paskatīties uz priekšu un nākamajā kvartālā netālu no Madisona skvēra parka aiz Parka avēnijas pamanīja nelielu rosību. Mirguļoja gaismas uz stacionārās policijas automašīnas jumta. Līķiem šobrīd vajadzēja būt projām. Nozieguma vietas izpētei vajadzēja būt pie beigām.

Bērts. Iepriekšējās nakts notikumu nomākts, Pitmens klumburoja tālāk pa Divdesmit sesto ielu. Nonācis pie atkritumu tvertnēm, viņš pacēla vāku un iebāza iekšā degunu. Viņš devās tālāk. Nonācis pie nākamajām atkritumu tvertnēm, viņš, nelikdamies zinis par smaku, pārbaudīja ari tās.

Pēc tam nonāca pie lielajām tvertnēm. Izlikdamies lēns un neveikls, viņš pastiepas līdz tvertnes augšai, aplaida apkārt skatienu, satvēra savu sporta somu, nolaidās zemē un mainīja virzienu uz otru pusi, uz Leksingtonas avēniju. Viņš atradās pietiekami tālu, lai policija viņu nepamanītu, it īpaši tik noplukušu "Galu galā," viņš ironiski nodomāja, "bez pajumtes palikušie ir neredzami."

Divdesmita nodaļa

Pitmens nosprieda, ka vienīgais viņam labvēlīgais apstāklis ir tas, ka šodien ir sestdiena. Cilvēks, kuru vajadzēja satikt, drīzāk būs mājās nekā darbā. Nelaime tikai tā, ka, ieskatījies Manhetenas telefonu grāmatā, viņš neatrada ziņas par cilvēku, kuru meklēja, - Braienu Botulfsonu.

Viņš piezvanīja uz ziņu dienestu un lūdza operatoru noskaidrot, vai Braiens Botulfsons nav reģistrēts citā pilsētas rajonā.

Bruklina. Operators tomēr neiedeva adresi, tāpēc Pitmens bija spiests iet uz Ņujorkas publisko bibliotēku un Bruk- linas adrešu grāmatā sameklēt vajadzīgo adresi. Viņš būtu varējis Braienam piezvanīt, taču jau reportiera gaitu sākumā bija apguvis, ka telefoniski kontakti gan ir efektīvi, taču nav salīdzināmi ar tikšanos aci pret aci. Runājot pa telefonu, cilvēks var atbrīvoties no otra, vienkārši uzkarot klausuli. Tiekoties personiski, cilvēks daudz biežāk ielaižas uz sarunu.

Pitmens bija ticies ar Braienu tikai pāris reižu, kad Braiens bija apcietināts par to, ka izmantojis savu datoru, lai piekļūtu sevišķi slepeniem Aizsardzības ministrijas failiem. Pēdējo reizi viņi bija tikušies pirms septiņiem gadiem, kad Braiens bija izpalīdzējis Pitmenam un uzzinājis nereģistrētos Džonatana Milgeita telefona numurus. Pitmenam atkal vajadzēja palīdzību, taču paslavēja iespēja, ka Braiens vai nu neatcerēsies toreizējas intervijas, vai tās viņam būs vienaldzīgas - vismaz pa telefonu. Vajadzēja tikties aci pret aci.

Pitmens iegrūda savu smirdīgo mēteli atkritumu tvertne 1/lieioji i mazu drusciņu no cienīgtēva Votlija pieciem dolai lem, lai no ielas tirgotāja nopirktu apelsīnu sulu un dāņu mai/.lli, viņš iekāpa metro vilcienā, kas devās uz Bruklinu, izvilka no sporta somas elektrisko skuvekli, cik nu spēja, saveda sevi kārtībā un, skatīdamies ārā pa logu, ieslīga domās.

Divdesmit pirmā nodaļa

Kad Pitmens pēdējo reizi bija ticies ar Braienu Botulf- sonu, tas dzīvoja nolaistā īstsaidas daudzdzīvokļu mājā. Dārgu datoru ieriču ielenkumā, kas aizsedza sienas ar prusakiem spraugās. Botulfsonam acīmredzot sagādāja prieku glorificēta un nabadzīga studenta loma. Šoreiz viņš mita itin respektablā namā. Tas bija no ķieģeļiem, tīrs, lieliem, mirdzošiem logiem un atradās pievilcīgajā Parka nogāzē Bruklinā.

Pitmens pamāja ar galvu cilvēkam, kas nāca ārā no labi uzturētās mājas. Pēc tam viņš uzkāpa augšā pa pakāpieniem, bridi pastāvēja vestibilā, pētīdams vārdps pie vietruņa pogām, un nospieda 4B pogu.

Nesagaidījis atbildi, viņš nospieda to vēlreiz.

Tikšanās aci pret aci? Lieliski. Bet ja neviena nav mājās? Kaut tu izčibētu, izskatās, ka būšu nācis velti.

Viņš jau grasījās nospiest pogu trešo reizi, kad mikrofonā kāds ierunājās caur degunu.

-    Jā. Kas tur ir?

-    Braien? - Pitmens jautāja. - Vai tu?

-    Ar ko es runāju?

-    Mets Pitmens. Vai atceries mani, Braien? Kad pirms

Acis Braicnam kļuva Šaurākas, Šķiet, iekšēji viņš sarāvās.

-    Kas tev vajadzīgs? - viņš prasīja trešo reizi.

-    Palīdzība.

-    Kftpci 7

-    V.u viv, tāpat nav saprotams? Kāpēc cilvēks lūdz palīdzību? Tapec, ka tā vajadzīga.

-    To es tev neprasu. Kāpēc tev jāpalīdz?

-    Tu gan esi nelaipns, Braien. Manuprāt, tāpēc, ka tu esi cilvēks. Starp citu, tavs bērnelis mēģina izrāpties no tā augstā krēsla.

Braiens apsviedās apkārt, ieraudzīja, ka bērns teju, teju var nokrist, un steidzās viņu noķert. Bērns ieraudājās vēl skaļāk.

Pitmens iegāja iekšā un aizvēra durvis.

-    Puika vai meitene?

-    Klau, es neteicu, ka tu drīksti…

-    Kas tev šeit ir? Burciņa ar aprikožu putriņu bērniem? Ļauj, es palīdzēšu pabarot… Zēns vai meitene?

-    Zēns. Vai es neteicu…

-    Cik vecs?

-    Gandrīz gadu. Bet…

-    Puika izskatās brīnumjauks. Kā viņu sauc?

-    Denjels. Redzi, tagad es…

-    Braien, es esmu iekļuvis ķezā, vai saproti? Pēc tavām acīm redzams - tu zini, ka esmu ķezā. Manuprāt, tu kaut ko dzirdēji CNN. Varu derēt, ka klusībā nodomāji: "Nevar būt, ka tas ir tas pats vīrs, kas mani intervēja. Tas nevar būt tas pats cilvēks, kuram es palīdzēju un dabūju Džonatana Milgeita nereģistrētos telefona numurus. Metjū Pitmens. Jā, tā viņu sauc." Un te ne no šā, ne no tā es klauvēju pie durvīm. Pamatīga viela pārdomām, vai ne?

Braiens ar nervozu sejas izteiksmi turēja mazuli.

-    Vai esi apprecējies, Braien? Kur ir tava…

-Aizgāja iepirkties.

-   Es labprāt ar viņu iepazīšos. - Pitmens nolika uz grīdas sporta somu. - Es nejokoju. Ļauj pabarot tavu dēlu.

Paņēmis bērnu rokas, Braiens pakāpās mazliet atpakaļ.

-    Braien, šķiet, ka tu pārproti mani. Es neesmu nācis taisīt nepatikšanas. Man tikai vajadzīga maza palīdzība, un tūlīt es no šejienes nozudu.

Aizdomas jaucās ar cerībām.

-    Kas man jāizdara?

-    Jauks dzīvoklis. Patīkami daudz istabas augu. Tīrs. Plašs. - Pitmens pavēra durvis uz istabu, kas acīmredzot kalpoja Braienam par darbistabu. - Cik redzu, interesi par datoriem neesi zaudējis.

-    Es strādāju par programmētāju "Nintendo".

-    Un kā ar datorpirātismu, Braien? Vai vēl piekop šo amatu?

-    Tas bija tik sen. Pēc tam, kad iepazinos ar Gledisu, es… Acumirkli. Vai tu lūdz, lai…

-    Un es tūlīt nozūdu.

Braiena vaigi satraukumā notrīcēja.

-     "Nintendo " padzīs mani momentā, ja uzzinās, ka nodarbojos ar datorpirātismu. Gledisa izķidās uz līdzenas vietas.

-    Neviens neko nezinās. Man ir vajadzīga pavisam sīka informācija, Braien. Apsolu, ka, to dabūjis, tūlīt izgaisī- šu. Ja laimēsies, Gledisa vēl nebūs atgriezusies.

Mazulis locījās. Braiens iesēdināja bērnu augstajā krēslā. Braienam mēģinot ar karoti dabūt viņam mutē aprikožu biezeni, mazulis aizsita karoti, barība trāpīja pa Braiena tīro kreklu.

-Klausies, man tas nekad nav sagādājis grūtības. - Pitmens savilka seju un tūlīt piesaistīja bērna uzmanību. Viņš pieliecās tā, lai acis ai bērnu ir vienā līmenī. Paliecies uz priekšu, viņš ar degunu pieskārās bērna degunam. Acis viņš turēja vaļa un redzēja, ka mazulis rīkojas tāpat. Tad Pitmens atvilkās nostāk un atvēra muti.

Mazulis atvēra muti.

Pitmens ielika karoti ar putriņu bērna mutē.

-    Kā tev tas izdodas? - Braiens jautāja. - Ar svešiem viņš vienmēr raud, bet tu…

-    Man ir liela pieredze. - Mazulis atsauca atmiņā Džeremiju pavisam maziņu. Pēkšņi pārņēma melanholija.

-    Ziņo, ka tu esi viņu nogalinājis, - Braiens sacīja.

-    Vai Milgeitu? Nē, tā nav taisnība.

-   Arī cilvēku savā dzīvoklī un avīzes šefu.

-   Vīrs dzīvoklī gatavojās nošaut mani. Mēs saķērāmies. ViņŠ krita un lauza kaklu. Bet ja runā par šefu…- Pitmenam aiz bēdām sažņaudzās kakls. - Nē, Bērtam es neko nedarīju. Te vainojams kāds cits.

-   Vēl ziņo, ka tu esot kritis histērijā un kļuvis neprognozējams. Ka tu taisoties darīt sev galu un tāpēc tev vienalga, ko paņemt līdzi.

-    Nē, ari tā nav taisnība, Braien. - Nāca virsū depresija. - Es negribu nevienam darīt ļaunu.

-    Tad jau tu nedomā par pašnāvību?

Pitmens skatījās mazulī.

-    Tā ir, vai ne? - jautāja Braiens.

-    Tas varbūt ir vienīgais patiesais apgalvojums.

Virtuvē iestājās klusums. Pat bērns klusēja.

-    Ziņoja, ka miris tavs dēls.

Pitmenam iespriedās kaklā kamols, un viņš izvairījās par to runāt.

-   Man patiešām vajadzīga palīdzība, Braien. Esmu iedzīvojies nepatikšanās, kādas neesmu pelnījis, un es gribu visu atrisināt.

-    Kāpēc? Nesaprotu, kāda tam jēga, ja tu gatavojies darīt sev galu?

-Tiesa. Es nemitējos pats sev uzdot šo jautājumu… Manuprāt, - viņš norija siekalas, - es tā rīkojos tāpēc, ka biju iecerējis aiziet, neatstājot neko nenokārtotu. Bet negaidīti ie- vārījusies briesmīga putra.

Sajutis kaklā spazmas, Pitmens iebāza bērnam mutē karoti ar putriņu.

Braiens skatījās.

-    Sasodīts, kas īsti notiek?

Pitmens sarauktu pieri skatījās grīdā. Un izstāstīja Braienam visu pēc kārtas.

Divdesmit otra nodaļa

Apjucis un nelaimīgs Braiens grozīja galvu.

-Tas izklausās…

-    Es zvēru - tā ir patiesība.

-   Saproti, ka uz savu roku neko tu neizdarīsi. Tev jāgriežas policijā. Pastāsti viņiem to pašu, ko man.

-    Ja tev tik grūti man noticēt, vai viņi ticēs?

-   Tev nav izvēles.

-    Nē, es nedomāju, ka policija mani pasargās.

-    Mīļais cilvēk, vai tu apzinies, kā tavas runas izklausās?

-    Un kurš teica, ka vienīgā pareizā attieksme pret dzīvi šodien ir paranoja?

Braiens izskatījās izbijies.

-    Un tu gribi, lai es…

-    Lai tu dotu man iespēju ieskatīties dažos datorfailos, kuriem netieku klāt.

-    Piemēram?

-    Manā avīzē. Ieejot ēkā, jāuzrāda personas apliecība. Vai nu sargs, vai kāds cits var pazīt mani un izsaukt policiju. Bet es zinu paroli, ar kādu piekļūt failiem no iekšējā vai pilsētas telefona.

Izskatījās, ka Braiens mazliet nomierinās.

-   Tas nav grūti izdarāms. īstenībā šis lūgums ir gandrīz likumīgs. Citos apstākļos tas būtu pavisam likumīgs.

-   Jā. - Pitmens bija pabarojis bērnu un tagad mainīja rāpulīšus.

-    Vai tas ir viss?

-    Zini…

-    Ir kaut kas vēl?

-    Man jātiek datoru tikla, kurā reģistrēti pilsētas kriminālisti.

-    Kungs Dievs.

-     Vai pastāv iespēja to izdarīt ar tālsakaru sistēmas starpniecību tā, lai zvans nav izsekojams, kamēr neesmu dabūjis vajadzīgo informāciju?

-    Jā, bet…

Veroties durvīm, Pitmens pagriezās.

Sarkanmataina sieviete, ļoti tieva, skarbiem sejas vaibstiem, uztraukusies paskatījās uz Pitmenu, kas turēja bērnu.

-Kaste…?-

-    Gledis, tas ir mans draugs, - Braiens paskaidroja.

-   Eds Gārdners, - stādījās priekšā Pitmens, cerot, ka cits vārds neliks viņai iedomāties televīzijā un avīzēs rādītās fotogrāfijas.

Gledisa piesoļoja pie virtuves galda, nolika abas somas ar dārzeņiem un paņēma bērnu. Pēc aizvainotās sejas izteiksmes varēja nodomāt, ka Pitmens nav cienīgs pieskarties viņas atvasei.

-    Eds Gārdners? - Viņa greizi paskatījās uz Braienu. - Tu nekad par viņu neesi stāstījis.

-    Saproti, es…

6*

-   Koledžā mēs bijām čomi, - Pitmens ierunājās. - Mums patika niekoties ar datoriem.

163

-Ar datoriem? Ceru, ka neesat datorpirāts. - Viņa runāja tā, it kā uz balss kāds trītu nazi.

-    Nebija drosmes.

-Toties Braienam drosmes pārāk daudz. Viņš par to tika cietuma. - Acis sievai kvēloja.

I ii nu k a, Pitmens mēģināja sarunu novirzīt uz citu pusi, In t <\s dabūju zināt, ka Braiens mīt šai rajonā. Te netālu dzīvo mani radi, tāpēc sadomāju iegriezties. Braiens nupat )• atavojās parādīt, pie kā viņš strādā "Nintendo".

Gledisai piere savilkās stāvās grumbās.

-    Vai tā nav, Braien? - vaicāja Pitmens.

-   Ja tev nav iebildumu, Gledis. Tu redzi, ka bērns ir pabarots un pārģērbts.

Gledisas tēraudeietās acis pievērsās viņam.

-   Tikai neaizmirsti, ka pēc stundas jābūt pie manas mātes.

-    To nav iespējams aizmirst.

Braiens ar Pitmenu iegāja datoru telpā. Braiens aizslēdza durvis. Viņš nikni paskatījās uz Pitmenu.

Pitmens sāka bažīties, ka dusmas vērstas pret viņu, bet tad saprata to īsto iemeslu.

Viņš bija ieguvis sabiedroto.

Divdesmit treša nodaļa

Braiens saniknots ieslēdza datoru un pieslēdza modemu telefona tīklam. Vaigi viņam kvēloja.

-    Ko tu gribi redzēt vispirms? Savu avīzi?

-    Noziedznieku reģistru.

Braiens par prioritāšu maiņu neteica ne vārda. Viņš sāka spaidīt telefona ciparus.

-    Tu zini noziedznieku reģistra numuru no galvas? - Pitmens izbrīnījies jautāja.

-    Nē, tas ir drauga numurs. Es ar datorpirātismu vairs nenodarbojos, toties uzturu kontaktus ar draugiem, kuri to dara. Šis zellis ir dulls uz policijas noklausīšanos. Turklāt pa telefonu viņš nekad nerunā. Man vienmēr jāsazinās caur datoru.

Uz Braiena datora ekrāna parādījās uzraksts.

TU ESI NONĀCIS LĪDZ ZVAIGŽŅU KUĢIM "ENTERPRISE".

-    Vēl viņš ir jucis uz filmu "Zvaigžņu kari". - Braiens uzsita uz tastatūras burtus.

MISTERS SPOKS KAPTEINIM KĒRKAM.

- Spoks ir mans šifrētais vārds, - Braiens paskaidroja. Uz ekrāna parādījās atbilde.

KftKKS IR UZ VIETAS. KĀDA IR JŪSU PAROLE?

Braiens uzklidzināja vēl dažus burtus.

TRIBLS.

Uz ekrāna parādījās jauni vārdi.

UZ PRIEKŠU, MISTER SPOK!

Braiens rakstīja:

SEVIŠĶI SLEPENS ZIŅOJUMS NO ZVAIGŽŅU FLOTES PAVĒLNIECĪBAS. PASTĀV RISKS, KA KLINGONI MĒĢINĀS PĀRTVERT SŪTĪJUMU.

Tūlīt pienāca atbilde.

AKTIVIZĒ TRAUCĒTĀJU.

Braiens ieslēdza blakus telefonam esošo aparātu.

TRAUCĒTĀJS AKTIVIZĒTS.

Nākamās piecas minūtes Pitmens kā apburts vēroja Braienu darbojamies ar tastatūru, lasām uz ekrāna jautājumus

un atbildam uz tiem, līdz beidzot viņš pierakstīja skaitļu sēriju.

-    Kārtībā.

LAI TEV VI K AS. SPOKS KĒRKAM. BEIDZU.

Braiens nospieda uz telefona nākamos ciparus.

I is šo sazinašanos veicu caur Ferbenksu Aļaskā un KI- vestu Florida. Ar visu to zvanu tomēr var izsekot. Ja noziedznieku reģistra dators sajutis ielaušanos, man nekavējoties jāatvienojas.

-    Kā tu par to zināsi?

-   Šis te verķis paziņos, - Braiens norādīja uz citu aparātu blakus telefonam. Viņš nospieda vairākus taustiņus ar cipariem un pamāja uz ekrāna pusi.

-    Iekšā nu esam. Ko tu gribi redzēt?

-   Sīna O'Reilija failu, - Pitmens nosauca vārdu pa burtiem.

O'Reilijs bija virtuozs zaglis, kuru Pitmens bija intervējis pirms dažiem gadiem. Salokāmais nazis ar mūķīzeri, ar kura palīdzību Pitmens bija iekļuvis Džonatana Milgeita istabā, bija O'Reilija dāvināts.

-    Skaties, - sacīja Braiens.

Pitmens lasīja, kas ekrānā rakstīts. Nesen telefongrāma- tā meklēdams Braiena vārdu, viņš bija meklējis arī O'Reiliju, taču bez panākumiem. Vai nu O'Reilijs bija atpakaļ cietumā, pārcēlies uz citu vietu vai…

-    Tūlīt. - Pitmens paņēma rakstāmo un piezīmju kladi.

Ieraksts O'Reilija failā liecināja, ka viņš pirms trim mēnešiem nosacīti atbrīvots no cietuma. Tas nozīmēja, ka viņam pastāvīgi vajag informēt varas iestādes par savu atrašanās vietu.

Uzdotā adrese bija Lejas Istsaidā. Pitmens ātri norakstīja adresi, noplēsa papīra gabaliņu ar to un ielika kabatā.

-   Kādus datora failus vel gribi apskatīt? - Braiens vaicāja.

I,i jau / \ ilonulju! aiz muguras noskanēja dzelžaina balss.

Pitmens un Braiens strauji apsviedās apkārt.

(iledisa acīmredzot bija aiz durvīm noklausījusies. Tagad viņa bija atrāvusi durvis vaļā.

Viņa drāzās iekšā.

-   Tevi nevar atstāt bez uzraudzības ne brīdi. Tu nespēj dzīvot, ja nemeklē nepatikšanas.

-    Nepatikšanas?

-   Tu atkal lien datoros. Kas ar tevi notiek? Vai tev tik ļoti iepaticies cietums, ka gribi tikt atpakaļ?

-   Jūs maldāties, - Pitmens iebilda. - Es rādīju Braienam darbu, ar kuru šobrīd nodarbojos.

-    Ejiet ārā no manas mājas!

-    Mēs skatījāmies manu failu…

-    Nelej čugunu! Tu neesi Eds Gārdners. Tu esi Metjū Pitmens. Televīzijā nupat par tevi stāstīja. Es pazinu pēc attēla. - Gledisa atrāva vaļā telefona un modema savienojumu. - Es zvanu policijai.

Kolīdz no ekrāna nozuda vārdi, viņa pacēla klausuli un uzspieda deviņi viens viens.

-    Gledisa, - protestēja Braiens.

Otrā istabā ieraudājās bērns.

-    Lūdzu, - sacīja Pitmens.

Gledisa ierunājās klausulē:

-    Mani sauc Gledisa Botulfsone. Es dzīvoju…

Pitmens uzspieda uz telefona radziņiem.

-    Jūs darāt muļķības, Gledisa.

-   Es negribu, ka mana bērna tuvumā atrodas slepkava.

-    Jūs neko nesaprotat.

Viņi skatījās viens otrā.

Iezvanījās telefons.

Gledisa sarāvās.

-    Tā būs polici ja, - Pitmens sacīja. - Policijā automātiski reģistrē katru telefona numuru, pakuru zvanīts.

Gledisa mēģinaja ar speķu aizvākt Pitmena roku no telefona radziņiem.

Pitmens ar otru roku saķēra viņas delmu.

-    Nedariet to. Padomājiet. Vai jums patiks, ka bērna tēvs atgriezīsies cietumā?

-Ko?

Telefons nerimās.

-    Par palīdzības sniegšanu policijas meklētajam, - Pitmens paskaidroja. - Par palīdzību nelikumīgi piekļūt datora failiem. Braiens netiks ārā ātrāk, kamēr bērns sāks iet skolā.

Gledisai acis izspiedās no pieres.

Telefons iezvanījās vēlreiz.

Pitmens atņēma viņai klausuli un atlaida vaļā radziņus.

-    Hallo… Jā, Gledisa Botulfsone te dzīvo… Es zinu, ka viņa zvanīja. Šķiet, mēs nedaudz sastrīdējāmies. Viņa… Klausieties. Tūlīt iedošu parunāt ar viņu pašu.

Pitmens paskatījās uz Gledisu un pasniedza klausuli.

Gledisa paraudzījās uz raudošo bērnu, uz Braienu un visbeidzot uz Pitmenu. Lūpas tā sakniebtas, ka bija nobālu- šas.

Viņa pavēra lūpas.

-    Te runā Gledisa Botulfsone, - viņa sacīja klausulē. - Es atvainojos, ka traucēju. Vīrs saka taisnību, mēs saplēsāmies. Es iedomājos, ka, zvanot policijai, nobaidīšu viņu… Jā, es saprotu, ka šī numura izmantošana ir nopietns pārkā- purns. Tās vairs neatkārtosies… Nu jau viss ir mierīgi. Nē, palīdzība nav vajadzīga. Paldies.

Gledisa nolika klausuli. Viņa izberzēja delnu vietā, kur Pitmens bija to sagrābis. Balss skanēja neiedomājami neizteiksmīgi.

-    ejiet ārā.

Pitmens pacēla sporta somu.

-    Paldies, Braien, ka ļāvi ieskatīties manas avīzes failos ViņŠ paskatījās uz Braienu tieši, liekot saprast - "neļauj viņai uzzināt, kādus failus mēs īstenībā aplūkojām".

-    Nav par ko.

-    Es neteikšu uz redzēšanos, - piebilda Gledisa.

-    Bija patīkami ar jums iepazīties.

Pitmens izgāja no dzīvokļa un aizvēra durvis. Pie lifta vēl varēja dzirdēt Gledisas skaļo, apsūdzošo balsi aiz durvīm.

Divdesmit ceturtā nodaļa

Pitmens bija cerējis aizņemties no Braiena naudu, bet par to acīmredzot nevarēja būt ne runas. Ar dolāru, piecu un desmit centu monētu kabatā viņš nelaimīgs virzījās atpakaļ uz vietu, kur varēja iekāpt vilcienā uz Manhetenu. Viņš gan nesaprata, kāpēc tur iet, jo naudas nebija pat tik daudz, lai nopirktu metro žetonu. Ejot tālāk, nogurums un izsalkums pieņēmās spēkā. Viņš jutās sakauts.

Pa ceļam nācās iet garām bēru namam, kas uzvēdīja nomācošas domas par Džeremija bērēm - aizvērto zārku un Džeremija fotogrāfiju tā priekšpusē. Bērinieku vairums bija Džeremija klasesbiedri. Bērts blakus Pitmenam (nu ari Bērts bija miris). Pitmena strīds ar kādreizējo sievu. ("Tā ir tava vaina," viņa bija uzstājusi. 'Tev vajadzēja agrāk vest viņu pie ārsta.")

Pitmens atcerējās drūmo pieņemšanu pēc apglabāšanas bēru namā, kafiju, sviestmaizes un pēdējās līdzjūtības. Pitmens bija bijis tik ļoti bēdu varā, ka nebija spējis atbildēt uz līdzjūtībām. Viņš bija paņēmis kāda padotu sviestmaizi, taču rudzu maize un plānā kā papīrs tītara gaļas šķēle bija ķērusies rīklē. Viņu bija ieskāvusi depresijas pelēkā migla.

Tāda pati migla ieskāva viņu šobrīd. Darboties dzina instinktīvas bailes. Adrenalīns bija kalpojis kā degviela. Adrenalīna radītais spēks un izturība beidzot bija galā. Tā vietā iestājusies lctarģija un izmisums. Pitmens nesaprata, vai vēl spēs kustēt ies.

Viņš Indēja sevi, ka bijis tāds muļķis un noticējis, ka spēs izķepuroties no ķezas, kurā pats iekritis.

Vai bOt vajadzēja iet uz policiju. Ļaut, lai viņi visu atmudžina.

Un ja nu kāds izkļūst cauri policijas drošības sistēmai un nogalina mani?

Kāda tam nozīme? Esmu pārāk noguris, lai par to uztrauktos.

Tu nedomā to nopietni.

Vai tiešām? Es tikai priecātos par nāvi.

"Nē. Tev jādzīvo tālāk," sacīja iekšēja balss, kas izklausījās pēc Džeremija balss.

Kādā veidā? Man nav ne tik daudz naudas, lai ar vilcienu atgrieztos Manhetenā.

Uz priekšu, tēt! Cik gadu tu esi skrējis? Nestāsti, ka tev nav pat tik daudz dukas, lai dotos garākā pastaigā.

Divdesmit piektā nodaļa

Ceļā pagāja trīs stundas. Kaut arī Pitmens ielas kurpju vietā, kuras viņš ielika sporta somā, bija uzvilcis no somas izņemtās krosa kurpes, pēdas sūrstēja, muskuļi dumpojās. No piepūles un izsalkuma izvārdzis, viņš nonāca Grandstrītā Manhetenas Lejas īstsaidā un sāka meklēt adresi, kuru bija norakstījis no Sīna O'Reilija faila.

Uzmanīdamies no policijas, viņš nopētīja rosīgo ielu. Ko var zināt? Un'ja nu Gledisa Botulfsone domas mainījusi? Ja Braiens, kaitinādams sievu, būs teicis vēl kaut ko, viņa var piezvanīt uz policiju, lai pārmācītu vīru. Policija, protams, nevar zināt viņa gaitas, ja vien Braiens nav pastāstījis, kāds fails meklēts. Bet nez vai viņš to darīs. Un nez vai Braiens būs tā noskaities, ka izaicinās Gledisu.

Šis nebija vienīgais jautājums, kas sagādāja raizes. Un ja nu Sīna O'Reilija adrese ir novecojusi vai ari viņš iedevis nepareizu adresi? Un ja nu viņš pēc uzdotās adreses nav atrodams?

Šīs bažas pastiprinājās, kad Pitmens beidzot sameklēja uzdoto adresi un atklāja, ka tā nav dzīvojamā māja, bet restorāns, kura logu greznoja uzraksts "PADDY'S".

Cūcība. Ko nu lai dara?

Juzdams, ka nepieciešams pazust no ielas, Pitmens centās neizrādīt satraukumu un, tā kā citas iespējas nebija, gāja iekšā restorānā.

Pitmens tikpat ka nemanīja tā īrisko interjeru - zaļus galdautus, āboliņa lapiņas uz ēdienkartēm, lielo Īrijas karti pie sienas. Viņš redzēja vienīgi bariņu apmeklētāju, kuru vai- rakums atradās pie bāra.

I )a>.s, pametis skatienu uz viņu, no jauna pievērsās glāzei.

Pitmens piegāja pie muskuļainā bārmeņa, kas, zaļu priekšautu apsējies, stāvēja pie kases aparāta.

-    Ko vēlaties?

-    Es meklēju kādu savu draugu - Sīnu O'Reiliju.

Bārmenis ar dvieli slaucīja leti.

-    Dabūju zināt, ka viņš uzturas pēc šīs adreses, - paskaidroja Pitmens. - Bet te ir restorāns. Es nesaprotu…

-Ko?

-    Nesaprotu.

-    Kur jūs dabūjāt šo adresi?

-   Policijā man ir tas pats uzraudzības inspektors, kas viņam. Vai Sīns te kaut kur ir?

Vīrs turpināja slaucīt leti.

-    Mēs abi ar Sīnu nokļuvām atpakaļ, kad viņš sāka uzstāties policijas pārvaldes uzdevumā, - stāstīja Pitmens. - Toreiz viņš mācīja iedzīvotājus, kā pasargāties no kramplaužiem.

-   Tā? Ko tev vajag no viņa?

-    Vecas lietas. Šis tas jāpastāsta. - Pitmens izvilka no kabatas atslēgu gredzenu un parādīja salokāmo nazi. - Par šo te mantu.

Bārmenis noskatījās, kā Pitmens atdala no naža gala mūķīzerus. Viņš kļuva pielaidīgāks.

-Arī tev viņš iedevis šo verķi? - Bārmenis uzsmaidīja, izvilka savu atslēgu komplektu un parādīja. - Sīns to dod vienīgi tiem, pret kuriem jūt simpātijas. Jā, Sīns ir tepat. Augšstāva istabā. Naktīs viņš man piepalīdz.

-    Vai viņš ir uz vietas?

-    Šobrīd viņam vajadzētu mosties. Pagājušo nakti bija krietni piesūcies.

Restorānā ienāca bariņš apmeklētāju.

-    Šķiet, sāk nakt cilvēki. Bārmenis ielēja glāzē tomātu sulu, pievienoja Tkbasko mērci un vel pielika jēlu olu. - Kāpnes ir aiz sētas durvīm. Otrais stāvs. Istaba gaiteņa galā. Viņš būs noilgojies pēc šīs te mantas.

Divdesmit sestā nodaļa

Piepelējušajā otrā stāva gaitenī, kas oda pēc kāpostiem, Pitmens pieklauvēja pie norādītajām durvīm. Nesaklausījis atbildi, viņš pieklauvēja vēlreiz. Šoreiz atskanēja tāds kā vaids. Pēc trešā klauvējiena vaids tapa skaļāks. Viņš mēģināja atvērt durvis. Tās nebija aizslēgtas. Durvis attaisījis, Pitmens ieraudzīja, ka tukšās istabas žalūzijas ir ciet, gaisma izslēgta un Sīns O'Reilijs visā garumā izstiepies uz grīdas.

-    Gaisma, gaisma… - ievaidējās Sīns.

Pitmens iedomājās, ka blāvā gaisma no gaiteņa varbūt dzeļ acīs. Viņš ātri aizvēra durvis. Sīns turpināja vaidēt tumsā.

-    Gaisma, gaisma.

-    Nekādas gaismas nav, - Pitmens sacīja.

-    Esmu kļuvis akls. Neko neredzu. Gaismu, gaismu.

-   Tu gribi teikt, ka vajag ieslēgt gaismu?

-Akls, esmu kļuvis akls.

Pitmens pagrābstījās gar sienu, atrada slēdzi un ieslēdza. Spuldze, kas bija bez abažūra un nokarājās no griestiem, dzelteni iekvēlojās. Sīns sāka mētāties un ar rokām aizsedza acis.

Viņš iegaudojās:

-Akls! Tu gribi padarīt mani aklu?

"Ak tu Kungs," nodomāja Pitmens. ViņŠ notupās uz ceļiem un atvilka Sīna vienu roku no sejas, atsedzot kreiso aci, kas bija asiņu pielijuši.

-Ņem! Iedzer šo te!

-Ko?

-To sūta bārmenis.

Sīns saķēra glāzi, iedzēra vairākus malkus un pēkšņi nožagojās.

-    Kas tas tāds? Jēzus, Marija un Jāzep, tur nav ne pilītes šņabja.

-Apsēdies un iedzer vēl mazliet!

Pēc neilgas cīkstēšanās Pitmenam izdevās panākt, ka Sīns iztukšo glāzi.

Sīns iegrozījās tā, lai varētu atspiesties ar muguru pret gultas malu un nikni paskatījās. Sava mazā auguma dēļ viņš joprojām izskatījās pēc žokeja. Viņš bija kalsns kā vienmēr. Taču alkohola iespaidā viņš bija novecojis, mati kļuvuši sirmi un seju izvagojušas grumbas.

-    Kas tu tāds esi?

-    Draugs.

-    Nevaru atcerēties.

-    Tāpēc ka neesi ēdis.

-    Nekas neturas vēderā.

Pitmens pacēla telefona klausuli.

-    Kaut ko tomēr pasūti.

Divdesmit septītā nodaļa

Sviestmaize ar sālītu vēršgaļu un dillēm, kuru uznesa augšā bārmenis, bija lieliska. Pitmens mēģināja to izgaršot, taču nespēja novaldīt izsalkumu. No rīta iedzēris apelsīnu sulu un uzkodis dāņu maizīti, viņš vēlāk neko nebija ēdis. Kāri kozdams prāvus kumosus, viņš aprija ēdienu. Tukšais šķīvis uzvēdīja grūtsirdību.

Sīns no gultas šausmās vēroja Pitmena apetīti.

-    Man liekas, ka tūlīt laidīšu pār mēli.

Kad Sīns atgriezās, Pitmens Sīnam atnesto sviestmaizi jau bija notiesājis.

Sīns sēdēja uz gultas, drūmi vērās Pitmenā un purināja galvu.

-    Es joprojām neko neatceros.

-    Tu reiz pasniedzi īso kursu, kā ielauzties mājā.

-    Ne mazākās jausmas.

-    Tu sacīji, ka es netēloju.

-   Vienalga, viss dziļā miglā… Acumirkli, vai tu neesi reportieris?

Pitmens palocīja galvu.

-    Es iedevu tev…

Pitmens pacēla uz augšu salokāmo nazi.

-    Skaidrs, tas esi tu.

-    Bet es esmu pabeidzis skolu, - Pitmens sacīja.

-    Ko tu ar to domā?

Pitmens iebāza roku sporta somā, izvilka avīzi, kuru bija nopircis pa ceļam uz restorānu, un pameta to Sīnam.

-Raksts zem krašņa virsraksta "Nekrologu rakstnieks pašnāvnieks plosās". Dažviet tur ir vārdiņi "tiek domāts", bet diez cik patiesi tie neizklausās.

Sīns ar sarauktu pieri izlasīja rakstu. Reizi pa reizei viņš atrāva no tā acis, paskatījās uz Pitmenu, sarauca pieri vēl dziļākās grumbās un atkal ķērās pie lasīšanas.

Beidzot viņš nolika avīzi malā.

-    Izskatās, ka tu esi varen rosīgs.

-    Jā, visas tās slepkavības. To ir tik daudz, ka nez vai vienam cilvēkam pa spēkam.

-    Vai man no tevis būtu jābaidās?

-    Varam par to padomāt. Vai līdz šim esmu nodarījis tev ko ļaunu?

-Tātad tu rfeesi sadarījis to visu, kas rakstīts avīzē?

Pitmens papurināja galvu.

-    Kāpēc nāci uz šejieni?

-    No visiem kriminālajiem, kurus pazīstu, uzticos tev vienīgajam.

-    Ko tu gribi?

Iezvanījās telefons.

Sīns pacēla klausuli.

-    Hallo. - Viņš uzmanīgi klausījās, bet tad satraukti iztaisnojās. -Augšā nāk policija? Ak Kungs, viņi noteikti kaut ko uzoduši par mazgājamām mašīnām.

Pitmens nesaprata, par ko Sīns runā.

Sīns piegāja pie loga, atvilka vaļā aizkarus, uzrāva logu uz augšu un veikli uzkāpa uz ugunsdzēsēju kāpnēm.

Durvju otrā pusē Pitmens izdzirda smagus soļus. Viņš steigšus aizslēdza durvis.

Durvis sāka dauzīt ar dūrēm.

Viņš paķēra sporta somu un metās pie loga. Rāpdamies ārā, viņš sasila plecu, nolamājās un paskatījās uz leju, kur, pēc viņa domam, vajadzēja rāpties Sīnam. Metāla kāpņu apakša lī gojās divi policisti, kas rādīja ar pirkstiem un kliedza.

Kāpšanās troksnis un graboņa skanēja virs galvas. Sagriezies un izstiepis kaklu, viņš ieraudzīja Sīnu, kas rāpās uz jumta pusi. Ilgi nedomādams, Pitmens sekoja.

-    Stāt! - iekliedzās policists apakšā.

Pitmens steidzīgi rāpās tālāk.

-    Stāt! - atkal kliedza policists.

Pitmens rāpās vēl ātrāk.

-    STĀT!

"Tūlīt viņi šaus," nodomāja Pitmens. Viņš tomēr nepaklausīja. Pitmens jau bija sasniedzis augšu, pārlēcis pāri jumta drošības margām un skatījās, kur palicis Sīns. Rau! Visi kvartāla ēku jumti bija savienoti, un kājas vien zibēja, kad Sīns garām ventilācijas caurulēm un jumta logiem drāzās uz durvīm, kas atradās jumtā kvartāla galā.

-    Pagaidi, Sīn!

Pitmens drāzās līdzi. Varēja saklausīt, kā aiz muguras kāds rāpjas pa ugunsdzēsēju kāpnēm.

Sīns pieskrēja pie durvīm, gribēja atvērt un, atklājis, ka tās ciet, nolamājās.

Viņš triecās pret tām ar plecu un, kad piesteidzās Pitmens, nolamājās vēlreiz:

-    Nolādēts, atslēgas palikušas istabā! Man nav mana

naža.

-    Ņem! - smagi elsodams, Pitmens izvilka no kabatas nazi, kuru Sīns bija iedevis pirms vairākiem gadiem.

Pitmens pasmaidīja, bet tūlīt izmisis paskatījās atpakaļ uz diviem policistiem, kas jau atradās uz jumta. Sīns veikli noņēma no naža mūķīzerus, apbrīnojamā ātrumā atslēdza slēdzeni un atvēra durvis.

Policistiem no muguras kliedzot, Sīns ar Pitmenu iemetās iekšā. Tikpat veikli ka atslēdzis, Sīns kāpņu blāvajā gaismā aizslēdza durvis.

-    Mazgājamās mašīnas. Viņi uzzinājuši par mazgājamām mašīnām, - Sīns ņurdēja zem deguna. - Sasodīts, kas viņiem papļurkstējis par mazgājamām mašīnām?

Durvis sāka dauzīt dūres.

Sīns skrēja lejā pa kāpnēm, Pitmens sekoja.

-      Kas viņiem izpļurkstējis par mazgājamām mašīnām? - Sīns nebeidza murmināt.

"Varbūt viņi dzenas pakaļ man?" prātoja Pitmens.

Divdesmit astota nodaļa

-    Neskaties atpakaļ! Mierīgi soļo uz stūra pusi! Viņi apgāja ap stūri.

-    Pagaidām bez aizķeršanās, - Sīns noteica. Viņš apturēja taksometru.

-    Tikai neizrādi šoferim, ka steidzamies, - viņš brīdināja Pitmenu.

Viņi iekāpa taksometrā.

-     Uz Lejas Brodveju, - Sīns noteica šoferim un sāka dungot dziesmiņa.

Divdesmit devītā nodaļa

-    Te būs tavs nazis.

-    Paldies. Atvaino, ka nevarēju samaksāt par taksi.

-    Es neesmu cietumā. Tā ir pietiekama samaksa.

Viņi atradās mājas bēniņos Brodvejas lejasgalā. Bēniņos, kas varēja kalpot par noliktavu, mēbeļu gandrīz nebija, bet tās, kas bija, saliktas vidū tādā kā alā. Nedaudzās mēbeles bija dārgas - Itālijā ražots ādas dīvāns, liels austrumnieku paklājs, misiņa kafijas galds un mēbelēm pieskaņota lampa. Visās malās lampas blāvajā gaismā varēja saskatīt kaudzēs sakrautas kastes.

Sīns atslīga uz dīvāna un iedzēra "Budvveiser" alu no pudeles, kuru bija izņēmis no ledusskapja, kas stāvēja līdzās kastēm.

-    Kas šī ir par vietu?- Pitmens pajautāja.

-    Neliela slēptuve. Tu vēl arvien neesi pateicis, kas tev vajadzīgs.

-    Palīdzība.

-Kāda?

-    Man nekad agrāk nav gadījies slapstīties.

-    Gribi teikt, ka tev nepieciešams padoms?

-    Pagājušo nakti es gulēju parkā. Nu jau divas dienas,

kopš neesmu bijis vannā. Esmu dzīvojis tikpat kā bez ēšanas. Es saprotu, kā bēgošus noziedzniekus agri vai vēlu noķer. Viņi vairs neiztur.

-    Cik noprotu, tu esi pietiekami gudrs, lai neuzņemtu kontaktus ar ģimeni un draugiem.

Mana vienīgā ģimenes palieka ir bijusī sieva, un no viņas es neveļos neko, - sacīja Pitmens. - Kas attiecas uz draug iem, domāju, ka policija viņus novēro, vai neparādīšos.

-    Un tāpēc tu ieradies pie manis.

-   Es pārcilāju prātā visus paziņas, kuri varētu palīdzēt un kurus policija nepazītu. Tad man ienāca prātā lūgt palīdzību no cilvēkiem, kurus gadu gaitā esmu intervējis. Dažam varētu būt man vajadzīgā pieredze, turklāt policija nekad neiedomāsies, ka varu griezties pie viņiem.

Piekrizdams Pitmena apsvērumiem, Sīns palocīja galvu.

-Tikai nezinu, kādu padomu dot. Tur tālāk ir vannas istaba un duša. Tu vari te pavadīt nakti. Un ja runā par pārējo…

-    Tu noteikti kaut ko vari izstāstīt.

-   Ja tevi noķers, tev jau ir spīdošs aizbildinājums aizstāvībai.

-Jā? Kāds?

-    Vājprāts, - paskaidroja Sīns.

-Ko?

-   Visa šī jezga ap tavu pašnāvību. Manuprāt, tas ir vēl viens pārspīlējums.

Pitmens neatbildēja.

-    Gribi teikt, ka tā ir patiesība? - Sīns izbrīnīts jautāja.

Pitmens skatījās uz kolas bundžu.

-    Tavs dēls nomira, - sacīja Sīns, - un tu sabruki.

-Tā ir.

-    Kad man bija divdesmit pieci, man nomira māsa. Viņa bija gadu jaunāka. Satiksmes negadījumā, - piebilda Sīns.

-Un?

-    Es nodzēros gandrīz līdz nāvei. Ak Dievs, kā es viņu mīlēju!

-Tādā gadījuma tu saproti, - sacīja Pitmens.

-Jā. Bet šoreiz tā lieta ir gluži citāda, vai ne?

-    Ko tu ar to domā?

-Tu esi noguris, izsalcis un baiļu varā.

-    Man šķiet, ka esmu bijis pārāk savtīgs. Man bija brīnišķīgs dēls. Bet nu es domāju tikai par sevi.

-    Es nedomāju tevi mācīt, kā pieklājas bēdāties. Pateikšu vienīgi to, ka tu neizdarīsi neko nepareizu, ja rīkosies tā, kā būtu vēlējies dēls. Un šobrīd viņš būtu ieteicis parūpēties par savu ādu.

Trīsdesmitā nodaļa

Duša bija primitīva. Parasts krāns plastmasas kabīnē un notekcaurule betona grīdā. Ne ziepju, ne šampūna, ne dvieļa. Pitmens juta gandarījumu, ka bijis tik tālredzīgs un ielicis sporta somā tualetes piederumus. ViņŠ atrada divus metāla krēslus, nolika tos blakus dušas ieejai un vienam pārmeta pāri bikses, bet uz otra uzkāra žaketi. Dušai nebija durvju, un, iznācis no tās un noslaucījies netīrajā kreklā, Pitmens konstatēja, ka no dušas nākošajā tvaikā gan bikses, gan žakete izlīdzinājušies, kā cerēts. Viņš uzvilka tīru apakšveļu, zeķes un melno treniņblūzi, jo gribējās pietaupīt vēl palikušo tīro kreklu, un atgriezās pie Sīna starp kastēm.

Sīns bija atvēris skapi, kur glabājās televizors, un skatījās ziņas.

-    Izskatās, ka esi iemīļots.

-    Jā, nebūs ilgi jāgaida, kad man būs pašam savs seriāls.

-   Jā, - piebalsoja Sīns, taisīdams vaļā nākamo alus pudeli. - No avīzes un nupat redzētā man radies priekšstats par policijas viedokli. Kāds ir tavējais? - Viņš uzlika kāju uz kafijas galdiņa.

Pitmens sāka skaidrot - jau otro reizi šodien.

Sīns uzmanīgi klausījās, pa reizei uzdeva jautājumus un, kad Pitmens bija beidzis, pabungoja ar pirkstiem pa galdu.

-Apsveicu.

-Ar ko?

-   Es sāku zagi, kad man bija divpadsmit gadu. Pusi mūža esmu pavadījis cietuma. Trīs reizes man vajadzēja noiet pagrīdē, jo nespēju saprasties ar pūli. Iismu bijis precējies ar četrām sievietēm, turklāt ar divām no viņam vienlaicīgi. Tomēr nekad neesmu guvis ievērību, iek|ūstot tādā ķezā kā tu. Un tas sākās pirms divām dienām?

-Jā.

-    Ginesa rekordu grāmatas cienīgs fakts.

-    Vismaz esmu devis tev iespēju uzjautrināties. Meklējot tevi, šķiet, esmu kļūdījies.

-    Nestreb karstu! Kas sūtījis vīru ar ieroci uz tavu dzīvokli?

-    Nav ne jausmas.

-    Kāpēc kādam jārada priekšstats, ka Milgeitu esi nogalinājis tu?

-Man nav ne…

-   Apžēliņ, vai tev nešķiet, ka laiks ieviest zināmu skaidrību? Cik saprotu, kopš brīža, kad nogalināji to vīru savā dzīvoklī…

-    Netīšām.

-    Katrā ziņā tas kādam ir ļoti no svara… Tātad kopš tā laika tu bēguļo.

-    Ko citu es būtu varējis darīt?

-Ar iešanu pie tā datorpirāta tu tikai esi izšķiedis laiku. Kāpēc tā ir laika šķiešana? Tāpēc, ka tās vienīgais nolūks bija uzmeklēt mani. Kapcc? Tāpēc, lai dabūtu padomu, ka bēguļot ari turpmāk. Es lūgšu atvainot.

-Ko?

-    Pirmām kārtam, šāds padoms tev nav vajadzīgs. Tu ļoti labi tiec ar visu galā pats. Otrkārt, ja turpināsi slapstīties, tad vienīgi nogursi. Tu kļūdīsies, un tevi noķers.

-    Vai ir kāda alternatīva?

-    Vai tad nav? Maini virzienu uz pretējo. Neļauj sevi medu, bet medī pats. Lai Dievs stāv man klāt, bet tev ir daudz medījamo.

-    Medīt? Tev viegli teikt.

-   Labi, es negaidu, ka, uzklausījis manu padomu, tu lēksi gaisā. Pēc taviem vārdiem spriežu, ka tu nodarbojies ar bēgšanu kopš dēla nāves. Tu bēdz no visa pēc kārtas.

Norādījums uz gļēvulību lika Pitmena sejai pietvīkt dusmās. Viņš gribēja mesties Sīnam virsū un izdauzīt kā pe- lavmaisu.

-    Uzkāpu uz varžacīm, vai ne?

Mēģinādams nomierināties, Pitmens dziļi ievilka elpu.

-    Šķiet, ka mans padoms tev diez ko nepatīk, - sacīja Sīns. - Tomēr tas ir vienīgais padoms, kādu varu dot. Es esmu lietpratējs šajos jautājumos. Nodarbojos arbēguļošanu visu mūžu. Ņem vērā to, ko saku, nevis to, kā rīkojos.

Pitmens skatījās un beidzot savilka lūpas rūgtā smaidā.

-    Kas tev šķiet tik jocīgs? - Sīns pajautāja.

-    Runas par bēgšanu. Divdesmit gadus esmu skrējis katru dienu. Visu šo laiku. Uz kurieni?

-    Uz finišu, vecais. Un, ja vēl arvien tu domā par pašnāvību, tad tavā vietā es gribētu aiziet kā uzvarētājs, nevis kā zaudētājs. Tu vari pielikt savai dzīvei punktu, tā ir tava darīšana. Bet neļauj to darīt tiem mērgļiem.

Pitmens juta, ka no jauna pietvīkst. Taču šoreiz dusmas nebija vērstas pret Sīnu, bet pret citiem.

-    Mērgļi, nav vārdam vietas.

Bridi viņš nedz runāja, nedz elpoja. Spēcīgs saviļņojums turēja kā sastingumā. Tad viņš sāniski paskatījās uz Sīnu.

-    Kad mans dēls nomira… - viņš iesāka, bet apklusa.

Neizpratne, ko Pitmens gribējis teikt, Sīns viņu cieši uzlūkoja.

-     Kad dēls nomira, grūti izstāstīt, cik ļoti biju noskaities - gan uz slimnīcu, gan ārstiem. Ne jau viņi vainojami Džeremija nāvē. Vienīgi jutu lielu nepieciešamību uz kādu izgāzt dusmas. Ja kāds būtu pieļāvis kļūdu, tad Džeremijs dīvainā kārtā nebūtu nomiris tāpat vien. Varētu vainot ārstu neuzmanību. Cita alternatīva ir pieņemt, ka Džeremijs miris kosmiskas muļķības dēļ, ka viņam nav laimējies, saslimstot ar tik retu un neārstējamu vēža paveidu. Šāda bezjēdzīga un bezsaturīga domāšana, ka liktenis atkarīgs no Visuma spēkiem, cilvēkam spēj laupīt prātu. Kad beidzot samierinājos ar domu, ka Džeremija ārsti nav vainīgi, tik un tā vajadzēja kādu, uz ko niknoties. Tāpēc izvēlējos Dievu. Es kliedzu uz Dievu, es ienīdu viņu. Visgalā apjēdzu, ka ari no tā nav nekāda labuma, jo Dievs nekliedza pretī. Vai es maz spēju viņam ko izdarīt? Kāda jēga skaisties, ja nevari vainīgo sodīt? Manas dusmas bija neauglīgas. Tās nevarēja atdot Džeremiju. Un tad es nolēmu, ka nav jēgas dzīvot.

No šī skaidrojuma Sīna skatiens kļuva skaudrāks, sejas izteiksme drūmāka.

-    Dusmas. - Pitmenam savilkās žokļa muskuļi. - Kad biju kopā ar Milgeitu, viņš man kaut ko teica. Cilvēka vārdu. Vismaz tas izklausījās pēc cilvēka vārda - "Dankans". Milgeits šo vārdu atkārtoja vairākas reizes. Pēc tam pieminēja sniegu. Vēl pēc brītiņa piebilda: "Groljēra." Es nezinu, ko viņš ar to domāja, un biju sasodīti aizņemts, lai to pajautātu. Gudroju vienīgi par to, kā ielikt Milgeitam nāsīs skābekļa caurulītes un .itr.ik tikt ārā. Bet šāvējs, kas gaidīja dzīvoklī, acīmredzot u/ kuti ja, ka ir ļoti svarīgi noskaidrot, vai neesmu kādam pastastījis Milgeita teikto. Dusmas. - Pitmens pieceļas. - Beigt bēguļot? Medīt viņus? Jā. Kad nomira Džeremijs. manam niknumam nebija mērķa. Bet šoreiz tā nebūs. Šoreiz man ir mērķis. Šoreiz es domāju atrast kādu atbildīgo par visu.

TREŠĀ DAĻA ļ

Pirmā nodaļa

Pitmens nostājās pretī slimnīcas rezerves ieejai. Nupat bija apritējusi pusnakts, un tikpat smalkā lietū kā pirms divām dienām ap ielu laternām izveidojies gaismas loks. Prāts vēl nespēja norimt pēc traumas, kas bija te iegūta, iegriežoties pirms divām dienām. Pitmens nosalis bāza rokas tumši zilajā vilnas mētelī, kuru Sīns bija izvilcis no kastes. Labajā kabatā roka sataustīja pistoli, vienīgo mantu, kuru viņš bija paņēmis no Sīna bēniņos atstātās sporta somas. Pitmens paskatījās uz bālo gaismu desmitā stāva logā, aiz kura reiz bija gulējis Džeremijs. Apņēmība ņēma pārsvaru pār nogurumu. Nepieciešamība nelaida vaļā. Bija jānoskaidro ārkārtīgi daudz jautājumu. Pirmkārt, kāpēc Milgeita cilvēki tajā naktī aizveduši viņu no slimnīcas. Tieši ar to viss bija sācies. Nogaidījis, kad satiksmes plūsmā radīsies sprauga, Pitmens devās pāri ielai.

Šajā vēlajā stundā galvenais vestibils bija gandrīz tukšs. Izskatījās, ka mākslīgās ādas krēslos ieslīgušie cilvēki nepievērš Pitmenam ne mazāko uzmanību, kad viņš devās uz liftiem. Tomēr viņam bija sajūta, ka viņš redzams kā uz delnas.

Pitmens bija sanervozējies arī tāpēc, ka, izkāpjot no lifta pie intensīvās terapijas nodaļām sestajā stāvā, viņam vajadzēs

7-40 193

cīnīties ar atmiņām. Paskatījies uz plašo telpu pa kreisi, uz intensīvās terapijas uzgaidamo telpu, viņš mēģināja nesamulst. Izmocīti vīrieši un sievietes sēdēja neērtos metāla krēslos, aiztūkušam acim cīnījās ar miegu un gaidīja ziņas par mīļotajiem.

Smagi atcerēdamies laiku, kad pats bija bijis gaidītāju vidu, Pitmens centās paturēt prātā vizītes īsto iemeslu. Aiz bērnu intensīvās terapijas nodaļas viņš nogriezās pa labi un pa isu gaiteni nonāca pie pieaugušo intensīvās terapijas nodaļas durvīm. Viņš te nekad nebija bijis, taču nosprieda, ka te nevar būt liela atšķirība no bērnu nodaļas.

Nodaļas faktiski bija identiskas. Atgrūdis durvis, Pitmens ieraudzīja kodīgi smakojošu, spoži apgaismotu desmit pēdas garu gaiteni, kura galā pa kreisi stāvēja lete un stikla skapji aiz tās. Uz letes atradās dokumenti, bet skapjus aizņēma ierīces un medikamenti. Pa vidu šai dzīvības uzturēšanas sistēmu šņākšanai, sīkšanai, pīkstēšanai un pulsēšanai ārsti un medicīnas māsas mērķtiecīgi steidzās uz palātām un no tām. No visām piecpadsmit palātām pienāca signāli par katra pacienta neatliekamajām vajadzībām.

Pitmens zināja pastāvošos noteikumus. Automātiski viņš pagriezās pret izlietni no durvīm pa kreisi, palika rokas zem dezinfektanta izsmidzinātāja un pagaidīja, kamēr elektroniskā acs nomēra skābi smaržojošo sarkano šķīdumu. Viņš rūpīgi saberzēja rokas un palika tās zem krāna, kur cita elektroniskā acs padeva ūdeni. Trešā elektroniskā acs iedarbināja karstā gaisa ventilatoru, kas rokas nožāvēja. Pitmens jau sniedzās pēc baltā uzsvārča uz pakaramā blakus izlietnei, kad viņu apstādināja sievietes balss.

- Vai es varu palīdzēt? Ko jūs šeit darāt?

Pitmens atskatījās. Uz viņa pusi pa gaiteni nāca sevišķi ražena auguma sieviete. Sieviete bija gadus četrdesmit

piecus veca, īsiem, sirmiem matiem, kas izcēla skandināvis- kos vaibstus, baltās biksēs, baltās kurpēs, baltā slimnīcas virsvalkā.

Pitmens nespēja noteikt, vai viņa ir medicīnas māsa vai ārste. Taču viņš saprata personāla domu gaitu. Ja sieviete ir medicīnas māsa, viņa neie bildīs, ja tiks saukta par ārsti. Viņa, protams, aizradis u/ kļiulu, taču neņems to ļaunā. Savukārt, ja ārste tiktu nosaukta |>ai māsiņu, viņa saniknotos.

-    Jā, dakter. Es esmu grupa, kas nodarbojas ar Džona- tana Milgeita nāves izmeklēšanu. Pitmens pavēra kabatas portfeli un nozibināja viltotu policista apliecību, kuru bija iedevis Sīns O'Reilijs.

Sieviete tikko uzmeta tai acis.

-    Jau atkal? Jūsējie te bija pagājušo nakti, iztaujāja un traucēja darbu.

Pitmens ievēroja, ka sieviete neiebilda, kad tika uzrunāta par ārsti.

-    Es atvainojos, dakter. Bet ienākusi svarīga jauna informācija, kas jāpārbauda. Man nepieciešams aprunāties ar medicīnas māsu, kas aprūpēja Milgeitu laikā, kad viņu aizveda no slimnīcas.

7*

Pitmens centās neizrādīt satraukumu, jo nebija pārliecināts, vai Milgeitu aprūpējusī māsa šajā nedēļas nogalē strādās. Viņš rēķinājās ar to, ka slimnīcā nedēļas nogales parastajā izpratnē nepastāv. Ja visas medicīnas māsas gribētu atpūsties sestdienās un svētdienās, tad nebūtu neviena, kas uzrauga pacientus. Tāpēc darba grafiks ir tāds, ka dažām brīvdienas iekārtotas pirmdienā un otrdienā, citām trešdienā un ceturtdienā un tā tālāk. Tieši otrādi - māsas centās strādāt vienā maiņā vairākas nedēļas pēc kārtas: no septiņiem līdz trijiem, no trijiem līdz vienpadsmitiem un no vienpadsmitiem līdz septiņiem. Tieši tāpēc Pitmens bija gaidījis pusnakti.

195

Viņš gribēja runāt ar medicīnas masu, kura bija strādājusi šajā laikā pirms divām dienām, kad tika aizvests Milgeits.

-Tā varētu but Džila, - ārste atbildēja. Vai viņa šonakt ir darbā?

-Ja.

I'itmens centās neizrādīt atvieglojumu, liet viņa ir pārāk aizņemta, lai runātu ar jums tūlīt.

-  I vs saprotu, dakter, pacienti pirmajā vietā. Taču es ne- i raucetu jūs, ja lieta nebūtu svarīga. Kad viņai iegadīsies brīvāks brīdis, vai jūs nevarētu…?

-    Lūdzu, pagaidiet ārpusē, mister…

-    Detektīvs Ļogans.

-  Es palūgšu Džilu aprunāties ar jums, kolīdz būs iespējams. /

Otra nodaļa

Gaidīt vajadzēja četrdesmit minūtes. Pieslējies pie gaiteņa sienas ārpus intensīvās terapijas nodaļas, Pitmens iejutās uzgaidāmajā telpā sēdošo nelaimīgo cilvēku ādā. Stress, atceroties paša stresu, gaidot auga augumā. Pieri, atveroties intensīvās terapijas nodaļas durvīm, klāja auksti, lipīgi sviedri. Pa durvīm iznāca pievilcīga sieviete, jaunāka par trīsdesmit gadiem, apskatījās visapkārt un pienāca pie viņa.

Sieviete bija*apmēram piecas pēdas un piecas collas gara, baltais slimnīcas formastērps nespēja noslēpt sportisko augumu. Gari, taisni mati, valdzinoša ovāla seja un vaigos tāds veselīgums, ka nebija vajadzības krāsoties.

-    Vai detektīvs Ļogans?

-Jā.

-      Es esmu Džila Vorena. - Māsiņa padeva roku. - Daktere Beikere sacīja, ka jūs vēloties uzdot dažus jautājumus.

-   Taisnība. Sakiet - vai mēs nevarētu aiziet uz kādu citu vietu, kur nav tik daudz cilvēku? Stāvu zemāk blakus liftam ir kafijas automāts. Varbūt izmaksāt jums…

-    Stāvu zemāk? Izklausās, ka jūs labi pazīstat mūsu slimnīcu.

-   Man te gadī jies but visai bieži. Kad dēls gulēja intensīvajā terapijā. - Pitmens pamāja uz bērnu nodaļas durvju pusi.

-    Es ceru, ka ar viņu tagad viss kārtībā.

Ne… Viņš nomira.

Ak, D?ilas balss pieklusa. - Ar ko?

Kaulu vēzis. Jūinga sarkoma.

-  Ak, - viņa ierunājās vēl klusāk. - Man nevajadzēja… Es atvainojos, ka…

-   Jūs nevarējāt zināt. Es nejūtos aizskarts.

-    Vai joprojām gribat izmaksāt kafiju?

-    Noteikti.

Kopā ar medicīnas māsu Pitmens aizgāja līdz liftam. Pēc ieiešanas lifta kabīnē un durvju aizvēršanās saspringums pierima. Vislielākais risks, nākot uz šejieni, bija satikt ārstu, kurš pavadīja Milgeitu. Šis ārsts varētu viņu pazīt un izsaukt policiju.

Stāvu zemāk Pitmena piere jau apžuva, ari gaitenis tur bija tukšs, ja neskaita apkopēju tā otrā galā. Pitmens iemeta automātā pēdējo sīknaudu.

-   Kādu kafiju vēlaties? Ar krējumu? Ar cukuru? Bez kofeīna?

-  Īstenībā es labāk dzertu tēju. - Džila pastiepa roku un nospieda vajadzīgo pogu.

Pitmens nevarēja neievērot rokas eleganto veidojumu.

Automāts iedūcās.

Džila pagriezās pret viņu.

-    Ko jūs vēlējāties jautāt?

Papīra krūzītē ielija garojošs šķidrums.

-  Man jāpārbauda neliela informācija. Vai misters Milgeits bija pie pilnas apziņas, kad parādījās viņa kolēģi un viņu aizveda no slimnīcas?

-    Kolēģi ir pārāk maigs vārds, lai viņus raksturotu. Drīzāk viņus var nosaukt par neliešiem. Pat ārsts, kas pieprasīja aizvešanu, bija tāds.

-    Vai Milgeits iebilda?

-    Šķiet, ka es neatviegloju jūsu darbu.

-Atvainojiet, nesapratu.

-Es tūlīt novirzījos -anisun neatbildēju uz pirmo jautājumu. Ja, viņš bija pie pilnas apziņas. Citādi - atbildot uz otro jautājumu viņš nebūtu spējis neko iebilst. - Viņa iedzēra malku no papīra krūzītes.

-    Kā garšo tēja?

-Aromatizēts karsts ūdens. Tādi ir tie slimnīcas automāti. Esmu jau pieradusi. - Viņa jauki pasmaidīja.

-    Kāpēc Milgeits iebilda? Viņš nevēlējās, ka tiek pārvests?

-    Gan jā, gan nē. Ar to nakti saistīts kas tāds, ko līdz galam vēl neesmu sapratusi.

-Tas ir?

-    Cilvēki, kās ieradās pēc Milgeita, sacīja, ka jābrauc projām tāpēc, ka pēdējā ziņu izlaidumā stāstīts par viņu. Viņi uzstāja, ka Milgeits jāaizved, kamēr nav parādījušies reportieri.

-    Jā, tas saistīts ar konfidenciālu Tieslietu ministrijas ziņojumu, kas nezin kādā veidā parādījies atklātībā. Tikusi izmeklēta Milgeita darbība sakarā ar slepenu mēģinājumu iepirkt kodolieročus no agrākās Padomju Savienības.

-    Kodolieročus? Bet avīzēs raksta ko citu. - Džilas acis bija gandrīz caurspīdīgi zilas.

-    Kas to sacīja?

-    Tie cilvēki, kuri naktī ieradās pēc Milgeita. Savukārt avīzēs teikts, ka viņš aizvests tāpēc, ka bijis jābaidās no tā nekrologu rakstītāja - kā nu viņu sauca?

-    Pitmens. Metjū Pitmens.

-Jā. Avīzes rakstīja: pastav risks, ka Pitmens nogalinās Milgeitu, ja viņš paliks slimnīcā, kur viņam var tikt klāt. Tikai tai nakti tic viri nepieminēja Pitmenu ne ar pušplēstu vārdu. Šķiet, toreiz nekas cits neuztrauca viņus tik ļoti kā ziņa, ka ar Milgeitu nodarbojas Tieslietu ministrijas izmeklētāji.

Pitmens no jauna saspringa.

-   l/skatās, ka viņi mainījuši motivāciju, - piebilda Džila.

-    Milgeits taču nedomāja, ka viņa pieminēšana ziņu izlaiduma ir pietiekams iemesls, lai vestu viņu projām no slimnīcas?

-     Ne gluži. - Džila domīgi malkoja tēju. Nopietnā sejas izteiksme izcēla vaibstu daiļumu. - Viņš vēlējās braukt. Viņš tikai bija pasīvs. Un melanholisks. Šķita, ka viņu daudz neuztrauc aizbraukšana. "Dariet, ko gribat," viņš visu laiku atkārtoja. "Tam nav nozīmes. Nekam nav nozīmes. Bet pagaidām nevediet." Tieši tas viņu neapmierināja. "Vēl ne," viņš visu laiku sacīja. "Pagaidiet."

-    Ko viņš gaidīja?

-    Garīdznieku.

Pitmens atcerējās uz garāžas jumta Skārsdeilā noklausīto lielo padomnieku raižpilno sarunu, un pulss sāka sisties kā negudrs.

-… garīdznieks, - bija teikusi vārga, vecišķa balss.

-    Neraizējies, - bija atbildējusi otra vecišķa balss. - Es teicu, ka garīdznieks nav ieradies. Džonatans ar viņu nav runājis.

-     Un tomēr.

-    Par to ir padomāts, - bija uzsvērusi otra balss, kas Pitmena ausīs bija nočabējusi kā mirušas lapas. - Viss tagad ir droši. Pilnīgi.

-   Pastāstiet par viņu, - ātri ierunājās Pitmens. - Par garīdznieku. Vai zināt, kā viņu sauc?

-   Milgeits bieži pieminēja kāda garīdznieka vārdu. Viņu sauca tēvs… - Džila brīdi domāja. - Dendridžs. Tēvs Den- dridžs. Kad Milgeitu ievietoja intensīvās terapijas nodaļā, viņš bija pārliecināts, ka mirs. Viņam nebija daudz spēka, bet tie daži vārdi, kurus viņš rctzem izteica, visi bija par tēvu Dendridžu. Milgeits vienmēr lūdza saviem darījumu partneriem, kam bija atļauts viņu apciemot, sameklēt šo mācītāju. Vēlāk viņš apsūdzēja tos nepaklausībā. Faktiski viņš apsūdzēja dēlu, ka tas melojis, teikdams, ka licis mācītāju meklēt. Protams, arī slimnīcā ir garīdznieks. Viņš apmeklēja Milgeitu. Tikai liekas, ka neviens priesteris viņu neapmierināja. Viņam par katru cenu vajadzēja Dendridžu. Trešdienas rītā Milgeits lūdza slimnīcas garīdznieku, lai tas piezvana uz Bostonu tēvam Dendridžam. Manuprāt, slimnīcas mācītājs to tika izdarījis.

-    Kāpēc jūs tā domājat?

-   Ceturtdienas naktī apmēram stundu pēc Milgeita aizvešanas ieradās garīdznieks, kas sacījās esam tēvs Dendridžs. Viņš bija ļoti sarūgtināts, ka nevar uzklausīt Milgeita grēksūdzi.

-   Vai mācītājs ieradās no Bostonas, kur viņam draudze? Vai atceraties, kā viņu sauc vārdā?

-Baidos, ka ne.

Pitmena garastāvoklis sašļuka.

-   Bet, lai parunātu ar viņu, uz Bostonu nav jāzvana, - Džila piebilda.

-    Ko ar to gribat teikt?

-Tēvs Dendridžs skaidri sacīja, ka nedomā atgriezties Bostonā agrāk, kamēr nebūs radusies izdevība parunāt ar Milgeitu. Priesteris sacīja, lai piezvanu viņam uz baznīcas valdi tepat Manhetenā. Svētā Jāzepa baznīcā. Priesteris sacīja, ka uzturēsies te visu nedēļas nogali. - Džila ieskatījās pulkstenī. - Atvainojiet, bet esmu pārāk ilgi aizkavējusies. Laiks dot zāles vienam pacientam.

-    Es saprotu. Jūs esat palīdzējusi vairāk, nekā spējat iedomāties.

-    Ja vēlaties uzzināt vēl ko…

-    Es jūs sameklēšu.

Džila nolika papīra krūzīti un strauji devās uz liftu.

Pagāja gandrīz divdesmit sekundes, kamēr atvērās lifta durvis, un viņa stāvēja, acīmredzot apzinādamās, ka tiek novērota. Pitmens bija pārsteigts par viņas drošo stāju. Iekāpusi lifta kabīnē, pirms durvju aizvēršanās burtiski sekundes daļu viņa uzsmaidīja Pitmenam. Bet pēc mirkļa Džila jau bija nozudusi, un jaunās ziņas radītais satraukums un pārgurums lika manīt sevi tik stipri, ka saļodzījās kājas.

Treša nodaļa

Piepeši uznākušais vājums satrauca. Galva reiba tik stipri, ka Pitmens baidījās zaudēt līdzsvaru. Viņš atbalstījās pret kafijas automātu.

"Uz ko tu ceri?" viņš jautāja sev. Pēdējās divās dienās tev nācies izturēt lielāku slodzi nekā visā pagājušajā gadā. Tu krustām šķērsām esi izskraidījis visu Manhetenu. Tu esi gulējis dažas stundas un arī tās parkā uz sola. Tu ne reizi neesi pienācīgi paēdis. Bailes un adrenalīns izsūkuši pēdējos spēkus. Taisni brīnums, ka turies uz kājām tik milzīgi ilgi.

Tikai nedrīkst saļimt. Ne šeit. Un ne tagad.

"Kālab ne?" viņš rūgti pavīpsnāja. "Slimnīca ir ideāla vieta, lai sabruktu."

Jāatgriežas pie Sīna. Jāatgriežas bēniņos.

Sakoncentrējies, lai nostātos stingri, un atgrūdies no kafijas automāta, Pitmens konstatēja, ka neturas stabili. Kājas bīstami trīcēja. Vēderā viss griezās. Bailēs, ka apkopēja gaiteņa galā paskatīsies un, ieraudzījusi, ka viņš līgojas, pasauks palīdzību, viņš pieturējās pie sienas.

Jātiek no šejienes prom.

Protams. Un kā tu domā, cik tālu tiksi? Sviedri tev plūst straumēm, vecīt. Ticis ārā, tu vari saļimt uz ielas. Un, kad policija atradīs, izlasīs vārdu kredītkartē, no kabatas izvilks četrdesmit piekto kalibru…

Ko tad?

Rūgtais joks atbalsojās galvā. Sabrukšanai labāku vietu par slimnīcu grūti izdomāt.

Ceturta nodaļa

Liftam braucot uz augšu, galva reiba arvien vairāk. Kad sestajā stāvā durvis atvērās, Pitmens visiem spēkiem centās saglabāt normālu stāju un devās uz intensīvās terapijas nodaļas pusi. Viņš šaubījās, vai gadījumā, ja pa durvīm iznāktu Džila Vorena vai ārste, ar kuru viņš bija runājis, spētu pārliecinoši izskaidrot, kāpēc atgriezies.

Pitmens saprata, ka izvēles nav. Intensīvās terapijas uzgaidāmā telpa bija vienīgā zināmā patvēruma vieta, līdz kurai viņš spēja nokļūt. Apgaismojums te bija blāvs. Viņš nogriezās pa kreisi, pagāja garām vairākiem cilvēkiem ar izmocītām sejām, kas neērtajos krēslos mēģināja snaust, un pārkāpa pāri uz grīdas aizmigušam vīram, lai tiktu pie metāla skapja.

Pitmens zināja, ka skapī atrodas slimnīcas segas un spilveni, un viņam bija teikts, ka parasti tas ir aizslēgts.

-   Kāpēc spilveni un segas tiek glabāti skapī un cilvēki nevar tos dabūt? - Pitmens bija žēlojies.

-    Tāpēc, ka mēs nevēlamies, lai viņi te guļ.

-    Un šī iemesla dēļ jūs liekat viņiem visu nakti mocīties nomodā metāla krēslos?

-   Tādi ir slimnīcas noteikumi. Šonakt es izdarīšu izņēmumu. - Un cilvēks no administrācijas bija atslēdzis skapi.

