Morels Deivids

Ložņas

DEIVIDS MORELS

LOŽŅAS

PULKSTEN DEVIŅOS VAKARĀ

1

Ložņas.

Viņi paši sevi tā iesaukuši, tātad iznāks materiāls labam rakstam, domāja Belendžers. Tieši ar to varēja izskaidrot, kāpēc viņš bija ieradies Ņūdžersijā uz tikšanos moteli šajā Dieva aizmirstajā spoku pilsētā, kurā savulaik bija mituši septiņpadsmit tūkstoši cilvēku. Paies ne viens mēnesis vien, un uzturēšanās telpās ar aizvērtām durvīm joprojām būs nepatīkama. Nāsis kņudinās pelējuma smaka, atmiņa vēl arvien atsauks kliedzienus. Ja uzspīdēs kabatas baterija, izspiedīsies sviedri.

Vēlāk, pēc atveseļošanās, nomierinoši līdzekļi atbrīvoja ar tērauda sloksnēm nostlpoto atmiņu, neprātīgās skaņas un tēlus palaižot brīvībā. Bija vēss oktobra vakars. Pulkstenis rādīja mazliet pāri deviņiem. Šobrīd vēl varēja griezties atpakaļ un aiztaupīt murgu, kas nākamajās astoņās stundās kļuva aizvien briesmīgāks. Un, kaut arī viņš palika dzīvs, izglābies viņš nebija. Viņš vainoja sevi, ka nav pamanījis, cik hipertrofēts viss izskatījies. Jo tuvāk motelim, jo skaļāki šķita viļņu dārdi pret piekrasti divus kvartālus tālāk. Pa sadru- pušo ietvi vējš dzenāja smiltis. Uz ielas čabēja kritušas lapas.

Taču visvairāk atmiņā iegriezās skaņa, kurai bija jāliek doties uz pretējo pusi, sērīgi ritmiska skaņa kling, klang, klang, kas lidinājās virs tukšajām ielām. Skaņai piemita ass ieplai- sajuša zvana tonis, ta iemiesoja bezcerīgumu, ar kuru vel iznāks tikties, jau drīz viņš noskaidros tās izcelsmi. Kling.

Tas varēja kalpot par brīdinājumu kuģiem, lai turas tālāk un izvairās no nelaimes. Klang.

Tas varēja būt kapu zvans. Klang.

Vai arī tas bija likteņa zvans.

2

Motelim bija divpadsmit numuri. Aizņemts bija tikai ceturtais, gar tā aizkariem spiedās bāli dzeltena gaisma. Belendžers nespēja iedomāties, kāpēc grupa izvēlējusies šo moteli. Kaut ari apdzīvotajai vietai bija pienākuši grūti laiki, daža laba pieklājīga apmešanās vieta tajā vēl bija atrodama.

Aukstais vējš spieda aizvilkt vējjakas rāvējslēdzēju līdz pašai augšai. Viņš bija trīsdesmit piecus gadus vecs vīrs ar platiem pleciem, īsiem smilškrāsas matiem un pieredzes izvagotu seju, kuru sievietes uzskatīja par patīkamu, taču viņu interesēja tikai viena sieviete. Lai sakārtotu domas un emocionāli sagatavotos lomai, viņš apstājās pie numura ielas pusē.

Cauri sagrabējušām durvīm varēja dzirdēt jauna cilvēka balsi.

-    Viņš kavējas.

Tad atskanēja sievietes balss, arī jauna:

-    Varbūt nemaz neieradīsies.

Cita vīrieša balss, krietni vecāka, piebilda:

-    Tiekoties ar mani, viņš izrādīja sajūsmu par projektu.

Ceturtā balss, tikpat jauna kā divas pirmās, noteica:

-     Nez vai šī ir laba doma. Agrāk mēs nekad neņēmām līdzi svešiniekus. Viņš traucēs. Nevajadzēja piekrist.

Belendžeram nepatika sarunas ievirzīšanās tādā gultnē, tāpēc viņš nosprieda, ka ir jau pietiekami noskaņojies savai lomai, un pieklauvēja pie durvīm.

Iekšā iestājās klusums. Pēc brīža durvis tika atslēgtas, un tās atvērās, cik tālu atļāva drošības ķēde. Spraugā parādījās bārdaina seja.

-    Vai profesors Konklins?

Bārdainais pamāja.

-    Es esmu Frenks Belendžers.

Durvis aizvērās. Nograbēja ķēde. Durvis vēlreiz atvērās, un tajās pret gaismu kļuva redzams sešdesmit gadus veca, smagnēja vīrieša siluets.

Belendžers zināja vīra vecumu, jo bija pamatīgi iepazinies ar viņa biogrāfiju. Bufalo Valsts universitātes profesors. Pēdējā skolas gadā piedalījies protestos pret karu Vjetnamā. Politisku iemeslu dēļ trīs reizes apcietināts, arī par tūkstoš deviņi simti sešdesmit septītā gada gājienu uz Pentagonu. Vienu reizi apcietināts par marihuānas glabāšanu, taču pierādījumu trūkuma dēļ atbrīvots. Tūkstoš deviņi simti septiņdesmitajā gadā precējies. Tūkstoš deviņi simti deviņdesmit otrajā gadā kļuvis atraitnis. Pēc gada kļuvis par ložņu.

-    Ir pāri deviņiem. Mums jau uznāca šaubas, vai jūs iera- dīsieties. - Profesora sirmie mati bija vienā tonī ar bārdu. Vērīgi palūkojies ārā, viņš aizvēra durvis un aizslēdza.

-    Nepaguvu uz iepriekšējo vilcienu no Ņujorkas. Atvainojiet, ka aizkavējos.

-     Viss kārtībā. Ari Vinnijs ieradās ar novēlošanos. Mēs patlaban gatavojamies.

Džinsos, svīterī un vējjakā tērpies profesors šķita īsti neiederamies šajā vietā. Viņš norādīja uz tievu, divdesmit četrus gadus vecu vīrieti, kas tāpat bija ģērbies džinsos un svīterī. Tāpat kā divi citi jaunie cilvēki šajā telpā. Arī Belendžers bija ievērojis instrukciju un izvēlējies tumšu apģērbu.

Vinsents Vanelli. Bakalaura grāds vēsturē Bufalo Valsts universitātē, divi tūkstoši otrais gads. Sirakūzu vidusskolā,

Ņujorkas štatā, māca vēsturi. Neprecējies. Māte mirusi. Tēvs slimo ar smēķētāja emfizēmu, darbnespējīgs.

Konklins pagriezās pret diviem pārējiem - vīrieti un sievieti. Savos pētījumos Belendžers bija noskaidrojis, ka abi ir divdesmit četrus gadus veci. Sievietes sarkanie mati bija sasieti zirgastē, viņai bija jutekliska mute, no kuras daži vīrieši nespētu atraut acis, un figūra, ko svīteris un vējjaka nespēja noslēpt. Sievietei blakus stāvēja labi noaudzis izskatīgs vīrietis ar brūniem matiem. Pat bez biogrāfijas pētīšanas Belendžers zinātu, ka viņam patīk fiziski vingrinājumi.

-    Mani sauc Kora, - sieviete noteica patīkami zemā balsī, - un tas ir Riks.

Atkal tikai vārds, kaut arī Belendžers zināja, ka viņu uzvārds ir Magils. Divi tūkstoši otrajā gadā Bufalo universitātē abi bija ieguvuši vēstures bakalaura grādu. Satikušies divi tūkstoši pirmajā gadā, gadu vēlāk apprecējušies.

-    Patīkami iepazīties. - Belendžers sarokojās ar visiem.

Viņam norādof uz gultu, kur uz segas bija salikti visādi

priekšmeti, iestājās neveikls klusums.

-    Tātad tie ir amata rīki?

Vinnijs iesmējās.

-   Ja te ienāktu nepiederīgs cilvēks, viņam droši vien rastos aizdomas.

Ekipējums varēja izraisīt izbrīnu: ķiveres ar tām piestiprinātiem lukturīšiem, starmeši, sveces, sērkociņi, darba cimdi, naži, mugursomas, virve, līmlente, pudeles ar ūdeni, āmuri, lauznis, digitālie fotoaparāti, rācijas sakariem, pārtikas deva, šokolādes tāfelītes, kā arī vairākas elektroniskas ierīces, kuras Belendžers nespēja identificēt. Letermena universālais darbarīks jeb unirīks (dažādas knaibles un skrūvgrieži) gulēja uz gultas blakus pirmās palīdzības komplektam un sarkana neilona maisiņam. Belendžers zināja, ka komplekts ar nosaukumu "ProMed" ir tāds pats kā armijas speciālo uzdevumu vienībās.

-    Paredzamas nepatikšanas? Pēc skata viens otrs instruments izskatās kā kramplauža rīks.

-    Tādas domas mums vismazāk prātā, - atbildēja profesors Konklins. - Vismaz nekā zogama tur nav.

-    Cik nu tas zināms, - sacīja Kora. - Bet ne tas ir galvenais. Mēs skatāmies, taču neko neaiztiekam. Protams, ne vienmēr tas izdodas, taču galvenā doma ir tāda.

-     Citējot "Sjerras klubu", "jāņem līdzi tikai fotogrāfijas, ja atstāj, tad tikai pēdu nospiedumus," - piebilda Riks.

Belendžers izvilka no vējjakas piezīmju grāmatiņu un pildspalvu.

-    Cik sen jūs jau esat ložņas?

-    Ceru, ka nedomājat izmantot šo vārdu savā rakstā, - iebilda Vinnijs.

-    Šis vārds taču ir no jūsu žargona, vai ne? Par "pelēm" tiek saukti kārtības sargātāji, vai ne? "Jākļu trubas" ir lielās caurules, pa kurām pārvietojas jāšus, lai kaut kur nokļūtu. Laužņi, ar kuriem paceļ lūku vākus, ir "vākotāji". Savukārt "ložņas" ir…

-    "Iefiltrētāji" ir tikpat dramatisks termins, tikai bez nepatīkamas papildnozīmes, kaut arī to var saprast kā likumu pārkāpšanu, - atzina profesors Konklins. - Strikti runājot, tādi mēs esam.

-    Kāpēc mūs nevar saukt par pilsētu pētniekiem vai pilsētas piedzīvojumu meklētājiem? - pajautāja Konklins.

Belendžers tikai rakstīja.

-    Pilsētu speleologi, - profesors ierosināja. - Metaforiski alu pētnieki, kuri nolaižas pagātnē.

-    Būs labāk, ja vienosimies par noteikumiem, - strupi noteica Riks. - Jūs strādājat…

-            "New York Times Sunday Magazine". Esmu tur angažēts, lai rakstītu par interesantām kultūras tendencēm. Par mar- ginālām ievirzēm.

-   Ja runa par marginālo, tieši uz tā robežas mēs patlaban esam, - sacīja Kora. - Jūs savā rakstā nedrīkstat mūs identificēt.

-    Man ir zināmi tikai jūsu vārdi, - Belendžers sameloja.

-    Pat tie nedrīkst būt. Tas īpaši svarīgi profesoram. Viņš strādā universitātē, taču dekāns var viņu atlaist, ja viņa darbošanās nāks gaismā universitātē.

Belendžers paraustīja plecus.

-   Šajā ziņā esmu jums labu gabalu priekšā. Man nenāk ne prātā saukt kādu vārdā vai izmantot specifiskas jūsu biogrāfijas detaļas. Iedomātās briesmas būs lielākas, ja došu mājienu, ka esat slepenas grupas dalībnieki.

Vinnijs paliecās uz priekšu.

-   Šajā pasākumā nav "iedomātu" briesmu. Dažam ložņām gadījušies nopietni ievainojumi. Daži pat miruši.

-    Ja jūs identificēsiet mūs, - Riks noteica, - mēs varam nokļūt cietumā i& ilgāku laiku. Vai varam paļauties uz jūsu godavārdu, ka mūs nekompromitēsiet?

-    Es garantēju, ka viss, ko uzrakstīšu, nevienam nekaitēs.

Nejuzdamies pārliecināti, visi saskatījās.

-    Profesors man paskaidroja, kāpēc tas, ar ko jūs nodarbojaties, pelnījis, ka par to raksta, - Belendžers viņus mierināja. - Mūsu domas saskan. Mums jau ir izmetamā kultūra. Cilvēki, plastmasas pudeles, principi. Viss ir izmetams. Tauta mokās ar atmiņas traucējumiem. Kas notika pirms divsimt gadiem? To iedomāties nav iespējams. Pirms simt gadiem? To pat domāt ir pārāk grūti. Pirms piecdesmit gadiem? Tā ir seno laiku vēsture. Pirms desmit gadiem uzņemtu filmu uzskata par vecu. Pirms pieciem gadiem uzņemts televīzijas seriāls jau ir klasika. Daudzu grāmatu mūžs plauktā ir trīs mēneši. Sporta organizatori vairs nebūvē stadionus, iekams kādu nav uzspridzinājuši un to aizstājuši ar neglītāku. Pamatskola, kurā reiz mācījos, sen nojaukta, tās vietā uzbūvēti veikali. Tagadējā kultūra ir visa jaunā tā apsēsta, ka mēs iznīcinām pagātni un izliekamies, ka tās nekad nav bijis. Gribu uzrakstīt eseju, kurai jāpārliecina cilvēki par pagātnes svarīgumu. Es vēlos panākt, ka lasītāji pagātni sajūt, saož un novērtē.

Istabā iestājās klusums. Belendžers dzirdēja ārā skanam kling, klang, klang un pret liedagu triecamies viļņus.

- Man šis vīrs sāk patikt, - noteica Vinnijs.

Belendžers juta, ka muskuļi atslābst. Gaidīdams jaunas pārbaudes, viņš vēroja, kā ložņas saiņo mugursomas.

-    Cikos iesim iekšā?

-    Tūlīt pēc desmitiem. - Konklins piekabināja pie jostas rāciju. - Ēka ir tikai divu kvartālu attālumā, esmu jau veicis rekognoscēšanu, tāpēc, domājot par iefiltrēšanos, mums nebūs jātērē laiks. Kāpēc tu smaidi?

-    Brīnos, ka jums ir gandrīz tāds pats vārdu krājums kā militāristiem.

-    īpašā operatīvā misija. - Vinnijs piestiprināja salokāmo nazi džinsu kabatas iekšpusē. - Lūk, kas tā ir.

Belendžers apsēdās uz cigarešu izdedzināta krēsla pie durvīm un turpināja rakstīt.

-    Profesora tīkla lapā un citās līdzīgās, tādās kā infiltra- tion.org, es atradu daudz materiāla. Cik, pēc jūsu domām, pilsētu pētnieku grupu ir?

-     Yahoo un Google sarakstā ir kāds tūkstotis, - atbildēja Riks. - Austrālijā, Krievijā, Francijā, Anglijā. Tepat ASV tās ir pa visu valsts teritoriju. Sanfrancisko, Sietlā, Mineapolisā. Šīs pilsētas ir slavenas pilsētu pētnieku aprindās ar saviem labierīcību tuneļiem, kuri pazīstami ar nosaukumu Labirints. Bez tam ir Pitsburgā, Ņujorkā, Bostonā, Detroitā…

-    Bufalo, - Belendžers piebilda.

-    Mūsu senie deju plači, - Vinnijs piekrita.

-            Grupas bieži zeļ un plaukst apvidos, kur pilsētas centrālā daļa iet bojā, - noteica Konklins. - Bufalo un Detroita ir tipisks piemērs. Cilvēki bēg uz piepilsētām un greznas senās ēkas atstāj bez iemītniekiem. Viesnīcas. Birojus. Universālveikalus. Daudzos gadījumos īpašnieki gluži vienkārši tos pamet. Nesamaksāto nodokļu dēļ mājas pāriet pilsētu īpašumā. Taču birokrāti nereti nespēj izlemt, vai tās nojaucamas vai atjaunojamas. Ja pamestās ēkas aiznaglo ar dēļiem un saglabā, mums veicas. Bufalo centrā dažkārt gadījies iefiltrēties tādās vietās, kur ēkas būvētas ap tūkstoš deviņi simto gadu, bet pamestas astoņdesmit piektajā gadā un pat agrāk. Pasaule iet uz priekšu, bet ēkas paliek tādas pašas. Tiesa, izpostītas. To bojāeja nav novēršama. Taču celtņu būtība nemainās. Katra ēka, kurā iefiltrējamies, ir līdzīga laika mašīnai, kas aizved mūs gadu desmitus senā pagātnē.

Belendžers pārtrauca rakstīt. Viņa ieinteresētais izskats mudināja profesoru turpināt.

-    Būdams bērns, es mēdzu ielavīties vecās ēkās, - Konklins sacīja. - Tas bija labāk nekā palikt mājās un klausīties vecāku strīdos. Reiz kādā ar dēļiem aiznaglotā dzīvojamā kompleksā atradu trīsdesmitajos gados izgatavotas fonogrā- fa plates. Tās nebija ilgspēlējošās vinila plates ar pusduci dziesmu katrā pusē. Runa ir par platēm no biezas un viegli salaužamas trauslas plastmasas ar vienu dziesmu katrā pusē. Kad vecāku nebija mājās, man patika uzlikt plati uz tēva atskaņotāja un klausīties vēl un vēlreiz. Tā bija čirkstoša, sena mūzika, kas lika iztēloties primitīvu skaņu ierakstu studiju un mūziķus vecmodīgā apģērbā. Pagātne man patika labāk nekā tagadne. Ja izvērtē mūsdienu ziņu pārraides - paaugstināts draudu līmenis un teroristu uzbrukumi -, tad patvēruma meklēšana pagātnē iegūst jēgu.

-    Profesors mūs, pēdējā kursa studentus, uzaicināja kopā ar viņu apmeklēt vecu universālveikalu, - ieminējās Vinnijs.

Konklins izskatījās apmierināts.

-     Pasākums bija saistīts ar zināmu risku. Ja kādu ievainotu vai universitātē nāktu gaismā, ka mudinu studentus uz noziedzīgu rīcību, mani varētu atlaist no darba. - Apmierinājums profesora sejai lika izskatīties jaunākai. - Droši vien es joprojām rīkojos pretēji noteikumiem, jo gribu paraustīt velnu aiz ūsām, kamēr vēl to spēju.

-    Tā bija dīvaina pieredze, - stāstīja Vinnijs. - Veikala letes joprojām atradās savā vietā. Arī daži preču paraugi. Kožu saēsti svīteri. Veci kases aparāti. Ēka līdzinājās akumulatoram, kas uzkrājis visa notiekošā enerģiju sevī. Tad enerģija noplūda, un es bezmaz jutu man garām slīdam sen mirušos pircējus.

-     Vai tikai tu nenāci no Aiovas universitātes rakstnieku jaunrades fakultātes? - Riks pavilka viņu uz zoba.

-    Labi jau labi, jūs visi zināt, ko es gribēju teikt.

Kora pamāja.

-    Arī es jutu ko tamlīdzīgu. Tieši tāpēc mēs palūdzām profesoru mūs neaizmirst arī pēc studiju beigām.

-    Katru gadu es izvēlos ēku, kurai, mūsuprāt, ir neparasta aura, - profesors paskaidroja Belendžeram.

-    Reiz mēs iefiltrējāmies gandrīz aizmirstā Arizonas sanatorijā, - sacīja Riks.

-     Pēc tam iekļuvām pirms sešdesmit gadiem pamestā Teksasas cietumā, - Vinnijs piebilda.

Kora pasmaidīja.

-     Nākamajā reizē ielīdām pamestā naftas ieguves vietā Meksikas līcī. Satraukuma nekad netrūkst. Kādu ēku jūs esat izvēlējies šogad, profesor? Kāpēc atvedāt mūs uz Asberi- pārku?

-    Tas ir skumjš stāsts.

4

Asberipārku tūkstoš astoņi simti septiņdesmit pirmajā gadā dibinājis Ņujorkas fabrikants Džeimss Bredlijs, piešķirdams apdzīvotajai vietai bīskapa Frānsisa Asberija vārdu. As- berijs bijis metodisma iedibinātājs Amerikā. Bredlijs izvēlējies šo vietu piejūras kūrortam, jo no Ņujorkas ziemeļos un no Filadelfijas rietumos bija ērti šeit nokļūt. Trīs joslu ielu un grezno baznīcu pievilināti, metodisti te sabūvēja vasaras mājas. Pilsētas trīs ezeri un daudzie parki bija kā radīti pastaigām un piknikiem kopā ar ģimeni.

Deviņi simto gadu sākumā par Džērsijas piekrastes lepnumu kļuva jūdzi garā promenāde. Daudzie atvaļinājumā atbraukušie gulšņāja pludmalē vai dzīvojās pa ūdeni, apmeklēja no stikla un kapara būvēto karuseļa māju vai Izpriecu pili, kur vizinājās ar skuteru, tvisteru, mīlas tuneļa laivā, karuselī vai ar velna ratu. Daudzi ignorēja dibinātāju metodistu principus un apmeklēja arī grezno kazino, kas bija uzbūvēts promenādes dienvidu galā.

Pirmā pasaules kara laikā, trauksmainajos divdesmitajos un lielās depresijas gados, arī pēc Otrā pasaules kara Asbe- ripārka plauka. Taču tūkstoš deviņi simti četrdesmit ceturtajā gadā, simbolizējot gaidāmos notikumus, lielu daļu ap-' kārtnes izpostīja viesuļvētra. Kūrorts centās atjaunoties, atgūt agrāko lieliskumu, centās to saglabāt piecdesmitajos gados un gandrīz atguva sešdesmitajos, kad promenādes "Konvenšholu" piepildīja rokkoncertu publika. Sienas, ko bija skāruši Herija Džeimsa un Glena Millera plūstošie akordi, tagad tricināja "The Who", "Jefferson Airplane" un "Rolling Stones" smagie ritmi.

Taču septiņdesmitajos gados Asberipārka vairs nespēja pretoties pagrimumam. Laikmeta spēka paudēji bija rokenrols, ari Vjetnama, pretkara kustības un rasu nemieri. Pēdējie kā vētra izbrāzās cauri Asberipārkai, izsitot logus, apgāžot automašīnas, laupot un dedzinot, galu galā liesmas pārņēma gandrīz visu apdzīvoto vietu. Pēc tam vietējās ģimenes bēga no postažas, bet atpūtnieki meklēja, kur piekrastē varētu citur apmesties. Vietā nāca antikultūra - hipiji, muzikanti, baikeri. Vietējos klubos toreiz nepazīstamais Brūss Springstīns bieži vien apdziedāja promenādes izmisumu un došanos pa ceļu tālāk.

Astoņdesmitajos un deviņdesmitajos gados politikā un nekustamā īpašuma tirgū valdošā korupcija nolēma visus apdzīvotās vietas atjaunošanas centienus neveiksmei. Nāca jauns iedzīvotāju bēgšanas vilnis, un veseli kvartāli kļuva tukši. Kopš tūksioš astoņi simti astoņdesmit astotā gada pastāvējušo Izpriecu pili divi tūkstoši ceturtajā gadā sagrāva. Tika pamesta drūpošā promenāde un slavenais Apvedceļš, pa kuru baikeri un pārtaisīto dampju braucēji savā laikā traucās uz Okeāna avēniju - dažkārt ar sešdesmit jūdžu ātrumu stundā. Senos laikos kvartālu tālāk viņi nogriezās uz rietumiem, pēc tam pa Kingslija avēniju rūkdami devās uz dienvidiem, aiz nākamā kvartāla nemanāmi aizslīdēja uz austrumiem un tad uz Okeāna avēniju, uz austrumu pusi no jauna uzņemot ātrumu. Tas arī viss. Viņi bija projām. Apmeklētājs varēja stāvēt Okeāna avēnijas vidū visu dienu un nebaidīties, ka viņu kāds notrieks.

Gruveši un drupas varēja radīt iespaidu, ka te pāri gājis karš. Kaut arī septiņpadsmit tūkstoši cilvēku uzskatīja sevi par Asberipārkas iedzīvotājiem, nīkstošajā pludmalē, kur pirms simt gadiem bija gozējies milzum daudz atpūtnieku, reti gadījās kādu ieraudzīt. Neskanēja vairs karuseļu mūzika un bērnu smiekli, tikai vējš šūpoja vaļīgu skārda loksni, kas apzvanīja nepabeigtas desmitstāvu dzīvojamās mājas likteni. Apliecinot pilsētas atjaunošanas centienu veltīgumu, projekta finansēšanai pietrūka naudas. Tika pamestas jaunbūves, tāpat kā vēsturiskās mājas ap to.