Šobrīd Pitmens paraustīja skapja rokturi, konstatēja, ka tas slēgts, un dusmīgs sameklēja Sīna O'Reilija doto nazi. Rokas trīcēja. Atslēgas atdarīšana prasīja vairāk laika, nekā paredzēts. Tomēr beidzot ar naža komplektā ietilpstošajiem mūķīzeriem viņš skapi atvēra.

Noreibis, nelabuma mākts, Pitmens palika zem galvas spilvenu, apsedzās ar segu un apgūlās līdzās citiem uzgaidāmās telpas viskrēslainākajā kaktā. Par spīti cietajai grīdai, viņš nekad nebija aizmidzis tik ātri un miegs nekad nebija bijis tik gaidīts. Grimstot aizmirstībā, Pitmens neskaidri apzinājās, ka ari citi uzgaidāmajā telpā esošie cilvēki dodas pēc segām un spilveniem pie tīšuprāt vaļā atstātā skapja.

Viņš pamodās tikai reizi. Pavecāks vīrs modināja trauslu sievieti.

- Viņa nomira, Mej. Nekas nav bijis līdzams.

Piektā nodaļa

Pitmenu pamodināja dienas gaisma un cilvēku balsis. Tie, kas uzgaidāmajā telpā bija pavadījuši visu nakti, cēlās augšā. Citi, kuru draugi un radinieki acīmredzot tikai nesen bija ievesti intensīvajā terapijā, mēģināja iedzīvoties jaunajā vidē.

Pitmens gurdi pieslējās sēdus, ar pūlēm sakopoja domas un lēni, ar grūtībām piecēlās. Pēc gulēšanas uz cietās grīdas un iepriekšējās dienas pārmērīgās slodzes muskuļi sāpēja. Salocījis segu un kopā ar spilvenu ielicis to skapī, viņš pārmeta mēteli pār roku, lai noslēptu lielās pistoles izspīlēto labās puses kabatu.

Slimnīcas brīvprātīgais palīgs ieveda ratiņus ar kafiju, apelsīnu sulu un virtuļiem. Pitmens pamanīja uzrakstu: MAKSĀJIET, CIK VARAT, taču nevarēja kabatā atrast nevienu monētu. Sīns O'Reilijs bija aizdevis divdesmit dolārus, un Pitmens vainīgi nolika vienu dolāru, izdzēra divas krūzītes apelsīnu sulas, apēda divus virtuļus un sajuta piepešas bailes, ka tūlīt viss nāks atpakaļ. Viņš devās pa gaiteni uz mazgājamo telpu, apslacīja seju ar aukstu ūdeni, ieskatījās savā neveselīgajā sejā spogulī, nobrauca ar roku pār bārdas rugājiem un jutās kā salauzts. "Kā tas iespējams, ka es vēl kustos?" viņš domāja.

Atmiņā uzplaiksnīja pirms četrām dienām gandrīz izdarītā pašnāvība.

Vai maz kāda jēga to atkārtot? Es esmu tik pamatīgā ķezā, ka nez vai no tās dzīvs izkļūšu. Un, pat ja izkļūšu, Džeremiju ar to neatdzīvināšu. Kāda tad visam nozīme? Visam, ko patlaban piedzīvoju, nav nekādas vērtības.

Tu nedrīksti pieļaut, ka tie mērgļi nomaitā tevi. Neaizmirsti, ko pats sev sacīji - tam jānotiek pēc tavas, nevis viņu gribas. Darot sev galu tagad, tu izdarīsi tieši to, ko no tevis gaida. Tu ļausi uzvarēt viņiem. Nesagādā tiem maitasga- baliem šādu prieku.

Strups, drūma izskata vīrs, kuru Pitmens pazina no uzgaidāmās telpas, ienāca mazgājamajā telpā, novilka kreklu, nostājās pie izlietnes blakus Pitmenam, atvēra ceļojuma piederumu komplektu un sāka skūties.

-   Sakiet - vai jums nav kāds lieks vienreizējās lietošanas skuveklis? - pajautāja Pitmens.

-    Seko manam paraugam, draudziņ. Nobrauc lejā un kioskā vestibilā nopērc.

Sestā nodaļa

Atjaunotne, kas, pateicoties japīšu pieplūdumam, astoņdesmitajos gados bija notikusi citās Soho vietās, Svētā Jāzepa baznīcu nebija skārusi. Baznīca bija neliela, arhitektoniski līdzīga katedrālei. Smilšakmens mūri nokvēpuši melni, logi noputējuši,"iekštelpas prasījās pēc remonta.

Pitmens stāvēja pašā aizmugurē, ieelpoja vīraka smaržu, klausījās ērģeles, kas prasījās pēc remonta un vēroja neparasti daudzos baznīcēnus, kuri, par spīti drūmajai apkārtnei, bija sanākuši uz svētdienas misi. Tomēr altāra daļa nebija drūma. Uz altāra vizēja zeltīts vīna trauks. Sveces mirdzēja. Garš, dedzīgs garīdznieks košsarkanā ietērpā lasīja Bībeli, bet pēc tam sprediķī runāja par to, ka jāuzticas Dievam, - nevis jāļaujas izmisumam.

"Pilnīgi pareizi," nodomāja Pitmens. Viņš sēdēja pēdējā solā un klausījās misi, kuru pēc daudziem gadiem apmeklēja pirmo reizi. Viņš nekad nebija gājis baznīcā regulāri, bet pēc Džeremija nāves vienaldzība bija pārtapusi noliegumā. Līdz ar to nebija saprotams, kas viņu mudina iet pie komūnijas reizē ar draudzes locekļiem. Viņš sacīja sev, ka gribējis ciešāk aplūkot mācītāju, jo baznīcas valdē kāds bija ieminējies, ka tieši šo misi vadīs tēvs Dendridžs.

Piegājis tuvāk, Pitmens redzēja, ka priesteris ir starp piecdesmit un sešdesmit gadiem un ka viņa sejā iegūluši skarbi vaibsti. Pāri zodam stiepās robaina rēta, bet uz kreisās rokas rēgojās sena apdeguma pēdas.

Pēc komūnijas saņemšanas šķita, ka tukšums viņā kļuvis neaizpildāmāks. Priesteris pabeidza misi.

- Ejiet mierā!

"Vēl ne," nodomāja Pitmens.

Kad draudze sāka izklīst, viņš devās uz priekšu, iegāja pa durvīm labajā pusē un nokļuva sakristejā, kur parasti glabājās mises noturēšanai vajadzīgās mantas.

Septītā nodaļa

Priesteris vilka nost savu amata tērpu, kad pamanīja ienākam Pitmenu. Noteiktās kustības un spēcīgās dzīslas uz rokām liecināja, ka mācītājs pārvalda savu ķermeni un prātu. Redzot tuvojamies Pitmenu, viņš pārtrauca ģērbšanos.

-Ar ko varu palīdzēt? - priesteris jautāja.

-    Vai tēvs Dendridžs?

-    Pilnīgi pareizi.

-    Man nepieciešams ar jums aprunāties.

-    Ļoti labi. - Priesteris gaidīja, kas būs tālāk.

Pitmens vilcinājās, tāpēc mācītājs pacēla galvu.

-   Jūs izskatāties satraukts. Vai jautājums ir personiskas dabas? Sakarā ar grēksūdzi?

-    Nē. Jā. Es domāju, ka jautājums ir personisks, bet… Man nepieciešams aprunāties par… - Pitmens centās paredzēt gaidāmo reakciju, - tas skar Džonatanu Milgeitu.

Priestera tumšās acis vērtējoši paskatījās viņā.

-    Jā, es atceros, jūs bijāt uz misi. Ari sāpes sejā, nākot pēc komūnijas. It kā uz jūsu pleciem gultos visas pasaules smagums.

-    Tieši tā es jūtos.

-    Tas ir saprotams. Ja avīzēs par jums rakstītais ir patiesība, mister Pitmen.

Paniskas bailes. Pitmenam nemūžam nebūtu ienācis prātā, ka priesteris spēj viņu atpazīt. Viņš nervozi pagriezās uz durvju pusi, lai bēgtu.

-    Nevajag, - tēvs Dendridžs aicināja. - Lūdzu! Neejiet nekur! Nomierinieties. - Priestera balss tonis Pitmenu aizkavēja. - Es dodu godavārdu, - sacīja tēvs Dendridžs, - ka no manis nav jābaidās.

-Kājūs zināt…?

-    Kas jūs esat? - Tēvs Dendridžs pamāja ar kreiso roku, neapzināti pievēršot tai uzmanību. - Man ir īpašas attiecības ar Džonatanu Milgeitu. Nav jābrīnās, ka esmu lasījis avīžu rakstus un skatījies televīziju, lai zinātu visos sīkumos, kas ar viņu noticis. Ne reizi vien esmu pētījis jūsu fotogrāfiju. Es pazinu jūs uzreiz.

Šķita, ka Pitmenam tūlīt pietrūks gaisa.

-    Ir ļoti no svara, lai jūs ticētu, ka neesmu viņu nogalinājis.

-    Svarīgi man vai jums?

-   Es mēģināju viņu glābt, nevis nodarīt ko ļaunu. - Pitmenu piepeši pārsteidza skanīgā atbalss mazajā telpā. Viņš nervozi paskatījās uz velvi, kas veda uz altāri.

Tēvs Dendridžs paskatījās uz to pašu pusi. Baznīca bija gandrīz tukša. Ar lūgsnā saliktām rokām stāvot uz ceļiem, kavējās dažas vecākas sievietes un vīrieši.

-     Šķiet, ka neviens jūs nedzirdēja, - tēvs Dendridžs mierināja. - Pēc pusstundas paredzēta nākamā mise. Drīz baznīca atkal būs pilna. - Viņš norādīja uz pāris cilvēkiem, kas ienāca baznīcā.

-    Vai te ir kāda vieta, kur varam parunāt?

-    Es jautāju vēlreiz - vai nevēlaties izsūdzēt grēkus?

-    Ja es ko vēlos, tad tas ir - lai piepildās jūsu vēlējums mises beigās. Es vēlos mieru.

Tēva Dendridža skatiens kļuva vēl pētīgāks. Viņš pamāja.

-Nāciet man lidzi!

Astotā nodaļa

Priesteris devās uz durvīm sakristejas otrā pusē. Viņš atvēra tās, un Pitmenu pārsteidza labi kopts dārzs, kas nepavisam nelīdzinājās panīkušajai baznīcas priekšpusei. Glīti nopļauto mauriņu ieskāva ziedoši ceriņi, kuru aromāts plūda iekšā pa atvērtajām durvīm. Taisnstūraino dārzu ietvēra augsta ķieģeļu sēta.

Tēvs Dendridžs ar rokas mājienu aicināja Pitmenu iet pirmajam. Kad Pitmens nereaģēja, garīdznieks uzjautrināti paskatījās.

-   Esat aizdomīgs? Negribat pagriezt muguru? Kā gan es varu jums ko nodarīt?

-    Pēdējā laikā cilvēki atrod visādas iespējas. - Turēdams roku uz mēteļa kabatā noslēptā četrdesmit piektā kalibra pistoles, Pitmens cauri velvei ieskatījās baznīcā, kas strauji pildījās ar cilvēkiem. Priesterim pa pēdām viņš iegāja dārzā un aizvēra durvi^.

Siltā un mirdzošā rīta saule izcēla robaino rētu uz mācītāja zoda. Viņš apsēdās uz metāla sola. Pilsētas trokšņi, šķiet, atplūda no tālienes.

-   Kāpēc man jātic, ka Džonatanu Milgeitu neesat nogalinājis jūs?

-    Ja es būtu to darījis, man pieklātos bēguļot. Ko tādā gadījumā es meklētu pie jums?

Tēvs Dendridžs savilka plecus uz augšu.

-Varbūt jūs esat sajucis, kā ziņo avīzes. Varbūt vēlaties nogalināt ari mani.

-Nē. Man vajadzīga jusu palīdzība.

-    Kā es varu palīdzei? Un kāpēc lai es justu vēlēšanos palīdzēt?

-Milgeita cilvēki televīzija apgalvo, ka aizveduši viņu no slimnīcas, lai paglabtu no manis. Tā nav taisnība. - Pitmens palika pie sava. - īstais iemesls ir cits, proti, nevēlēšanās, ka pēc informācijas parādīšanās par iespējamo līdzdalību ieroču pirkšanas mēģinājumā no agrākās Padomju Savienības viņam var uzklupt reportieri.

-    Pat ja jūs varētu pierādīt savu taisnību…

-    Es varu.

-… tam nav nekāda sakara ar to, vai esat nogalinājis viņu vai ne.

-    Ir ļoti ciešs sakars. Es sekoju viņam no slimnīcas, tas tiesa. Taču es nevajāju viņu. Gribēju tikai noskaidrot iemeslu, kāpēc viņš aizvests. Skārsdeilas īpašumā ārsts un medicīnas māsa, kam vajadzēja Milgeitu aprūpēt, atstāja viņu vienu. Viņam atvienojās dzīvības nodrošināšanas sistēma. Man izdevās iekļūt istabā un viņam palīdzēt.

-    Liecinieki apgalvo, ka jūs esot rīkojies tieši pretēji - nogriezis skābekli, tā izraisot liktenīgo sirdslēkmi.

-    Māsa istabā ienāca brīdī, kad es liku Milgeitam nāsīs skābekļa caurulītes. Viņa dzirdēja, ka Milgeits kaut ko saka. Manuprāt, tieši šī iemesla dēļ izcēlusies Šī kņada. Milgeita cilvēki nobijās, ka reportieri var sākt viņu iztaujāt. Un es esmu reportieris. Varbūt viņi negribēja pieļaut, ka reportieri uzzina tieši to, ko Milgeits pateica. Mani mēģināja noķert, bet es aizbēgu un…

Tēvs Dendridžs piebilda:

-    Un viņi nolēma izslēgt dzīvības nodrošināšanas sistēmu, lai Milgeits to nepateiktu vēl kādam. Pēc tam Milgeita nāvē apvainoja jūs, lai, gadījumā ja jūs mēģinātu par to runāt vai rakstīt, neviens jums neticētu.

-   Pilnīgi pareizi, - pārsteigts sacīja Pitmens. - Tieši to es cenšos pierādīt. Kā jūs…

-    Cilvēks, kurš uzklausījis tik daudz grēksūdžu, kļūst lietpratējs daudzos jautājumos.

-    Šī nav grēksūdze.

-    Ko Džonatans Milgeits jums teica?

Pitmena sparigums noplaka, pamodās tāda kā vilšanās. Viņš parīvēja pakausi.

-   Te jau ir tas āķis. Teiktais nebūt nelikās svarīgs. īstenībā vārdi bija pat nesakarīgi. Taču vēlāk manā dzīvoklī ielavījās kāds vīrs, kas šo vārdu dēļ gribēja mani nogalināt.

-    Bet tagad par dzirdēto izstāstiet man\

-   Tas bija cilvēka vārds. - Pitmens domīgi grozīja galvu. - Un kaut kas par sniegu.

-    Kāds bija vārds?

-    Dankans Groljērs.

Tēvs Dendridžs ar ciešu, vērīgu skatienu uzlūkoja Pitmenu.

-    Džonatans Milgeits varbūt bija visnicināmākais cilvēks, kādu jebkad esmu pazinis.

-    Kol Bet jūs teicāt, ka bijāt draugi.

Tēvs Dendridžs rūgti pasmaidīja.

-   Nē. Teicu, ka mūsu starpā pastāvēja īpašas attiecības. Es nekad nespētu būt viņa draugs. Taču man viņa ir žēl tikpat lielā mērā, cik ļoti riebās viņa rīcība. Es mēģināju glābt viņa dvēseli. Saprotiet, es biju Milgeita biktstēvs.

Pitmens pārsteigts izslējās.

-    Ienācis sakristejā, jūs nevarējāt nepamanīt manas rētas.

-Es atvainojos, es negribēju…

-    Nekas nav noticis. Neraizējieties par manu patmīlību. Es lepojos ar šīm rētām, jo esmu ieguvis tās kaujā. Vjetnamas kara laikā. Es bi ju korpusa kapelāns. Bāze, uz kuru biju norīkots, atradās netālu no demilitarizētās zonas, un reiz mēs tikām ielenkti. Slikto laika apstākļu dēļ nebija iespējams pievest papildspēkus. Mūs nemitīgi apšaudīja artilērija. Es nebiju karavīrs, man nebija ļauts lietot ieroci, taču es varēju palīdzēt ievainotajiem. Es rāpus piegādāju ēdienu, dzērienu un munīciju. Mirstošajiem es varēju dot svēto vakarēdienu. Rēta uz zoda ir no šrapneļa. Rokas apdedzināja liesmas, kuras mēģināju dzēst. Sakot, ka lepojos ar rētām, es to saistu ar godu kalpot līdzās drosmīgiem vīriem. Kamēr ieradās papildspēki, no diviem simtiem vīru dzīvi bija palikuši tikai piecdesmit. Neviens no kritušajiem nebija vecāks par divdesmit vienu gadu. Šajā un vēl četrdesmit septiņu tūkstošu cilvēku nāvē šai karā es vainoju Džonatanu Milgeitu. Simt piecdesmit tūkstoši cilvēku tika ievainoti. Tūkstošiem mūžu samaitāja kara psiholoģiskās sekas. Kāpēc? Tāpēc, ka Milgeits un četri viņa kolēģi, - priesteris nicīgi savilka lūpas, - tā dēvētie lielie padomnieki iestāstīja prezidentam un tautai, ka tā saucamās domino teorijas dēļ ir vērts nolikt galvu un, ja mēs ļausim Vjetnamā nostiprināties komunistiem, tie pārņems visu Dienvidaustrumu Āziju. Pagājis tikai ceturtdaļgadsimts, komunistiskā filozofija šķīst un plīst, un, kaut ari Vjetnamā pie varas ir komunisti, Dienvidaustrumu Āzija kļuvusi vēl kapitālistiskāka. Karš neko nebija devis. Bet no iesaistīšanās bruņojuma rūpniecībā un kara nepieciešamības sludināšanas Džonatans Milgeits un pārējie lielie padomnieki iedzīvojās milzu bagātībā.

-Ari šobrīd Milgeita vārds saistīts ar kodolieroču pirkšanas skandālu. Viņa darbība tiek izmeklēta, - Pitmens sacīja. - Vai tāpēc pirms nāves viņš tik ļoti gribēja runāt ar jums? Viņa biedri nekādā ziņā negribēja pieļaut, ka jūs tiekaties. Viņuprāt, tas radītu draudus.

Tēvs Dendridžs sāniski paskatījās.

-Atgriezies no Vjetnamas, es ne mirkli neliku Džona- tanam Milgeitam mieru. Organizēju pret viņu vērstas demonstrācijas, centos apkaunot viņu jebkurā iespējamā veidā. Manuprāt, šis ir viens no iemesliem, kāpēc viņš aizgāja no diplomātiskās arēnas un nozuda no sabiedrības redzesloka. Saprotams, viņš turpināja manipulēt ar valdības politiku, taču bija spiests to darīt no slēptuves. Kad pirms sešiem mēnešiem viņš piezvanīja, es biju pārsteigts. Viņš lūdza atļauju ierasties pie manis. Aizdomu pilns, es piekritu. Pēc viņa atbraukšanas konstatēju, ka viņš pārdzīvo sirdsapziņas krīzi. Viņš nebija katolis, taču juta izmisīgu nepieciešamību atvieglot savu sirdsapziņu. Milgeits vēlējās, lai kļūstu par viņa biktstēvu.

-   Par viņa biktstēvu? Pēc visām tām nepatikšanām, kādas bijāt viņam sagādājis?

-   Viņš juta nepieciešamību atzīties cilvēkam, kuru, viņaprāt, nevar iebaidīt.

-    Bet kas bija tik svarīgs, ka viņš juta nepieciešamību pēc grēksūdzes?

Tēvs Dendridžs papurināja galvu.

-   Jūs zināt, ka es riskēju pazudināt dvēseli, ja jebkad atklāšu grēksūdzes noslēpumu.

Pitmens dziļi ievilka elpu.

-    Acīmredzot esmu nācis Šurp velti.

-    Dankans Groljērs. Vai esat pārliecināts, ka dzirdējāt tieši šo vārdu?

Pitmens palocīja galvu.

-    Ja vien…

-Kas?

-     Viņš pieminēja Dankanu vairākas reizes. Pēc tam sniegu. Tad Groljeru. Vai Sniegs nevar būt ari uzvārds?

-Nezinu. Bet (iroljns nav uzvārds. Grolj ēra ir privātskola, kurā mācījies Milgeits. Jsis lakts ir sabiedrībā zināms, un, to atklājot, es neizpaužu grēksūdzes noslēpumu. Lieku roku uz sirds, ka tas ir viss, ko varu pateikt. Ar to vajadzētu pietikt.

-    Vai tiešām tā domājat? Pietikt? Es nesaprotu.

Septītā nodaļa

Lode trāpīja tēvu Dendridžu labajā acī. Negaidīti pa- šķīstot asinīm un recekļveidīgiem audiem, Pitmens tā satrūkās, ka atrāvās nostāk. No sākuma viņš pat neapjēdza, kas noticis. Klupšus paspēris dažus soļus atpakaļ, viņš ieraudzīja smadzenes un asinis, kas izšļācās no tēva Dendridža pakauša zālienā.

Pitmens gribēja kliegt, bet bailes bija paralizējušas balsi. Viņš atsitās pret kādu statuju. Lodei nošķeļot no akmens šķembu, viņš sarāvās. Šāvieni nebija dzirdami, tomēr šķita, ka lodes lido no durvīm, pa kurām viņš ar tēvu Dendridžu bija ienācis dārzā. Noslēpies aiz statujas, Pitmens izrāva no mēteļa kabatas pistoli, ar trīcošu roku to uzvilka un saprata, ka parādīties, lai notēmētu uz durvīm, būtu muļķīgi.

Dārzā valdīja spokains klusums. Pitmens nosprieda, ka šāvējs droši vien izmanto klusinātāju. Baznīcā neviens pat nenojauš, kas te notiek. Neviens neizsauks palīdzību.

Pitmens zināja, ka tūlīt jāsākas nākamajai misei. Kad sakristejā ieies priesteris, lai uzvilktu mācītāja tērpu, viņš ieraudzīs šāvēju, kas skatās dārzā.

Priesteris sauks palīgā un tiks nošauts.

Nedrīkst to pieļaut. Jātiek no šejienes ārā!

Pitmens izdzirda durvju čīkstēšanu, it kā tās kāds vērtu. Rokas no sviedriem bija kļuvušas lipīgas. Viņš satvēra pistoli ciešāk.

Šauj!

Bet es neredzu mērķi!

Uz troksni saskries palīdzība.

Tikai ar novēlošanos.

Citu durvju, pa kui un izkļūt no dārza, nebija. Pitmens saprata - skrienot pie ķieģeļu sienas un mēģinot tai pārrāpties, viņš tiks nošauts.

Varbūt iedomas, bet Pitmenam likās, ka saklausījis soļus.

Neprātīgām acīm viņš skatījās apkārt. Pulss dauzījās kā negudrs. Šķita, ka atskanējuši vēl kādi soļi.

Aiz ceriņu krūma pa labi zemes līmenī viņš ieraudzīja logu, kas veda uz baznīcas pagrabtelpām. Pārvarēdams baiļu nelabumu, no statujas aizmugures viņš uz labu laimi šāva virzienā, kur, viņaprāt, bija skanējuši soļi. Viņš aizmetās statujai otrā pusē un Šoreiz, iziedams no paslēptuves, šāva vēl un vēlreiz, bet nespēja precīzi notēmēt. Viņš ieraudzīja, ka zem sola, uz kura gulēja Dendridžs, kāds panirst. Vēl kāds nozuda sakristejā.

Pitmens atskārta, ka palikušas tikai četras lodes. Trīcēdams tik neganti kā pašlaik, viņš var izšaut tās visas, bet netrāpīt nevienam.

Kusties!

Drošības pēc izšāvis vēlreiz, viņš metās pie ceriņu krūma pa labi un loga aiz tā. Krūtīm cilājoties, Pitmens nokrita pie zemes, pievilkās pie loga un trieca ar pistoli pa stiklu, lai to izsistu. No sitiena logs atsprāga vaļā. Tas izrādījās nenostiprināts. Logam eņģēs veroties uz iekšu, Pitmens iesprie- dās pa loga caurumu iekštelpās. Griezdamies viņš krita uz leju tumsā. Trieciens aizsita elpu, viņš nokrita uz sola, bet pēc tam sāpīgi novēlās uz grīdas. Loga stikls dziļi un dedzinoši bija iedūries kreisajā rokā. Viņš saviebās un izvilka stiklu. Nobijies par plūstošajām asinīm un arvien pieaugošajām sāpēm, Pitmens uztrausās kājās un skrēja. Pie vaļējā loga pie- skrējušais vīrs šāva tumšajā telpā.

Pitmena acis tumsā jau spēja saskatīt durvis. Viņš izšāva uz loga pusi, izdzirda vaidu, atrāva vaļā durvis un iedrāzās gaišā istabā, kur nelaimīgs samiedza acis, ieraudzījis sieviešu grupu, kas, šķiet, gatavoja cepumus labdarības tirdziņam. Mute visām atvērās. Kāda sieviete nometa cepumu. Skaļi iebrēcās bērns. Iekliedzās vēl kāda sieviete. Un tikai tad Pitmens izdzirda troksni, diviem vīriem rāpjoties pagrabā pa logu.

-   Nost no ceļa! - Pitmens pavēlēja. Viņš pacēla ieroci, un sievietes pajuka uz visām pusēm. Viņš steidzīgi aizcirta durvis, ieraudzīja, ka tās ir bez atslēgas, pievilka pie durvīm galdu cerībā, ka tas aizkavēs to atvēršanu.

No otras puses šauta lode atrāva durvīm šķēpeli. Pitmens izšāva pretī. Sieviešu kliedzienu pavadīts, viņš skrēja uz izeju lielās telpas galā. Virs galvas baznīcā varēja saklausīt rosību.

Gaidīdams, vai šāvēji neatlauzīs durvis, viņš piegāja pie kāpnēm. Steidzoties uz augšu, viņš riskēja atskatīties un pamanīja, ka durvis joprojām ir ciet. Pārāk daudz liecinieku. Viņi šo iespēju neizmanto, bet rāpjas ārā pa logu, lai tiktu pāri sienai.

Izdzirdīs kāpnēs daudzus steidzīgus soļus, Pitmens iebāza pistoli kabatā. Pretī pa kāpnēm steidzās satrauktie baznīcēni.

-    Tur lejā ir cilvēks ar šaujamo! - Pitmens rādīja uz stikla sagriezto roku. Mēģinādams apturēt asinis, viņš turēja to cieši saspiestu. - Uz mani šāva!

-Zvaniet policijai!

-    Vajag ārstu! Man vajag ārstu. - Pitmens svīzdams spiedās cauri pūlim. Pūlis saka krist panikā.

-    Un ja nu viņš kādu nošauj?

-    Viņš var nošaut mūs visus.

Pūlis piepeši mainī ja virzienu un drāzās augšā pa kāpnēm. Pitmenam šķila, ka < ilvcki viņu nospiedīs. Kopā ar cilvēku plūsmu viņš tika nests uz augšu. Parādījās durvis. Kāds atsita tās vaļā. Raudams Pitmenu sev līdzi, pūlis izdrāzās uz ielas. Pēc dažiem mirkļiem Pitmens jau atradās simtiem baiļu pārņemtu baznīcēnu jūklī.

Kolīdz kļuva dzirdama sirēna, Pitmens iebāza asiņojošo roku mēteļa kabatā. Viņš turējās pārbijušos vīriešu un sieviešu grupā, kas steidzās projām. Piebraucot pirmajai policijas mašīnai, viņš jau atradās aiz stūra, kur apturēja taksometru.

-    Kādēļ te tāda jezga? - šoferis jautāja.

-    Izcēlās šaušana.

-    Baznīcā? Lai Dievs mums palīdz!

-    Labāk kāds cits.

-    Uz kurieni vēlaties braukt?

"Sasodīti labs jautājums," nodomāja Pitmens. Izmisumā viņš pateica pirmo tuvāko adresi, kas iešāvās prātā.

-    Uz Vašingtona laukumu.

Desmita nodaļa

Varēja nodomāt, ka Pitmens ir viens no cilvēkiem, kas svētdienas rītā izgājis pastaigā. Atšķirībā no vēsās un lietainās nedēļas šī diena bija silta un gaiša. Skrējēji un velosipēdisti traucās garām ielu muzikantiem un portretu gleznotājiem, trūkumcietējiem un ielu tirgotājiem. Netālu no Vašingtona arkas studenti Ņujorkas universitātes teniskrekliņos mētāja lidojošos šķīvīšus. Viņiem garām pagāja bārdas rugājiem noaudzis vīrs ar pudeli papīra turzā.

Pitmens nekam no tā nepievērsa uzmanību. Ar mutautu apsieto, asiņojošo roku viņš turēja kabatā. Acīmredzot viņš bija ievainots nopietnāk, nekā domāja. Galva atkal reiba, šoreiz, šķiet, zaudēto asiņu dēļ. Vajadzēja tikt līdz slimnīcai. Taču slimnīcā neviens neārstēs, kamēr nebūs uzrādīta personas apliecība un aizpildīta veidlapa ar informāciju. Un ja nu pieņemšanā dežurējošais ārsts pazīst viņu pēc vārda vai policija brīdinājusi par cilvēku ar asiņojošu roku? Nē. Jāatrod cita iespēja saņemt medicīnisko palīdzību.

Un ko tālāk? Uz kurieni doties pēc tam? Likās, ka tēvs Dendridžs zināja atbildes uz visiem jautājumiem, bet nu tu nezini neko vairāk kā brīdī, kad viss sākās.

Kāpēc nogalināja mācītāju, Pitmenam nedeva mieru šī doma. Ja viņi medīja mani, kāpēc nepagaidīja, kad atstāšu baznīcu?

Tāpēc, ka viņiem bijām vajadzīgi mēs abi. Kāds noteikti vērojis, vai nepamanīs ko tādu, kas saistītu mācītāja rīcību ar Milgeita agrākajam grēksūdzēm. Parādoties man, šie droši vien iedomājās, ka mi s darbojamies kopā.

Bet kas no tā, ko zināja tēvs Dendridžs, ir tik ļoti svarīgs?

Groljēra, privātskolā, kuru Milgeits apmeklējis.

Ar to noteikti kaut kas ir saistīts. Sasodīts, kāds katrā ziņā pārbijies, ka tikai atklātībā nekļūst zināmas domas, kas mocījušas Milgeitu dzīves pēdējās stundās.

Pēdējās stundas.

Pitmens piepeši atskārta, kur viņam jādodas tālāk.

Vienpadsmitā nodaļa

-    Detektīvs Ļogans, - viņš paziņoja vietrunī.

Durvīm atveroties, iedūcās elektroniskā atslēga.

Iegājis Augšas Vestsaidas dzīvojamajā mājā, Pitmens

tūlīt ievēroja gaumīgos koka paneļus. Viņš uzbrauca ar liftu piektajā stāvā. Viņš bija uztraucies, ka telefongrāmatā adreses var nebūt un ka šobrīd viņas var nebūt mājās. Klauvējot pie durvīm, uzradās bažas, ka viņa varētu būt neatsaucīga. Ar labo roku pavērusi durvis, bet ar kreiso pieturot mājas tērpu, drīzāk neizpratnē nekā satraukta viņa paskatījās miegainām acīm.

Siluets spilgti iezīmējās saules gaismā, kas plūda pa istabas logu viņai aiz muguras. Džila Vorena nomurmināja:

-    Vai nezināt, ka patlaban ir pusnakts?

Pitmens klusībā bija cerējis, ka pēc nakts darba slimnīcā viņa mājās gulēs.

-Atvainojiet, - viņš sacīja. - Man nebija izvēles.

Džila nožāvājās, atgādinādama kaķēnu, kas ar ķepu mazgājas. Kaut ari garie mati bija sajukuši un seja miegā pietūkuši, Pitmenam šķita, ka viņa ir brīnišķīgi skaista.

-    Jūs gribat uzdot vēl kādu jautājumu?

-    Baidos, ka ne tikai to vien.

-    Nesapratu.

-   Man vajadzīga palīdzība. - Pitmens izvilka asiņaino roku no mēteļa kabatas.

-    Mans Dievs! - Dziļai acis kļuva platas. - Nekavējieties, nāciet iekšā! - Viņa satvēra Pitmenu aiz rokas, ievilka pa durvīm un tūlīt tas aizvēra. - Virtuve ir tepat. Es tūlīt nesapratu, kāpēc esat tik bals Domāju, ka varbūt neesat gulējis. Bet… Tepat Paturiet roku virs izlietnes.

Pitmens sašūpojas, un viņa steidzīgi pienesa krēslu, lika apsēsties pie izlietnes un novilka viņam mēteli.

Izdzirdusi pret krēslu nobukšķam mēteļa labajā kabatā paslēpto pistoli, Džila sarauca pieri.

-    Es zinu, tā ir ļaunprātīga viesmīlības izmantošana, - Pitmens sacīja, - un ja es iztraucēju… ja pie jums kāds ir…

-    Nav neviena.

Slimnīcā Pitmens bija ievērojis, ka māsiņai uz pirksta laulības gredzena nav. Viņš tomēr raizējās, ka viņa varētu ar kādu dzīvot kopā. Dzīvokļa biedrene varēja būt izgājusi, lai netraucētu Džilai gulēt.

-   Es dzīvoju viena, - Džila paziņoja. - Mutautiņš ir pielipis, pie ievainojuma. Es palikšu roku zem auksta ūdens, lai varētu to noņemt. Kā jūs… Tas nāk nost. Vai sāp?

-Nē.

-    Skaidrs. Tad tāpēc jums pelēka seja. Izskatās, ka roka sagriezta.

-    Ar stikla šķembu.

-    Ievainojums ir dziļš. Jums vajadzēja iet uz slimnīcu, nevis nākt pie manis.

-    Jūsu dzīvoklis izrādījās tuvāk.

-    Rētu vajag sašūt.

-    Nē, - Pitmens iebilda.

8*

Džila sarauca pieri, taču tūlīt pievērsa uzmanību Pitmena rokai.

227

-    Pret ko jūs iebilstat - pret slimnīcu vai šūšanu?

Pitmens neatbildēja.

Džila noskaloja no rokas sakaltušās asinis, bet pēc tam pret griezumu pavērsa nelielu ūdens strūklu.

-    Paturiet roku zem ūdens. Jāsameklē apsējs un dezinfekcijas šķīdums.

Viņa aizgāja. Pitmens bažījās, ka viņa var aizbēgt no dzīvokļa. Atvieglots viņš izdzirda, ka otrā istabā tiek bīdītas atvilktnes. Viņš skatījās uz asinīm, kas, atšķaidītas ar ūdeni, tecēja izlietnē. Noguris, kā no attāluma viņš dīvaini skatījās uz nelielo, spodro un kārtīgo virtuvi. Katlu turētājs kaķa veidā šķita smieklīgāks, nekā tam pienāktos būt.

-     Seja kļuvusi vēl pelēkāka, - Džila atgriezusies sacīja raižpilnā balsī. - Nesaprotu - par ko jūs smaidāt? Vai reibst galva?

-    Mazliet esmu zaudējis līdzsvaru.

-    Dieva dēļ, tikai nenokritiet no krēsla! - Džila apņēma viņu ar rokām un pieliecās pie izlietnes.

Pitmens juta piespiežamies mugurai viņas krūtis, bet bija pārāk gurds, lai justu ko citu kā vienīgi pateicību par rūpēm.

Viņa maigi nomazgāja roku, izdezinficēja brūci ar dzin- tarkrāsas šķīdumu, pielika marles spilventiņu un roku apsaitēja. Uz apsēja pirmās kārtas parādījās sārts plankums. Džila tina ātri vienu kārtu virsū otrai.

-    Jācer, ka asiņošana mitēsies, jo citādi būs jāiet uz slimnīcu, vai nu jūs to gribat vai ne, - viņa sacīja.

Pitmens vēroja biezo apsēju kārtu uz rokas. Uz tās parādījās sārts plankums, taču plašumā negāja.

-    Veiksmei vēl kārtu pa virsu. - Džila uztina vēl vienu kārtu. - Bet nu pamēģināsim tikt līdz dīvānam dzīvojamajā istabā.

-    Es jūtos labi, - Pitmens sacīja, - varu aiziet pats.

-   Jā, protams. - Džila palīdzēja viņam piecelties un, redzot, ka Pitmenam lokās ceļgali, aplika roku viņam ap vidukli.

Saules pielietā dzīvojamā istaba satumsa. Pitmens pēc brīža jau atradās uz dīvana.

-Atgulietics!

-Espatiešam ļoti atvainojos.

-Paceliet kajas uz spilvena, Tām jāatrodas augstāk par galvu.

-    Es nebūtu uz šejieni nācis, ja būtu cita iespēja…

-   Nerunājiet. Šķiet, jums trūkst elpas. Guliet mierīgi. Es tūlīt atnesīšu ūdeni.

Pitmens aizvēra acis. Viņš juta, ka Džila pacēlusi viņa galvu un dod dzert.

-    Ja pēc padzeršanās reibonis būs pārgājis, es atnesīšu mazliet sulas. Vai varēsiet ko ieēst? Vai nevēlaties kaut ko tik vienkāršu kā grauzdētu maizīti?

-    Ēst?

-    Var nodomāt, ka esmu pateikusi ko neierastu.

-    Pēdējo reizi es… Var teikt, ka pēdējā laikā esmu ēdis neregulāri.

Džila vēl vairāk sarauca pieri.

-    Mētelis saplēsts. Uz biksēm dubļi, it kā jūs būtu rāpojis pa zemi. Kā lai to izskaidro? Kā jūs tikāt savainots?

-Ar loga stikliem.

-    Izskatās, ka esat ieradies no kaujas lauka.

Pitmens neatbildēja.

-   Mēs ne pie kā nenonāksim, ja nebūsiet atklāts, - Džila sacīja. - Es varu šajā ziņā palīdzēt. Zinu, ka jūs neesat policists. Jūs esat Metjū Pitmens, un policija jūs medī.

Divpadsmitā nodaļa

Šis paziņojums Pitmenu tā satrieca, ka viņš pielēca sēdus.

-    Nē, - sacīja Džila. - Nemēģiniet slieties sēdus.

-Cik ilgi jūs…

-   Atgulieties. Kad es to uzzināju? Pēc pusminūtes, kad slimnīcā jūs uzrunājāt mani.

-Mīļais Dievs!

Pitmenam mēģinot atsēsties vēlreiz, Džila uzlika viņam roku uz krūtīm.

-    Palieciet guļus. Es nejokoju. Ja asiņošana nemitēsies, būs jādodas uz slimnīcu.

Pitmens ilgi skatījās, līdz pamāja ar galvu. Adrenalīns bija ļāvis padzīt no galvas reiboni.

-    Mets.

-Ko?

-     Jūs nosaucāt mani par Metjū. Draugi sauc mani par Metu.

-    Vai tas nozīmē, ka man jāuzskata jūs par draugu?

-    Tas tomēr ir labāk nekā turēt par ienaidnieku.

-    Un jūs tāds neesat?

-    Vai jūs ticēsiet, ja teikšu, ka neesmu?

-    Nevar teikt, ka jūs nebūtu melojis man jau iepriekš.

-    Nesaprotu jūsu domu gaitu. Ja jau slimnīcā zinājāt, kas es esmu, kāpēc neizsaucāt policiju?

-    Kas liek domāt, ka es to nedarīju? Un ja nu es iesaistījos jūsu izrādē tāpēc, ka baidījos? Liekot saprast, kas īstenībā esat, jūs būtu varējis man ko nodarīt.

-Vai jūs pie/vanijat policijai?

-Jus neatceraties mani, vai ne?-Džilajautāja.

-Neatceros? Kur mes btltu varējuši…

-    Mani tas nepārsteidz Jūs dzīvojāt milzīgā stresā. Tādā, kādu cilvēks nez vai spēj izturēt.

-    Es joprojām…

-    Pieaugušo intensīvās terapijas nodaļā es strādāju tikar pēdējos sešus mēnešus.

Pitmens apjucis grozīja galvu.

-    Pirms tam strādāju bērnu nodaļā. Es aizgāju no turienes, jo nespēju noskatīties… Biju viena no medicīnas māsām, kas uzraudzīja Džeremiju.

Pitmenam Šķita, ka viņš dabūjis aukstu dušu.

-    Tai naktī, kad nomira Džeremijs, bija mana dežūra, - Džila sacīja. - Es dežurēju visu nedēļu. Jūs bijāt dabūjis atļauju sēdēt palātas kaktā un viņu uzraudzīt. Reizumis jūs uzdevāt jautājumus par dzīvības nodrošināšanas sistēmas aparātu dažādo skaitļu nozīmi. Vai ari skatījāties diagrammas un jautājāt, ko nozīmē dažādie termini. Bet īstenībā jūs mani pat neredzējāt. Visa jūsu uzmanība bija veltīta Džeremijam. Jūs bijāt paņēmis līdzi grāmatu un kādā klusuma brīdī izlasījāt lapu vai divas. Bet tad no jauna pievērsāt skatienu Džeremijam, nopētījāt monitorus un atkal Džeremiju. Man šķita, ka jūs koncentrējāt gribu lūgšanā, vēlēdamies atdot visus savus spēkus Džeremijam un viņu izārstēt.

Pitmenam piepeši izkalta mute.

-    Tieši tā es domāju. Muļķīgi, vai ne?

Džilai iemirdzējās acis.

-    Nekad neko tik aizkustinošu es nebiju redzējusi.

Pitmens mēģināja apsēsties un sataustīt glāzi ar ūdeni

uz galdiņa blakus dīvānam.

-    Ņemiet. Es palīdzēšu. - Džila pacēla glāzi viņam pie lūpām.

-    Kāpēc jūs uz mani tā skatāties? - Pitmens jautāja.

-    Es atceros, - Džila sacīja, - kā jūs kopāt Džeremiju. Dažādus sīkumus. Kā mērcējāt dvieli ledusūdenī un norīvējāt viņu, lai mazinātu drudzi. Viņš jau bija komā, bet jūs visu laiku runājāt, it kā viņš varētu dzirdēt.

Atcerēdamies Pitmens sāpīgi samiedza acis.

-    Es biju pārliecināts, ka viņš dzird. Es domāju: ja pietiekami dziļi ietiekšos dēla apziņā, viņš atsauksies uz maniem vārdiem un pamodīsies.

Džila pamāja.

-    Un tad viņam sāka sarauties kājas. Ārsts ieteica tās masēt, lai neatrofētos muskuļi.

-     Saprotams. - Pitmenam kaklā iespriedās kamols. - Kad kājas nepārstāja sarauties, es uzvilku viņam kājās kurpes, tad noņēmu un uz stundu uzvilku no jauna. Es gribēju, lai Džeremijs, izgājis no komas un uzveicis vēzi, spētu normāli staigāt.

Džilas zilās acis dziļi ieskatījās viņā.

-    Tonedēļ savā maiņā es redzēju jūs katru nakti. Kaut man pienācās divas brīvdienas, es palūdzu, lai šoreiz ļauj strādāt. Kad Džeremijam sākās krīze un apstājās sirds, es biju slimnīcā.

Pitmens tikai ar pūlēm spēja paelpot.

-    Tāpēc, izlasījusi avīzes un uzzinājusi par slepkavībām, kurās jūs vaino, es nenoticēju, - Džila sacīja. - Jā, avīzēs teoretizē, ka jūs esat tik ļoti bēdu nomākts, ka gribat izdarīt pašnāvību un līdzi nāvē paņemt citus. Bet, vērojusi jūs veselu nedēļu intensīvajā terapijā, es zināju, ka esat tik maigs cilvēks, kas nez vai spēj citam nodarīt sāpes. Vismaz apzināti ne. Un varbūt atskaitot sevi pašu. Taču nevienam citam.

-Ieraugot mani slimnīca, jūs droši vien bijāt pārsteigta.

-    Es nespēju saprast. kas īsti notiek. Ja jūs būtu pašnāvnieciski noskaņots vai nogalināšanas drudža apsēsts, tad kāpēc jāiet uz intensīvas terapijas nodaļu? Kāpēc jātēlo detektīvs un jāizjauta par Džonatana Milgeita pēdējo nakti nodaļā? Ja cilvēks vainīgs noziegumā, viņš tā nerīkojas. Tā rīkoties var vienīgi lamatās iekļuvis cilvēks, kurš meklē atbildes uz jautājumiem un mēģina policijai pierādīt, ka nav vainojams tās izvirzītajās apsūdzībās.

-    Esmu pateicīgs par jūsu uzticību.

-    Nedomājiet, ka esmu naivule. Es redzēju, kā jūs cie- tāt, kad nomira dēls. Nebiju redzējusi tik lielu mīlestību. Es iedomājos, ka jums nāk virsū nervu sabrukums.

-    Un tāpēc jūs ļāvāt man tēlot detektīvu.

-    Kas man būtu jādara, zinot, kas esat? Jūs būtu kritis panikā un šobrīd atrastos cietumā.

-    Vai ari būtu miris.

Trīspadsmitā nodaļa

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un Pitmens sarāvās. Ar sarauktu pieri viņš paskatījās uz Džilu.

-    Vai jūs kādu gaidāt? Džila izskatījās apmulsusi. -Nē.

-    Vai aizslēdzāt durvis pēc manas ienākšanas?

-    Protams. Te ir Ņujorka.

Pie durvīm pieklauvēja vēlreiz. Pitmens sakopoja spēkus, lai pieceltos. -Atnes man mēteli. Noliec šos apsējus virtuvē zem izlietnes. Kolīdz būšu ielīdis sienas skapī, atver durvis, bet neliec manīt, ka esmu šeit.

Trešais klauvējiens pie durvīm jau bija skaļāks.

-Atveriet! Policija!

Džila pagriezās pret Pitmenu.

-    Policija, - viņš sacīja. - Varbūt tā ir. Bet varbūt ne. Nesaki, ka esmu šeit. - Sakopojis spēkus, viņš pieveica reiboni un paņēma no Džilas mēteli. - Izliecies, ka gulēji.

-    Bet ja nu tā ir policija un tevi atrod?

-    Saki, ka meloji aiz bailēm.

Kāds pieklauvēja pie durvīm vēl stiprāk un paraustīja durvis.

Džila skaļi ierunājās:

-Acumirkli!

Viņa paskatījās uz Pitmenu. Pitmens maigi noglāstīja viņai roku.

-    Tev jātic man. Lūdzu! Nesaki viņiem, ka esmu šeit.

Steigdamies uz sienas skapi, Pitmens, Džilai neredzot,

izņēma no mēteļa kabatas pistoli. Ar strauji pukstošu sirdi viņš iekāpa skapī, nostājās starp pakarinātajiem apģērbiem, aizvēra durvis un tumsa gaidīja.

Pēc brīža, kura, viņaprat, Džila noslēpa visu, kas liecinātu par cita cilvēka atrašanos dzīvoklī, Pitmens izdzirda, kā viņa aizliek durvīm priekšā ķēdi un pagriež atslēgu. Viņš iztēlojās, ka Džila atver durvis tikai par ķēdes tiesu un paskatās pa spraugu.

-    Klausos. Ar ko varu palīdzēt?

-    Kāpēc tik ilgi kavējāties?

-    Jūs mani pamodinājāt. Es naktīs strādāju. Tagad gulēju.

-    Ielaidiet iēkšā!

-    Vispirms parādiet savas apliecības.

Pitmens nobijies izdzirda brikšķi, lūstot kokam, troksni no ķēdes pārraušanas un durvju atvēršanās.

Priekštelpā atskanēja smagi soļi. Durvis aizcirtās. Kāds tās aizslēdza.

-    Paklausieties, ko jūs te…

-    Kur viņš ir, cienītā?

-Kas?

-    Pitmens.

-Kas?

-   Netēlojiet svēto nevainību. Mēs zinām, ka viņš uznāca augšā. Viens no mūsu vīriem novēroja šo vietu un piezvanīja mums. Pēc mācītāja apmeklējuma mēs nospriedām, ka

Pitmens var iet pie visiem, kas runājuši ar Milgeitu pirms nāves. Un neesam maldījušies.

-    Nezinu, par ko jūs runājat.

-    Es pārbaudīju guļamistabu, - sacīja cita balss. - Nekā nav.

-    Viii te ir vēl kāda izeja, cienītā?

-    Vannas istabā neviena nav, - sacīja cita balss.

-    Atbildiet, cienītā. Te ir cita izeja vai nav?

-    Jūs nodarāt man sāpes.

-    Skapī viņa nav.

-    Pārbaudiet sienas skapi gaitenī.

-    Kur viņš ir, cienītā?

Džila iekliedzās, un Pitmens izdzirda soļus, kas tuvojās skapim. Sevišķi liela auguma vīrs atrāva vaļā durvis, ieraudzīja Pitmenu, izelpoja un pacēla pistoli ar klusinātāju. Pitmenam izšaujot, viņš nokrita uz muguras.

Šaurajā sienas skapī šāviens norībēja tik skaļi, ka Pitmenam iesāpējās bungādiņas. Viņš strauji izkāpa no skapja un pavērsa pistoli pret diviem spēcīgiem vīriem dzīvojamajā istabā. Viens no vīriem bija sagriezis Džilai roku tik stipri, ka viņa ar sāpēs pārvērstu seju tupēja uz ceļiem.

Abiem vīriem bija pistoles ar klusinātāju, taču, pagriezušies un ieraudzījuši Pitmena neprātīgās acis, viņi sastinga.

-    Rokas augšā! - Pitmens uzkliedza.

Redzot neprātīgo seju un pret sevi pavērsto pistoles stobru, viņi paklausīja. Džila atbrīvojusies pakrita uz priekšu.

-    Nomierinies! - sacīja viens no vīriem. - No tādas trīcēšanas pistole var izšaut pati no sevis.

-    Pareizi, - piebilda otrs vīrs. - Nepasliktiniet savu stāvokli. Mēs esam no policijas.

-    Varbūt sapņos. Nenolaidiet rokas! Nometiet Šaujamos aiz muguras!

Šķita, ka iebrucēji apsver savas iespējas.

-Veikli! - Pitmena pirksts uz pistoles mēlītes saspringa.

Šaujamie nobunkšķēja uz grīdas.

Pitmens pagāja garām Džilai, pacēla vienu no pistolēm un pārstāja tricēt. Pee aizbēgšanas no baznīcas viņa četrdesmit piektajā kalibrā bija palikusi tikai viena lode, un tā pati bija izšauta uz cilvēku, kurš atvēra sienas skapja durvis. Paķert šā vīra pistoli nebija bijis laika. Lai pārējos iebrucējus pārsteigtu nesagatavotus, viņš bija spiests draudēt ar tukšu ieroci, vispirms aizbīdot c iet čaulītes izmešanas spraugu, lai neviens nesaprastu, ka ierocis nav pielādēts.

Vīri pēc ienākšanas bija aizcirtuši un aizslēguši ieejas durvis.

Nu jau pie durvīm bungoja kāds cits, un smalka, uztraukusies balss jautāja:

-    Džila? Vai ar tevi viss kārtībā?

Pitmens sarauca pieri.

-    Kas tur klauvē?

-    Viens vec^vīrs, kas dzīvo kaimiņos.

-    Pasaki, ka neesi vēl saģērbusies, jo citādi būtu atvērusi durvis. Pasaki, ka pārāk skaļi biji ieslēgusi televizoru.

Kamēr Džila gāja uz priekštelpu, Pitmens pavēlēja abiem vīriem:

-Atpogājiet žaketes! Paceliet uz augšu līdz pleciem!

Pirms diviem gadiem Pitmens bija rakstījis par mācībām policijas skolā. Instruktors bija aicinājis viņu piedalīties mācībās par naidīgu arestēto savaldīšanu. Viņš pūlējās atcerēties, ko toreiz bija uzzinājis.

Kad vīri bija pacēluši žaketes, Pitmens apgāja viņiem apkārt. Izskatījās, ka citu ieroču nav. Tas tomēr nenozīmēja, ka tā patiešām ir.

-Uz ceļiem!

-    Paklausies, Pitmen.

-    Droši vien cerat, ka nenošaušu, kā to izdarīju ar jūsu drauģeli.

-    Nē, es neesmu par to pārliecināts.

-Tad metieties uz ceļiem! Labi. Salieciet kājas krustām. Un salaidiet aiz pakauša kopā pirkstus.

Kolīdz vīri bija nostājušies šajā neērtajā stāvoklī, Džila atgriezās.

-    Vai kaimiņš noticēja?

-    Domāju, ka jā, - Džila atbildēja.

-    Brīnišķīgi.

-    Nez vai. Viņš teica, ka, izdzirdis šāvienu, vispirms piezvanījis policijai un tikai tad pieklauvējis pie durvīm.

-   Kungs Jēzu! - iesaucās Pitmens. - Tādā gadījumā jāsteidzas. Apģērbies. Mums jāsasien šie vīri un jānozūd.

-Mums?

-    Vai nedzirdēji, ko viņi teica? Pēc priestera apmeklējuma viņi nosprieduši, ka es varu apmeklēt ari citus cilvēkus, kuri runājuši ar Milgeitu pirms nāves.

-    Kāds priesteris?

-    Tas, par kuru tu pastāstīji. Tēvs Dendridžs. Šobrīd man nav laika skaidroties, bet priesteris ir miris. Viņi to nošāva. Un es baidos, ka, pēc viņu domām, tu zini pārāk daudz. Tu vari būt nākamā.

-    Policija mani aizsargās.

-    Bet šie vīri teica, ka viņi ir no policijas.

Džila skatījās uz iebrucēju, kas gulēja uz grīdas, un, apjaušot patiesību, acis viņai plaši iepletās.

Četrpadsmitā nodaļa

Kamēr Džila veikli ģērbās, Pitmens ar marles saiti sasēja iebrucēju rokas un kājas. Izdzirdis policijas sirēnas, viņš kopā ar Džilu nervozi izskrēja no dzīvokļa. Šāviena nobaidīti, kaimiņi skatījās pa daļēji atvērtajām durvīm. Redzot Pitmenu steidzamies pa gaiteni, viņi aizcirta durvis un aizslēdza.

Pitmens pieskrēja pie lifta, bet tad pārdomāja.

-    Te mūs var saķert.

Viņš saņēma Džilu aiz rokas un metās uz kāpnēm. Džila mirkli šaubījās, bet tad skrēja līdzi. Viņas dzīvoklis atradās piektajā stāvā, un viņi ātri noskrēja līdz trešajam, tad līdz otrajam stāvam.

Izdzirduši tuvojošās sirēnas, pirmajā stāvā viņi uz mirkli saminstinājās.

-    Uz kurieni iziet šīs durvis? - Dziļi elpodams, Pitmens norādīja uz durvīm gaiteņa galā. Tās bija vienīgās durvis bez numura, ar sarkanu gaismiņu virs tām. - Vai tā ir izeja?

-    Jā, tikai…

-   Ejam! - Viņš saķēra Džilu aiz piedurknes, ātri devās tālāk pa gaiteni un iekšā pa durvīm. Izrādījās, ka tā ir gaismas šahtas ēnainā apakša ar atkritumu tvertnēm gar malu.

-Te ir strupceļš!

-    Es mēģināju to teikt. - Džila pagriezās, lai skrietu atpakaļ. - Te nav kur…

-    Un kas tās tādas? - Pitmens norādīja uz durvīm pretī. Viņš pieskrēja pie durvīm, pagrozīja rokturi un, atklājis, ka durvis ciet, ievaidējās. Mēģinādams apvaldīt trīcošās rokas, viņš izvilka no kabatas salokāmo nazi ar mūķīzeriem un atviegloti uzelpoja, kad durvis atvērās. Tās veda uz blakus- mājas gaiteni. Kolīdz viņš ar Džilu bija pa durvīm iegājuši, Pitmens pagrieza rokturi un tās noslēdza. Kamēr policija dabūs durvis vaļā, viņš ar Džilu būs jau gabalā. Steidzoties pa Astoņdesmit sesto ielu, Pitmens iztēlojās policijas automašīnas, kas piebrauc pie Džilas mājas.

Divus kvartālus uz austrumiem atradās ieeja Centrālajā parkā. Džilas vienkāršais apģērbs - krosa kurpes, džinsi un svīteris - atviegloja skriešanu. Pie sāniem viņa turēja rokassomiņu. Slimnīcā, redzot Džilas drošās un graciozās kustības, Pitmens bija nospriedis, ka viņa ir sportiste. Ka secinājums pareizs, liecināja slaidās kājas, kas tagad kustējās ritmiskā skrējēja solī.

Lai nepievērstu uzmanību, viņi uz bridi palēnināja soli, taču pēc iekļūšanas Centrālajā parkā atkal palielināja ātrumu, paskrēja garām bērnu spēļu laukumam, garām pieaugušajiem, kas lielajā zālienā spēlēja beisbolu, un pagriezās uz dienvidu pusi. Aiz Delakorta teātra, Belvederas ezera un Belvederas pils viņi beidzot izraudzījās vienu no tām nelielajām takām, kas veda uz parka daļu, kuru pazina kā pastaigu vietu.

Pulkstenis rādīja gandrīz divi pēcpusdienā. Saule spīdēja aprīlim neparasti silti, un, pamazām skrējiena tempam pierimstot, Pitmena pieri rotāja sviedru lāsītes un krekls bija pielipis pie krūtīm.

Kaut kur tālumā gaudoja citas sirēnas. Atslējies pret koku ar zaļiem pumpuriem zaru galos, Pitmens centās atgūt elpu.

-    Es… es nedomāju, ka mums kāds seko.

-    Nē, visa šī mūsu rīcība ir aplama.

-Ko?

Džilas seja izskatījās stingra.

-    Es par Šo lietu domāju citādi. Man nevajag te atrasties. Savā dzīvokli es ļāvos bailēm.

-    Un vai tagad neesi nobijusies? - Pitmens nelaimīgs pajautāja.

-Tie cilvēki, kas ielauzās… Kad tu vienu no viņiem nošāvi… Es nekad nevienu nebiju redzējusi… Veids, kādā tu runāji… Tu sajauci man prātu. Manuprāt, man vajadzēja palikt un gaidīt policiju. - Džila izbrauca ar pirkstiem caur garajiem, blondajiem matiem. - Tev vajadzēja gaidīt. Policija būtu palīdzējusi.

-    Policija iebāztu mani cietumā. Es nekad no turienes neizkļūtu ārā dzīvs.

-    Vai tu maz apjēdz, ka runā kā paranoiķis?

-Acīmredzot tu domā, ka ielauzties tavā dzīvoklī ar ieročiem rokās ir normāla parādība. Es neesmu paranoiķis. Esmu praktisks. Kopš ceturtdienas vakara, lai kurp es ietu, visur mani cenšas nogalināt. Es negribu pieļaut, ka policija iesprosto mani kamerā, kur varu kļūt par vieglu mērķi.

-    Tagad policija domās, ka es esmu šai lietā iejaukta.

-Tu esi iejaukta. He cilvēki būtu tevi nogalinājuši. Paļauties uz policijas apsardzību ir naivi.

Džila apmulsusi kratīja galvu.

-   Ieklausies manos vārdos, - Pitmens sacīja. - Es cenšos glābt tavu dzīvību.

-   Glābt manu dzīvību nevajadzētu, ja tu nebūtu nācis uz dzīvokli.

Šie vārdi lika Pitmenam sarauties kā no sitiena. Kaut arī netālu smējās bērni, uz celiņa, kur stāvēja viņi, piepeši iestājās dziļš klusums.

-    Tev taisnība, - viņš sacīja. - Es pieļāvu kļūdu.

-    Man nevajadzēja to teikt. Atvaino.

Pitmens pamāja ar galvu.

-    Atvaino ari mani.

Viņš gāja projām. Kreiso roku uz leju vilka pār to pārmestais mētelis ar četrdesmit piektā kalibra pistoli, viena iebrucēja pistoli un patronām kabatās.

-    Hei, uz kurieni tu ej?

Pitmens neatbildēja.

-Pagaidi!

Pitmens neapstājās.

-     Pagaidi! - Džila panāca viņu. - Es teicu, ka atvainojos.

-   Viss tevis teiktais bija taisnība. Tie cilvēki nekādā ziņā nebūtu tevi aiztikuši, ja neparādītos es. Ja es nebūtu iegriezies pie tēva Dendridža, viņš noteikti būtu vēl dzīvs. Ari Milgeits būtu dzīvs, būtu dzīvs mans draugs Bērts un…

-    Nē. Mazliet uzklausi mani. - Džila satvēra viņu aiz pleciem un pagrieza. - Nevienā no šiem gadījumiem tu neesi vainīgs. Es atvainojos, ka apsūdzēju tevi par savā dzīvoklī piedzīvoto. Tu negribēji nodarīt neko sliktu. Tu atnāci tāpēc, ka meklēji palīdzību.

Pitmens pēkšņi izdzirda balsis, straujus soļus, it kā priekšā pa celiņu kāds skrietu. Viņš pagāja malā krūmos un uzlika roku uz mēteļa kabatā nobēdzinātās pistoles. Džila piebiedrojās. Garām sarunādamies aizskrēja trīs skrējēji krāsainos treniņtērpos - divi jauni vīrieši un slaida sieviete.

Uz celiņa no jauna iestājās klusums.

-   Tev būtu drošāk, ja mēs neturētos kopā, - Pitmens sacīja. - Varbūt tev taisnība. Zvani policijai. Pasaki, ka es ar varu piespiedu tevi nākt man līdzi. Pasaki, ka baidies ierasties pati, jo nezini, vai cilvēkiem, kas ielauzās tavā dzīvoklī, nav draugi. Tu varētu pat pastāstīt, ka es neesmu vainīgs, ja vien viņi tev ticētu.

-Nē.

-Tu neteiksi, ka es neesmu vainīgs?

-    Es neteikšu policijai neko. Jo vairāk par šo lietu domāju, jo vairāk man šķiet, ka tev ir taisnība. Policija nopratinās mani un palaidis vaļa. Bet man tik un tā draudēs briesmas. Varbūt man izdotos pārliecināt viņus, lai drošības labad ievieto mani kamerā. Bet uz cik ilgu laiku? Galu galā tomēr vajadzēs atgriezties pie saviem pienākumiem, un briesmas draudēs atkal.

-    Tādā gadījumā ko tu domā darīt?

-    Palikt kopā ar tevi.

-Ar mani?

-    Pastāsti, kā es varu palīdzēt.

Piecpadsmita nodaļa

Džilas bankas filiāle atradās dienvidos no Centrālā parka Piecdesmit pirmās ielas un Piektās avēnijas krustojumā. Avēnija, kā jau parasti svētdienas pēcpusdienā, bija patukša. Pārliecinājies, ka garāmgājēji nenoklausās, Pitmens pastāstīja, ka policija panākusi, ka bankas automāts sagrābj viņa kredītkarti.

-    Bet viņiem vēl nav bijusi iespēja kaut ko darīt sakarā ar tavu kredītkarti. Kāda ir maksimālā summa, kuru bankā atļauj tev izņemt?

-    īsti nezinu. Varētu būt tūkstoš dolāru.

-   Tik daudz? - Pitmens nogrozīja galvu. - Nezinu, vai no tā kas iznāks. Es šaubos, vai tavā kontā ir tik daudz naudas.

Džilai sejā iegūla dīvaina izteiksme.

-    Iespējams, ka ir.

-    Es saprotu, tā ir liela nauda, bet stāvoklis ir kritisks. Lūdzu, izņem, cik vari.

Viņi iegāja bankas vestibilā. Džila ielika karti bankas automātā un ar pogu spaidīšanu atbildēja uz virkni jautājumu datora ekrānā. Pēc pusotras minūtes viņa jau bāza žūksni ar divdesmit un desmit dolāru banknotēm rokassomā.

-   Neaizmirsti karti, - Pitmens atgādināja. - Un te ir izdruka par naudas izņemšanu.

Viņš pameta skatienu uz informāciju izdrukā, kādu varētu izmantot atradējs. Izdruka uzrādīja kontā palikušo summu, un Pitmens piepeši saprata dīvaino izteiksmi Džilas sejā, jautājot par viņas konta lielumu.

-Astoņdesmit septiņi tūkstoši dolāru un četrdesmit trīs centi?

Izskatījās, ka Džila jūtas neērti.

-   Tavā kontā ir vesela bagaliba.

-    Šī izdruka ir konfidenciāla. - Viņas zilās acis uzzibsnīja.

-    Es nespēju atturēties nepaskatījies, - taisnojās Pitmens.

-   Tev droši vien skaidrs, ka ar medicīnas māsas algu es nevarētu atļauties dzīvot Augšas Vestsaidā.

Pitmens neko neteica.

-    Gribi teikt, ka tev nebija ne jausmas, ka man ir nauda?

-    Nē. No kurienes tu…

-     Mani vecvecāki. Kredītfonds. Dažām obligācijām pienācis termiņš. Patlaban domāju, kur naudu atkal ieguldīt. Tāpēc manā kontā naudas ir tik daudz.

Pitmens skatījās viņā kā brīnumā.

-    Vai tā ir problēma?

-    Pie velna, nebūt ne! Ja tev ir tāds žūksnis naudas, ko teiksi par pieklājīgu maltīti cilvēkam, kas dzīvo badā?

Sešpadsmitā nodaļa

Restorāns Septiņdesmit devītajā Austrumu ielā bija mazs un nepievilcīgs: linoleja grīda, vienkāršas kabīnes un sarkani plastmasas galdauti. Taču Pitmena ieteiktā teļa gaļa bija lieliska, burgundietis izsmalcināts un cena saprātīga.

Daži galdiņi atradās uz ietves, un Pitmens ar Džilu, sēdēdami saulē, ar baudu beidza notiesāt salātus.

-    Tev tā ir otrā porcija, - komentēja Džila. - Šķiet, ka tev vēderā vēl ir daudz vietas.

-    Es jau teicu, ka esmu izsalcis. Šī ir pirmā pieklājīgā maltīte pēc krietna laika. Lielākoties man vajadzēja ēst steigā. Tev negaršo ēdiens, kādu te pasniedz?

-    Ēdiens ir brīnišķīgs. Tikai restorāns nepietiekami reklamējas. Kā tev izdevies šo vietiņu atrast?

Pitmens nokoda pēdējo ķiploku maizes kumosu.

-    Kādreiz šai pusē dzīvoju. - Atminoties to laiku, Pitmena seja kļuva nopietna. - Kad biju precējies.

-    Pagātnē? - Džila nolika uz galda vīna glāzi.

-    Liekas, ka bēdas īsti nesaderas ar ģimenes dzīves laimi.

-    Šķiet, tagad es jaucos citu darīšanās.

-   Man nav daudz ko stāstīt. Sieva bija stiprāka par ma-

ni. Tas nenozīmē, ka viņa būtu mīlējusi Džeremiju mazāk, bet pēc dēla nāves es biju pilnīgi izsists no sliedēm. Elena ne. Viņa droši vien nosprieda, ka tāds palikšu līdz mūža galam. Viņa zaudēja dēlu un tagad zaudē… Viņa nobijās no manis. Notikumi sekoja cits citam. Viņa izšķīrās no manis un tagad atkal ir precējusies.

Džila gandrīz noglāstīja Pitmenam roku.

-    Es lūdzu mani atvainot.

Pitmens paraustīja plecus.

-Elena bija pietiekami gudra, lai aizietu. Likās, ka tāds es palikšu līdz mūža galam. Pagājušās trešdienas vakarā jau biju paņēmis pistoli un sagatavojies… Tad iezvanījās telefons un tūlīt…

Džilas acis raižpilnas papletās.

-    Tu gribi teikt, ka avīzes nepārspīlē? Tu sajuti vēlēšanos izdarīt pašnāvību?

-    Tu visu to pasaki ļoti pieklājīgā formā.

Džilas piere saraucās vēl vairāk.

-    Es ceru, ka tu netaisies kļūt par amatieri psihoanalītiķi, - sacīja Pitmens. - Esmu jau dzirdējis visus iespējamos iebildumus. "Nogalinot sevi, Džeremiju dzīvē neatsauksi." Saprotams, ka ne. Bet tā vismaz atbrīvošos no sāpēm. Ir vēl kāds iemīļots teiciens. Ja nogalināšu sevi, tad izšķiedīšu dzīvi, kuras dēļ Džeremijs būtu gatavs atdot visu. Nelaime tā, ka, man aizejot, tukša vieta nepaliks, jo mana dzīve neko nav vērta. Es zinu, ka idealizēju Džeremiju. Es zinu, ka pēc nāves esmu padarījis viņu gudrāku, talantīgāku un jautrāku, nekā viņš bija īstenībā. Bet Džeremijs patiešām bija gudrs, talantīgs un jautrs. Neesmu idealizējis viņu daudz. Visīstākais teicamnieks. Ar humora sajūtu, kas vienmēr iepriecināja mani. Viņam uz visu bija savdabīgs skatījums. Viņš varēja sasmīdināt otru, kad vien ienāca prātā. Viņam bija tikai piecpadsmit gadu un visa pasaule vaļā. Bet viņš saslima ar vēzi un nomira, lai kā centās ārsti un viņš pats. Dažam bandītam ar šaujamo tagad pieder dzērienu veikals. Tāds mēsls dzīvo, bet mans dēls ir miris. Es nespēju dzīvot pasaulē, kur valda tik liela netaisnība. Nespēju dzīvot pasaulē, kur visu, ko redzu es, Džeremijs nekad vairs neredzēs. Atmiņas par sāpju izmocīto Džeremiju kļuvušas nepanesamas. Es nespēju…

Pitmena balss apdzisa. Viņš atskārta, ka runājis pārāk skaļi un strauji, ka daži restorāna apmeklētāji bažīgi skatās un ka Džila, viņa emociju pārņemta, atliekusies atpakaļ.

Papletis rokas, viņš mēmi atvainojās.

-    Nē, - Džila sacīja. - Es papūlēšos nebūt amatiere psihoanalītiķe.

-   Reizumis manī pārtrūkst kāds aizsprosts, un es pasaku vairāk, nekā esmu vēlējies.

-    Es saprotu.

-Tu esi ļoti jauka. Bet nav nepieciešams to visu uzkraut

tev.

-    Nav runa par to, vai esmu jauka. Acīmredzot tev vajadzēja atbrīvoties no visa, kas tevī sakrājies.

-    Tā tomēr nav.

-Kā tā?

-   Es esmu atbrīvojies. Manuprāt… - Pitmens pievērsa skatienu galdam. - Bet labāk mainīsim sarunas tēmu.

Džila salocīja salveti un glīti pielīdzināja malas.

-   Labi, lai tā būtu. Pastāsti, kas notika ceturtdienas vakarā un kā tu šai ķezā iekūlies.

-   Labi, - dusmu vietā stājoties apjukumam, Pitmens sacīja. - Un pastāstīšu arī visu turpmāko.

Stāstot pagāja vesela stunda. Šoreiz Pitmens runāja klusinātā balsī un, kad kāds gāja garām, apklusa pavisam. Saruna nebeidzās arī tad, kad Džila bija samaksājusi viesmīlim un

Pitmens kopā ar viņu pastaigādamies devās pa Septiņdesmit devīto ielu.

-    Tas atgādina murgu.

-    Dieva godavārds tas viss ir patiesība, - Pitmens sacīja.

-Šai lietā noteikti jabut kādam izskaidrojumam.

-Es lienu vai no adas laukā, lai to atrastu.

-    Varbūt tu esi nonācis lam pārāk tuvu. Varbūt vajadzīgs cits cilvēks, kas uz notikušo palūkotos no citaredzes- punkta. Mēģināsim visu izvērtēt vēlreiz,-sacījaDžila.-Mēs zinām, ka sabiedrotie aizveda Milgeitu no slimnīcas tāpēc, ka reportieru rokas bi ja nonācis konfidenciāls Tieslietu ministrijas ziņojums, kurā Milgeita vārds saistīts ar slepenu mēģinājumu iepirkt kodolieročus no agrākās Padomju Savienības. Milgeita cilvēki baidījās, ka slimnīcā parādīsies reportieri un sāks viņu iztaujāt.

-    Viņi bija nobijušies arī no tēva Dendridža, - Pitmens piebilda. - Pat vairāk. Milgeita cilvēkiem iedvesa bailes tas, ko Milgeits grēksūdzē varētu būt pastāstījis tēvam Dendri- džam. Vai arī tas, ko Milgeits varētu pastāstīt tēvam Dendri- džam, ja priesterim izdotos satikt viņu ceturtdienas vakarā.

-    Pēc tam tu sekoji Milgeitam uz īpašumu Skārsdeilā. Gribēdams palīdzēt, tu iekļuvi istabā, bet negaidīti ienāca medicīnas māsa un ieraudzīja, ar ko tu nodarbojies.

-    Viņa dzirdēja ari, ka Milgeits kaut ko saka. Dankans. Par sniegu. Pēc tam Groljēra. - Pitmens papurināja galvu. - Bet tēvs Dendridžs pastāstīja, ka Groljēra nav uzvārds, bet privātskola, kurā mācījies Milgeits.

-    Vai tiešām šī ziņa tik svarīga, lai tās dēļ nogalinātu?

Nonākot pie Piektās avēnijas, Pitmens saminstinājās.

-    Kas noticis? - Džila pajautāja.

Pitmens paskatījās pa labi, kur pa Metropolitēna muzeja pakāpieniem augšup un lejup gāja apmeklētāju pūļi. Jūkli muzeja priekšā pavairoja ielu tirgotāji, autobusi un taksometri. Vairāki policisti zirgos uzturēja kārtību.

-    Man ir tāda sajūta, - paskaidroja Pitmens, - ka esmu redzams kā uz delnas. - Viņš paskatījās uz ieročiem piebāzto mēteli uz rokas un veda Džilu atpakaļ pa Septiņdesmit devīto ielu. - Gribu uzzināt ko vairāk par Groljēras privātskolu.