Kling.

Klang.

Klang.

5

Belendžers noskatījās, kā profesors atloka vaļā karti un ziemeļu pusē divus kvartālus tālāk uzsit ar pirkstu.

-    Viesnīca "Paragon"? - izlasīja Kora.

-     Būvēta tūkstoš deviņi simti pirmajā gadā, - Konklins paskaidroja. - Nosaukums vien jau liecina, ka viesnīca bijusi izcilības paraugs. Vissmalkākās labierīcības. Pati lepnākā apkalpošana. Vestibils ar marmora grīdu. Visskaistākie porcelāna trauki. Zeltīti galda piederumi. Tālrunis katrā istabā, lai gan toreiz tos parasti ierīkoja tikai viesistabā. Iekšējs peldbaseins ar siltu ūdeni, kad tādi bija retums. Tvaika telpa arī nebija ierasta parādība. Virpuļbaseinu kūrortu sākotnējā versija. Balles zāle. Mākslas galerija. Skrituļslidotava telpās. Primitīva gaisa kondicionēšanas sistēma, pūšot gaisu pāri ledum. Pilnvērtīga apsildīšanas sistēma, kaut kas neparasts pat labākajās pludmales viesnīcās - galu galā klienti bija vasaras viesi, kas vēlējās būt tālāk no apkures. Četri pavisam nesen izgudroti elektriskie lifti ar pogvadību. Apkalpošanas dienests strādāja augu diennakti. Klientu lifti apvienojumā ar virtuves liftiem garantēja ātru apkalpošanu.

-    Pietiek visu papildināt ar dažām kokteiļu viesmīlēm, un būs Lasvegasa - ne pielikt, ne atņemt. - Vinnijs pasmaidīja.

Belendžers centās iekļauties grupā, tēlodams izbrīnu.

-     Viesnīcu "Paragon" projektēja tās īpašnieks Morgans Kārlails, kas pēc vecāku bojāejas ugunsgrēkā uz jūras mantoja ģimenes bagātības. - Pēc šā profesora paskaidrojuma smaids no Vinnija sejas nozuda. - Kārlails bija tikai divdesmit divus gadus vecs, ekscentrisks, dusmu un smagas depresijas dēļ sevi noslēdzies cilvēks, taču visu, ko viņš darīja, viņš darīja izcili. Ģēnijs, kas pastāvīgi balansēja uz nervu sabrukuma robežas. Ironijas pēc viņu māca nāves bailes no ceļošanas, kaut arī viņa bagātības avots bija tvaikoņu līnija. Ziniet, viņš slimoja ar hemofiliju.

Grupa atrāva skatienu no kartes.

-    Tā ir asiņošanas slimība? - Kora pajautāja.

-    Dažreiz to dēvē arī par "karalisko slimību", jo ar to sir- guši desmit karalienes Viktorijas vīriešu kārtas pēcnācēji.

-    Nenozīmīgs puns vai kritiens varēja izraisīt gandrīz neapturamu asiņošanu, vai ne? - Belendžers pajautāja.

-    Pilnīgi pareizi. Principā tas ir ģenētisks defekts, kas neļauj asinīm sarecēt. Sievietes, kurām nav nekādu simptomu, nodod šo defektu vīriešu kārtas pārstāvjiem. Asiņošana bieži vien nav ārēja. Asinis saplūst locītavās un muskuļos, izraisot mokošas sāpes, kuras nedēļām ilgi piesaista upuri pie gultas.

-    Vai šo slimību izārstēt nevar? - Belendžers izdarīja atzīmi.

-    Nē, taču ir daži ārstēšanas līdzekļi. Kārlaila jaunībā eksperimentālā kārtā pārlēja asinis, un tās uz kādu laiku nodrošināja slimajam normālu asiņu sarecēšanu. Vecāki baidījās, ka nelaimes gadījuma rezultātā dēls var noasiņot līdz nāvei, tāpēc turēja viņu stingrā kalpotāju uzraudzībā - gandrīz kā cietumnieku. Viņu nekad neizlaida no mājas Manhetenā. Tēvam un mātei patika ceļot, tāpēc dēls bieži vien tika atstāts viens. Aprēķināts, ka vecāki katru gadu sešus mēnešus pa-» vadījuši ārpus mājas. Viņi atgriezās ar fotogrāfiju, gleznu un stereoskopisko attēlu kaudzi - viņu redzētajiem brīnumiem. Dzīvošana telpās tā ieprogrammēja Morganu, ka viņam izveidojās agorafobija un doma par iziešanu ārā kļuva gluži vienkārši neciešama. Pēc vecāku nāves viņš tomēr pārvarēja nedrošību, sakopoja visu savu drosmi un niknumu un pirmo reizi mūžā nozvērējās mainīt dzīvesvietu. Ne reizi viņš nebija spēris kāju uz Piektās avēnijas ietves blakus mājai, taču tagad viņš apņēmās uzprojektēt viesnīcu un vadīt dzīvi pasakainajā piejūras kūrortā, par kuru runāja visā Manhetenā, proti, Asberipārkā. Par paraugu tika izmantoti vecāku atvestie stereoskopiskie attēli. Maiju celtņu drupas Meksikas džungļos.

Belendžers ievēroja, ka visu grupas dalībnieku acīs iedegas uguntiņa.

-    Kārlails nosprieda: ja jau nav iespējams skatīt īstu maiju piramīdu ar savām acīm, viņš pats sev tādu uzbūvēs, - profesors turpināja. - Ēkai bija septiņi stāvi, tā bija tikpat augsta, plata un gara kā īstā piramīda. Taču tā nebija verdziska imitācija. Viņš izdomāja, ka ikviens stāvs mazliet atkāpsies, augšējie stāvi samazināsies, pašā augšā būs komfortabli apartamenti, vārdu sakot, piramīda tika pakārtota divdesmito gadir arhitektūras dekoratīvajam stilam.

Riks sarauca pieri.

-    Bet ja viņš sirga ar agorafobiju…

-    Un tad? - Konklins palūkojās uz Riku, gaidīdams loģisku turpinājumu.

Kora izrādījās ašāka.

-    Profesor, jūs gribat teikt, ka viņš pārcēlās uz viesnīcu, dzīvoja augšstāvā un nekad to neatstāja?

-    Nē, to tu nupat pateici pati. - Konklins apmierināts salika kopā rokas. - Vienu no liftiem izmantoja tikai viņš. Dienā vai naktī, lielākoties naktī, kad viesi gulēja, viņam bija pašam sava pasaules versija. Viesnīcas augsto izmaksu dēļ nebija gaidāms, ka uzņēmums jebkad dos peļņu. Pat bagātnieki nobītos no maksas, kādu Kārlailam vajadzētu pieprasīt. Tie, kuru rocība pieticīgāka, ietu viesnīcai apkārt ar līkumu. Tāpēc Kār- U unis noteica konkurētspējīgas cenas. Galu galā viņa mērķis bija nevis peļņa, bet vēlēšanās panākt, lai ap viņu virmo dzīve.

Belendžers uzdeva loģisku jautājumu:

-    Cik ilgi viņš nodzīvoja?

-    Līdz deviņdesmit divu gadu vecumam. Par hemofilijas slimniekiem ir izveidojies vispārējs maldīgs priekšstats kā par vārgiem un slimīgiem cilvēkiem, un daži patiešām tādi ir. Taču viens dziedniecības paņēmiens saistīts ar pastāvīgu fizisku aktivitāti. Ieteicamas tādas bezkontakta fiziskas nodarbības kā peldēšana un riteņbraukšana ar trenažieri. Muskuļains augums kalpo sāpīgajām locītavām par balstu. Ar dzelzi bagātinātas milzīgas vitamīnu devas novērš anēmiju un stiprina imunitāti. Dažkārt muskuļu masas palielināšanai izmanto steroīdus. Kārlails to visu ievēroja pat ar uzviju. Un panāca, ka viņa fiziskā kondīcija bija lieliska.

-    Deviņdesmit divu gadu vecumā… - Kora brīnījās. Piepeši viņai galvā iešāvās kāda doma. - Ja Kārlailam deviņi simti pirmajā gadā bija divdesmit divi gadi, tad jau viņš nodzīvoja līdz…

-    Pieskaiti septiņdesmit gadus! Un iznāks tūkstoš deviņi simti septiņdesmit pirmais gads. - Šoreiz bija kārta Rikām pabeigt Koras domu. Belendžers ievēroja, ka šī iezīme viņu laulībā parādījusies jau tik agri. - Kad pirms gada te notika nemieri un ugunsgrēki, Kārlails bija tepat. Varbūt viņš vēroja, kas notiek, pa augšstāva logiem. Un redzētais droši vien iedvesa viņam šausmas.

-     Vārds "šausmas" vēl neko neizsaka, - noteica profesors. - Kārlails pavēlēja visu durvju un logu iekšpusē ierīkot slēģus. Dzelzs slēģus. Viņš iebarikādējās ēkā no iekšpuses.

Ieintriģēts Belendžers nolika kladi.

-     Tātad viesnīcā nevarēja iekļūt vairāk kā trīsdesmit gadus?

-    Ar šādu savu reakciju Kārlails izdarījis mums pakalpojumu. Slēģi iekšpusē kalpoja labāk nekā aiznaglošana ar dēļiem no ārpuses. Vandaļi un vētras nav atstājuši logos stiklus. Taču teorētiski viesnīcā neviens nav iekļuvis. Mums ir reta izdevība izpētīt tik ideāli saglabājušos vietu, kādu vēl neesam atraduši. Kamēr viesnīca nav sagrauta.

-    Sagrauta? - Koru šis fakts samulsināja.

-    Pēc Kārlaila nāves viesnīca nokļuva ģimenes trasta fonda īpašumā ar norādījumu to saglabāt. Taču pēc divi tūkstoši pirmā gada akciju tirgus kraha fonds sastapās ar finansiālām problēmām. Nesamaksāto nodokļu dēļ ēka pārgāja Asberipārkas īpašumā. Zemi iegādājās pilsētbūvnieku sabiedrība. Nākamnedēļ te ieradīsies mantu saglabātāji un izvāks no viesnīcas visu, kam vēl ir kāda vērtība. Divas nedēļas vēlāk viesnīcai "Paragon" paredzēta nojaukšana. Taču šonakt viesnīcu apmeklēs pirmie viesi pēc gadu desmitiem, proti, mēs.

6

Belendžers juta, ka, ieslēdzot kabatas rācijas, grupu pārņem satraukums. Telpu piepildīja spraksti.

Konklins nospieda pogu.

-     Notiek pārbaude. - No pārējo grupas dalībnieku rācijām izkropļota atskanēja viņa balss.

Tad pēc kārtas Riks, Kora un Vinnijs pārbaudīja, vai rācijas vienādi labi darbojas kā raidīšanas, tā uztveršanas režīmā.

-    Šķiet, baterijas ir uzlādētas, - noteica Kora. - Turklāt rezerves baterijas mums ir pietiekamā daudzumā.

-    Kas zināms par laiku? - painteresējās Riks.

-    Pret rītu gaidāms stiprs lietus, - atbildēja Konklins.

-    Liela muiža! Laiks kustēties, - noteica Vinnijs.

Belendžers salika mugursomā darba cimdus, pārtikas

devu, ūdens pudeles, ķiveri, rīku jostu, rāciju, lukturīti un baterijas un pamanīja, ka grupa viņu vēro.

-    Vai es kaut ko daru nepareizi?

-    Vai jūs patiešām nāksiet līdzi? - Kora sarauca pieri.

Belendžers sajuta spiedienu aiz ausīm.

-    Protams. Vai tad tas nebija paredzēts?

-    Mēs bijām iedomājušies, ka jūs atteiksieties nākt.

-   Vai tāpēc, ka rāpošana nakts vidū pa vecām mājām man nepiedien? Īstenībā jūs tikai uzjundījāt manu ziņkāri. Turklāt rakstam būs maza vērtība, ja nespēšu pastāstīt, ko šeit atradāt.

-    Izdevuma redaktoram var nepatikt, ka jūs apcietina, - sacīja Konklins.

-    Vai ir liela varbūtība, ka tas notiks?

-    Asberipārkas kārtības sargi šeit nav rādījušies divdesmit gadus. Taču varbūtība vienmēr pastāv.

-     Liekas, ka tā ir gauži niecīga. - Belendžers paraustīja plecus. - Hemingvejs ar lauztu žokli devās svinēt dienu, kad karaspēks izcēlās Ziemeļfrancijā. Kas man var liegt mazliet paložņāt?

-    Iefiltrēties, - palaboja Vinnijs.

-    Tieši tā. - Belendžers pacēla no gultas pēdējo priekšmetu. Salokāmais nazis bija melns. Ar rievainu spalu.

-    Ja spals kļūst slapjš, rievas ļauj to stingri turēt, - paskaidroja Riks. - Klipsis pie naža dod iespēju to piestiprināt bikšu kabatas iekšpusē. Līdz ar to nav jārakņājas pa kabatu, to meklējot.

-    Nudien uz mata kā militārā operācijā.

-    Grūti iedomāties, cik parocīgs ir nazis, ja, lienot šaurā vietā, kaut kur aizķeras apģērbs vai jāattaisa bateriju iepakojums, bet to var izdarīt tikai ar vienu roku. Pievērs uzmanību pogai asmeņa pretējā pusē! Uzspied ar īkšķi!

Asmens atlēca vaļā, un Belendžers ar īkšķi to iespieda atpakaļ.

-    Ļoti praktiski, ja nazis jāattaisa ar vienu roku, - sacīja Riks. - Šis nav duncis ar atsperi, tāpēc noķeršanas gadījumā pilnīgi likumīgs.

Belendžers notēloja apmierinājumu.

-    Labi, ka to zinu.

-   Ja pētām kādu savvaļas nostūri, - sacīja profesors, - mēs brīdinām rezervāta uzraugu, uz kurieni gribam doties. Draugiem un ģimenēm atstājam ziņu, kur mūs meklēt, ja neizdodas sazināties ar viņiem noteiktajā laikā. Tie paši noteikumi attiecas uz pilsētu pētīšanu. Vienīgā atšķirība ir tā, ka mūsu darbošanās ir pretrunā ar likumu, tāpēc par saviem nodomiem jāizsakās aplinkus. Esmu iedevis aizzīmogotu aploksni kolēģim, kurš ir mans tuvākais draugs. Viņam ir aizdomas par manu nodarbošanos, taču viņš ne reizi nav mani par to izjautājis. Ja līdz deviņiem no rīta neizdosies draugam piezvanīt, viņš atvērs aploksni, uzzinās, uz kurieni esam devušies, un brīdinās varas iestādes, kur mūs meklēt. Nekad vēl neesam nonākuši tik kritiskā situācijā, lai šāda vajadzība rastos, taču apziņa, ka esam parūpējušies par drošību, mierina.

-    Mums, protams, ir arī mobilie tālruņi. - Vinnijs demonstrēja savējo. - Avārijas gadījumā vienmēr varam piezvanīt un izsaukt palīdzību.

-    Taču mēs turam aprātus izslēgtus, - sacīja Konklins. - Ja modernā pasaule traucē, ir grūti izjust pagātnes laika ritumu. Vai jautājumi ir?

-    Vairāki. - Belendžers nevarēja vien sagaidīt, kad kaut kas sāksies. - Taču tie var pagaidīt, kamēr neesam iekšā.

Konklins pameta skatienu uz kādreizējiem studentiem.

-    Vai neko neesam piemirsuši izdarīt? Nē? Tādā gadījumā mēs ar Vinniju iesim pirmie. Jūs trīs nāciet ārā pēc piecām minūtēm. Mums nav jāiet kā parādē. Izgājuši uz ielas, nogriezieties pa kreisi un noejiet divus kvartālus. Tur būs ar nezālēm aizaudzis laukums. Jūs atradīsiet mūs tur. Atvainojiet, ja kļūstu personisks, - viņš uzrunāja Belendžeru, - taču pirms iziešanas iztukšojiet pūsli. Pēc iefiltrēšanās ne vienmēr ir ērti apmierināt dabiskās vajadzības, tas nesaskan arī ar mūsu principu atstāt vietu tādā pašā izskatā, kādā tā bijusi. Tāpēc mēs nēsājam līdzi šito mantu. - Profesors ielika Belendžeram mugursomā plastmasas pudeli. - Vecās mājās urinē suņi, dzērāji un narkomāni. Mēs ne. Mēs neatstājam pēdas.

PULKSTEN DESMITOS VAKARĀ

7

Tumsā viļņu dārdoņa pludmalē šķita skaļāka nekā tad, kad Belendžers bija ieradies. Sirds pukstēja straujāk. Oktobra vējš pieņēmās spēkā, tā nestās smiltis cirtās sejā. Kling. Klang. Plīvojošā metāla loksne divus kvartālus tālāk uz ziemeļiem sitās pret pamestas dzīvojamās mājas sienu kā ieplīsis zvans, un šī skaņa krita uz nerviem. Kopā ar Koru un Riku Belendžers pārlūkoja pamesto apkārtni. Saplaisājušas ietves. Ar nezālēm aizauguši zemes gabali. Pret naksnīgajām debesīm rēgojās dažu sagāzušos ēku silueti.

Taču priekšplānā debesīs slējās viesnīcas "Paragon" septiņi stāvi. Zvaigžņotajā tumsā viesnīca līdzinājās maiju piramīdai. Pieejot tuvāk, Belendžeram šķita, ka tā aug augumā, bet pakāpenisko sašaurinājumu vainago augšstāvs. Mēness gaismā tas tik ļoti līdzinājās pagājušā gadsimta divdesmito gadu dekoratīvā stila ēkām, ka varēja nodomāt - Kārlails ieskatījies nākotnē.

Belendžers pameta skatienu uz kompanjoniem.

-   Jūs teicāt, ka jūs visi trīs Bufalo esat mācījušies pie profesora Konklina vēsturi. Vai uzturat kontaktus kopš pirmo ekspedīciju laika?

-    Retāk nekā agrāk, - atbildēja Riks.

-    Atvaļinājuma laikā. Dzimšanas dienās. Apmēram tādā garā. Vinnijs dzīvo Sirakūzās. Mēs - Bostonā. Tas visu sarežģī, - piebilda Kora.

-     Taču tajos laikos mēs katrā ziņā bijām tuvi. Pie joda,

Vinnijs ar Koru pat draudzējās, - noteica Riks. - Pirms manas attiecības ar Koru nekļuva nopietnas.

-    Vai tas, ka jūs trīs turējāties kopā, neradīja neērtības?

-    Patiešām ne, - Kora atbildēja. - Mēs ar Vinniju nekad neesam bijuši pāris. Mums gluži vienkārši kopā bija labi.

-    Kā jums šķiet, kāpēc profesors izraudzījās tieši jūs trīs?

-    Nesaprotu.

-   Gadu gaitā viņam taču bijis daudz citu studentu, no kuriem varēja izvēlēties. Kāpēc jūs?

-     Manuprāt, mēs vienmēr esam viņam patikuši, - atbildēja Kora.

Belendžers domīgi pamāja ar galvu. Varbūt profesoram, kuram bija nomirusi sieva, Kora patika, viņam patika uz Koru skatīties, tādēļ viņa tika uzaicināta kopā ar vīriešu kārtas draugiem, lai profesors maskētu savu interesi.

Ieraugot no nezālēm paceļamies spokainu stāvu, Belendžers sastinga. Stāvs pacēlās taisni uz augšu un apstājās vēdera augstumā, it kā būtu materializējies no zemes.

Tikai pēc brīža viņš saprata, ka tas ir Vinnijs, ka viņš it kā pacēlies augšup no ēnā slīgstoša atvēruma zemē.

-    Nāciet šurp!

Belendžers ieraudzīja apaļu caurumu ar lūkas vāku blakus. Vinnijs nozuda zem zemes. Belendžers ar Koru viņam sekoja pa betona sienai pieskrūvētām metāla kāpnēm.

Plāksnes zvanīšana, tai sitoties pret dzīvojamo māju, pieklusa. Gaiss kļuva vēsāks un mitrāks, tajā varēja sajust pelējuma smaku. Uz betona grīdas noklaudzēja Belendžera zābaki.

Tumsa sabiezēja. Rikām kāpjot lejā un aizvelkot lūkas vāku, nošķindēja metāls. Riks bija spēcīgs vīrs, ja spēja pacelt vāku. Galu galā iestājās pilnīga tumsa, un klaudzoņa ārā vairs nebija dzirdama nemaz.

Belendžers saklausīja pats savu elpu. Radās sajūta, ka trūkst gaisa, likās, ka tumsa spiežas virsū sejai. Kaut arī tunelī bija vēsi, viņš juta, ka sāk svīst. Iedegoties pie ķiveres piestiprinātajam lukturītim, viņš tikai mazliet atslābinājās. Lukturītis bija augstāk par profesora bārdaino seju, un cepures malas meta ēnu pāri Konklina smagajiem vaigiem. Pēc mirkļa iedegās gaisma uz Vinnija ķiveres.

Pēc tam Belendžers dzirdēja, kā lejā rāpjas Riks, kā viņš ar Koru nošvīkstina mugursomu rāvējslēdzējus un izvelk no tām ķiveres. Belendžers izņēma arī savējo, lai gan uz galvas uzliktais smagums radīja neveiklības sajūtu.

Visi pašķīrās, cenzdamies cits citu netraucēt. Tomēr Belendžers juta, ka visi vēlas būt kāda tuvumā. Viņiem aplūkojot tuneli, pie ķiveres piestiprinātie lukturīši kustējās augšā, lejā un uz sāniem, to gaismā atspīdēja peļķes.

-    Pilsēta ir ļoti noilgojusies pēc atjaunotnes, - stāstīja Konklins, - un pietika ar mājienu, ka esmu pilsētbūvnieks, un palūgt ūdens novadīšanas un labierīcību tuneļu plānu. Darbinieks pat izgatavoja fotokopijas.

-    Un tunelis ved uz viesnīcu? - Vinnijs pajautāja.

-   Ar dažiem likumiem.Tuneļus ierīkojis Kārlails. Viņš skatījās nākotnē un zināja, ka viesnīcas elektrosistēmu pēc kāda laika vajadzēs modernizēt. Lai pienākošie kabeļi ik pa laikam nebūtu jārok ārā, viņš tā konstruēja tuneļus, ka tie ir pieejami jebkurā laikā. Lai vadus nesagrauztu dzīvnieki, viss ievilkts šajās caurulēs. Tuneļi domāti arī drenāžai. Slapjā laikā piekrastes apvidus var kļūt purvains. Lai tas nenotiktu, Kārlails ap viesnīcu zemē ieracis drenāžas tuneļus. Lietus un kūstošā sniega ūdens iesūcas zemē, aiz promenādes iztecē- dams no tuneļiem. Te arī meklējams skaidrojums, kāpēc šeit sakrājušās peļķes. Drenāžas sistēma ir viens no iemesliem, kāpēc viesnīca nostāvējusi ilgāk par gadsimtu, turpretī citu ēku p?mati pa šo laiku satrunējuši.

Visi izvilka no mugursomām platas jostas. Pie jostām bija cilpas, klipši un kulītes, Belendžeram tās atgādināja elektriķu un galdnieku riku jostas. Viņš atcerējās ari policistu un armijas jostas. Pie jostām ātri tika piestiprinātas rācijas, lukturīši, fotoaparāti un citas ierīces. Pēc tam katrs uzvilka rokās darba cimdus.

-    Mums uz galvas ir Pecla kalnraču lampas, - profesors paskaidroja Belendžeram. - Tām ir pārslēdzamas halogēnās un šķidro kristālu spuldzes - atkarībā no tā, cik daudz gaismas ir vajadzīgs. Galējas nepieciešamības gadījumā baterijas var kalpot simt astoņdesmit stundas. Vismaz par to nav jāraizējas. Taču ir kas cits. Jāpārbauda, cik te ir droši, - viņš uzrunāja grupu.

Vinnijs, Kora un Riks izvilka no mugursomas mazās elektroniskās ierīces. Belendžers atcerējās tās redzējis uz gultas, tikai nebija spējis iedomāties, kādam nolūkam tās domātas. Kompanjoni sāka spaidīt podziņas un vērot skalu.

-    Viss normāli, - teica Kora.