-    Kā tu domā to izdarīt? Neko citu es nevaru iedomāties kā vienīgi bibliotēku. Var painteresēties ari kādā koledžā. Bet šodien ir svētdiena. Visas tāda veida iestādes ir slēgtas.

-    Nē, kāda iespēja noteikti pastāv.

Septiņpadsmitā nodaļa

Nesen ar smilšu strūklu apstrādātā dzīvojamā māja Astoņdesmit otrās Austrumu ielas galā pacēlās pāri Rūzvelta gatvei un īstriverai. Kad Pitmens ar Džilu iegāja ēnainajā aklajā ielā, kuru sauca par Greisijas terasi, apakšā varēja saklausīt ātrgaitas maģistrāles radīto troksni. Pulkstenis rādīja pieci pēcpusdienā, temperatūra strauji kritās.

Džila paskatījās uz pievilcīgo, augsto ķieģeļu ēku.

-    Vai tu pazīsti kādu šejienes iemītnieku?

-    Kādu cilvēku, kuru reiz intervēju, - Pitmens sacīja. - Sākoties šai jezgai, es sāku gudrot, kur meklēt palīdzību, un atskārtu, ka gadu gaitā esmu intervējis visdažādākos speciālistus, kas var izrādīties noderīgi. Esmu pārliecināts, ka policija seko, vai neuzņemšu kontaktus ar draugiem un bijušo sievu. Neticu, ka viņi iedomāsies cilvēkus, ar kuriem esmu ticies kā reportieris.

Pitmens tomēr nervozēja. Viņš pacentās savaldīt emocijas un spēra soli tālāk. Ēkas spodrajā un sakoptajā vestibilā sagaidīja šveicars livrejā.

-Ar ko varu pakalpot?

-    Mums jāsatiek profesors Folsoms. Vai nezināt, vai viņš ir mājās?

-    Viņš nupat atgriezās no pēcpusdienas pastaigas. Vai viņš jūs gaida?

Pitmens atviegloti uzelpoja. Viņš bija baidījies, ka jau pavecais profesors Folsoms te vairs nedzīvos vai, kas vēl ļaunāk, būs miris.

-    I aldzu, piesakiet viņam, ka atnācis reportieris. Es gribu aprunāties par viņa atklāto Volta Vitmena manuskriptu.

-    Protams, ser.

Pitmens ar Džilu pagaidīja, kamēr šveicars pieies pie telefona uz letes vestibila sānos.

-   Vitmena manuskripts? - nočukstēja Džila. - Apžēliņ, kas Vitmenam kopējs ar…

Šveicars atgriezās.

-    Profesors Folsoms sacīja, ka labprāt ar jums parunās. - Šveicars pateica dzīvokļa numuru un garām kamīnam pavadīja viņus līdz liftam vestibila aizmugures gaitenī.

-    Pateicos.

-    Vitmens? - Džila atkārtoja pēc iekāpšanas liftā.

-    Profesors Folsoms ir izcils Vitmena speciālists. Viņš savā laikā mācīja amerikāņu literatūru Kolumbijas universitātē un nu jau piecpadsmit gadus ir pensijā. Taču vecums viņu nav ietekmējis. Viņš turpina pētījumus un pirms pieciem gadiem atradis Vitmena manuskriptu vai ko tādu, kas varētu būt viņa manuskripts. Šī atraduma dēļ radušās domstarpības. Vai manuskripts ir autentisks? Vai tajā patiešām ir nezināms Vitmena dzejolis? Daži zinātnieki apgalvo, ka ne. Man šķita, ka šis jautājums var ieinteresēt cilvēkus, un es sagatavoju rakstu. Folsoms ir krietns puika.

-   Bet vai viņš tevi atcerēsies? Un vai nepiezvanīs uz policiju?

-   Kāpēc lai viņam reportieris, ar kuru viņš runājis pirms pieciem gadiem, asociētos ar cilvēku, kas šonedēļ pieminēts ziņās? Turklāt viņam nav televizora. Fakts, ka esmu avīzes reportieris, viņu uzjautrināja.

-    Kāpēc?

-    Viņš reti lasa avīzes.

-    Bet kā tad viņš uzzina jaunumus?

-    Viņš tos nezina. Viņš ir fanātisks vēsturnieks, šodienas notikumi viņu neinteresē. ViņŠ ir lietpratējs ari Amerikas skolu lietās. Šaubos, vai Amerika ir kāda privātskola vai koledža, par kuru viņš nebūtu lietas kursā.

Lifts apstājās piecpadsmitajā stāvā, un Pitmens pieklauvēja pie Folsoma dzīvokļa durvīm.

Pa durvīm pabāza galvu garš, slaids vīrs sakumpušiem pleciem. Mugurā viņam bija brūna sporta žakete ar skujiņu, balts krekls un svītraina, dzeltena kaklasaite. Āda bāla, īsā bārda un garie mati neparasti balti. Trifokālās brilles platā metāla ietvarā tikai daļēji apslēpa dziļās grumbas ap acīm.

-    Profesor, es esmu Pīters Ļogans. Un tā ir mana draudzene Džila.

-   Jā. Šveicars paskaidroja, ka esat reportieris. - Profesora balss skanēja klusi un maigi.

-    Es sekoju jūsu atklātā Vitmena manuskripta gaitām. Savā laikā šai sakarā pastāvēja domstarpības. Mani interesē, kā tās atrisinājušās.

-    Jūs patiešām domājat, ka lasītājus tas interesēs?

-   Mani tas interesē.

-    Lūdzu, nāciet tālāk! Es vienmēr runāju par Vitmenu ar prieku.

Profesora Folsoma pavadībā viņi pagāja garām nevainojami saglabātam riekstkoka galdam foajē. Pa vaļējām durvīm foajē abās pusēs bija redzamas tikpat labi saglabājušās antīkas mēbeles.

-    Izskatās pēc kolekcijas.

-    Pateicos.

Viņi iegāja dzīvojamajā istabā, kur seno priekšmetu bija pat vairāk.

-    Tas viss ir tikai amerikāņu, - profesors Folsoms priecīgs paskaidroja. - Deviņpadsmitā gadsimta vidus un beigas. Sekretāra galds piederējis Natanielam Hotornam. Šis būris ir Emcrsona. Šūpuļkrēsls piederējis Melvilam. Kad sieva bija vēl dzīva, - viņš ar mīlestību paskatījās uz pavecas sievietes portretu pie sienas, - šādu mantu vākšana bija mūsu vaļasprieks.

-    Un no Vitmena mantām nav nekā?

-    Tas vecais lapsa labprāt ceļojis. Tomēr man izdevās dabūt vairākus priekšmetus. Tie ir guļamistabā. Faktiski pati gulta piederējusi viņam. - Izskatījās, ka profesors Folsoms ir apmierināts ar sevi. - Piesēdiet. Vai nevēlaties tēju?

-    Tas būtu ļoti jauki, - Džila atsaucās.

Pusstundu Pitmens ar vienu no vispatīkamākajiem cilvēkiem, ar kādu viņam jebkad bija gadījies sastapties, sprieda par dzeju un manuskriptiem. Jo īpaši jauks bija vecā vīra miers. Pitmenu pārņēma skaudība. Atminējies Folsoma piebildi par mirušo sievu, viņš nobrīnījās, kā var nodzīvot līdz tik sirmam vecumam un nekrist izmisumā.

Visbeidzot pienāca bridis uzdot svarīgāko jautājumu. Reizē ar Džilu ceļoties uz promiešanu, Pitmens sacīja:

-   Pateicos, profesor. Paldies par atsaucību un mums veltīto laiku.

-    Nav par ko. Man ir maz ciemiņu, jo īpaši pēc sievas nāves. Viņa uzturēja mājās pastāvīgu rosību. Protams, ari studenti vairs nenāk kā kādreiz.

-    Sakiet - vai jūs zinātu atbildi uz vēl kādu jautājumu? Man ir draugs, kas meklē labu privātskolu dēlam. Grib, lai viņš turpinātu skoloties Hārvardā vai Jeilā. Draugs domā, vai nesūtīt dēlu uz Groljēru.

-    Groljēra? Vermontā? Ja draugs nav bagāts un ar slavenu izcelsmi, tad viņu gaida vilšanās.

-    Vai Šī skola ir tik ekskluzīva? - Džila jautāja.

-Tās audzēkņu kopskaits nepārsniedz trīs simtus. Katru

gadu uzņem tikai septiņdesmit vīriešu kārtas audzēkņus. Vieta skolā katram tiek rezervēta tūlīt pēc piedzimšanas. Par mitekli, ēdināšanu un maciham jāmaksā piecdesmit tūkstoši dolāru gadā, un tiek gaidīts, ka vecāki plaši piedalīsies skolas pasākumos.

-Manam draugam tas var izrādīties par dārgu, - Pitmens sacīja.

Profesors Folsoms palocīja galvu.

-    Es neatbalstu izglītību, kuras pamatā ir bagātība un privilēģijas. Taču ņemiet vērā, ka skolā iegūtā izglītība ir izcila. Manā vērtējumā pārāk reglamentēta un konservatīva, tomēr izcila.

-    Reglamentēta? Konservatīva?

-   Mācību programma nepieļauj individualitātes izpausmes. Tā neļauj studentam augt izglītības ietvaros, bet uzspiež to viņam. Latīņu valoda. Grieķu valoda. Pasaules vēsture ar uzsvaru uz Lielbritānijas vēsturi. Filozofija, īpaši senie domātāji. Politiskās zinātnes. Eiropas literatūra, atkal akcentējot Lielbritāniju. Pavisam nedaudz amerikāņu literatūras. Varbūt šī iemesla dēļ esmu tik atturīgs. Ekonomika. Algebra, matemātiskā analīze. Un katrā ziņā sports. Jauneklis, kas dodas uz Groljēras privātskolu un nenodarbojas ar sportu, īpaši futbolu un airēšanu, drīz vien tiek izstumts.

-    No audzēkņu kolektīva? - Džila jautāja.

-Ari no skolas, - izskatīdamies vecāks un nogurušāks, sacīja profesors Folsoms.

-    Groljēras privātskolas galvenais uzdevums ir veidot cilvēkus, kas spēlēs valdošās elites komandā. Augstmaņu sa- biedribā atšķirīga domāšana netiek uzskatīta par tikumu. Elite augstāk vērtē piesardzību un vienprātību. Groljēras privātskolas audzēkņi apgūst intelektuālas un fiziskas programmas, kas iemāca domāt un uzvesties kā tās īpašās sabiedrības locekļiem, kuru viņiem paredzēts pārstāvēt.

-    Izskatās pēc programmēšanas, - Pitmens sacīja.

-    Zināmā mērā to var attiecināt uz visu izglītību, - piebilda profesors Folsoms. - Groljēra dod solīdas zināšanas. Daudzi tās absolventi ir izcili ļaudis. - Viņš minēja vairākus sūtņus, senatorus, gubernatorus, kā ari Savienoto Valstu prezidentu. - Tās audzēkņu skaitā gan nav daudzie ietekmīgie finansisti.

-Manuprāt, Groljērā mācījies ari Džonatans Milgeits, - Pitmens piebilda.

-    Jā, Groljēras absolventu skaitā ir ari diplomāti. Jūstass Geibls. Entonijs Loids.

Šie vārdi nāca pilnīgi negaidīti. Pitmens bija pārsteigts.

-    Jūstass Geibls? Entonijs Loids?

-    Dažādu prezidentu padomnieki. Savas karjeras laikā viņi veikuši tik daudzus diplomātiskus uzdevumus, ka galu galā kļuvuši pazīstami kā lielie padomnieki.

Pitmens mēģināja apvaldīt satraukumu.

-    Kāda slavena skola!

-    īpašai augstmaņu daļai.

Astoņpadsmitā nodaļa

Viņiem atstājot ēku, ēnas Greisija terasē bija kļuvušas biezākas un vēsākas. Nodrebinājies, bet ne no aukstuma, Pitmens aizgāja līdz aklās ielas galam, kur pakāpieni veda uz promenādi, no kuras varēja redzēt īstriveru.

-    Groljēras privātskola. Ne tikai Džonatans Milgeits, bet arī Jūstass Geibls un Entonijs Loids.

-    Lielie padomnieki, - Džila piebilda.

Pitmens pagriezās.

-    Man par to nebija ne jausmas. Kā tev šķiet, vai arī pārējie - Vinstons Slouns un Viktors Standišs - tur nav mācījušies?

-    Ja arī būtu, ko tas pierāda?

-    Jā. - Galva Pitmenam dūca. - Kas tik svarīgs būtu saistīts ar Groljēras skolu, ka pārējie lielie padomnieki gribēja nogalināt Milgeitu un slepkavību uzvelt man, nogalināt tēvu Dendridžu un… Lai tikai neviens neuzzina, kāpēc Milgeita prātu nodarbināja šī privātskola.

-   Varbūt mēs pamatīgi alojamies. Milgeits varēja runāt arī murgos.

257

-    Nē, - Pitmens iekaisis atbildēja. - Es tam neticu. Ja ticētu, tad būtu pagalam un man vajadzētu padoties. Es ne-

9-40

zinātu, kā dzīvot. - Viņš nodrebinājās vēlreiz, uzģērba mēteli un sajuta dzīves realitātes uzspiesto ieroču svaru mēteļa abās kabatās. - Un pat ja tā izrādītos patiesība… ko tad? Ko lai iesāk ar tevi? Drīz satumsīs. Tu nevari atgriezties savā dzīvoklī un nevari izmantot kredītkarti, lai noīrētu istabu. Kredītkarte cilvēkiem, kuri tevi meklē, palīdzēs tevi atrast.

-    Kur tu biji paredzējis pārlaist nakti?

Pitmens neatbildēja.

-    Citas naktis, - Džila jautāja, - kur…

-    Uz sola parkā vai intensīvās terapijas uzgaidāmajā telpā uz grīdas.

-Mīļais Dievs!

-    Varbūt doma par policiju nav tā sliktākā. Piezvani uz turieni. Varbūt tur tevi apsargās.

-    Cik ilgi? Es jau teicu, ka viņu apsardzība mani neglābs. Palikšu kopā ar tevi, - Džila noteica.

-    Es nezinu, vai tu rīkojies gudri, jo viss var ieilgt.

-    Tomēr tā ir alternatīva tuvākajam laika sprīdim, kas mani biedē vismazāk. Turklāt šis tas, kas attiecas uz mani, tev nav ienācis prātā, - Džila sacīja.

-    Tu gribi teikt - piedevām pie tā, ka tev ir nauda?

-    Nauda ir tikai neliela daļa. Man nav jāstrādā, lai izdzīvotu. Es strādāju par medicīnas māsu tāpēc, ka šis darbs man patīk. Tāpēc, ka jūtu nepieciešamību to darīt. Un šobrīd…

-Jā?

-   Mana sirdsapziņa nepieļauj, ka neveiksmes gadījumā ar tevi kas notiek. Tu bez palīdzības neiztiksi.

Šķita, ka Pitmenam sažņaudzas sirds. Viņš noglastīja Džilas roku.

-    Paldies.

-   Un, ja es nebūšu līdzās, kas nomainīs apsēju uz rokas?

Pitmens pasmaidīja.

-   Tas būtu jādara biežāk, - bilda Džila.

Pitmens nokautrējās un juta, ka viņa smaids atslābst. Džila paskatījās uz īstendas avēnijas pusi.

-   Labāk pameklēšu taksofonu un piezvanīšu uz slimnīcu, ka nebūšu darbā. Viņi vel pagūs sameklēt aizvietotāju.

Piezvanījusi un iznākusi no kabīnes, Džila izskatījās apjukusi.

-    Kas noticis?

-    Priekšniece intensīvajā terapijā sacīja, ka policija ar viņu jau sazinā jusies

-     Pēc dzīvokļa apmeklējuma policija droši vien sazinājusies ar tavu darbavietu.

-   Viņa teica, ka zvanījis vēl kāds, kas uzdevies par draugu, teicis, ka ar mani viss kārtībā un ka es nebūšot darbā.

-    Kāds draugs?

-    Vīrietis.

Pitmenam saspringa muskuļi.

-    Milgeita cilvēki. Cenšas nomaskēt visu iespējamo. Šovakar, parādoties slimnīcā, līdz sestajam stāvam tu netiktu. Un, ja tu neparādītos, priekšniece neraizētos un policijai nezvanītu -jo zvanīja taču "draugs" un sacīja, ka viss ir kārtībā.

-    Tagad es patiešām esmu nobijusies.

-    Bet savu problēmu mēs tik un tā neesam atrisinājuši. Kur lai paliekam?

-    Man ienāca prātā laba doma. -Kāda?

-    Nestāvēt uz vietas, - atbildēja Džila.

-    Visu nakti? Mēs sabruksim.

-    Bez tā var iztikt. Tev jātiek uz bibliotēku, bet tā līdz ritam būs ciet.

-    Pareizi, - neko nesaprazdams, atbildēja Pitmens. -Ari citās pilsētās ir bibliotēkas. Negaidīsim līdz ritam

9 *

un netērēsim laiku. Varēsim izgulēties vilcienā.

259

-    Vilcienā?

-    Kad braucu uz turieni slēpot, es izmantoju nakts vilcienu.

Pitmens, vienalga, nesaprata.

-    Uz Vermontu.

Pitmenu ķēra kā zibens spēriens. Pār muguru noskrēja tirpas.

-    Jā. Profesors Folsoms sacīja, ka tieši tur tā ir. Groljēras privātskola Vermontā.

u

CETURTA DAĻA

Pirmā nodaļa

Biļetes guļamvagonā nebija dabūjamas. Bet tam nebija nozīmes, jo Pitmens bija tā izvārdzis, ka būtu aizmidzis jebkurā vietā. Tūlīt pēc vilciena izbraukšanas no Penas stacijas viņš ar Džilu ieturējās ar stacijā nopirktajām sviestmaizēm un kafiju. Arī biļetes bija pirkusi Džila, jo Pitmens nevēlējās rādīties nevienam tuvumā. Šī paša iemesla dēļ viņš apsēdās ar seju pret logu vietā, kur vagonā bija maz pasažieru. Fotogrāfijā, kādu izmantoja avīzes un televīzija, viņš izskatījās pavisam citāds, tomēr derēja piesargāties.

Drīz riteņu vienmērīgās klaudzoņas iedarbība kļuva hipnotiska. Puspilnajā vagonā Pitmens nopētīja citus pasažierus, pārliecinādamies, vai kāds neizrāda par viņu interesi. Pēc tam sāka vērot gaišos logus ēkās, kurām vilciens brauca garām. Plakstiņi šķita kā ar svinu pielieti. Viņš atspiedās pret sporta somu, kuru bija savācis Sīna O'Reilija bēniņos, un iesāka jautāt Džilai, cik ilgi jābrauc. Taču plakstiņi aizvērās un jautājums palika nepabeigts.

Otrā nodaļa

-Mosties!

Pitmens sajuta, ka kāds viņu biksta.

-    Laiks mosties. Viņš lēni pavēra acis.

Džila sēdēja blakus ar roku uz viņa pleca. Viņa jau bija nomazgājusies un sasukājusi matus. Jau tādā agrumā viņa izskatījās neparasti moža, nerunājot par pievilcību.

-    Vai tu zini, - viņa jautāja, - ka tu krāc?

-    Atvaino.

-    Nav par ko. Tu neapšaubāmi esi pārmocījies. Nekad man nav gadījies redzēt cilvēku guļam tik neērtā stāvoklī.

-    Salīdzinot ar solu parkā, te ir hotelis "Riča".

-    Vai atceries, kā mēs pārsēdāmies citā vilcienā? Pitmens papurināja galvu. Vagons bija gandrīz tukšs.

Tuvumā neviena, kas varētu noklausīties.

-    Tādā gadījumā tu esi pārvietojies kā īsts mēnessērdzīgais, - sacīja Džila. - Ja mums nevajadzētu pārsēsties citā vilcienā, deru, ka tu pat nepieceltos, lai aizstaigātu līdz mazgā- jamtelpai.

Pitmens pamazām iztaisnoja savu sakņupušo augumu. Mugura sāpēja.

-    Kur mēs atrodamies?

-    Vermontā, dažas jūdzes no Monpeljē. - Džila pacēla uz augšu loga aizkaru.

Kaut ari saule vel īsti nebija uzlēkusi, ieraugot pēkšņi gar dzelzceļa malu uzradušas priedes un nogāzēs lopus, Pitmens sāpīgi samicd/a ac is. Uz zemajiem, šaurās ielejas otrajā pusē ar mežiem apaugušajiem kalniem vietām vīdēja sniega laukumi.

-    Cik ir pulkstenis?

-    Piecpadsmit pāri sešiem.

-    Droši vien kafija no vakardienas nav palikusi?

-    Tu vēl sapņo.

-    Tādā gadījumā pamodini mani, kad sapnis beigsies.

-    Celies nu augšā! - Džila mudināja. - Iztaisnojies. Kolīdz vilciens apstāsies, mums skriešus jādodas tālāk.

-    Vai vienmēr rīta agrumā tu esi tik sparīga?

-   Tikai tad, kad esmu nobijusies. Turklāt, ja cilvēks pieradis strādāt nakts maiņā, patlaban ir vēla pēcpusdiena, nevis rīts.

-Ar mani tā nav. - Pitmenam sūrstēja acis, it kā tajās būtu sabirušas smiltis.

-    Ļauj pačukstēt ko tādu, ka tu uzreiz sarosīsies.

-    Tas nebūtu slikti.

-    Brokastis. Un es maksāju.

-    Nekas cits tev neatliek, jo naudas man nav. Bet vienu gan varu teikt - tavi vārdi ir ļoti iedarbīgi.

-    Treša nodaļa

-    Monpeljē? Izklausās pēc franču vārda.

-    Pirmie kolonisti šajā apgabalā bijuši franči.

-    Un vai šī ir Vermontas galvaspilsēta? - Pitmens ar Džilu sēdēja restorānā pie loga, no kura pavērās skats uz gleznajā ielā sabūvētajām Jaunanglijas ēkām. - Neizskatās, ka te dzīvotu daudz cilvēku.

-   Nepilni desmit tūkstoši. Ari visā štatā dzīvo tikai kādi sešsimt tūkstoši.

-    Laba vieta, kur paslēpties.

-   Vai arī pienācīgi nošķirta vieta, kurp sūtīt bērnus mācīties par aristokrātiem, kamēr viņus nav saindējusi apkārtējā pasaule.

Pitmens malkoja kafiju.

-    Izklausās, ka tu esi mazliet dusmīga.

-   Ne tikai mazliet. Vecāki mēģināja manī ieaudzināt uzskatu, ka esmu labāka par parastajiem cilvēkiem. Mans medicīnas māsas darbs uzdzen viņiem šausmas. Kā arī slimie cilvēki, asinis.

-   Man liekas, agrāk tavā rīcībā bijis daudz vairāk naudas nekā…

-    Pieklājīgā sabiedrībā par tādām lietām nerunā.

-    Es nekad neesmu mācējis pieklājīgi uzvesties.

-    Miljoni.

Pitmens samirkšķināja acis un nolika kafijas tasīti.

-     Es pat nezinu, tieši cik daudz, - Džila paskaidroja. - Vecāki par to nerunāja. Mums bija atšķirīgi ieskati par manu nākotni. Viņi draud mani sodīt ar izslēgšanu no mantojuma.

-Tad tāpēc (u pieminēji vecvecāku kredītfondu.

-    Viņi paši to sapelnījuši. Un viņi ar to rīkojas kā normāli cilvēki. Taču mani vecāki domā, ka nauda dod viņiem dievišķas tiesības skatīties uz cilvēkiem no augšas.

-    Jā, tu tik tiešām esi noskaitusies.

-    Es jau teicu, ka vēlos palīdzēt cilvēkiem, nevis ignorēt vīnus vai izmantot. Šā vai ta, bet mani vecvecāki to paredzeja un ļāva man būt neatkarīgai, piešķirot kredītfondu.

-    Mums ir līdzīgi ieskati. Kad es biju reportieris…

-    Ko? Tu vēl arvien tāds esi.

-    Nē, es esmu nekrologu rakstītājs. Taču savā laikā… pirms nomira Džeremijs un es sabruku… Vislabāk man patika rakstīt par korupciju smalkajās aprindās, bet jo īpaši valdībā. Labprāt es pavilku viņus uz leju, lai iepazīst, kāda šai pasaulē dzīve ir mums, parastajiem ļautiņiem.

-Tev patika piezemēt tādus aristokrātus kā Džonatans Milgeits?

-    Es tiešām centos kā pats nelabais.

-    Piesargies. Ja pateiksi ko tādu nepareizajam cilvēkam, tad sagādāsi motivāciju, kāpēc tu gribēji…

Nākamie vārdi - nogalināt viņu - palika nepateikti. Džila acumirklī apklusa, jo pienāca viesmīle un sāka likt uz galda pasūtījumu: greipfrūtu, angļu smalkmaizītes un jogurtu Džilai, malto gaļu, olas un bekonu Pitmenam.

-    Tu nekad neatgūsi formu, ja tā ēdīsi, - bilda Džila.

-   Es vismaz pasūtīju grauzdiņu maizīti no kviešu graudiem. Turklāt pēdējā laikā es patērēju daudz enerģijas.

-    Pareizi, tev briesmu vēl par maz. Brokastīs tev jāpasūta nāves spriedums.

-    Paklausies, es gribu paēst.

Džila klusu iesmējās, bet pēc tam pārlaida skatienu telpai, kas bija laucinieciski iekārtota siltos, tumšos toņos.

-    Es tūlīt būšu atpakaļ.

-    Kas par lietu?

-    Kāds pameta avīzi. "USA Today". - Izskatījās, ka Džila nepacietīgi vēlas to izlasīt, taču, atgriezusies pie galda un izpētījusi pirmo lapu, viņa nomurmināja: - Pēkšņi pazuda ēstgriba.

-    Vai kas slikts?

Viesmīle pie blakusgaldiņa patlaban sēdināja vīrieti un sievieti, un Džila pasniedza avīzi Pitmenam.

-    Ir dažas lietas, par ko labāk nerunāt.

Pitmens pētīja lapu un arvien vairāk zaudēja drosmi. Trekniem burtiem bija pavēstīts, ka prātā jukušā nekrologu rakstītāja slepkavību sērija turpinās. Pitmenu apvainoja tēva Dendridža noslepkavošanā. Tika pausts uzskats, ka viņš nošāvis arī vienu no vīriem, kurus Džonatana Milgeita dēls sūtījis uz Džilas dzīvokli izteikt pateicību par tēva kvalificēto kopšanu intensīvajā terapijā. Turklāt pastāvēja aizdomas, ka Pitmens nolaupījis Džilu.

-    Viss iet uz slikto pusi, - Pitmens sacīja. - Varbūt man jāpakaras un jāpieliek šai jezgai punkts.

-    Nesaki neko tādu, pat jokojot ne.

Pitmens apsvēra teikto.

-   Iedomājies, tas patiešām bija joks. Es pats par to brīnos. Pirms pāris dienām neko tādu nebūtu spējis pateikt.

Džila pievērsa Pitmenam nopietnu skatienu.

. - Varbūt tev radīsies laba apņemšanās.

Pitmens pamāja ar roku uz avīzi.

-   Patlaban ne uz to pusi. Labāk iesim. Mums ir milzum daudz darāmā.

-    Jāsameklē bibliotēka?

-    Pilnīgi pareizi. Pitmens piecēlās. - Vairumā bibliotēku ir dažādi uzzinu materiāli. Amerikāņu biogrāfiju krājums. Tajā ir gandrīz vai visu Savienoto Valstu slavenāko intelektuāļu biogrāfijas, izglītību ieskaitot. Tur varēs uzzināt, vai visi lielie padomnieki mācījušies Groljērā. Un varbūt bibliotekāre spēs izpalīdzēt arī citādā ziņā.

-Tas būtu?

-    Izstāstīt ceļu uz Groljēras privātskolu.

-    Ceturtā nodaļa

-    Četrsimt dolāru? - Džila skeptiski nogrozīja galvu.

-   Es zinu. Ari es neesmu sajūsmā, bet domāju, ka šobrīd tas ir vislabākais iespējamais darījums, - Pitmens sacīja.

-    Jebkurš cits lietots autiņš šai laukumā maksā vairāk, nekā mums pavisam ir naudas.

Automašīnu tirgotājs, stiegrains vīrs ar kaklasaiti, no sava kantora loga ar interesi vēroja Pitmenu un Džilu, kuri staigāja ap tūkstoš deviņi simti septiņdesmit piektā gada daste- ru. Divdurvju sedanu savā laikā būtu varēts pat uzskatīt par sporta vāģi, taču rūsa uz aizmugures spārniem un plaisas vi- nila jumtā liecināja, ka transporta līdzeklis lietots nesaudzīgi.

-   Tikai nedomā maksāt skaidrā naudā, - ieteica Džila.

-    Es izrakstīšu čeku, lai varam iegādāties ko pieklājīgu.

-    Nevaram to darīt. - Pitmens atcerējās interviju ar privātdetektīvu, kam bija liela pieredze bēgļu meklēšanā. - Šis čeks būs no cita štata. Tirgotājs droši vien izgudros piezvanīt uz banku, lai pārliecinātos, vai čekam ir segums. Policija noteikti būs brīdinājusi banku ziņot par katru mēģinājumu noņemt naudu no tava konta. Manuprāt, ari lielie padomnieki būs likuši lietā savu ietekmi, lai iegūtu to pašu informāciju. Līdz ar to visiem kļūs zināms, kādā virzienā turpināt meklējumus. Šī iemesla dēļ mēs nevaram mašīnu īrēt. Tādā gadījumā vajadzēs izmantot tavu vai manu kredītkarti. Brīdī, kad dati nonāks datorā, par mums viss būs skaidrs. Lielie padomnieki acumirklī sapratīs, kāpēc esam Vermontā. Groljēras privātskolā mūs jau gaidīs viņu cilvēks.

-   Četrsimt dolāru. Džila sadrūmusi nopētīja sarūsējušo automašīnu.

-    Es zinu. Kad mūsu rīcībā ir vienīgi tūkstotis, tā ir vesela bagātība. Taču nav izvēles. Mēs vismaz esam nokaulējuši cenu no četrsimt piecdesmit līdz četriem simtiem.

-    Bet vai varam būt droši, ka pēc izbraukšanas no laukuma mašīna nesalūzīs?

-    Varu teikt tikai to, ka šim autiņam ir Kreislera sešci- lindru dzinējs. Tas ir gandrīz mūžīgs.

-   Man nebija jausmas, ka tu kaut ko sajēdz arī autolie-

tās.

-. Es nesajēdzu.

-    No kurienes tad…

-    Kādreiz ir gadījies rakstīt par lietotu mašīnu tirgotavām un pircēju maldināšanas paņēmieniem.

-   Vienreizēji. Man rodas iespaids, ka tu esi visu savu interviju summa.

-    Uz to pusi ir.

-    Vai, tavuprāt, nopērkot šo graustu, tas būs izdevīgs darījums?

-   Tikai tad, ja tirgotājs par velti piepildīs degvielas tvertni.

Piektā nodaļa

No Monpeljē traucoties pa kalnu ieskauto astoņdesmit devīto ceļu uz ziemeļrietumiem, mašīna ripoja labāk, nekā Pitmens bija gaidījis, motors rūca spēcīgi un vienādi.

Ar apsaitētu kreiso roku stūrēt nebija parocīgi, tāpēc brauca Džila. Viņa attaisīja logu.

-   Lai kam piederējis auto, tā īpašniekam paticis smēķēt cigārus.

-    Pozitīvs moments ir arī tas, ka sēdekļu pārvalki neizskatās slikti. Diemžēl to nevar teikt par mani. Ierodoties Grol- jērā, jāizskatās respektabli.

Pitmens izņēma no sporta somas ar baterijām darbināmu skuvekli un skujoties vēroja mežainās kalnu virsotnes.

-    Kartē, kuru iedeva lietoto automašīnu tirgotājs, uzrādīts, ka šie ir Zaļie kalni. Dīvains nosaukums vietai, kas pazīstama kā slēpošanas vieta.

-    Es jau teicu, ka pirmie kolonisti te bijuši franči. Piedomā, kā sauc štatu. Vermonta - tas nozīmē Zaļie kalni: mont vērt.

-      Te valda tāds miers. Kā gan Groljēras skola var apdraudēt lielos padomniekus?

-    "Amerikāņu biogrāfiju krājums" bibliotēkā maz ko deva, - sacīja Džila. - Profesoram Folsomam taisnība, Jūstass Geibls un Entonijs Loids mācījušies Groljērā, tāpat kā Džonatans Milgeits. Taču rakstos par diviem pārējiem padomniekiem Groljēra nav minēta.

-    Tas vēl neko nenozīmē. Tas tikai liecina, ka viņi tur nav gājuši vai arī nevēlas šo faktu afišēt.

Dastcrs izbrauca no līkuma, ceļa abās pusēs parādījās egļu ieskauta pļava, virs kuras slējās ar mežiem apaugušas virsotnes. Pitmens bija tā iegrimis domās, ka apkārtni gandrīz neredzēja.

-    Varbūt viņi izdomājuši, ka kopējās interesēs ir neatklāt, ka visi mācījušies vienā privātskolā?

-    Kāds no tā var celties ļaunums?

-    Pārāk klaji redzams, ka viņi ir draugi. Publika varētu sākt interesēties par federālās valdības nepatīkamajiem noslēpumiem un varas pārmantojamību. Noteiktas privātskolas gatavo nākamo eliti studijām Efeju līgas koledžās. Nākamā valdošā elite pēc minēto koledžu beigšanas dodas uz Vašingtonu. Tur viņi kļūst noteicēji valdībā vairākās jomās. Piemēram, CIP dominē Jeilas universitāti beigušie, Ārlietu ministrijā vadošajos amatos parasti ir Hārvarda universitātes audzēkņi. Klintona administrācija ir cieši saistīta ar Jeilas juridisko skolu.

-     Šī lieta ir vēl specifiskāka. Efeju līgas koledžās ir slepenas brālības. Vislielāko prestižu bauda "Galvaskauss un kauli", kas domāta gandrīz vienīgi valdošās elites pārstāvjiem. Prezidents ieceļ amatos savus kursabiedrus un brālības locekļus. Tie kļūst par sūtņiem, kalpo ministru kabinetā vai par padomniekiem. Tu jau zini, kā viss notiek - prezidentam aizejot no amata, viņa cilvēki pārceļas uz privāto sektoru. Kā dažādu korporāciju valžu locekļi viņi turpina izmantot savu ietekmi Vašingtonā, lai manipulētu ar valdības politiku. Citreiz viņi izveido savu konsultāciju biznesu un lieliski dzīvo uz ārzemju klientu rēķina, kas ļoti dāsni maksā par varenās ietekmes izmantošanu. Šī iemesla dēļ es vēlos, lai Milgeits nonāk ar mani vienā līmenī. Jo viņš bija nešķirams ar ieroču ražotājiem. Viņš iestājās par militāru iejaukšanos Korejā, Vjetnamā, Panamā un Irākā. Tie ir visplašāk zināmie gadījumi. Vienīgi atklāts paliek jautājums, vai valstij un pasaulei tas devis kādu labumu vai ari labumu guvuši vienīgi ieroču ražotāji un Milgeita konts Šveices bankā.

-    Viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc valdībā tik plaši zeļ korupcija, ir tas, ka tikai daži politiķi un diplomāti uzdrīkstas apšaubīt agrākā kursa vai kluba biedra uzvedību. Vecais lāga zēns tāds un tāds pieļāvis kļūdu, ņemdams kukuļus. Bet īstenībā viņš nemaz nav slikts zēns. Kālab uzklupt viņam un taisīt nepatikšanas? Savstarpējās attiecības dažam ir daudz vairāk no svara nekā amerikāņu tautas pārstāvēšana. Vai kādreiz esi dzirdējusi par Bohēmiešu Birzi?

-    Nē, - Džila šķita apjukusi.

-   Tā ir vēl kāda slepena biedrība, kurā uzņem vienīgi vīriešus un kuras galvenais mērķis ir katru gadu rīkot vasaras izbraukumus uz kādu mežu Ziemeļkalifornijā. Tās biedri ir visietekmīgākie Savienoto Valstu cilvēki: senatori, kabineta locekļi, galvenie finansisti un korporāciju izpilddirektori. Tās biedri ir visi republikāņu prezidenti kopš Niksona laikiem. Biedri šai piknikā var vest līdzi tikpat ietekmīgus viesus no citām valstīm. Un ko šie ietekmīgie vīri dara? Viņi piedzeras, dzied pie ugunskura, uzved skečus un rīko sacensības čurāšanā.

-    Zēnu nometne pieaugušajiem, - Džila piebilda. - Pilnīgi pareizi. Un, kad svētki ir galā, kad visi atgriežas savos svarīgajos amatos, vai kāds no viņiem apsūdzēs citu nepiedienīgā amata izmantošanā, ja nometnē kopā ir čurāts pie viena koka? Nekādā ziņā. Bohcmiešu Birzs galīgā konsekvence nosaka, ka nav ļaunākas varas pārstāvja sliktas gaumes izpausmes kā apsūdzēt vienam otru neētiskā rīcībā. Šis ir tikai viens piemērs, kad kluba noteikumi stāv pāri sabiedrības interesēm. Visa ši sasodīta padarīšana smird.

Ja neskaita spēcīgā motora dūkšanu, mašīnā iestājās klusums. Džila izbrauca vēl vienu ceļa līkumu garām lopiem, kas ganījās blakus upei citā ielejā. Beidzot viņa ierunājās:

-    Un tagad, visu to izgāzis, vai tu jūties labāk?

-Nē.

-    Jeilā mācījās mans tēvs. Viņš bija "Galvaskausa un kaulu" brālības biedrs.

-    Es negribēju būt personisks.

-    Bet tā nu tas ir. Mans tēvs darbojas starptautiskajā tirdzniecībā. Sakarā ar to, ka bijis "Galvaskausa un kaulu" biedrs, šķiet, viņš bauda lielāku ietekmi nekā konkurenti. Viņš spēj panākt sev labvēlīgākus noteikumus.

-    Tad iedomājies, cik ietekmīgi ir lielie padomnieki, - Pitmens sacīja. - Padomnieki kopš Trumena laikiem. Sūtņi un kabineta locekļi. Vienā vai otrā brīdī trīs no viņiem bijuši ārlietu ministri. Divi bijuši aizsardzības ministri. Vairāki vadījuši padomniekus nacionālās drošības jautājumos, nemaz nerunājot par tādiem amatiem kā sūtnis ANO, NATO, Lielbritānijā, PSRS, Saūda Arābijā, Rietumvācijā un tā tālāk. Nekad viņi nav tikuši vēlēti. Vienmēr iecelti. Baudījuši ietekmi kopš Otrā pasaules kara laikiem. Valdība valdībā. Kad vara Baltajā namā viņiem nepiederēja oficiāli kā Kenedija un Kār- tera valdīšanas laikā, viņi pamanījās ietekmēt valdību netieši, veidojot ārpolitiku ar tādu domu trestu starpniecību kā Padome sakariem ar ārzemēm, Randa korporācija un Rokfellera fonds. Trīs lielie padomnieki beiguši Hārvardu. Divi beiguši Jeilu. Un vismaz tris, ja ne visi, mācījušies vienā privātskolā. Un viens no viņiem šajā sakarā tik ļoti pārdzīvojis, ka uz nāves gultas gribējis izsūdzēt grēkus, taču pārējie bijuši gatavi uz visu, lai viņu no tā atturētu.

Sestā nodaļa

Netālu no gleznas pilsētiņas, kuru sauca Boltona, Pitmens ar Džilu nogriezās no astoņdesmit devītā ceļa uz ziemeļiem un tālāk brauca pa līkumainu ceļu, kas veda pa šauru ieleju, kurā pļavas mijās ar priežu audzēm.

-   Ja bibliotekāre Monpeljē zinājusi, par ko ir runa, - sacīja Džila, - tad priekšā jābūt ciematam.

Lūkojoties cauri vējstiklam, Pitmens miedza acis un vēlējās, kaut viņam būtu saulesbrilles.

-l\ir ir. Var saskatīt pa spraugu koku starpā. Vai redzi?

-    Baznīcas smaile. Ļoti labi. Mēs braucam pēc grafika.

Tornis bija mirdzoši balts, un, iebraucot ciematā, atklājās, ka ne tikai baznīca, bet visas pilsētiņas mājas ir šai mirdzošajā krāsā. Līdzās baltajai krāsai zaļums šķita vēl zaļāks. Ja neskaita telefona stabus un citus modernās tehnoloģijas lieciniekus, Pitmenam šķita, ka viņš pārcēlies atpakaļ laikā daudz lēnākā un mierīgākā gadsimtā.

Drīz ciemats palika aiz muguras, un Džila vadīja mašīnu blakus ņiprai straumītei, kura nesa kūstošā sniega ūdeņus. Pitmens pēkšņi kļuva domīgs. Viņš atvēra sporta somu, izvilka savu Četrdesmit piekto kalibru un pielādēja ar patronām no aptveres, kura glabājās somā.

Atcerējies kādu detaļu no raksta par policijas virsniekiem, viņš iebāza pistoli mugurpusē aiz jostas virs krustiem. Sajūta nebija īpaši patīkama, bet tas nebija daudz no svara. Viņš zināja, ka zem sporta žaketes ierocis paslēpts labāk nekā mēteļa kabatā, kura nostieptos uz leju un veidotu acīs krītošu izspīlējumu. Būs vien jāpierod, ka mugurā spiežas metāls.

"Pagājušās trešdienas vakarā mutē es turēju pistoles stobru," viņš nodomāja, "un tagad…"

Pitmens atvēra Džilas rokassomiņu.

-    Tavuprāt, ko tu patlaban dari?

-   Apskatos, vai tā ir piemērota.

Viņš vēlreiz iebāza roku sporta somā un izvilka otru pistoli, kuru bija paņēmis no Džilas dzīvoklī iebrukušā vīra. Ierocis bija gandrīz tikpat liels kā četrdesmit piektā kalibra kolts, tikai ar mazāku kalibru - deviņu milimetru bereta.

-   Neceri, ka nēsāšu to līdzi, - Džila iebilda. - Es pat nezinu, kā ar to jārīkojas.

-   Arī es pirms pāris dienām nezināju. Mācies, kad rodas vajadzība, - tāds ir mans moto.

Džilas somiņa bija uzkarināma ādas siksnā uz pleca.

-    Der brīnišķīgi, - Pitmens paziņoja.

-    Es teicu, ka nedomāju…

-     Pirmais, kas par šo ieroci jāzina, - Pitmens skaidroja, - ir tas, ka patronas glabājas šajā ierīcē. Sauksim to par aptveri. Un to ievieto spalā no apakšas.

-   Vai tu runā nopietni? - Džila samiedza acis, dasteram izbraucot no apjumta tilta spožā saulē. - Vai tev ir kāds priekšstats, cik sašautu cilvēku kritiskā stāvoklī man bijis jāuztur pie dzīvības intensīvajā terapijā? Es par šo ieroci negribu ne dzirdēt. Negribu to glabāt savā somiņā. Negribu tam pieskarties.

Pitmens nopētīja Džilu un paskatījās uz priekšu.

-Aiz tilta pirmais pagrieziens pa labi.

-   Zinu. Tā rakstīts uz lapas ar norādījumiem, kuru iedeva bibliotekāre. Es atceros, ko viņa teica.

-    Es tikai centos būt izpalīdzīgs.

-Atvaino, es negribēju būt asa. Tas ir… Tu nobaidīji mani ar runām par pistoli. - Balss Džilai trīsēja. - Kādu laiku vilcienā man izdevās aizmirst, cik šī lieta ir nopietna. Es priecātos, ja nebūtu to darījusi.

-Tādā gadījumā griez apkārt, - Pitmens piedāvāja.

-Ko?

-Atgriezīsimies Monpeljē, un es iesēdināšu tevi vilcienā, kas iet uz Ņujorku. Braukšu uz šo skolu viens pats.

-    Tu iesēdināsi mani… Kāds tev no tā labums? Nekas taču nemainās. Tie vīri tik un tā mani vajās. Dzīvoklī atgriezties nav iespējams. Turklāt tu esi pārliecinājis, ka policija mani nenosargās. Es nevaru ari paļauties, ka vecāki līdzēs izkulties no šīs nelaimes. Varbūt ari viņi tiek novēroti. Un, ja runā par draugiem, tad negribu pakļaut viņus riskam. Kopā ar tevi esmu vislielākajā drošībā. Lai kā, bet ne uz ko citu šobrīd nevaru paļauties.

-     Šai pistolei stobrā jau ir patrona. Lai izšautu, gailis nav jāuzvelk. Pietiek nospiest mēlīti. Turklāt mēs jau esam pie vārtiem.

Pitmens norādīja uz lielu, elegantu uzrakstu: GROLJĒRAS PRIVĀTSKOLA.

-    Man patīk skolas moto, - Pitmens pavēstīja.

VADĪT NOZĪMĒ KALPOT.

Septītā nodaļa

Viņi nogriezās sānis un pa asfaltētu, kokiem apstādītu celiņu uzbrauca augšā pa lēzenu nogāzi. Vārti balti krāsotajā koka žogā stāvēja vaļā. Viņi pabrauca garām nelielai, tukšai ēciņai, kas atgādināja sargposteņa būdu pie ieejas militārā bāzē. Pitmens nosprieda, ka uz šejieni tiek piegādāts pasts.

Uzbraucot pa nogāzi augšā, atklājās tik krāšņs skats, ka Džila apstājās. Abpus žogam kalnu nogāzēs auga egles. Tieši pretī un lejā koki bija izcirsti, dodot vietu plašām pļavām. Ielejā atradās staļļi, zirgu manēža un polo laukums, ganībās ganījās zirgi. Turpat atradās ari vairāki futbola laukumi. Tālumā saules atspulgos mirdzēja ovāls dīķis, un Pitmens atcerējās profesora Folsoma izteikumu, ka skolā lielu vērību veltī airēšanai.

Tomēr visvairāk uzmanību saistīja ēkas ielejas vidū - tradicionāla baznīca ar baltu smaili, iespaidīga celtne ar kolonnām, kur droši vien izvietojās administrācija un piecpadsmit citas ar efejām apaugušas ķieģeļu ēkas.

- Guļamistabas un mācību telpas, - Pitmens sacīja. - Solīdas, efektīvas, funkcionālas. Tādas, kādam jābūt sabiedrības krējumam.

Džila šķita apmulsusi.

-    Privileģētā sabiedrība tev patiešām rada problēmu.

-    Pārfrāzējot Viļu Rodžersu, varu teikt, ka vēl neesmu saticis bagātu cilvēku, kas man patiktu.

-    Es esmu bagāta.

-Tikai tu neuzvedies ka bagātniece… Man bija vecākais brālis, - Pitmens runāja tālāk.

Džila neizpratnē paskatījās, kāpēc Pitmens maina sarunas tēmu.

-    Viņu sauca Bobs. Viņš mācīja mani braukt ar velosipēdu un spēlēt beisbolu. Kad pārrados no skolas ar zilu aci, viņš mācīja boksēties. Nebija nekā tāda, ko Bobijs neprastu. Viņš bija mans elks. Ak Dievs, cik ļoti es viņu mīlēju!

-    Tu atkal runā pagātnes laikā.

-    Viņš krita Vjetnamā.

-Ak… Atvaino.

-    Viņš negribēja braukt uz Vjetnamu, - Pitmens skaidroja. - Viņš neuzskatīja, ka šis karš ir taisnīgs. Taču maniem vecākiem nebija pietiekami daudz naudas, un līdz ar to Bo- bijam nebija līdzekļu mācībām koledžā, lai iesaukšana tiktu atlikta. Es atceros viņu lādamies, ka visiem bagātajiem zeļļiem iesaukšanu var atlikt, bet ne viņam. Savās vēstulēs brālis atgādināja, ka viņa vienībā neviens nav no valdošās elites. Bobijs gan to izteica stiprākiem vārdiem. Viņš rakstīja arī par drūmajām priekšnojautām, ka neatgriezīsies mājās. Viņam izrādījās taisnība. Es biju pasācis apciemot viņu kapsētā katru dienu. Iedomājos, cik viegli bagātajiem sākt karu, zinot, ka pašu bērniem nevajadzēs karot. Vēlāk, kad, strādājot celtniecībā, biju iekrājis pietiekami daudz naudas mācībām koledžā, sapratu vēl kaut ko. Karu dēļ, kurus izraisa bagātie, viņi kļūst vēl bagātāki. Tāpēc jau kļuvu par žurnālistu. Lai nedotu šiem draņķiem mieru. Lai nokārtotu rēķinus par brāli.

-Atvaino, - Džila atkārtoja.

-Atvaino arī mani. - Pitmens paskatījās uz apsaitēto roku. - Piedod. Nebiju domājis neko tādu teikt. Džila noglāstīja Pitmenam roku.

Astotā nodaļa

Ēkas bija izvietojušās ap četrstūri, kas Pitmenam atgādināja parāžu laukumu. Laukumu no visām pusēm ieskāva asfalts, un Džila gandrīz novietoja mašīnu tajā, bet tad blakus ēkai, kas izrādījās administratīvais korpuss, ieraudzīja stāvvietu. Tur jau stāvēja piecpadsmit citu automašīnu.

Pitmens izkāpa no dastera un sajuta mugurā spiežamies pistoli. Nelaimīgs viņš iedomājās, ka kopš pašnāvības mēģinājuma trešdienas vakarā sācis uzskatīt, ka ieroča nēsāšana ir parasta lieta.

Džila aizslēdza automašīnu un piebiedrojās viņam. Sporta kurpes, džinsus un svīteri viņa bija ielikusi nelielā ceļasomā uz pakaļējā sēdekļa. Brūnās laiviņkurpes, smilškrā- sas trapecveida svārki, zaļā žakete un Monpeljē nopirktā dzeltenā blūze izskatījās ideāli. Pitmens bija radis viņu redzēt ikdienišķās, vaļīgās drēbēs. Tagad izrādījās, ka Džilas kāju kontūras ir ne mazāk pievilcīgas kā kakla izliekums.

-Kārtībā?

Džila nervozi ievilka elpu, palocīja galvu un sakārtoja somiņas siksnu uz pleca.

-    Tā ir smaga.

-    Mēģini aizmirst, ka somiņā ir ierocis.

-     Viegli pateikt. Es tik un tā nesaprotu, kāpēc nevarēju palikt automašīnā.

-    Tāpēc, ka viss pavēršas citādi, nekā biju iecerējis.

Viņi atstāja stāvvietu un noskatījās, kā laukumu, uz kura nupat bija rosījušies daži kopēji, tikai pāris mirkļu pēc zvana jau aizpilda steidzīgi studenti no vairākām ēkām.

Ģērbušies formastērpos: vaļīgās, pelēkās biksēs, tumši zilās jakās un baltos kreklos ar svītrotu kaklasaiti, jaunekļi no ēkām, kuras varēja noturēt par mācību korpusiem, drošā apņēmībā devās uz lielāku ēku pretī baznīcai.

-    Vai ugunsgrēka apmācības?

Džila ieskatījās pulkstenī.

-    Ir pusdienlaiks. Visi iet uz lenču.

Gadus piecpadsmit vecs zēns apstājās viņiem pretī. Tāpat kā visiem, viņam kājās bija spožas, melnas kurpes, īsie mati glīti apgriezti. Skatiens tiešs, balss pašpārliecināta, pats stalti izslējies.

-Ar ko varu palīdzēt, ser?

-    Mēs gribētu atrast skolas bibliotēku, - Pitmens atbildēja.

Zēns norādīja uz celtni no Pitmena pa kreisi.

-    Ceturtā ēka, ser. Vai vēlaties satikt misteru Benetu?

-    Misteru Benetu?

-    Skolas direktoru.

-    Nē, nav vajadzības viņu apgrūtināt. Paldies par palīdzību.

-    Nav par ko, ser.

Jauneklis pagriezās un strauji aizsoļoja uz ēku laukuma pretējā pusē, kurp devās pārējie audzēkņi. Kaut visi steidzās, neviens nezaudēja džentlmeņa cienīgu gaitu.

-    Viņš būs ieguvums savējiem Vašingtonā, - Pitmens piemetināja.

Kopā ar Džilu viņš devās jaunekļa norādītajā virzienā, nonāca pie ķieģeļu ēkas ar ciparu "4" virs durvīm un no spilgtās saules gaismas iegāja vēsā un gaišā kāpņutelpā, kas tīkami smaržoja pēc vaska. Kāpnes veda gan augšup, gan lejup.

Ekā valdīja spokains klusums.

-    Es ļoti šaubos, vai bibliotēka ir pagrabstāvā, - ierunājās Džila. - Grāmatas varētu ciest no mitruma.

Piekrītoši pamājis ar galvu, soļiem skaņi atbalsojoties, Pitmens iegāja pirmajā stāvā. Gaiteņa abās pusēs atradās vairākas durvis. Daudzas no tām stāvēja vaļā. Vienā telpā uz mācību galdiem stāvēja datori. Citā atradās magnetofoni un austiņas, acīmredzot tas bija kabinets valodu apguvei.

Kad viņi tuvojās trešajām durvīm, pa tām iznāca vīrs gados ar atslēgu rokās, gatavodamies tās aizslēgt. Mugurā viņam bija tāds pats formastērps kā studentiem. Viņš bija neliela auguma un drukns, gadus sešdesmit vecs, ar iesirmām ūsām un sirmiem matiem, kas ieskāva kailo galvas virsu.

Pāri brillēm viņš uzmanīgi palūkojās uz Pitmenu un Džilu.

-    Eju pusdienās. Vai varu kaut kādā veidā būt noderīgs?

-    Mums teica, ka šajā ēkā ir bibliotēka.

-    Pareizi, - vecais vīrs nokremšķinājās.

-   Vai jūs tur glabājat arī vecās gadagrāmatas un tamlīdzīgas lietas? - Pitmens pajautāja.

-   Tās glabājas arhīva nodaļā. - Vīrs sāniski paskatījās. - Šķiet, ka agrāk neesam tikušies. Kāpēc jums tās vajadzīgas?

-    Mani sauc Pīters Ļogans. Esmu brīva līguma žurnālists un gatavojos rakstīt grāmatu.

-    Grāmatu?

-    Par Groljēras privātskolu. Daudzi izcili sabiedriskie darbinieki beiguši šo skolu.

-    Mūsu devums šajā ziņā ir vairāk nekā ievērojams. Tikai es ļoti šaubos, vai kāds vēlēsies, ka tiek aizskarta viņa privātā dzīve.

-    Mana iecere ir mazliet citāda. Galveno akcentu es gribu likt uz Groljēras skolu. Manuprāt, ja es uzrakstītu par šejienes neparastajām audzināšanas metodēm, grāmata varētu kalpot par paraugu citām skolām. Mūsu valsts nonākusi kritiskā stāvoklī. Ja izglītības sistēma netiks mainīta… Esmu noraizējies par mūsu nākotni. Vajadzīgs paraugs, un es nevaru iedomāties labāku paraugu par Groljēru.

Vīrs savilka uzacis un pamāja.

-    Labākas privātskolas Amerikā nav. Kāda veida pētījumiem vēlaties pievērsties?

-Manuprāt, sākumam, mister…

-    Karadains. Esmu vecākais bibliotekārs.

-    Ievērojamu grāmatas daļu es, protams, veltīšu izglītības teorētiskajiem aspektiem. Vajadzēs pieskarties arī vēsturei. Kas un kad skolu dibinājis. Kā tā attīstījusies. Slavenākie audzēkņi. Manuprāt, sākumā derētu iepazīties ar arhīvu kopumā. Piemēram, ar gadagrāmatām. Pēc fotogrāfijām varētu spriest, kā gadu gaitā mainījies skolas izskats. Varbūt izdotos atklāt, ka Groljēru beiguši krietni vairāk izcilu vīru, nekā domāju. Pirms iešanas dziļumā es gribētu visam pārskriet pa virsu, ja tā var teikt.

-    Saprātīgs paņēmiens. Arhīvi atrodas… - Karadains ieskatījās pulkstenī. - Es atvainojos. Lenča laikā man paredzēta bibliotēkas padomes sanāksme, un es jau esmu aizkavējies. Baidos, ka nespēšu iepazīstināt ar arhīvu. Ja jūs iegrieztos ap vieniem… Ēdnīcas vadītājs droši vien labprāt piedāvās lenču ari jums.

-    Pateicos, mister Karadain, bet mēs ieturējām brokastis vēlu un… Atklāti sakot, mēs priecātos, ja varētu ķerties pie darba. Varbūt ielaidiet mūs arhīvā, lai pa to laiku, kamēr piedalīsieties sanāksmē, varam iepazīties ar materiāliem. Es negribu sagādāt neērtības. Jums droši vien ir kas svarīgāks darāms, nekā vērot mūs lasām žurnālus.

Karadains vēlreiz ieskatījās pulkstenī.

-    Man patiešām jāiet… Labi, lai tā būtu, nekas ļauns nenotiks. Arhīvs atrodas stāvu augstāk. Augšā pa kāpnēm un pirmās durvis pa labi.

-   Esmu jums ļoti pateicīgs, mister Karadain. Ja jūs atslēgtu durvis, mēs papūlētos kādu laiku jūs netraucēt.

-    Ejiet augšā. - Karadains garām viņiem devās uz kāpņu pusi. - Durvis nav aizslēgtas. Groljērā gandrīz nevienas durvis netiek slēgtas. Šī ir skola džentlmeņiem. Mēs paļaujamies uz godīgumu. Skolas simt trīsdesmit gadu ilgajā vēsturē te nav notikusi neviena zādzība.

-Tieši pie šādas atziņas esmu nonācis jau agrāk. Šī skola kalpo par paraugu. Jūsu vārdi pelnījuši vietu manā grāmatā.

Karadains pamāja un, berzēdams rokas, sacīja:

-   Esmu ļoti aizkavējies. - Viņš nosteidzās lejā pa kāpnēm un atstāja ēku.

Devītā nodaļa

Noklaudzēja durvis. Pitmens ieklausījās atbalsī, pagriezās pret Džilu un pamāja uz kāpnēm, kas veda augšā.

-    Es ceru, ka viņš nesteigsies ar ēšanu.

Pirmās durvis pa labi kāpņu telpā bija ar matētu stiklu. Nedaudz bažīdamies, ka Karadains var arī kļūdīties, teikdams, ka durvis nav aizslēgtas, Pitmens nospieda rokturi. Tas padevās viegli, un Pitmens ar atvieglojuma sajūtu iegāja istabā.

Telpa izrādījās lielāka, nekā varēja gaidīt. Plaukti atradās gar visām sienām un, kā jau bibliotēkā, aizpildīja ari telpas vidu. Plauktos rindojās dažādas kastes, kantorgrāmatas un grāmatas. Pa vairākiem logiem ieplūda pietiekami daudz gaismas.

Džila aizvēra durvis un paskatījās visapkārt.

-   Tu varētu izskatīt plauktus gar sienām. Es pārbaudīšu šos.

Nākamās piecas minūtes abi nodarbojās ar meklēšanu.

-   Te ir, - Džila paziņoja.

Pitmens piebiedrojās viņai. Viņš pieliecās un uz apakšējā plaukta ieraudzīja vairākas rindas ar plāniem liela formā-

ta sējumiem melnos ādas vākos, kuru muguriņas rotāja zeltaini gadu skaitļi, sākot ar tūkstoš deviņsimto gadu.

-    Manuprāt, Karadains sacīja, ka skola ir simt trīsdesmit gadus veca, - Pitmens ieminējās. - Kur ir citas gadagrāmatas?

-    Varbūt gadagrāmatas saktas veidot tikai gadsimta mijā?

Pitmens paraustīja plecus.

-    Varbūt. Milgcitam bija astoņdesmit gadi. Pieņemot, ka viņš beidzis skolu astoņpadsmit gadu vecumā, pēdējais semestris Groljērā iekrīt…

-   Trīsdesmit trešā gada pavasarī, - nobeidza Džila.

-    Kā tev tik ātri tas izdevās?

-Ar skaitļiem man nekad nav bijušas problēmas. Zini, kā ir ar naudu, - Džila pajokoja, lai izkliedētu sasprindzinājumu. - Var gadīties, ka Milgeits beidzis skolu septiņpadsmit gadu vecumā.

-    Pārējie lielie padomnieki nav gluži vienā vecumā ar Milgeitu. Pārbaudīsim dažus gadus uz vienu un otru pusi. Teiksim, no 1929. līdz 1936. gadam.

-   Esmu ar mieru, - piekrita Džila. - Es izskatīšu gadagrāmatas līdz trīsdesmit otrajam gadam, tu - pārējās.

-    Te ir ari galds.

Nosēdušies viens otram pretī, viņi salika gadagrāmatas kaudzītē un sāka lasīt.

-Audzēkņi vismaz rakstīti alfabēta kārtībā. Tas ietaupīs laiku, - Džila konstatēja.

Pitmens pāršķīra lapu.

-   Zināms, ka Milgeits, Jūstass Geibls un Entonijs Loids mācījušies šeit. Pārējie lielie padomnieki ir Vinstons Slouns un Viktors Standišs. Bet jāmeklē vēl viens cilvēks.

289

-Kas?

10-40

-   Dankans. Milgeits izrunāja šo vārdu tā… Tādā pašā toni kā "Groljēra". Man nez kāpēc šķiet, ka šie vārdi ir saistīti. Nelaime tikai tā, ka Dankans var būt gan vārds, gan uzvārds.

-    Tas nozīmē, ka jāizskata visi studentu vārdi grāmatās. - Džila ar sarauktu pieri paskatījās uz kaudzīti. - Ko profesors Folsoms teica par audzēkņu skaitu Groljērā? Trīs simti vienlaikus. Mums būs jāizlasa daudz vārdu.

Viņi uzmanīgi šķīra lapas.

-    Miruši, - Pitmens nomurmināja.

Džila neizpratnē paskatījās.

-    Skatoties vecas fotogrāfijas, man vienmēr uzmetas zosāda, - viņš paskaidroja.

-    Saprotu, ko tu gribēji teikt. Vairums šo audzēkņu tagad jau miruši. Te viņi ir savā jaunības plaukumā.

Pitmens atcerējās, kā bija vēlējies redzēt mirušā dēla fotogrāfiju. Mute izkalta.

-    Jūstass Geibls, - ierunājās Džila. - Atradu. Tūkstoš deviņsimt divdesmit devītais gads. Pirmais kurss.

-    Jā, man viņš ir trīsdesmit trešā gada izlaiduma klasē. Te ir arī Entonijs Loids, - Pitmens sacīja.

-   Es viņu atradu divdesmit devītajā gadā kā pirmkursnieku. Arī Milgeits te ir.

-    Tikai no tā mums nav nekāda labuma. Mēs jau zinājām, ka viņi te mācījušies.

-    Klausies, - Džila sacīja, - es atradu vēl vienu.

-Kuru?

-    Vinstonu Slounu. Iestājies divdesmit devītajā gadā.

-    Izrādās, ka man bijusi taisnība. Viņš gājis te skolā, bet biogrāfijas rakstītājiem šos datus nav uzdevis. Viņš nav vēlējies šo faktu afišēt.

-Atradu ari otru, - Džila satraukti pavēstīja. - Viktors Standišs.

-    Sasodīts, visi kā viens!

-    Citas grāmatas mums nav vajadzīgas, - piebilda Džila. - Šie vārdi atkārtojas no gada gadā. Viņi visi iestājušies divdesmit devītajā un beiguši trīsdesmit trešajā gadā.

-    Bet kā ar Dankanu? Hs neredzēju nevienu audzēkni, kura vārds vai uzvārds būtu Dankans. Ko Milgeits pūlējās man pateikt? Kāda ir sakarība starp…

Desmitā nodaļa

Aiz durvju blāvā stikla neskaidri iezīmējās kāds stāvs. Kaut ari Pitmens lūkojās citā virzienā, viņš sajuta sveša cilvēka klātbūtni un, durvīm veroties, tūlīt pagriezās. Ienācējs spēra garus un stingrus soļus. Viņam mugurā bija Groljēras formastērps - pelēkas, vaļīgas bikses, tumšzila blūze un sar- kansvītrota kaklasaite. Viņš bija gara auguma, stīvi taisns, pāri piecdesmit, uz priekšu izvirzītu zodu, taisnu patricieša degunu un valdonīgu skatienu.

-    Vai jūs nepateiktu, ko šeit darāt?

Pitmens piecēlās.

-    Kāpēc ne? Esmu iecerējis rakstīt grāmatu par jūsu skolu un…

-    Jūs neatbildējāt uz jautājumu. Ko jūs šeit darāt?

Tēlotā apjukumā Pitmens paskatījās uz Džilu.

-    Pētām. Šobrīd pārskatām gadagrāmatas.

-Bez atļaujas.

-    Bibliotekārs Karadains sacīja, ka mēs varot…

-    Misteram Karadainam nav tiesību šādu atļauju dot.

-    Varbūt tādā gadījumā pateiksiet, kuram…

Vīra acis uzzibsnīja.

-    To varu dot vienīgi es. Esmu skolas direktors.

-    Saprotu, mister Benet. - Pitmens atcerējās jaunekļa pieminēto vārdu. - Mēs gribējām aprunāties ar jums, bet, tā kā ir lenča laiks un jūs nebijāt uz vietas, tad nolēmām tikmēr atnākt uz šejieni.

-Tas tikpat neko nebūtu devis. Ir jāievēro zināmas procedūras, jāiesūta vēstule, jāaizpilda lūgumraksta veidlapas.

-    Vēstule? Lūgumraksts? Bet jūs nupat teicāt, ka esat vienīgais, kurš var dot atļauju…

-Es teicu, ka esmu skolas direktors. Ir vēl uzraudzības padome, ar kuru jākonsultējas, ja nepieciešams pārkāpt konfidencialitāti.

-    No manas grāmatas būs labums…

-    Baidos, ka esmu spiests lūgt jūs atstāt šīs telpas.

"Ja viņš pārtrauks vēl vienu manu teikumu," nodomāja Pitmens.

-    Kā vēlaties, - Pitmens atbildēja. - Atvainojos, ka noticis pārpratums. Varbūt varam doties uz jūsu kabinetu un apspriest šo problēmu.

-    Jā, pārpratums noticis, tikai ne tāds, kā domājat jūs. Runājot par atstāšanu, es nedomāju tikai šo telpu. Es domāju skolas teritoriju.

Benets nikni paskatījās uz Pitmenu un norādīja uz atvērtajām durvīm.

-   Ļoti labi, - Pitmens centās savaldīties. Piepeši viņš atskārta, ka blakus stāv Džila. - Uzrakstīšu jums vēstuli un paskaidrošu, kas mani interesē.

-    Šaubos, vai ar šo vēstuli ko panāksiet.

-    Sapratu.

-    Visu labu.

-    Visu labu.

-   Vienpadsmitā nodaļa

-   Draudzīga uzņemšana. - Džila izbrauca no stāvvietas.

-    Jā, es esmu padzīts no daudzām vietām, tikai ne no privātskolas.

Džila vadīja automašīnu pa asfaltēto laukuma malu, tad garām vairākiem mācību korpusiem, administratīvajai ēkai un pa šauro ceļu iebrauca ielejā.

-    Vai viņš vēl joprojām mūs novēro?

Pitmens atskatījās.

-    Stāv bibliotēkas ēkas priekšā. Pat no šejienes es jūtu viņa nikno skatienu. Misters Svarīga Persona.

Džila garām staļļiem piebrauca pie ganībām. Ceļš sāka iet kalnup.

-    Par ko viņš tā satraucies? Vai tiešām viņam aizdevis dusmas fakts, ka atļauju prasījām bibliotekāram?

-    Man ir nojauta, ka, griežoties vispirms pie viņa, mēs neko nebūtu panākuši. Šādi mēs vismaz iekļuvām arhīvā. Izskatās, ka esam iedzīvojušies pavadītājos.

-    Es redzu šos atpakaļskata spogulī. No skolas izbrauc brūns furgons. Vai tie būtu Milgeita cilvēki? - Džila saspringa. - Un ja nu viņi gaidīja mūs šeit ierodamies?

-   Tādā gadījumā viņi būtu ķērušies pie mums jau agrāk.

-Varbūt baidās taisīt skolā traci. Ņem vērā, ka te ir vesels bars jaunekļu. Pārāk daudz liecinieku. Varbūt dažas jūdzes tālāk viņi mūs panāks un…

Džila uzbrauca pakalna. Celiņš strauji pagriezās uz būvi, kas Pitmenam bija atgādinājusi sargbūdu. Viņš attaisīja sporta somu uz pakaļēja sēdekļa un izvilka savu četrdesmit piekto kalibru.

-    Ko tu dari? Džila nervozi pavaicāja.

-Drošs paliek drošs, Pitmens atbildēja.

Džila jau tūlīt bija garām mazajai būdiņai un izbrauca pa vārtiem, kuriem garām gāja lauku ceļš.

-    Nē, negriezies pa kreisi. Brauc uz otru pusi! - izrīkoja Pitmens.

-    Braukdami pa kreisi, mēs atgriezīsimies Monpeljē.

-    Viņi gaida, ka tieši uz to pusi brauksim. Ja furgonā ir Milgeita cilvēki… Pagaidām no pakalna otras puses viņi mūs neredz.

Riepām iekaucoties, Džila nogriezās šaurajā lauku celiņā pa labi. Viņa ta uzmina uz gāzes pedāļa, ka piespieda Pitmenu pie sēdekļa. Braucot cauri līkumam, viņš ieķērās panelī.

Ceļu no abām pusēm ieskāva priedes.

-    Brauc mierīgāk.

-    Kas manai braukšanai vainas?

-   Tu mani pārprati. Tu brauc lieliski. Es tikai gribu nogriezties no šī ceļa. Paskaties, kur… Tepat, starp kokiem.

Džila negaidīti ātri uzspieda uz bremzēm, sagrieza stūri un iedrāzās pa pusei aizaugušā, riteņu izdangātā celiņā, kas izgaisa starp priedēm.

Viņiem braucot gar krūmiem, pār dasteru ņirbēja ēnas. Automobilim uzbraucot uz akmens, Pitmens tika pasviests uz augšu.

Viņš paskatījās pa aizmugures logu atpakaļ.

-    No ceļa vairs neesam redzami. Apstājies!

Kolīdz mašīna apstājās, Pitmens attaisīja savas puses durvis un steidzīgi izkāpa. Pieliecies cauri priedēm viņš skrēja uz vietu, kur varēja pārskatīt ceļa līkumu. Pieskrējis tuvāk, viņš samazināja ātrumu, uzmanīgi pārkāpa pāri kādam kritušam kokam un sāka līst cauri zemaudzei. Izlīdis saulē, Pitmens ieraudzīja ceļu un pieplaka pie zemes.

Pretī pa labi atradās vaļējie vārti uz ceļa, kas veda uz skolu. Vārtu otrā pusē pakalna virsotnē strauji uzbrauca furgons. Furgonam tuvojoties vārtiem, Pitmens braucamrīkā ieraudzīja divus spēcīgus vīrus. Viņu sejas neizskatījās priecīgas.

Pitmenam par pārsteigumu, furgons neizbrauca uz ceļa un netraucās uz Monpeljē pusi pakaļ dasteram. Tas apstājās pie vārtiem. Abi saniknotie vīri aizvēra vārtus, aizlika tiem priekšā ķēdi un saslēdza. Kad nu vārti kļuva redzami pilnībā, Pitmens pamanīja uzrakstu, kuru agrāk nebija ievērojis: IEBRAUKT AIZLIEGTS. PĀRKĀPĒJI TIKS SODĪTI.

"Par to nevar būt šaubu," nodomāja Pitmens, redzēdams abus vīrus ierāpjamies atpakaļ furgonā, aizcērtam durvis un pāri pakalnam nozūdam skolas virzienā.

Pitmens nogaidīja, vai neparādīsies vēl kāds sekotājs, un lēni pieslējās kājās. Pagriezies uz meža pusi, netālu krūmos viņš ieraudzīja pieceļamies Džilu.

-   Man kaut kas nav skaidrs, - viņa sacīja. - Ja tie ir Milgeita cilvēki, tad kāpēc viņi nedzinās mums pakaļ?

-   Varbūt viņiem pavēlēts neatstāt skolas teritoriju. - Pitmens iegāja koku aizsegā.

-   Varbūt tie ir tikai Groljēras fiziskās audzināšanas speciālisti, - ieminējās Džila. - Futbola treneris. Airēšanas instruktors. Benets varētu būt uzdevis viņiem pārliecināties, vai esam atstājuši teritoriju, un, ja ne, tad fiziski mūs pamudināt.

Pitmens pārkāpa pāri kritušam stumbram.

-     Kamēr ieradīsies pastiprinājums. Benets izskatījās niknāks, nekā varēja gaidīt. Varbūt viņš saņēmis brīdinājumu par aizdomīgu apmeklētāju parādīšanos.

-Tagad viņš nodarbosies ar zvanīšanu.

-    Pilnīgi pareizi, Pitmens piekrita. - Bet var ari nospriest, ka mēs patiešām esam aizbraukuši.

-    Vai tad neesam? - Džila sarauca pieri. -Tu gribi teikt, ka nedomā braukt atpakaļ uz Monpeljē?

-    Uz kurieni no šejienes lai mēs dotos? - Priekšā cauri kokiem Pitmens ieraudzīja pelēko dasteru. - Vai mums ir vēl kāds pavediens?

-    Bet ko mēs varam šeit izdarīt? Mēs uzzinājām, ka neviens, vārdā vai uzvārdā Dankans, nav mācījies reizē ar lielajiem padomniekiem. Milgeits droši vien ir murgojis. Dan- kana vārds ar Groljēru nekādā veidā nav saistīts.

-    Nē, gribu 6ūt par to pilnīgi drošs. - Pitmens piegāja pie dastera un atspiedās pret mašīnas sānu. - Es došos atpakaļ. Jau šonakt.