-    Jāpārbauda oglekļa monoksīda, oglekļa oksīda un metāna daudzums gaisā, - Riks paskaidroja Belendžeram. - Šīs gāzes ir bez smakas. Man uzrāda nelielu metāna daudzumu. Tas ir tikko manāms.

-    Un tomēr, - noteica profesors, - ja uznāk reibonis, iesāpas vēders vai galva, zūd koordinācijas spējas, nekavējoties tas jādara zināms citiem. Nav jāgaida, kamēr, pēc jūsu domām, situācija kļūst kļūmīga. Ar laiku simptomi pastiprinās, mēs varam atrasties tunelī pārāk tālu, lai varētu jūs evakuēt. Mēs bieži pārbaudām, ko analizators rāda.

8

Belendžers ieklausījās soļu un elpas atbalsi. Profesors, kas gāja pa priekšu, palaikam ieskatījās plānā.

Tunelis bija tikai piecas pēdas augsts, tāpēc vajadzēja pieliekties. Pie griestiem un gar sienām stiepās sarūsējušas caurules. Grupai brienot pa peļķēm, Belendžers jutās pateicīgs, ka viņam ieteikts vilkt kājās ūdensdrošus celtnieku zābakus.

-    Ož pēc okeāna, - noteica Vinnijs.

-   Mēs esam tieši virs augstākā līmeņa atzīmes, - Konklins paskaidroja. Četrdesmit ceturtā gada viesuļvētras laikā tuneļi applūda.

-    Varu pastāstīt kaut ko, kas var noderēt rakstam, - Vinnijs sacīja Belendžeram. - Viens no pirmajiem pilsētu pētniekiem bija Volts Vitmens.

-    Vitmens?

-    Dzejnieks. Viņš tūkstoš astoņi simti sešdesmit pirmajā gadā strādāja par reportieri Bruklinā. Viņš aprakstīja pamesto Atlantijas avēnijas metro tuneli. Tuneli izraka astoņi simti četrdesmit ceturtajā gadā, bet jau pēc septiņpadsmit gadiem tas vairs netika lietots. Tūkstoš deviņi simti astoņdesmitajā gadā to pēc gadsimtu ilgas aizmirstības no jauna atklāja cits pilsētu pētnieks.

-    Skaties! - iesaucās Kora.

-    Kas notika? - Riks pastiepa uz priekšu roku.

-     Žurka! - Kora pavērsa ķiveres lukturīša gaismu pret cauruli priekšā.

No tās ar sarkanām acīm uz viņiem paskatījās žurka un aizbēga, velkot asti pa cauruli.

-    Esmu redzējusi žurku tik daudz, ka vajadzētu pie tām pierast.

-    Izskatās, ka žurkai ir draugs.

Priekšā pirmajai žurkai pievienojās cita un metās skriet pa cauruli.

Tagad skrēja pusducis žurku. Nu jau vesels ducis.

Belendžers sajuta kaut ko sīvu.

-   Ja žurkas uzturas šeit pastāvīgi, viņas ir aklas, - noteica Konklins. - Viņas nereaģē uz gaismu, bet uz mūsu radītajām skaņām un izdalītajām smaržām.

Belendžera ausis uztvēra žurku nagu skrāpēšanos pret cauruli. Žurkas nozuda caurumā, no kura pa labi novirzījās cita.

Labajā pusē atklājās taisnstūraina sprauga. Nevienādajā gaismā parādījās resna sarūsējusi caurule, kas nobloķēja tuneļa lejasdaļu.

-    Mums jātiek tur cauri, - noteica Konklins.

Vinnijs, Kora un Riks pārbaudīja savus gaisa analizatorus.

-    Viss normāli, - noteica Vinnijs ar Koru.

Riks smagi elpoja.

-    Metāns joprojām uz apakšējās robežas.

Profesors pavērsa gaismas staru pret sarūsējušo cauruli un noprasīja Belendžeram:

-    Vai jūs uzklausījāt manu padomu un iepotējāties pret stingumkrampjiem?

-   Protams. Bet varbūt vajadzēja kaut ko pret trakumsērgu un suņu mēri?

-    Kāpēc?

-    Žurkas ir atgriezušās.

Piecas pēdas priekšā no caurules skatījās vairākas žurkas. Lukturīšu stari izgaismoja neredzīgo sarkano acu dobumus.

-    Vai nu tās iepazīstas ar jaunajiem kaimiņiem, - prātoja Riks, - vai arī gudro, kā nokost mums kādu kumosu pusdienām?

-    Patiešām jocīgi, - noteica Kora.

-    Lielākajai ir tāds izskats, ka tā varētu apēst pāris pirkstu.

-    Rik, ja šajā gadsimtā tu vēl domā par seksu…

-     Labi jau labi. Piedod! Tūlīt jūs atbrīvošu no viņām. - Riks izvilka no jakas ūdens pistoli un pagājās uz žurku pusi, kuras neizkustējās no vietas. - Lieta tāda, večiņas, vai nu mana sieva, vai jūs. - Riks sarauca pieri grumbās. - Lai Dievs žēlīgs…

-    Kas tad nu?

-     Vienai žurkai ir divas astes. Otrai ir trīs ausis. Kaut kāds inbrīdinga ģenētisks defekts. Vācieties no šejienes projām! - Riks nospieda pistoles mēlīti, uzlaizdams žurkām šķidruma šalti.

Belendžers saklausīja vairākus pīkstienus, no kuriem uz muguras uzmetās zosāda, un nelaimīgās žurkas nozuda citā caurumā blakus caurulei.

-    Kas tajā ūdens pistolē ir?

-   Etiķis. Ja mūs notver, tas izskatās daudz nekaitīgāks par muskatriekstu vai piparu aerosolu.

Belendžers tagad saoda. Etiķa smaka iecirtās nāsīs.

-     Laikam jau neviens neko nenofotografēja, - noteica Konklins.

-    Sasodīts! - Vinnijs izmisis atmeta ar roku. - Es tikai stāvēju un neko nedarīju. Piedodiet! Tas vairs neatkārtosies.

Vinnija kompaktais "Canon" digitālais fotoaparāts atradās pie jostas piestiprinātajā somiņā. Viņš izvilka to un uzspīdināja zibspuldzi pret vienacainu žurku, kas bija izbāzusi galvu pa caurumu blakus caurulei.

Telpu virs tās aizpildīja zirnekļu tīkli. Riks ar cimdotām rokām pagrūda tos sānis.

-    Neredzu nevienu no brūnajiem vientuļniekiem. - Belendžers saprata, ka Riks to saka par vientuļnieku zirnekļu sugu, kuras kodums var būt fatāls. Jaunais cilvēks pārlīda pāri šķērslim, bridi paliekot uz tā sēžam. Droši vien šīs caurules bija pelnījušas "trubu jākļa" godu. Zemē nočirkstēja kurpes, Riks piecēlās uz saliektiem ceļgaliem un notēmēja lukturīša gaismu jaunajā tunelī. - Viss ir uz goda… ja nebūtu skeleta.

-    Kas? - Belendžers noprasīja.

-     Kāda dzīvnieka skelets. Nezinu, kam skelets pieder, taču tas ir lielāks nekā žurkai.

Vinnijs pārrāpās pāri caurulei un pietupās Rikām blakus.

-    Tas ir kaķa skelets.

-    Kā tu to zini?

-    Zema piere un žoklis mazliet izvirzīts uz priekšu. Turklāt zobi mazāki nekā sunim.

Pārējie grupas dalībnieki pa vienam līda pāri caurulei, ar apģērbu traukdami nost rūsu. Konklins līda pēdējais. Belendžers ievēroja, ka vecais vīrs smagi elpo un viņa paša svars lienot sagādā grūtības.

-    Kā tas nākas, ka tu tik daudz zini par dzīvnieku skeletiem? - Kora noprasīja Vinnijam.

-   Pazīstu tikai kaķa skeletu. Puikas gados dārzā aiz mājas gadījās uzrakt.

-    Tu droši vien biji burvīgs zēns, ja raki vecākiem dārzu.

-    Meklēju zeltu.

-    Un vai atradi arī?

-    Tikai vecu stikla gabalu.

Belendžers nenolaida no skeleta acis.

-    Kā, pēc jūsu domām, kaķis te iekļuvis?

-    Kā te iekļuvušas žurkas? Dzīvnieki atrod ceļu, - profesors atbildēja.

-    Nesaprotu, kas viņu te varēja nogalināt.

-    Kad tik daudz žurku visapkārt, aiz bada nevar nobeigties, - noteica Vinnijs.

-    Varbūt viņu nogalinājušas žurkas, - sacīja Riks.

-    Jo tālāk, jo dīvaināk, - noteica Kora.

-    Paskaties, tas nav dīvaini. Tepat ir vēl viens skelets, - Vinnijs norādīja. - Vēl un vēl viens.

Ķiveru lukturīšu gaisma saplūda uz neskaitāmiem kauliem.

-    Pie joda, kas šeit noticis? - Belendžers noprasīja.

Tunelī iestājās klusums, bija dzirdama tikai skaļā elpošana.

-    Viesuļvētra, - ieminējās Kora.

-    Kā to saprast?

-    Profesors teica, ka viesuļvētras laikā tuneļi pieplūduši ar ūdeni. Šie četri kaķi centās aizbēgt, ejot pa tuneli uz augšu. Taču aizbēgt no ūdens nav izdevies. Kad ūdens beidzot nokritās, līķus nobloķēja šī caurule. Līķi neaizpeldēja projām, bet nogrima.

-    Vai tad šie karuli te palikuši no tūkstoš deviņi simti četrdesmit ceturtā gada? - Belendžers apjautājās.

-    Kāpēc ne? Te nav zemes, kas veicinātu to sadalīšanos.

-    Kora, ja tu vēl būtu manā klasē, es novērtētu tavas zināšanas ar A. - Profesors uzlika jaunajai sievietei uz pleca roku.

Belendžers pamanīja, ka roka aizkavējas ilgāk, nekā nepieciešams.

9

Pa jauno tuneli viņi pagāja garām vēl vairākām caurulēm un zirnekļu tīkliem. Belendžers pāris reižu atsitās ar galvu pret griestiem un nopriecājās, ka uzlicis ķiveri. Viņš pārbrida pāri vēl vienai peļķei. Kaut arī zem kājām bija ūdens, nāsis kairināja putekļi. Vaigi šķita netīri. Likās, ka šaurā telpa gaisu saspiež, ka tas ir jūtami sastāvējies un uzdzen nelabumu.

Vinnijs, Kora un Riks visu laiku uzmanīja gāzu analizatora rādījumus.

-     Vai viesnīcā nevar iekļūt vienkāršākā veidā? - Belen- džera jautājumu izkropļoja atbalss.

-    Ņemiet vērā, ka logi no iekšpuses nostiprināti ar dzelzs slēģiem, - atgādināja Konklins.

-    Bet durvis…

-    Tas pats. Metāls. Mēs droši vien varētu kādas atlauzt. Mums ir lauznis un Rika stiprās rokas. Taču tad sacelsies troksnis, un, ja garām ies kārtības sargs, bojājumi tūlīt tiks pamanīti.

Tunelis beidzās, pa labi atklājās jauna atvere.

Riks uzmeta skatienu gāzu analizatoram.

-    Metāna saturs joprojām normas robežās. Vai nevienam nav nelabi?

Vinnijs atbildēja visu vietā:

-    Nav.

Nogriezies aiz stūra, Belendžers sastinga, jo ieraudzīja uz savu pusi skatāmies spīdīgas acis. Cauri nervu sistēmai izskrēja karstums. Acis spīdēja pēdas attālumā no tuneļa grīdas un piederēja milzīgam kaķim albīnam.

Nozibsnīja Vinnija fotoaparāts. Mežonīgi šņākdams, kaķis salieca muguru kūkumā, cirta ar ķepu pret gaismu, metās sānis un nozuda tumsā. Redzot, ka ar dzīvnieka pakaļkājām kaut kas nav īsti kārtībā, Belendžers sarauca pieri. Kājas kustības ritms bija grotesks.

Vinnija fotoaparāts uzzibsnīja vēlreiz.

-    Klau, pincīt, tu ej uz nepareizo pusi. Pusdienas ir pretējā virzienā. Tur ir dažas žurkas, ar kurām tev derētu tikties.