Divpadsmitā nodaļa

Pitmenam rāpjoties pāri latiņu žogam, kas sniedzās līdz krūtīm, apkārtni gluži labi apgaismoja skaidrajās debesīs spīdošais šaurais mēness sirpis. Nolēcis zemē otrajā pusē, viņš iegāja koku tumšajā ēnā. Kājās viņam bija krosa kurpes un tumšais treniņtērps no sporta somas. Galvā melna vilnas cepure, mugurā - žakete, rokās - cimdi un mugursoma, nupat pirkti ciematiņā desmit jūdžu attālumā no skolas. Žaketei bija ietilpīgas kabatas. Vienā no tām atradās četrdesmit piektais kalibrs, otrā - neliels lukturītis.

Drīz vien Pitmens pagāja garām kokiem un atkal iznāca mēnesnīcā. Ar zāli noaugušās nogāzes otrā pusē atklājās Groljēras privātskolas ēku neskaidrās kontūras. Bija gandrīz pusnakts, visās ēkās, izņemot administratīvo korpusu, gaisma izslēgta. Āra gaismas apspīdēja laukumu un katras ēkas priekšpusi. Visapkārt valdīja miers.

Neskatoties uz to, Pitmens nogaidīja un visu pārdomāja vēlreiz. Laika ziņās mašīnā viņš bija dzirdējis, ka laiks būs vēss. Redzot elpu sastingstam gaisā, Pitmens par to nešaubījās. Viņš nodrebinājās. Vairāk no bailēm nekā no vēsuma. Gribot negribot viņš salīdzināja sajūtu, kāda bija, ielaužoties Skārsdeilas īpašumā pirms dažām naktīm, un tagad. Tonakt

viņš bija bijis nervozs un fatāli noskaņots. Ko cilvēks, kas plānoja izdarīt pašnāvību, būtu varējis zaudēt? Bet tagad…

"Jā," Pitmens jautāja pats sev, "kā ir tagad?"

TU esi nobijies. Tas nozīmē, ka tev ir ko zaudēt. Vai pēkšņi esi sācis bīties no nāves?

Kāpēc?

Džilas dēļ?

Šī doma uzplaiksnīja negaidīti. Uz ko gan tu ceri?

Cerība. Pitmens atskārta, ka šis vārds viņa leksikā nav bijis ilgu laiku. Bet līdz ar cerību uzradās bailes.

Viņš sāka iet lejā pa zālaino nogāzi. Nakts bija klusa, pūta liegs vējiņš. Krosa kurpes rasā pievilga un saldēja kājas. Pitmens par to nedomāja, bet visu uzmanību pievērsa ēnām zirgu manēžā un futbola laukumam. Skolas ēku aprises krasi iezīmējās uz kalnu fona.

Pitmens bija pietiekami daudz rakstījis par armijas lietām, lai zinātu, ka cilvēks ar snaipera šauteni un nakts tēmēkli tumsā bez grūtībām var viņu ieraudzīt un nogalināt. Tuvodamies skolai un ik mirkli apzinādamies, ka ir vēl dzīvs, Pitmens kļuva pašpaļāvīgāks. Varbūt skolā viņam nekas nedraud un ieplānoto varēs paveikt bez grūtībām.

Aiz muguras iesprauslojās zirgs. Bailēs, ka troksnis var saistīt uzmanību, Pitmens sastinga. Zirgam nosprauslojoties otro reizi, viņš devās tālāk un noslēpās kādas ēkas ēnā.

Atkal iestājās klusums. Iedams, cik ātri vien varēdams un vairīdamies no prožektoriem, Pitmens apgāja apkārt ēkām. Laukuma pretējā pusē viņš piekļāvās pie mācību korpusa, sasprindzināja dzirdi un redzi, lai tumsā nepalaistu garām neko neievērotu. Fakts, ka viņš atrodas tik tuvu mērķim, vairoja drosmi. Taču baiļu trīsas nepārgāja, un Pitmens saprata, ka uzmanību nedrīkst atslābināt.

Viņš apņēmīgi atrāvās no mācību korpusa sienas un nonāca pie bibliotēkas. Viņš neuzdrīkstējās iet uz parādes durvīm un iekļūt prožektoru gaismā. Pitmens piegāja pie aizmugures durvīm, nospieda rokturi un atklāja, ka durvis ir slēgtas. Viņš atcerējās bibliotekāra lielīšanos, ka skolā valda tāds godīgums, ka durvis nav jāslēdz. Pitmens noprata, ka viņš ar Džilu sanervozējis skolas direktoru ne pa jokam. Nav nekādu šaubu - Benets bija brīdināts piesargāties no svešiniekiem. Kāpēc? Kas Milgeita cilvēkiem šajā skolā būtu tik ļoti slēpjams?

Pirmīt, uzturoties bibliotēkā, Pitmens nebija pamanījis nekādu drošības sistēmu. Izvilcis nazi ar mūķīzeri, Pitmens nosprieda, ka vismaz par to nav jāraizējas. Metāla čirkstoņa lika saviebties. Likās, ka skaļais troksnis noteikti pievērsīs uzmanību. Neskatoties uz to, Pitmens atbrīvoja vienu tapiņu pēc otras, līdz varēja pagriezt cilindru. Kolīdz mēlīte atbrīvojās, bažīdamies, ka otrā pusē kāds var gaidīt, Pitmens nospieda rokturi. Viņš izvilka pistoli un, ar labo roku tēmēdams tumsā, bet ar apsaitēto kreiso aizcirzdams durvis, strauji iemetās tumšajā telpā.

Viņš ieklausījās. Atbalss no straujās durvju aizciršanas pierima. Klusuma ieskauts, viņš aizturēja elpu un centās uztvert visniecīgāko skaņu. Pagāja labs bridis, un pēc āra vēsuma ķermeni nu klāja sviedri.

Pitmens aizslēdza aiz sevis durvis, taustīdamies aizgāja līdz kāpnēm, ieklausījās, uzkāpa otrajā stāvā, ieklausījās vēlreiz un tuvojās arhīva durvīm. Cauri blāvajam stiklam varēja saskatīt, ka telpā iespīd mēness. Ari šī telpa bija aizslēgta, taču šoreiz šis fakts nepārsteidza. *

Ātri vien Pitmens atslēdza ari šīs durvis. Viņš piesardzīgi iegāja iekšā, aizvēra durvis, pietupās un gaidīja. Ja te atradās kādi bruņoti vīri, viņiem bija visas iespējas uzbrukt. Pēc brīža Pitmens nolēma riskēt. Vispirms viņš aizslēdza aiz sevis durvis. Pēc tam piegāja pie logiem un nolaida žalūzijas. Visbeidzot viņš sameklēja vidējos plauktus, ieslēdza lukturīti un, uzmanīdamies, lai gaismas kūlis kristu uz grīdas un neatspoguļotos logos, pastiepa roku pēc gadagrāmatām, kuras ar Džilu bija pārbaudījis pēcpusdienā.

Vīlies viņš ieraudzīja plauktā tukšu vietu. Gadagrāmatas no 1929. līdz 1936. gadam bija nozudušas. Cerībā, ka tās varētu vēl atrasties uz galda, viņš pagriezās, bet lukturīša gaismā ieraudzīja, ka galds ir tukšs. Acīmredzot Benets grāmatas aiznesis.

"Ak Kungs, ko nu lai daru?" prātoja Pitmens.

Sviedri tecēja straumēm. Viņš izslēdza lukturīti, noslīga uz grīdas un atspiedās ar muguru pret plauktu.

"Pārbaudi citas gadagrāmatas!" viņš sev sacīja. "Ieskaties 1937. gadā."

Kāpēc? Kāda tam jēga? Lielie padomnieki šajā laikā skolu jau bija beiguši.

Bet vai ir ari cita iespēja?

Varbūt ir vēl kādi reģistri?

Iepriekš, pārmeklējot istabu, Pitmens ar Džilu galveno uzmanību bija pievērsuši visvienkāršāk atrodamajam objektam - gadagrāmatām. Pitmens nebija pievērsis īpašu uzmanību ātršuvēju vākiem un kastēm. Uz daudzām no tām varēja izlasīt uzrakstus: ZIŅAS PA SEMESTRIEM un skaitļus, kas klājās pāri cits citam: 51/52,52/53, 53/54 un tā tālāk. Laika trūkuma dēļ kastu saturs netika pārskatīts. Tagad, neredzot citu iespēju, Pitmens piecēlās, iededza lukturīti un piegāja pie citiem plauktiem.

Uz labu laimi izraudzītajās kastēs atradās mazākas kastītes ar mikrofrlmu rullīšiem. Pitmenam ienāca prātā, ka tur ir atspoguļotas sekmes semestros un visā mācību gadā. Piemēram, 1949. gada rudens un 1950. gada pavasaris.

Nākamais skolas gads sākas 1950. gada rudenī, beidzas 1951. gadā, tāpēc gadu skaitļi atkārtojas. Gadu gaitā uzglabāt dokumentus bija kļuvis arvien grūtāk, nemaz nerunājot par to, ka varētu izcelties ugunsgrēks, tāpēc tie tika glabāti mikrofilmās. Skolai tā bija ērtāk, taču Pitmenu šāds pavērsiens neiepriecināja.

Ko nu darīt? Nozagt filmu rullīšus par gadiem, kad šeit mācījušies lielie padomnieki? Tos tik un tā nebūs iespējams izlasīt.

Ja vien neaiziešu uz bibliotēku, kur ir ierīce mikrofrlmu lasīšanai.

Rullīšos vajadzīgā informācija var ari nebūt. Nevar nekur no šejienes iet, kamēr…

Pag, pag! Mikrofilmās neviens neglabātu, ja te neatrastos…

Pitmens atcerējās, ka dienā bija pamanījis lielu ar audeklu apsegtu ierīci kaktā pa labi no durvīm. Tās apveids bija saskatāms. Viņš devās pie ierīces, noņēma pārsegu un, kā jau cerēts, ieraudzīja mikrofilmu lasāmo aparātu. To ieslēdzis, Pitmens nesaprata, kas viņu satrauc vairāk - aparāta ventilatora iedūkšanās vai ekrāna iekvēlošanās. Viņš atgriezās pie kastītēm, pārbaudīja uzrakstus un drīz vien atrada 31./32. gada rullīti. Viņš ielika rullīti aparātā, tina gar aparāta palielināmajiem stikliem un vēroja, kas parādās uz ekrāna.

Bija pagadījies audzēkņu saraksts un gala atzīmes seno laiku vēsturē. Neviena lielā padomnieka vārda sarakstā nebija. Viņš izskatīja dažādu audzēkņu atzīmes, nonāca pie klasiskās literatūras un apmulsis atklāja, ka neviena lielā padomnieka sarakstā nav.

Šādā tempā visa saraksta izskatīšanai vajadzēs vismaz stundu. Noteikti ir kāds efektīvāks paņēmiens, lai…

Pirmais semestris senajā vēsturē, klasiskajā literatūrā.

Pitmens nodomāja, ka šajos priekšmetos noteikti bijis arī otrais, trešais un ceturtais semestris. To apjēdzot, galvā iesitās karstuma vilnis. Groljēras privātskola bija četrgadīga. 1931. -1932. gadā lielie padomnieki bija pirmgadnieki. Viņi noteikti atrodami pirmkursnieku sarakstos.

Pitmens ātri tina filmas uz priekšu, nepievērsdams uzmanību vecākajiem kursiem. Viņš atrada Anglijas vēstures kursu, kurā bija ierakstīti visi lielie padomnieki. Viņi bija saņēmuši visaugstākās atzīmes. Viņš atrada arī citus priekšmetus: angļu literatūru, Eiropas vēsturi, grieķu filozofiju, latīņu valodu, ko arī bija mācījušies lielie padomnieki un saņēmuši visaugstākās atzīmes. Tikai nevienā sarakstā nebija Dankana vārda.

Viņš grieza filmu uz priekšu, kamēr nonāca pie politiskajām zinātnēm. Acumirklī kaut kas iekrita acīs: citos priekšmetos studentu bija daudz, taču šeit tikai seši - pieci lielie padomnieki un vēl kāds students, vārdā Deriks Mīčems.

Pitmens bija neizpratnē. Sadalot ar Džilu gadagrāmatas, viņš bija izskatījis 1929. - 1932. gadu, Džila 1933. -1936. gadu. Viņš bija uzzinājis, ka lielie padomnieki skolu beiguši 1933. gadā. Visu uzmanību viņš bija pievērsis burtam M, meklēdams Milgeita vārdu, taču neatcerējās, ka 1933. gada gadagrāmatā būtu bijis students Mīčems.

Viņš varēja ari maldīties. Tomēr…

Pitmens pārtina filmu uz šī mācību gada pavasara semestri un apmulsis sarauca pieri. Sešu cilvēku saraksts bija sarucis līdz pieciem.

Deriks Mīčems tur vairs nebija atrodams.

Kāpēc? Vai Mīčems būtu saslimis? Iepriekšējā semestrī viņam bija bijušas visaugstākās atzīmes, tāpēc diez vai viņš būtu pārtraucis mācības tāpēc, ka nespētu sekot. Drīzāk jau Groljēra pati atbrīvojās no audzēkņiem.

Bet kāpēc, Pitmens atkal mocījās minējumos. Pārliecība, ka viņš nav kļūdījies un ka Mīčema vārds nav atradies ari nākamā gada audzēkņu sarakstā, pieauga. Pitmens ar roku paberzēja kaklu. Skatiens noslīdēja uz pasniedzēja parakstu saraksta apakšā, un piepeši šķita, ka viņu trāpījis elektriskās strāvas trieciens. Pasniedzēja elegantais paraksts acu priekšā izplūda.

Dankans Klains.

"Ak Kungs," nodomāja Pitmens. "Dankans nav audzēknis. Viņš bijis skolotājs. Tad šī ir meklētā saikne ar Groljēru. Dankans Klains bijis Milgeita skolotājs. Visu skolotājs. Viņš mācījis visus lielos padomniekus."

Trīspadsmitā nodaļa

Atskanēja troksnis. Pitmens sastinga. Lai gan mikrofil- mu aparāts dūca, Pitmens kāpnēs sadzirdēja soļus. Strauji tuvojās saniknotas balsis. Pitmens sabijies izslēdza aparātu.

-… nespēju noticēt, ka jūs neatstājāt te nevienu sargu.

-    Šie abi aizbrauca. Es pats pārliecinājos.

Balsis ieskanējās skaļāk.

-    Vai sekojāt viņiem?

-   Līdz skolas vārtiem.

-    Muļķīgi…

-    Ļoti labi, ka uznācām te augšā.

-    Āra durvis bija aizslēgtas. Tas pierāda, ka arhīvi ir drošībā.

-   Tas neko nepierāda.

Gaitenī aiz durvīm uzzibsnīja gaisma. Caur blāvo stiklu tā iespīdēja ari arhīvā. Kļuva redzamas cilvēku ēnas.

-    Gadagrāmatas, kuras viņi skatījās, es paņēmu līdzi.

-    Ko vēl te viņi varētu meklēt?

Kāds paraustīja durvju rokturi.

-   Tās ir aizslēgtas,

-    Jā, es aizslēdzu ari šīs durvis. Es jau teicu, ka neviena šeit nav.

-    Pameklējiet atslēgu un atslēdziet durvis.

Pitmenam sirds sažņaudzās. Šķita, ka tūlīt aptrūks gaisa.

Izmisumā viņš pagriezās pret pustukšo telpu, meklēdams vietu, kur paslēpties.

Tad viņš atcerējās, kāda izskatījās telpa dienas gaismā. Citu durvju te nebija. Nebija ari kur paslēpties. Zem galda atradīs uzreiz.

Palika viena vienīga iespēja…

Logi. Kad atslēga noskrapstēja durvīs, iekšēja balss sacīja:

"Netūļājies!"

Pitmens piesteidzās pie loga, uzvilka augšā žalūzijas, pagrieza rokturi un pacēla logu.

-    Pagaidiet, - ierunājās kāds gaitenī. - Es kaut ko dzirdēju.

-    Iekšā kāds ir.

Kāds ierunājās caur degunu. Tas varēja būt vienīgi Benets.

-    Ko jūs darīsiet ar šaujamajiem?

-    Paejiet malā.

Pitmens pabāza galvu pa logu un paskatījās lejā. Viņš bija cerējis, ka apakšā būs kaut kas, kas mazina kritiena sparu, bet tur bija vienīgi puķu dobes.

-   Kad atraušu durvis, ej pirmais un meties pa kreisi. Pīts lai drāž taisni uz priekšu. Es ņemu labo pusi.

Pitmens nopētīja vēl kailo efeju stīgas, kas turējās pie ēkas sienas. Tās izskatījās sausas un trauslas. Tomēr izdevību vajadzēja izmantot. Viņš izrāpās pa logu, pieķērās pie stīgām un cerībā, ka neviens sargs nav palicis apakšā tumsā, sāka rāpties lejā.

-    Es skaitīšu līdz trīs.

Pitmens rāpās ātrāk. Stīga, pie kuras viņš turējās, ie- krakstējās un sāka atdalīties no negludās ķieģeļu sienas.

Virs galvas noskanēja blīkšķis, ar spēku atsitot vaļā durvis. Tajā pašā brīdī efeja atdalījās no sienas pavisam. Krītot Pitmens ar rokām brauca gar sienu, mēģinādams saķert citas stīgas. Apsaitētās kreisas rokas pirksti neklausīja, taču labā roka kādas stīgas saķēra. Tūlīt arī šīs stīgas sāka atdalīties no sienas. Viņš krita ātrāk un pēc mirkļa atsitās pret zemi, saliecās ceļgalos un ripoja.

-   Tur viņš ir! - iesaucās vīrs logā virs galvas.

Pitmens pielēca kājās un skrēja uz tuvāko ēku, lai patvertos tās ēnā. Blakus zālē kaut kas nočakstēja. Viņš izdzirda ar klusinātāju aprīkotas pistoles šāvienu.

Šķita, ka no adrenalīna pieplūduma vēders uzliesmo. Lai apklusinātu šāvējus, liekot viņiem piesargāties, Pitmens pacēla savu četrdesmit piekto kalibru un izšāva. Nakts klusumā šāviens norībēja tā, ka aizkrita ausis. Lode trāpīja loga augšdaļā, pabira stikli.

-   Ak Kungs!

-    Skrieniet lejā!

-   Visi ārā! Kājām viņš tālu nevar aizskriet! Apstādiniet

viņu!

Pitmens izšāva vēlreiz. Viņš necerēja, ka trāpīs kādam, vajadzēja tikai izraisīt jukas. Jo lielākas jukas, jo labāk. Vairāku guļamistabu logos jau iedegās gaisma.

Viņš paskrēja garām dažiem krūmiem, tad nākamās ēkas stūrim un tumsā mēģināja noteikt atrašanās vietu. Sasodīts, kā lai no šejienes tiek projām? Viņš pameta slēptuvi aiz stūra un traucās uz pretī esošo pļavu.

Tas bija vienīgais virziens, kurā varēja bēgt, tāpēc Pitmens krasi sagriezās pa labi. Viņš skrēja līkločiem, tad pagriezās no jauna. Turpat virs galvas gaisu pāršķēla trešā lode. Tumsā viņš bija zaudējis virzienu un nelaimīgs atklāja, ka atkal skrien uz skolas pusi. Teritorija aiz ēkām joprojām grima tumsā, taču aizvien vairāk logu iegaismojās. Nokļuvis sprostā, Pitmens skrēja vienīgajā iespējamajā virzienā - uz kādas ēkas sētas durvīm, kuras izrādījās neaizslēgtas, atrāva tās vaļā un no jauna sajuta uzvirmojam cerību. Viņš ieskrēja pa durvīm, aizbultēja un, izdzirdis tajās ietriecamies lodi, aizskrēja pa gaiteni.

Bet viņš bija ieguvis tikai dažas minūtes. Parādīties ārpus ēkas…

Slēpšanās ēkā nekur neder. To pārmeklēs, kamēr…

Kā rīkoties?

Šajā ēkā acīmredzot ir guļamtelpas. Augšējos stāvos ieskanējās audzēkņu satrauktās balsis.

Liecinieki. Vajadzīgs vairāk liecinieku. Un lielākas jukas.

Pitmens metās pie ugunsgrēka signalizācijas slēdža un pārsita stikliņu ar pistoles spalu. Stikliņš saplīsa neparasti viegli. Trīcēdams viņš pastiepa roku garām stikla šķēpelēm un ieslēdza signalizāciju.

Griezīgais trauksmes signāls lika ievibrēties sienām un notrīcēt gleznu rāmjiem. Neskatoties uz lielo troksni, Pitmens sadzirda augšējos stāvos lielāku rosību, steidzīgus soļus, satrauktas balsis, ļoti daudz balsu. Ēnu drūzma kāpnēs pārvērtās par studentiem pidžamās, kas skrēja ārā no ēkas.

Pitmens noslēpa ieroci un iedrošinādams veicīgi māja ar labo roku, it kā viņam nerūpētu nekas cits kā studentu drošība.

- Ātrāk! Izcēlies ugunsgrēks!

Audzēkņi steidzās garām, un, piebiedrojies viņiem, Pitmens izskrēja spožajā gaismā. Pa labi varēja redzēt pistoļu vīrus, taču Pitmens saprata, ka tagad, kad visapkārt tik daudz studentu, viņi neuzdrošināsies šaut. Studentiem izklīstot, Pitmens metās uz nākamo ēku pa kreisi un ieskrēja pa durvīm.

Te viņš atkal izsita ugunsgrēka trauksmes slēdža stikla lodziņu, iedarbināja signalizāciju, saviebdamies no griezīgā kauciena, un atgriezās pie durvīm, pa kurām bija ieradies.

Sekotāji gaidīs mani skrienam laukā un mēģinās nošķirt no pārējiem. Daži stāvēs pie durvīm, pārējie gaidīs tumsā aiz ēkas.

Viņš piespiedās pie sienas līdzās ieejas durvīm, tūlīt tās atsprāga vaļā un iekšā gāzās vajātāji. Vienlaikus lejā pa kāpnēm skriešus traucās audzēkņu bars. Jūklī, kas izcēlās, saduroties vajātājiem un audzēkņiem un cenšoties viens otram tikt garām, Pitmens audzēkņu bara vidū izspruka pa durvīm. Taču viņš vairs nerīkojās kā iepriekš, neskrēja uz nākamo ēku šajā laukuma pusē, bet trinās starp audzēkņiem, kuri ar salstošām kājām miegaini grozījās laukumā un kuru elpa skaidri izdalījās loka lampu gaismā. Sirēnām gaudojot, no blakusēkām skrēja ārā studenti, un kliedza vajātāji, gūstīdami Pitmenu.

Lai arī Pitmens bija atļāvies zaudēt formu, viņam šķita, ka nekad nav skrējis tik ātri. Krosa kurpes cirtās pret zemi lieliskā ritmā, kājas cilājās, treniņtērps netraucēja kustības kā visus tos rītus, kad viņš bija skrējis pirms iešanas uz darbu. Toreiz, kad Džeremijs vēl bija vesels. Likās, ka ikviens kādreiz veikts skrējiens, katrs maratons, kas noskriets līdz galam, tagad palielina ātrumu. Dziļi elpodams un strauji cilādams kājas, Pitmens ienira starp ēkām pretējā laukuma pusē un skrēja tālāk pa tumsu.

Tā bija vieta, kur viņš bija rāpies pāri žogam un šķērsojis pļavu ceļā uz skolu. Nežēlojot spēkus, viņam izdevās kāpināt ātrumu vēl vairāk. Papildu stimulu deva lode, kas līdzās galvai pāršķēla gaisu. "Ari šāvēji ir šķērsojuši laukumu," viņš nodomāja. "Viņi noskatījušies, kādā virzienā skrienu, un nu seko."

Pitmens izdzirda laukumā ierūcamies automašīnu. Pēc brīža tā jau būs šaipus mājām. Es nekādi nevaru noskriet…

Pitmens īstajā brīdī mainīja virzienu un gandrīz ietriecās kādas ēkas sienā. Apžilbušas laukuma spožajā gaismā, acis tikai tagad sāka pierast pie tumsas. Piepeši viņš apjēdza, ka pieskrējis pie staļļiem.

Aiz muguras bija dzirdamas klaigas. Ēkas mūri trāpīja lode. Pitmens apsviedās apkārt, nokrita uz kreisā ceļgala, atbalstīja labo roku pret otru ceļgalu, lai tā netrīcētu, un izšāva uz vajātāju pusi. Tie nolamājās un pieplaka pie zemes. Ša- jā ēkas pusē ar ieslēgtiem gaismas lukturiem parādījās automašīna. Pitmens šāva un, kaut ari netrāpīja pa lukturiem, sašāva vējstiklu.

Zinādams, ka uguns uzplaiksnījumi no stobra padara viņu par mērķi, Pitmens acumirklī atrāvās atpakaļ. Nošķeldamas akmens drumslas, pret ēkas sienu atsitās vairākas lodes. Kaut kur tālāk satraukti iezviedzās zirgi. Pitmens skrēja ap stūri pie zirgiem. Ticis pie žoga, viņš atvēra vārtus, bet pats, zirgiem nozūdot naktī, parāvās atpakaļ. Jo lielāka jezga, jo labāk. Nemitīgi jācenšas novērst vajātāju uzmanība.

Skrienot pāri zirgaplokam uz tā otru malu, viņš izdzirda uz staļļu pusi braucam mašīnas. Vajadzēja atrauties no vajātājiem.

Aplokā pie pretējā žoga stāvēja zirgs. Nespēdams iedomāties neko citu, Pitmens pakāpās uz žoga kārtīm. Reiz viņš bija rakstījis par staļļiem, kas atradās netālu no Centrālā parka. Šo to viņš bija iegaumējis. Instruktors visu laiku bija uzsvēris:

- Ja baidies nokrist, saspied kājas labi cieši ap zirga sāniem, bet ar rokām apķeries ap kaklu.

Tieši to Pitmens tagad gatavojās darīt. Viņš lēca no žoga virsū zirgam. Zirgs sabijās, jo viņš pats bija sagatavojies, bet dzīvnieks ne. Visiem spēkiem sasprindzinot muskuļus, Pitmenam izdevās noturēties zirgā, kas, par laimi, nekāpās atpakaļ. Mēģinādams nosviest smagumu, tas auļoja uz priekšu. Zirgam strauji skrienot, Pitmens turējās, cik spēka. Viņš tik stipri pieliecās uz priekšu, ka neiedomājās: paša siluets kļuvis redzams vajātājiem.

No aizmugures strauji tuvojās vairākas mašīnas, kuru lukturi apgaismoja pļavu gan priekšā, gan malās. Motoru rūkoņa un zirga pakavu dima sacēla tik lielu troksni, ka Pitmens nespēja saklausīt lodes, ja tās spindza garām. Viņš domāja, ka vajātāji šauj, un cerēja, ka grumbuļainā un bedrainā pļava neļaus šāvējiem trāpīt.

Zirgs piepeši strauji mainīja virzienu. Pitmens to nebija gaidījis, rokas sāka slīdēt, augums sasvērās pa labi. Lai nenokristu, viņš iespieda kājas zirgam sānos tik stipri, ka tās iesāpējās. Stīvās rokas cieši turējās zirgam ap kaklu. Lukturu gaismai lēkājot, mašīnas pa nelīdzeno pļavu arvien vairāk tuvojās. Zirgs vēlreiz mainīja virzienu, bet šoreiz tas nenotika negaidīti, un, lai gan augums sasvērās, Pitmens noturējās zirga mugurā.

Viņš bija alojies. Lukturu gaisma piepeši atsedza dziļas ēnas. Nez no kurienes priekšā iznira mežs, un biezā koku un krūmu barjera tā nobiedēja zirgu, ka tas rāvās atpakaļ, vienlaikus griezdamies sāņus. Pitmena rokas beidzot atsprāga vaļā. Zirga priekškājas ar lielu sparu atsitās pret zemi, vairoties no kokiem, tas sagriezās sāniski, bet Pitmens aizlidoja pretējā virzienā. Izmisīgi lūgdamies, kaut zirgs nespertu atmuguriski, viņš triecās pret zemi tā, ka aizcirtās elpa, un, pistolei sitoties pret ribām, apmeta kūleni.

Pūloties izvairīties no baiļu pārņemtā zirga, kas varēja uzlēkt virsū, Pitmens ripoja tālāk. Ar pūlēm elpodams, viņš pielēca kājās un pieliecies metās krūmos. Zirgs aizauļoja, lukturu gaisma viņam sekoja. Lodes cirta krūmu zarus, plēsa kokiem mizu. Saliecies, cik zemu varēdams, Pitmens skrēja cauri priežu biezajiem, adatainajiem zariem. Lodes kapāja skujas, kas krita viņam virsū. Izdzirdis atveramies automašīnas durvis, Pitmens pagriezās, cauri kokiem ieraudzīja automašīnas lukturus, izšāva un nobrīnījās pats, redzot, ka viens prožektors apdziest.

Šajā brīdī pistole atteicās darboties. Viņš nelaimīgs spieda mēlīti. Šāviens neatskanēja. Šķita, ka ierocis vairs negrib klausīt. Tas uzvilkās, Pitmens pēkšņi atskārta, ka visas patronas izšautas, un dūša saskrēja papēžos. Žaketes kabatā atradās patronas, taču vajātāji bija pārāk tuvu, lai pistoli pielādētu par jaunu, turklāt viņš nebija pārliecināts, vai tumsā varēs izņemt tukšo aptveri un atkal pielādēt.

Vismaz tik ilgi ne, kamēr uz viņu šaus.

Un ari skrienot ne, jo nedrīkstēja kavēties. Tumšajā mežā viņš skrēja augšā pakalnā, vairākas reizes sāpīgi atsitoties pret kokiem. Kritušie koki un celmi tumsā nebija pamanāmi, Pitmens aizķērās, zaudēja līdzsvaru un nokrita zemē. Viņš nelikās zinis par sāpēm, lēca kājās un, vajātāju sacelto trokšņu mudināts, joza vēl neatlaidīgāk un ātrāk. Mirdzēja kabatas lukturīšu ugunis. Sekotāji klaigāja.

Pitmens centās tikt skaidrībā, kur patlaban atrodas. Nevarēja būt šaubu, ka viņš devies uz skolu pa šo ielejas pusi. Bet kalna korē mežs bija beidzies, to nomainīja pļava, kas stiepās pa nogāzi lejā. Kurā pusē ar zāli apaugusī nogāze bija atradusies? To vajadzēja atrast. Vajadzēja sasniegt pakalna virsotni, jo aiz kokiem un žoga gaidīja Džila ar mašīnu.

- Es dzirdu viņu!

-Tajā pusē!

-    Izretinieties plašāk!

Pitmens pacēla labo roku, lai pasargātu no adatainajiem zariem acis. Kājas bija bez spēka, plaušas svila, un tumsā viņš kustējās uz priekšu jau ar mazāku sparu. Uz labu laimi viņš nogriezās pa labi, jo kaut kur vajadzēja būt zālainajai nogāzei.

Gluži negaidīti viņš izkļuva klajumā un pārsteigumā gandrīz pakrita. Pasteidzies! Tev jātiek augšā pakalnā, kamēr viņi vēl ir mežā un nav tevi ieraudzījuši. Mana vienīgā priekšrocība ir tā, ka vairs nebrīkšķ zari, jo es uzmanīgāk virzos cauri krūmiem un garām kokiem.

Vajātāji turpretī sacēla lielu troksni. Pitmens dzirdēja tos laužamies cauri pamežam aizmugurē. Sajutis jaunu adrenalīna devu ieplūstam organismā, viņš sasprindzināja kāju muskuļus, dziļi ievilka elpu un pilnā spēkā joza pa rasā slideno zāli augšā pa nogāzi, kas bija kļuvusi stāvāka.

Uz mazu bridi acu priekšā viss satumsa. Vēlāk Pitmens atcerējās tikai to, ka jau pakalna korē vīri, raidīdami uz viņu kabatas lukturīšu kūļus, klaigāja. Pēc mirkļa Pitmens jau atradās pakalna otrā pusē kokos pie žoga un, smagi elpodams, pie tā pieturējās.

-   Tur viņš ir! - vicinādams lukturīti, aiz muguras kāds sauca.

Pitmens ar pūlēm uzrāpās uz koka žoga, nokrita otrā pusē un koku aizsegā atkal streipuļoja uz priekšu.

-   Džila! - viņš sauca aizsmakušā balsī. - Džila, tas esmu es! Tas esmu es, Mets!

-    Nekur tālu viņš nav ticis! - kāds auroja.

-    Džila, kur tu esi? Es neredzu tevi! Tas esmu es, Mets!

Lukturīši jau spīdēja pie žoga, to stari taustīja mežu, izgaismodami ari Pitmenu.

Lode caurdūra žaketi, cita izskrēja cauri matiem.

No koku puses nogranda šāvieni. Pitmens neko vairs nesaprata. Vajātāji visu laiku bija šāvuši ar klusinātājiem. Kāpēc viņi tos noņēmuši? Kāpēc taisa troksni?

Tie nebija viņi, kas šāva, un arī klusinātājus viņi nebija noņēmuši. Šāvieni dārdēja priekšā. Vajātāji aiz žoga pie- plaka pie zemes un kliegšus brīdināja cits citu nodzēst lukturīšus, lai nekļūtu par mērķi. Lodes šķaidīja žogu. Šāvieni nāca kaut kur no priekšas.

-    Es tepat esmu! - Džila kliedza.

Pitmens ieraudzīja šāvienu uzliesmojumus.

-    Es redzu tevi!

-    Gulsties zemē! - viņa sauca.

Pitmens nometās četrrāpus un pa krūmiem aizlīda līdz automašīnai.

-Pasteidzies! Žigli mašīnā!

Viņš atvēra pasažiera puses durvis un, iedegoties iekšējā apgaismojuma lampiņai, sarāvās. Iekļuvis mašīnā, Pitmens aizcirta durvis un izbrīnīts skatījās uz Džilu, kas šāva pa vaļējo logu. Džila pagrieza startera atslēgu, nospieda gāzes pedāli un pa šauro, līkumaino lauku ceļu, kas izvijās cauri kokiem, aiztrauca kā raķete.

-                     Četrpadsmitā nodaļa

-   Paldies Dievam, paldies Dievam! - bija viss, ko Pitmens spēja pateikt. Vārdi jaucās ar elpas vilcieniem, drebuļiem un sviedru straumēm, kas tecēja no sejas un sūcās drēbēs.

Straujā pagriezienā dasteru sameta sānis. Lieliski pārvaldīdama mašīnu, Džila tūlīt palielināja ātrumu. Mašīnas lukturi apspīdēja koku ieskautā divu joslu ceļa līkumus un pagriezienus.

Pitmens strauji sagriezās, lai apskatītos, vai aizmugurē neparādīsies sekotāji.

-   Vēl par agru, - Džila ieteicās. - Viņiem ir jāatgriežas līdz skolai un jābrauc no turienes. Vārti no skolas ir divu jūdžu attālumā. Kamēr viņi izkļūs uz šī ceļa…

Džila iebrauca taisnā ceļa gabalā un atkal palielināja ātrumu.

-   Paldies Dievam, - Pitmens turpināja murmināt, - kad es neredzēju tevi, saucu un tu neatbildēji…

-   Es nezināju, ko darīt. Dzirdēju, ka pie skolas šauj, tad kaut ko līdzīgu ugunsdzēsēju trauksmes signālam…

-    Jā, tā bija. - Pitmens atvilka elpu.

-    Tad atskanēja motoru rūkoņa, - Džila stāstīja. - Pēc

tam sākās šaudīšanās kokos, piepeši tu parādījies šaipus žoga un kliegdams streipuļoji uz manu pusi. Tev aiz muguras spīdēja lukturīši, vajātāji mina uz papēžiem… Neko citu, lai novērstu viņu uzmanību, es nespēju izdomāt. Tu taču teici, ka pistoli uzvilkt nevajag. Man vajadzēja vienīgi nospiest mēlīti. Es pat necentos mērķēt: izliecos pa logu, pagriezu stobru uz to pusi un sāku šaut. Ak tu Kungs, cik tur ir patronu!

-    Piecpadsmit.

-Turklāt tā raustās, un no trokšņa ausīs sāka džinkstēt… Kad ieraudzīju tevi, pagriezu pistoli uz citu pusi un notēmēju uz žogu.

Džila piebremzēja, strauji izbrauca pagriezienu un uzmina uz gāzes pedāļa. Pitmens izbrīnā nogrozīja galvu.

-    Kur tu iemācījies tā braukt?

-   Tēvs ir ķerts uz poršiem. Viena lieta, ko tēvs meitai iemācījis, ir neliela sajēga par sacīkšu braukšanu. Ja autiņam ir sajūgs un standarta ātrumkaste, varu nodemonstrēt, kā ātrumā izņemt līkumus.

Pitmenam joprojām trīcēja rokas.

-    Tu asiņo, - Džila sacīja.

-Ko?

-   Seja, rokas un drēbes notrieptas ar asinīm. Vai nu uz sienas, vai, skrienot cauri kokiem, tu esi saskrāpējies. Vai ari…

-    Saki tālāk.

-    Es ceru, ka nav trāpīts.

-    Nē, sāpes nejūtu.

Džila skatījās uz priekšu. Ceļā pagadījās apjumts tilts.

-    Es teicu, ka nekādas sāpes nejūtu.

-    Tā ne vienmēr ir laba pazīme.

-    Kā to saprast?

-    Reizēm tiek bojāts nervs, un tas pārstāj dot signālus.

Sākdams drebēt vēl stiprāk, Pitmens aptaustīja kājas, vidukli, rokas.

-    Šķiet, viss ir kārtībā. - Brīnīdamies pats par sevi, Pitmens nožāvājās un piepeši apjēdza, ka tā nav pirmā reize. - Kas ar mani noticis? Es raizējos, ka varu būt ievainots, un tomēr nespēju pretoties žāvām.

-    Šoks. Adrenalīna krājumi izsīkuši. Ķermenis brīdina, ka vajadzīga ilgstoša atpūta.

-    Es nejūtos samiegojies.

-    Tev taisnība. - Džila ieslēdza automašīnas apsildi.

Pitmens atkal nožāvājās.

-   Man par prieku, - Džila ierosināja, - tu varētu pārrāpties uz aizmugurējā sēdekļa, iekārtoties maksimāli ērti un aizvērt uz bridi acis.

-Aizmugurējais sēdeklis. Es kaut ko atcerējos. - Pitmens tumsā ar grūtībām pārlīda uz aizmugurējo sēdekli un atvilka sporta somas rāvējslēdzēju.

-    Ko tu tur dari? - Džila pajautāja.

-    Pielādēju pistoli. Padod šurp savējo! No tā vīra tavā dzīvoklī es paņēmu rezerves aptveres. Būtu labi pārlādēt ari tavējo pistoli.

Džila kaut ko nomurmināja.

-    Es neko nedzirdēju.

-    Šaujamieroči. Es apzvērēju, ka šādai mantai pat ne- pieskaršos. Un tagad…

Dastera sešcilindru motors ierūcās, uzņemot ātrumu.

Piecpadsmita nodaļa

Pitmenu pamodināja klusums. Zaudējis orientācijas spēju, viņš samiedza acis un atskārta, ka nozvēlies automašīnas pakaļējā sēdeklī. Viņš pašķielēja uz Džilu, kas sēdēja pie stūres. Dienai austot, debesis metās viegli pelēkas. Mašīna stāvēja.

-    Kur mēs atrodamies? - Viegli noreibis, viņš piecēlās sēdus un saviebās.

-    Masačūsetsā, Grīnfildas motelī. Tas atrodas apmēram desmit jūdzes uz dienvidiem no Vermontas un simt piecdesmit jūdzes no skolas. Tas varētu būt pietiekami tālu, lai mūs neatrastu. - Džila pavilcinājās. - Pagaidām.

-    Tu noteikti esi pārguruši.

-    Nevajadzētu tā būt. Slimnīcā ap šo laiku es parasti beidzu maiņu. Es gāju mājās, ieturēju vieglas vakariņas, paskatījos šo to, kas ierakstīts videokasetē, un pusdienlaikā gāju gulēt.

-    Tas nav normāli.

-    Patiešām, es nejokoju. Labāk pasēdi mašīnā, kamēr tikšu skaidrībā, vai reģistrators pieņem skaidru naudu. Ar asinīm notriepies, tu neizskaties diez cik labi. Teikšu reģistra-

toram, ka ciemojāmies pie radiem Voterfordā Konektikutā. Braucām visu nakti, lai tiktu mājās, bet nu spēki ir izsīkuši.

Džila iegāja moteļa kantori un drīz atgriezās ar atslēgu.

Istaba atradās pirmajā stāvā moteļa tālākajā stūri, kā Džila bija vēlējusies. Viņa bija teikusi, ka negrib, lai traucē transporta kustība no rīta.

Kad Džila slēdza vaļā durvis, neviena tuvumā nebija. Pitmens ar Džilu nolika sporta somu un nelielo ceļasomu uz grīdas un nopētīja numuru. Tas bija vienkāršs un tīrs, gaiss iestāvējies, bet ne smirdīgs.

-   Es palūdzu nesmēķētāju istabu. - Džila aizslēdza durvis. - Reģistrators apgalvoja, ka televizors darbojoties. Arī abi blakusnumuri ir tukši, tāpēc ari no tās puses neviens mūs netraucēs.

-    Blakus gultas, - Pitmens ierunājās.

-    Palaimējies.

-    Jā. - Sekss šobrīd Pitmenam nebūt nebija prātā. Tomēr viņš kautrējās^

-    Labāk aizej uz vannas istabu un noģērbies. Jāapskatās, cik stipri esi cietis. - Džila izvilka no Pitmena sporta somas pirmās palīdzības komplektu, kas vakar bija nopirkts reizē ar lukturīti un vilnas žaketi Pitmenam.

-    Varu derēt, ka nodaļā tu esi seržants, kas dresē visus pēc kārtas.

-    Tikai nedomā, ka iežēlināsi mani. - Džila uzjautrinājās. - Es neteicu, ka iešu uz vannas istabu tev palīgā. Aizver durvis, izģērbies, nomazgā asinis, aptin sev apkārt dvieli, un tikai tad pārbaudīšu tevi. Tev noteikti jānomaina apsējs uz rokas.

-    Varu derēt, ka to lielo adatu duršana pacientiem tev sagādā prieku.

Pitmens iegāja vannas istabā un ar zināmām pūlēm izģērbās.

-   Dušā labāk neej! - Džilas balss no durvju otras puses skanēja klusināti. - Tev uznāks vājums, un tu vari zaudēt līdzsvaru. Sēdi vannā.

Pitmens nopētīja sevi.

-    Varu teikt tūlīt, ka neredzu sev nevienu caurumu. Tikai labajā pusē diezgan nepatīkami nobrāztas ribas.

-    Pasēdi vannā, pamērcējies. Pēc mirkļa būšu atpakaļ.

-    Kur tu iesi?

-    Pāri ielai ir diennakts veikals ar pirmās nepieciešamības precēm. Pameklēšu kaut ko ēdamu.

Beidzis otrreiz vannoties (pirmoreiz ūdens no noskalotajām asinīm bija kļuvis sārts), Pitmens atklāja, ka Džila atnesusi apelsīnu sulu, virtuļus un vājpienu. Ar dvieli ap gurniem iznācis no garaiņu pilnās vannas istabas, viņš izskatījās neveikls un apmulsis.

-    Esmu pārsteigta, - Džila sacīja. - Ņemot vērā, ko tik tu neesi darījis - gulējis uz parka soliņiem, tēlojis policistu -, man nelikās, ka būsi tik kautrīgs tips.

Līdzās vannas istabai uz metāla plaukta Pitmens ieraudzīja segu un novilka to lejā.

-    Kamēr vēl neesi apsedzies, gribu apskatīt nobrāztās ribas. - Džila novilka pa ribām ar pirkstu.

-Vai!

-   Vai? Lieli cilvēki nevaid. Vaid mazi bērni. Vai te sāp?

-    Dieva dēļ! Jā!

-   Tā runā lieli bērni. Tagad ieelpo! Izelpo. Vai iesāpas stiprāk? Nē? - Viņa mirkli padomāja. - Rentgenā viss būtu skaidri redzams, taču es domāju, ka ribas nav lauztas. Un tam nav ari īpašas nozīmes.

-Kāpēc?

-   Lauztas ribas ārstē tāpat kā nobrāztas - nekā īpaša. Uz lauztām ribām ģipsi neliek. Tās pat nepārsien. Nedrīkst vienīgi pārpūlēties un ar ribām kaut kur atsisties.

-Šiki.

-    Modernās medicīnas brīnumi. Ja runā par sagriezto roku, skrambām un nobrāzumiem, tad tur kaut ko varu darīt. - Uzziedusi Pitmenam uz rokas antibiotisko krēmu un nomainījusi pārsēju, Džila ķērās pie sejas dezinficēšanas. - Izsalcis neesi?

-   Esmu, bet es priecātos, ja bez virtuļiem, apelsīnu sulas un vājpiena tu būtu atnesusi drusku kafijas.

-    Pēc tādas adrenalīna devas kā nupat? Vai kādu laiku nevajadzētu atturēties no ķīmiskas stimulācijas?

-    Man nez kāpēc šķiet, ka tu daudz nerūpējies par sava ķermeņa ķīmisku stimulēšanu, - Pitmens atteica.

-    Vispareizāk ir ievērot pienācīgu diētu.

-    Tādā gadījumā es brīnos, ka esi atnesusi virtuļus.

-    Tas bija vienīgais daudzmaz pieņemamais produkts šajā veikalā. Par gaļas gabalu nevar būt ne runas.

-    Vājpienu es neciešu.

-    Bet pamēģini. Varbūt iegaršosies. Pat divprocentīgs piens liekas itin trekns.

-   Ja paliekam kopā, droši vien vajadzēs, lai man tas iegaršojas.

Džila dīvaini paskatījās.

-    Kas par lietu? - Pitmens pavaicāja.

-    Nekas.

-    Saki vien - kas par lietu?

321

-Tu ierunājies par palikšanu kopā. Citos apstākļos tas būtu gluži jauki, - sacīja Džila.

11-40

Pitmens juta, ka nosarkst.

- Tagad mana kārta iet vannā. - Tikpat nokautrējusies kā Pitmens pirms brīža, Džila paņēma savu ceļasomu un iegāja vannas istabā. - Ieslēdz CNN, - viņa ierosināja pirms durvju aizvēršanas. - Paskaties, vai par mums neziņo kaut ko jaunu.

Pitmens brīdi nekustējās un pārdomāja Džilas vārdus… par kopā palikšanu. Pirms sešām dienām viņš bija gribējis mirt.

Sešpadsmita nodaļa

Džila beidza tukšot glāzi ar apelsīnu sulu un ierunājās par CNN ziņu pārraidi.

-    Ne vārda par to, kas noticis skolā.

-    Mani tas nepārsteidz.

-    Tavuprāt, šis notikums netiek saistīts ar mums?

-    Pilnīgi droši, ka tiek saistīts, - atbildēja Pitmens.

-Tādā gadījumā…

-    Esmu arī pārliecināts, ka daži ļoti ietekmīgi cilvēki šo notikumu noklusējuši. Viņi nevēlas, lai skolai tiek pievērsta uzmanība.

-    Skaidrs, - Džila sacīja. - Saprotu, ko tu gribi teikt. Visi tie vecāki, kas skaitās sabiedrības krējums, nevēlas, lai jebkādā veidā tiktu aizskartas tās privātskolas reputācija, kurā mācās viņu dēli. Skolas absolventi nevēlas, ka Groljēras vārds tiktu saistīts ar ielaušanos un apšaudi. Pārāk vulgāri.

-    Varbūt ne tas vien, - Pitmens piebilda. - Varbūt mēs cenšamies uzzināt kaut ko tik svarigu, ka tiek apdraudēta skolas pastāvēšana.

Džila, strauji pagriezusies, cieši paskatījās Pitmenā.

-    Jā, tas daudz ko varētu izskaidrot.

11*

-   Dankans Klains. Cilvēks, kurš skolojis lielos padom-

323

niekus. Un Deriks Mīčems - audzēknis, kas atkritis no klases.

-Vai arī saslimis un bijis spiests no skolas aiziet, - Džila sacīja.

-    Viņš nav atgriezies Groljērā ari nākamajā gadā, kad vajadzēja skolu beigt. Nespēju iedomāties, kā varētu iegūt kādu informāciju par Dankanu Klainu un Deriku Mīčemu. Nevar būt ne runas par atgriešanos Groljērā vēlreiz.

Pēc neilga brīža Džila ierunājās:

-     Man ienāca prātā kāda doma. Pirms brīža mēs runājām par Groljēras absolventiem.

-Nu un?

-    Visi Groljēras audzēkņi ir noskaņoti turpināt mācības Efeju līgas koledžās. Jo īpaši Hārvardā, Jeilā un Prinstonā. Ja pieņemam, ka Deriks Mīčems galu galā beidzis Groljērai līdzīgu privātskolu, tad pilnīgi loģiski, ka viņš turpinājis studijas kādā no Efeju līgas koledžām, - Džila skaidroja. - Ikvienas koledžas kancelejā var uzzināt, vai Mīčems tur studējis. Tikai tas neko nedos. Ja mēs patiešām vēlamies ko zināt, tad vienīgi to, kur Mīčems atrodas pašlaik.

-    Universitātēs kādreizējo audzēkņu adreses pārzina bijušo abiturientu fondi, - Pitmens sacīja.

-    Pilnīgi pareizi. Grupas, kas allaž lūdz beidzējus atbalstīt savu alma mater ar krietniem ziedojumiem. Mans tēvs beidzis Jeilu. Viņš ir viens no ievērojamākajiem tās sporta programmu atbalstītājiem. Abiturientu fonds nemitīgi zvana viņam, pielabinās un, gaidot vēl naudu, piedāvā īpašas biļetes, uzaicina uz ekskluzīviem sportistu banketiem. Vari ticēt - man kā viņa meitai fonds izdarīs visu, ko vēlos. Un, ja gadījumā Deriks Mīčems nav studējis Jēlā, es palūgšu sazināties ar citiem Efeju līgas koledžu abiturientu fondiem.

Septiņpadsmitā nodaļa

-     Ļoti jauki, Raja, - Džila sacīja klausulē. Viņas zilās acis staroja. - Jā, arī tēvs jūtas ļoti labi. Ak tas gan. Reizi pa reizei mums uzrodas zināmas domstarpības. Bet vienmēr tās tiek izlīdzinātas. Mēs saprotamies pavisam labi. - Koncentrējoties Džila pārbrauca ar roku pār saviem garajiem, taisnajiem, blondajiem matiem. - Nedēļas beigās esmu paredzējusi viņu apciemot.

Pitmens no blakusgultas vēroja Džilu. Ietinusies segā, viņa sēdēja uz galdiņa, uz kura atradās telefons. Elektroniskais pulkstenis blakus rādīja vienpadsmit un trīsdesmit astoņas minūtes no rīta. Abi bija gulējuši četras stundas, sāpošais ķermenis un sūrstošās acis atgādināja, ka tas ir pamaz, taču atpūsties ilgāk nebija laika. Vajadzēja zvanīt. Un vajadzēja braukt tālāk.

-    Zvanu tāpēc, Raja, ka būtu priecīga, ja tu nedaudz palīdzētu, - Džila runāja klausulē. - Nekas grūts nav jādara, un naudu tas nemaksās. - Viņa iesmējās. - Lieliski. Es cerēju uz tavu atsaucību. Katrā ziņā pateikšu tēvam, ka tu man izpalīdzēji. Man vajadzīgs, lai tu paskaties savos failos abiturientu, vārdā Deriks Mīčems. Kurš gads? īsti nezinu. Trīsdesmitie gadi. Jā, tas ir krietni pasen. Vai tā ir problēma? Viens no maniem pacientiem ir labi gados un ilgi vairs nedzīvos. Viņš vēlas atjaunot dažas senās pazīšanās un kaut ko pateikt šim De- rikam Mīčemam. Droši vien viņi nav redzējušies kādus piecdesmit gadus. Nezinu, kāpēc viņam tas tik svarīgi, bet man šī večuka žēl, un es gribu mazliet viņu iepriecināt. Jā, esmu pamuļķc. Nodaļā mani par to arvien apceļ… Ko? Tev gan ir ellišķīgi laba datoru sistēma. Acumirkli, tūlīt pierakstīšu adresi. Un telefona numuru ari. Lieliski, pierakstīju. Paldies, Raja! Liels paldies! Es noteikti par to pastāstīšu tēvam. Protams. Arī tu parūpējies par sevi.

Džila nolika klausuli un paskatījās uz Pitmenu.

-    Bostona.

Pitmens pētīja karti, kuru bija ieraudzījis uz galdiņa pie gultas.

-   No šejienes tas ir tikai simt jūdzes. Braucot pa otro ceļu, varam tur nokļūt pēc pāris stundām.

-Met?

-Kas ir?

-    Bet ja nu Mīčems neko nevar palīdzēt?

Pitmens nezināja, ko atbildēt.

-    Iedomājies, ka viņš nespēj, - Džila atkārtoja.

-   Labāk tā nedomāt, - Pitmens iebilda. - Vajag domāt, ka viņš palīdzēs. Citādi nebūsim spējīgi izkustēties no vietas.

Džila nopētīja Pitmenu.

-    Esmu pārsteigta par tavu apņēmību.

-Kāpēc?

-   Cilvēks, kas paredzējis darīt sev galu, parasti neraizējas par nākotni un to, vai paliks dzīvs.

-    Par izdzīvošanu? Par to šoreiz nav runa.

-    Jā? Tu, protams, vari mani piemuļķot. Par ko tad ir runa?

-   Pirms nedēļas es biju iesēdies vannā un ielicis mutē pistoles stobru.

Sarunas tēmas maiņa pārsteidza Džilu nesagatavotu. Nopietni teiktie vārdi radīja šoku.

-   Es biju nokārtojis visas savas lietas. Parādi bija atdoti, ikviena saņemtā laipnība atdarīta. Viss bija savests kārtībā. Es nebiju nevienam neko parādā. Biju nolēmis aiziet no šīs pasaules tā, ka nepaliek neviena aste. Bet tad iezvanījās telefons un draugs, ar kuru, šķiet, biju norēķinājies, lūdza palīdzību. Viņš tik daudz bija darījis dēla labā, ka es nespēju atteikt. Tagad esmu iedzīvojies jaunos parādos.

-    Kam? - Džila jautāja.

-Tev.

-    Par ko tu runā?

-   Manas vainas dēļ tu esi ierauta šajā jezgā. Ja es nebūtu gājis uz tavu dzīvokli… Man jābūt pārliecinātam, ka tev nedraud briesmas.

Turot segu cieši sev apkārt, Džila piegāja pie Pitmena un noglāstīja plecu.

-    Paldies tev.

Pitmens atturīgi paraustīja plecus.

-    Un ja tev veiksies? - pajautāja Džila.

Pitmens palika atbildi parādā.

-   Ko tadl - tincināja Džila. - Vai arī tad tu domā beigt dzīvi?

Pitmens skatījās uz citu pusi.

PIEKTĀ DALA

Pirmā nodaļa

Brauciens aizņēma ilgāku laiku, nekā bija plānots. Otrais maršruts tika remontēts. Tas izbeidzās labu gabalu pirms Bostonas, un viņi bija spiesti braukt pa apkārtceļiem. Vispirms pa četrsimt deviņdesmit piekto ceļu uz dienvidiem, pēc tam pa deviņdesmito uz austrumiem. Pilsētā viņi nonāca vēlā pēcpusdienā. Pitmena apsaitētā kreisā roka jau bija ievingrinājusies. Šoreiz brauca viņš, bet Džila snauda uz pakaļējā sēdekļa tik ilgi, kamēr mašīna apstājās atpūtas vietā ārpus pilsētas.

Viņa piecēlās sēdus, izstaipījās un nožāvājās.

-   Te ir vietas, kur kādreiz esi staigājusi, - Pitmens sacīja. - Vai varēsi atrast adresi?

-    Protams. Kas tur ko neatrast.

-    Vai kartē nevajag ieskatīties?

-    Deriks Mīčems noteikti ir īsts naudasmaiss. Šī ir Bī- konhilas adrese. Tikai dažu kvartālu attālumā no manu vecāku dzīvesvietas.

Maksimumstundas dēļ vajadzēja braukt vēl lēnāk, taču drīz pēc sešiem Džila no Masačūsetsas maģistrāles iebrauca Kolumba avēnijā, tālāk Čārlza ielā un tad vēsturiskajā un ekskluzīvajā Bīkonhilas rajonā.

Pitmens nopētīja šauro, bruģēto ielu ar koku rindām gar malu. Vienā pusē nelielu parku ieskāva balts dzelzs žogs ar smailēm augšmalā, otrā pusē rietošajā saulē pāri ielai ēnas meta deviņpadsmitajā gadsimtā būvētas ķieģeļu mājas. Džila iegriezās aiz stūra, kur uz dažām mājām veda gatve ar vārtiem priekšā.

Cauri metāla režģim Pitmena skatienam atklājās pagalmi, dārzi un par garāžām pārveidotas ratnīcas.

-    Šādā apkārtnē tu esi augusi?

-    Kamēr nesāku apmeklēt privātskolu, - atsaucās Džila.

-    Te ir brīnišķīgi skaisti.

-Tās ir ari lamatas. Es aizgāju no šejienes, lai iesaistītos īstā dzīvē.

-    Šobrīd es labprāt bēgtu no tās īstās dzīves.

Priekšā no ielas malā novietoto mašīnu rindas izstūrē-

ja mersedess, un Džila iebrauca brīvajā vietā. Izkāpusi no mašīnas, viņa noglauda savus dzeltenbrūnos svārkus un uzvilka zaļu vējjaku.

-    Vai es izskatos pietiekami respektējami?

-    Tu esi ļoti jauka.

-    Paturi prātā - lai kas atvērtu durvis uz klauvējienu, acumirklī par mums tiks izveidots spriedums atkarībā no tā, cik kārtīgi un labi esam ģērbušies.

Pitmens iebāza roku sporta somā, izvilka kaklasaiti un apsēja to. Viņš cerēja, ka krekls nav pārlieku saburzījies. Bikses un sporta žakete bija tik tīri, cik vien iespējams iztīrīt.

-    Ja saprotu tavu domu gaitu, - sacīja Pitmens, - man labāk neuzdoties par reportieri.

Džila palocīja galvu.

-   Tās šķiras bagātnieki, ar kuriem iznāks darīšana, ir ārkārtīgi pašapzinīgi. Katrā ziņā presi viņi uzskata krietni zemāku par sevi.

-    Kādu pieeju izmantosim? To pašu, ko likām lietā Groljērā? Es rakstu grāmatu par Groljēras skolu?

-    Vēl labāk, ja tu būsi vēstures profesors, kas raksta grāmatu. Akadēmiķi bauda privilēģijas.

Uzkāpuši pa akmens pakāpieniem, viņi atradās pie lielām, pulētām, laika zoba skartam ozolkoka durvīm.

-   Tās noteikti ir no paša deviņpadsmitā gadsimta sākuma, - pavēstīja Džila.

Pitmens satvēra metāla klaudzināmo un uzsita ar to pa metāla plāksni, kas bija piestiprināta pie durvīm.

Viņi pagaidīja.

Pitmens pieklauvēja vēlreiz.

-    Varbūt neviena nav mājās.

-    Logos gaismas nav, - sacīja Džila.

-    Varbūt izgājuši vakariņās.

Džila papurināja galvu.

-    Neviens godājams bramins nedodas vakariņās tik agri. Turklāt Mīčems ir krietni gados. Es Šaubos, ka viņš iet tālu no mājas.

Pitmens jau cēla roku, lai klauvētu pie durvīm vēlreiz, taču izdzirda durvīs pagriežamies atslēgu. Pagriezās rokturis. Durvis lēnām pavērās, un parādījās trausla, sirma sieviete gaumīgā, zilā kleitā ar augstu apkakli, garām piedurknēm, kas gandrīz nosedza uztūkušās potītes. Grumbu izvagoto ādu klāja sarkanbrūni plankumi.

Viņa atvēra durvis tikai nedaudz un cauri biezajām brillēm pašķielēja uz Pitmenu un Džilu.

-    Jā? Vai mēs esam pazīstami?

Balss trīcēja.

-    Nē, kundze, - Pitmens atbildēja. - Mani sauc Pīters Ļogans. Esmu vēstures profesors no upes otra krasta. - Viņš lika saprast, ka runā par Hārvardu. - Atvainojos, ja esmu ieradies nepiemērotā brīdī, taču vēlos pajautāt, vai nebūtu iespējams aprunāties ar jūsu vīru par grāmatu, kuru rakstu.

-    Vēstures profesors? Grāmata? Mans vīrs?

-   Jā, kundze. Es veicu pētījumus par dažām Amerikas mācību iestādēm un ceru, ka jūsu vīrs spēs atbildēt uz vairākiem mani interesējošiem jautājumiem.

-    Jautājumi? Mans vīrs?

Pitmena drosme noplaka. Sieviete visu laiku atkārtoja viņa vārdus un izteikumus pārvērta jautājumos. Viņš nodomāja, ka velti šķiež laiku. Šī sieviete ir senila. Viņai nav ne mazākās nojēgas, par ko ir runa.

Sieviete paslēja galvu uz augšu.

-   Nezinu, kādus jautājumus gribat uzdot, bet baidos, ka vīrs nespēs uz tiem atbildēt. Viņš nomira pirms gada.

Sievietes radītais šoks un skaidrā izteiksme liecināja, ka Pitmens spriedis par viņu kļūdaini.

-Aktā…

Viņš bija pārāk satriekts, lai spētu kaut ko vēl pateikt. Viņš bija rēķinājies ar varbūtību, ka Mīčems vairs nebūs dzī- vajo vidū, taču fakts, ka visi lielie padomnieki, atskaitot Milgeitu, vēl ir dzīvi, bija viesis cerību, ka dzīvi būs arī cilvēki, kuriem ar viņiem iznākusi saskare.

-    Ļoti žēl, - viņš izmocīja. - Jeilas abiturientu asociācijā teica, ka Deriks Mīčems dzīvo šeit. Man neienāca prātā, ka viņu informācija varētu būt novecojusi.

-    Tā ari ir. - Sievietes balss ietrīsējās vēl vairāk.

-Es nesaprotu jūs.

-    Deriks Mīčems te dzīvo.

-Atvainojiet, kundze, - ierunājās Džila, - mēs tik un tā nesaprotam.

-    Tas ir mans dēls.

-   Māt, - mājā atskanēja manierīga vīrieša balss. - Šķiet, mēs vienojāmies, ka tu pietaupīsi spēkus. Tev nav jāiet pie durvīm. Tas ir Frederika pienākums. Starp citu, kur viņš palicis?

Durvis atvērās līdz galam, un Pitmens ieraudzīja aristokrātiska izskata vīru nedaudz pāri piecdesmit, ar platu pieri, iesirmiem matiem un stingru skatienu, kāds raksturīgs cilvēkam, kurš radis dot pavēles un gaidīt, ka tās izpilda. Svītrotais trīsdaļīgais uzvalks bija lieliski piegriezts un uzšūts.

-   Klausos, ar ko varu palīdzēt? - vīrs jautāja bez īpašas sajūsmas.

-    Šis cilvēks ir profesors, - pavēstīja vecā sieviete.

-    Pīters Ļogans, - piemetināja Pitmens. - Hārvardā es pasniedzu vēsturi. Šķiet, esmu kļūdījies. Gribēju aprunāties ar jūsu tēvu, taču nule kā uzzināju, ka viņš aizgājis nebūtībā. Es nebiju domājis kādu traucēt.

-    Runāt ar manu tēvu? Par ko?

-    Es pētu Groljēras skolas vēsturi.

Kādu brīdi vīrs nekādi nereaģēja - šķiet, nedz elpoja, nedz mirkšķināja acis.

-    Groljēra?

-   Turienes audzēkņiem Amerikas valdībā ir tik liela ietekme, ka es vēlējos izpētīt, ar ko šī skola tik izcila.

-    Jā, tās izcilība nav apšaubāma.

Garām pa ielu pabrauca dažas mašīnas. Saule slīdēja zemāk un meta arvien garākas ēnas. Vīrs turpināja vērot Pitmenu.

Tad vīram saviļņojās krūtis.

-   Ienāciet, profesor… Atvainojiet, kāds bija jūsu vārds?

-    Ļogans, Pīters Ļogans. Un šī ir mana sieva Rebeka. Arī viņa ir vēsturniece.

-    Deriks Mīčems. - Vīrs padeva roku un piebilda vēlreiz bez sajūsmas: - Nāciet iekšā.

Otrā nodaļa

Vīrs aizslēdza durvis un, iedams pa priekšu, vadīja māti pa platu, koka paneļiem apdarinātu gaiteni, kura sienas rotāja gleznas ar dabas ainavām, mežiem un fermu ēkām. Pēc ietvariem varēja spriest, ka gleznas ir vismaz no deviņpadsmitā gadsimta.

Viņi pagāja garām spoži pulētām kļavas koka kāpnēm ar kokgriezumiem rotātām margām. Gaiteņa galā vairākās telpās dega gaisma. Parādījās gara auguma vīrs baltā žaketē.

-    Kur tu biji nozudis, Frederik? - Mīčems noprasīja. - Es ieraudzīju, ka māte atver durvis.

-    Man šķita, ka viņa ir augšstāvā, - atbildēja vīrs baltajā žaketē. - Es atvainojos, ser. Nedzirdēju, ka pie durvīm, klauvē, jo biju pagrabā pēc tā Rotšildas vīna, kuru lūdzāt.

-    Un vai atradi?

-    Jā, ser.

-    Vai septiņdesmit pirmais gads?

-    Jā, ser.

-    Labi. Māt, kāpēc lai līdz vakariņām tu neatpūstos? Frederiks pavadīs tevi uz tavu istabu. Varbūt paskaties kādu no televīzijas šoviem.

Mīčema tonis liecināja, ka viņš pats televīziju neskatās.

-    Tūlīt sāksies "Viktorijas dārzs", Mīčema kundze, - pavēstīja Frederiks.

-    Labi, - sajūsmīgi atbildēja vecā sieviete un ļāva pavadīt sevi līdz nelielam liftam.

Kolīdz kabīne grabēdama uzbrauca augšā, Mīčems pievērsās Pitmenam ar Džilu.

-    Nāciet šeit, lūdzu.

Viņi iegāja vienā no daudzajām istabām, uz kurām veda durvis no plašā gaiteņa. Tajā atradās grāmatu skapji ar ādas sējumiem. Galvenokārt juridiska rakstura literatūra. Mēbeles neuzkrītošas, korektas, un Pitmens iedomājās, ka tās varbūt ir dārgākas, nekā viņam sapņos rādījies. Austrumniecisks paklājs abās pusēs beidzās trīs pēdas no sienas, atklājot skatienam greznu ozolkoka grīdu.

Mīčems pamāja ar roku.

-    Sēdieties! Varbūt palūgt Frederiku kaut ko atnest?

Pitmens ar Džilu apsēdās pretī kamīnam, pie kura stāvēja Mīčems.

-    Paldies, nē, - atteica Pitmens.

-    Es nupat gatavojos iebaudīt kokteili, - paziņoja Mīčems, ar savu viesmīlību pārsteigdams Pitmenu.

"Kaut kas te nav īsti skaidrs," nodomāja Pitmens. "Kamēr nebijām ieminējušies par Groljēru, viņš bija gatavs deguna priekšā aizcirst durvis. Bet nu aicina iekšā un piedāvā kokteiļus. Vai nu viņš jūt nepieciešamību iedzert, kas nav īpaši ticami, vai ari cer, ka, viegli iereibuši, mēs pateiksim ko vairāk nekā skaidrā prātā."

-     Kokteilis nenāktu par sliktu, - Džila sacīja. - Kas jums ir?

-    Vodka ar martīni.

-   Tas ir labs.

Mīčems piegāja pie durvīm, atvēra, kādam kaut ko teica, aizvēra durvis un apsēdās čipendeila krēslā pie kamīna.

Viņš cieši nopētīja Džilu un Pitmenu.

-    Groljēras privātskola.

-    Gluži pareizi. Ja nemaldos, tur mācījies jūsu tēvs, - bilda Pitmens.

-    Tā patiešām ir. Bet man ne viss ir skaidrs. Kāpēc no Groljēras audzēkņiem intervijai jūs izvēlējāties tieši manu tēvu?

-Tāpēc, ka viņš bija tā saucamo lielo padomnieku klasesbiedrs. Džonatans Milgeits, Jūstass Geibls, Entonijs Loids…

Mīčema seja sastinga.

-    Es zinu, kas ir lielie padomnieki. Pēc aiziešanas no Groljēras tēvam ar viņiem nebija nekādas saskarsmes.

-    Bet savā laikā viņu attiecības, šķiet, bijušas ciešas.

Mīčems nekavējoties pajautāja:

-    Kas liek tā domāt?

-   Pirmajā gadā jūsu tēvs apguvis politisko zinātņu kursu. Studentu skaits kursā bijis pavisam neliels. Tikai seši studenti. Pieci lielie padomnieki.

-    Un mans tēvs.

Šī bija pirmā reize, kad Mīčems pats izpauda informāciju. Pitmens centās neizrādīt pārsteigumu.

-    Tā ir, - sacīja Džila. - Tik šaurā pulciņā apgūstot politiskās zinātnes, jūsu tēvs noteikti būs dzirdējis izteicienus, kas ļautu izskaidrot lielo padomnieku kaijeras ievirzi politikā.

Mīčems pētīja viesus.

-   Tēvs nekad nerunāja ar mani par šādām lietām.

Istabā iestājās klusums. Mīčems nevēlējās sniegt turpmāku informāciju.

-    Tādā gadījumā viņš varbūt izteicās par lielajiem padomniekiem pašiem, - sacīja Pitmens. - Dalījās atmiņās, ja gadījās izlasīt viņu vārdus avīzēs. Stāstīja kaut ko par idejām, kas viņus vadījušas.

-Arī par to viņš ar mani nerunāja, - Mīčems strupi atteica.

-    Un pat neizteica nekādus komentārus, kad atklāja ko pretrunīgu viņu rīcībā?

-    Vienīgi to, ka mācījies ar viņiem vienā skolā.

Jā, Mīčems neapšaubāmi vairs nevēlējās sniegt nekādu informāciju.

Istabā atkal iestājās klusums.

Pie durvīm pieklauvēja. Frederiks ienesa paplāti ar glāzēm un krūzi ar martīni.

-    Frederik, kokteiļiem, šķiet, vairs neiznāks laika. Nupat atcerējos, ka tuvāko piecu minūšu laikā man zvanīs no Sanfrancisko kantora, - pavēstīja Mīčems.

Frederiks uz bridi apstājās un nolika paplāti uz bufetes.

Mīčems piecēlās un piegāja pie Pitmena ar Džilu.

-    Man nepatīk kārtot darīšanas vakaros. Varbūt tāpēc biju aizmirsis par zvanu. Atļaujiet jūs pavadīt līdz durvīm. Žēl, ka nevaru neko palīdzēt, bet mans tēvs bija noslēgts cilvēks. Viņš reti runāja par personiskas dabas jautājumiem. Groljēra - tā jau tik sen aiz muguras.

Piecēlās arī Pitmens.

-   Vēl pēdējais jautājums: vai jums ir nojēga, kāpēc tēvs nebeidza Groljēru?

Mīčems, kas līdz šim bija skatījies stingri, vairākas reizes samirkšķināja acis.

-    Viņš pārstāja apmeklēt politisko zinātņu kursu, kuru apguva kopā ar lielajiem padomniekiem, - turpināja Pitmens. - Bet pēc tam aizgāja no Groljēras pavisam.

-   Es pārdomāju, Frederik, - paziņoja Mīčems. - No Sanfrancisko var zvanīt ari rit no rīta. Ja zvana, saki, ka neesmu runājams.

-    Labi, ser.

-    Lūdzu, pasniedz martīni!

-    Protams, ser.

Juzdamies neveikli, Mīčems atkal apsēdās. Ari Pitmens ar Džilu katrs ieņēma vietu savā krēslā. Frederiks ielēja glāzēs martīni un pienesa katram paplāti, uzkodām piedāvādams pēc izvēles olīvu vai pērļu sīpoliņu.

Pitmens sūca kokteili, izbaudīja tā vēso un patīkamo garšu un piepeši iedomājās, ka no brīža, kad pirms dažām dienām sāka sekot Milgeitam uz īpašumu Skārsdeilā, alkoholu tikpat kā nav lietojis. Pirms tam viņš bija dzēris bez sāta un apstājas. Bez alkohola viņš nebija spējis nodzīvot dienu, bet jo īpaši naktis. Viņš nebija spējis saskarties ar dzīves realitāti. Šobrīd viņš nevarēja atļauties neko tādu, kas novērš no tās uzmanību.

Situācija bija neveikla. Gaidot, kad Frederiks aizies, neviens nebilda ne vārda.

Trešā nodaļa

Kad durvis beidzot aizvērās, Mīčems saspringtā balsī ierunājās:

-    Kas īsti jums vajadzīgs?

-Tikai tas, ko jau teicām. Noskaidrot jūsu tēva attieksmi pret Groljēru un lielajiem padomniekiem, - bilda Pitmens.

-   Ja jau zināt, ka tēvs nav beidzis Groljēru, ka viņš aizgāja no pirmā kursa un iestājās citur, tad viņa attieksme pret skolu katrā ziņā nebija viennozīmīga.

-   Vai viņš kādreiz pieminēja vienu no skolotājiem, proti, Dankanu Klainu?

Mīčema skatiens kļuva gandrīz caururbjošs.

-    Šim jautājumam nav nekāda sakara ar grāmatu par izglītību.

-Atvainojiet?

-   Jūs neesat ieradušies tāpēc, ka rakstāt Groljēras vēsturi, - Mīčems strupi paziņoja. - Jūs zināt par Groljēru. Jūs runājat par to, dodat mājienus, bet visu jau zināt.

-    Es nesaprotu, - attrauca Pitmens.

-    Citādi jūs nebūtu pieminējuši Dankanu Klainu.

-    Viņš pasniedza politisko zinātni kursā, kuru jūsu tēvs pameta.

-    Šim cilvēkam piemita perversas tieksmes.

Pitmens nupat bija iedzēris malku martīni. Mīčema komentārs tā pārsteidza, ka viņš gandrīz aizrijās.

-    Perversas tieksmes?

-   Gribat teikt, ka patiešām to nezinājāt? - Šķita, ka Mīčems nolaidis aizsargbruņas un nu jūtas apdraudēts.

-   Mēs zinām, ka skolā kaut kas atgadījies, - paskaidroja Pitmens. - Kaut kas tik nopietns, ka notikušais nomācis Džonatanu Milgeitu ne tikai visus šos gadus, bet ari uz nāves gultas.

-    Es nezinu neko par Džonatanu Milgeitu. Zinu tikai, ko teica tēvs, kad gribēju sūtīt uz Groljēru savus dēlus. Tas bija viens no retajiem gadījumiem, kad viņš ļāvās emocijām. Viņš sacīja, ka nevar būt ne runas, ka mazdēli tiktu sūtīti uz turieni. Viņi bija jāsūta uz pieklājīgu skolu, tādu kā Grotona, kuru visgalā tika beidzis ari mans tēvs, pirms devās studēt uz Jeilu.

-    Bet kāpēc Groljēra viņam tik ļoti nepatika? - Džila painteresējās.

Diskutējot pats ar sevi, Mīčems nikni skatījās grīdā.

-   Varbūt ir pienācis laiks. - Viņš pacēla skatienu. - Varbūt Groljērā nekas nav mainījies. Kādam sen vajadzēja rīkoties, lai tas beigtos.

-    Kam būtu jābeidzas?

Mīčems nervozi virpināja pirkstos martīni glāzi.

-    Tas, ko teikšu, nav domāts publicēšanai.

-    Kā vēlaties.

-Tā tam ir jābūt. - Šķita, ka Mīčems parvar pats sevi, lai pateiktu domu līdz galam. - Dankans Klains bija pedofils.

Pitmens nenovērsa skatienu.

Bridi sāpīgi klusējis, Mīčems turpināja:

-    Zēnu privātskola viņam bija ideāla vieta. Pēc tēva teiktā var spriest, ka Dankans Klains bijis spīdošs pasniedzējs. Ar asu prātu, rosinošs, tāds, kas iedveš drosmi, vārdu sakot, valdzinošs tēls, kas piesaista izcilākos audzēkņus. Acīmredzot viņš bijis arī labs sportists, it īpaši airēšanā. Viņš izvērtējis katru jauno klasi, izvēlējies visdaudzsološākos zēnus, pavisam nedaudz, varbūt pusduci, un pēc tam vadījis cauri Groljērai visus četrus gadus. Manuprāt, izvēle bijusi saistīta arī ar to, cik emocionāli tāli viņi bijuši vecākiem, cik ļoti viņi jutuši nepieciešamību, lai kāds būtu tēva vietā. Saprotams, mans tēvs nekad nebija bijis tuvs savam tēvam. Dankans Klains rīkojis nelielus privātus seminārus. Viņš mācījis zēnus airēt, lai tie pārspētu jebkuru oficiāli labāko Groljēras komandu. Pakāpeniski viņš tuvinājies arvien vairāk un vairāk, kamēr pirmajā gadā… Kā jau teicu, viena grupa katru gadu. Tādā veidā, kolīdz viena grupa beidza skolu un audzēkņi aizgāja uz koledžu, tās vietu ieņēma cita grupa.

Pitmenam kļuva nelabi.

Sejā atspoguļojoties veselai emociju gammai, Mīčems iedzēra krietnu malku no glāzes.

-    Mans tēvs atraidīja Klaina tīkojumus. Klains atkāpās, bet jau itin drīz atgriezās pie agrākā un turpināja uzmākties. Kad tēvs atraidīja viņu vēlreiz, Klains vai nu tik ļoti sašuta, vai nobijās par iespējamo atmaskošanu, ka tēva dzīvi skolā padarīja neciešamu, uzdeva neizpildāmus uzdevumus, izsmēja katrā izdevīgā brīdī. Tēva atzīmes pasliktinājās. Tāpat arī morālie uzskati un veselība. Pirmajā gadā Lieldienās ieradies mājās, viņš acīmredzot piedzīvojis nervu sabrukumu. Groljērā viņš vairs nav atgriezies.

Pitmens nespēja noslēpt neapmierinātību.

-   Bet vai tēva vecāki Dankana Klaina sakarā neko nedarīja?

-    Ko nedarīja? - Mīčems neizpratnē pakratīja galvu. - Kas viņiem būtu bijis jādara?

-   Viņi būtu varējuši ziņot par Dankanu Klainu varas iestādēm. Viņi būtu varējuši ziņot par to skolas direktoram.

-    Ziņot? Jūs acīmredzot nestādāties priekšā situāciju. Tas bija trīsdesmito gadu sākums. Tas bija nomācošs laiks. Varu galvot, ka toreiz bērnu pavedināšana netika uzskatīta par piemērotu sarunu tēmu. Vismaz pieklājīgā sabiedrībā ne. Tādas nekrietnības gan pastāvēja. Klusībā to zināja visi. Saprotams, ar tām nenācās sastapties bieži, bet, ja gadījās, tad citiem - nenozīmīgākiem, neattīstītiem un nepilnīgiem cilvēkiem, kas ekonomiskā un morālā ziņā atradās uz zemākas pakāpes.

-    Kungs Dievs, - nopūtās Pitmens.

Mīčems izskatījās vēl vairāk satraukts un atkal iedzēra lielu malku.

-Tādi ieskati valdīja tālaika sabiedrībā. Groljēra dižojas, ka tās izcilāko audzēkņu skaitā ir gubernatori, senatori, kongresmeņi un pat Savienoto Valstu prezidents. Iedomāties, ka šai skolā seksuāla varmācība ir parasta parādība, toreiz bija neiespējami. Tas apdraudētu tik daudzu cilvēku reputāciju, ka varas iestādes nekad nopietni nesāktu nodarboties ar šo lietu. Tās būtu spiestas secināt, ka students stipri pārspīlē un ar šādu prātam neaptveramu apsūdzību nācis klajā tādēļ, lai vainu par sliktajām atzīmēm noveltu uz kādu citu. Kad toreiz mans tēvs pastāstīja savam tēvam, kas notiek Groljērā, viņš tika nosaukts par meli un iepļaukāts. Tēvs aizliedza šādas neķītrības stāstīt tālāk.

Pitmenu šī ziņa pārsteidza.

-   Mans tēvs turēja to visu noslēpumā tik ilgi, līdz es ierunājos par savu dēlu sūtīšanu uz Groljēru.

-   Neticu, ka citi audzēkņi nebūtu atbalstījuši jūsu tēva apsūdzību, - piebilda Pitmens.

-    Vai tiešām tā būtu? Vai vecāki jebkad būtu pieļāvuši, ka dēli tiek iztaujāti tik nepatīkamā lietā? Es šaubos. Katrā ziņā tāds gadījums varētu beigties vienīgi ar slēgtu tiesas sēdi. Bet lieta līdz tam nenonāktu.

Nopietni lūkodamās ar savām zilajām acīm, Dīdla paliecās uz priekšu.

-    Vai varam uzskatīt, ka Dankans Klains uzplijies ari lielajiem padomniekiem? Un viņa tīkojumi nav noraidīti?

Mīčems skatījās savā martīni glāzē.

-    Viņi ietilpa Dankana Klaina izredzēto skaitā un turpināja apmeklēt seminārus. Toreiz, kad tēvs par šo visu izstāstīja, mani dēli aizgāja uz citu privātskolu. Septiņdesmito gadu vidū kaut ko darīt Klaina sakarā bija par vēlu. Viņš nomira piecdesmito gadu sākumā. No Groljēras viņš jau bija aizgājis un strādāja tepat Bostonā. Tēvs sacīja, ka diena, kad viņš ieraudzījis Klaina nekrologu, bijusi viena no laimīgākajām viņa mūžā. Varat ticēt, ka tēva mūžā laimīgu dienu nebija daudz.

Mīčems iztukšoja glāzi un sarauktu pieri paskatījās uz martīni trauku, it kā vēlētos vēl.

-    Es nezinu, ko esat apņēmušies pierādīt, bet, ja Groljērā vēl tagad ir Klainam līdzīgi pasniedzēji un jūsu grāmata cels tos dienasgaismā, mēs būsim izdarījuši labu darbu.

Pitmenam uzradās zināmas aizdomas, un viņš pajautāja:

-    Vai vēlaties, lai atsaucas uz jums?

Mīčema reakcija bija strauja:

-    Protams, ne. Vai tiešām domājat, ka šādā veidā vēlos sev pievērst publikas uzmanību? Es jau sākumā teicu, ka šī saruna ir stingri privāta. Es tikai norādu pareizo virzienu. Droši vien vēl kāds gribēs apliecināt manis teikto. Aprunājieties ar lielajiem padomniekiem. - Mīčema vārdos ieskanējās rūgts izsmiekls. - Redzēsiet, cik ļoti viņi tīko pēc ievērības.

-Atrodoties intensīvajā terapijā, Džonatans Milgeits medicīnas māsai ieminējies par Dankanu, sniegu, Groljēru. Kas, jūsuprāt, licis viņam pieminēt sniegu?

-    Nav ne jausmas. Katrā ziņā tēvs ne reizes netika minējis Dankana Klaina vārdu sakarā ar sniegu.

-    Šim vārdam ir arī slenga nozīme. Vai ar to nevar būt domāts kokaīns?

-Atkal man nav ne jausmas. Nez vai šis vārds trīsdesmito gadu sākumā vispār tika lietots tādā nozīmē? Un vai tāds ievērojams cilvēks kā Džonatans Milgeits nolaistos tik zemu, lai lietotu šādu vārdu?

Pitmens vīlies paraustīja plecus, bet izdzirda klauvējienu pie durvīm un pagriezās.

Istabā ienāca Frederiks.

-    Mister Mīčem, pie durvīm ir divi policisti.

Ceturta nodaļa

Pitmens sajuta karstu adrenalīna vilni.

Mīčems izskatījās izbrīnīts.

-    Policisti?

-    Detektīvi, - paskaidroja Frederiks. - Viņi vēlas uzzināt, vai jums nav iznākusi saskare ar cilvēku, vārdā Metjū Pitmens. Viņš ceļo kopā ar sievieti un… - Frederika skatiens apstājās pie Pitmena un Džilas.

Mīčems sarauca pieri.

-    Uz kurieni iziet šīs durvis? - Pitmens negaidot piecēlās un piegāja pie durvīm telpas otrā galā. Uz otru pusi varēja izkļūt vienīgi pa šīm durvīm, un Pitmens nevēlējās izmantot durvis, pa kurām bija ienācis Frederiks un kur gaitenī viņu varēja ieraudzīt detektīvi. Aiz muguras ieskanējās Džilas soļi.

-    Kā jums šķiet, ko jūs darāt? - noprasīja Mīčems.

Pitmens jau bija atvēris durvis, iedrāzies šaurā gaitenī

un steidzināja Džilu sekot. Elpa viņam kļuva straujāka.

-    Stāviet! - pavēlēja Mīčems.

Pitmens pagāja garām savrupmājas virtuves ieejai. Pa kreisi viņš pamanīja pavāru vīrieti baltā ietērpā, kas pārsteigumā iepleta muti. Sekojot Džilai pa pēdām, Pitmens jau pēc mirkļa nozuda viņa skatienam, pa gaiteni pieskrēja pie stiklotām durvīm, pa kurām varēja saskatīt bruģētu pagalmu.

Pitmens atrāva durvis un piepeši ieraudzīja, ka krēslaino pagalmu noslēdz augsti, režģoti vārti, vēl augstāka siena un par garažu pārvērsta ratnīca. Nemūžam no šejienes ārā netikt.

Viņš nelaimīgs atskatījās. Gaiteņa otrā galā parādījās Frederiks. Pa virtuves durvīm iznāca pavārs. No mājas otra gala gaitenim tuvojās smagi soļi.

Pa labi uz augšu veda kāpnes. Pitmens piepeši iedomājas, kā aizbēgt, un rāva Džilu sev līdzi. No laukumiņa kāpnes veda uz augšu citā leņķī, bet Pitmens kāpa tālāk, līdz sasniedza otro stāvu. Durvis visgarām gaitenim bija ciet. Mīčems apakšstāvā sašutis prasīja kādam paskaidrojumus. Negaidot Pitmenam iepretī atvērās durvis, un viņš sarāvās.

Šķietami nevarīga parādījās Mīčema māte.

-    Cik milzīgs troksnis! Es lāgā nedzirdu televizoru.

Pitmens nomierinoši pamāja ar roku.

-    Mīčema kundze, vai jūsu guļamistaba ir aizslēdzama?

-   Protams. Vai kāda guļamistaba maz ir bez atslēgas? Vai tiešām domājat, ka vēlos, lai mani kāds traucē? Ko jūs šeit darāt?

-   Pateicos, - Pitmens kopā ar Džilu, kas nesaprata, kas viņam padomā, steidzīgi iegāja pa durvīm.

-    Jūs te nedrīkstat ienākt, - iebilda Mīčema kundze.

Pitmens aizcirta durvis un aizslēdza. Skaisti iekārtotajā istabā ar mežģīņu aizkariem pie logiem un plašu gultu Mīčema kundzes vārgā dauzīšanās pie durvīm gandrīz noslāpēja mūziku, kas ievadīja dabai veltītu programmu televīzijā.

Džila strauji pagriezās pret Pitmenu.

-    Kas mums te darāms?

Pitmenam piesteidzoties pie loga, viņas seja pēkšņi noskaidrojās. Logs augstāk par garāžas smailo jumtu izgaja uz mājas aizmuguri. Pitmens to atvēra.

-Nāc!

Džila neizprotamā kārtā kā sastingusi palika uz vietas.

-    Kas par lietu?

Džila skatījās uz durvīm. Pēc tam pagrieza galvu un paskatījās uz Pitmenu.

-Nāc! - mudināja Pitmens.

Džila atdzīvojās un novilka no kājām laiviņkurpes.

-    Šī ir pēdējā reize, kad nēsāju brunčus.

Džilai ceļot uz augšu kāju un rāpjoties ārā pa logu, pārplīsa svārku apakšmala. Bungošana pie guļamistabas durvīm pieņēmās spēkā. Otrā pusē ieskanējās saniknotu vīriešu balsis. Durvis drebēja, it kā pret tām kāds triektos ar plecu.

Viebdamies no sāpēm, ko radīja nobrāztās ribas, Pitmens nopakaļ Džilai izlīda pa logu. Garāžas jumts bija slīps uz abām pusēm, un, skrienot pa kori, Pitmens centās nezaudēt līdzsvaru. Guļamistabā aiz muguras kaut kas nobrakstēja. Džila aizskrēja līdz jumta galam, kaut kur nolēca un tad aizskrēja kā pa gaisu un nozuda aiz citas mājas stūra.

Nonācis jumta galā, Pitmens ieraudzīja, ka Džila nolēkusi uz augstās, pēdu platās sienas augšmalas, kas ieskāva pagalmu. Sadalot kvartālu, siena turpinājās ari pa kreisi un norobežoja citu māju pagalmus. Skanot aiz muguras kliedzieniem, ari Pitmens norāpās uz sienas un sekoja Džilai, kas turēja kurpes vienā rokā, somu otrā rokā un ar kailām kājām rāpās pāri jau citam par garāžu pārvērstas ratnīcas jumtam.

Džilai zem kājām izkustējās dakstiņš, noslīdēja pajumtu un noklaudzēja uz bruģa. Viņa novēlās uz pleca un sāka jau ripot, taču Pitmens paguva noķert viņu aiz rokas. Džila atlaida vaļā kurpes, kas nokrita uz bruģa blakus dakstiņam.

Kopā ar Džilu Pitmens drāzās tālāk, taču negaidot bija spiests apstāties.

Siena aiz garāžas neturpinājās. Pagalmu ieskāva vienīgi ēkas. Apakšā blakus garāžai stāvēja sarkans jaguārs.

Pitmens nolēca uz mašīnas. Jumts neielūza. Džila nebija mudināma, viņa lēca lejā, taču metāls bija tik stipri ie- vaskots, ka paslīdēja kājas un viņa gandrīz zaudēja līdzsvaru. Pitmens satvēra Džilu, palīdzēdams viņai noturēties, saņēma aiz rokām, nolaida uz bruģa un pats nolēca blakus.

Jaguāra īpašnieks droši vien gatavojās tūlīt izbraukt. Vārti uz ielu stāvēja vaļā. Skrienot pa iebrauktuvi, Pitmens ar Džilu nonāca šaurā, klusā, ar kokiem apstādītā krēslainā ieliņā tūlīt aiz Mīčema rezidences stūra.

Pelēkais dasters stāvēja trīs kokus tālāk kreisajā pusē.

-    Brauc! - Džila pameta viņam atslēgas, ierāpās aizmugurējā sēdeklī un pieliecās zem logu līmeņa.

Atbraucot no ietves malas, Pitmens aizmugurē izdzirda rosīšanos.

-    Ko tu tur dari?

Pieliekusies, lai nebūtu redzama, Džila ar kaut ko nodarbojās.

-    Džila, ko tu tur…?

-    Cenšos atbrīvoties no tiem nolādētajiem brunčiem un ielīst džinsos. Brunči ir pušu līdz pašai augšai. Ja tikšu apcietināta, negribu pieļaut, ka visi skatās uz manu apakšveļu.

Pitmens nespēja savaldīties. Viņš bija nobijies, trūka elpas, Džila pagalam nelaimīga, bet viņam paspruka smiekli.

-Ar brunčiem nu ir cauri. Un ar šīm nederīgajām lai- viņkurpēm arī, - viņa sacīja. - Man vienalga, vai tas kādam patīk vai ne. Un tagad vēl šī skriešana. Turpmāk tikai krosa kurpes, svīteris un džinsi. Sasodīts, no kurienes policija uzzinājusi, ka esam pie Mīčema? Kas būtu varējis…

Pitmens drūmi raudzījās uz priekšu.

-    Jā. Tas tiešām rada raizes. - Pitmens sakopoja domas. -Kas?

-    Mirkli padomāsim. Manuprāt, es… Par šo faktu bija informēts tikai viens cilvēks. Cilvēks, kuram zvanīju.

-    No abiturientu asociācijas?

-    Jā. Šovakar viņš noteikti zvanījis manam tēvam, lai pielišķētos un padižotos ar man izdarīto pakalpojumu.

-Tas nav izslēgts. Tavs tēvs zina, ka policija tevi meklē. Kolīdz piezvanīja no abiturientu asociācijas, viņš sazinājās ar policiju un paziņoja tev iedoto adresi.

-Acīmredzot jābūt uzmanīgākiem.

Pitmens nogriezās uz Čārlza ielas un, lai nepievērstu uzmanību, centās nebraukt ātri. Kolīdz citas mašīnas ieslēdza lukturus, to darīja arī viņš.

-    Tieši tā, - piekrita Pitmens. - Jābūt uzmanīgākiem. Ko tu tur darīji?

-    Es jau teicu - vilku kājās džinsus.

-    Nē, es runāju par māju. Par guļamistabu. Izskatījās, it kā tu negribētu man sekot.

Džila neko neatbildēja.

-    Nesaki tikai, ka tā ir taisnība, - bilda Pitmens. - Vai tiešām tu gribēji palikt turpat?

-    Vienu bridi, - Džila svārstījās, - es sacīju sev, ka nevaru bēguļot mūžīgi. Es neesmu vajadzīga policijai. Mani grib nogalināt Milgeita cilvēki. Man ienāca prātā, ka varu visu izbeigt uz līdzenas vietas. Es varēju atpalikt, padoties policijai, izskaidrot, kāpēc visu laiku bēgu, un likt saprast, ka tu neesi vainīgs.

-    Jā, protams. Iecirknī par to tikai gardi pasmietos. - Lai gan Pitmens spēja saprast Džilas rīcības motīvus, doma, ka Džila varētu viņu pamest, lika sirdij sažņaugties. - Kālab tad tu nepaliki uz vietas?

-    Tavs stāstījums par apcietināšanu, kad tu pirms septiņiem gadiem centies dabūt no Milgeita interviju.

-    Tā nu tas ir. Divi ieslodzītie, droši vien Milgeita cilvēki, piekāva mani, kamēr atrados kamerā.

-    Policija nesteidzās tev palīgā, - Džila piebilda.

-    Vai arī sargi bija uzpirkti, lai dodas garākā pārtraukumā iedzert kafiju. - Pitmens netika vaļā no sarūgtinājuma, ka Džila bija gribējusi viņu pamest. - Varas iestādes nekādi nevar garantēt tavu drošību. Vai šī iemesla dēļ tu tomēr man sekoji? Veselais saprāts guva virsroku? Paklausīji izdzīvošanas instinktam?

-    Nē, - Džila atbildēja.

-    Pašsaglabāšanās?

-    Nē. Ne tāpēc es tev sekoju. Es neraizējos ari, vai policija spēs mani pasargāt.

-   Tādā gadījumā…

-   Es raizējos par tevi. Nespēju iedomāties, kā viens tiksi ar visu galā.

-    Gan būtu izkūlies.

-    Tu pat neaptver, cik neaizsargāts esi.

-   Es nejokoju. Ik reizi, kad uz mani šauj, man tas kļūst skaidrs.

-    Emocionāli ievainojams. Pagājušajā trešdienā tu jau biji sagatavojies šaut.

-    Nav vajadzības to atgādināt. Šādi es būtu pietaupījis nepatikšanas daudziem cilvēkiem.

Džila no aizmugures paliecās uz priekšu.

-    Tu tikai pierādīji, ka man ir taisnība. Manuprāt, vienīgi tāpēc tu esi ticis tik tālu, ka kāds tevi uzmundrina. Man vēl nav gadījies sastapt tik vientuļu cilvēku. Kāpēc tu vēlies visu turpināt, ja tev nav neviena, kura dēļ dzīvot un par ko rūpēties?

Pitmenam šķita, ka sirdij pieskāries ledusgabals. Nespēdams pateikt ne vārda, viņš brauca cauri Bostonai, līdz sa

sniedza Kolumba avēniju. Tikai pretēji tam virzienam, kādā bija braukusi Džila.

-   Iemesls, kāpēc nolēmu palikt, - sacīja Džila, - ir tāds, ka nevēlos šķirties no tevis.

Pitmens spēja parunāt tikai ar grūtībām.

-   Pāris mirkļos tu esi paguvusi izdomāt milzum daudz.

-    Es domāju par to jau labu laiku, - Džila sacīja. - Gribu redzēt, kā mums izdotos sadzīvot, ja dzīve iegrieztos normālās sliedēs.

-    Ja, - sacīja Pitmens, - ja vien kādreiz dzīve normalizēsies. Ja kādreiz izkļūsim no šīs ķezas.

-    Man šādas izjūtas ir jaunas, - Džila atzinās. - Tās nedod man miera. Kad tu stādīji mani priekšā kā savu sievu…

-Ko?

-    Man tas patika.

Pitmens bija tik izbrīnīts, ka bridi uz viņas vārdiem nespēja reaģēt. Viņš pasniedzās un noglāstīja Džilas roku.

Kad viņi izbrauca no joslas un piestāja ietves malā, aiz muguras notaurēja automašīna. Kaklā sažņaudzās. Pitmens pētīja Džilu, viņas valdzinošo sejas ovālu, garos, zīdainos matus un safīra krāsas acis, kas mirdzēja garām braucošo mašīnu lukturu gaismā.

Viņš pieliecās tuvāk un maigi noskūpstīja Džilu. No maigā lūpu pieskāriena pār augumu pārskrēja tirpas. Kad Džilas rokas apvijās viņam ap kaklu, pa visu augumu pārskrēja sajūsmas viļņi. Skūpsts negribēja beigties. Viņa pavēra lūpas. Viņš izgaršoja Džilu.

Pitmenu pārņēma tāds kā reibonis, viņš lēni atliecās atpakaļ un, izjūtot tīkamu elpas trūkumu, nopētīja Džilu.

-    Nebiju domājis, ka kādreiz atkal tā jutīšos.

353

-   Ir milzum daudz patīkamu izjūtu, kuras jāatdzīvina, - Džila sacīja.

12-40

Pitmens noskūpstīja viņu vēlreiz, bet šoreiz tik alkaini, ka pats nobijās.

Augums tā notrīsēja, ka vajadzēja atrauties.

-    Sirds pukst kā neprātīga…

-    Es zinu, - Džila sacīja. - Ari es jūtos kā noreibuši.

Garām braucot, nosignalizēja vēl kāda automašīna. Pitmens nolaida uz leju sānu lodziņu, lai paskatītos. Dasters stāvēja neatļautā vietā.

-    Vēl tikai vajadzētu iedzīvoties sodā…

Viņš atbrauca no ietves.

Nākamās ielas stūri parādījās policijas mašīna. Pitmens centās braukt vienmērīgi un skatīties taisni uz priekšu. Šķita, ka, braucot garām patruļmašīnai, paiet vesela mūžība. At- pakaļskata spogulītī Pitmens ieraudzīja, ka policijas mašīna aizbrauc tālāk - nevis viņu virzienā, bet uz blakusielu.

Pitmens atlaida stūres ratu vaļīgāk. Pieri klāja auksti sviedri. Viņš bija nobijies vairāk nekā parasti.

-    Piektā nodaļa

-    Uz kurieni mēs braucam?

Pitmens papurināja galvu un Masačūsetsas pārpildītās maģistrāles mašīnu lukturu gaismā sāpīgi samiedza acis. Vairākas minūtes viņš domīgi klusēja un mēģināja aprast, tāpat kā Džila, ar milzīgajām izmaiņām abu attiecībās.

-    Mēs braucam ārā no Bostonas. Tikai man nav ne jausmas, uz kurieni. Es nezinu, kāds būs mūsu nākamais solis. Mēs esam tik daudz uzzinājuši. Tikai ne visu vajadzīgo. Es nespēju noticēt, ka Milgeita ļaudis grib mūs nogalināt vienīgi tāpēc, ka esam uzzinājuši, kas noticis starp viņu un privātsko- lotāju.

-    Iedomājies, viņš pavedināts.

-Netiešas liecības norāda…

-    Nē, es gribēju teikt, ka viņš labprāt piekritis, - Džila sacīja. - Varbūt Milgeita ļaudis uzskata, ka vecā vīra reputācija tiktu sagrauta, ja…

-    Vai tiešām tu domā, ka bagāti cilvēki baidās no tādām lietām?

12*

-    Iedomājies, viņš tev pateica dažus vārdus, kas saistīti ar Groljēru, un tāpēc nogalināts. Pēc tam pienāca kārta tev. Un man, jo, viņuprāt, tu esi pastāstījis man visu, ko zini.

355

-    Milgeits nogalināts tikai tāpēc, lai aizsargātu viņa reputāciju? Es diez kā neticu… Te slēpjas kas vairāk, - Pitmens sacīja. - Es nedomāju, ka mums zināma visa patiesība. Varbūt citi lielie padomnieki sargā arī savu reputāciju. Viņi nevēlas, lai atklātībā parādītos ziņas par to, kas noticis Groljērā.

-    Bet tieši kas? Un kā mēs kaut ko varam pierādīt? - Džila prātoja. Viņa paberzēja ar roku pieri. - Galva vairs nedarbojas. Ja nedabūšu kaut ko ieēst…

Paskatījusies uz priekšu, viņa norādīja uz kravas automašīnu stāvvietu pa labi, kur tumsā spilgti kvēloja nātrija lampas.

-Ari man vēders rūc. - Pitmens dīvaini dzeltenajā gaismā brauca uz degvielas uzpildes stacijas restorānu un novietoja mašīnu pa gabalu no astoņpadsmit riteņu braucamrīka.

Izkāpuši no mašīnas, viņi piegāja viens pie otra, un Pitmens apskāva Džilu.

-    Ko nu lai darām? - Viņa piespieda vaigu pie Pitmena pleca. - Kur meklēt atbildes?

-    Mēs vienkārši esam noguruši. - Pitmens noglāstīja Džilai matus un noskūpstīja. - Kad būsim mazliet iekoduši un atpūtušies…

Sadevušies rokās, viņi devās uz spoži apgaismoto restorāna ieeju. Piebrauca vēl kāda mašīna. Pitmens vērīgi nopētīja furgonu, kas apstājās priekšā. Šofera pusē logs bija nolaists. Radio darbojās pilnā skaļumā, diktors lasīja ziņas.

-     Šķiet, esmu pārlieku nervozs. Visi pēc kārtas man liekas aizdomīgi, - ierunājās Pitmens. Nonākot līdzās vadītāja puses durvīm, viņš pacentās atrasties starp Džilu un furgonu. Liela auguma vīrs pie stūres skaļi sarunājās ar kādu, taču radio skanēja vēl skaļāk par viņa rupjo balsi. Pitmens pagriezās uz furgona pusi.

-    Mans Dievs.

-    Kas par lietu?

-    Ziņas. Pa radio furgonā. Vai tu neko nedzirdēji? -Nē.

-     Entonijs Loids. Viens no lielajiem padomniekiem. ir miris.

Sestā nodaļa

Pitmens ar Džilu skriešus atgriezās pie dastera. Tikuši mašīnā, viņi ieslēdza radio, meklēja stacijas un nepacietīgi lādējās, uzgriežot dažādus šovus un lauku mūziku.

-    Kaut kur noteikti raida ziņas.

Baidīdamies, ka, klausoties radio, nenosēdina akumulatoru, Pitmens iedarbināja motoru. Pēc desmit minūtēm atskanēja pusstundas ziņu raidījums.

-     Entonijs Loids, kādreizējais sūtnis Apvienoto Nāciju Organizācijā, arī bijušajā Padomju Savienībā un Lielbritānijā, agrākais ārlietu un arī aizsardzības ministrs, šorīt miris savā mājā Vašingtonā, - pavēstīja svinīga vīrieša balss. - Viņš ietilpa leģendārajā piecu diplomātu grupā, kuru karjera saistīta ar globāliem notikumiem kopš Otrā pasaules kara sākuma līdz šodienai. Loids ar saviem sabiedrotajiem bieži dēvēts kā viens no lielajiem padomniekiem. Atsaucoties uz Herolda Fiska, tagadējā ārlietu ministra, vārdiem, jāsaka, ka "En- tonija Loida ietekme uz Amerikas pēdējo piecdesmit gadu ārpolitiku ir neizmērojama. Viņa gudrības pietrūks." Kaut ari nāves cēlonis vēl nav noteikts, runā, ka astoņdesmit gadus vecā Loida nāve saistīta ar spriedzi, kādu radījusi nesenā kolēģa Džonatana Milgeita, cita lielā padomnieka, acīm redza-

mā slepkavība. Varas iestādes joprojām meklē Metjū Pitmenu, kādreizējo reportieri, kuru uzskata par vainīgu Milgeita nāvē.

Diktors pievērsās citiem tematiem, un Pitmens izslēdza radio. Iestājās klusums, bet viņš turpināja skatīties uz mašīnas paneli.

-    Miris ar sirdstrieku? - Džila pavaicāja.

-Vai arī nogalināts? Brīnums, ka arī viņa nāvē nevaino mani.

-    Zināmā mērā tas tiek darīts, - bilda Džila. - Dotajā interpretācijā pirmā nāve izraisījusi otro.

-Nāvi izraisījuši pārdzīvojumi. - Pitmens domīgi iekoda lūpā un pagriezās pret Džilu. - Varbūt tas attiecas uz viņiem visiem? Varbūt lielie padomnieki nav nemaz tik spēcīgi, kā domā?

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Mums vajadzēs ēst ceļā un gulēt pārmaiņus, kamēr otrs brauc. Vajadzēs nobraukt daudz jūdžu.

Septītā nodaļa

Vēl blāvajā rīta gaismā bridi pirms septiņiem Pitmens novietoja automašīnu pie labi uzturētas dzīvojamās mājas Parka nogāzē Bruklinā. Transporta kustība kļuva intensīvāka. Steigdamies uz darbu, garām gāja cilvēki.

-    Es ceru, ka viņa vēl nav izgājusi. Ja izgājusi, tad varam nosēdēt te visu dienu.

Pitmens ar elektrisko skuvekli dzina bārdu.

-    Vai esi pārliecināts, ka viņa nestrādā mājās?

-    Ja tu būtu redzējusi Gledisu, tad tev nerastos šaubas, ka viņa dzīvojas ārpus mājas, kamēr vīrs raujas pa māju un aprūpē bērnu.

Pitmens no polistirola tasītes iedzēra remdenu kafiju.

-    Vai no dāņu maizītes nekas nav palicis? - Džila paskatījās apkārt, pavērās savā polistirola tasītē ar aukstu kafiju un saviebās. - Nespēju noticēt pati sev. Kafiju es tikpat kā nelietoju, bet nu dzeru aizgūtnēm. Vakar no rīta ēdu virtuļus. Iepriekšējā vakarā ēdu čili un kartupeļus frī. Šobrīd ēdu vissmalkāko dāņu maizīti, kādu jebkad… Un ar to vēl nav gana. Tik ilgus gadus ēdusi pareizi, šobrīd es pazudinu sevi.

-    Skaties! - Pitmens pamāja. - Tur iet Gledisa.

Pedantiski kārtīga sieviete ar skābu seju iznāca no dzī-

vojamās mājas, sakārtoja šalli uz kakla un apņēmīgi aizgāja pa ielu. *

-    Izskatās, it kā viņa vadītu kuģi, - sacīja Džila.

-    Runājoties ar viņu, nāk prātā domas par sacelšanos.

-    Mums taču nevajadzēs ar viņu runāt?

-    Pilnīgi pareizi. - Pitmens izkāpa no mašīnas.

Viņi devās uz dzīvojamo māju. Vestibilā Pitmens nostājās pretī vietruņa pogu rindai un izlikās pētām vārdus tām blakus, taču īstenībā gaidīja brīdi, kad no mājas kāds iznāks un nozudīs skatienam, lai saķertu durvis, kamēr tās nav aizcirtušās. Iekams durvis paguva aizvērties, viņš tās satvēra un kopā ar Džilu devās uz liftu.

Kad, atbildot uz klauvējienu, 4B dzīvokļa durvis atvērās un Braiens Botulfsons - pidžamā, sajukušiem matiem un ne- izgulējies - ieraudzīja Pitmenu, viņam acumirklī saguma pleci.

-Ak nē! Kādu laiciņu liec mani mierā. Tikai ne tu. Vismazāk es vēlos, lai…

-   Kā klājas, Braien? - Pitmens moži pavaicāja. - Kā tev sviežas kopš mūsu pēdējās tikšanās?

Kaut kur tālāk raudāja bērns. Tā nebija parastā raudāšana, bet mokošs slima bērna brēciens. Pitmens labi atcerējās laiku, kad Džeremijs bija zīdainis.

-   Varētu domāt, ka tu visu nakti neesi gulējis. - Pitmens iegāja pa durvīm.

-    Klausies, es neteicu…

Pitmens aizvēra durvis un aizslēdza.

-   Neizskatās, ka mana ierašanās tevi sevišķi iepriecinātu, Braien.

-    Pagājušo reizi pēc tavas ierašanās man bija tāda saraušanās ar… Ja šobrīd te būtu Gledisa…

-    Bet viņas nav. Mēs pagaidījām, kamēr viņa aiziet.

Džilas uzmanību piesaistīja mazuļa brēcieni.

-    Zēns vai meitene?

-    Zēns.

-    Viņš neizklausās vesels. Vai bērnu nemoka drudzis?

-    Laikam tā ir, - atbildēja Braiens.

-    Vai temperatūra mērīta? - painteresējās Džila.

-    Nebija laika. Viņš nesen apvēmās, un es noņēmos ar tīrīšanu.

-     Šķiet, te vajadzīga neliela palīdzība. Kur ir termometrs? Ļaujiet apskatīties, kas bērnam sagādāts.

Pitmens pacēla uz augšu rokas.

-   Gandrīz aizmirsu, Braien. Tā ir mana draudzene Džila.

-    Sveiks, Braien. Es esmu medicīnas māsa. Esmu strādājusi ar bērniem. Ar to mazuli es izdarīšu visu, kā nākas. Kur ir termometrs?

-    Uz galdiņa pie gultas. - Braiens parādīja.

Džilai aizejot uz dzīvojamo istabu no virtuves pa kreisi, Pitmens ierunājās:

-    Šodien tev veicas.

-   Jā, aiz sajūsmas es lecu no biksēm ārā. Saproti, tev jāizbeidz nākt uz šejieni. Policija tevi meklē. Es nedrīkstu iepīties šajā lietā. Es nevaru…

-    Es vairs uz šejieni nenākšu, Braien. Zvēru! Skauta godavārds.

-    To jau tu teici pagājušajā reizē.

-    Jā, bet es nezvērēju pie skauta godavārda.

Braiens ievaidējās.

-    Ja policija uzzinās…

-   Es esmu bīstams noziedznieks. Pasaki, ka iedvesu tev tādas bailes, ka nekas cits neatlika kā palīdzēt.

-Avīzēs raksta, ka tu esi nogalinājis priesteri, kādu vīru nezin kādā dzīvoklī un… Man sajucis Skaits.

-    Nejūtos vainīgs. Viss ir viegli izskaidrojams.

-    Tev nekas nav jāskaidro. Es negribu zināt, ko tu dari. Tad es kļūšu līdzdalībnieks.

-    Tādā gadījumā esam vienojušies. Arī es negribu, ka tu zini, ar ko nodarbojos. Bet, ja tu atteiksies palīdzēt un mani noķers, es iestāstīšu policijai, ka tu esi līdzdalībnieks, - Pitmens meloja.

-   Par to pat nedoma. ( iiadi man atkal būs jāiet cietumā.

-    Iedomājies, ko teiks Gledisa. Un ņem vērā, ka es nekad nenododu draugus, Braien. Jo drīzāk ar visu tiksim galā, jo ātrāk no šejienes nozudīšu. Man vajag, lai tu pasniedz saīsināto kursu datorpiratismā.

Džila pabāza galvu pa bērnistabas durvīm.

-    Viņam ir drudzis. Simt un viens grāds.

-    Vai tas ir slikti? - Braiens nervozi jautāja.

-    Labi nav. Es domāju, ka varēšu nodzīt temperatūru. Starp citu, Braien, šis bērnu aspirīns zīdainim neder, ja ir drudzis. Tas var radīt nopietnus sarežģījumus, tā saucamo Reja sindromu. Vai tailenola mājās nav?

-   Redzi nu, - Pitmens sacīja, - bērns ir drošās rokās. Iesim, Braien. Varēsi norēķināties par mājas vizīti. Parādi, kā drusku pašiverēt pa citu datoru. Citādi mēs nekur neiesim, kamēr ieradīsies Gledisa.

Braiens kļuva bāls.

-    Kādās programmās tu gribi ielīst?

-    Nereģistrēti telefona numuri un adreses pie tiem.

-    Kurā pilsētā?

-   Negribu tev to teikt, Braien. Tu parādīsi, kā šim sarakstam piekļūt, tikai nezinot, kāda pilsēta man Vajadzīga. Kamēr niekošos ar datoru, tu pagaidīsi kaktiņā.

-    Es laikam tūlīt sākšu raudāt.

Astotā nodaļa

-    Vai ar bērnu viss būs kārtībā? - pajautāja Pitmens, braucot projām no mājas.

-    Kamēr Braiens nepārstās dot pēc saraksta bērnam atbilstošas tailenola devas. Un šķidrumu. Nekaitēs arī mazgāšana ar sūkli. Ja drudzis pieņemsies spēkā vai nemitēsies vemšana, ieteicu parādīt bērnu ārstam. Jauks bērns. Manuprāt, viņš izveseļosies.

-    Un Braiens šonakt varbūt dabūs pagulēt.

-    Ja vien Gledisa nesarīkos traci. Vai viņš palīdzēja dabūt to, ko gribēji?

Pitmens parādīja papīra lapu.

-    Esmu mācījies no kļūdām ar to meiču no abiturientu asociācijas. Neviens nedrīkst zināt par mūsu nākamo gājienu. Braiens parādīja, kā piekļūt nereģistrētiem telefona numuriem un adresēm. Tikai viņš nezina, kam šie numuri pieder un kādā pilsētā.

-    Vašingtona.

Pitmens pamāja ar galvu.

-    Lielie padomnieki.

Pitmens vēlreiz palocīja galvu.

-Tālu jābrauc.

-     Lidot nevaram. Biļešu iegādei būtu jālieto kredītkarte vai jāizraksta čeks. Tavs vārds iekļūtu datorā. Policija to vien gaida. Nekas cits neatliek kā braukt tālāk.

-Tu patiešām proti izklaidēt meitenes. Droši vien es saritināšos uz pakaļējā sēdekļa un pārvilkšu pāri galvai segu.

-    Laba doma. Tev patiešām vēl derētu atpūsties.

-Tāpat kā tev. Ja vēlamies tuvoties lielajiem padomniekiem, bez tā nevarēs iztikt.

-    Šobrīd vēl tas nenotiek.

-    Man šķiet, tu teici, ka mēs braucam uz Vašingtonu.

-    Pareizi. Bet vispirms jāsatiek viens otrs cilvēks tepat uz vietas.

-Kas?

-    Kāds vīrs, kuru intervēju krietni pasen.

Devītā nodaļa

Tikuši līdz Vašingtonas loka ceļam, viņi pagriezās uz dienvidiem pa 1-95 ceļu, bet tālāk pa piecdesmito ceļu uz Ma- sačūsetsas avēniju. Bija jau iestājusies tumsa. Kaut arī Pitmens garajā ceļā bija izvārdzis, viņš tomēr meistarīgi lavie- rēja biezajā transporta plūsmā.

-    Redzams, ka tu pilsētā orientējies, - secināja Džila.

-    Strādājot nacionālo jautājumu nodaļā, es dzīvoju pa Vašingtonu itin bieži. - Pitmens izbrauca no Dupona loka un pa P ielu uzņēma kursu uz rietumiem - uz Džordžtaunu.

-    Kaut kas līdzīgs Bīkonhilai, - sacīja Džila.

-    Jādomā. - Pitmens paskatījās uz priekšu pa šauro, kokiem apstādīto ielu. Tā bija bruģēta. Tālāk bruģi nomainīja sarkanie ķieģeļi. Federālā un Viktorijas stila savrupmājas atradās cita citai cieši blakus. - Nekad neesi te bijusi?

-    Vašingtonā neesmu bijusi nekad un nevienā vietiņā. Ņujorka atradās no vecākiem tieši tik tālu, cik tālu vēlējos nokļūt.

-   Džordžtauna ir pilsētas vecākais un bagātākais rajons.

-    Vai citi lielie padomnieki dzīvo šeit?

Pitmens papurināja galvu.

-    Viņiem tas būtu pārāk ikdienišķi. Viņi dzīvo savos īpašumos Virdžīnijā.

-      Ko tad tu gribi šeit satikt?

-   Cilvēku, kas viņus ienīst. - Pitmens jau brauca pa Vis- konsinas avēniju uz dienvidiem. Ielu laternas un pretī braucošo mašīnu starmeši lika samiegt acis. - To vīru es centos sazvanīt ik reizi, kad ceļā apstājāmies. Bredfords Denings. Viņš vairs nav jauns, bet spēka gados viņš bija karjeras diplomāts. Ārlietu ministrijas nemiera gars Trumena administrācijā. Ja viņam var ticēt, tad galu galā viņš būtu kļuvis par ārlietu ministru.

-    Kāpēc tad viņš nekļuva?

-    Lielie padomnieki. Viņiem nepatika konkurents, tāpēc viņi nobīdīja Deningu no ceļa.

-    Kā tas viņiem izdevās?

-    Denings stāsta, ka tas noticis Makartija raganu medību laikā. Viņi bez apstājas izplatījuši baumas, ka Denings esot iecietīgs pret komunistiem.

-    Piecdesmito gadu sākumā ar to varēja izpostīt diplomāta karjeru.

-Ar Deningu katrā ziņā tā notika. Izrādījās, ka viņš ir nespējīgs atspēlēties. Ārlietu ministrijā viņam drīz uzticēja arvien mazatbildīgākus uzdevumus, līdz beidzot viņš bija spiests aiziet. Viņš apgalvo, ka nav vienīgais, kura kaijeru lielie padomnieki izpostījuši, pasludinādami, ka cilvēks simpatizē komunistiem. Lielie padomnieki toreiz pielišķējās Eizen- hauera administrācijai, stājās pašu apmeloto diplomātu vietā un ieguva kontroli pār augstākajiem diplomātiskajiem amatiem. Tas turpinājās līdz tūkstoš deviņi simti sešdesmitajam gadam, kad Baltajā namā ienāca demokrāti ar Kenediju priekšgalā. Kenedijs deva priekšroku draugiem un ģimenes klanam, nevis karjeras diplomātiem. Uz trim gadiem lielie padomnieki tika atbīdīti malā un gaidīja izdevīgu bridi. Pēc Kenedija noslepkavošanas Džonsons, kuram Kenedijs nepatika, centās sevi parādīt, atbrīvojoties no Kenedija cilvēkiem Ārlietu ministrijā un Baltajā namā. Viņš apsveica lielos padomniekus ar atgriešanos diplomātijas laukā. Savas karjeras laikā viņi otro reizi bija panākuši, ka viņus atzīst dažādi politiskie spēki. Tajā laikā viņi faktiski iekļāvās divu partiju sistēmā, un, kad sešdesmito gadu beigās pie varas atgriezās Nik- sons ar republikāņiem, lielajiem padomniekiem nebija grūtību saglabāt savu politisko ietekmi. Tā tas turpinājās. Lielas starptautiskas spriedzes brīžos viņu padomu meklēja dažādi prezidenti.

-    Bet kas ir ar Deningu?

-    Vairums cilvēku to sauktu par produktīvu dzīvesveidu. Viņš pasniedza koledžā. Rakstīja politiskajiem žurnāliem rakstus. Gādāja ievadrakstus laikrakstiem "New Yourk Times" un "Washington Post". Taču viņš pastāvīgi jutās piekrāpts un nekad nebija piedevis lielajiem padomniekiem. Faktiski lielāko daļu laika viņš veltīja grāmatai, kurā atmaskoja viņu nežēlību.

-   Vai šādā veidā tu uzzināji par Deningu? No grāmatas?

-    Nē. Grāmata palika nepublicēta, jo viņa mājās izcēlās ugunsgrēks. Piezīmes gāja bojā. Pēc šī notikuma viņš jutās sakauts. Pirms septiņiem gadiem, kad gatavoju rakstu par Milgeitu, viens no tiem retajiem cilvēkiem, kurš bija ar mieru runāt ar mani, pastāstīja par Deningu. Es ierados Vašingtonā, lai tiktos ar viņu. Bet Denings bija nodevies dzeršanai un viss viņa stāstītais bija netieši mājieni. Viņš palika pie tā, ka agrāk viņam bijuši pierādījumi un tie sadeguši. Galu galā es nonācu pie secinājuma, ka nevaru uz viņu atsaukties. Šo rakstu es tomēr neuzrakstīju. Drīz nokļuvu cietumā, divi ieslodzītie salauza man žokli, un redaktors pielika mani pie cita darba.

Braucot Pitmens ļāvās pārdomām. Viņš atcerējās For- saita doto uzdevumu. Bērts Forsaits - ne tikai redaktors, bet arī tuvākais draugs. Cīniņš būvlaukumā pie Divdesmit sestās ielas neizgāja Pitmenam no prāta. Skats, kā Bērts ieslēpjas ēnā, kā sekotājs šauj uz viņu, bet pēc tam uz Bērtu.

Bēdas sažņaudza sirdi tā, ka aptrūkās elpas. "Viņiem nevajadzēja nogalināt Bērtu," nodomāja Pitmens. "Ir nu gan maitas!"

-    Tu izskaties briesmīgi dusmīgs, - Džila sacīja.

-   Tavuprāt, man nav iemesla tādam būt?

-    Nav šaubu, ka ir. Tikai mani tas pārsteidz.

-Kāpēc?

-   Kad svētdien tu ieradies pie manis dzīvoklī, tavu emocionālo stāvokli raksturoja izmisums. Tavu rīcību noteica pasīvi motīvi - tu juties apdraudēts. Bet dusmas ir aktīvas jūtas. Tās ir… Ļauj tev ko pajautāt. Ja kaut kādā veidā izdotos nodibināt pamieru, policija tevi nevajātu un lielie padomnieki liktu mierā, vai ari tad tu gribētu aiziet?

-    Pēc visa tā, kas šo neģēļu dēļ man bijis jāpiedzīvo? Nekādā ziņā.

Džila nopētīja viņu.

-    Jā, tu noteikti esi pārvērties.

-Tu nevari ne iedomāties, cik lielā mērā. Šodien ir trešdiena. Atceries - tieši pirms nedēļas es biju gatavs darīt sev galu.

Džila uz šiem vārdiem nereaģēja, vienīgi turpināja skatīties.

-    Saki kaut ko.

-   Es cenšos aizmirst, cik ļoti izsists no sliedēm tu biji, - teica Džila.

-     Tāds esmu ari tagad. Nekas nav kliedējis manas skumjas par Džeremiju.

-    Jā, tu nebeigsi skumt līdz mūža galam.

-    Taisnība.

-    Bet, ja patiešām tu gribēji tik ļoti mirt, kā pats saki, kāpēc tu neļauj šo darbiņu paveikt lielajiem padomniekiem? Bet nē. Pagājušajā nedēļā radies kāds iemesls, kura dēļ tu vēlies mūža atlikušo daļu maksimāli pagarināt.

-    Šis iemesls esi tu.

Džila ar mīlestību noglāstīja viņa plecu.

-    Pirms parādīšanās manā dzīvoklī tu pāris dienu jau biji bēguļojis. Tev bija pietiekami daudz izdevību ļauties izmisumam. Vai zini, ko ar to gribu teikt?

Pitmens palika atbildi parādā.

-    Bailes atkal tev lika just, ka esi dzīvs. Tagad braucot tu stāstīji, ka reizēm esi jutis Džeremiju sev līdzās un dzirdējis viņu runājam.

Pitmens pamāja.

-    Tavuprāt, šāda ticība ir muļķīga?

-   Tieši pretēji - tu sāki justies labāk. Manuprāt, Džeremijs rada tevī pretestību. Manuprāt, viņš vēlas, lai tu atrastu, kā dēļ ir vērts dzīvot.

Pitmenam no emociju uzplūda aizķērās balss.

-    Būtu brīnišķīgi, ja šāda ticība rastos. - Viņš skatījās uz priekšu, uz spožajām gaismām un blīvo satiksmi Viskon- sinas avēnijas un M ielas rajonā, kaklā iespriedās kamols.

Džilas balsī ieskanējās raizes.

-    Kas tur priekšā notiek? Vai kāds negadījums?

Viņi bija runājuši par tik nopietnām lietām, ka Pitmens

ar prieku mainīja sarunas tematu.

-    Nē, tur vienmēr ir tāda drūzma. Viskonsinas avēnija un M iela ir Džordžtaunas visskaļākās vietas. Tur ir bāri, restorāni, naktsklubi un veikali, kas pārdod visu iespējamo, ja vien tas ir dārgs.

-    Vai Denings dzīvo te kaut kur?

-    Nebūt ne. Nez vai viņš var to atļauties. Viņš iztiek no koledžas pensijas, kas nav sevišķi liela. Beidzot sazvanījis viņu, es pateicu, ka esmu žurnālists, kas gatavo rakstu par Ento- nija Loida nāvi. Sacīju, ka daudzi diplomāti un politiķi Loidu kanonizē un ka atšķirīgs viedoklis piešķirs rakstam dziļāku skanējumu. Es uzaicināju viņu vakariņās. Denings šo priekšlikumu uzņēma ar vislielāko prieku. Viņš pavēstīja, ka iecerējis iet uz Entonija Loida piemiņas dievkalpojumu, - Pitmens ieturēja pauzi, - un tad kopā ar mani to kārtīgi nosvinēt.

Desmita nodaļa

Restorāns "II Trovatore" bija plašs, apgaismojums mierīgs, galdiņi cits no cita pietiekami tālu, lai politiķi un citas ievērojamas personas varētu pārspriest delikātus jautājumus bez īpašām bažām, ka viņu sarunas tiks paslepen noklausītas.

Kopā ar Džilu ieejot restorānā, Pitmens paskatījās pa labi uz bāra pusi un tūlīt ieraudzīja populāru senatoru. Pie galdiņa pa labi vakariņas ieturēja televīzijas diskusiju vadītājs un svarīga izskata vīrs. Uz klavierēm tika spēlēta klusināta džeza melodija. Sudraba galda piederumu šķindoņa pret šķīvjiem un balsu murdoņa saplūda ar neuzbāzīgu mūziku, tā noslāpējot katru atsevišķu sarunu.

-    Jā, ser? - Zāles pārzinis nēsāja degunkniebi, baltu smokingu un neapmierināts noskatījās uz Džilas svīteri, džinsiem un krosa kurpēm.

-   Mums ir rezervēts galdiņš uz Bredforda Deninga vārda. - Vienā no apstāšanās reizēm garajā ceļā uz Vašingtonu Pitmens bija zvanījis uz šejieni un rezervējis galdiņu.

Zāles pārzinis ieskatījās sarakstā.

-   Jā, misters Denings ir ieradies. ViņŠ jau sēž pie galdiņa.

-    Labi.

Zāles pārzinis joprojām neapmierināti aplūkoja Džilas apģērbu.

-    Ja restorānā pieņemtais ģērbšanās stils rada kādas problēmas… - Pitmens diskrēti pasniedza zāles pārzinim divdesmit dolārus no rūkošajiem naudas krājumiem.

-    Nē, problēmu nav, ser. Lūdzu, šeit.

Zāles pārzinis veda viņus dziļāk restorānā, kur kabīnē viens pats sēdēja mazs, kalsns, bet sparīgs vīrs jau gados. Viņa retie, sirmie mati kontrastēja ar brūno acu nikno skatienu un sārtajiem vaigiem. Mugurā viņam bija pelēks, mazliet no modes izgājis uzvalks. ViņŠ dzēra viskiju ar ledu. Uz galda stāvēja vēl viena, jau tukša glāze.

-    Lūdzu, šeit, ser, - zāles pārzinis uzrunāja Pitmenu.

-    Pateicos.

-    Vēlu patīkamu vakaru!

Pitmens pievērsās cilvēkam kabīnē.

-    Vai Bredfords Denings?

-    Lesters Kings?

-    Pilnīgi pareizi.

Policija zināja, ka Pitmens izmanto pseidonīmu Pīters Ļogans, tāpēc viņš bija nospriedis, ka tas jāmaina. Pitmens nervozēja, jo bažījās, ka Denings var viņu atpazīt, taču nevēlējās laist garām izdevību. Vienīgā tikšanās ar Deningu bija notikusi pirms septiņiem gadiem, un Denings toreiz bija tik piedzēries, ka Pitmens šaubījās, vai viņš atcerēsies tik senu notikumu.

-    Mana asistente Dženifera.

-    Ļoti patīkami. - Uzmanīgi satvēris viskija glāzi, Denings pa pusei piecēlās, lai pieklājīgi sasveicinātos.

-    Lūdzu, nebūsim tik oficiāli. - Džila piesēda viņam blakus.

Pitmens apsēdās pretī.

-    Ļoti laipni no jūsu puses, ka piekritāt piebiedroties.

-    Laipni? - Deningu šis vārds uzjautrināja. - Neesmu varējis atļauties ēst šādā vietā kopš… ļoti sen.

-    Priecājos, ka esat apmierināts ar manu izvēli.

-    Šis atgādina kādu citu itāļu restorānu tālāk šajā ielā. Kā nu to sauca? - Denings malkoja viskiju un purināja galvu. - Nevaru atcerēties. Tas bija piecdesmitajos gados. Elegants restorāns. Parasti mēdzu tur iegriezties. Tur gāja visi ietekmīgie cilvēki. - Viņš beidza tukšot viskija glāzi. - Saprotams, tas vairs nepastāv. Viss plūst, viss mainās. - Viņš sāniski paskatījās. - Tāpat kā cilvēki… Starp citu, ceru, ka ne- iebilstat. - Viņš pamāja uz tukšajām glāzēm. - Es ierados šeit paagrāk un sāku cienāties pirms jums.

-    Kāpēc lai es iebilstu? Jūs esat mūsu viesis. Es jau teicu: priecājamies, ka varējāt atnākt.

-    Ne katru dienu gadās, ka kāds izmaksā, lai varu nosvinēt ienaidnieka nāvi. - Denings pamāja viesmīlim. - Divu ienaidnieku nāvi. Es vēl neesmu beidzis svinēt Milgeita nāvi. - Viņš pievērsās viesmīlim. - Atnesiet vēl divus tādus pašus. "JackDaniel". Tikai ledu šoreiz mazāk.

-    Skaidrs, ser. Un draugiem?

-     "Heineken - atbildēja Pitmens.

-    Jūsu vietējo "Chardonnay'\ - sacīja Džila.

-    Vai varu iepazīstināt ar firmas ēdieniem, lai būtu ko pārdomāt pie kokteiļa?

-   Vēlāk, - atteica Denings. - Tam daudz laika. Mēs vēl neesam izsalkuši.

-    Labi, ser.

Pēc viesmīļa aiziešanas Pitmens nobrīnījās, vai Deninga augstprātīgā maniere būtu piemitusi arī viņa diplomātijai, darbojoties Ārlietu ministrijā. Ja tā, tad lielo padomnieku izplatītās baumas varēja nebūt vienīgais iemesls, kura dēļ viņam nācies atkāpties.

-   Divi pagalam, - Denings paziņoja. - Trīs vēl uz strīpas. Vēlos iedzert pa kokteilim par katru no šiem kuņas bērniem. Sašķidrināta lūgšana, lai arī pārējiem trim drīz jo drīz pienāktu gals.

Pitmens ievēroja, ka Denings sācis mazliet Šļupstēt.

-   Jūsu attieksme pret lielajiem padomniekiem ir labi zināma. Acīmredzot jūs vel tagad neesat pārstājis viņus ienīst.

-    Nemūžam.

-   Vai neiebilstat pret nelielu sarunu, pirms ķeramies pie maltītes?

-    Par šieml - Denings izteica šo vārdu kā lamu apkopojumu. - Tieši tāpēc esmu šeit ieradies. Jūs gribat uzzināt ko kompromitējošu, lai pabojātu krāšņās blēņas, ko cilvēki melš par Milgeitu un Loidu? Varu palīdzēt. Es varu palīdzēt krietni daudz.

Pitmens izvilka rakstāmo un piezīmju bloku, it kā gatavotos rakstīt.

-    Kas ir tas ļaunākais, ko varat par viņiem teikt?

-    Viņi nodedzināja manu māju.

-Atvainojiet? - Pitmens bija cerējis dzirdēt vairāk nepierādītu apsūdzību nekā pirms septiņiem gadiem. Šī bija jauna apsūdzība.

Denings sarauca pieri.

-    Jūs liekaties pazīstams. Vai neesam tikušies agrāk?

-    Neko tādu es neatceros. - Pitmens saspringa.

-    Jūs man atgādināt…

-   Vašingtona nav liela pilsēta. Varbūt esam saskrējušies diplomātiskajās pieņemšanās vai…

-    Es netieku aicināts uz diplomātiskajām pieņemšanām jau trīsdesmit piecus gadus, - Denings sarūgtināts paziņoja.

-Viņi nodedzināja jūsu māju…

-    Es gatavoju atmaskojošu grāmatu. Viņi noteikti bija par to kaut ko izzinājuši. Viņi aizdedzināja manu māju un iznīcināja savāktos materiālus.

-    Vai to iespējams pierādīt? - Džila pajautāja.

-    Protams, nē. Viņi ir pārāk gudri, lai atstātu pierādījumus.

-    Varbūt varat pastāstīt, ko vēlējāties celt gaismā?

-    Viņi nonāvējuši simtiem tūkstošu cilvēku.

"Šoreiz nav ne par matu labāk kā pagājušajā reizē," nodomāja Pitmens. "Viņš skaļi ārdīsies un niknosies, un es neko neuzzināšu."

-    Simtiem tūkstošu?

Denings vēlreiz pikti paskatījās uz Pitmenu.

-    Vai esat pārliecināts, ka neesam tikušies agrāk?

-Jā.

Pitmens centās sev iegalvot, ka izskatās citādi nekā pirmajā tikšanās reizē. Viņš gribēja cerēt, ka Denings abus gadījumus nesaistīs.

Viesmīlis atnesa dzērienus, Denings atplauka.

-    Uz veselību!

Visi trīs pacēla glāzes.

-    Lai drīzāk pienāk kārta tam maitasgabalam Jūstasam Geiblam un pārējiem. - Denings iedzēra krietnu malku.

"ViņŠ droši vien tā dzer jau daudzus gadus," Pitmenam iešāvās prātā. "Citādi viņš šādā vecumā nespētu izturēt tādu alkohola daudzumu."

-    Jūs teicāt, ka viņi nogalinājuši simtiem tūkstošu?

-    Korejā. Vjetnamā. Lai paši tiktu pie teikšanas. Viņiem nekad nav rūpējušas šīs zemes. Viņiem nerūpēja arī Eiropas atjaunošana pēc kara. Maršala plāns un kas ar to saistīts. Viņi domāja vienīgi par sevi. Makartijs.

"Viņš murgo," Pitmens izmisis nodomāja. "Nolādēts, esam braukuši tādu elles gabalu par velti." Iesāpējās no Groljēras privātskolas bēgot nobrāztais sāns. Pēc gandrīz divdesmit četrām automašīnā pavadītam stundām sāpēja kājas, mugura, kakls. Pitmens bija noguris un nikns, gribējās pārliekties pāri galdam, saķert Deningu aiz žaketes atlokiem un purināt, kamēr viņā atgriezīsies saprāts.

-    Ko jūs gribējāt teikt M;ikartija sakarā? - jautāja Džila. -Vai domājat piecdesmito gadu sākumu? Tas pats Džo Makartijs, komunistu raganu mednieks?

-    Šis paņēmiens līdzēja tiem draņķiem izdabūt mani no Ārlietu ministrijas. Viņi mācēja visiem iestāstīt, ka esmu sarkanais.

-    Un jūs tāds bijāt?

Denings pie sevis nosmējās.

-Jā.

-    Kā, lūdzu?

-    Man nebija biedra kartes. Vienkārši simpatizēju.

Pitmens centās neizrādīt pārsteigumu. Pirms septiņiem

gadiem Denings nebija devis pat mājienu, ka lielajiem padomniekiem varētu būt taisnība.

-    Ja es būtu palicis ierindā, ja lielie padomnieki nebūtu atbrīvojušies no manis, ja izdotos kļūt par ārlietu ministru… Kaut ko darīt sakarā ar Koreju bija par vēlu, taču varbūt es būtu novērsis Vjetnamu. Un kas par to, ja, pēc maniem ieskatiem, atsevišķi momenti runāja par labu Padomijai? Vai tāpēc esmu noziedznieks? Es negrasījos pārdot mūsu valsti. Taču visiem spēkiem būtu centies nepieļaut, ka iznīcinām sevi Vjetnamas dēļ.

Pitmens klausījās daudz uzmanīgāk.

-    Mans vecākais brālis krita Vjetnamā.

-    Tādā gadījumā jūs zināt, par ko es runāju.

-    Stāstiet vien tālāk, - mudināja Pitmens.

I K Iii- padomnieki karjeru balstīja uz stingru nostāju pret komunistiem. Pēc Otrā pasaules kara viņi līdzēja formulēt Mai šala plānu Eiropas atjaunošanai… un izslēgt no tā Padomju Savienību. Viņi līdzēja izstrādāt arī Trumena doktrīnu. Tas ir, Amerikas pienākums pret pasauli ir līdzēt to nosargāt… pret Padomju Savienību, protams. Es cīnījos pret šiem pretpadomju aizspriedumiem un, protams, zaudēju. Tieši tajā laikā viņi sāka uzskatīt mani par ienaidnieku. Tūkstoš deviņi simti piecdesmitajā gadā faktiski pēc viņu ierosmes mēs nosūtījām karaspēku uz Dienvidkoreju, lai apstādinātu Zicmcļkorejas iebrukumu… lai apturētu komunisma izplatīšanos. Beigās tas ieguva domino teorijas nosaukumu. Es nekad tai neesmu ticējis. Uzskatu, ka mums nebija tur ko meklēt, un vēsture apliecina, ka man bijusi taisnība. No mums tur nekas nebija atkarīgs. Un tā nu es cīnījos ar viņiem pret iebrukšanu Korejā un zaudēju. Pēc tam cīnījos ar viņiem vairākos citos jautājumos sakarā ar padomēm. Es, piemēram, uzskatīju, ka nav gudri kaitināt Padomju Savienību ar atomieročiem. Biju pārliecināts, ka tas izraisīs bruņošanās sacensību uz dzīvību un nāvi. Arī šai ziņā man izrādījās taisnība, taču virsroku guva Milgeits un tie citi. Piecdesmit otrajā gadā viņi jau bija radījuši pārliecību, ka esmu piekāpīgs pret komunistiem. Es izstājos no spēles. Liels viņu nopelns ir ari aukstā kara uzkurināšana piecdesmito gadu vidū. Un Vjetnamas karš - te viņu nopelni ir īpaši. Kara dēļ gāja bojā simtiem tūkstošu. Un visu šo laiku viņi bija kā cimds ar roku ar ieroču ražotājiem. Ārpolitiku viņi padarīja atkarīgu no saviem banku kontiem.

Apsūdzība kukuļņemšanā neatšķīrās no tās, kādu Denings bija izvirzījis pirms septiņiem gadiem. Pitmens toreiz bija pievērsies tieši šim jautājumam un tāpēc apmeklējis Deningu. Tikai Denings savām apsūdzībām nebija spējis sagādāt pierādījumus. Varbūt viņš spēs to tagad?

-    Esmu pārliecināts, ka neko jaunu nepateikšu, - ierunājās Pitmens. - Apmēram pirms nedēļas, kad Džonatans Milgeits tika aizvests no slimnīcas, atklātībā izlauzās informācija par Tieslietu ministrijas konfidenciālu ziņojumu, kurā izteiktas aizdomas par Milgeita līdzdalību kodolieroču pirkšanā no agrākās Padomju Savienības.

-    Tikai vēl viens nelikumīgs darījums ar ieročiem. - Denings rūgti pasmaidīja. - Vilks spalvu met, bet ne tikumu.

-    Vai jūs varat dot šīm apsūdzībām arī kādus pierādījumus?

-    Pēc ugunsgrēka vairs ne.

Pitmens apjucis grozīja galvu. Nespēdams izdomāt neko citu, viņš gatavqjās uzdot galveno jautājumu, kura dēļ bija šurp braucis, taču pēkšņi pienāca viesmīlis, un viņš apklusa.

-    Vai esat gatavi iepazīties ar šodienas speciālajiem ēdieniem? - viesmīlis jautāja.

-    Vai es neteicu brīdi pagaidīt? - Denings jutās neapmierināts. - Mēs vēl neesam izsalkuši.

-    Labi, ser, - īgni atsaucās viesmīlis un aizgāja.

Pitmens pamanīja, ka Denings paceļ glāzi, bet tad it kā

iekšēji saņemas un neaizticis noliek uz galda.

-    Parunāsim par kādu citu jautājumu, - ieminējās Pitmens. - Vai kādreiz jums ir gadījies dzirdēt par tādu Dankanu Klainu?

Denings ar saspringtu seju pētīja Pitmenu.

-Ko?

-    Dankanu Klainu.

-   Vai esat pārliecināts, ka agrāk neesam tikušies? - negaidot noprasīja Denings.

Pitmens centās noslēpt nemieru.

Pavisam droši.

-   'lād varbūt kaut kas dzirdēts ziņās. Runas par Milgeitu, 1 ,.oidu un citiem atgādina man…

"Nolādēts!" nodomāja Pitmens. "Esmu pieļāvis kļūdu. Viņš neatceras tikšanos pirms septiņiem gadiem. Par to nav jāraizējas. Var izrādīties daudz svarīgāks iemesls uztraukumam. Pēc Milgeita nāves Denings būs kāri uzsūcis katru sīkumu Šajā sakarā. Viņš būs lasījis un pārlasījis ik rakstu. Viņš redzējis manu fotogrāfiju desmitiem reižu. Bet, tā kā esmu stādījies priekšā ar citu vārdu un izskatos savādāk nekā pirms septiņiem gadiem, viņš vēl nav atskārtis, kas es esmu.

Jābaidās, ka tas var notikt. Un, kad tas notiks, kā Denings rīkosies?

-    Šajā sakarā nemāku neko izskaidrot, - Pitmens atteica.

-   Dankans Klains, - vēlēdamās novērst Deninga uzmanību un ievirzīt sarunu vajadzīgākā gultnē, iejaucās Džila.

Denings vēlreiz neizpratnē paskatījās uz Pitmenu, pagriezās pret Džilu un koncentrējoties sarauca pieri.

-    Nevaru teikt, ka šis vārds man ir pazīstams. Varbūt vajadzīgs konteksts.

-   Viņš bija Groljēras privātskolas pasniedzējs. Šajā skolā mācījušies lielie padomnieki. Klains bija ievērojamākais viņu skolotājs.

-    Ahā, - noteica Denings.

-    Vai šādā sakarā vārds ir pazīstams?

-    Nē, bet… Dīvaini gan.

-Kas?

-   Gadiem ritot, trīsdesmit vai četrdesmit gadu veci notikumi atmiņā palikuši kā dzīvi, taču atcerēties dažus mēnešus vecus notikumus varu tikai ar grūtībām.

-    Pirms četrdesmit gadiem?

-Tūkstoš deviņi simti piecdesmit otrais gads. Vasara. Jūlijs. Es atceros šīs dienas tik labi tāpēc, ka tās kļuva par pagrieziena punktu manā dzīve. Tai mēnesī notika republikāņu konvents. Eizenhaueru izvirzīja par prezidenta amata kandidātu. Faktiski viņš guva uz varu pirmajā balsojumā. Eizen- hauers un Niksons. Noskaņojums valstī bija tāds, ka man neradās šaubas: gaidāmajās vēlēšanās Eizenhauers pieveiks Stī- vensonu. Vēl labāk to saprata Milgeits un pārējie. Tūlīt pēc konventa viņi visiem spēkiem centās pielabināties ietekmīgākajiem republikāņiem. Viņu spēja manipulēt bija tik izcila, ka pāriešana no demokrātiem pie republikāņiem likās pārliecinoša.

Pitmens ievēroja, ka Deninga vaigi satraukumā piesār- tuši un uz virslūpas parādījušās spīdīgas sviedru lāsītes.

Denings pacēla glāzi. Tikai ne viskija glāzi, bet glāzi ar ūdeni. Viņš strauji iedzēra dažus malkus un turpināja:

-    Tūkstoš deviņi simti piecdesmit otrā gada jūlijs bija ari mēnesis, kad kampaņa pret mani sasniedza kulmināciju. Es no visām pusēm tiku apzīmogots kā komunistu līdzjutējs un līdz ar to kā diplomāts kļuvu nekam nederīgs. - Denings šķībi paskatījās uz Pitmenu. - Pašaizsardzības nolūkos es pastāvīgi ievācu informāciju par visu, ko darīja Milgeits un pārējie. Man vajadzēja būt gatavam atvairīt nākamo uzbrukumu. Toreiz es ievēroju, ka viņus kaut kas satraucis. Jūlija beigās Ārlietu ministrijā bija ieradies kāds vīrs. Es viņu neredzēju, bet man viņš tika aprakstīts. Vīrs ar stipri apsauļotu seju, spēcīgu augumu, platiem pleciem, sportisku stāju, sirmiem matiem, aptuveni sešdesmit gadus vecs. Mans informācijas avots ziņoja, ka, pēc visa spriežot, šis cilvēks ir fiziski labi attīstīts, priekšroku dod svaigam gaisam, viņam ir izsmalcinātās, gandrīz netveramas manieres un aristokrātisks pscidoanglisks akcents. Viņš vēlējies satikt Džonatanu Milgeitu. Saprotiet, neviens tāpat vien nevar ieiet Ārlietu ministrija un gaidīt, ka bez iepriekšējas vienošanās viņu pieņems ministra vietnieks. Apmeklētājs nosaucis savu vārdu, Milgeita palīgs to ierakstījis gara saraksta pašā apakšā. Apmeklētājs apjucis lūdzis tikšanos ar Entoniju Loidu. Tā pati reakcija. Vel vairāk apjucis apmeklētājs vēlējies satikt Jūstasu Geib- lu, Vinstonu Slounu, Viktoru StandiŠu.

-    Visus lielos padomniekus, - piemetināja Pitmens.

-    Visos gadījumos reakcija bijusi vienāda. Apmeklētāja vārds ierakstīts gara saraksta pašā apakšā. To redzot, apmeklētājs zaudējis pacietību, vairs nav lūdzis satikšanos, bet to pieprasījis. Kādu brīdi pat šķitis, ka vajadzēs izsaukt drošības dienesta virsnieku. Milgeits izdzirdis troksni, iznācis no kabineta un… Mans cilvēks informēja, ka Milgeits nobālis. Parasti valdonīgā izturēšanās maniere izkūpējusi. Viņš nekavējoties ievedis apmeklētāju kabinetā, licis palīgam atcelt nākamo tikšanos un aizsūtījis pēc Entonija Loida un pārējiem. Kaut kas ļoti neparasts. Šis incidents man nekad nav izgājis no prāta. Tas nodarbina mani līdz šai dienai. Man vienmēr licies, ka, izprotot šī notikuma zemtekstu, es būtu ieguvis aizstāvēšanās ieroci.

p

-    Vai apmeklētāju nesauca Dankans Klains? - Pitmens jautāja.

-    Atsevišķus momentus es atceros tik spilgti un… Par nelaimi, atmiņa uz vārdiem man… Pierakstus iznīcināja ugunsgrēks. Es neatceros.