-     Sasodīti liels kustonis, - pārvarējusi bailes, izdvesa Kora.

-    Varbūt viņam vēders pilns ar žurkām, - noteica Riks. - Man liekas, ka viņš redzēja mūsu lukturīšu gaismu. Kaķis noteikti zina kādu ieeju un izeju. Pretējā gadījumā viņa redzes nervi būtu pārstājuši darboties.

-    Turklāt pakaļkājas, - noteica Belendžers.

-    Jā. - Vinnijs parādīja nupat uzņemto attēlu fotoaparāta ekrāniņā. - Trīs pakaļkājas, no viena pakaļējā gurna aug divas. Lai Dievs stāv man klāt!

-    Vai bieži gadās redzēt ko tādu? - Belendžers pajautāja.

-    Mutācijas? Tās sastopamas ilgi neizmantotos tuneļos, - profesors paskaidroja. - Daudz biežāk gadās redzēt vaļējas brūces, kraupi un skaidri redzamu apsēstību ar parazītiem.

-    Ar parazītiem?

-    Blusām. Vai, potējoties pret stingumkrampjiem, jūs pateicāt ārstam, ka esat paredzējis doties ceļojumā uz trešās pasaules valsti un katram gadījumam vēlaties paņemt līdzi kādu antibiotiku?

-    Jā, taču es nesapratu, kāpēc tas nepieciešams.

-    Lai pasargātos no mēra.

-    No mēra?

-    Domā, ka tā ir viduslaiku slimība, taču tā joprojām pastāv. Tādos ASV dienvidrietumu apgabalos kā Ņūmeksikā tā gadās prēriju suņiem, trušiem un dažreiz kaķiem. Ļoti retos gadījumos to saķer cilvēciskas būtnes.

-    No inficētām blusām?

-    Kamēr ievēro ieteicamos piesardzības pasākumus, nav jāraizējas. Neviens no mums nav saslimis ar mēri.

-    Ar ko tad jūs esat saslimuši?

-    Reiz nonācu tunelī, kur bija tikpat sastāvējies ūdens kā šeit. Moskīti. Un iedzīvojos Rietumu Nīlas drudzī. Pamanījis simptomus, laikus aizgāju pie ārsta. Uztraukumam nav iemesla, tagad ir rudens un moskīti beigti. Un esam ieradušies mēs. Tas arī viss.

10

Belendžers saņēma drosmi un pavērsa gaismas staru uz metāla durvīm.

Riks nospieda durvju rokturim līdzīgo sviru. Nekas nenotika.

Viņš mēģināja nospiest sviru vēlreiz, taču ar tādu pašu iznākumu.

-    Durvis aizslēgtas. Bet varbūt sarūsējušas.

-    Profesor? - ierunājās Vinnijs.

-    Tāds brīdis kā šis man nekad nav paticis, - noteica pavecais vīrs. - Līdz šim mēs virzījāmies uz priekšu. Iefiltrējoties ēkā, vislabāk man patīk atrast kādu caurumu sienā, no kura nokritis dēlis un kurā var iespraukties. Nekas netiek mainīts. Nekas netiek sabojāts. Taču tagad vajadzīga nopietna rīcība. Jāiekļūst iekšā ar ielaušanos. Pieņemot, ka iekšā izdosies tikt. Es ļoti labprāt redzētu, kas atrodas ēkā, taču nevaru kādu no jums mudināt, lai pārkāpjat likumu. Lēmums jāpieņem jums pašiem.

-    Paļaujieties uz mani! - noteica Vinnijs.

-    Vai esi par sevi drošs?

-    Manā dzīvē nav satraukumu. Nekad sev nepiedošu, ja palaidīšu garām šādu izdevību.

-    Kora? Riks?

-    Ejam iekšā!

Konklins paskatījās uz Belendžeru, pavērsis gaismu sānis no viņa acīm.

-     Varbūt jums nevajadzētu iet tālāk? Jums nav nekādu saistību pret mums.

-   Mjā. - Belendžers paraustīja plecus. - Lai velns par stenderi paliek, bet puikas gados es vienmēr atradu vietas, kur man nebūtu vajadzējis atrasties. Jūs esat uzjundījuši manu ziņkāri, un tagad es gribu zināt, kas ir durvju otrā pusē.

Riks izvilka no mugursomas lauzni un iedzina ar rūsu klātajā spraugā starp durvīm un stenderi. Tunelī nodimdēja. Saņēmis spēku, viņš piespieda lauzni. Durvis krakstēdamas padevās par collu. Viņš uzgūlās uz laužņa spēcīgāk un atspieda durvis tik daudz vajā, ka pa spraugu varēja ielīst pat profesors.

Belendžers piesardzīgi iegāja pa durvīm un pārlaida gaismas staru plašai palīgtelpai. Pēc tuneļa smacējošās šaurības lielāka telpa iepriecināja. Bija tik labi pacelt uz augšu galvu, iztaisnot muguru un kaklu. Ēnaino sienu pa labi aizņēma slēdži, sviras, skalas, mēraparāti. Krēslā slīgstošos griestus un citas sienas klāja caurules. Telpas vidū bija novietoti milzīgi metāla cilindri. Pēc Belendžera domām, ūdens sildītāji. Vēsajā telpā oda pēc metāla un veca betona.

-    Kārlails nepārtrauca infrastruktūras modernizēšanu, - profesors paskaidroja. - Tie ir no tūkstoš deviņi simti sešdesmitā gada.

Riks pagrieza gaismas staru tā, lai būtu labi redzamas sviras un pārējās ierīces.

-     Iespaidīgi. Katrā ziņā viņam patikusi kārtība. Visur skaidri uzraksti, un pat idiots saprastu, kas jādara. Katram stāvam ierīkota izolēta karstā ūdens sistēma. Arī gaisa kondicionēšana. Tie ir peldbaseina slēdži: ūdens sildītājam, sūknim, filtram.

Belendžers palūkojās aiz boileriem.

-    Tur ir durvis. - Vinnijs pārgāja pāri telpai. - Droši vien iziet uz viesnīcas galveno daļu.

-    Ei, zēni! - iesaucās Kora.

Visi pagriezās, un nošūpojās lukturīšu gaisma.

-    Varbūt tam kāds sakars ar Veneru un Marsu, taču mani tas padara nemierīgu. - Kora notēmēja gaismas staru pret durvīm un tuneli, no kura nupat bija iziets. - Ja te iekļūst redzētais kaķis ar piecām kājām vai žurkas ar divām astēm…

Vinnijs iesmējās. Pa diviem ar Riku viņi aizspieda durvis ciet. No krakstošajām eņģēm nokrita rūsas plēksnes.

-    Tagad paskatīsimies, kas ir aiz otrām durvīm, - sacīja profesors.

Viņi šķērsoja palīgtelpu. Pēc tam kad Riks atvēra vaļā nākamās durvis, viņi apstājās kā apburti, jo lukturīšu gaismā kļuva redzams kaut kas ņirbošs.

-    Brīnumaini, - pēc brīža noteica Belendžers, sajutis gaisā virmojam vēsu mitrumu.

Vinnijs uzņēma vēl vienu fotogrāfiju.

-    Mīļā debess, baseinā nav izlaists ūdens. - Kora piegāja tuvāk.

Pāri sejām pārskrēja gaismas atspīdumi.

-     Kā tas nākas, ka pa tik daudziem gadiem ūdens nav izgarojis? - noprasīja Riks.

Kaut kas nopaukšķēja uz Belendžera ķiveres. Iedomājies par sikspārņiem, viņš pavērsa gaismu pret griestiem, taču neko citu kā ūdens pilienus neredzēja. Uz galvas nokrita vēl viena lāse.

-    Kamēr šo telpu noslēdz durvis, izgarojumiem nav kur dēties, - paskaidroja profesors. - Ūdens te ir gūstā. Vai nejūtat, cik mitrs gaiss?

-    Vairāk gan drēgns, - noteica Belendžers.

Kora nodrebinājās.

-    Auksti.

Viņi noraudzījās uz viesnīcas peldbaseinu. Tajā, par brīnumu, vēl arvien bija ūdens, zaļš no tajā augošajām aļģēm.

Ūdens ņirbēja.

Uzzibsnīja Vinnija fotoaparāts.

-    Ūdenī kaut kas ir, - teica Kora.

-    Varbūt kāds dzīvnieks, kurš, dzirdot mūsu tuvošanos, ielēcis baseinā, lai paslēptos, - noteica Konklins.

-    Kāds dzīvnieks tas var būt?

Aļģes nebeidza ņirbēt.

-    Varbūt bizamžurka.

-    Ar ko atšķiras parastā žurka no bizamžurkas?

-    Bizamžurka ir lielāka.

-    Tieši to es gribēju dzirdēt.

Riks pacēla no grīdas glumu kārti ar galā piestiprinātu tīklu baseina tīrīšanai.

-    Varu paķeksēties pa ūdeni, varbūt kaut ko izdodas noķert.

-    Tu gribēji teikt, ka ūdenī tevi neievilks, - teica Kora.

Vinnijs iesmējās.

-     Nē, es runāju nopietni, - sacīja Kora. - Šīs durvis bija ciet. Arī durvis baseina otrā pusē ir ciet. - Viņas lukturīša stars pārslīdēja pāri netīrumiem, izgaismojot otras durvis. - Tātad šeit varēja iekļūt dzīva būtne, vienalga, kāda?

Gaismas stari uzliesmoja uz visām pusēm, meklējot vēl kādu ieeju.

-    Žurkas pamanās izveidot eju gandrīz jebkurā vietā, - noteica profesors. - Žurkas ir tik apņēmīgi un neatlaidīgi dzīvnieki, ka izgrauzīsies cauri betona blokiem.

-    Un kā jūs domājat, kas šī ir par vielu? - Belendžers norādīja uz sienas balto pārklājumu.

-    Pelējums, - Kora atbildēja.

Glumais ūdens no jauna saviļņojās.

-    Rik, padod ziņu, ja izdodas izvilkt to zaļās lagūnas radību.

-    Tu ej projām?

-    Vienam vakaram esmu saskatījusies pietiekami daudz žurku. Esmu vēsturniece, nevis bioloģe. Ja palikšu te ilgāk, apaugšu ar sūnām.

Kamēr Kora gāja apkārt baseinam, Vinnijs uzņēma vēl vienu attēlu. Ar nepatīkamu klikšķi.

-    Ak, atvainojiet!

Riks nometa kārti. Visi sekoja Korai. Cenzdamies nezaudēt līdzsvaru uz glumajām flīzēm, pie virpuļdurvīm visi pievienojās Korai.

Riks uzspieda uz sarūsējušas dzelzs plāksnes vienā pusē. Durvis padevās jau ar pazīstamo krakstēšanu un čīkstēšanu.

11

Visi iegāja ar zirnekļu tīkliem pilnā gaitenī, kura vienā pusē atradās durvis ar uzrakstu KUNGIEM, bet otrā - ar uzrakstu DĀMĀM. Tālāk slējās noputējusi lete, kuras otrā pusē uz grīdas mētājās gumijas sandales.

-    Pametot māju, cilvēki parasti visu mantību paņem līdzi. Katrs grib paturēt savas mantas, - Riks sacīja Belendžeram. - Tiklīdz nākas slēgt slimnīcu, rūpnīcu, universālveikalu, biroju ēku vai viesnīcu, visi ir pie teikšanas, bet būtībā - neviens. Parasti uzskata, ka par pēdējiem sīkumiem parūpēsies kāds cits, taču bieži vien tas nenotiek.

Viņi pagāja garām ar rūsu klātām lifta metāla durvīm. Uz augšu veda kāpnes.

Konklins norādīja:

-    Apskatiet labi kāpnes!

-     Marmors, - noteica Vinnijs un pagriezās pret Belendžera. - Daudzās vietās, kur esam iefiltrējušies, no grīdas ārā rēgojās naglas. Tieši tāpēc mēs brīdinājām, ka jāvelk kājās zābaki ar biezām zolēm.

Augšā viņus sagaidīja vēl vienas virpuļdurvis.

-    Izskatās pēc magoņkoka, - noteica Kora. - Stingrs koks. Un tomēr durvis sākušas trupēt. - Viņa norādīja uz sadrupušu vietu durvju apakšā.

Pastumjot durvis, tās nepakustējās.