-    Kāpēc tad jūs to visu stāstījāt?

-Tāpēc, ka man izdevās atklāt apmeklētāja saistību ar Milgeitu un pārējiem. Viņš bija bijis to skolotājs privātskolā.

-    Tas būs bijis Dankans Klains, - secināja Džila. - Jūs pieminējāt platus plecus. Klains bija lielisks airētājs. Tāds augums ir airētājam…

-   Kāpēc Dankans Klains tik ļoti jūs interesē? - Denings sarauca pieri un noslaucīja no virslūpas sviedrus.

-    Viņu pieminēja kāds cilvēks, kuru intervēju. Mums radusies pārliecība, ka Groljēras privātskolā Dankans Klains padsmitnieka gados seksuāli izmantojis visus lielos padomniekus.

Denings sita dūri uz galda.

-    Bija man to zināt! Tad es būtu spējis cīnīties un aizstāvēties pret viņiem.

-    Kādā veidā? - Džila jautāja. - Kā gan viņi, paši būdami bērnu pavedinātāja upuri, varētu kaitēt savai karjerai? Vai šis fakts neradītu vienīgi līdzjūtību?

-    Piecdesmitajos gados? Ticiet man - Makartija laikā meklēt līdzjūtību bija velti. Vainīgi kā līdzdalībnieki. Bet ja nu Milgeits un pārējie nebija upuri? Ja viss notika no laba prāta? Piecdesmito gadu politiskajā klimatā viņi būtu atlaisti no darba Ārlietu ministrijā uz līdzenas vietas. - Denings strauji elpoja.

-    Vai jums gadījies dzirdēt mājienu, ka…

-    Nē. Bet ir kāds cilvēks, kas… - Deningam trīcēja rokas.

-    Kas? - Pitmens paliecās uz priekšu. - Es nesaprotu. Kas? Par ko jūs runājat?

-   Nekas. Es iedomājos, ka noteikti jābūt kādam, kas var to pierādīt, - Denings runāja ar pūlēm.

-    Vai jums nepalika slikti? - jautāja Džila.

-    Labi, es jūtos labi. - Denings iedzēra krietnu malku no ūdens glāzes.

-    Varbūt varat palīdzēt mums vēl kā citādi? - Pitmens prasīja. - Cik zinu, tad vieni no pēdējiem Džonatana Milgeita vārdiem bijuši "Dankans. Sniegs". Vai sniega pieminēšana jums neko neizsaka?

-     Neko. Pat uzskatot, ka incidents bijis pietiekami smags… - Viņš apklusa un ievilka elpu. - …Pietiekami smags Milgeitam, ja viņš domājis par to pirms nāves…

-    Vai patiešām nejūtaties slikti, mister Dening?

-     Skolotājs, kas Ārlietu ministrijā nobaidīja Milgeitu, neieradās ziemā, bet vasarā… Sniegs. Ne mazākās jausmas, ko tas varētu nozīmēt. Kaut es zinātu! Viņš nedrīkst palikt nesodīts.

Pie kabīnes kārtējo reizi pienāca viesmīlis.

-    Mūsu īpašais piedāvājums šovakar…

-    Man nav ēstgribas. - Denings, turēdamies pie galda, pieslējās kājās. - Es nejūtos labi.

Arī Džila steidzīgi piecēlās, lai izlaistu viņu no kabīnes.

-    Uztraukumi cits pēc cita. Milgeits, tad Loids. Pārāk daudz uztraukumu. Pārāk daudz jautājumu.

-    Vai nevajag izsaukt ārstu? - Pitmens tūlīt jautāja.

-Nē.

-    Vai nevajag aizvest uz māju?

-     Nē. - Denings saviļņots noslaucīja seju ar mutautu. - Es jūtos labi. Pats tikšu ar visu galā. - Viņš klupšus pagāja garām viesmīlim, gandrīz uzgrūdās citam viesmīlim ar ēdienu paplāti un devās gar pilnajiem galdiņiem tālāk.

Pitmens ar Džilu mēģināja sekot, taču uz brīdi ceļu nosprostoja cilvēku grupa, kas tika sēdināta pie galdiņiem. Pit- mens noskatījās, kā Denings, pagājis garām sievietei vakarkleitā, iziet vestibilā. Cilvēki apsēdās, un tikai tad Pitmens ar Džilu varēja steigties uz durvīm.

Vienpadsmitā nodaļa

Izkļuvuši pa restorāna durvīm uz rosīgās ietves, transporta troksnī, mašīnu lukturu un laternu gaismā, Pitmens uzmanīgi aplūkoja kājāmgājējus pa kreisi un pa labi. Džila pētīja ielas pretējo pusi.

-    Sasodīts, ko tas nozīmē? - Pitmens šķendējās.

-    Man šķita, ka tu varētu zināt. Viņš izskatījās tāds nevesels, taču…

-   Varbūt viņš sacīja taisnību - saruna bija pārāk satraucoša.

-Tagad jāgudro, ko viņš gatavojas darīt. Uz kurieni tādā steigā aizskrēja?

-    Paiesim katrs uz savu pusi un mēģināsim viņu atrast.

-    Re, kur viņi ir! - aiz muguras noskanēja neapmierināta balss.

Pitmens pagriezās un restorāna atvērtajās durvīs ieraudzīja viesmīli ar zāles pārzini.

-    Mums vajadzēja pārliecināties, vai ar draugu nav kas noticis, - Pitmens paskaidroja.

Zāles pārzinis izskatījās pārskaities.

-    Kolīdz pieļauju atkāpes no mūsu ģērbšanās noteikumiem, vienmēr kas atgadās.

-    Mēs jau gājām atpakaļ.

-   Protams. Bet, ja gadījumā iznāk aizkavēties, jums noteikti nebūs iebildumu samaksāt par kokteiļiem.

-    Džila, aizskrien līdz stūrim pa labi, - mudināja Pitmens. - Varbūt ieraudzīsi šo blakusielā. Ja pazaudēsim viens otru, gaidīšu pie mašīnas… Cik mēs esam parādā? - Pitmens ātri noprasīja zāles pārzinim.

-    Četri viskiji, Heinekena alus, vēl…

-    Es neprasīju uzskaitīt. Pasakiet, cik!

-    Divdesmit astoņi dolāri.

Pitmens iegrūda viesmīlim trīsdesmit dolārus, tā jūtami samazinādams naudas krājumus, un, viebdamies sāpēs no krampjiem, kas rāva kājas pēc ilgās sēdēšanas mašīnā, steidzās uz pretējo pusi, nekā bija aizgājusi Džila.

Uz stūra no restorāna pa kreisi viņš rūpīgi nopētīja kājāmgājējus blakusielā. Ceturtdaļkvartāla attālumā viņš pamanīja Deningu, kas, stāvot starp ielas malā novietotajām mašīnām, centās apstādināt taksometru un izslējās visā augumā. Kāpjot taksometrā un dodot šoferim norādījumus, vecais vīrs šķita vēl vairāk uztraucies.

Pitmens steidzās pie taksometra, kas sāka braukt. Neskatoties uz sāpēm kājās, Pitmens tūlīt skrēja atpakaļ pie Džilas.

-   Viņš nekur nav redzams. - Džila gaidīja pie automašīnas pretī restorānam.

-    Es redzēju. Veikli kāp mašīnā!

Pitmens iedarbināja motoru un, gandrīz aizķerdams priekšā stāvošo BMW, atbrauca no ietves. Aiz muguras kāds notaurējās. Nelikdamies zinis, Pitmens iegriezās pa kreisi ielā, kur Denings bija iekāpis taksometrā.

13*

-    Kā tev šķiet, uz kurieni viņš aizsteidzās? - Džila pavaicāja.

387

-    Nezinu. Bet šī vienvirziena iela iet uz ziemeļiem. Ja Denings nedomātu braukt šajā virzienā, tad nemeklētu taksometru aiz stūra. Ļoti iespējams, ka taksometrs vēl brauc pa ielu.

-Tu jau apdzini divus taksometrus. Kā tu zināsi, ar kuru brauc Denings?

-    Es iegaumēju numuru. - Pitmens brauca tālāk. - Es neredzu… Sasodīts, vai patiešām būsim viņu pazaudējuši?

-    Skaties.

-Jā, īstais!

Pitmens tūlīt samazināja ātrumu un turējās tādā attālumā, lai taksometra šoferis neiedomātos, ka viņam seko. Piecpadsmit sekundes pēc tam, kad Pitmens sāka braukt atļautajā ātrumā, garām aiztrauca policijas mašīna.

-    Šovakar tev veicas, - Džila noteica.

-    Priecātos, ja es ari justos kā veiksminieks. Uz kurieni gan viņš brauc?

-   Atpakaļ uz mājām?

-   Uz Džordžtaunas centru? Nekādā ziņā. Viņam nav tik daudz naudas.

Elegantos pilsētas namus nomainīja savrupmājas.

Pitmens sekoja taksometram, kas iegriezās pa kreisi ar nodilušiem ķieģeļiem bruģētā ielā un tramvaja sliedēm vidū. Taksometrs apstājās pie kādas savrupmājas, kas atradās atstatu no ielas. Spilgti apgaismotā ēka atradās nelielā pakalniņā, ap to pletās liels košumkrūmiem piestādīts dārzs, kuru ieskāva kalts žogs krūšu augstumā.

Denings izkāpa no taksometra un pa betona pakāpieniem piesteidzās pie plašas verandas ar pīlāriem kā grieķu templim.

-    Interesanti, kas te dzīvo? - Pitmens jautāja.

-    Un kāpēc viņš tik ļoti uz šejieni steidzās?

Pitmens ar Džilu noskatījās, kā Denings vairākas reizes pieklauvē pie savrupmājas parādes durvīm. Durvis atvēra kalpotājs livrejā. Denings žestikulēdams kaut ko kvēli stāstīja. Kalpotājs pagriezās, pārmija dažus vārdus ar kādu mājas iekšpusē un ielaida Deningu.

-    Ko nu? - Džila jautāja.

-    No sēdēšanas tajā sasodītajā autiņā kļūst nelabi. Dosimies mājas vizītē.

SESTĀ DAĻA

Pirmā nodaļa

Atsaucoties uz Pitmena klauvējienu, durvis atvēra tas pats kalpotājs livrejā.

-    Jā, ser.

Kalpotājs bija vidējos gados, padrukns. Negaidītā, lielā rosība acīmredzot mulsināja viņu.

-   Pirms minūtes te ienāca cilvēks, vārdā Bredfords Denings, - pavēstīja Pitmens.

-    Jā, ser? - kalpotājs apjuka vēl vairāk.

-    Vai viņš neteica, ka gaida ierodamies arī mūs?

-    Nē, ser. - Kalpotāja pierē iegūlās dziļas rievas.

-    Džordž, - iekšpusē atskanēja sievietes balss. - Kas tur ir?

-    Daži cilvēki, kas apgalvo, ka ieradušies reizē ar jūsu viesi, kundze.

Pitmens paskatījās pa durvīm un ieraudzīja garu, slaidu, gandrīz sešdesmit gadus vecu sievieti. Mati viņai bija īsi un salakoti. Mugurā modelētāja darināta zīda kleita, kuras zilums izcēla dimanta auskaru mirdzumu. Lai gan sieviete bija pievilcīga, stingrā sejas āda liecināja, ka tikusi izdarīta ne viena vien kosmētiskā operācija.

Papēžiem noklikstot uz spīdīgās vestibila cietkoksnes grīdas, sieviete pienāca tuvāk.

-    Jūs pazīstat Bredfordu?

-    Šovakar bijām paredzējuši ieturēt kopīgas vakariņas.

-    Pēdējo reizi tiekoties, viņš neizskatījās labi, - paskaidroja Džila. - Vai ar viņu nekas nav noticis?

-    Viņš tiešām izskatās briesmīgi. - Sievietes seja saspringa. - Tikai viņš neteica pārjums ne vārda.

Pitmens mēģināja atcerēties izdomātos, Deningam uzdotos vārdus.

-    Pasakiet viņam, ka tie esam mēs, Lesters Kings un Dženifera.

-    Neklausies viņos, Vivian! - Pa kreisi no durvīm pēkšņi parādījās Denings. Ar saburzīto kabatlakatiņu viņš joprojām slaucīja sviedrus no spīdīgās sejas. - Tie ir reportieri.

Sievietes skatiens satumsa, balss ieskanējās neapmierināti un dobji.

-Jā-ā?

-    Mēs neesam ieradušies sagādāt jums nepatikšanas, - Džila tūlīt piebilda. - Atbraucām, lai palīdzētu.

-    Kādā veidā?

-    Mums radās iespaids, ka Bredfords Denings vēlas pastāstīt jums par mūsu neseno sarunu. Varbūt jūs vēlaties visu dzirdēt no pirmavota.

Sievietes stingrā seja nepauda nekādas emocijas. Viņa stīvi pacēla galvu, ciešajā skatienā pavīdēja aizdomas un apjukums.

-    Nāciet iekšā!

-    Nē, Vivian, - Denings iebilda.

Sieviete nelikās dzirdam. .

-    Viss kārtībā, nāciet iekšā!

-    Pateicos, - atbildēja Pitmens.

-   Bet, ja izrādīsies, ka esat ieradušies šeit, lai taisītu nepatikšanas, likšu Džordžam izsaukt policiju.

Draudi iepludināja Pitmena asinīs jaunu adrenalīna devu. Viņš centās neizrādīt nemieru.

Kolīdz kalpotājs bija aizdarījis durvis, sieviete kopā ar Pitmenu un Džilu devās pie Deninga. Viņa ieveda tos pa durvīm kreisajā pusē.

Pitmens bija cerējis ieraudzīt senlietas un koloniālā stila gaisotni. Taču pretēji gaidāmajam lielā telpa bija iekārtota modernā stilā, visur mirdzēja stikls un hroms.

Pie sienām karājās abstraktas ekspresionistu gleznas, kuru krāsu plankumi pauda emociju gūzmu. Pitmenam šķita, ka viena ir Džeksona Polloka glezna.

-    Ko es varu piedāvāt? - sieviete pajautāja.

-    Paldies, neko.

-    Viskiju, - paziņoja Denings.

-    Bredford,-jau ierodoties no tevis nāca alkohola dvaka. Tu zini manas domas par pārmērībām. Tev pietiek.

Denings turpināja glaudīt savu piesārtušo, spīdīgo seju.

-   Tā kā neviens neko nevēlas, tad kāpēc lai jūs visi trīs neapsēstos un nepastāstītu, kāpēc esat ieradušies?

-   Labi, - atteica Pitmens. - Es labprāt uzklausītu Bred- forda versiju, par ko esat runājuši. Protams, ja neiebilstat, cienījamā…

-    Peidža kundze.

Šis vārds Pitmenam neko neizteica. Neizpratne laikam tūlīt atspoguļojās arī viņa sejā.

-   Peidža kundze ir viena no ietekmīgākajām Vašingtonas sabiedrības dāmām, - Denings paziņoja tik lielīgā balsī, it kā šī pazīšanās celtu viņa prestižu.

-Acīmredzot mūsu viesiem šis vārds jorojām neko neizsaka, - piebilda Peidža kundze. - Vai varbūt viņi ir tik gudri, ka neļauj sabiedrībai sevi ietekmēt. - Viņas lūpas savilkās stingrā, rūgtā smaidā. - Varbūt cits vārds viņiem izteiks ko vairāk. Tā dēļ Bredfords dažkārt apciemo mani, tāpēc pieļauju, ka arī jūsu apciemojums ir šajā sakarā. Es esmu Jūstasa Geibla meita.

Otra nodaļa

Sievietes paziņojums, ka viņa ir viena lielā padomnieka meita, nāca tik negaidīti, ka Pitmens dziļi ievilka elpu. Viņš juta ari, kā blakus saspringst Džila.

-    Es to nezināju, - sacīja Pitmens.

-   Acīmredzot. Un tagad, kad to zināt, vai vēlaties turpināt sarunu?

-    Tas atkarīgs no jums, Peidža kundze, - bilda Džila. - Iespējams, ka mūs interesējošais jautājums nav sevišķi delikāts.

Neizpratnē, kāpēc Denings uzskatījis par nepieciešamu ierasties šeit, Pitmens ar sarauktu pieri vēroja viņu. Vai De- ninga apgalvojumi, ka viņš ienīst lielos padomniekus, būtu vienkāršs triks, ar kura palīdzību iegūt ienaidnieku uzticību? Vai Denings darbojas kā lielo padomnieku spiegs un Jūsta- sa Geibla meitai viņš nolēmis ziņot pirmajai?

-    Kolīdz runas skar manu tēvu, - ierunājās Peidža kundze, - katrs jautājums kļūst nepiedienīgs.

-   Neesmu pārliecināts, ka jūs saprotu, - Pitmens sacīja.

-    Es runāšu atklāti, ja ari jūs runāsiet atklāti.

Joprojām apjucis, Pitmens pamāja.

-    Es ienīstu savu tēvu.

Pitmens atkal tika pārsteigts nesagatavots.

-    Man viņš riebj, - Peidža kundze turpināja. - Ja manā varā būtu viņam ko nodarīt… īsti nopietni sāpināt… iznīcināt viņu… Es nevilcinātos ne mirkli. Viņš ir pretīgs. - Sievietes acis nikni iezibējās. - Vai saprotat? Jums skaidrs, kāda ir mana attieksme pret viņu?

-    Pilnīgi.

-    Man šķiet, ka jūsu saruna ar Bredfordu šovakar skārusi ko tādu, kas, viņaprāt, var noderēt par ieroci pret tēvu, - Peidža kundze sacīja. - Tāpēc aicināju jūs iekšā. Vai man nav taisnība? Vai jums kā reportierim pret viņu ir aizspriedumi? Vai uzskatāt manu tēvu par pretinieku?

Nebūdams īsti drošs, vai neiekļūst lamatās, Pitmens pamāja vēlreiz.

-      Labi. - Peidža kundze pagriezās pret Deningu. - Bredford, es esmu tevī vīlusies. Ja tu zināji, ka šie cilvēki var izrādīties noderīgi, kāpēc tu mudināji raidīt viņus projām? Vai gribi visus nopelnus piesavināties viens pats? Pēc tik ilgiem gadiem tu uzvedies tā, it kā vēl kalpotu Ārlietu ministrijā.

Denings nervozi dīdījās, taču neko neatbildēja.

Neskatoties uz Peidža kundzes pirmītējo aicinājumu, visi bija palikuši stāvot. Beidzot Pitmens iekārtojās neparasta izskata krēslā ar asiem stūriem, koka un spoža metāla roku balstiem. Tas atgādināja Ņujorkā Modernās mākslas muzejā redzētās eksperimentālās mēbeles. Sev par brīnumu, Pitmens atklāja, ka krēsls ir ērts.

Apsēdās arī pārējie.

-     Kā tas… - Pitmens apjucis nesaprata, kā lai formulē jautājumu. - Kas par iemeslu…

-    Runājiet tieši. Tēvs man mācīja nenovirzīties no jautājuma būtības, - Peidža kundze ar sarūgtinājumu piebilda. - Kāpēc es ienīstu tēvu? Viņš nogalināja māti.

Pitmens juta, kā dauzās sirds.

-   Ja jau esi sākusi, izstāsti viņiem visu, Vivian, - aicināja Denings. - Izstāsti visu pēc kārtas.

Peidža kundze samiedza acis un papurināja galvu.

-    Šaubos, vai šis stāsts kādam var sagādāt patiku. Redzot tik milzīgu māju - mātei bija vēl grandiozāka -, jūs varbūt uzdosiet sev jautājumu, kā cilvēks, kas dzīvo šādā greznībā, var būt nelaimīgs. Kāds, kas strādā pie konveijera automobiļu rūpnīcā Detroitā, labprāt mainītos ar mani vietām. Bet katram ir sava dzīve. Mana māte bija brīnumdaiļa. Viņa nāca no tradicionālās dienvidnieku ģimenes, kas vēl kopa aristokrātiskās tradīcijas no laika pirms pilsoņu kara. Tajā pasaulē nebija paredzēts, ka sievietei kaut kas ir jādara. Mātei bija mācīts, ka ar savu pastāvēšanu vien viņa ir kaut ko vērta. Viņa bija audzināta kā orhideja, kas jāapbrīno. Tad uz viena no pēdējiem okeāna kuģiem, kas pirms Otrā pasaules kara devās uz Eiropu, viņa iepazinās ar manu tēvu. Apstākļi bija romantiski. Viņa muļķīgi iemīlējās. Šī izvēle guva atbalstu. Viņi apprecējās. Un, sev par pārsteigumu, māte atklāja, ka tiek gaidīts, lai viņa patiešām ko dara - proti, jebkurā jomā ir jābūt pilnībai. Viņai bija jārīko visizsmalcinātākās viesības. Jārosina vislieliskākās sarunas. Nevainojami jāģērbjas. Jāatstāj vislabākais iespaids.

Balss Peidža kundzei ietrīsējās. Mirkli cietusi klusu, viņa turpināja:

-    Jāpiebilst, ka šis iedomātais rūpnīcas strādnieks, kuru pieminēju, nejutīs simpātijas pret sabiedrības sievieti, kas apgalvos, ka, dzīvojot greznībā, ir nelaimīga. Bet ko darīt, ja šim rūpnīcas strādniekam ir meistars, kas nopulgo visu, ko viņš darījis? Dienu dienā, mēnesi pēc mēneša, no gada gadā? Ko darīt, ja šis meistars aizvainojis strādnieku un katrs aizvainojums ir kā naža dūriens? Strādnieka nervi būtu kā uzvilkti. Viņa pašcieņa ievainota. Gars salauzts. Nu jā, jūs teiksiet - strādnieks var aiziet no šī darba un sameklēt citu. Bet ko darīt, ja tāda iespēja liegta? Kā rīkoties, ja meistara apvainojumi jācieš nemitīgi?

Peidža kundzei rīkle kļuva sausa.

-    Mans tēvs ir visnežēlīgākais cilvēks, kādu vien pazīstu. Viņa valdonīgums tik pārmērīgs, ka viņš uzklupa mātei pie mazākās izdevības. Viņš to izsmēja. Pazemoja. Nicināja kā personību. Es augu pastāvīgās bailēs no viņa. Nekas, ko darīju, nebija pietiekami labi. Protams, arī māte nespēja neko izdarīt viņam pa prātam. Es raudāju aiz žēluma pret māti un nevarēju gulēt. Šķirties? Lai to darītu karjeras diplomāts ar milzīgām ambīcijām? Tajā laikā? Neiespējami. Māte reiz kaut ko tādu ieminējās, taču tēva reakcija viņu tik ļoti nobiedēja, ka viņa nekad par to vairs nerunāja.

Peidža kundze iegrima domās uz ilgāku laiku. Skaisti veidotie pleci saguma.

-   Un tā māte sāka dzert. Nedz es, nedz tēvs to nenojautām līdz brīdim, kad tieksme pēc alkohola bija aizgājusi par tālu. Acīmredzot sākumā māte bija dzērusi, kad tēvs atradās ārpus mājas, bet es skolā. Viņa dzēra degvīnu, lai alkohols elpā būtu mazāk jūtams. Ļaunums gāja plašumā. Mātes rīcība vairs neatbilda tēva augstajām prasībām. Viņa kļuva pret visu vienaldzīga, vairs nepalīdzēja organizēt vajadzīgos labdarības pasākumus, nemaz nerunājot par piedalīšanos. Diplomātiskajās pieņemšanās viņa atklāti garlaikojās. Tēvs, protams, kritizēja māti. Un, jo vairāk kritizēja, jo vairāk viņa dzēra un jo nepieņemamāka kļuva viņas izturēšanās. Tēvs līdz ar to kļuva arvien niknāks, tādējādi vēl vairāk sekmējot dzeršanu.

Galu galā māti nodeva viņas neskaidrā runāšana. Tai laikā sabiedrisko darbinieku sievām vēl nebija drosmes atzīt savu atkarību no alkohola vai citām vielām, jo tas varēja izraisīt nopietnu skandālu. Cilvēkam ar mana tēva striktajiem standartiem un neaptveramajam ambīcijām šāda situācija iedvesa šausmas. Ne jau mātes dēļ, bet tāpēc, ka tā radīja problēmas viņam pašam. Nedrīkstēja pieļaut, ka sieva nostāda vīru neērtā stāvoklī un viņu kompromitē. Iesākumā tēvs pārmeklēja māju un paņēma visas mātes paslēptās pudeles ar alkoholu. Pēc tam viņš nolīga cilvēku, kura vienīgais uzdevums bija sekot, lai māte netiek pie alkohola. Šāda taktika izrādījās veiksmīga, taču nedeva cerēto rezultātu. Māte neatgriezās pie agrākajiem pienākumiem un necentās arī atbilst ideālam. Viņai, nokļuvušai bezizejā un vēl vairāk nomāktai, uznāca nervu sabrukums.

Tēvs to pārdzīvoja ne mazāk šausminoši. Ja diplomātiskajās aprindās atklājās, ka sieva kādam ir emocionāli vai garīgi nelīdzsvarota, šis cilvēks riskēja izpostīt savu karjeru. Tēvs raizējās, ka kolēģi var nodomāt, ka viņš ir pārāk rūpju nomākts, lai maksimāli labi veiktu savus pienākumus. Karjera tad būtu pagalam. Kad reiz mātei izdevās izlauzties no mājas un, tēva vārdiem runājot, dzērumā sarīkot scēnu tuvējā krodziņā, viņš nolēma aizvest māti tālāk no Vašingtonas.

Protams, tajā laikā nepastāvēja Betijas Fordas klīnika vai cita tamlīdzīga iestāde, kur neslēpjoties var atbrīvoties no šādām problēmām. Taču pastāvēja cita veida klīnikas, kur ar vislielāko diskrētumu risināja bagātnieku problēmas. Mātes alkoholismu un emocionālo nelīdzsvarotību pēc nervu sabrukuma sāka ārstēt ar nomierinošām zālēm. Varēja domāt, ka manai mātei nepieciešama atpūta. Uzskatīja, ka viņas slimības pamatā ir nogurums. Galu galā vai maz iespējams, ka sieviete ar šādām bagātības radītām privilēģijām un prestižu var būt nelaimīga? Pēc trīs mēnešu ilgas trankvilizatoru lietošanas viņa sāka līdzināties mēnessērdzīgajai. Bez citu palīdzības viņa nespēja aiziet uz vannas istabu. Kad ierados pie mātes ciemos, viņa nepazina mani. Pēc tam kad klīnikā atzina, ka alkohols no organisma pilnībā iztīrīts, sedatīvu devu pakāpeniski samazinaja. Māte atgriezās mājās. Viņa šķita apmierināta.

Tad kadu dienu māte pazuda. Pēc drudžainas meklēšanas kalpotāji atrada māti pagrabā blakus centrālapkures katlam piedzērušos kaut ko murminām. Pēc šī notikuma tēva atliek ,ini tipi i mainījās. Mātes trīs mēnešu uzturēšanos klīnika levs Vašingtonas sabiedrībā bija aizbildinājis ar ciemoša- nos pie radiem Eiropā. Nu viņš sagudroja citu aizbildinājumu. Tas notika piecdesmit trešā gada jūlijā. Tēvs bija noīrējis vasaras māju Haterasa ragā. Viņš aizsūtīja prom visus kalpotājus un nopirka mātei vairākas kastes ar degvīnu. Līdz šai dienai es nespēju aizmirst zobgalīgo toni, ar kādu viņš uzrunāja māti: "Tu gribi izvairīties no pienākumiem? Gribi šad tad iedzert? Te ir. Tev tiek dots atvaļinājums."

Viņš pielēja mātei pilnu glāzi. Tad vēl un vēl vienu. Kad degvīna krājumi izsīka, viņš pirka vēl. Viņš gādāja, lai glāze nekad nestāvētu tukša. Ja māte negribēja už to vairs skatīties, tēvs viņu lamāja un pazemoja, kamēr viņa no jauna juta vēlmi pēc alkohola. Dažreiz naktī es izdzirdu tādu kā troksni, izlavījos no guļamistabas un atradu māti vannas istabā uz grīdas, kur viņa bija vēmusi. Tēvs tupēja blakus uz ceļiem, saukāja viņu riebīgos vārdos un lēja mutē degvīnu. Kad tēvs aptvēra, ka es pārāk daudz ko redzu, viņš nosūtīja mani ciemoties pie saviem vecākiem viņu vasaras mītnē Martas Vain- jardas salā. Es neparko negribēju atrasties kopā ar tēvu, taču baidījos par māti, tāpēc lūdzos, lai nekur mani nesūta.

Kamēr Peidža kundze runāja savā monotonajā, neizteiksmīgajā un drūmajā balsī, kurā neatspoguļojās nekas no lielajām mokām, kādas pauda acis, viņa lūkojās spilgtajā abstrakto ekspresionistu gleznā sev pretī. Beidzot viņa apklusa un paskatījās uz Pitmenu un Džilu. Parasti taisnie pleci bija sagumuši.

-    Māti es nekad vairs neredzēju. Vasaras beigās viņa bija mirusi. Man teica, ka medicīniskajā slēdzienā kā nāves cēlonis minēta saindēšanās ar alkoholu. Tēvs sīki izskaidroja, kas noticis. Visu manis redzēto viņš mēģināja iztulkot kā pašsaprotamu rīcību. "Tavai mātei bija lielākas problēmas, nekā tu vari iedomāties," viņš sacīja. "Es veicināju šo ieradumu, jo cerēju, ka viņa atmetīs dzeršanu, kolīdz jutīs, ka veselība niķojas. Pēc izvemšanās es spiedu viņu dzert, jo cerēju, ka viņa nelabumu saistīs ar alkoholu." Tēvs algoja speciālistu, kas esot ieteicis izmēģināt šādu pieeju.

Istabā iestājās klusums.

Pitmens tikko dzirdami ierunājās:

-    Man ļoti žēl, ka tā noticis.

Peidža kundze neko neatbildēja.

-    Vienu lietu es tomēr nesaprotu, - Pitmens sacīja.

-    Un kāda tā būtu?

-    Ja tēvs mātes alkoholisma dēļ baidījās no skandāla, ja no sākuma centās šo faktu slēpt, kāpēc viņš ne no šā, ne no tā mainīja attieksmi un tieši ar šo paņēmienu panāca viņas nāvi? Tas nepārprotami varēja piesaistīt uzmanību un izraisīt skandālu.

-    Mans tēvs ir ārkārtīgi viltīgs. Viņš bija nonācis pie atziņas, ka, piešķirot sev upura lomu, var iegūt kolēģu simpātijas. Viņš sāka izplatīt valodas, ka šī problēma pastāv jau ilgāku laiku, ka viņš darījis visu iespējamo un ka viņa dzīve pārvērtusies par murgu. Viņš izlikās, ka visu vasaru bēdu nomākts un nelaimīgs pūlas uzmanīt sievu. Viņš bez mitas apgalvoja, ka darījis visu iespējamo. Diplomātu aprindās tam noticēja. Liekulības šedevrs bija iespaids, ka viņš tikai ar lielām pūlēm spēj pieveikt bēdas un saglabāt uzticību profesijai. Kolēģi katru dienu pauda apbrīnu par viņa spēku. Tēva reputācija nostiprinājās. Viņu iecēla par sūtni Lielbritānijā, tad par sūtni Padomju Savienībā. Visbeidzot viņš kļuva par ārlietu ministru. Taču es zinu, kas ir tēvs. Viņš nogalināja manu māti, un es nekad to nepiedošu.

-    Mēs abi ienīstam viņu, tāpēc esam apvienojuši spēkus, - Denings piebilda. - Vivianai palīdzot, es dabūju medicīniskā slēdziena kopiju. Vivianas tēvs bija melojis. Nāves cēlonis bija saindēšanās ar alkoholu savienojumā ar sekonālu.

-    Sekonāls? - Džila izslējās taisni. - Tas ir trankviliza-

tors.

Peidža kundze palocīja galvu.

-    Tās ir nomierinošas zāles, kuras mātei trīs mēnešus deva klīnikā.

-   Acumirkli, - teica Pitmens, - jūs tātad gribat teikt, ka māte nemira tik ātri, kā vēlējās tēvs, un viņš piepalīdzēja, pievienojot degvīnam miegazāles?

-    Tieši tā. - Peidža kundze saknieba lūpas.

-   Jebkurā gadījumā tā ir slepkavība, - Džila sacīja. - Tikai miegazāļu lietošanu ir vieglāk pierādīt.

Peidža kundze papurināja galvu.

-    Nezinu, kā, taču tēvs dabūja zināt, ka esmu lasījusi medicīnas eksperta slēdzienu. Viņš paredzēja šo apsūdzību un pateica, ka ir kāds noslēpums, kurā viņš nav spējis piespiest sevi man atzīties. Viņš sacīja, ka, atrodoties klīnikā, māte acīmredzot nozagusi paciņu ar trankvilizatoriem. Paciņa ar uzrakstu, no kurienes tā nākusi, tika atrasta pēc mātes nāves. Tajā naktī viņa bija aprijusi tik daudz sekonāla kapsulu, ka neatlika nekas cits kā uzskatīt, ka māte centusies izdarīt pašnāvību.

Pitmenam iekšās sagriezās.

-    Jūs uzskatāt, ka tēvs meloja? - Džila jautāja.

-   Tas, ko es domāju, nav svarīgi. Svarīgi ir pierādījumi. Man nav nekādu iespēju atspēkot tēva vārdus. Es vēlos viņu pazudināt, taču nevēlos, ka sak apšaubīt manu veselo saprātu. Ja pierādījumi nebūs neapstrīdami, manu apgalvojumu noniecināšanai viņš vienkārši izmantos ziņojumus no psihiatriskās slimnīcas un medicīnisko slēdzienu. Un turpmāk nevienu manu apsūdzību neuzņems nopietni. Varu izmantot tikai vienu izdevību. Mūža lielāko daļu esmu centusies atrast veidu, kā sodīt tēvu par mātes nonāvēšanu, taču bez panākumiem. Un tagad, kad otrs lielais padomnieks, - viņa izrunāja šo vārdu ar nicinājumu, - ir miris, esmu spiesta rēķināties, ka tēvs ir tik vecs, ka var nomirt, pirms būšu paguvusi viņu sodīt.

Denings piecēlās.

-   Tieši tāpēc es šovakar te ierados. Varbūt esmu atradis iespēju.

Peidža kundze cieši paskatījās uz viņu.

-   Radusies iespēja pierādīt, ka tavs tēvs un pārējie lielie padomnieki seksuālās orientācijas dēļ kompromitējuši savu darbu.

-    Seksuālā orientācija?

-Vai viņi ir homoseksuālisti? Nekas tāds man nebija ienācis prātā līdz sarunai ar šiem žurnālistiem. Vai tev ne reizes netika radušās aizdomas, ka…

Peidža kundze iepleta acis.

Viņa izdvesa skaņu, no kuras Pitmenam uzmetās zosāda. Sākumā šķita, ka Peidža kundze tūlīt nosmaks. Tad, skaņai pieņemoties spēkā, Pitmens saprata, ka viņa skaļi un nicīgi smejas.

-    Bredford, tu esi muļķis. Vai tikai tāpēc tu skrēji uz šejieni? Pat ja tēvs izrādītos homoseksuālists, kāds no tā labums? Tu uzvedies tā, it kā strādātu Ārlietu ministrijā četrdesmito un piecdesmito gadu mijā. Sociālā ziņā tas bija tumšs laiks, Bredford. Mūsdienās vienīgi reliģiskus fanātiķus uztrauc fakts, ka cilvēks ir homoseksuālists. Tā vien šķiet, ka slavenības gaida rindā, kad varēs paziņot, ka pieder pie gejiem.

-    Diplomāti nav slavenības, - sašutis iebilda Bredfords.

-    Pēdējā laikā viens otrs uzvedas tā, it kā būtu. Bet tas nav galvenais. Neviena cilvēka reputācija vairs nav atkarīga no tā, ar ko viņš nodarbojas privāti. Svarīgi ir vienīgi tas, kā viņš veic savus pienākumus. Apsūdzot tēvu un pārējos homoseksuālismā, es panāktu vienīgi to, ka mani uzskata par fanātiķi. Šī apsūdzība ir pretīga un bezjēdzīga.

-    Bet ja nu seksuālā orientācija viņus tomēr kompromitē? - Denings nepiekāpās. - Piecdesmitajos gados tā būtu nopietna apsūdzība. Un ja nu viņi tikuši šantažēti?

-    Kas to varētu darīt? Vai tie no Padomijas? Pat ja tā būtu, šāds izdomājums neko nedotu. Neviens tik stingri nenostājās pret Padomju Savienību kā mans tēvs un viņa sabiedrotie. Un ari pret tiem, kuri simpatizēja Savienībai. Vismaz tas tev jāatzīst.

Denings piesarka vēl vairāk.

-    Pat domājot, ka apsūdzība homoseksuālismā kādu var pazudināt, es tik un tā neapsūdzētu tēvu.

-    Kāpēc ne?

-   Tāpēc, ka tēvs ir bezdzimuma būtne. Pat jaunībā sekss viņu vispār neinteresēja. Māte reiz atzinās, ka vienīgajā reizē, kad viņi baudījuši laulības priekus, viņa ieņēmusi mani. Esmu pārliecināta, ka viņš pārāk raizējās par savu karjeru, lai iegādātos mīļāko, četrdesmito un piecdesmito gadu represīvajā gaisotnē viņš nebūtu ari riskējis ielaisties ar vīrieti. Tēvu rūpēja vienīgi viņa ambīcijas. Tās viņam aizstāja mīļāko. Par tādiem cilvēkiem kā mans tēvs vislabāk pateicis Henrijs Ki- sindžers: "Vara ir visvarenākais līdzeklis dzimumtieksmes apmierināšanai." - Peidža kundze platām acīm skatījās uz Pitmenu un Džilu. - Ceru, ka vismaz jūs apzināties, cik bezjēdzīgi būtu uzbrukt tēvam, izmantojot seksuālo orientāciju.

-   Jā, - noteica Pitmens. Un tomēr šajā lietā kaut kas liek viņam justies apdraudētam. Mēs zinām, ka lielajiem padomniekiem ir noslēpums un viņi gatavi uz visu, lai tas nenāktu gaismā.

-    Noslēpums?

-    Sakarā ar privātskolu, kurā viņi mācījušies. Ar Groljēru.

-    Šis ir otrs jautājums, par kuru gribēju pastāstīt, Vivian, - Denings sacīja. - Ir aizdomas, ka viens no skolotājiem viņiem uzmācies.

-    Šo jautājumu mēs nupat apspriedām un atmetām, - Peidža kundze asi attrauca.

-Ar to vien viss neaprobežojas, - piebilda Pitmens. - Mēs neesam īsti pārliecināti, kādā veidā, bet…

-    Peidža kundze, vai kādreiz jums gadījies dzirdēt par cilvēku, vārdā Dankans Klains? - jautāja Džila.

-   Dankans Klains? - Peidža kundze pacēla galvu un sasprindzināja atmiņu. - Nē, domāju, ka ne.

Sarunā iejaucās Denings:

-   Cilvēks, kas varētu būt Dankans Klains, parādījās Ārlietu ministrijā tūkstoš deviņi simti piecdesmit otrā gada vasarā. Tavu tēvu viņa ierašanās stipri nobaidīja. Tāpat kā pārējos. Viņi satikās aiz slēgtām durvīm, it kā situācija būtu draudīga.

-    Kāda draudīga situācija?

-    Es nezinu. Man ienāca prātā, ka varbūt tu zini.

Peidža kundze koncentrējās, jau tā gludā āda uz sejas nostiepās.

-     Ja tas attiecas uz Groljēras privātskolu, tad nezinu. Mans tēvs bija ārkārtīgi lojāls pret skolu. Savas kaijeras laikā viņš dāsni ziedoja abiturientu fondam. Kad šis vīrs ieradās pie mana tēva? Tūkstoš deviņi simti piecdesmit otrā gada vasarā? Tēva dzīvē tas bija nozīmīgs gads. Es ļoti labi atceros viņa to dienu noskaņojumu. Kad republikāņu saietā par prezidenta amata kandidātu izvirzīja Eizenhaueru, tēvs nešaubījās, ka tas uzvarēs Stīvensonu.

-    Es jau to teicu šiem reportieriem, - bilda Denings.

Peidža kundze veltīja viņam niknu skatienu.

-Atļauj pabeigt. Mans tēvs un pārējie pielika visas pūles, lai piesmērētos Eizenhauera cilvēkiem. Un novembri Ei- zenhauers, protams, uzvarēja. Apliecinot lojalitāti pirms Eizenhauera uzvaras, tēvs ar draugiem bija ieguvis priekšrocības. Visu novembri un decembri, līdz pat inaugurācijai janvārī, viņi bez apstājas centās izdarīt uz Eizenhaueru spiedienu. Šī taktika guva panākumus un ļāva cerēt uz dažādiem paaugstinājumiem. Dažu gadu laikā grupa jau kontrolēja galvenos diplomātiskos posteņus valdībā. Te ir sākums mītam par lielajiem padomniekiem. Šī iemesla dēļ, ņemot vērā, cik svarīgi bija ietekmēt Eizenhaueru pēc novembra vēlēšanām, mani pārsteidza fakts, ka viņi atlicināja brīvu laiku, lai decembri brauktu uz tikšanos Groljēras privātskolā. Tas vien liecina, cik ļoti viņi mīlēja skolu. Ja mācību gados viņi skolā būtu seksuāli izmantoti, nez vai gribētu uz turieni doties.

-    Ja vien viņi labprātīgi neatsaucās uz Dankana Klaina tīkojumiem, - Denings palika pie sava.

-    Bredford, es vairs negribu dzirdēt šīs seksuālās apsūdzības, - Peidža kundze sadusmojās. - Tā ir tukša laika nosišana. Mans tēvs ir tik prasmīgs diplomāts, ka šādu apsūdzību iegrozītu sev par labu, nostādītu sevi kā pavedinātāja upuri un nesaņemtu vis nosodījumu, bet baudītu līdzjūtību.

-    Tieši to mēs šovakar jau teicām Bredfordām, - sacīja Džila. - Bet kaut kāds noslēpums ar skolu tomēr ir saistīts, un lielie padomnieki ir apņēmības pilni to slēpt nez cik ilgi, lai tikai nekas nenāktu gaismā.

-    Nez cik ilgi? - Peidža kundze domīgi ierunājās. - Kā jūs to zināt?

Džila nesteidzās ar atbildi.

Pitmens atbildēja viņas vietā:

-    No droša avota, kuru intervējām.

-Kāda?

-    Man nav tiesību atklāt viņa vārdu, - Pitmens atbildēja. - Jo viņš runāja tikai ar noteikumu, ka paliks anonīms.

Peidža kundze neapmierināta atmeta ar roku.

-Tādā gadījumā jums no tā nav nekāda labuma. Tāpat kā man. Kā es varu papildināt jums jau zināmos faktus un kā tas var līdzēt sodīt manu tēvu, ja nav saprotama jūsu ziņu avota saistība ar viņu?

-    Vai vārds "sniegs" jums kaut ko izsaka? - Pitmens pa- jautāja. - Daži pēdējie vārdi, kurus Džonatans Milgeits teicis, ir "Dankans" un "sniegs".

-    Pirms tika noslepkavots, - Peidža kundze piebilda.

Pitmens nogaidoši pamāja.

-     Nē, - Peidža kundze sacīja. - Man nav ne mazākās jausmas, par ko Džonatans Milgeits būtu varējis runāt. - Viņa pētīja Pitmenu, Džilu un Deningu. - Un tas ir viss? Vai šīs ir tās svarīgās ziņas, kuras ieradāties man pavēstīt? Šis vakars neko nav devis.

-    Milgeits, - negaidīti ierunājās Denings.

Visi izbrīnīti paskatījās uz viņu.

-   Milgeits. - Denings stīvi blenza uz Pitmenu. - Jūs pieminējāt Džonatanu Milgeitu.

-    Bredford, vai tu jūc prātā? - noprasīja Peidža kundze.

Denings piepeši pastiepa pret Pitmenu pirkstu.

Tagad atceros, kur esmu redzējis jūs iepriekš.

Pitmenam par muguru noskrēja tirpas.

-  Jūs neesat Lesters Kings vai vienalga kas, par ko uzdevāties' Jūs esat Metjū Pitmens! Mēs tikāmies pirms vairākiem gadiem torciz jums bija ūsas un… Jūs esat cilvēks, kuru policija mcklč kā Džonatana Milgeita slepkavu!

Bredford, vai tu esi pie pilna prāta? Vai apjēdz, ko runa? noprasīj a Peidža kundze.

-   Es galvoju, tas ir viņš! - sauca Denings. - Vai te mājas ir kāda avīze? Es tūlīt pierādīšu! Parādīšu fotogrāfiju! Šis cilvēks nogalinājis Džonatanu Milgeitu!

Tas ir absurds! - Pitmens sašuta. - Ja es būtu nogalinājis Milgeitu, ko es meklētu šeit?

Atvērās durvis. Ar dziļi sarauktu pieri parādījās kalpotājs livrejā.

-   Peidža kundze, es izdzirdu skaļas balsis. Vai kas atgadījies?

-    Džordž, zvani policijai! - kliedza Denings.

-   Policijai, ser? - Gaidot paskaidrojumus, Džordžs neizpratnē paskatījās uz Peidža kundzi.

-   Bredford, vai tu maz apjēdz, ko runā? - Peidža kundze stingri noprasīja.

-    Ātri! Kamēr viņš nav nogalinājis mūs visus!

Pitmens piecēlās, liekot Deningam atkāpties.

-   Bredford, jūsu vietā es dzertu mazāk. Alkohols slikti iespaido jūsu uzvedību un veselo saprātu. - Viņš pagriezās pret Peidža kundzi. - Es nožēloju notikušo. Atvainojamies par neērtībām un pateicamies, ka bijāt ar mieru aprunāties.

Ari Džila piecēlās.

-    Netērēsim lieki jūsu laiku.

Pitmens devās uz durvju pusi.

-    Kad Bredfords ir tādā stāvoklī, turpināt sarunu nav jēgas.

Peidža kundze šķita apjukusi.

-   Arlabvakar! - atsveicinājās Pitmens. - Un vēlreiz pateicos.

-    Zvani policijai, Džordž! - nerimās Denings. - Kamēr viņi nav aizgājuši!

-    Nu nē, - Peidža kundze noteica. - Es galīgi neko vairs nesaprotu. Bredford, kas īsti tev lēcies?

Pitmens ar Džilu pagāja garām kalpotājam, izgāja no istabas, šķērsoja vestibila spīdīgo cietkoksnes grīdu un atvēra durvis uz verandu, kuras kolonnas meta ēnas uz košumkrūmiem.

Trešā nodaļa

l abāk pasteigsimies, - Džila ieteica.

Nakts vēsumā viņa ar Pitmenu nokāpa pa verandas ķieģeļu pakāpieniem un jau tuvojās neskaidri pārredzamajam laukumam, līdz kuram nesniedza zālienā uzstādītās gaismas. Pitmens apstājās un saņēma Džilu aiz rokas.

-    Kārtējās nepatikšanas.

Ieraudzījusi, ko Pitmens ar to domā, Džila saspringa.

-    Mūsu automašīna.

Tā bija novietota savrupmājas priekšā. Ielas laternu gaismā divi stūraina izskata vīri vējjakās pētīja dastera priekšējo numuru. Pitmens kāpās atpakaļ.

-    Viņi noteikti novērojuši māju.

-   Kāpēc lai viņi… - Džila veikli kāpa pa pakāpieniem atpakaļ. Piepeši viņa visu saprata.

-   Jūstass Geibls zina, ka jāuzmanās no meitas. Viņš noorganizējis mājas novērošanu, ja gadījumā mēs šeit parādītos.

-Turklāt mašīnai ir Vermontas numurs, - Pitmens piebilda. - Tāds šajā ielā droši vien ir vienīgais. Viņi jau būs saistījuši mūs ar Groljēras apmeklējumu. - Pitmenam ar Dži- lu steidzoties atpakaļ uz savrupmājas ieejas durvīm, viens no vīriem iesaucās:

-Hei!

Pagriezies Pitmens ieraudzīja, ka vīrs rāda uz viņu. Tai pašā bridī parādījās tumšs oldstnobilis, kas piebrauca aiz mašīnām mājas priekšā un apstājās. Izkāpa vairāki vīri.

Cerībā, ka kalpotājs pēc viņu iziešanas nav aizslēdzis durvis, Pitmens satvēra rokturi. Ar atvieglojumu sirdī viņš to nospieda, atvēra durvis, kopa ar Džilu iespruka iekšā, durvis aizcirzdams un aizslēgdams.

Troksnis lika ieskanēties satrauktām balsīm istabā pa kreisi. Pitmenam pagriežoties uz to pusi, durvīs parādījās kalpotājs, Peidža kundze un Denings, kas nāca pēdējais.

-   Ko jūs šeit darāt? - Peidža kundze noprasīja. - Kālab atgriezāties?

-    Šķiet, ka esam sagādājuši jums nepatikšanas, - Pitmens pavēstīja. - Šobrīd nav laika visu paskaidrot. Tagad jāgudro, kā lai…

-    Viņi ir seši. - Džila skatījās ārā gar mežģīņu aizkara malu, kas atradās šaura un augsta loga priekšā blakus ieejas durvīm.

-    Seši? - Peidža kundze pagāja garām Deningam un kalpotājam. - Es nesaprotu, ko jūs…

-    Viņi nāk šurp pa celiņu, - Džila ziņoja.

Pitmens piegāja cieši klāt Peidža kundzei.

-   Visiem draud briesmas. Kas atrodas aiz mājas? Kā var no šejienes izkļūt?

-    Briesmas? - Deningam ietrīsējās balss.

-    Viņi sadalās. - Džila turpināja vērot pa logu. - Divi paliek mājas priekšā, pa diviem vīriem iet mājai no katras puses.

-   Peidža kundze, tos vīrus sūtījis jūsu tēvs, - Pitmens noteica.

-Mans…

-Tie divi mājas priekšā izvilka šaujamos, -ziņoja Džila.

Peidža kundze, manuprāt, viņi grib nogalināt mūs visus, Pitmens brīdināja. - Viņi parūpēsies, lai izskatās, ka slepkava esmu es.

-    Nogalināt mūs? - Peidža kundze šausmās pārjautāja. - Kāpēc?

-   Tāpēc, ka jūsu tēvu māc bailes no tā, ko jūs varētu man pastastīt. Mums jātiek no šejienes ārā.

-   Daži vīri iet uz mājas aizmuguri, - Džila sacīja. - Viņi nogriezuši visus ceļus.

-    Tēvs nekad necentīsies mani nogalināt.

-   ViņŠ nogalināja jūsu māti, vai ne? Kāpēc lai viņš nenogalinātu arī jūs?

Apjēdzot šo vārdu nozīmi, Peidža kundzes acis iepletās.

-Tie abi no priekšas nāk uz verandu, - pavēstīja Džila.

Pitmens pagriezās pret kalpotāju.

-    Vai jūs paklausījāt Deningam un izsaucāt policiju?

-    Nē. Peidža kundze teica, lai to nedaru.

-    Būs labāk, ja izsauksiet tagad.

-   Nav vairs laika, - Denings iesmilkstējās. - Policija ieradīsies tad, kad jau…

Mājas aizmugurē nošķinda stikli. Denings pagriezās uz skaņas pusi.

Pitmens pabāza roku zem sporta žaketes un izvilka savu četrdesmit piekto kalibru. To ieraugot, Deninga seja kļuva pelnu pelēka.

Verandas pusē kāds raustīja rokturi.

-    Džila, - Pitmens brīdinoši ierunājās, - atej no turienes!

Džila pieskrēja pie Pitmena, kas uzrunāja kalpotāju:

-Izslēdzietpriekštelpa gaismu!

Vestibilā iestājās krēsla, tikai pa vaļējās istabas durvīm tajā vēl krita gaisma.

Mājas otrā pusē vēlreiz nošķinda stikli.

-    Džila, ja kāds mēģinās lauzties iekšā pa šīm durvīm, vai tiksi galā ar pistoli, kas ir tavā somā?

-    Es briesmīgi baidos.

-    Vai tiksi galā?

-Jā, ja vajadzīgs.

-    Labi. - Pitmens pa vestibilu steidzās uz mājas otru pusi. Viņš vēl izdzirda Džilas mudinājumu paslēpties.

-    Mašīna, - Peidža kundze sacīja.

Slēpdamies ēnā, Pitmens mājas otrā pusē ciešāk satvēra rokās pistoli un uzmanīgi klausījās, vai nedzirdēs kādu rāpjamies iekšā pa logu.

-    Jā, mašīna, - Denings atkārtoja.

Verandā pret durvīm triecās plecs.

-    Par ko jūs runājat? Pagrabu? - Džilai balss bija aizsmakusi, rīkle no bailēm sausa. - Kāpēc mašīna ir pagrabā? Kāds labums no…

Mājas otrā pusē Pitmens izdzirda kādu staigājam pa stikliem. Viņš satvēra pistoli rokā ciešāk un notēmēja.

-   Lejā ir garāža, - Peidža kundze sacīja. - Garāža atrodas zem mājas. Ja tiksim mašīnā, briesmas vairs nedraudēs.

-   Nē! - iesaucās Džila. - Mēs būsim tur kā lamatās. Ja mēģināsim izbraukt, viņi šaus pa logiem, durvīm un…

-    Kāpēc jums jāuzvedas tik muļķīgi? Uzklausiet mani! Klausieties, ko es saku.

Pitmens izdzirda noklaudzam uz vestibila cietkoksnes grīdas Peidža kundzes augstpapēžu kurpes. Atvērās durvis.

-    Pagaidiet! - Džila sacīja.

-Te uz leju! mudināja Peidža kundze.

-    Es eju tev līdzi! - Denings atsaucās.

Pari vestibilam pārskanēja vīrieša soļi un pievienojās augstpapēžu kurpju klikšķiem uz kāpnēm.

Pagaidiet mani! - tūlīt iesaucās kalpotājs.

-    Met! - nokliedzās Džila.

"Nekādu izredžu mums nav," nodomāja Pitmens, steigdamies atpakaļ. "Maz ticams, ka spēsim tikt galā ar sešiem."

-    Džila, uz priekšu!

-    Uz kurieni?

-    Uz pagrabu!

Džilai paskrienot garām uz durvīm, aiz kurām citi jau bija pazuduši kāpnēs, Pitmens izšāva atpakaļvirzienā, pagriezās, izšāva uz priekšas durvju pusi, metās uz kāpnēm un aizcirta durvis.

Tūlīt viņš atskārta, ka no durvju aizvēršanas nekādas jēgas nebūs. Tās gan bija noslēdzamas, taču no otras puses. Neļaut kādam pa tām ienākt nebija iespējams.

Aiz bailēm kļuva nelabi. Gaismā varēja redzēt, ka kāpnes apakšā beidzas ar betona grīdu. Džila jau atradās lejā. Pavērsis pistoli pret durvīm, Pitmens kāpās atpakaļ. Viņš ieraudzīja, ka otrā pusē sakustas rokturis, un izšāva. Durvīm atplī- sa šķēpele, otrā pusē kāds iekliedzās, no šāviena trokšņa ausīs iezvanījās.

"Divi vīri pie priekšas durvīm nodarbojušies ar maldināšanu," nodomāja Pitmens. Viņi bija dauzījuši durvis, lai neviens nepievērstu uzmanību mājas otrajai pusei, kur lauzās iekšā vīri ar klusinātājiem apgādātām pistolēm. Nelielā

rosīšanās mājas priekšā nez vai varēja piesaistīt uzmanību uz ielas. Un ar klusinātājiem aprīkotu pistoļu šāvieni ārpus mājas nebūs dzirdami.

"Neviens nezina, kas šeit notiek," nodomāja Pitmens. Kalpotājam tika teikts, lai zvana policijai, bet Pitmens nebija redzējis, ka viņš to darītu. "Vai kalpotājs aiz bailēm būtu apjucis? Nevienam pašam nav zināms, ka mums šeit vajadzīga palīdzība. Mēs esam lamatas I Vienīgais paņēmiens, kā darīt kādam zināmu, ka esam briesmās, ir…"

Pitmena četrdesmit piektais kalibrs nogranda. Šāviens noteikti bija dzirdams ārpuse. Pitmens nenolaida acis no pagraba durvīm, ieraudzīja pagriežamies rokturi un izšāva vēlreiz. Šaurajā telpā šāviens sāpīgi atbalsojās ausīs.

"Ārā noteikti kādam tas jādzird, Pitmen." Zvanīšana ausīs plēsa tās vai pušu, viņš gatavojās šaut vēlreiz, taču piepeši instinktīvi sajuta, ka patronas ir pie beigām. Cik reižu šauts? ViņŠ piepūlēja atmiņu. Sešas. Palikusi viena patrona. Ja kāds mēģinās ielauzties…

"Džila," viņš iedomājās. "Viņa ne reizi nav izšāvusi. Pistolē vēl ir pilna aptvere." Gribēdams samainīt ieročus, Pitmens apgriezās un, ieraudzījis pagrabā automašīnu, pārsteigumā sastinga. Mašīnas garums un augstums bija gluži negaidīts. Tas bija sudrabains rolsroiss, droši vien kopts katru dienu, jo spīdēja un laistījās. Mašīna bija iebraukta garāžā atmuguriski. Bloks pie griestiem savienojās ar durvīm, kuras varēja pacelt ar elektronisku ierīci.

417

Pitmena pārsteigums izzuda, redzot Peidža kundzes, Deninga un kalpotāja milzīgo pārbīli. Viņi bija iekāpuši mašīnā, aizcirtuši durvis un droši vien aizslēguši. Džila velti pūlējās tās atvērt, bet Peidža kundze tikmēr trīcošām rokām mēģināja iebāzt aizdedzes atslēgu savā vietā.

14-40

-   Peidža kundze, atslēdziet durvis! Laidiet iekšā! - Zvanīšana ausīs bija skaļāka par Džilas kliedzienu.

Pitmens no jauna pievērsa uzmanību durvīm kāpņu augšā. Rokturis pagriezās atkal. Viņš izšāva vēlreiz. Aizslēgs atslīdēja atpakaļ un tā arī palika, norādot, ka patronas beigušās.

Nē! Viņš iegrūda pistoli svārku kabatā un pieskrēja pie Džilas.

-    Dod savu šaujamo!

Cenšoties tikt rolsroisā, viņa bija tā iegrimusi mašīnas durvju dauzīšanā, ka pat nepamanīja, ka Pitmens paņem pistoli.

Šajā ierocī sagāja vairāk patronu nekā četrdesmit piektajā kalibrā. Pitmens atkal uz bridi juta atgriežamies pašpaļāvību. Taču tajā pašā mirklī atskārta, ka iekļuvis lamatās. Ja Peidža kundze iedarbinās motoru, automātiski atvērs garāžas durvis un aizbrauks, viņš ar Džilu nespēs aizstāvēties pret sešiem bruņotiem vīriem.

Durvis kāpņu augšā mazliet pavērās. Pitmens izšāva. Ieroča atsitiens bija mazāks nekā no kolta. Iebrucēju rīcību nevarēja pārprast. Viņi stāvēja durvju abās pusēs un, tās kustinādami, provocēja Pitmenu izšaut visas patronas.

Dūša pamazām sašļuka, jo Pitmens nesaprata, kur kavējas policija. Kaimiņi noteikti dzirdējuši šāvienus un izsaukuši palīdzību. Kāpēc policija kavējas?

Džila bungoja pa durvīm šofera pusē.

-Laidiet iekšā!

Peidža kundze pēkšņi nospieda pogu, kas atbrīvoja durvju atslēgas, un atvēra durvis.

-    Es nevaru iedarbināt motoru!

-    Šāda mašīna ir ari manam tēvam! Ļaujiet pamēģināt

tnan\ Pavirzieties! - Džila pabīdīja Peidža kundzi tālāk un pie stūres piesēdās pati.

Pitmens pieskrēja pie mašīnas un ieraudzīja blakus Peidža kundzei un Džilai iespriedušos Deningu. Viņš atrāva vaļā pasažiera puses un pakaļējās durvis un iegrūda Deningu aizmugurē blakus kalpotājam.

Kopā ar viņiem iekāpjot aizmugurē, viņš uzkliedza Džilai:

-    Pie joda, ātrāk no šejienes ārā!

Džila aizcirta durvis savā pusē un pagrieza aizdedzes atslēgu.

-   Tā negriežas.

-Pamēģini vēlreiz!

-    Tā tik un tā negriežas!

Pitmens atgāja no mašīnas un notēmēja uz kāpnēm.

-Pasteidzies!

-Atslēga! - iesaucās Džila. - Šī nav pareizā atslēga! - Ar trīcošām rokām viņa pārskatīja citas uz gredzena savērtās atslēgas.

Kaut ari ausis dumpojās, Pitmens izdzirda kāpnēs trokšņus. Mirkli vēlāk kļuva redzamas ēnas un ari kurpes. Iebrucējs parāvās atpakaļ.

Džila iesaucās:

-Atradu!

Rolsroisā motors ierūcās.

-   Pasteidzies! - Pitmens izšāva uz kāpnēm un ienira atpakaļ mašīnā. - Aizslēdziet durvis!

Džila nospieda pogu, ar kuru tika noslēgtas visas durvis. Pēc tam nospieda vēl vienu pogu. Garāžas durvis rībēdamas sāka celties uz augšu.

14*

Pitmens nelaimīgs skatījās pa mašīnas aizmugurējo logu. Iebrucēji drāzās lejā pa kāpnēm.

419

-    Viņi tūlīt izšaus logus! - Pitmens sauca. - Pieliecieties!

-    Viņi to nevar izdarīt! - Peidža kundze kliedza pretī.

Lode trāpīja aizmugurējo logu un atlēca no tā.

-    Manu vīru māca bailes no teroristiem!

-Ko?

Džila palielināja motora apgriezienus un, tiklīdz garāžas durvis bija pacēlušās augstāk pārjumtu, drāzās ārā. Atsitoties pret augšup slīdošajām garāžas durvīm, nokrakstēja jumts. Bet rolsroiss turpināja braukt ārā no garāžas. Tas uzlidoja augšā pa slīpumu līdz līdzenai vietai. Cauri vējstiklam uz ēnainā celiņa aiz mājas Pitmens ieraudzīja trīs vīrus ar pistolēm. Viņi tēmēja uz mašīnu. Klusinātie šāvieni nebija dzirdami, taču ieroču raustīšanās liecināja, ka tiek šauts. Lodes atsitās pret mašīnas korpusu un vējstiklu, neko nenodarot.

-    Ko tas…

-   Logos ir bruņustikls! - Peidža kundze iesaucās. - Mašīna ir pilnīgi droša. Tieši to es gribēju jums iestāstīt!

Džila pagrieza stūri un garām pistoļvīram, kas jau šāva mašīnai sānos, palielināja ātrumu.

Pitmens juta, kā lodes dīvaini klusu atsitas pret automašīnu.

Džila cīnījās ar stūri.

-    Šis braucamais uzvedas kā tanks.

-    Savulaik, kad mans vīrs pasūtīja bruņotu mašīnu, es domāju, ka viņš sajucis prātā.

Priekšā izlēca vīrs ar pistoli un šāva tieši stiklā, taču, mašīnai tuvojoties, palēca sānis. Džila nogriezās no šaurās, kokiem apstādītās piebrauktuves blakus mājai un uzņēma virzienu uz ielas vārtiem. Ieslēgt lukturus nebija bijis laika, taču gaismā, kura nāca no košumkrūmiem un kuru papildināja ielu laternas, pretī izbrauktuvei varēja saskatīt iebrucēju atstāto oldsmobili. Uz ietves stāvēja vēl citas mašīnas, tāpēc rolsroiss nevarēja nogriezties sānis un izbraukt uz ielas.

-Saturieties!

Džila stingrāk satvēra stūri un trauca virsū pretī vārtiem atstātā oldsmobiļa priekšējam bamperam.

- Cerams, ka šis patiešām ir tanks!

Gaidot sadursmi, Pitmens aizmugurējā sēdeklī sajuta, ka mašīna uzņem ātrumu. Oldsmobilis kļuva arvien lielāks, un šķita, ka tūlīt tas aizsegs visu vējstiklu. Rolsroiss trāpīja oldsmobili ar tādu spēku, ka tas palēcās uz sāniem.

Pitmenam likās, ka viņš dabūjis sitienu krūtīs. Galva atsitās atpakaļ. Denings noslīdēja uz grīdas. Rolsroisam ripojot uz priekšu un grūžot oldsmobili uz sāniem, kalpotājs ievaidējās. Peidža kundze priekšējā sēdeklī trieciena mazināšanai bija atspiedusies ar rokām pret vējstiklu.

Kaut ari ausīs nebeidza zvanīt, Pitmens nevarēja nedzirdēt metāla žņirkstoņu un stiklu šķindoņu. Oldsmobilis bija pasists sānis pietiekami tālu, lai rolsroiss tiktu garām un, apskrāpējot citas ietves malā noliktās mašīnas, izkļūtu uz ielas. Džila nospieda bremzes pedāli. Taču smagais bruņotais automobilis gandrīz nereaģēja. Džila sagrieza stūri, lai neietriektos ielas otrajā pusē stāvošajās mašīnās. Taču rolsroiss smaguma dēļ neklausīja. Kāda mašīna ielas otrā pusē pēkšņi izauga pavisam liela. Rolsroiss atsitās pret to, vēlreiz pabira stikli, nožņirkstēja metāls. No sitiena spārnotā sieviete uz motora pārsega un spīdīgie, biezie režģi radiatora priekšā nokrita uz bruģa.

Divās sadursmēs izmētāts pa mašīnu, Pitmens aizmugurējā sēdeklī nelaimīgs vēroja Džilu, kas, pagriezusi galvu, centās ieslēgt atpakaļātrumu. Darbodamās ar stūri, viņa mēģināja iegrozīt mašīnu tā, lai tā nestāvētu šķērsām pāri ielai un to nenobloķētu. Mašīna, kas traucās pa ielu, nespēja laikus nobremzēt un izvairīties no sadursmes. Lukturiem kvēlojot, parādījās mašīna no otras puses un, bremzēm kaucot, atsitās pret rolsroisā sānu.

"Tas nedrīkst notikt!" iedomājās Pitmens. "Mēs esam sprostā!"

Abu mašīnu vadītāji izkāpa ārā. Daudzo sadursmju radītā trokšņa satraukti, no mājām ielas abās pusēs izbira cilvēki. Kājāmgājēji izbrīnā apstājās. Uz ietves strauji veidojās pūlis. Incidents bija nobloķējis satiksmi abos virzienos, un abos virzienos tagad stāvēja un signalizēja mašīnas.

-    Ko nu darīsim? - činkstēja Denings.

-    Viena lieta ir skaidra: ar rolsroisu nekur netiksim, - Džila noteica.

-    Kāpiet ārā no mašīnas! - Pitmens deva rīkojumu.

-    Mūs nošaus, - iebilda kalpotājs.

-    Mēs nedrīkstam palikt uz vietas. Pasteidzieties! Visi ārā! - Pitmens palīdzēja Deningam piecelties no grīdas, kur viņš bija nosviests. - Vai viss kārtībā? Peidža kundze, kā ir ar jums? - Pitmens atgrūda vaļā savas puses durvis. - Peidža kundze, es prasīju, vai ar jums nekas nav noticis?

Apstulbusi un noslīgusi lejup priekšējā sēdvietā, Peidža kundze ievaidējās.

Džila pieliecās klāt un pārbaudīja viņu.

Izkāpis no mašīnas, Pitmens steidzās uz priekšu un atvēra pasažieru durvis.

-    Vai ar viņu kas noticis?

Uz Pitmena pusi nāca to mašīnu vadītāji, kuriem rolsroiss bija nosprostojis ceļu.

-    Sasodīts, ko jūs te darāt? - kāds kliedza. - Jūs negaidīti parādījāties uz ielas ne no kurienes.

-    Viņa dabūjusi triecienu, - Džila sacīja. - Asinis nekur neredzu.

-    Mums jātiek no šejienes prom, - īdēja Denings.

Pitmens pagriezās un nopētīja mājas piebrauktuvi. Aiz •

ziņkārīgo pūļa muguras viņš ieraudzīja vīrus vējjakās ar nopietnām sejām. Viņi izskrēja no ēnainās piebrauktuves un iejuka pūlī.

-Ak Kungs! - iesaucās kāds blakusstāvētājs un šausmās atsprāga atpakaļ, norādot uz Pitmena labo roku.

Pitmens neaptvēra, ka izskaidrot šādu uzvedību. Tad, pametis skatienu uz labo roku, atklāja, ka joprojām tajā tur sažņaugtu Džilas pistoli.

Šausmu pārņemtais vīrs uzgrūdās kādam vadītājam, kura mašīna bija ietriekusies rolsroisā. Ari tas ieraudzīja pistoli un nu rāvās tālāk.

-Ak Dievs, viņam ir ierocis! - kāds iekliedzās.

Cilvēki pūlī ap Pitmenu, grūzdamies cits citam virsū, kā neprātīgi rāvās tālāk no šaujamā.

Pitmena skatiens garām viņiem taustīja piebrauktuvi un celiņu uz Peidža kundzes savrupmāju. Nopietnā izskata vīri vējjakās bija nozuduši. Viņš nopētīja, vai, izmantojot par aizsegu baiļu pārņemtos vērotājus, tie nezogas tuvāk.

-Ar viņu viss kārtībā, - piepeši aiz muguras ierunājās Džila.

Pitmens apsviedās apkārt un blakus Džilai ieraudzīja Peidža kundzi.

-    Mums jātiek no šejienes prom! - čīkstēja Denings.

-    Dasters. - Pitmens skriešus devās uz mājas priekšu, kur bija to atstājis. ViņŠ steidzīgi izvilka mašīnas atslēgas, atslēdza durvis šofera pusē, atvēra otras un, nožēlodams, ka dasteram nav četras durvis, palieca pasažiera sēdekli uz priekšu.

Denings ielēca iekšā pirmais. Džila ar kalpotāju palīdzēja Peidža kundzei iekāpt aizmugurē. Pitmena sporta soma nolidoja uz grīdas. Pitmens atgrūda sēdekli atpakaļ, steigšus ieņēma vietu pie stūres, aizcirta durvis, iedarbināja motoru un pabrauca nost no ietves. Pretējā ielas pusē stāvēja desmit mašīnas ar ieslēgtiem lukturiem, bet braucēji un pasažieri, izliekušies pa logu, neizpratnē skatījās, kas notiek. Pitmena pusē iela bija brīva, jo transporta kustību bija nobloķējis rolsroiss un tajā ietriekusies mašīna.

-    Noliecieties uz leju! - Pitmens uzsauca Džilai un pārējiem. - Ja tie pistoļvīri ir kaut kur tepat…

Viņš ātrumā izbrauca vāji apgaismoto krustojumu, vairīdamies no kājāmgājēja, strauji sagrieza stūri, noskurinājās un ieslēdza lukturus. Negaidīti spožajā gaismā ķieģeļu ēkas un ietves malā novietotās automašīnas ielas abās pusēs saplūda neskaidrā svītrā.

-    Mums laimējās, - izmeta Denings. - Šie nobijās no

pūļa!

-    Varbūt, - Pitmens atbildēja.

-   Kā saprast to "varbūt"? - Denings no aizmugures pievērsa ciešu skatienu. - Aizmugurē lukturu gaisma nav redzama, neviens neseko!

-    Šajā ziņā es piekrītu. Manuprāt, mēs esam no viņiem atrāvušies, - Pitmens noteica. - Vismaz pagaidām. Es gribēju teikt, ka nez vai viņus nobaidīja pūlis.

Denings neizpratnē grozīja galvu.

-    Manuprāt, ja situācija atbilstu viņu nolūkiem, - Pitmens sacīja, - viņi būtu nošāvuši mūs turpat uz ielas. Vai tumsā un panikā kāds spētu viņus identificēt?

-   Tad kāpēc viņi nešāva?

Riepām švīkstot, Pitmens nogriezās ap stūri un aiztrau- ca pa Trīsdesmit ceturto ielu dienvidu virzienā. "Lēnāk," viņš brīdināja sevi. "Nedrīksti pieļaut, ka policija tevi aptur." Nosvīdis viņš samazināja ātrumu un iekļāvās transporta plūsmā.

-    Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu, - gaudās Denings. - Ja jau viņi nebaidījas no pūļa, tad kāpēc viņi nenošāva mūs, kad kāpām ārā no rolsroisā? Jūsuprāt, tas nesaskanēja ar viņu nodomiem?

-    Viņi nevēlējās mus nogalināt tāpat vien, - Pitmens sacīja. - Jums taisnība - es esmu Metjū Pitmens. Policija meklē mani kā Džonatana Milgeita slepkavu. Bet es zvēru, ka neesmu viņam neko nodarījis. Tieši otrādi - es mēģināju viņam palīdzēt. - Pitmens izstāstīja par Skārsdeilā notikušo. - No tā brīža visu laiku esmu spiests slapstīties. Milgeita paziņojums viņiem visiem ir tik bīstams, ka viņi par katru cenu grib mani nogalināt, kamēr neesmu izdibinājis teiktā nozīmi.

Pitmens braucot nervozi vēroja Pensilvānijas avēnijas gaismas un mašīnu straumi priekšā.

-   Lai nepieļautu, ka es kaut ko uzzinu, viņi nogalināja vairākus cilvēkus, pie kuriem griezos pēc informācijas. Turklāt viņi pacentās to izdarīt tā, lai izskatītos, ka slepkava esmu es. Tāpēc arī avīzes sludina, ka esmu slepkava maniaks. Gribu būt pret jums pilnīgi atklāts: es nenogalināju nevienu. Dievs sodi, nogalināju gan. Biju spiests aizstāvēties pret cilvēku, kas bija ielavījies manā dzīvoklī, pret cilvēku, kas mēģināja nošaut mani uz ielas Manhetenā, un pret cilvēku, kas draudēja Džilai viņas dzīvoklī.

-   Džila ir mans īstais vārds, - Džila paskaidroja Peidža kundzei. - Tie cilvēki domāja, ka arī es kaut ko zinu.

-    Bet pārējie? - Peidža kundze vaicāja. - Kāpēc viņi grib mūs…

-    Droši vien šie cilvēki rīkojas jūsu tēva un pārējo lielo padomnieku uzdevumā, - Pitmens skaidroja. Viņš jau bija sasniedzis Pensilvānijas avēniju un nu nogriezās pa labi spoži apgaismotajā M ielā. Satiksme te bija intensīva. - Jūsu tēvs zina, cik ļoti ienīstat viņu. Tēvs zina, ka gribat viņu pazudināt. Jūs esat cilvēks, pie kura pēc visiem loģikas likumiem mums vajadzētu griezties pēc palīdzības.

Denings iebilda:

-    Jūs neko par viņu nezinājāt. Ja nebūtu sācis rīkoties

es…

-     Bet Jūstass Geibls to nevarēja zināt, - Pitmens sacīja. - ViņŠ zina vienīgi to, ka agrāk esmu strādājis par reportieri. Viņš varēja nobīties, ka likšu lietā savas iespējas, lai uzzinātu par Peidža kundzi un apciemotu viņu - kas šovakar ari notika. Manuprāt, viņa uzdevumā kāds novēroja māju, ja gadījumā mēs parādītos. Kad ieradāmies, šis vīrs pa telefonu izsauca palīdzību.

Priekšā Pitmens ieraudzīja Frānsisa Skota tilta spožo apgaismojumu, nogriezās pa kreisi un kopā ar transporta plūsmu pāri Potomakai iebrauca Virdžīnijā.

-Tiek iztēlots, ka man uznākusi nogalināšanas mānija un ka es īstenoju asinsatriebību pret lielajiem padomniekiem. Tie iebrucēji būtu parūpējušies, lai par jūsu slepkavu notur mani. Kāpēc es slepkavoju? Kas to lai zina? Varas iestādes galu galā domā, ka esmu vājprātīgs. Varbūt tāpēc, ka nespēju atrast Jūstasu Geiblu, atriebos viņa meitai. Viņš sūtījis cilvēkus pārliecināties par jūsu drošību, un tie noķēruši mani pēc meitas nogalināšanas. Izcēlusies apšaude. Gan Džila, gan es zaudē dzīvību. Stāsts galā. Tāpat kā draudi lielajiem padomniekiem. Nav neviena, kas varētu liecināt ko citu, tāpēc policija pilnībā apmierināsies ar šādu skaidrojumu.

-    Policija, - Peidža kundze ierunājās. - Mums jādodas uz policiju.

-    Jūs to varat darīt, - Pitmens sacīja. - Jūs droši vien uzklausīs. Viņi darīs visu iespējamo, lai pasargātu tādu cilvēku kā jūs, kam ir nauda un prestižs. Savukārt tēvs darīs visu iespējamo, lai jūs diskreditētu, lai rastos iespaids, ka neesat pie pilna prāta. Kas varas iestādēm drīzāk pieņemams? Vai tas, ka esmu maniaks, vai tas, ka jūsu izcilais tēvs par katru cenu cenšas saglabāt noslēpumu, kaut tādēļ jānogalina meita?

-     Mans izcilais tēvs, - Peidža kundze noteica riebumā.

-   Un vienmēr pastāvēs risks, ka tēvs sarīkos nelaimes gadījumu, ja jūs paturēs drošības ieslodzījumā, - Pitmens piebilda. - Pirms septiņiem gadiem, kad nodarbojos ar Džonatanu Milgeitu, viņš parūpējās, lai Bostonas policija mani apcietina sakarā ar aizdomām par ielaušanos. Cietumā divi viņa cilvēki salauza man žokli.

-    Tieši šī iemesla dēļ mēs neesam padevušies policijai, - paskaidroja Džila. - Mets šaubās par savu drošību, ja padosies policijai un izstāstīs savu versiju. Neviens viņam neticēs.

-   Visas liecības ir pret mani. Brīvībā man ir krietni lielākas izredzes pierādīt, ka neesmu vainīgs.

-    Kādā veidā? - Peidža kundze vaicāja.

-    Esmu par to domājis. Tikai es nespēju visu izdarīt viens. Vai jūs palīdzēsiet?

-    Sakiet - kas jādara?

-    Vēl neesmu izdomājis visu līdz galam. Bet šo to zinu jau tagad. Pie mājas cilvēki redzēja mani ar pistoli rokās. Viņi redzēja, ka iesēdinu jūs automašīnā. Viņi droši vien redzēja mūsu Vermontas numura zīmes. Šo notikumu var iztulkot kā nolaupīšanu. Policija meklēs mūs pēc Vermontas numuriem. - Pitmens jau brauca Virdžīnijā pa Maiera forta ceļu iepretī Vašingtonai Potomakas otrā krastā. - Man jāatrod labi liels bārs ar pilnu mašīnu stāvvietu.

-    Jā, - Denings piekrita. - Es varētu iedzert krietnu malku.

-    Ne jau to es biju domājis, - Pitmens sacīja. - Gribu noskrūvēt kādai mašīnai Virdžīnijas numurus. Kad tie būs uzlikti dasteram, mēs sameklēsim maksas telefonu. Vajadzīgs, lai jūs piezvanāt tēvam, Peidža kundze. Es gribu, lai jūs tēvam šo to pasakāt.

-    Bet man nav viņa personiskā numura. Viņš atsakās to

dot.

-    Tas nekas. Man šis numurs ir, - Pitmens sacīja.

-    Jums ir? No kurienes?

-    To iedeva cilvēks, kuru savā laikā intervēju.

Ceturta nodaļa

Telefona kabīne atradās ārpus spoži apgaismota pirmās nepieciešamības preču veikala. Pitmens kopā ar citiem piebrauca tā priekšā un, kamēr cilvēki gāja veikalā iekšā un ārā, dasterā stāstīja Peidža kundzei, kas sakāms tēvam.

-    Vai varēsiet visu atcerēties? Vai spēsiet to izdarīt?

-    Es darīšu to ar prieku, - Peidža kundze drūmi atbildēja. Krēsla mašīnā izcēla sejas nostiepto ādu. - Tieši to es pati vēlos viņam pateikt.

-    Negribu jūs maldināt. Jūs taču saprotat, ka zvanīšana var sagādāt jums briesmas.

-    Briesmas man jau draud. Man jārūpējas par drošību. Tikai es nesaprotu, kāpēc jāizmanto taksofons. Kāpēc nevaram noīrēt istabu viesnīcā un piezvanīt no turienes? Tā būtu daudz parocīgāk.

-   Ja jūsu tēvs tik fanātiski rūpējas par savu drošību, kā man šķiet, tad viņa rīcībā noteikti ir iekārtas, kas nosaka zvanītāja numuru. Mūsdienās tas nav pārlieku sarežģīti. Pēc tam noskaidrot zvanītāja personību var vienā mirklī, - skaidroja Pitmens. - Tas nozīmē, ka viņš izsūtīs uz viesnīcu savus cilvēkus un mūsu istabas pārvērtīsies par lamatām.

-   Taisnība, - Peidža kundze piekrita. - Vajadzēja to iedomāties.

-    Bet jūs iedomājāties, - Denings sacīja Pitmenam.

Pitmens domīgi paberzēja pieri.

-Tāda piesardzība man šķiet pati par sevi saprotama. - Pitmens sāka apjaust, ka viņam piemīt talants bēguļot. Iedomājoties, kas vēl pašam par sevi nav zināms, galva sāka džinkstēt.

Džila atgriezās no veikala un pasniedza Pitmenam atlikumu no samainītajiem pieciem dolāriem.

-    Drīz beigsies nauda.

-    Es zinu. Paldies par monētām. - Viņš pamāja uz papīra turzu. - Kas tajā ir?

-    Kafija un virtuļi visiem.

-   Tu nekad netiksi pie pareizas ēdienkartes.

-    Es gan ceru, ka tāda izdevība radīsies.

Pitmens noglāstīja viņai roku un pagriezās pret Peidža kundzi.

-    Kā ir? Vai esat sagatavojusies? Labi. Darīsim, kas darāms.

Viņš pavadīja Peidža kundzi līdz telefona kabīnei tālāk no veikala ieejas - vietā, kur neviens netraucēja. Pitmens izvilka papīra lapu ar telefona numuriem, kas bija iegūti ar Braiena Botulfsona datora palīdzību. Ielicis aparātā monētas, viņš uzspieda Jūstasa Geibla mājas numuru un pasniedza klausuli Peidža kundzei.

Viņa stāvēja kabīnē un skatījās cauri stiklam ar tādu izteiksmi, it kā redzētu savā priekšā tēvu. Pēc brīža viņa ierunājās:

-    Jūstass Geibls… Manuprāt, šoreiz viņš vēlēsies, lai tiktu patraucēts. Sakiet, ka zvana mīlošā meita. - Peidža kundze nepacietīgi bungoja ar pirkstiem pa telefona kabīnes stiklu, - Sveiks, dārgo tēti! Es zināju, ka būsi noraizējies, tāpēc iedomājos tev piezvanīt un pateikt, ka, par spīti pistoļvīriem, kuri ieradās pie manis, ar mani nekas nav noticis. - Viņa rūgti iesmējās. - Kādi pistoļvīri? Tie paši, kurus tu noalgoji manis nogalināšanai, protams… Pagaidi! Vari nešaubīties par manu veselo saprātu. Vai tiešām tu ceri, ka uzklausīšu tavu liegšanos? Zinu, ka esmu sagādājusi tev vilšanos daudzējādā ziņā, nerunājot par to, ka neesmu ideāla. Es zinu, tēvs, kas notiek, un darīšu visu, kas manos spēkos, lai tu tiktu apturēts… Par ko es runāju? Par Dankanu Klainu, tēvs… Kas par lietu? Šķiet, tev pēkšņi nav ko teikt. Jaunībā tu vienmēr mani pārtrauci, lai ko mēģināju sacīt. Beidzot uzklausi tu. Ai, ai. Dankans Klains, tēt. Groljēras privātskola. Un sniegs. Jūs nogalinājāt Džonatanu Milgeitu, lai saglabātu šo noslēpumu. Bet es nedomāju to glabāt. Un topi nolādēts, ja mūža beigas neaizvadīsi ciešanās. Par to, ko tu nodarīji mātei.

Peidža kundze pakāra klausuli, paskatījās uz to, izelpoja un pagriezās pret Pitmenu.

-    Es sajutu milzīgu gandarījumu.

-   Jums būs vēl gana citu iespēju. Es gribu izdarīt spiedienu uz jūsu tēvu. Uz viņiem visiem, - Pitmens piebilda. - Bet nu mums bez kavēšanās jāatgriežas mašīnā un jāatstāj šī apkaime, jo tēvs var būt izsekojis, no kurienes zvana.

Pēc divdesmit sekundēm Pitmens jau vēroja, kā veikala ugunis izgaist atpakaļskata spogulī.

-   Nobrauksim pāris jūdžu un piezvanīsim no cita maksas telefona.

-    Pareizi. Tagad mana kārta zvanīt Vinstonam Slou- nam, - Džila paziņoja. - Es nespēju vien sagaidīt. Tā ir lieliska sajūta - nostāties pret viņu.

Piektā nodaļa

Beidzot pienāca Pitmena kārta. Viņš apstādināja mašīnu pie telefona kabīnes tukšā tirdzniecības rajona stāvvietā Fēr- faksā Virdžīnijā. Apgaismotajā kabīnē viņš nopētīja sarakstu ar telefona numuriem, iemeta aparātā monētas un uzspieda numurus.

Otrā galā telefons iezvanījās tikai reizi, kad atbildēja dobja, nedaudz satraukta balss:

-    Standiša rezidence.

-    Es vēlos ar viņu runāt.

Balss nesteidzās ar atbildi.

-    Kas, lūdzu, zvana?

-    Savienojiet ar viņu. Viņš noteikti ir nomodā, jo nupat viņam zvanīja Jūstass Geibls un Vinstons Slouns, ja ne abi divi.

-    Kā jūs to zināt, ser?

Šādu jautājumu nevarēja uzdot kalpotājs. Tāpat kā balss pirms brīža nebija steigusies ar atbildi, tagad nesteidzās Pitmens. Viņa plāns lielā mērā bija atkarīgs no varbūtības, ka telefona zvani lielos padomniekus padarīs nervozus, ka viņi sazināsies cits ar citu un, uzzinājuši, ka līdzīgā veidā zvanījuši dažādi cilvēki, satrauksies vēl vairāk. Līdz ar to lielajiem padomniekiem skaidri būs jāsaprot, ka viņiem nav izdevies saglabāt savu noslēpumu, ka arvien lielākam cilvēku skaitam zināmi viņu pagātnes nodarījumi un viss, kas darīts to slēpšanai. Ja laimēsies, lielie padomnieki pārsteigsies, pieļaus kļūdas un…

Dobjā, saspringtā balss iztraucēja Pitmena pārdomas.

-   Ser, vai jūs klausāties? Es jautāju, kā jūs zināt, ka misteram Standišam zvanījis Jūstass Geibls un Vinstons Slouns?

-   Tāpēc, ka gribu runāt par to pašu jautājumu, par ko runāja viņi, - pavēstīja Pitmens.

-    Un tas būtu? - balss saspringa vēl vairāk.

-    Man tas sāk apnikt. Pieminiet viņam Dankanu Klainu un Groljēras privātskolu. Pasakiet, ka viņš var parunāt par to ar mani vai policiju.

Fonā līnijas otrā galā Pitmens saklausīja balsis, it kā tur atrastos vēl kādi cilvēki.

"Pie velna, kas tur notiek?" brīnījās Pitmens.

-   Ar ko es runāju? - noprasīja balss.

-    Man šķiet, ka es nerunāju ar kalpotāju.

-    Misters Standišs neatbildēs, ja nezinās, kas pie telefona. Ja es zinātu, kā jūs sauc…

Fonā Pitmens izdzirda saucienu:

-    Leitnanti

-    Pie jums ir policija, - Pitmens sacīja.

-   Policija, ser? Kāpēc jūs tā domājat? Es gribēju vienīgi uzzināt jūsu vārdu, lai pajautātu misteram Standišam, vai viņš…

-    Sasodīts, kas noticis?

-    Nekas, ser.

-    Protams. Tad kāpēc pilna māja ar policistiem?

-    Tikai daži viesi.

-    Neputiet pīlītes! Manuprāt, jūs cenšaties noteikt, no kurienes zvanu. Veltas pūles. Es tūlīt nolikšu klausuli, ja neatbildēsiet uz manu jautājumu. Kas noticis?

-    Baidos, ka nelaimes gadījums, - balss klausulē atbildēja.

-                    Sestā nodaļa

-    Viktors Standišs miris? - Pitmenam strauji izbraucot no tukšās autostāvvietas pie taksofona, Džila satraukti paliecās uz priekšu.

-    No kā? - Peidža kundze izbrīnījusies jautāja.

-    Policists neko nepaskaidroja. - Pitmens iekļāvās transporta plūsmā uz Vecās Lī šosejas. - Es brīnos, ka viņš pateica tik daudz. Acīmredzot gribēja mani noturēt pie telefona, kamēr noskaidros numuru un izsūtīs patruļmašīnu.

Aiz muguras Pitmens izdzirda sirēnu, kas strauji tuvojās. Viņš saspringti ieskatījās atpakaļskata spogulī un ieraudzīja policijas mašīnas mirguļojošās bākugunis.

-    Varbūt nenoliku klausuli pietiekami ātri.

Patruļmašīna mainīja joslu un, izmantodama brīvo vietu, palielināja ātrumu. Negaidīti tā nogriezās no šosejas.

Pitmena rokas sviedros bija tā saglumējušas, ka slīdēja uz stūres.

-    Šķiet, šim vakaram adrenalīna pietiks.

-   Priecājos, ka neesmu vienīgā pārgurusī, - Peidža kundze sacīja. - Es labprāt izmantotu iespēju iet gulēt.

-    Vai tas nav brīnišķīgi? - iesaucās Denings.

-Kas?

-    Trīs ir miruši. Divi vēl uz strīpas, - Denings priecīgi rēķināja. - Šie sprāgst kā mušas, Vivian. Kaut ko tādu var vienīgi nosapņot. Beidzot viņi saņem pēc nopelniem. Apstājieties! - viņš noburkšķēja, griezdamies pie Pitmena. - Jāatrod vēl kāds taksofons.

Pitmens nesaprata, kā lai reaģē uz Deninga prasību.

-   Dariet, ko lieku! - Denings uzstāja. - Tepat ir degvielas uzpildes stacija. Ātri! Griezieties iekšā!

Pitmens apmulsis paklausīja Deninga spiedienam. Viņš apstādināja dasteru līdzās kompresoram degvielas stacijas sānos. Kamēr Denings zvanīja, Pitmens kopā ar pārējiem stāvēja pie telefona kabīnes.

-    Pēdējās dienās tu pats atbildi uz telefona zvaniem, Justas? Esi sanervozējies, vai ne?… Vecs ienaidnieks. Es tev zvanu, lai pavēstītu priecīgo ziņu, ka šovakar miris Viktors Standišs. Esmu sajūsmā. Ekstāzē. Tas maitasgabals bija to pelnījis. Tāpat kā tu. Ar to pietiek, lai es sāktu ticēt Dievam. Vai tev nešķiet, ka Viktora nāve saistīta ar jūsu noslēpumu? Un, kad kļūs zināms par Dankanu Klainu, beigas tev būs. Tu mirsi apkaunots. Un es dejošu uz tava kapa, tu, kuņas bērns!

Denings nometa klausuli, acis, kurās atstarojās spilgtās gaismas no degvielas uzpildes stacijas lielajiem logiem, dega neprātīgās liesmās.

Slaucīdams no rokām eļļu, no stacijas iznāca apkalpotājs.

-    Vai degvielu nevajag ieliet?

Pitmena uzmanību tik ļoti bija piesaistījusi Deninga naidpilnā seja, ka viņš atbildēja apkalpotājam tikai pēc brīža.

-    Nē. Mums vienkārši vajadzēja piezvanīt.

-    Jūsu draugs neizskatās labi.

-   Jums taisnība, - Pitmens atteica. - Tā ir. - Pitmenu satrauca Deninga pēkšņais bālums.

-    Mazliet jāatpūšas. - Deningam saļodzījās ceļgali. Pitmens satvēra viņu.

-   Pārāk daudz visādu notikumu, - Denings bilda. - Gribu mazliet atlaisties.

-Ak Kungs, vai nevajag izsaukt ātro palīdzību? - jautāja apkalpotājs.

-   Nē. - Pitmens centās atrisināt sarežģīto situāciju. Viņš gribēja būt drošs, ka ar Deningu nekas ļauns nav noticis. Un vienlaikus gribēja ātrāk aizbraukt no degvielas uzpildes stacijas, ja gadījumā Geiblam izdevies noskaidrot zvanīšanas vietu un izsūtīt savus vīrus. - Mana draudzene ir medicīnas māsa. Mēs iesēdināsim viņu mašīnā un pārbaudīsim. Nepieciešamības gadījumā aizvedīšu pie ārsta.

Viņi steidzīgi iesēdināja Deningu aizmugurējā sēdeklī. Jau pēc mirkļa Pitmens atradās pie stūres. Viņš aizcirta durvis, iedarbināja motoru un atgriezās uz šosejas.

-    Kā viņš jūtas?

Džila aizmugurējā sēdeklī nodarbojās ar Deningu.

-    Pulss straujš un vārgs. Nestabils.

-    Ko tas nozīmē? Vai viņam slikti ar sirdi?

-    Nezinu. Viņš apgalvo, ka krūtīs nav asu sāpju un ari kreisajā rokā ne. Drīzāk izskatās, ka spiestu krūtis. Var būt, ka tā ir tikai angīna. Ja man būtu kaut vai asinsspiediena mērītājs, es varētu… Šaubos, vai kaut ko varēšu darīt. Viņš jānogādā slimnīcā.

Septītā nodaļa

Visi sēdēja neatliekamās palīdzības uzgaidāmajā telpā un spilgtajā gaismā, kas atstarojās no baltajām sienām, miedza acis. Pitmens grozījās uz metāla krēsla, nobrāztais sāns sāpēja, kājas pēc ilgās sēdēšanas automašīnā kļuvušas stīvas. Blakus sēdošā Peidža kundze izskatījās jūtami novecojusi, seja aiz pārguruma bāla kā mironim.

Pitmens noskatījās, cik izmocītas sejas ir cilvēkiem, kas gaidīja kādu ziņu par saviem pacientiem. Ienāca prātā, ka citādos apstākļos uzturēšanās slimnīcā būtu nomocījusi viņu ar domām par Džeremija nāvi. Pēdējā laikā bija noticis tik daudz kas, ka Džeremijs bija tikai daļa no domu un jūtu mudžekļa. Pitmens nobrīnījās, ka, tā domādams, nejūtas pret Džeremiju kā nodevējs. Pitmens apzinājās, ka mīlestība pret mirušo dēlu neiet mazumā, kaut ari par Džeremiju viņš vairs nedomā dienu un nakti. Ienāca prātā, ka skumt par dēlu nebūs iespējams, ja viņš pats būs miris. Atšķirībā no izmisuma dūksnāja pirms nedēļas Pitmens aptvēra, ka vispirmām kārtām jāpaliek dzīvam - lai uzturētu dzīvu Džeremija piemiņu, lai nebeigtu viņu mīlēt. Jādara viss iespējamais, lai nezaudētu dzīvību.

Pa atsperdurvīm blakus medicīnas māsas galdiņam iznāca Džila. Viņas džinsi un svīteris izskatījās saburzījušies. Viņa pārlaida roku saviem garajiem, gaišajiem matiem un nāca tuvāk. Acis aiz noguruma stiklaini spīdēja.

-    Vai ir kādi jaunumi? - Pitmens jautāja.

-   Vēl tiek taisītas analīzes, bet pagaidām nekas neliecina par koronāriem traucējumiem. Ārsts vēlas viņu paturēt uz vietas un pa nakti pavērot.

-    Te viņš būs drošība. Nevienam nenāks prātā kādu meklēt Fērfaksas slimnīca.

-    Ja vien viņš turēs muti.

-Ak, manuprāt, viņš ir tik nevarīgs, ka vairs nevēlēsies nodarboties ar zvanīšanu. Viņš neziņos visiem pēc kārtas, kur atrodas.

Peidža kundze piecēlās un neizteiksmīgā balsī ierunājās:

-    Denings nav vienīgais, kas zaudējis spēkus. - Viņa pagriezās pret kalpotāju. - Džordž, ļoti laipni no tavas puses, ka atradies kopā ar mani. Tomēr šķiet, ka laiks padomāt arī par sevi. Tev jāatpūšas. Ģimene droši vien raizējas, kur esi pazudis. Piezvani, lai mājinieki neuztraucas. Un pēc tam brauc mājās.

Džordžs vilcinājās ar atbildi.

-   Vai jums liekas, ka atgriezties mājās būs gudri? Tie vīri/kas novēroja jūs, var meklēt ari mani. Viņi var sadomāt mani pratināt, lai noskaidrotu, kur esat palikusi jūs.

-    Bet tu nezināsi, kur es esmu, - Peidža kundze sacīja.

-    Džordžs pareizi spriež, - Pitmens ieteicās. - Pat nezinot, kur jūs atrodaties, viņu var spīdzināt. Viņam draud ne mazākas briesmas kā pārējiem.

-   Es labprāt paliktu kopā ar jums, kundze. Notikumi iegrozījušies tā, ka jums palīdzība vajadzīga vairāk nekā citkārt.

Astotā nodaļa

Viesnīca atradās uz rietumiem no Fērfaksas, sānis no divdesmit devītā ceļa. Pitmens izvēlējās šo vietu tāpēc, ka divu palikušo lielo padomnieku īpašumi atradās samērā tuvu. Vienu bridi uzradās problēma, kā viņš ar Džilu samaksās par istabām. Naudas bija palicis pavisam maz. Viņš nevarēja izmantot nedz savu, nedz Džilas kredītkarti. Ari Peidža kundzes kredītkarte nebija izmantojama, jo viņas vārds Vašingtonā bija pazīstams un nenovēršami piesaistītu uzmanību. Gan policija, gan Jūstass Geibls noteikti brīdinājuši kredītkartes apkalpojošās sabiedrības, lai paziņoja tās tiktu izmantotas.

Grūtības šķita nepārvaramas, kamēr Pitmenam neienāca prātā, ka vienīgā persona, kas var būt izslīdējusi no uzmanības loka, ir Peidža kundzes kalpotājs. Džordža datu noskaidrošana policijai un vēl dzīvajiem lielajiem padomniekiem var prasīt pietiekami ilgu laiku. Tikmēr grupai noteikti vajadzēja atpūsties.

Ēnā mašīnu stāvvietā viņi pagaidīja, kamēr Džordžs ieiet moteļa gaišajā vestibilā un nokārto vajadzīgās formalitātes. Istabas atradās otrajā stāvā ar ieeju no āra, turklāt sētas pusē. Apskāvis Džilu ap vidu un uzkāpis pa betona kāpnēm, Pitmens pagriezās pret Peidža kundzi un Džordžu.

-   Uzkavēties vienā vietā pārāk ilgi nav gudri. Septiņos no rīta mums vajadzētu būt no Šejienes prom.

Šķita, ka Peidža kundzi pārsteidz šāds grafiks. Nez vai viņa bija radusi celties tik agri, taču neteica ne vārda, paraustīja plecus un pamāja ar galvu.

-   Neaizmirstiet, ka no šejienes nedrīkst nekur zvanīt, - Pitmens brīdināja.

Šoreiz palocīja galvu gan Džordžs, gan Peidža kundze.

-    Novēlu labi izgulēties, - Pitmens piebilda.

-    Kaut nu tā būtu, - Peidža kundze atsaucās.

Noskatījies, kā Džordžs ar Peidža kundzi aiziet uz savām istabām, Pitmens atslēdza sev un Džilai paredzēto telpu. Viņi ienesa iekšā sporta somu un ceļasomu, nolika uz grīdas paklāja un, nepievērsdami uzmanību, vai istaba ir tīra un kārtīga, aizvēra durvis un aizslēdza, tad, pagriezušies viens pret otru, ieskatījās viens otra sagurušajā sejā un maigi apskāvās.

Viņi tā stāvēja vai veselu mūžību. Pitmenam šķita, ka, par spīti nogurumam, viņš spētu tā stāvēt un turēt Džilu savos apskāvienos visu nakti.

Piepeši ceļgalos iezagās vājums. Saņēmis Džilu aiz rokas, viņš apsēdās uz gultas malas.

-   Ļaunākais tas, ka es patiešām sāku domāt, ka mēs izķepurosimies no šīs jezgas, - Pitmens teica. - Radusies cerība. Pēdējo reizi, kad uz kaut ko cerēju no visas sirds, cerības izrādījās veltas.

Džila noglāstīja viņa vaigu.

-   Mēs izkļūsim no šīs ķezas. Tā būs. Mēs panāksim, lai tā būtu.

-   Protams, - Pitmena balss neskanēja pārliecinoši. ViņŠ maigi noskūpstīja Džilu uz vaiga, piecēlās un novilka sporta žaketi. Četrdesmit piektais kalibrs, kuru pārlādēt tā arī nebija iznācis laika, atradās sporta somā. Taču no Džilas paņemtā deviņu milimetru pistole atradās mugurpusē aiz jostas. Ar atvieglojuma sajūtu viņš izvilka pistoli un nolika uz televizora plaukta. Vietās, kur ieroča asie stūri bija spiedušies miesā, sāpēja mugura.

Džila pamāja uz televizora pusi.

-    Vai būt derētu paskatīties, ko raida CNNJ Var gadīties, ka uzzinām, kas noticis ar Viktoru Standišu.

-     Laba doma. - Pitmens ieslēdza televizoru, pārskatīja tam piestiprināto televīzijas staciju sarakstu un ar tālvadības pulti ieslēdza CNN. Trīsdesmit sekundes tika stāstīts par bērnu, kas izvilkts no akas.

-Tas zēns izskatās tikpat netīrs, cik netīra es jūtos, - sacīja Džila.

-    Vai tu negribi pirmā iet dušā?

-    Tu neapšaubāmi proti atrast īstos vārdus.

Strauji paberzējusi ar roku Pitmenam muguru, Džila izņēma dažas lietiņas no ceļasomas un iegāja vannas istabā.

Pitmens izdzirda, kā nošvīkst dušas aizkara gredzeni un ūdens sāk skaloties tukšajā vannā. Viņš izņēma no sporta somas savu četrdesmit piekto kalibru, patronu kastīti un, lādēdams pistoli, no gultas malas turpināja skatīties ziņu programmu. Diktors izdarīja dienas akciju tirgus kopsavilkumu. Tālāk sekoja komercziņas. Pēc tam stāsts par septiņdesmit gadus vecu sievieti, kas ieguvusi politisko zinātņu doktores grādu.

"Blēņas, kas interesē cilvēkus," skatīdamies pulkstenī, Pitmens sacīja sev. Gandrīz pusnakts. Aktuālās ziņas neraidīs līdz stundas beigām.

Viņš noāva kurpes, piespieda zeķēs ieģērbtās kājas pie paklāja un sajuta, kā atvilgst piepūlētās pēdas.

Droši vien viņš bija iesnaudies, jo atjēdzas guļus uz muguras. Džila maigi bikstīja viņu.

-Ei!

-Atvaino, ka pamodināju. - Džila savilka ciešāk sev apkārt aptīto dvieli. - Man ienāca prātā, ka tu jutīsies daudz labāk, ja pirms gulētiešanas noskalosies dušā.

-    Ja vien tur neaizmigšu un nenoslīkšu.

Džilas acis pēc ilgāka laika pirmo reizi uzzibsnīja.

-    Vajadzīga palīdzība?

-    Vilinošs piedāvājums, rikai baidos, ka vannā varam paslīdēt un dabūt galvā punu.

-    Tev katrā ziņā jāparedz visādas nelaimes.

-    Nesaprotu pats, kādēļ.

Pitmens sasparojās, piecēlās, paķēra sporta somu un iegāja vannas istabā. Viņš centās atcerēties pēdējo reizi, kad bija juties tīrs. Asās karstā ūdens strūklas sagādāja baudu. Mazgājot ar šampūnu matus, šķita, ka šī greznība ne ar ko nav salīdzināma. Uz mirkli iešāvās prātā naids, kādu viņš bija jutis pret šādu komfortu pēc Džeremija nāves. Pārguris viņš atmeta šo domu un, ļaujoties ūdens strūklām, atbrīvojās no saspringuma.

Beidzot viņš berzās ar dvieli tik ilgi, kamēr āda sajuta patīkamu kairinājumu, iztīrīja zobus, aptina dvieli ap vidukli un izgāja no vannas istabas.

Salīdzinoši vēsā guļamistaba pēc tvaikos kūpošās vannas istabas tīkami kutināja plaušas. Gurdumu negaidīti nomainīja kautrība. Apziņā atausa, ka istabā ir tikai viena gulta, ka Džila tajā sēž ar muguru pret spilveniem un segu līdz kailajiem pleciem un ari izskatās nedroša. Džilas skatiens nervozi pārskrēja no viņa uz ieslēgto televizoru.

-    Nu, vai ziņās kaut ko raidīja? - Pitmens centās runāt nevērīgi.

Džila papurināja galvu.

-    Par Standišu ne vārda? Par mums ne vārda? -Nē.

Pitmenam pieejot pie gultas, Džila manāmi saspringa.

-   Ar tevi viss kārtībā?

-    Viss labi. - Viņa skatījās televizorā.

-    Vai esi pārliecināta?

-    Kāpēc lai es nejustos labi? Pitmens apsēdās uz gultas malas.

-    Klausies, vai neparunāsimies? -Es…

-   Ja nebūsim viens pret otru godīgi, tad garantēju, ka visu to nepārdzīvosim.

-    Es izdarīju kļūdu, pirms tu gāji dušā, - Džila sacīja.

-    Vai tad? - Pitmens neizpratnē pašūpoja galvu. - Kāda tā bija?

-    Eš pajokoju par palīdzību dušā.

-    Jā, es atceros. Un kas tad ir?

-    Tas bija slikts joks.

-    Kāpēc?

-    Es negribēju izaicināt. Negribu tevi uzvedināt.

-    Es esmu apmulsis.

-   Tu neesi vienīgais, - Džila sacīja.

Televizors turpināja klusu dūkt. Pitmens neskaidri juta, ka diktors stāsta par ekonomikas jautājumiem veltītu konferenci Ženēvā. Taču skatienu no Džilas viņš nenovērsa.

-   Bostonā mēs kaut ko sacījām viens otram. Es mīlu tevi. - Pitmenam likās, ka viņš tūlīt nosmaks. - Tādus vārdus es nesaku tāpat vien. Es izturos pret tiem ļoti nopietni. Man tie uzliek saistības.

-    Ja runā par mani, tad nekas nevar būt patiesāks.

-    Tādā gadījumā - vai tu nožēlo šo uzticēšanos? - Pit- mens jautāja. - Esi pieļāvusi kļūdu? Tu sajauci savstarpējo atkarību tik saspringtā situācijā ar mīlestību? Vai gribi labot šo pārpratumu un vērst par labu?

-    Nē, nepavisam.

-Tādā gadījumā es patiešām…

-   Es neko negribu atsaukt. Es mīlu tevi, - Džila sacīja. - Nekad mūžā neesmu bijusi par to tik droša.

-   Kas tad rada problēmu? - viņš ar pūlēm pajautāja. Pitmens, pieskaroties Džilas plecam, juta, kā saspringst viņas augums.

-    Šī istaba. Šī gulta. - Balss viņai kļuva klusāka. - Es teicu tev, ka nevēlos izaicināt.

-   Skaidrs. Šķiet, es slīku saprast. Jautājums ir par to, vai atļauties seksu vai ne.

Pieaugošā nopietnībā Džila skatījās uz viņu.

-   Tu esi nogurusi, - Pitmens sacīja. - Es saprotu.

Pitmens vēl nebija piedzīvojis, ka uz viņu skatās tik

tieši.

-    Viss notiek pārāk strauji, - Džila sacīja.

-   Viss ir, kā vajag. Patiešām, - Pitmens atsaucās. - Nekas nav jāsasteidz. Manuprāt, visam ir savs laiks.

-   Tu runā nopietni?

Kad Pitmens palocīja galvu, Džila sāka justies krietni vien brīvāka.

-    Mīlēšanās nedrīkst kļūt par pienākumu, - Pitmens sacīja. -Ar to nav jānodarbojas tikai tāpēc, ka spiež apstākļi. Mēs pagaidīsim. Kad abi jutīsimies brīvi, kad šķitis pienācis īstais bridis…

-    Vai gribi zināt, cik ļoti esmu samulsusi?

Pitmens neko nesaprata.

Džila saņēma Pitmenu aiz rokas, un viņš tūlīt visu saprata. Džila cēlās pretī, un viņš pieliecās tuvāk. Viņam apkārt apliktā sega nokrita tai pašā brīdī, kad no Džilas noslīdēja palagi. Abu lūpas saskārās. Augumi sakļāvās. Sajutis sev pie- spiežamies viņas gludās krūtis, Pitmens nodomāja, ka nekad vēl sirds nav pukstējusi tik spēcīgi un strauji. Piepeši viņš spēja domāt vienīgi par to, cik stipri mīl Džilu.

Labu brīdi vēlāk, kad laiks bija atsācies no jauna, Pitmens sāka apzināties, ka guļ Džilai blakus, ka rokas apskāvušas Džilu, Džilas rokas viņu un šī mīlestība devusi dzīvei jaunu jēgu.

Optimistisko noskaņojumu izjauca kāda balss, kas lika saraukt pieri.

-   Televizors.

-    Jā, - Džila nomurdēja. - Aizmirsām to izslēgt.

-    Nē, nejau tas. - Pitmens strauji pieslējās sēdus. - Paklausies. Stāsta par Viktoru Standišu. - Sirds atkal strauji ie- pukstējās. Tikai šoreiz, vērojot haosu, kādu radīja savrupmājas priekšā sabraukušās ātrās palīdzības un policijas mašīnas ar mirguļojošām bākugunīm, kā arī policistus, kas atbrīvoja ceļu mediķiem, kuri uz nestuvēm nesa ārā no mājas apsegto ķermeni, Pitmenam apšķebinājās dūša. Diktors drūmā balsī vēstīja:

-    …apstiprinājies, ka ievērojamais diplomāts Viktors StandiŠs miris, nošaujoties ar pistoli.

SEPTĪTĀ DALA

>

Pirmā nodaļa

Lai kā Pitmens vēlējās aizmigt, viņš to nespēja. Ziņa par Standiša pašnāvību bija radījusi tik lielu šoku, ka viņš ar Džilu palika nomodā līdz diviem rītā un gaidīja sīkākus paskaidrojumus. Standiša ilgā un izcilā karjera tika ilustrēta ar Standiša un citu lielo padomnieku fotogrāfijām - vispirms robusti, godkārīga izskata jauni cilvēki ar tēraudcietu skatienu, vēlāk diplomātiskas svētbildes, kas, par spīti trauslajam augumam, stāv cēlā cienībā. Dažs plikgalvis, dažs ar sirmiem, pinkainiem matiem, grumbu klātu seju un krokainu ādu uz kakla, taču godkārīgu skatienu kā vienmēr.

Kolīdz kļuva skaidrs, ka vairāk jaunumu līdz rītam nebūs, Pitmens negribīgi izslēdza televizoru. Viņš gulēja gultā moteļa istabas tumsā, skatienu pievērsis griestiem, Džilas lēnā un seklā elpošana blakus ļāva domāt, ka beidzot viņai izdevies atslēgties un mazliet atpūsties. Taču Pitmens nespēja aizmirst diktora vārdus: "… miris, nošaujoties ar pistoli."

449

Pašnāvību Pitmens bija gaidījis vismazāk. Viņš sasprindzināti analizēja iespējamās sekas. Lai slēptu informāciju par sevi, lielie padomnieki bija nogalinājuši vienu no savējiem - Džonatanu Milgeitu. Aizsegs, kurā Pitmens kalpoja par grēkāzi, bija tā sašķobījies, ka cits lielais padomnieks - Entonijs

15-40

Loids - bija miris ar sirdstrieku. Trešais lielais padomnieks - Viktors Standišs - droši vien aiz bailēm tagad nošāvies. Nesen Denings sajūsmā bija teicis: 'Trīs miruši. Divi vēl uz strīpas." Pitmens nedalījās ar Deningu viņa maniakālajā jūsmā. Tiesa, redzot, ka lielo padomnieku bruņām līdzīgajā apņēmībā parādījusies vājuma plaisa, Pitmenam radās paļāvība. Bet, ja arī spriedze iedarbojās uz dažiem padomniekiem tik postoši, pastāvēja tomēr liela varbūtība, ka vēl dzīvie divi lielie padomnieki Jūstass Geibls un Vinstons Slouns nomirs aiz vecuma un izmisuma.

"Nolādēts!" sūkstījās Pitmens. "Kaut kas jādara. Un drīz."

Tovakar kopā ar Džilu ierodoties Vašingtonā, viņu bija vadījis niknums, vēlēšanās norēķināties ar lielajiem padomniekiem par sev nodarīto ļaunumu. Taču Bredfords Denings bija parādījis, kurp noved naids. Naids bija izkropļojis Deninga attieksmi pret dzīvi tik ļoti, ka viņš to bija izniekojis. Šovakar naids gandrīz bija viņu nogalinājis.

Gurdi un stingi guļot tumšajā viesnīcas gultā, Pitmenam ienāca prātā doma, ka Deninga naids un lielo padomnieku bailes ir spoguļattēli, ka Deningu un lielos padomniekus dzen postā viņu fanātiskā apsēstība ar pagātni.

"Ar mani tā nav," nodomāja Pitmens. "Manu rīcību nenoteica maskētas ilgas pēc nāves. Tā nav ari pašnāvības paveids, ko mēģināju izdarīt pirms nedēļas. Likteņa ironija, ka pašnāvība, no kuras, šķiet, nebija iespējams izvairīties, radīja šoku, kad to izdarīja cits. Es gribu dzīvot. Ak Dievs, kā es gribu dzīvot! Nebiju iedomājies, ka atkal spēšu tā justies."

Pitmena domas piepeši iztraucēja Džilas sakustēšanās. Pārsteigdama Pitmenu, viņa piecēlās sēdus. Tumsā tikko jaušami blāvoja jaunās sievietes siluets.

- Ko tu sacīji? - viņa vaicāja.

-    Neko.

-    Tu noteikti kaut ko teici. Tu murmināji zem deguna.

-    Murmināju? Man šķita, ka tu guli.

-    Man šķita, ka tu guli.

-    Nespēju aizmigt.

-    Tāpat kā es. Ko tu tur murmināji? Kaut ko, ka gribi dzīvot.

-    Droši vien būšu skaļi domājis.

-    Es par to esmu sajūsmā. Nedēļas laikā tu neapšaubāmi esi veicis garu ceļu, ja modusies vēlēšanās dzīvot.

-    Es domāju par Deningu.

-    Jā, jāpiezvana uz slimnīcu un jānoskaidro, kā viņš jūtas.

-Atceros Deninga sajūsmu, kad viņš uzzināja, ka trīs padomnieki jau miruši.

-    Tieši šī iemesla dēļ viņš nonāca slimnīcā.

-    Pareizi. Un nav garantijas, ka vēl dzīvi palikušie padomnieki nebeidz dzīvi slimnīcā vai kā citādi. Es iedomājos, ka tikpat labi varētu būt miris ari es, ja Jūstass Geibls un Vin- stons Slouns vairs nebūtu dzīvi. Līdz ar to zustu iespēja pierādīt savu nevainību. Viss notiek briesmīgi strauji. Es nezinu, vai manā rīcībā vēl ir pietiekami daudz laika. Man vajag…

-Ko?

-     Kādreiz es biju reportieris. Neko citu es neprotu tik labi kā intervēt cilvēkus. Manuprāt, šis ir vienīgais veids, kā mēs varētu glābties.

Otra nodaļa

Diena tikko bija uzaususi, gaiss tik vēss, ka, novietojot blakus telefona kabīnei pie kafejnīcas automašīnu, gaisā varēja saskatīt elpu. Likās dīvaini, ka garām pabrauc kāds satiksmes līdzeklis. Pitmens izkāpa no mašīnas un kopā ar Džilu iegāja telefona kabīnē. Bridi nopētījis iepriekšējā vakara sarakstu ar telefona numuriem, viņš ielika aparātā monētas un uzspieda numuru.

Augstprātīgi padevīga sulaiņa balss, ar kādu apveltīti tie, kas kalpo varenajiem un bagātajiem, atbildēja pēc otrā zvana.

-    Mistera Geibla rezidence.

-    Savienojiet ar viņu!

-    Ko man sacīt, kas zvana, ser?

-   Laikam jūs gribat teikt, ka ir pārāk agrs, lai viņu traucētu.

-   Atvainojiet, ser?

-   Pulkstenis ir tikai seši, bet jūs pacēlāt klausuli tūlīt. Izskatās, ka esat dežurējis pie aparāta jau labu laiku. Vai jums neliekas, ka mājā valda pamatīgs satraukums?

-    Es patiešām nezinu, ko ar to gribat teikt, ser. Ja vēlaties runāt ar misteru Geiblu, jums jāstādās priekšā.

-    Esmu cilvēks, kuru viņš cenšas nogalināt.

Vada otrā galā iestājās klusums.

-   Nekavējieties, - Pitmens sacīja, - paziņojiet to viņam.

-    Kā vēlaties, ser.

Skatoties Džilā, kuras skaistā seja parasti staroja no veselības, bet tagad bija nobālusi no stresa un pārguruma, Pitmens gaidīja.

Pēc mirkļa klausulē ieskanējās vecišķa, vārga balss, kas čaukstēja kā mirušas lapas.

-    Jūstass Geibls klausās.

-    Metjū Pitmens.

Līnijā atkal iestājās klusums.

-   Jā? - Izklausījās, ka Geiblam grūti elpot. - Esmu lasījis pārjums avīzēs.

-    Šķiet, mans telefona zvans jūs nepārsteidz.

-   Manā vecumā mani nepārsteidz nekas, - Geibls atbildēja. - Tomēr esmu neizpratnē par jūsu pieteikšanās veidu manam asistentam.

-   Es saprotu, ņemot vērā, cik daudzus cilvēkus esat centies nogalināt, tas varēja radīt zināmu neskaidrību.

Geibls apspiesti ieklepojās.

-    Es nesaprotu, par ko jūs runājat.

-   Vismaz pa telefonu ne. Es spēju to saprast. Tieši to es gaidīju no diplomāta, kas pazīstams ar slepenu tikšanos organizēšanu. Lai kā, bet šķiet, ka mums derētu aprunāties. Kā domājat jūs?

-    Varbūt. Bet kādā veidā, ja ne pa telefonu?

-    Personiski. _

-Tiešām? Ņemot vērā, ka esat nogalinājis manu draugu

un kolēģi, es baidos, vai jūsu klātbūtnē nejutīšos apdraudēts.

-    Šīs jūtas ir abpusējas. Bet jūs taču pats zināt, ka es viņu nenogalināju. To izdarījāt jūs.

-   Runāsim atklāti, Pitmen. Vispirms jūs izfantazējāt, ka es cenšos nogalināt jūs. Patlaban jūs fantazējat, ka esmu nogalinājis savu draugu.

-    Tā kā neviens šai līnijai nav pieslēdzies, jūs varējāt pietaupīt šo dezinformāciju.

-    Es vienmēr rēķinos ar to, ka līnijai ir pieslēdzies vēl

kāds.

-    Vai tas traucē runāt?

Geibls apslāpēti ieklepojās vēlreiz.

-    Varu lepoties, ka visā savas karjeras laikā neesmu atraidījis nevienu lūgumu rīkot sarunas.

-    Tādā gadījumā paklausieties. Notikumi acīmredzot kļuvuši nevadāmi. Jūs droši vien nevarējāt iedomāties, ka palikšu dzīvs tik ilgi. Jūs ari negaidījāt, ka tiks iejaukti tik daudzi cilvēki.

Vienīgā saklausāmā skaņa bija Geibla elpa.

-    Jūs esat sagandējis man dzīvi, - Pitmens sacīja. - Taču es zinu pietiekami daudz, lai sagandētu jūsējo. Sauksim to par strupceļu. Droši vien mūsu abu interesēs ir no šī stāvokļa izkļūt. Es saņemu atkāpšanās naudu. Miljonu dolāru un pasi uz droša vārda.

-    Šāds atkāpšanās fonds nav mazais.

-   Tāda ir mana cena. Un droša pase ari Džilai Vorenai.

-   Ar pasēm nav viegli.

-   Ņemot vērā jūsu kontaktus Ārlietu ministrijā, nez vai. Padomājiet par to. Un es nozudīšu. Jūsu segplāns darbojas. Jums vairs nav nekādu sarežģījumu.

-    Ja gadījumā atsaucos uz jūsu ierosinājumu un piekritu tikties, es gribu, lai jūs saprotat visā pilnībā, ka nekad neat- zīšu jūsu safabricētās apsūdzības par segplānu un slepkavībām. Mēs spriežam par hipotētiskiem jautājumiem.

-    Ja tāpēc jutīsieties labāk, mister Geibl.

-    Man vajadzīgs laiks, lai padomātu par sarunām.

-    Esmu aizņēmis šo telefonu pārāk ilgi. Piezvanīšu jums desmitos no rīta.

Treša nodaļa

Peidža kundze atvēra durvis, kolīdz Pitmens pieklauvēja. Viņas modeļkleita tik agrā rīta stundā bija saburzījusies un motelī šķita nevietā. Citādi viņa izskatījās rosīga un apņēmības pilna, seja nopietna.

-    Vai redzējāt rīta ziņas?

-    Par Standiša pašnāvību? - Pitmens palocīja galvu.

-    Viņš no visiem pieciem bija pats vājākais. Tēvs stiprākais. Mums jāturpina izdarīt uz viņu spiedienu.

-    Šorīt es jau sāku ar to nodarboties.

-    Kādā veidā? - Peidža kundze painteresējās.

Pitmens paskaidroja.

-    Esiet piesardzīgs! Mans tēvs ir izcils manipulators.

-    Un šajā sakarā ir pārāk augstās domās par sevi. Es ar to rēķinos, - Pitmens sacīja. - Ceru, ka viņš nespēj iedomāties, ka manipulēšanas mākslā kāds varētu viņu pārspēt.

-    Bet vai jūs to varat? Jūs milzīgi riskējat.

-    Ja es spētu izdomāt citu paņēmienu, tad rīkotos savādāk. Mēs nevaram nemitīgi slēpties. Mums pastāvīgi jāizdara uz viņu spiediens. Mums jāatgriežas Vašingtonā. Turklāt vairākās vietās pa ceļam būs jāapstājas. Man katrā ziņā jāsatiek vēl divi cilvēki, kurus kādreiz esmu intervējis.

-Kas?

-Drošības jautājumu un ieroču lietpratējs. Es izstāstīšu visu pa ceļam.

-    Bet ja nu viņi jūs atceras? - Peidža kundze jautāja.

-    Ja nu redz sakarību starp rakstiem avīzēs un televīzijas ziņām…

-    Es intervēju viņus pirms pieciem gadiem. Toreiz biju dūšīgāks. Man bija ūsas. Maz ticams, ka tikšu atpazīts. Pat ja risks būtu lielāks, es nevarētu no tā izvairīties. Bez viņu palīdzības manu plānu nav iespējams īstenot.

Tā runādams, Pitmens piegāja pie blakusdurvīm un pieklauvēja. Kad parādījās Džordžs, viņi nokāpa pa betona kāpnēm pie mašīnas, kur Džila jau gaidīja.

-    Iedodiet atslēgas no savām istabām. Es atstāšu tās pie reģistratora un nodošu numurus, - piedāvājās Džordžs.

-    Ļoti labi. Mēs gaidīsim pie restorāna, - Džila sacīja.

-     Restorāns? - Peidža kundze izskatījās nobijusies.

-    Tas nevar būt restorāns.

-   Labi, lai būtu Rojs Rodžerss. Iedomājieties, ka apgūs- tat ko jaunu. Laiks ir tik ļoti ierobežots, ka vajadzēs paēst braucot.

-    Laiks. Jā. Mums jāatrod laiks vēl kaut kam, - Peidža kundze uzstāja. - Jāpainteresējas par Bredfordu. Vajadzēs vēl iegriezties slimnīcā.

Ceturta nodaļa

Fluorescences lampu dūkoņā un antiseptiķu kodīgajā smārdā Pitmens saviebās, ieraudzījis Džilas saraukto pieri pēc sarunas ar medicīnas māsu.

-    Kas par lietu? - Pitmenam pēkšņi rokas kļuva aukstas. - Tikai nesaki, ka viņš nomiris.

-    Viņš aizgājis.

Peidža kundze, kļuvusi pelnu pelēka, paspēra soli uz priekšu.

-    Viņš miris?

-Tas nozīmē tikai to, ka viņa nav šeit. Viņš ir aizgājis. Viņš atstājis slimnīcu, - Džila skaidroja. - Māsa ieskatījusies Deninga palātā piecos no rīta. Viņa gulta bijusi tukša. Viņš izvilcis vēnā iesprausto adatu un izslēdzis sirds monitoru, lai neatskanētu brīdinājuma signāls, noņemot sensoru spilventiņus no krūtīm. Drēbes atradušās palātā drēbju skapī. Viņš tās uzvilcis un izlavījies no slimnīcas.

-   Taisni jābrīnās, no kurienes viņam radies spēks, - sacīja Pitmens. - Ko viņš gribējis panākt, šādi rīkojoties?

Džordžs nogrozīja galvu.

-    Vakarvakarā viņu nogāza spēku izsīkums. Bet, ja ne- piesargāsies, viņš dabūs sirdstrieku.

-   Acīmredzot Denings uzskata, ka risks ir to vērts, - Džila sacīja. - Lai tiktu klāt tiem - palikušajiem diviem lielajiem padomniekiem. Citu tik neprātīgas rīcības iemeslu es neredzu.

-    Sasodīts, tā vien vēl trūka, lai kāds sāktu rīkoties uz savu roku, - Pitmens noteica. - Taisni bail, ka nu viņš ir prom no acīm. Dievs vien zina, kādā veidā viņš var iejaukties mūsu plānos.

-    Nedrīkstam ļauties uztraukumam, - Peidža kundze sacīja. - Mums jāiet uz priekšu. Kāpēc jūs tā skatāties uz mani?

Pitmens paspēra soli uz priekšu.

-    Peidža kundze, kādi ir jūsu sakari ar "Washington Post"? Kā jums šķiet, vai varat palūgt, lai kāds no nekrologu nodaļas izdara mums nelielu pakalpojumu?

Piektā nodaļa

Pēc astoņām stundām, pašā pēcpusdienā, Pitmens bija atgriezies Fērfaksā Virdžīnijā, ātri izbrauca tai cauri, pa divdesmit devīto ceļu pagriezās uz rietumiem, tad pa piecpadsmito uz ziemeļiem, uz Jūstasa Geibla īpašumu. Kā solīts, tieši desmitos piezvanot Geiblam no taksofona Vašingtonā, tas bija devis norādījumus, kā nokļūt līdz viņa īpašumam. Braucot ar saulē samiegtām acīm uz tikšanos, Pitmens ielūkojās atpakaļskata spogulītī un nomierinājās, redzot, ka, par spīti dzīvajai satiksmei, pelēkais fords ar Džilu pie stūres neatpaliek. Furgons bija apgādāts ar speciālām iekārtām, tas bija noīrēts ar Džordža kredītkarti, un Pitmens sērīgi nodomāja, ka Džordžs noteikti pelnījis prēmiju, ja visiem izdosies palikt dzīviem. Pitmens brauca garām fermām un meža noga- baliem, kas saules gaismā šķita zeltaini, un lūdza Dievu, lai būtu iespēja skatīt tos atkal, lai viņš atkal redzētu Džilu. Pitmens domāja ari par Džeremiju un sajuta ar dēlu tādu tuvību, it kā viņš atrastos līdzās un palīdzētu. Dod man spēku, dēls!

Kā jau bija teikts, Pitmens piebrauca pie zīmes EVER- GRĪNAS LAUKU KLUBS un nogriezās pa kreisi, kur saulē ēnu meta koki. Vēl pēc jūdzes viņš iegriezās pa labi grants ceļā ar ozoliem gar malām. Šoreiz atpakaļskata spogulītī viņš ieraudzīja, ka Džila apstādina furgonu un iebrauc krūmos grantētā ceļa malā. Viņa rīkojās tieši tā, kā bija norunāts. Tomēr Pitmens vēlējās, kaut Džilai tas nebūtu bijis jādara. Līdz šim brīdim viņš nebija juties viens.

Viņš izbrauca līkumu un tālāk cauri lekniem laukiem pa nelielu slīpumu augšā. Viņš nevarēja neredzēt kontrastu starp paša pieaugošajām bailēm un miermīlīgo apkārtni. Vēl vairāk tuvojoties Geibla īpašumam, viņš nespēja nesalīdzināt attieksmi pret savu drošību tagad un pirms nedēļas, ielavoties Skārsdeilas īpašumā un izsekojot Džonatanu Milgeitu.

Toreiz Pitmena vienīgais dzinulis bija vēlēšanās dabūt materiālus Bērtam Forsaitam un izpildīt saistības pret draugu. Ar domu par pašnāvību Pitmens bija rāpojis lietainajā naktī, riņķojis ap Skārsdeilas savrupmāju un, atrodot Milgeitu medicīnas māsas, ārsta un lielo padomnieku ielenkumā improvizētajā slimnīcas palātā līdzās piecvietīgās garāžas jumtam, nebija mocījies ne ar kādiem apsvērumiem. Nodarbība bija šķitusi viegla, briesmu sajūta neeksistēja. Pitmens nebija daudz bēdājis par to, kas viņu sagaida. Sagatavojies pašnāvībai, viņš bija bijis imūns pret jebkuru risku.

Nu vairs ne.

Sestā nodaļa

Ēkas bija izkaisītas tālāk no ceļa. Baltu kāršu iežogojumā ganījās zirgi. Priekšā pa kreisi atradās augsta mūra siena. Viņš piebrauca pie metāla vārtiem un apstājās uz sienas uzstādītas novērošanas kameras redzamības lokā. Sekojot instrukcijai, viņš izliecās pa šofera puses logu, lai no kameras būtu labi saskatāms.

Vārti nekavējoties atvērās. Braucot pa asfaltēto ceļu pa plašu pļavu tālāk, Pitmens atpakaļskata spogulītī redzēja, ka vārti atkal aizveras. Ceļš gāja pāri pakalnam, kura otrā pusē nogāzē pa labi bija pieplacis plašs vienstāva ēku komplekss, kas Pitmenam atgādināja Frenka Loida Raita projektētās ēkas. Vispirms acīs krita kaļķakmens, terases, sijas un veids, kā viss iekļauts ainavā. Kopskatu papildināja bagātīgi saauguši koki un košumkrūmi, kas, pēc Pitmena domām, padarīja mītni neredzamu no golfa laukuma ielejā.

Tūlīt pēc iebraukšanas pa vārtiem Pitmens ievēroja, ka nekur neredz sargus. Tie, kas no ceļa gribētu kaut ko šeit ieraudzīt, neko neparastu neredzētu.

Acīmredzot Pitmens tika uzskatīts par parastu Jūstasa Geibla apmeklētāju, jo vārti pavērās nekavējoties. Braucot tālāk pa ceļu, kas garām eglēm veda uz ēkām, Pitmenu arvien vairāk pārsteidza jebkādas rosības trūkums. Ņemot vērā īpašuma lielumu, viņš bija cerējis ieraudzīt vismaz dārzniekus, apkalpojošo personālu, kopējus zirgiem, kas ganījās egļu ielokā ierīkotā zirgaplokā blakus garam, no kaļķakmens būvētam stallim. Šķita, ka šī vieta ir pamesta. Nebija redzama arī neviena automašīna. Tās droši vien stāvēja garāžā mājas otrā pusē.

Pitmens nodomāja, ka sargi nerādās droši vien tādēļ, lai viņš nejustos apdraudēts. Lai viņš neatteiktos no sava nodoma. Lai līstu lamatās. Taču, ja šādā veidā bija paredzēts iemidzināt viņa modrību, tad efekts bija pretējais. Dīvainā nošķirtība no pasaules pastiprināja bažas un raidīja brīdinājuma signālus, liekot visam augumam saspringt.

Pitmens iebrauca lokveida ceļā mājas priekšā, apturēja mašīnu, izkāpa un nopētīja acīm redzami pamesto īpašumu. Kaut kur čaloja ūdens, droši vien strūklakā. Kokos viegli Šalca vējš. Iesprauslojās zirgs.

Atvērās durvis, un Pitmens, kas bija skatījies uz stalli nogāzes apakšā, pagriezās. No pulēta koka darinātajās durvīs, kas izgāja uz terasi, stāvēja vecs vīrs ar šauru, grumbainu seju, sirmiem matiem, ar brillēm. Vīrs bija garš un slaids, tumši zilā trīsdaļīgā uzvalkā, kas atbilda viņa stīvi taisnajai stājai. Pitmens pazina šo cilvēku pēc fotogrāfijām un incidenta Skārsdeilā. Jūstass Geibls.

- Tieši četri. Es cienu precizitāti. - Pat no attāluma bija redzams, kā cilājas Geibla krūtis. - Mums daudz kas runājams. Nāciet iekšā, mister Pitmen!

Pitmens vēl pēdējo reizi pārlaida skatienu apkārtnei un, neredzēdams neko bīstamu, pa pakāpieniem devās augšā uz terasi. Redzot Geiblu sniedzam roku, viņš sarauca pieri.

-Tas nekur neder, mister Pitmen. Rupjība nav labākais veids, kā sākt sarunas.

-    Neesmu radis pie to cilvēku laipnības, kas vēlas mani nogalināt.

-    Ievērot formalitātes vajag vienmēr, - Geibls sacīja. - Pat vedot sarunas ar vissīvāko ienaidnieku, būt pieklājīgam un izrādīt cieņu ir būtiski.

-    Labi, lai tā būtu. Tomēr man tā liekas liekulība.

Geibls noklepojās un pacēla pie mutes mutautiņu. Sāpju

atblāzma, kas pārskrēja pār grumbās savilkto vaigu, liecināja, cik lielas pūles no vecā vīra prasa šī staltā diplomāta stāja, ar kādu viņš bija bijis slavens savos labākajos gados.

Sakoncentrējies Geibls sniedza roku vēlreiz.

-    Rituāls apvalda emocijas un mudina ievērot kārtību.

-    Vai to pašu jūs sev teicāt, kad organizējāt Džonatana Milgeita noslepkavošanu?

Geibla sejas izteiksme nocietinājās, grumbas kļuva kā dziļas plaisas laika zoba skartā koka virsmā.

-    Un Bērts Forsaits? - Pitmens vaicāja. - Un tēvs Dendridžs? Es nesauktu viņu slepkavības par emociju apvaldīšanu un kārtības rosināšanu.

Geibls ar pūlēm ievilka elpu.

-    Ievērot noteikto kārtību diktē nepieciešamība. Es joprojām gaidu.

Pitmens pārspīlēti vienaldzīgi paspieda Geiblam roku, un tikko jaušams mirdzums šī vīra gudrajās acīs vēstīja Pitmenam, ka viņš uzskata, ka guvis virsroku. Geibls ar žestu aicināja ieiet.

Pitmens jutās vēl neērtāk. Viņš gandrīz pagriezās, lai dotos atpakaļ pie mašīnas un atstātu īpašumu, cik ātri vien iespējams. Taču viņš iestāstīja sev, ka, gadījumā ja Geibls vēlētos kādu šeit nogalināt, trāpīgs šāvējs ar snaipera šauteni bez grūtībām būtu varējis to izdarīt, viņam ejot pa pakāpieniem uz terasi mājas priekšā.

Viņš iedomājās par savu plānu. Tas jāīsteno. Es nevaru bezgalīgi bēgt. Esmu jau izmantojis gandrīz visas iespējas. Šī varbūt ir vienīgā vēl palikusī izdevība.

-    Jūs zināt manus noteikumus, - Pitmens sacīja.

-   Jā, taču jūs neesat uzklausījis manējos, - Geibla plānās lūpas savilkās grimasē, kuru varēja uzskatīt par smaidu. - Tikai pēc jums.

Asinsvadiem no palielināta spiediena paplašinoties, Pitmens iegāja mājā.

Septītā nodaļa

Pēc durvju aizvēršanās Pitmens ievēroja, ka mājas starpsienas un griesti ar sijām darināti no dažādu krāsu tropiskajiem kokiem, arī no magoņkoka un tīkkoka. Neredzama apgaismošanas sistēma gaiši apgaismoja telpu, kas bija neparasti silta. Ejot pa gaiteni ar akmens grīdu garām termo- statam, Pitmens pamanīja, ka tas iestatīts uz astoņdesmit grādiem. Pat visaukstākajās ziemas dienās šāda temperatūra būtu pārmērīga. Bet, tā kā šī bija maiga aprīļa beigu diena, Pitmens nosprieda, ka Geibls tik lielu siltumu uztur sliktās veselības dēļ. Spožā gaisma lika domāt, ka Geibls ari neredz sevišķi labi. Par spīti bailēm un dusmām, Pitmens piepeši atskārta, ka sirdī iezadzies žēlums. Tūlīt viņš šīs jūtas apspieda, jo zināja, ka Geibls izmantos savā labā visu, kas vien iespējams. Pitmens noģida, ka spilgtā gaisma un pārmērīgais siltums tikpat labi var būt rūpīgi izplānots skatuves iekārtojums, kas līdzētu Geiblam manipulēt ar viņu.

Ejot pa gaiteni Geibla norādītajā virzienā pa kreisi, Pitmens ieklausījās vecā vīra smagajā gaitā. Pa vaļējām durvīm viņi iegāja plašā telpā ar logu visas sienas platumā, no kura pavērās skats uz nogāzes apakšā ierīkotā golfa laukuma dīķiem un smilšu lamatām.

Vispirms gan Pitmena uzmanību saistīja divi vīri, kas viņu sagaidīja. Vienu Pitmens pazina. Tas bija vecs vīrs ar iekritušiem vaigiem. Viņš nervozi sēdēja uz dīvāna. Viņam bija skaisti koptas sirmas ūsas, tāds pats kā Geiblam tumšs, trīsdaļīgs uzvalks. Vīru varēja pazīt pēc fotogrāfijām, kurās tūlīt acīs krita bedrīte zodā, kas ar gadiem bija kļuvusi dziļāka, - otrs vēl dzīvais lielais padomnieks Vinstons Slouns.

Otrs sagaidītājs bija gadus trīsdesmit vecs, sešas pēdas garš, labi veidots un cietiem sejas vaibstiem, kurus īpaši izcēla īsi apgrieztie mati. Pelēkais uzvalks nebija tik rūpīgi šūts kā Geiblam un Slounam. Žakete, kuras labā kabata bija iz- spiedusies, izskatījās par lielu. Nopētījis istabas vidū stāvošo vīru, Pitmens nodomaja, ka pazīst viņu vai vismaz ir redzējis. Iepriekšējā vakarā viņš bija ietilpis grupā, kas uzbruka Peidža kundzes mājai.

Pitmens pagriezās pret Geiblu.

-    Es nezināju, ka te būs vēl kāds.

-   No sarunām nav lielas jēgas, ja tajās nepiedalās visas ieinteresētās personas. Atļaujiet iepazīstināt ar kolēģi Vinsto- nu Slounu.

Slouns ar pūlēm mēģināja piecelties.

-    Necelieties, - Pitmens sacīja.

Geibls pamāja uz otra vīra pusi.

-    Un tas ir mans palīgs Veblijs.

Nelikdams manīt, ka pazīst šo cilvēku, Pitmens palocīja galvu.

-   Es ceru, ka neiebilstat, ja misters Veblijs parūpēsies par drošību, - Geibls turpināja.

Pitmens uzreiz nesaprata, par ko Geibls runā.

-    Vai gribat teikt, ka viņš pārmeklēs mani?

-   Mūs te atvedusi mūsu labā griba. Vajadzība pēc ieročiem nedrīkst rasties.

-    Kālab tādā gadījumā jūsu palīgs ir apbruņots?

Acis Veblijam samiedzās.

-    Tāpēc, ka viņa pienākums ir būt apbruņotam. Es ceru, ka tādēļ mums neradīsies problēmas, - Geibls sacīja.

Pitmens pacēla rokas.

Veblijs paņēma no krēsla sev aiz muguras rokas metāla detektoru un pārvilka pār Pitmena auguma kontūrām.

Pitmenam aiz muguras tas iepīkstējās. Veblijs izvilka aiz jostas aizbāzto pistoli.

Geibls neapmierināti noteica:

-   Kā lai mūsu sarunās valda savstarpēja uzticība, ja esat ieradies uz tām ar ieroci?

-   Ieraduma pēc. Pēc pagājušās nedēļas notikumiem esmu spiests gādāt par savu drošību.

-    Varbūt ar šo pēcpusdienu jums to vairs nevajadzēs.

-    Katrā ziņā es uz to ceru.

Veblijs turpināja pārbaudīt Pitmenu ar metāla detektoru. Tas iepīkstējās vēl vairākas reizes.

-    Atslēgas, sīknauda, sprādze uz jostas, pildspalva, - Veblijs ziņoja Geiblam.

-    Pārbaudi pildspalvu. Apskaties kārtīgi, vai tajā nav mikrofons.

Veblijs sekoja norādījumam.

-    Neko neparastu neredzu.

-   Ļoti labi. Sēdieties, mister Pitmen! Apspriedīsim jūsu priekšlikumu.

-    Kāpēc? - jautāja Vinstons Slouns. - Es nesaprotu, kādam nolūkam šīs tā saucamās sarunas var kalpot. Vispareizāk piezvanīt uz policiju, lai apcietina šo cilvēku par Džo- natana noslepkavošanu.

-    Pirms nedēļas es būtu tev piekritis, - Geibls sacīja. - Faktiski es tam piekritu. Tāpat kā mēs visi. - Nokremšķi- nājies viņš pagriezās pret Pitmenu. - Kā šobrīd būsiet izspriedis, visā, ko bijām spiesti darīt ar Džonatanu, no sākuma mēs gribējām vainot jūs. Jūsu senais naidīgums pret Džonatanu un pašnāvnieciskā tieksme padarīja jūs par ideālu kandidātu. Jūsu nevainībai, ko nevarat pierādīt, neviens neticētu. Un mums nebija vēlēšanās pieļaut, lai jūs vispār spētu kaut ko noliegt. Mēs bijām ieplānojuši, ka tiksiet nogalināts, iekams policija jūs ieslodzīs.

-    Tas cilvēks manā dzīvoklī? - Pitmens vaicāja.

Geibls pamāja.

-   Mēs uzpirkām policistu, lai ļauj viņa vietā stāties mūsu cilvēkam un jūs sagaidīt.

Slouna vaigos sakāpa sārtums.

-    Tu stāsti pārāk daudz. »

-   Nebūt ne, - Geibls atbildēja. - Ja gribam par kaut ko vienoties, jābūt atklātiem. Vai es pareizi runāju, mister Pitmen?

-Tieši tāpēc esmu šeit ieradies. Lai būtu atklāts un lai rastu izeju no radušās situācijas.

-Tieši tā.

-    Es nesaprotu vienu lietu, - Pitmens sacīja. - Kāpēc vispār kāds jāvaino Milgeita nāvē? Viņš bija vecs. Un slims. Viņš bija pieslēgts skābeklim. Ja jūs būtu atvienojuši dzīvības uzturēšanas sistēmu, ļāvuši viņam nomirt un pēc tam pievienojuši to no jauna, šī nāve būtu izskatījusies gluži dabiska. Neviens neko nespētu atklāt.

-   Es tā gribēju, - atzinās Slouns, vaigiem piesarkstot vēl vairāk.

-     Sākumā tev bija taisnība, - Geibls pacietīgi skaidroja. - Mēģini atcerēties notikumu secību. Veselībai pasliktinoties, Džonatanu sāka mākt arvien lielākas bailes no nāves. Dažus pēdējos gadus viņš bija pasācis flirtēt ar reliģiju.

Ar garīdznieku, to nolādēto garīdznieku. Džonatana attieksmi pret tēvu Dendridžu es nespēju saprast. Šis garīdznieks vajāja mūs Vjetnamas kara laikā. Viņš organizēja demonstrācijas un preses konferences, kurās kritizēja katru mūsu soli attiecībā uz Vjetnamu. Tieši tēva Dendridža dēļ Džonatans aizgāja no sabiedriskās dzīves. Viņa uzstāšanās padarīja Džonatana darbošanos valdībā neefektīvu. Bet, par spīti tam, Džonatans lūdza tieši šo garīdznieku kļūt par viņa personisko biktstēvu.

-    Tēvs Dendridžs juta, ka Džonatanam Milgeitam vajadzīgs biktstēvs, kas neļaujas iebaidīties, garīgs padomnieks, kas vissvarīgākajos jautājumos stāv augstāk par viņu, - Pitmens izteica savu viedokli.

Geibla skatiens kļuva auksts.

-    Vissvarīgākajos jautājumos. Es aizmirsu, ka jums ar priesteri bija īsa saruna.

-    Es biju tur, kad pēc jūsu pavēles viņš tika nogalināts.

-   Viņš nedrīkstēja šajā lietā iesaistīties. Viņš varēja iztaisīt lielas nepatikšanas.

-    Viņš nekad nebūtu atklājis grēksūdzes noslēpumu, - Pitmens sacīja.

-Tā jūs apgalvojat. Taču savas karjeras laikā man gadījies sastapties ar diplomātiem, kas izpauduši visdažādāko konfidenciālo informāciju uzticamiem sabiedrotajiem, lai atkal dzirdētu to no nepiederīgām personām. Vienīgi Dievs zina, kādos grēkos Džonatans jau bija atzinies priesterim, taču nešaubīgi zinu, ka tas, ko Džonatans gatavojās pastāstīt priesterim uz nāves gultas, varēja mūs pazudināt. Es apmeklēju viņu slimnīcā, un viņš zināja teikt vienīgi to, ka grib satikt tēvu Dendridžu. Viņam nepieciešams atvieglot sirdsapziņu, viņam jāglābj sava dvēsele. - Pēdējo vārdu Geibls noteica ar nicinājuma pieskaņu balsī. - Pēc tam no Tieslietu ministrijas noplūda ziņas, ka tiek izmeklētas baumas sakarā ar slepeno plānu pirkt kodolieročus no agrākās Padomju Savienības. Džonatans šajā lietā tika minēts kā starpnieks.

-    Starpnieks? Beidziet slēpties aiz šī vārda. īstenībā jūs gribējāt teikt, ka Milgeits darbojās kā ieroču tirgotājs, - Pitmena balsī ieskanējās riebums. Tirgotājs, kas tirgo visbriesmīgākos ieročus. Vai kāds iemesls var attaisnot…

-    Pasaules drošība, - Geibls sašutis sacīja.

-   Pilnīgi pareizi. Tas ir ai/bildinājums, kuru vienmēr izmantojat jūs ar saviem draugiem. Pasaules drošība. Lai cik savtīga ir ideja, jūs arvien to motivējat ar to, ka tā nesīs svētību visai pasaulei.

-   Vai jūs esat tik naivs un uzskatāt, ka komunistiskās iekārtas krišana un Padomju Savienības izjukšana nozīmē, ka šis reģions nerada vairs draudus?

-   Protams, ne, - atbildēja Pitmens. - Asinspirts Bosnijā liecina, ka tur viss kas var notikt. Pēc desmitiem gadu apspiestības agrākās PSRS provinces var ieslīgt otrā galējībā. Drīz tās var kļūt nekontrolējamas.