-    Durvīm atslēgas nav, - neizpratnē noteica Riks. - Otrā pusē tās droši vien ar kaut ko nobloķētas. - Viņš lika lietā nazi, gribēdams palauzt durvis uz savu pusi.

Negaidīti tās sakustējās. Riks metās atpakaļ, uztriecās virsū Belendžeram un nogrūda viņu zemē. Rībēdami krita visādi krāmi. Kora iekliedzās. Virsū gāzās lieli priekšmeti, ap- rakdami Belendžeru.

Tumsā viņš juta, ka krūtīs un vēderā duras kaut kas truls. Pie sejas pieskārās mīksts, smirdīgs materiāls. Ar strauji pukstošu sirdi viņš mēģināja no tā atbrīvoties un dzirdēja, kā Riks lādas, lūza koks, it kā to mestu pret sienu. Piepeši parādījās ķiveres lukturīša stars, un Belendžers nogrūda no sevis kaut ko smagu, ar irstošu audumu klātu.

-    Rik! Vai ar tevi viss kārtībā? - iekliedzās Kora.

Klepodams, mēģinādams tikt brīvībā, Belendžers ieraudzīja Koru, kas no lielu priekšmetu kaudzes atbrīvoja Riku.

Vinnijs satvēra Belendžeru aiz rokas un palīdzēja viņam piecelties.

-    Vai neesat ievainots?

-    Nē. - No sejai piespiestās smirdīgās lupatas Belendžeram mācās virsū nelabums. Viņš mēģināja smirdoņu aizslau- cīt. - Bet kas…

-    Rik! - Kora cēla Riku uz kājām.

-    Ar mani viss kārtībā. Tikai…

-    Kas mums uzgāzās virsū? - noprasīja Belendžers.

-    Mēbeles, - Konklins paskaidroja.

-Mēbeles?

-    Salauzti galdi un krēsli. Dīvānu gabali.

Kaut kur atskanēja drausmīgs kāda dzīvnieka brēciens. Belendžers ieraudzīja no satrupējušā dīvāna cauruma izskrie- nam žurku. Tai pakaļ kā bulta izmetās otra žurka. Tad trešā. Belendžeram kļuva nelabi.

-    Nez kāpēc pie šīm durvīm kaudzē sakrautas visvisādas sadauzītas un salauzītas mēbeles, - noteica Konklins. - Pietika Rikām durvis pavērt, lai kaudze sakustētos.

Belendžers saberzēja sāpošās krūtis vietā, kur, kā izrādījās, bija trāpījusi galda kāja. Cauri augumam izskrēja adrenalīna deva.

-    Bet kā tas nākas, ka mēbeles ir salauztas? Kāpēc samestas šeit?

-     Varbūt strādnieki sākuši kaut ko atjaunot, bet viņiem pateikts, lai dodas projām, - Konklins ieminējās. - Šādās ēkās jāsastopas ar visdažādākajām mīklām. Toreiz tajā pamestajā Bufalo universālveikalā mēs uzgājām pusduci saģērbtu manekenu, kas šķita sarunājamies. Vienam rokā bija pat kafijas krūze.

-     Kādam droši vien ienācis prātā šādi pajokot. - Belendžera skatiens raudzījās tumsā. - Vai arī šis būtu joks? Vai arī kāds brīdina, lai mēs turamies no šejienes tālāk?

-    Lai kas te ir, - noteica Vinnijs, - tas bijis pirms ilga laika. - Viņš parādīja Belendžeram salauztā galda kāju. - Vai redzi lūzumu?

Belendžers pavērsa pret kāju gaismas staru.

-    Koks ir vecs un netīrs. Ja lūzums būtu svaigs, tas būtu tīrs.

Konklins pasmaidīja.

-    Arī jūs esat nopelnījis A.

Riks pacēla nazi.

-    Lai nu kā, bet vismaz durvis esam dabūjuši vaļā.

Belendžers ievēroja, ka Kora nomierinās, redzot, ka Riks

nav ievainots. Viņš pamanīja arī to, ar kādām acīm uz Koru paskatās Vinnijs, juzdamies sāpināts, ka Koras mīlestība neattiecas arī uz viņu.

Jaunais cilvēks apslāpēja emocijas un pacēla fotoaparātu. Zibsnis iztraucēja kādu dzīvnieku, piespiežot to bēgt.

Vaļējās durvis aicināja tālāk. Pagājuši garām krēslā grimstošiem citu salauzto mēbeļu siluetiem, Belendžers un visi pārējie izbrīnā apstājās.

-    Te ir tas, kādēļ mūsu pūles nav veltas, - noteica Riks.

12

Tagad viņi stāvēja plaša vestibila ēnā. Vestibila griesti bija tik augsti, ka lukturīšu gaisma tik tikko sniedzās līdz tiem. Marmora grīda bija piegružota. Pie vairākām kolonnām slējās sadauzītu mēbeļu kaudzes: krēsli, galdi, kādreiz ar plīšu apvilktas sofas.

-    Loģiski visu varētu izskaidrot ar telpu kopēju brigādi, kurai dots rīkojums mest darbu pie malas, - noteica Konklins.

Pie dažām kolonnām stāvēja satrupējuši samta dīvāni. No griestiem nokarājās smalkas kristāla lustras. Bailēs, ka varētu kāda nokrist, Belendžers turējās no tām pa gabalu.

Vinnijs nofotografēja lustru, taču tās kristāli neatstaroja aparāta zibsni. Vestibilā viss bija pelēks, oda pēc putekļiem, turklāt gaisā virmoja asa, grūti nosakāma smaka. Kā robaini aizkari karājās zirnekļu tīkli. No kādas kušetes steidzīgi aizmuka pele. Piepeši no vienas lustras nopikēja sabaidīts putns. Belendžers atrāvās atpakaļ.

-    Kā tas šeit iekļuvis? - Vinnijs gribēja zināt.

Kaut kur sisināja circenis. Riks noklepojās.

-    Laipni lūdzam "Mežonīgajā karaļvalstī"!

-    Vai ari "Lielo cerību" mis Hevišemas memoriālajā istabā. Turieties tālāk no ligzdām un alām! - Konklins brīdināja.

-    Varat ticēt, ka es gribu to darīt, - noteica Belendžers.

-    Ja mani kas satrauc, tad tā ir urīna smaka.

Tagad Belendžers pazina smaku. Viņš vēlreiz noslaucīja seju, mēģinādams atbrīvoties no sajūtas, ka mutei vēl arvien priekšā ir kaut kas trausls un smirdīgs.

-Ja urīna smaka kļūst pārāk stipra, nav izslēgti hantavī- rusa draudi. - Belendžers zināja, ka profesors runā par nesen grauzēju midzeņos dažkārt atrasto gripas vīrusa līdzinieku. Būdams nekaitīgs tā nēsātājiem, tas var būt liktenīgs cilvēkiem. - Jums, protams, nav jājūt pret to pārmērīgas bailes. Amerikas rietumos laiku pa laikam kāds saslimst, taču te tādi gadījumi ir reti.

-    Katrā ziņā mans prāts nu ir mierīgs.

Konklins iesmējās.

-    Varbūt jāmaina temats un jāparunā par vestibilu. Kā jau es teicu, Morgans Kārlails visu laiku centās uzlabot viesnīcas infrastruktūru. - Lielajā telpā profesora balss skanēja dobji. - Taču nekad viņš nemainīja interjeru. Ja neņem vērā bojājumus, tūkstoš deviņi simti pirmajā gadā tūlīt pēc uzbūves vestibils izskatījās tieši tāpat. Mēbeles ar laiku nodila, un tās, protams, vajadzēja nomainīt. Taču to izskats nekad nemainījās.

-    Šizoīds, - noteica Riks. - No ārpuses ēka izskatās ieturēta divdesmito gadu dekoratīvajā stilā. Taču mēbeles attiecināmas uz gadsimtu miju. Uz Viktorijas laiku.

-    Karaliene Viktorija mira tūkstoš deviņi simti pirmajā gadā, kad viesnīcu "Paragon" vēl būvēja, - profesors paskaidroja. - Kārlails bija amerikānis, taču juta, ka pasaule mainās, diemžēl ne uz labo pusi. Ņujorkas savrupnamā, kur viņš auga, valdīja tas pats stils. Ārpuse simbolizēja vietas, uz kurām devās vecāki, bet pašam nebija ļauts. Interjerā redzama vide, kādā viņš jutās visdrošāk.

-    Patiešām šizoīds. Nav nekāds brīnums, ka viesnīca nevarēja darboties ar peļņu. Jau tūlīt pēc uzbūvēšanas tā droši vien izskatījās vecmodīga.

-    Īstenībā tā kļuva tematiskā viesnīca. - Konklins pamāja ar roku uz visām pusēm. - Tā kā interjers stingri ieturēts deviņi simti pirmā gada stilā, ar laiku vecmodīgais pārvērtās par "vēsturisku", pēc tam par "ceļojumu atpakaļ laikā". Darbinieki nēsāja gadsimtu mijas laika formas tērpus. Porcelāna trauki, kā arī zeltītie galda piederumi un ēdienkarte nemainījās. Balles zālē spēlēja tālaika mūziku, muzikanti valkāja tālaika tērpus. Viss bija no cita laika.

Belendžers pētīja ēnas.

-    Viesi droši vien bija satriekti, kad, uzgājuši augšā, ieslēdza televizoru un redzēja Džeku Rubiju, kas nošauj Lī Hārviju Osvaldu. Vai arī kaujas Vjetnamā. Vai nemierus demokrātu konventā Čikāgā. Bet varbūt Kārlails nepieļāva, ka numuros ievieto televizorus.

-    Negribīgi, taču atļāva. Viesi nevēlējās atgriezties laikā pārāk tālu. Asberipārkā jau toreiz sākās pagrimums, un cilvēki uz šejieni brauca maz.

-    Jā, sasodīti skumīgs stāsts, - noteica Belendžers. - Vai vietas, kuras esat pētījuši, saglabājušās tikpat labi?

-    Diemžēl ne. Mantu vācēji un vandaļi bieži vien jau agrāk nodara ēkās postījumus. Kaut vai lustras un marmora paliktņus augiem pie ieejas narkomāni sen būtu nozaguši. Sienas klātu neķītri grafiti. Tas ir tikai Kārlaila nopelns, ka viesnīca tik labi saglabājusies. Paskatieties uz šīm fotogrāfijām!

Grupa pievērsās sienai, pie kuras karājās ierāmētas melnbaltās fotogrāfijas. Zem katras atradās nosūbējusi kapara plāksnīte: 1910., 1920., 1930., līdz pat 1960. gadam. Visās bija redzams vestibils un svētku drēbēs ģērbušies viesi. Kaut ari attēlos vestibila mēbeļu stils un izvietojums nemainījās, viesu ģērbšanās stils bija stipri atšķirīgs - atloki platāki vai šaurāki, kleitas īsākas vai garākas, brīvākas vai pieguļošā- kas.

-    It kā būtu fotografēts ar laika intervālu. - Kora pārgāja pāri vestibilam un virzīja gaismas staru uz vienu vai otru pusi. - Tiesa, nav vestibila un viesu fotogrāfijas no tūkstoš deviņi simti pirmā gada, kad viesnīcu "Paragon" beidza būvēt. Varu iztēloties cilvēkus sev apkārt. Mierīgas kustības, klusas sarunas. Šalc kleitas. Sievietēm rokās cimdi un saulessargi. Vīriešiem pat sapnī nerādās, ka varētu kaut kur aiziet bez žaketes un kaklasaites. Vestes kabatā pulkstenis ar ķēdi. Dažam rokā spieķis. Citam uz kurpēm getras, lai tās pasargātu no promenādes smilts. Ienākot vestibilā no āra, tiek noņemtas no galvas platmales ar dziļo ieloci, bet jūras krastā cilvēki atļaujas nelielas vaļības un uz galvas ir salmu platmales. Viņi dodas uz reģistratūru.

Kora darīja to pašu.

Tikmēr Riks piegāja aplūkot ieejas dubultdurvis.