-   Un tām var būt pieejami kodolieroči, par kuriem neatbild nedz bijusī valdība, nedz aizejošā armija. - Geibls uzsvēra savus vārdus ar žestu. - Ja pie varas nāk valdība, kurā ir nelieši, pastāv ļoti reāli draudi, ka jaunā valdība šādi var konsolidēt savus spēkus. Kādā ziņā cenšanās neko tādu nepieļaut ir nosodāma?

-   Jūsu izklāstā šāda rīcība nav nosodāma. Taču pārāk ilgi esmu strādājis par reportieri, lai mācētu lasīt starp rindiņām.

-    Par ko jūs runājat?

-    Tieslietu ministrijas apsūdzība bija specifiska: Džo- natana Milgeita vārds saistīts ar kodolieroču pirkšanu. Viņš nemaksā par to iznīcināšanu Krievijā, par ko nebūtu iespējams pārmest, bet pērk tos. Ko gan viņš gatavojās darīt, ieguvis tos savā īpašumā? Vest uz Savienotajām Valstīm, lai iznīcinātu? Nerunājot par risku, kas saistīts ar kodolgalviņu apkārt vadāšanu, šāds pasākums šķiet ari krietni dārgs. Un kas par minētajiem kodolieročiem maksā? Vai ASV valdība? Ne uz to pusi. Ikvienam valdības loceklim, kas iepītos šādā darījumā, tā būtu politiska pašnāvība. Līdz ar to jums uzradās divas problēmas: kā par ieročiem samaksāt un ko ar tiem darīt pēc iegūšanas savā īpašumā. Šīs problēmas nodarbināja mani kopš brīža, kad uzzināju, ka aizdomas krīt uz Milgeitu. Un tad es iedomājos, kāds var būt atrisinājums. Veids, kādā atbrīvojaties no kodolieročiem, dod iespēju par tiem samaksāt iepriekš. Jūs pārdodat tos citiem.

Geibls greizi paskatījās.

-    Jūs mani pārsteidzat, Pitmen.

-    Neizklausās, ka šis kompliments nāk no sirds.

-    Bet es patiešām esmu pārsteigts. Jūs redzat lietas būtību. Jūs saprotat, cik spīdoša ir šāda operācija.

-    Spīdoša? - Pitmens neticīgi pārjautāja.

-    Bijušās PSRS kodolieroču draudi ir likvidēti, - Geibls pašpārliecināti paziņoja. - Un līdz ar to rodas iespēja nemierīgajos rajonos nodrošināt spēku līdzsvaru. Piemēram, nevienam nav noslēpums, ka Ziemeļkoreja drudžaini strādā pie savu kodolspēku izveidošanas. Kas, jūsuprāt, notiks, kad šie ieroči kļūs darbotiesspējīgi? Tie kontrolēs Dienvidaustrumu Āziju. Bet, ja kodolieročus iegūst ari Dienvidkoreja, iestājas pata stāvoklis. Abas puses līdzsvaros viena otru.

-Aplam. Tās iznīcinās viena otru. Un ieraus iznīcībā visu pasauli, - Pitmens sacīja.

-Tas nav obligāti. - Sarunas emocionālā ievirze atstāja uz Geiblu jūtamu iespaidu. Elpa kļuva smagāka, augums salīka. Viņš ierunājās klusāk:

-    Lai izglābtu pasauli, reizēm jāriskē.

-    Un jāpalielina rēķins bankā? Jūs esat liekulis. Jūs ar draugiem izliekaties par nesavtīgiem sabiedrības kalpiem, bet jau kopš četrdesmitajiem gadiem, kad sākās pēckara pretpa- domju politika, līdz Irānas ieroču skandālam esat iedzīvojušies bagātībā no ieroču rūpnieku kukuļiem. Cik naudas jūs nopelnījāt, ar amerikāņu līdzekļiem apbruņodami Irāku, lai tā kļūtu par pretsvaru Irānai? Un tad mēs iesaistījāmies karā pret Irāku, un atkal jūs dabūjāt kukuļus no ieroču rūpniekiem, jo bijāt mudinājuši uz šo karu.

Geibls saniknojies no jauna izslējās taisni.

-    Es netaisos apspriest ārpolitikas nianses ar parastu reportieri. Jums nav pieejama slepenā informācija un jums nav pietiekamu zināšanu, lai spriestu par to sarunu sarežģītību, kuras Savienoto Valstu un pasaules interesēs esmu sekmīgi veicis.

-   Pilnīgi pareizi. Tie paši vecie aizbildinājumi. Kolīdz ir runa par iedzīvošanos bagātībā un ieroču pārdošanu, uzpeld slepena informācija.

-    Tie ir jautājumi, kurus jūs nespējat aptvert, - Geibls sacīja. - Jūsu ierašanās vienīgais mērķis ir mēģināt noregulēt mūsu domstarpības un novērst postošās sekas, kas radušās nojaukšanās lietās, kuras uz jums neattiecas. Uzpeldot informācijai par Džonatana līdzdalību kodolieroču pirkšanā no Krievijas, tikai stundu vai pat minūšu laikā slimnīcā varēja parādīties žurnālisti cerībā uz to, ka Džonatans būs pietiekami spēcīgs, lai sniegtu paziņojumu presei. Lai Džonatans nepateiktu žurnālistiem to, ko bija nodomājis teikt priesterim, mēs bijām spiesti viņu aizvest no slimnīcas. Jūs sekojāt viņam līdz Skārsdeilai. Sasodīts, kas jums bija meklējams tai istabā? Kaut jūs nebūtu bāzis tur degunu!

-    Infūzijas katetri bija atvienojušies. Ari skābekļa caurulītes izslīdējušas no deguna. Sakas lekme. Izskatījas, ka viņš mirst.

-     Tā ir tikai iedoma, - sacīja Geibls ar vāji slēptu aizkaitinājumu. - Mēs ar kolēģiem tikko bijām no vina atvadījušies. Visi, atskaitot medicīnas māsu un ārstu, bija izgājuši. Viņi atvienoja dzīvības nodrošināšanas sistēmu. Viņam bija pienācis laiks mirt. Taču istabā ielavījāties jūs un sistēmu pievienojat. Beidzot viņam radās iespēja izsūdzēt grēkus. Ja Šajā brīdī istabā nebūtu atgriezusies medicīnas māsa, mēs tā arī neuzzinātu, ka Džonatans mūs nodevis.

-    Ja vien mēs šajā vietā būtu apstājušies, - piebilda Slouns.

-     Mēs nevarējām to darīt, - Geibls iebilda. - Jo atklājās, ka šis cilvēks, - Geibls norādīja uz Pitmenu, - redzējis mūsu pirmo mēģinājumu nogalināt Džonatanu. Un šis cilvēks, - Geibls vēl niknāk norādīja uz Pitmenu, - bija ieguvis informāciju, kas var mūs pazudināt. Viens no mūsu drošībniekiem, kas brauca eskorta mašīnā, bija pamanījis, ka sanitārajai mašīnai seko taksometrs. Pēc ierašanās galapunktā viņš tūlīt ziņoja par taksometru, un es nosūtīju viņu šo taksometru sameklēt, kamēr tas tālu nav aizbraucis. Pasažieris jau bija nozudis. Bet pasažieris, maksājot par braucienu, bija izrakstījis čeku, un noskaidrot viņa personību nebija grūti. Iedomājieties mūsu satraukumu, mister Pitmen, kad, painteresējoties pārjums, atklājās, ka esat žurnālists. Ko mums vajadzēja darīt? Ļaut rakstīt par mēģinājumu nogalināt mūsu draugu un viņa izteikumiem jums? Nekādā ziņā. Tālākos pētījumos mēs noskaidrojām, ka jūs esat apgrūtinājis Džonatanu pirms septiņiem gadiem un ka patlaban pārdzīvojat emocionālu krīzi. Nebija grūti radīt iespaidu, ka Džonatanu esat nogalinājis jūs. Mums bija taksometra šoferim izrakstītais čeks. Uz Džonatana istabas durvīm un dzīvības nodrošināšanas sistēmas bija jūsu pirkstu nospiedumi. īstenojot personisku atriebību, jūs nogalinājāt Džonatanu un tad, kā jau iecerēts, nožāvāties pats.

-   Un, kad jūsu vīri noķēra mani, viņi gatavojās šajā ziņā izpalīdzēt.

Geibls paplēta rokas.

-    Ja vien policija nebūtu noķērusi jūs agrāk. Tādā gadījumā es būtu licis lietā savas iespējas, lai pašnāvība notiktu cietumā.

-Jūs esat ārkārtīgi pašpārliecināts, uzskatīdams, ka spējat manipulēt ar sistēmu tā, lai tā darītu visu, ko vēlēsieties.

-   Esmu diplomāts. Es līdzēju veidot sistēmu. Garantēju, ka plāns būtu realizēts.

-    Tad kāpēc tā nenotika?

Geibls pievērsa skatienu grīdai.

-    Kā to izskaidrot? - Pitmens noprasīja.

-Varu jūs apsveikt. Jūs izrādījāties daudz izmanīgāks, nekā jūsu profesijas cilvēki mēdz būt. Ticiet man, ar mazāk izmanīgu cilvēku es sarunās nebūtu ielaidies. Kā cilvēkam, kurš nolēmis beigt dzīvi, jums ir neparasts izdzīvošanas talants.

-    Redziet, es esmu pārdomājis.

Geibla sejā pavīdēja neizpratne.

-    Es vairs nevēlos darīt sev galu. Jūsu dēļ.

-    Kā to saprast?

-     Jūsu rīcība iedvesa man tādas bailes, ka biju spiests uzdot sev jautājumu - kāpēc tik ļoti vēlos mirt un kāpēc man jābēg? Kāpēc neatļaut jums izdarīt šo darbu manā vietā? Un nonācu pie secinājuma, ka jāmirst pēc paša, nevis jūsu vēlēšanās. Faktiski jūs likāt man no jauna domāt par savu vietu dzīvē. Es mīlu savu mirušo dēlu. Man viņa ārkārtīgi trūkst.

Taču jūs ievirzījāt manas domas tā, ka es sāku uzskatīt, ka spēju pārdzīvot savas bēdas.

Geibls pētīja Pitmenu, it kā nesaprastu, par kādām jūtām ir runa. Beidzot viņš nopūtās.

-   Ja mani cilvēki būtu nošāvuši jūs, kad bēgāt no Skārsdeilas, viss būtu daudz vienkāršāk.

Slouns nemierīgi sagrozījās.

-     Vispirms Džonatans. Tad Entonijs. Tagad Viktors. Vairāk neviena nedrīkst būt. Es gribu, lai šī lieta tiek nokārtota. Tai jāpieliek punkts.

Vīrs, kas bija stādīts priekšā kā misters Veblijs, ar Pitmena četrdesmit piekto kalibru rokā stāvēja pie sienas no Pitmena pa labi un vēroja grupu.

-    Lai sarunas būtu sekmīgas, abām pusēm kaut kas jāgūst. Paskaidrojiet, mister Pitmen, ko apmaiņā pret miljonu dolāru un divām pasēm iegūsim mēs?

-    Drošību. Un mierīgu prātu.

-    Tas skan ļoti jauki. Apsveicams priekšlikums. Tikai apšaubāms. Kādā veidā jūs spēsiet nodrošināt mums drošību un mierīgu prātu?

-   Ar savu nozušanu.

-    Izsakieties konkrētāk!

-    Es papūlēšos visu izkārtot tā, it kā man būtu izdevies izdarīt pašnāvību. Tas notiks tādā veidā, ka manu ķermeni nebūs iespējams identificēt.

-    Lūdzu vēlreiz būt konkrētākam.

-    Es iedomājos, ka iespējams visu sarīkot tā, it kā jūsu vīri iedzen mani slazdā kādā no jūsu jahtām. Es uzspridzinos kopā ar to. Mans līķis netiek atrasts. To, kas vēl palicis, varbūt apēd haizivis un citi plēsoņas. Bet faktiski manis jahtā nebūs. Jūsu vīri, kas redz sprādzienu no citas jahtas, apliecinās, ka redzējuši mani iekāpjam šajā jahtā.

Slouna balss sajūsmā ietrīsējās.

-    Tas var izdoties.

-    Viena no manām jahtām? - Geibls greizi pavīpsnāja. - Tas ir ļoti dārgs paņēmiens.

-    Jāņem vērā vēl viens faktors, kas padarīs šo notikumu pārliecinošu. Lielo zaudējumu dēļ policija nedomās, ka esat tur iejaukts.

-    Viņa vārdos ir jēga, - Slouns aši piebilda.

Geibls raidīja niknu skatienu uz savu biedru, lielo padomnieku, bet tad vērtējoši no jauna pievērsās Pitmenam.

-Atvainojiet mana kolēģa izlēcienu. Viņš aizmirsis vienu no svarīgākajiem sarunu vešanas noteikumiem. Nekad nedrīkst ļaut pretējai pusei uzzināt savas patiesās domas par tās ierosinājumu.

-   Man šķita, ka mēs gatavojamies būt atklāti, - atbildēja Pitmens.

-   Tādā gadījumā kāpēc pats neesat līdz galam atklāts? Jūs gaidāt, ka es noticēšu, ka pēc inscenētās pašnāvības no- zudīsiet uz visiem laikiem un mums vairs nebūs no jums jābaidās.

-    Pilnīgi pareizi, - meloja Pitmens.

-    Kādas mums būs garantijas?

-   Es jau teicu, ka gribu dzīvot. Es nevēlos, lai mani medī ari turpmāk. Es vēlos, lai mani liek mierā.

-    Dzīvojot ar svešu vārdu.

-Jā.

-    Kopā ar Vorenas jaunkundzi.

-Jā.

-   Varbūt Meksikā. Varbūt tālāk uz dienvidiem. Valstī ar tādu ekonomiku, kur miljons dolāru nozīmē nesalīdzināmi vairāk.

-Jā.

-     Un kā pēc vakardienas telefona zvanu lēruma, - Geibls aizkaitināts runāja tālāk, - jūs cerat pasargāt mūs no cilvēkiem, kas, pateicoties jums, ieguvuši informāciju par mūsu privātajām lietām?

-    Piemēram, jūsu meita?

-Jo īpaši.

-     Šie telefona zvani bija inscenēti ar nodomu, lai jūs tiem pievērstu uzmanību, - Pitmens paskaidroja. - Lai izdarītu uz jums spiedienu un jūs piekristu rīkot šo tikšanos. Lai jums rastos vēlēšanās pielikt šai lietai punktu, kamēr tā nav kļuvusi plašāk zināma. Jūsu meita droši nezina neko. Ja pieņemsiet manus noteikumus, es došos pie viņas un…

Mājā kaut kur tikko dzirdami iezvanījās telefons.

Tam iezvanoties vēlreiz, Pitmens garām Veblijam paskatījās uz gaiteņa pusi.

-    Tas nav nekas svarīgs, - Geibls sacīja. - Fakss manā kabinetā nav uz tās pašas līnijas kā telefons. Tas, ko dzirdējāt, ir fakss. Divi zvani, un tas ieslēdzas.

Pitmens pamāja.

-     Ja pieņemsiet manus noteikumus, es atgriezīšos pie jūsu meitas un uzvedīšos tik nesaprātīgi, ka viņa pārstās man ticēt. Mana šķietamā pašnāvība padarīs viņu vēl skeptiskāku. Viņa būs spiesta secināt, ka uz mana stāstījuma balstītās apsūdzības ir blēņas, kā jūs pats teicāt.

-   Man tas patīk, - Slouns dedzīgi iejaucās. - Tie ir prātīgi vārdi, un tā mēs varam izkļūt no ķezas, kurā esam iestiguši.

-   Vinston, - Geibla acis uzzibsnīja. - Tavu nemitīgo izlēcienu dēļ esmu spiests pārkāpt protokolu. Nekad agrāk sarunu gaitā man nav vajadzējis to darīt. Taču tu neatstāj izvēli. Esmu spiests lūgt turpmāk mani nepārtraukt.

-    Bet…

-   Vinston! - Krūtis Geiblam cilājās, emociju apvaldīšana acīm redzami laupīja spēkus.

Slouns apjucis pievērsa skatienu rokām.

Geibls sāka elpot lēnāk. Viņš sakoncentrējās un ar sarauktu pieri pētīja Pitmenu.

-    Jūs tātad manai meitai sniedzāt nepilnu informāciju.

-    Gluži pareizi.

Geibls kā šaubīdamies pagrozīja galvu.

-    Man pēkšņi radās par jums šaubas.

-Šaubas?

-   Lai panāktu manas meitas palīdzību, nav iespējams, ka jūs kaut ko būtu noslēpis. Jums nekas cits neatlika kā izstāstīt visu, ko zināt. Es jau raizējos, vai viss šis pasākums nav bezjēdzīgs. Ko tieši jūs zināt? Ko tieši mēs pērkam? Kas ir vienu miljonu un divu pasu vērts?

-    Dankans Klains bija pasniedzējs Groljēras privātskolā.

Geibls savilka uz augšu kuplās, sirmās uzacis un pamāja, lai Pitmens turpina.

-   Viņš pulcināja ap sevi izcilākos studentus, - Pitmens stāstīja. - Viņš iesaistīja tos nelielās apmācību grupās. Viņš tos audzināja.

-    Protams. Labs skolotājs audzēkņus audzina pat neapzināti.

-Taču labs skolotājs savus audzēkņus nepavedina, - iebilda Pitmens.

Seja Geiblam sastinga, grumbas ievilkās dziļākas.

-    Dankans Klains rūpīgi gatavoja šo audzēkņu izlasi, - Pitmens sacīja. - Tas prasīja laiku un uzcītību, pastāvīgu maigumu un neuzbāzīgu iejūtību. Beidzot viņš audzēkņiem kļuva tik nepieciešams, tik neatraujami saistīts ar emocionālo labsajūtu, ka viņi nespēja atraidīt skolotāja tīkojumus. Dan- kans pavedināja gan jūs, gan visus lielos padomniekus. Tā sekas jūtamas līdz šai dienai.

Geibls nenolaida skatienu, grumbainā seja atgādināja dubļu garozu, kas tūlīt saplaisās.

-    Pavedināti? - Geibls jautāja. - Vai tiešām jūs domājat, ka es uzņemtos tik milzīgu risku, lai noslēptu faktu, ka Groljērā kā studenti esam pavedināti? Tā, starp citu, arī notika. - Geibls pavērsa seju pret griestu sijām un, vājajam ādamābolam kustoties, iesmējās, it kā kārnajā rīklē būtu ieķērusies grants. Brīdi šķita, ka smiekli viņu nosmacēs. Viņš nolieca galvu, izvilka kabatlakatu un vairākas reizes tajā at- klepojās. Bālā seja piepūlē piesārta. Pakāpeniski spazmas rīklē samazinājās. - Mēs patiešām tikām pavedināti. - Viņš norija siekalas un iebāza kabatā nēzdogu. - Ja jūs nāktu atklātībā ar šo informāciju, es bez grūtībām pavērstu to sev par labu un iegūtu masu mediju simpātijas. Tāda jēdziena kā kauns mūsdienu Amerikā vairs nav - vienīgi miesaskārība un žēlums. Jūs zināt, ka šajā ziņā man nekas nedraud, mister Pitmen. Jūs esat izniekojis manu laiku.

-    Jūs neļāvāt pabeigt.

-   Tiešām? Vai gribat teikt, ka jūsu rīcībā ir būtiskāka informācija?

Pitmenam iesāpējās krūtis. Sirds strauji sita. Viņš bija cerējis, ka Geibls uzskatīs par pašsaprotamu, ka viņa noslēpums atklāts. Pitmens savā stratēģijā bija iekļāvis atklātu sarunu, kurā Geibls darītu zināmas detaļas lietās, par kurām viņš kaut ko zināja. Viņš nebija rēķinājies, ka Geibls, kas visu mūžu vedis sarunas, neizpaudīs nekādu informāciju, ja Pitmens to neatklās pirmais.

Astotā nodaļa

Pitmenam pa muguru tecēja sviedri. Paradoksālā kārtā viņš jutās nosalis, kaut virsū mācās drebuļi un apģērbs bija pielipis pie miesas. "Labi," viņš nervozi uzrunāja pats sevi, "tu ieradies šeit, jo uzskatīji, ka tavs labākais ierocis ir prasme intervēt cilvēkus. Tagad pienācis laiks parādīt savu prasmi. Paskatīsimies, kas iznāks no intervijas ar pasaules līmeņa sarunu dalībnieku."

Koncentrēdamies Pitmens pagriezās pret logu visā sienas platumā. Istabā plūstošā saules gaisma lika samiegt acis. Tomēr varēja redzēt egles aiz loga, brīnumaini tīras un zaļas, un tuvības dēļ ar nāvi neparasti skaistas. Ar mežu klātās nogāzes apakšā aiz mājas daži golfa spēlētāji izbaudīja patīkamo aprīļa dienu. Vīrs golfa ratiņos pabrauca garām smilšu lamatām līdz vietai, kur blakus sienai, kas atdalīja Geibla īpašumu no golfa laukuma, bija nokritusi bumbiņa.

Skatīdamies uz smilšu lamatām, Pitmens vēlreiz ar rūgtu ironiju nodomāja, ka viņa murgs sācies pirms nedēļas golfa laukumā un tagad tam vajag beigties netālu no cita golfa laukuma.

- Mister Pitmen, - ierunājās Geibls, - ja varat piedāvāt kādu citu nozīmīgu informāciju, tad dariet to. Citādi baidos, ka misteram Veblijam vajadzēs parūpēties, lai jūs to nevarētu vairs piedāvāt nevienam.

Ar samiegtām acīm Pitmens pagriezās pret Geiblu.

-    Jūs svīstat, - ieminējās lielais padomnieks. - Paskatieties, kāda jums piere. Sviedri līst straumēm. Jūs, protams, neesat sanervozējies. Sarunu laikā nekad nedrīkst ļaut izpausties emocijām. Katrā ziņā ar mani tas nekad nenotiek.

-    Vainojama šīs istabas temperatūra. Te ir pārāk karsts.

Pitmens noslaucīja pieri.

-   Ārsts ieteica man uzturēt temperatūru uz astoņdesmit grādiem. Lai nepadarītu dziļākas manas nelielās problēmas ar veselību. Ja šāds siltums jūs apgrūtina, velciet nost žaketi. Turklāt jums mugurā ir arī svīteris.

-    Es jūtos labi. - Pitmens no jauna pievērsa uzmanību skatam pa logu. Vīrs ar golfa ratiņiem bija nozudis aiz nogāzes apakšā uzbūvētās sienas.

-    Tas fakss, kas pienāca pirms dažām minūtēm.

-    Kas ar to ir? - Geibls jautāja.

Pitmens ieskatījās Geibla tēraudpelēkajās acīs.

-    Tas bija domāts man.

Geibls neatbildēja uzreiz.

-    Jums?

-    Ko tas nozīmē? - jautāja Vinstons Slouns.

Ignorējot kolēģi, Geibls uzrunāja Pitmenu:

-Tas izklausās absurdi. Kāpēc lai kāds sūtītu jums faksu uz šejieni? Kā tas vispār ir iespējams? Faksa numurs ir konfidenciāls.

-    Tikpat konfidenciāls, cik jūsu telefona numurs, - atteica Pitmens. - Taču vakar es izkārtoju, lai jums piezvana meita. Un Džila zvanīja jums pa jūsu konfidenciālo numuru, Vinston. Un pēc tam mēs izmantojām konfidenciālo numuru, lai piezvanītu Viktoram Standišam. Tikai par vēlu. Viņš jau bija iešāvis sev galvā lodi, jo pārāk smagi ir glabāt noslēpumu, kuru tā glabājat jūs. Un, ja man nebija grūti uzzināt šos numurus, tad uzzināt jūsu faksa numuru nav sarežģītāk. Tur atsūtīts Dankana Klaina nekrologs. Esmu pārliecināts, ka tas izrādīsies interesants.

Geibls aizdomu pilns sarauca pieri.

-   Mister Veblij, parūpējieties, lai mans apmeklētājs neizkustas no vietas, kamēr no kabineta atnesīšu faksu.

Veblijs pacēla uz augšu Pitmena četrdesmit piektā kalibra stobru.

-    Neraizējieties, nekur viņš nepazudīs.

Pitmens noskatījās, kā Geibls ar grūtībām pieceļas un atstāj istabu. Ar karaliski taisnu muguru Geibls nozuda gaitenī.

Devītā nodaļa

Sviedru dēļ, kas tecēja pār pieri, Pitmens jutās ne sevišķi ērti. Nemiers, kuru padziļināja karstums istabā, uzdzina nelabumu. Vairīdamies no Veblija ciešā skatiena un Slouna nervozās sejas, Pitmens atkal pagriezās pret milzīgi plašo logu. Pēc maza mirkļa acis pielāgojās sāpīgi spožajai saulei. Egles šķita vēl skaistākas. Šausmas lika saskatīt pavasarīgo zāli vēl košākā zaļumā. Kaut kur tālumā gar dīķi gāja golfa spēlētāji.

Pitmena uzmanību piesaistīja negaidīta sakustēšanās Geibla īpašuma pašā malā. Tieši pie sienas. Šaipus sienas. Vīrs, kas bija piebraucis ar golfa ratiņiem pie sienas otrā pusē, tagad kāpa augšup pa nogāzi uz Geibla mājas pusi. Pitmens nezināja, kā nācējs pārkļuvis pāri sienai, taču cilvēks bija tas pats. Viņš bija ģērbies tādā pašā baltā cepurē un sarkanā vēj- jakā kā vīrs, kas brauca ar golfa ratiņiem. Neskatoties uz nagu, kas aizsedza seju, varēja domāt, ka viņš ii* jau gados. Taču vīrs pārvietojās stingrā apņēmībā, kaut ko turēdams labajā rokā. Varēja just, ka kāpiens atņem viņam spēkus. Iekams nācēju aizsedza priedes, Pitmens paguva apspiest šoku, jo izrādījās, ka viņš pazīst veco vīru. Iepriekšējā vakarā Pitmens bija izmaksājis viņam dzērienus. Viņš bija sekojis šim vīram

uz Peidža kundzes savrupmāju. Pitmens bija vedis šo viru uz slimnīcu, kad viņš bija sabrucis. Bredfords Denings. Šorīt Denings bija izlavījies no slimnīcas kardioloģiskās nodaļas un tagad, kumurojot ārā no eglēm, lai pēdējiem spēkiem pieveiktu atlikušo ceļa gabalu līdz mājai, šķita kā bez prāta. Ieraugot Deninga labajā rokā cieši pie sāna piespiesto pistoli, Pitmens juta vēl lielāku šoku.

"Nē!" nodomāja Pitmens. "Ja Deningu ieraudzīs Geibls, ja pamanīs Veblijs, viņi nospriedīs, ka esmu viņus krāpis, ka man nevar ticēt un ka pār notikumu gaitu zudusi kontrole. Pamanot, ka Denings ir apbruņots, viņi to nošaus. Un pēc tam nobeigs mani."

Desmita nodaļa

Pitmenu satrauca neveiklu soļu atbalss uz akmens grīdas. Viņš iztaisnojās un aizgriezās no loga cerībā, ka neviens cits nav redzējis to pašu, ko viņš. Pitmens pievērsa visu uzmanību Jūstasam Geiblam, kas ienāca istabā jūtami vājāks un vecāks nekā pirms brīža. Pelnu pelēks, lielais padomnieks skatījās uz vienu vienīgu faksa lapu, kas bija atnesta no kabineta.

-    Kā jūs to dabūjāt? - jautāja vecais vīrs.

Pitmens neatbildēja.

Geibls nostājās tik valdnieciskā pozā, cik vien spēja.

-Atbildiet! Kā jūs to dabūjāt?

Neredzot ziņojuma saturu, bet zinot, ka Peidža kundze bija lūgta izmantot savus kontaktus ar "Washington Post", Pitmens cerēja, ka runā pietiekami nevērīgi.

-    Jūs droši vien neesat aizmirsis, ka pēdējā laikā es strādāju nekrologu nodaļā.

Pitmens piecēlās, piegāja pie Geibla un mēģināja izņemt papīra lapu no Geibla cieši saspiestās rokas.

Geibls nelaida roku vaļā.

"Sasodīts, ja neizdosies to izlasīt…" neslēpdams šausmas, Pitmens nodomāja.

Geibls negaidot palaida vaļā pirkstus.

It kā būtu redzējis šo nekrologu neskaitāmas reizes, Pitmens nevērīgi pārlaida skatienu tekstam. Tas bija no "Boston Globe" 1952. gada 23. decembra nekrologu lapas. Ziņa par Dankana Klaina nāvi.

Pitmenam deniņos sāpīgi sāka pulsēt.

-    Es nešaubos, ka nebija viegli izšķirties, vai ievietot par Dankana Klaina aiziešanu nelielu diskrētu paziņojumu vai atļauties plašāku nekrologu, kāds pienāktos izcilam skolotājam, kas mācījis daudzus ievērojamus studentus. Pirmajā gadījumā Dankana agrākajiem kolēģiem un studentiem varētu mosties aizdomas par šādas necieņas, ka aizgājējam veltīti tikai daži vārdi, iemeslu. Viņi varētu meklēt papildu informāciju. Otrajā gadījumā viņi netīšām varētu uzzināt par nāves apstākļiem. Jūs atradāt gudru kompromisu.

Istabā iestājās nāvējošs klusums. Trakā ātrumā šķetinādams domas, Pitmens iedomājās par Bredfordu Deningu, kas ar pūlēm kāpj augšā pa nogāzi. Vecais vīrs pagaidām vēl nevar būt pienācis tik tuvu, lai radītu briesmas. Taču viņa apņēmīgais izskats viesa Pitmenā nemieru. Viņš atcerējās Deninga kreiso roku pie sāpošajām krūtīm, kamēr labā roka turēja sažņaugtu pistoli.

-   Nekrologs neko neliecina, - Geibls sacīja. - Tas ir pieejams sabiedrībai vairāk nekā četrdesmit gadus. Ja tajā būtu kas krimināls, kāds būtu to sen atklājis.

Pitmens pacēla balsi.

-    Tikai tādā gadījumā, ja cilvēks zina, ko meklē. - Jo ātrāk dauzījās sirds, jo lielāku nepieciešamību pēc skābekļa juta plaušas. Viņa rīcību tagad vadīja reportiera instinkts, kas dzina domas uz priekšu, lika tām sadurties, sasaistīja zināmo ar nupat atklāto un veidoja satraucošas kopsakarības. - Dan kans Klains mira 1952. gadā, - Pitmens sacīja. - Tajā gadā viņš negaidīti parādījās Ārlietu ministrijā un pieprasīja tikšanos ar jums visiem. Tas notika jūlijā. Eizenhauers republikāņu saietā bija izvirzīts par prezidenta amata kandidātu. Jūs visi rosīgi grāvāt konkurentu reputāciju un paši gatavojāties no demokrātu administrācijas pāriet citā - nepārprotami republikāņu administrācijā. Jūsu konservatīvie pretpadomju uzskati atbilda laika garam. Nākotne piederēja jums. Bet tad parādījās Klains un nobiedēja jūs līdz nāvei, vai ne?

Vēl arvien Pitmenam nebija īsti skaidrs, kāpēc lielie padomnieki nobijušies no Klaina, taču nopietnība, ar kādu viņi klausījās Pitmena apgalvojumus, deva iespēju saglabāt iniciatīvu un attīstīt domu tālāk.

-   Jūs uzskatījāt, ka Dankans palicis pagātnē, - Pitmens turpināja. - Bet piepeši viņš parādās, turklāt publiski, un nobaida līdz nāvei. Viņš nobaida tik ļoti, ka jūs pārtraucat neatlaidīgos centienus pārliecināt Eizenhaueru un viņa cilvēkus, paņemat brīvas dienas, turklāt visi, lai brauktu uz salidojumu Groljērā. Tas notika decembrī. Acīmredzot kopš jūlija, kad Klains parādījās Ārlietu ministrijā, viņš bija izdarījis uz jums pamatīgu spiedienu. Jums galu galā nebija izvēles. Jūs visi braucāt uz salidojumu Groljērā, un bija gluži dabiski, ka tur ieradīsies ari Klains. Neviens nebrīnīsies, ja redzēs Klainu kopā ar jums. Un tikmēr jūs varat kārtot domstarpības, nepiesaistot lieku uzmanību.

Vērojot Vinstona Slouna reakciju, Pitmena nervu sistēma saspringa līdz pēdējam. Vecā vīra sejas muskuļi apstiprinoši reaģēja uz katru Pitmena teikumu.

Kas attiecas uz Jūstasu Geiblu, tad viņa sejas izteiksme nedeva ne mazāko pieturas punktu, lai ko Pitmens teiktu.

-    Dankans Klains bija aizgājis no darba skolā, - Pitmens turpināja. - Viņš dzīvoja Bostonā, taču nekrologā minēts, ka viņš miris savā vasaras mājiņā Bērkšīras kalnienē.

Šķiet, lieki minēt, ka tā atrodas rietumu Masačūsetsā, turpat dienvidos no Vermontas. Decembri. Kāda velna pēc pavecam vīram, kas dzīvo Bostonā, ziemas laikā jādzenas uz savu kotedžu kalnos? Šajos apstākļos to var izskaidrot ar nelielu pār- braucienu uz turieni pēc tikšanās Groljērā. Un ar to, ka viņš nebija nokārtojis savas darīšanas ar jums līdz galam. Tāpēc, ka bija vajadzīga nomaļa vieta, kur iespējams risināt radušās domstarpības tālāk.

Cerot, ka iekšējā spriedze nav redzama, Pitmens apklusa un ļāva nomierināties elpai. Lai cik viņš bija izbijies, fakts, ka nedz Geibls, nedz Slouns neko neiebilst, radīja garīgu pacēlumu. Iedomājies par Bredfordu Deningu, kas rāpjas pa nogāzi augšup, Pitmens neriskēja paskatīties uz loga pusi, lai pārliecinātos, cik tuvu viņš ticis. Lai klausītāji nepaskatītos pa logu un neredzētu, kas notiek ārā, Pitmens pavirzījās tuvāk sienai ar grāmatu plauktiem.

Pitmens norādīja uz kādu rindkopu nekrologā.

-    Dankans Klains bija anglis. Viņš ieradās Savienotajās Valstīs divdesmito gadu sākumā, nostrādājis zināmu laiku Kembridžā.

Pitmenam sažņaudzās krūtis, redzot vēl vienu sakritību. Anglis. Kaut agrāk es būtu zinājis, ka Klains ir anglis un ieradies no Kembridžas!

-    Esmu pārliecināts, ka tādai anglofilu skolai kā Groljēra pasniedzējs no Anglijas bija veikls gājiens. Vai tā nav ironija? Ar gadiem Groljēras audzēkņiem bija jākļūst par kongres- meņiem, senatoriem, gubernatoriem un pat par prezidentiem, nemaz nerunājot par tik izciliem diplomātiem kā jūs. Skolā gūtā izglītība atstāja ietekmi uz Amerikas politisko sistēmu, jo filozofiski skola bija saistīta ar Angliju un Eiropu. Es esmu redzējis izrakstu no semināriem, kādos pie Klaina esat piedalījušies. Klaina specialitāte bija vēsture. Politiskās zinātnes.

Vinstona Slouna seja kļuva pelēka.

Pitmens turpināja:

-   Un tā politisko zinātņu teorētiķis no Kembridžas saistīja pie sevis īpašus studentus, kurus gatavoja īpašai diplomātiskajai kaijerai. Visiem pieciem tika dota tāda filozofiskā bāze, kas apmierināja gandrīz katru administrāciju kopš Trume- na laika. Teorijas, kādas Dankans Klains jums iedvesa…

-    Nē! Varbūt vienīgi jaunībā, - iebilda Vinstons Slouns. - Mēs nekad neīstenojām Dankana teorijas!

-    Vinston, pietiek! - Geibls brīdināja.

-    Bet tu paklausies, ko viņš saka! Tieši no tā mēs baidījāmies. Viņš sagraus mūsu reputāciju! Mēs nekad neesam bijuši komunisti!

Tas nu bija noticis. Pitmens dedzīgi bija vēlējies, lai viens no lielajiem padomniekiem neapzināti izpaustu kādu informāciju. Šķita, ka vārds komunisti spokaini atbalsojas pret sienām. Istabā uzreiz iestājās trauksmains klusums, likās, ka visi pēkšņi piesaluši pie grīdas.

Jūstass Geibls lēni izvilka no kabatas nēzdogu un sāpīgi tajā ieklepojās. Vinstons Slouns kaunā par pieļauto kļūdu lūkojās uz savām mezglainajām rokām. Acīmredzot viņš atskārta, cik ļoti neatbilst tam meistarīgajam sarunu vedējam, kas bija kļuvis slavens ar prasmi neizpaust savas domas.

Savukārt Veblijs nekādi nereaģēja. Viņš bija pavērsis četrdesmit piekto kalibru pret Pitmenu. Geibls beidza krem- šķināt un nolika nēzdogu. Par spīti vecumam un vārgajai veselībai, viņš turējās tik cienīgi, it kā vadītu sanāksmi Baltajā namā.

-    Pabeidziet savu domu līdz galam, mister Pitmen!

-1917. gada Krievijas revolūcija elektrizēja pret valdošo eliti noskaņotos britu intelektuāļus. Britu universitāšu liberālos mācībspēkus, jo īpaši Kembridžā, apbūra sociālistiskās teorijas. Šīs apmātības rezultātā izauga britu spiegu pulks - Kembridžas profesoru savervētie agrākie studenti kas Padomju Savienības interesēs centās graut Angliju un Savienotās Valstis. Gajs Bērdžess. Donalds Maklīns. Kims Filbijs. Ja nemaldos, tad Bērdžess un Maklīns 1951. gadā pārbēga uz Krieviju. Radās aizdomas, ka Filbijs brīdinājis viņus par iespējamo arestu. Nākamajā gadā Ārlietu ministrijā pie jūsu kabinetiem kā drauds parādījās Dankans Klains. Manuprāt, viņš bija ticis daudz tālāk nekā Filbijs un pārējie. Galu galā Filbijs bija kļuvis par komunistu atbalstītāju trīsdesmitajos gados. Ar Dankanu Klainu tas bija noticis desmit gadus agrāk. Viņam vajadzēja būt izcilam pavedinātājam - gan seksuālajā, gan politiskajā ziņā. Turklāt gan jūs, gan jūsu draugi bijāt jauni un viegli ietekmējami. Groljēras skolu jūs beidzāt 1933. gadā. Pēc tam devāties uz koledžām - dažs uz Hārvardu, dažs uz Jeilu. Depresija šai laikā arvien padziļinājās. Valstī valdošā haosa dēļ Dankana Klaina komunistiskās teorijas droši vien vēl turēja jūs savā varā. Beidzot jums tomēr ienāca prātā, ka, saskaņā ar Klaina teorijām graujot valdošo eliti, jūs nodarītu ļaunumu paši sev, jo jums pašiem pieklājās stāties valdošās elites priekšgalā.

Pitmens skatījās uz Geiblu un Slounu, taču neviens neizrādīja nekādu reakciju.

- Manā uztverē jūs esat oportūnisti, - Pitmens sacīja. - Ja Savienotās Valstis būtu nonākušas komunistu kontrolē, jaunajā sistēmā jūs būtu nostiprinājušies visaugstākajā līmenī. Taču, izceļoties Otrajam pasaules karam, komunistiskās idejas zaudēja savu pievilcību. Izrādījās, ka padomju sistēma ir ne mazāk draudīga kā nacistiskā. Tāpēc jūs pacentāties iekļūt Ārlietu ministrijas augšējos ešelonos. Šeit jūs atbrīvojāties ne tikai no saviem agrākajiem komunistiskajiem uzskatiem, jūs atbrīvojāties ari no agrākajiem sāncenšiem. Apgalvojot, ka viņi simpatizē komunistiem, jūs kļuvāt arvien varenāki. - Pitmens nervozi iedomājās par Bredfordu Deningu, kas ar rokās sažņaugtu pistoli cenšas pa nogāzi garām eglēm tuvoties ēkai. - Piecdesmito gadu sākuma Makartija pretko- munistiskās histērijas laikā jūs veidojāt savu karjeru, graujot to citiem diplomātiem. Un piepeši parādījās Dankans Klains un draudēja visu iznīcināt. Ko īsti viņš darīja? Ķērās pie šantāžas? Ja nemaksāsiet par klusēšanu, viņš atklās, ka esat ne mazāk ievainojami kā visi tie cilvēki, kurus apsūdzējāt komunistu atbalstīšanā.

Istabā iestājās tāds klusums, ka Pitmens spēja sadzirdēt asins pulsēšanu deniņos.

Jūstass Geibls izklaidīgi papurināja galvu. Balsī jautās nedrošība un vilšanās.

-    Jūs zināt daudz vairāk, nekā biju iedomājies. - Vecais vīrs gurdi izelpoja. - Jūs demonstrējāt izcilu žurnālista prasmi. Iemesls, kāpēc atļāvu jums te ierasties, ir tāds, ka vēlējos noskaidrot, cik daudz zināt. Taču jūs kļūdāties.

-    Es gan tā nedomāju.

-    Dankans nemēģināja mūs šantažēt. Viņš nevēlējās naudu, - Geibls sacīja.

-    Ko tad?

-    Uzticību principiem, kādus viņš mācījis. Mūsu formulētā stingrā valdības politika pret Padomju Savienību šausmināja viņu. Viņš gribēja, lai atsakāmies no šīs politikas un uzņemam kursu uz abu valstu sadarbību. Tas, protams, nebija iespējams. Padomes bija izvērtušās par tik milzīgu briesmoni, ka mainīt Amerikas oficiālo attieksmi nebija iespējams. Ikviens politiķis vai diplomāts, kas censtos to darīt, izdarītu profesionālu pašnāvību. Karjeru bija iespējams taisīt, vienīgi nostājoties vēl stingrākā pozīcijā pret padomēm nekā pārējie.

-    Un galu galā jums karjera nozīmēja daudz vairāk nekā viss cits, - Pitmens konstatēja.

-    Pareizi. Izkrītot no aprites, visi centieni varēja izrādīties velti.

-     Un jūs tātad samērojāt Dankanu Klainu ar savām karjerām un…

-    Nogalinājām viņu, - Geibls pabeidza.

Pitmens saspringa, viņš instinktīvi sajuta briesmas. Dalīties informācijā nebija Geibla dabā. Kāpēc viņš šobrīd tā rīkojas? Lai noslēptu nemieru, Pitmens pameta skatienu uz nekrologu, kuru turēja rokā. - Te rakstīts, ka Dankana Klaina nāves cēlonis ir nosalšana sniegputeņa laikā. - "Mīļais Dievs!" nodomāja Pitmens. Beidzot viņš saprata. Un neapzināti nomurmināja: - Sniegs.

-     Pilnīgi pareizi, mister Pitmen. Sniegs. Dankans bija alkoholiķis. Tikšanās laikā vasaras mītnē viņš negribēja pat uzklausīt mūsu argumentus. Viņš pastāvēja vienīgi uz to, ka, gadījumā ja nemīkstināsim politiku pret Padomju Savienību, viņš atmaskos mūs kā kādreizējos komunistu atbalstītājus. Nāca virsū sniegputenis. Bija vēla pēcpusdiena, bet sniga tik stipri, ka ezers aiz Dankana mītnes nebija ieraugāms. Visu laiku, kamēr centāmies Dankanu pārliecināt, viņš dzēra. Ja viņš nebūtu tik stipri piedzēries, mēs droši vien rīkotos pa- cietīgāk. Bet bija radusies situācija, ka par nāves cēloni varēja minēt alkoholu. Mēs mudinājām viņu dzert, izlikāmies, ka dzeram kopā, un gaidījām, kad viņš sabruks. Vismaz tā mēs cerējām. Dankanam jāatdod cieņa. Pat pagalam piedzēries viņš atskārta, ka kaut kas nav īsti kārtībā. Viņš pārstāja dzert. Ne ar kādiem paņēmieniem neizdevās pierunāt, lai viņš izdzertu viskiju, kuru bijām ielējuši. Galu galā vajadzēja piespiest to izdzert ar varu. Jāatzīst vēl viena lieta - ilgus gadus nodarbojies ar airēšanu, Dankans bija neparasti stiprs. Pat

sešdesmit gadus vecs un piedzēries, viņš nebija viegli pieveicams. Taču tikt galā ar pieciem viņš nespēja. Tu turēji viņu aiz rokām, Vinston. Vai ne? Mēs salējām viskiju viņam rīklē. Jā, viskiju mēs nežēlojām. Viņš vēma, taču mēs nebeidzām liet.

Pitmens ar riebumu klausījās. Geibla stāstījums lika atcerēties paņēmienu, ar kādu viņš bija nonāvējis sievu.

-    Kad Dankans beidzot zaudēja samaņu, mēs pacēlām viņu, iznesām ārā un atstājām kupenā, - Geibls stāstīja. - Agrākie audzēkņi un kolēģi zināja, ka viņš sirgst ar alkoholismu. Viņi domāja, ka atsauce uz nosalšanu ir diskrēta informācija, jo privātā kārtā daudzi varēja zināt nāves patieso iemeslu. Vismaz to, ko uzskatīja par nāves patieso iemeslu - iedzēris Klains vienā kreklā izgājis sniegputenī un zaudējis samaņu. Neviens nekad nebūtu atklājis, ka mēs Dankanam esam piepalīdzējuši. Mēs aizvācām visus pierādījumus, ka esam uzturējušies vasaras mājiņā. Mēs sakāpām automašīnās un aizbraucām. Pēdas aizputināja sniegs. Kāds Dankana radinieks sāka uztraukties, ka pēc tikšanās Groljērā viņš nav atgriezies Bostonā. Uz viņa būdu tika nosūtīta štata policija, tā atrada Dankana mašīnu un pēc meklēšanas ari no kupenas izlīdušu kailu kāju. Kāds zvērs bija novilcis kurpi un apgrauzis pirkstus.

-    Gandrīz pēc četrdesmit gadiem Džonatanu Milgeitu šī gadījuma dēļ sāka mocīt murgi, - piebilda Pitmens.

-     Džonatans no mums bija tas trauslākais, - Geibls skaidroja. - Dīvaini. Vjetnamas kara laikā viņš ieteica iznīcināt veselus ciemus, kuru iedzīvotāji modināja aizdomas, ka uztur sakarus ar komunistiem. Viņš labi zināja, ka šajos ciemos neviens nepalika dzīvs, un tomēr bezmiegs viņu nemocīja ne mazākajā mērā. Tai pašā gadā nieru kaites dēļ vajadzēja aizmidzināt viņa suni. Šī suņa dēļ Džonatans raudāja veselu nedēļu. Viņš apraka suni pagalmā un uzlika tam akmens piemiņas plāksni. Reiz es redzēju viņu sarunājamies ar kapakmeni, turklāt divus gadus pēc šī notikuma. Es uzskatīju, ka viņš samierinājies ar to, kas izdarīts ar Dankanu. Nāve bija tīra, Dankans bija iegrimis kupenā kā spilvenā un aizmidzis, līķis aukstumā saglabājies, ja vien tas dzīvnieks nebūtu apgrauzis kāju pirkstus. Šis izkropļojums sāka nodarbināt Džo- natana iztēli. Jā, viņu vajāja murgi, taču šķiet, ka pēc kāda laika tie izzuda. Tomēr pirms pāris gadiem mani pārsteidza ziņa, ka viņš runā par tiem atkal. Padomju Savienība bija sabrukusi. Kad vajadzēja priecāties, Džonatans paziņoja, ka komunistiskā režīma krišana pierādījusi, ka Dankana nāve bijusi nevajadzīga. Šī loģika man aizmirsās, bet ne draudi. Kad Džonatans savās dvēseles mokās sāka dalīties ar tēvu Dendridžu, es nobijos ne pa jokam.

-    Un jūs viņu nogalinājāt, un mēs šeit tiekamies, - Pitmens sacīja, - lai vienotos, ko darīt ar jūsu noslēpumu. Vai tiešām jūsu drošības dēļ vajadzēja tā rīkoties ar mani un tik daudzus cilvēkus aizraidīt nāvē, jūs jau esat vecs. Jūs esat nevarīgs. Ļoti iespējams, ka jūs būtu miris, kamēr lieta nonāktu līdz tiesai.

Geibls berzēja savu izdēdējušo zodu un vērtējoši lūkojās uz Pitmenu ar acīm, kas šķita tūkstoš gadu vecas.

-    Jūs tik un tā neko nesaprotat. Pēc visa, ko esat piedzīvojis, un visa, ko šai pēcpusdienā esam pārrunājuši, jūs joprojām neko nesaprotat. Par to, ka es būtu miris, kamēr lieta nonāktu līdz lielajai žūrijai, nav Šaubu. Mani neuztrauc fakts, ka es varētu tikt sodīts. Es apzinos, ka neesmu darījis neko tādu, par ko būtu pelnījis sodu. Ja mani kas uztrauc, tad vienīgi reputācija. Es necietīšu, ka uzticīga kalpošana sabiedrībai mūža garumā tiek apvazāta renstelē un pelēkais pūlis to nosoda tikai tāpēc, ka likvidēju bērnu pavedinātāju, dzērāju un komunistu. Dankans Klains bija ļaunums. Jaunekļa gados, protams, es tā nedomāju. Es apbrīnoju viņu. Taču ar laiku nāca apjausma, cik viņš ir nicināms. Ar viņa nāvi cilvēce neko nezaudēja. Mana reputācija ir simtiem tūkstošu Klainu vērta. Visu labo, ko esmu darījis šai valstij, es neļaušu aptraipīt tikai tāpēc, ka biju spiests spert izmisuma soli, sargājot karjeru.

-    Jūsu karjeru.

-     Pilnīgi pareizi, - Geibls sacīja. - Nekam citam nav nozīmes. Es baidos, ka esmu atvedis jūs uz šejieni ar viltotu aizbildinājumu. Par nožēlu jāsaka, ka nekad neesmu domājis jūs apgādāt nedz ar miljonu dolāru, nedz ar viltotām pasēm. Es gribēju noskaidrot, kas jums zināms. Izrādās, visai daudz. Taču bez pierādījumiem tā ir tikai teorija. Šaubos, vai jūs spējat apdraudēt manu drošību. Taču manai reputācijai jūs esat liels drauds. Vinstona uzvedība šajā pēcpusdienā apliecināja, ka arī viņš apdraud manu reputāciju. Viņš nespēj valdīt mēli. Par laimi, abām problēmām risinājums ir vienāds. Mister Veblij!

-    Jā, ser!

Veblijs pagājās uz Pitmena pusi un nostājās viņam aiz muguras. Dzirdot uzvelkam pistoli, Pitmenam sažņaudzās sirds.

-Nē!

Piepeši viņam līdzās parādījās četrdesmit piektā kalibra stobrs. Šāviens ietriecās bungādiņās. Istabas otrā pusē Vinstons Slouns iekunkstējās un parāvās atpakaļ. Viņam no krūtīm izšļācās asinis, apšļakstot dīvānu, uz kura viņš sēdēja. Vecais vīrs sadrebinājās un sabruka, it kā būtu darināts no trausliem žagariem, kas vairs neturas kopā. Galva noslīga, un ķermenis, zaudējis līdzsvaru, izstiepās uz grīdas. Pitmenam šķita, ka noskrapst kauli.

Šoks Pitmena sejā liecināja, ka viņš ir pārlieku nobijies, lai spētu kaut ko jautāt. Kāpēc?

-    Es jau teicu, ka man jātiek vaļā no problēmām, - Geibls sacīja. - Mister Veblij!

Pistoļvīrs Pitmenam aiz muguras uz istabas durvīm. Viņš apstājās, pagriezās, nolika četrdesmit piekto kalibru uz galda un no svārku apakšas izvilka citu pistoli.

-    Varbūt jūs kaut ko sākat saprast? - Geibls uzrunāja Pitmenu.

Šausmās Pitmens gribēja bēgt, taču Veblijs nosprostoja ceļu. Pitmens apzinājās: tiklīdz pakustēsies, tiks nogalināts. Vienīgā iespēja aizsargāties bija turpināt runāt.

-   Jūs cerat, ka policija noticēs, ka es te ierados, izvilku ieroci, nošāvu Slounu un pēc tam mani nošāva jūsu miesassargs?

-    Protams. Galu galā četrdesmit piektais kalibrs pieder jums. Misters Veblijs noslaucīs no tā savus pirkstu nospiedumus, ieliks ieroci jūsu rokā un izšaus, lai uz rokas paliek pulvera paliekas. Tas būs fizikāls apstiprinājums mūsu vārdiem.

-    Tikai nekas no šī plāna nesanāks.

-    Blēņas. Jūsu rīcības motīvi visiem ir zināmi.

-    Es domāju gluži ko citu. - Pitmena balss no bailēm bija aizsmakusi. Viņš skatījās uz pistoli, kuras stobru Veblijs turēja pavērstu pret viņu. - Jūsu ieceres neizdosies tāpēc, ka šī saruna tiek noklausīta un ierakstīta.

Geibla grumbu ieskautās acis samiedzās, izveidojot vēl vairāk grumbu.

-Ko?

-    Jūsu aizdomas bija ne bez pamata, - Pitmens turpināja. - Es ierados šeit ar mikrofonu.

-    Mister Veblij?

-   Jūs redzējāt, es pārbaudīju viņu, kā pienākas. Viņš ir tīrs. Pie viņa nav mikrofona.

-   Tādā gadījumā nošauj viņu!

-   Pagaidiet! - Pitmenam tik stipri trīcēja ceļgali, ka radās šaubas, vai viņš spēs nostāvēt. - Uzklausiet, ko teikšu. Pārmeklējot mani, kaut kas jūsu uzmanībai paslīdēja garām.

-    Es teicu, šauj, mister Veblij!

Bet Veblijs kavējās.

-     Mana pistole, - ieminējās Pitmens. - Četrdesmit piektais kalibrs. Pirms braukšanas uz šejieni es iegriezos pie cilvēka, kuru gadījās intervēt pirms pieciem gadiem. Viņš ir drošības un elektroniskās noklausīšanās speciālists. Viņš nepazina mani un ari neizjautāja, kad pateicu, ka vēlos iegādāties miniatūru mikrofonu ar raidītāju, kuru iespējams noslēpt četrdesmit piektā kalibra spalā. Es zināju, ka ieroci jūs atņemsiet pirmām kārtām. Rēķinājos, ka, to atņēmuši, jūs neiedomāsieties, ka tas ir bīstams ari citādā ziņā. Jūs pārbaudījāt pildspalvu, Veblij, taču neiedomājāties pārbaudīt pistoli.

Veblijs paķēra no galda pistoli un nospieda pogu, kas atbrīvoja rokturī ievietoto aptveri.

Baiļu nelabuma dzīts, Pitmens runāja bez apstājas.

-Tepat netālu furgonā mani gaida draudzene. Furgons ir pielādēts ar elektronisku aparatūru. Viņa ieraksta ik vārdu, kuru jūs sakāt. Šī saruna tiek pārraidīta tālāk Fērfaksas policijai. Pēc viņas signāla bija jāpārtrauc visi parastie policijas raidījumi. Pēdējās stundas laikā Fērfaksas policijas automašīnas un posteņi klausās vienīgi mūsu sarunu. Mister Geibl, jūs nupat izstāstījāt vairākiem simtiem policistu, ka esat nogalinājis Dankanu Klainu, Džonatanu Milgeitu, Bērtu Forsaitu un tēvu Dendridžu. Ja man būtu laiks, es būtu vēl ieguvis atzīšanos, ka jūs esat nogalinājis savu sievu.

-   Veblij! - Niknums Geibla vecišķo balsi vērta neparasti skaļu.

-Ak Kungs, viņam taisnība! Te tas ir. - Paceļot uz augšu lodei līdzīgu priekšmetu, kas noteikti bija domāts citiem mērķiem, Veblijs nobāla.

-    Esiet nolādēts! - Geibls uzkliedza Pitmenam.

-    Paldies, pagaidīšu, kamēr pienāks mana kārta. Jūs jau esat nolādēts.

-    Nošauj viņu! - Geibls rēca uz Vebliju.

-    Bet…

-    Dari, ko liek!

-    Mister Geibl, tam nav jēgas, - Veblijs atteica.

-     Kā nav? Nevienam nav izdevies padarīt mani par apsmieklu. -No Geibla mutes šļācās siekalas. - Viņš ir iznīcinājis manu reputāciju. - Geibla seja kļuva pelēka kā netīra ietve.

Veblijs nesteidzās, tāpēc Geibls piegāja pie viņa, izņēma no rokas pistoli, notēmēja uz Pitmenu un, Pitmenam iekliedzoties: - Nē! - izšāva.

Lode trāpīja Pitmenam krūtīs. Sajutis spēcīgo triecienu, viņš sāpēs ievaidējās. Lode atrāva viņu no grīdas un atsvieda atpakaļ. Mokošās sāpēs viņš krita pret grīdu, atsita galvu, uz bridi zaudēja samaņu un, to atguvis, mēģināja ievilkt elpu.

Guļot uz grīdas un krūtīm sāpīgi cilājoties, Pitmens šausmās redzēja, ka Geibls ieklepojas, salīgojas un nāk tuvāk.

Geibla grumbu izvagotā seja slējās virs viņa. Pistole bija pavērsta pret Pitmena pieri.

Baiļu sastingumā vērojot, kā pirksts saspringst uz mēlītes, viņš nespēja pat iekliegties.

Norībēja šāviens, Pitmens sarāvās. Taču šāviens nebija nācis no pistoles Geibla rokā. Drīzāk šāva kaut kur aiz muguras, no milzīgā loga puses, kur šķindēja stikli un šaušana nerimās. Geibla seja pietvīka koši sarkana, krūtis nodrebēja, uz tām uzplauka nekrietni, sarkani ziedi. Pieci šāvieni. Seši. Geibls uzgrūdās krēslam. Pistole izkrita no rokas un noklaudzēja uz grīdas. No pāršautās rīkles izšļācās asinis. Geibls pēkšņi bija zaudējis diplomāta stāju un, noveļoties uz grīdas, ieguvis līķa neveiklību.

Pa caurumiem logā Pitmens izdzirda Deninga triumfa kliedzienus.

Deninga grotesko maniaka seju ieskāva robains caurums stiklā. Šķit a, ka veca vīra ada ir saravusies un pielipusi pie vaigu kauliem, padarot seju līdzīgu smaidīgam galvaskausam.

Izdzirdis troksni istabas otrā pusē, Pitmens sagriezās un ieraudzīja Vebliju, kas, noslēpies aiz krēsla, pacēla četrdesmit piekto kalibru un notēmēja uz Deningu.

No Geibla rokas izkritusi pistole gulēja blakus Pitmenam. Svīzdams, cīnīdamies ar nelabumu, Pitmens sakopoja gribu, pastiepa roku, saķēra ieroci un, pārāk apžilbis, lai notēmētu, vairākas reizes izšāva uz Veblija pusi. Viņš spieda mēlīti vēl un vēlreiz, cenzdamies noturēt pistoli. Kad ierocis apklusa un pietrūka spēka to noturēt, tas izkrita Pitmenam no rokas. Krūtīs iedzēla dedzinošas sāpes.

Viņš gaidīja Veblija atbildes šāvienu. Klusums. Viņš ieklausījās, vai no Veblija puses nenāks cita skaņa. Klusums. Viņš mēģināja mazliet piecelties un pāri Geibla līķim ieraudzīt Vebliju.

"Kāda tam nozīme?" nodomāja Pitmens. "Ja neesmu viņu nošāvis, tad gals klāt." Viņš pieķērās pie krēsla, uzvilkās augstāk un pāri tam ieraudzīja, ka Veblijs nekustīgi guļ asiņu peļķē.

Pitmens bija slējies uz augšu labi ja sekundi, kad aiz izsistā loga izdzirda vaidu. Pārvarot sāpes krūtīs, viņš pagriezās un ieraudzīja Deningu, kas turēja krūtis. Vecā vīra jūsmīgais smaids pārvērtās vieplī. Acīs, kuras pirms mirkļa bija dzirkstījušas uzvaras priekā, tagad iezagās šausmas un neizpratne. Pistole izkrita no rokas. Viņš saguma pret palodzi un nozuda skatienam.

Kamēr Pitmens piekluburoja pie loga, Denings jau bija miris. Ar vaļēju muti un acīm viņš gulēja puķu dobē. Rokas un kājas trīcēja, tad pārstāja trīcēt un sastinga mierā, kas iedvesa šausmas.

Pitmens papurināja galvu.

Tālumā iekaucās sirēna. Drīz tai piebalsoja vēl viena. Kaukšana strauji tuvojās.

Atspiedies pret krēslu, Pitmens paskatījās uz leju un neveikliem pirkstiem atpogāja sporta žaketi. Lode, kas bija mērķēta krūtīs, rēgojās ārā no svītera. Kad Geibls bija ierunājies par biezo apģērbu, Pitmens sāka bažīties, vai tikai svīteris neradīs viņā aizdomas. Tieši svītera dēļ Pitmenam bija vajadzējis satikt vēl kādu agrāk intervētu cilvēku un tikai tad braukt pie Geibla.

Viņa apmeklētais cilvēks bija bijis drošības jautājumu eksperts. Svīteris bija mākslinieciski apdarināta bruņuveste, kas neatšķīrās no ikdienas apģērba.

"Es esmu visu agrāk intervēto cilvēku summa," lūkodamies pa izsisto logu uz Deninga līķi, drūmi nodomāja Pitmens.

Viņš novērsa skatienu. Mēģinot ievilkt plaušās gaisu, Pitmens saviebās. Drošības eksperts bija paskaidrojis, ka ložu drošās vestes saaustās stiegras spēj apturēt lodi, taču nepasargā no trieciena spēka. Izvairīties no nobrāzumiem vai savainotām ribām nebija iespējams.

"Ticu," apķēris pats sevi, domāja Pitmens. "Es jūtos tā, it kā man būtu iespēris zirgs."

Sirēnas, kurām pievienojās citas, kļuva skaļākas un traucās arvien tuvāk.

Streipuļodams Pitmens pagāja garām Geibla, Slouna un, visbeidzot, Veblija līķim. Bezdūmu pulvera un nāves smaka uzdvesa nelabumu. Vajadzēja tikt ārā. Vajadzēja ieelpot svaigu gaisu. Pēc pārdzīvotā nedrošām kājām viņš klum- pačoja pa gaiteņa akmens grīdu. Nonākot pie ieejas durvīm, viņš izdzirda, kā uz asfaltētās piebrauktuves iekaucas riepas. Pitmens atvēra durvis, izgāja uz terases un ievilka plaušās tīkamo, vēso gaisu. No patruļmašīnām lēca ārā policisti. Ar ieročiem rokā viņi pat necentās aizcirst mašīnu durvis. Policisti kā negudri skrēja uz Pitmena pusi. Viņš pacēla rokas, lai kāds neiedomājas, ka ir bīstams. Bet tad policistu vidū viņš ieraudzīja Džilu, kas skrēja vēl sparīgāk un sauca viņu vārdā. Pitmens saprata, ka vismaz šobrīd nav jābaidās. Aizmirsis sāpes krūtīs, viņš apskāva Džilu. Viņa šņukstēja, un Pitmens apskāva viņu vēl ciešāk, vēlēdamies nekad vairs nelaist vaļā.

-   Es mīlu tevi! Biju nobijusies, ka varu tevi zaudēt, - viņa sacīja.

-     Vismaz šodien ne. - Pitmens noskūpstīja Džilu. - Paldies Dievam, vismaz ne šodien.

EPILOGS

"Mīlestība ir ticības akts," prātoja Pitmens. Cilvēki saslimst un nomirst, viņi iet bojā satiksmes negadījumos, viņi apēd nepietiekami vārītu ēdienu, saslimst ar salmonellām un nomirst, viņi nokrīt no kāpnēm un nolauž sprandu. Vai arī tu viņiem apnīc, viņi nevēlas tevi vairs redzēt, viņi neatbild uz taviem telefona zvaniem vai ari viņi izšķiras no tevis. Mīlestībai ir daudz paņēmienu, kā sagādāt mokas. Galu galā ikviena mīlestība, pat visīstākā un uzticamākā, nolemj mīlētāju sāpīgam zaudējumam - nāvei. Mīlestībai nākotnē vajag tik daudz optimisma, tik daudz uzticības. Praktiķis teiks, ka iespējamais tūlītējais ieguvums nespēj kompensēt sāpīgo gala iznākumu. Piesardzīgais var noliegt savas jūtas, ierobežot mīlestības vilinājumu, nosmacēt to un soļot pa dzīvi bez emocijām drošā vakuumā. "Tikai ne es," Pitmens domāja. "Ja mīlestība prasa ticību, tad es esmu ticīgais."

Šīs domas nodarbināja viņa prātu, rokrokā ar Džilu ejot starp kapakmeņu rindu uz iemīļotā dēla kapavietu. Atkal bija ceturtdiena, nedēļa pēc notikumiem Jūstasa Geibla īpašumā, divas nedēļas pēc mēģinājuma glābt Džonatana Milgeita dzīvību Skārsdeilas īpašumā. Kad policija, ieradusies Geibla ar asinīm piešļacītajā dzīvojamajā istabā, bija atklājusi līķus, Pitmens ar Džilu kādu laiku tika noturēti ieslodzījumā. Bet, kā jau Pitmens bija cerējis, viņu glāba sarunas ar Geiblu pārraide policijas raidtīklā. Pēc viņa un Džilas nopratināšanas un

Peidža kundzes liecībām par tām stāsta daļām, kur viņa pati bija iejaukta, kā arī pēc tam, kad Bostonas un Ņujorkas policija bija pārbaudījusi citas notikušā detaļas (palīdzot Vermontas štata policijai sakarā ar Groljēras privātskolu), Pitmens ar Džilu galu galā tika atbrīvoti.

Ņujorkā viņi ilgi stāvēja pie Džeremija kapa. Silti saulainā pavasara pēcpusdiena lika Pitmena sirdij sažņaugties sāpēs pēc aizgājušā dēla. Neiedomājami, ka Džeremija nekad vairs nebūs un viņš neizbaudīs tik brīnišķīgu dienu.

Pitmens apskāva Džilu un, pievērsies brīnumaini zaļajai zālei, kas klāja Džeremija kapu, sajuta no viņas plūstošo mierinājumu. Kad asaru kanāli aizsērēja, viņš atcerējās Volta Vitmena rakstīto, ka zāle ir kapu mati. Džeremija mati. Vienīgie mati, kas viņam nu bija. Izņemot to, ka tas nav taisnība, domāja Pitmens. Ja nu vienīgi pirms simt gadiem, kad zārkus gatavoja no koka un tos neieskāva betona apvalks un vāks. Agrākajos laikos zārks un mirušais satrunēja, savienojās ar zemi un radīja jaunu dzīvību. Tagad, kad mirušie zem zemes tiek higiēniski ieslēgti, nāve patiešām ir nedzīva, Pitmens domāja. Ja bijusī sieva būtu piekritusi Pitmena vēlmēm, dēla ķermenis tiktu kremēts, pelni ar mīlestību izkaisīti pļavā, un viņam tur ziedētu savvaļas puķes. Bet Pitmena bijusī sieva bija uzstājīga, un Pitmens bija emocionāli tik nevarīgs, ka Džeremija ķermenis tika apbedīts tradicionāli. Šī sterilitāte radīja Pitmenam vēlēšanos raudāt.

Doma par nāvi, kas pēdējo gadu nelaida vaļā, uzgūlās prātam vēl smagāk. Kopš aizbēgšanas no Skārsdeilas viņš bija redzējis, kā nogalina draugu, tēvu Dendridžu. Šai uzskaitījumā neietilpa vairāķi cilvēki, kurus viņš bija nogalinājis pats un nekādā ziņā ne kautuve Geibla rezidencē. Jo vairāk Pitmens par to domāja, jo vairāk neizprata, vai pārējie lielie padomnieki - ar sirdstrieku mirušais Entonijs Loids un pašnāvību izdarījušais Viktors Standišs - jāiekļauj šajā skaitā.

Un, protams, Džonatans Milgeits. "Es grasījos rakstīt nekrologu cilvēkam, kas vēl nebija miris," domāja Pitmens. "To darot, es neapzināti izraisīju viņa un viņa sabiedroto nāvi."

Lielie padomnieki bija ļaunums. Par to Pitmens nešaubījās. Bet drīz šie cilvēki tik un tā būtu miruši, viņš sacīja pats sev, un varbūt būtu bijis labāk, ja viņu nekrietnie noslēpumi netiktu atklāti, tā izraisot daudzu cilvēku nāvi. Vai tas būtu noticis, Pitmens prātoja, ja viņš nebūtu ticējis, ka sabiedrībai ir tiesības zināt par varas ļaunprātībām. Ja viņš nebūtu tik apņēmīgs un ja pirms septiņiem gadiem nebūtu nodarbojies ar Džonatanu Milgeitu. Vai arī Bērts nebūtu sūtījis viņu nodarboties ar Milgeitu pirms divām nedēļām. Vai es esmu atbildīgs par notikušo?

Pitmens nespēja tam ticēt. Nē, man bija taisnība, viņš sacīja sev. Tie maitasgabali domāja, ka stāv pāri visiem. Viņiem vienalga, kas cieš vai mirst, ja vien viņu kaijera netiek apdraudēta. Viņi pelnījuši sodu - ne nāvi, kas viņiem ir pārāk nenozīmīga, bet atmaskojumu, nosodījumu, izsmieklu. Senos laikos viņi būtu ielikti būrī un cilvēki pilsētas laukumā būtu viņus apspļaudījuši. Un citiem diplomātiem varbūt tad zustu drosme ļaunprātīgi izmantot varu.

Šāda domāšana "ja nu" vai "ja vien" Pitmenam bija bijusi raksturīga pēc Džeremija nāves. Viņš pastāvīgi bija orientējies uz citu realitāti: ja vien tas vai šitas būtu noticis un viss vērties par labu. Tikai šis "ja vien" nebija piepildījies. "Ja vien" nebija būtiskais. Būtiskais bija realitāte. Un realitāte bija sāpīga.

Līdz ar to viņš nebija gatavs mīlestībai, kādu atrada Džilā. Viņš turēja Džilu sev tuvu. Viņš saudzēja viņu. Jā, mīlestībai lemts beigties sāpēs, viņš domāķ, bet tikmēr tā remdē citas sāpes, sargā pret dzīves traģiskajiem trūkumiem. Pitmens joprojām nespēja pilnībā aptvert faktu, ka pirms divām nedēļām gandrīz darījis sev galu. Savās bēdās viņš bija grimis dziļā izmisumā, dvēseles mokas bija kļuvušas neciešamas. Ar bēdu smagmi vēl arvien plecos, bez atvieglojuma, kuru nesniedza asaras, kas straumēm plūda pār vaigiem, viņš vērās uz saules apspīdēto Džeremija kapu un saprata, ka piespiedu kārtā ir iesaistīts tagadnē, kas neļauj gremdēties pagātnē. Džila līdzās bija gatava dalīties bēdās, tāpat kā Pitmens bija gatavs dalīties ar viņu. Ja uzgultos kāds smagums, viņš zināja, ka turpmāk spēs izturēt.

Skaidrs bija arī tas, ka pietiekami daudz kas mainījies uz labu. Dienu pēc slaktiņa Geibla rezidencē avīzei, kurā Pitmens bija strādājis un kurai bija paredzēts beigt darbību, bija atradies finansiāls baltais bruņinieks, kas negribēja pieļaut tās iznīkšanu. Mirstošā avīze bija atdzimusi, un popularitāte, kādu Pitmens ar saviem piedzīvojumiem bija guvis, rosināja jauno īpašnieku pieņemt viņu atkal darbā kā vadošo reportieri - apmaiņai saņemot pretī ekskluzīvu rakstu sērijas par piedzīvoto un atklājumiem lielo padomnieku sakarā. Tiesa, godpilnais jaunais stāvoklis nebija tik svarīgs kā iespēja arī turpmāk paust patiesību par ļaunprātīgu varas izmantošanu.

Ja vien Džeremijs būtu dzīvs un varētu priecāties par mani, Pitmens nodomāja.

Ja vien.

Bet "ja vien" nozīmēja skatīšanos pagātnē. Šobrīd, cieši apskāvis Džilu pie Džeremija kapa, Pitmens apzinājās, ka viņa pienākums pret sevi un Džilu ir skatīties nākotnē.

"Ticības akts," domāja Pitmens.

Viņš pagriezās pret Džilu, kas nosusināja viņam acis un noskūpstīja.

-    Man žēl, ka tev sāp, - viņa sacīja.

-   Zini, es esmu dzīvs. Un tu esi kopā ar mani. - Balss Pitmenam aizlūza. - Asaras ne vienmēr nozīmē, ka cilvēks skumst.

SATURS

PIRMĀ DAĻA……………………………………………………………. 9

OTRĀ DAĻA……………………………………………………………. 97

TREŠĀ DAĻA…………………………………………………………. 191

CETURTĀ DAĻA…………………………………………………….. 261

PIEKTĀ DAĻA……………………………………………………….. 329

SESTĀ DAĻA…………………………………………………………. 391

SEPTĪTĀ DAĻA………………………………………………………. 447

EPILOGS………………………………………………………………. 503

Deivids Morels

IZMISUMA SOLIS

Redaktore B. Jēgere Korektores A. Pirmane, L. Smilga Operatori I. Babāne, I. Smirnova, A. Kalnietis, H. Šuņina, E. Brencis

Apgāds "Kontinents", LV-1003 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta PAS "Tipogrāfijā Jāņa sēta", LV-1012 Rīgā, Brīvības ielā 139. Pašūt. N2 40

D. Morels

Mo 531 Izmisuma solis: Romāns / No angļu vai. tulk. Armīns Voitkāns. - R., Kontinents, 1998. - 509 lpp. - (Pasaules bestsellers).

[1]pēc fārenheita.

Content

Morels Deivids Izmisuma solis

PIRMĀ DAĻA

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturta nodala

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmita nodala

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodaļa

Divdesmit treša nodala

Divdesmit ceturta nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

OTRA DAĻA

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Treša nodaļa

Ceturta nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Desmita nodaļa

EPILOGS

SATURS