-     Kā jau, profesor, jūs teicāt, iekšdurvis ir no dzelzs. - Viņš mēģināja durvis atvērt, taču bez panākumiem. Piegājis pie loga pa labi, viņš pavilka sānis satrupējušos aizkarus, taču tūlīt atrāvās atpakaļ. Gaisā piepeši uzlidoja vēl viens putns, šoreiz no aizkaru augšas. - Sasodīts, grīda klāta ar putnu mēsliem, - noņurdēja Riks. Viņš pārbaudīja slēģus aiz aizkariem. - Metāls. - Ar zināmu piepūli viņš noskrūvēja uz- griezni. Slēģi, kā izrādījās, bija piestiprināti pie sliedes. Viņš mēģināja tos izkustināt, taču bez panākumiem. - Jūs teicāt, ka vandaļi izsituši logus. Pa izsistajām vietām vajadzēja nākt iekšā lietum un sniegam, ritentiņiem vajadzēja ierūsēt. Labi vismaz, ka neviens neredz mūsu lukturīšu gaismu.

-    Ja garām nāk kārtības sargs, tas arī neko nedzirdēs, - noteica Konklins.

Riks piespieda ausi pie slēģiem.

-    Nevar dzirdēt nedz viļņus pludmalē, nedz metāla plāksnes dauzīšanos pret dzīvojamo māju. Visa ēka ir mūsu rīcībā. Bet kā te iekšā tikuši putni?

Noskanēja zvans.

13

Belendžers apsviedās otrādi.

Kora stāvēja aiz reģistratora letes, uzlikusi labo roku uz kādreiz spīdīgā kupolveidīgā nerūsējošā tērauda zvana. Pagriezusies pret grupu, viņa nolika ķiveri uz letes, un gaismā iemirdzējās viņas sarkanie mati. Sienu aiz muguras aizņēma zirnekļu tīklu segts stends ar kastītēm pastam. Dažviet varēja saskatīt stendā ieliktos papīrus.

-    Laipni lūdzam viesnīcā "Paragon"\ - Kora teica. Viņas spilgto skaistumu izcēla pretī pavērstie gaismas stari. - Ceru, ka uzturēšanās pie mums sagādās jums prieku. Labākas viesnīcas pasaulē ņav. - Kora pasniedzās ar roku zem letes, izvilka grāmatu koka vākos un nolika uz letes, saceldama putekļus. - Patlaban ir pati karstākā sezona. Sanāksmes. Kāzas. Ģimenes atvaļinājumi. Ceru, ka esat rezervējis numuru, mister…? - Viņa pievērsa skatienu profesoram.

-    Konklins. Roberts Konklins.

Kora notēloja, ka pārbauda kastītē kartītes.

-    Nekā nav. Atvainojiet! Neizskatās, ka Konklinam būtu kaut kas rezervēts. Vai tas ir droši, ka esat ar mums sazinājies?

-    Pilnīgi droši.

-    Dīvaini gan. Mūsu ļaudis, kas rezervē numurus, ne reizi nav pieļāvuši kļūdu. Un jūs, mister.,.?

-    Magils, - atbildēja Riks.

-    Magilam numurs ir rezervēts, taču baidos, ka sievietei.

Slavenajai vēsturniecei Korai Magilai. Ceru, jūs esat par viņu dzirdējis. Te apmetas pazīstami cilvēki. - Kora vēlreiz pabāza roku zem letes un šoreiz izvilka biezu kantora grāmatu, saceldama vēl vairāk putekļu. Viņa atvēra grāmatu un izlikās lasām vārdus. - Merilina Monro. Arturs Millers. Ad- lajs Stīvensons. Greisa Kellija. Normens Mailers. īvs Mon- tāns. Protams, pie mums var apmesties tikai turīgi ļaudis. - Viņa pacēla blakus zvanam nolikto kartīti. - Numurs maksā desmit līdz divdesmit dolārus.

-    Kad divdesmit dolāri bija divdesmit dolāri! - Riks iesmējās.

-    Kas attiecas uz dažiem viesiem, tu patiešām nekļūdies, - noteica profesors. - Merilina Monro, Arturs Millers un īvs Montāns tik tiešām šeit apmetušies. Monro un dramaturga ģimenē bija zināmas problēmas. Tiklīdz Millers steidzīgi izrakstījās, bija klāt Montāns, lai mierinātu Merilinu. Šeit uzturējies arī Kouls Porters. Arī Zelda un Frānsiss Skots Fic- džeralds, Pablo Pikaso, Vindzoras grāfs ar grāfieni, Marija Kallasa, Aristotelis Onasis, kuram bija romāns ar Kallasu, un tā tālāk. Onasis faktiski mēģināja viesnīcu nopirkt. "Paragon" vilināja daudzus slavenus un ietekmīgus cilvēkus. Arī vienu otru bēdīgi slavenu, bet varenu vīru. Kaut vai senatoru Džo- zefu Makartiju. Arī gangsterus Lakiju Lučāno un Semu Džan- kānu.

Belendžers sarauca pieri.

-    Kārlails atļāva te uzturēties gangsteriem?

-    To dzīves stils viņu apbūra. Kārlails ēda kopā ar viņiem pusdienas un spēlēja kārtis. Faktiski viņš atļāva Karmīnem Danatam turēt pastāvīgu numuru, "savu ligzdiņu", kā to sauca Danata, kad nenodarbojās ar spēka paņēmieniem Atlan- tiksitijā, Filadelfijā, Džērsisitijā un Ņujorkā. Kārlails atļāva Danatam savā numurā aiz sienas ierīkot bruņotu velvi. Viņš ierīkoja šo velvi tūkstoš deviņi simti trīsdesmit piektā gada ziemā, visaukstākajā laikā, kad viesnīca bija praktiski tukša. Neviens to nezina.

-    Bet ja kāds zina… - Kora papurināja galvu. - Tas man atsauc atmiņā "Pilsoni Keinu" un kā viņam izgāja.

-    Vai tad ar "Pilsoni Keinu" kaut kas atgadījās? - Vinnijs neticīgi noprasīja. - Tas nav iespējams. Tas ir šedevrs.

-    Tikai viena liela kļūme. Pirmajā ainā Keins ir vecs vīrs. Savā pasakainajā savrupnamā viņš atvadās no dzīves. Rokā viņam ir sniega pika.

-    Sākums ir visiem zināms, - noteica Vinnijs. - Reiz mēs abi to skatījāmies klasikas kanālā. Tu ne reizes neko neieminējies par kļūmi.

-   To es atskārtu tikai pēc tavas pārcelšanās uz Sirakūzām. Keins nomurmina: "Rozes pumpurs," - nomet piku uz guļamistabas grīdas, un tur tā izjūk. Dzirdot troksni, pa durvīm iesteidzas slimnieku kopēja. Piepeši ne no šā, ne no tā visas avīzes un kinožurnāli ir pilni ar Keina pēdējo vārdu "Rozes pumpurs" noslēpumu. Pēc tam reportieri ķeras pie miklas atšķetināšanas.

-    Tiešām? Un tad?

-    Tātad, ja slimnieku kopēja nebija istabā, ja durvis bija ciet un guļamistabā gulēja tikai mirstošais Keins, kā vispār kāds varēja zināt viņa pēdējos vārdus?

-   Ak! - noteica Vinnijs. - Sasodīts! Tagad tu sagandēji manās acīs šo filmu.

-    Skatoties nākamreiz, šo daļu vienkārši izlaid!

-    Bet kāds tam sakars ar…

-    Profesor, - ierunājās Kora, - kā jūs varējāt zināt par trīsdesmit piektā gada ziemā Danatas numurā ierīkoto slepeno velvi, ja "Paragon" tai laikā bija tukšs?

Konklins pasmaidīja.

-    Tu patiešām esi mana studente.

Belendžers gaidīja atbildi.

-    Kārlails, izrādās, rakstījis dienasgrāmatu - ne par sevi, bet viesnīcu - un atzīmējis tajā visus gadu desmitu gaitā vērotos interesantos faktus. īpaši viņu aizrāvušas viesnīcā notikušās pašnāvības un citi nāves gadījumi, piemēram, šeit notikušas trīs slepkavības. Kāds vīrietis par krāpšanu nošāvis biznesa partneri. Sieviete noindējusi vīru par to, ka viņš draudējis aiziet pie citas. Trīspadsmit gadus vecs zēns nogaidījis, kamēr tēvs aizmieg, un nositis viņu ar beisbola nūju. Tēvs gadiem ilgi bija varmācīgi izturējies pret bērnu. Tikai Kārlaila bagātība un ietekme ļāvusi panākt, ka nekas par šiem incidentiem nav publicēts. Pēc viņa nāves…

-    Kā viņš nomira? - Belendžers pajautāja. - No vecuma? Apstājās sirds?

-    Īstenībā viņš izdarīja pašnāvību.

Grupa apklusa.

-    Pašnāvību? - Belendžers uzkricelēja piezīmi.

-    Viņš ar bisi norāva sev pusi galvas.

Šķita, ka grupa pārstājusi elpot.

-    Izmisums, ko izraisa slikta veselība? - Belendžers noprasīja.

-    Starp manis pārbaudītajiem dokumentiem bija arī sekcijas rezultāti, - sacīja Konklins. - Ar savu stingro režīmu un fiziskajiem vingrinājumiem hemofilijas mazināšanai viņš deviņdesmit divu gadu vecumā bija neparasti veselīgs vīrs. Viņš nav atstājis vēstuli. Neviens nespēj izskaidrot, kāpēc viņš darījis sev galu.

-    Viņa prātam vajadzēja būt tikpat asam kā ķermenim, - sacīja Riks. - Citādi viņš nebūtu varējis noslēpt savus nodomus no kalpotājiem.

-    Dažus pēdējos gadus Kārlailam nebija neviena kalpotāja.

-    Ko? Šajā milzu eka viņš rūpējas par sevi pats? - Kora sarauca pieri. - Klīda pa gaiteņiem.

-    Bet ja viņš bija viens… - Vinnijs šķita neizpratnē.

-    Tu gribi jautāt, kā viņu atrada? - Konklins sacīja. - Varbūt pirmo reizi mūžā nakts vidū viņš pameta viesnīcu, aizgāja līdz pludmalei un nošāvās. Jau toreiz Asberipārkā valdīja tāds pagrimums, ka viņu atrada tikai nākamās dienas vidū.

-   Cilvēks, kurš cieš no agorafobijas, pirmo reizi aiziet līdz pludmalei, lai varētu sevi tur nogalināt? - Belendžers papurināja galvu. - Neizklausās ticami.

-    Policija nesaprata, vai viņš nav nogalināts, - sacīja profesors. - Taču pirms tam naktī bija lijis lietus. Pludmalē bija tikai Kārlaila pēdas.

-    Dīvaini, - noteica Kora.

-    Pēc vecā vīra nāves viņa personiskie dokumenti nonāca Kārlailu ģimenes bibliotēkā, īstenībā mantu glabātavā, kas atradās pagrabstāvā Manhetenas mājā, kura savā laikā bija izmantota par ģimenes savrupnamu. Kārlaila fonds izmantoja ēku tik ilgi, kamēr izsīka.

-     Vai dokumentos bija arī dienasgrāmata? - Belendžers jautāja.

-   Jā. Izvēlēdamies šāgada ekspedīcijai viesnīcu "Paragon", veicu parasto pētniecības darbu un uzzināju par mantu glabātavas eksistenci. Cilvēks, kas pārrauga trastu, atļāva iepazīties ar materiāliem. Viņš bija centies tos piedāvāt dažādām universitātēm. Acīmredzot domāja, ka universitāte pilnvarojusi mani piedalīties izsolē. Man tika dota viena diena, lai varu iepazīties ar papīriem. Tad es atklāju dienasgrāmatu.

-    Vai tikai jūs neatkārtojat baumas? Vai Danatas numurā patiešām ir bruņu velve? - noprasīja Belendžers.

-    Varu pateikt vienīgi to, ka neviena ieraksta par tās likvidēšanu nav.

-    Sasodīts, kļūst interesantāk nekā parasti! - Vinnijs saberzēja rokas. - Protams, vēl ir jānoskaidro, kurš bijis Danatas numurs.

-    Seši simti desmitais, - Konklins atbildēja. - Dienasgrāmatā rakstīts, ka viesnīcā no tā pavēries vislabākais skats.

-    Nevis no augšstāva apartamentiem?

-    Agorafobijas dēļ Kārlails nav varējis ciest lielus logus. Okeāna skats būtu iedvesis viņam šausmas. Taču viņam patika skatīties kaut ko citu. Pieminot, ka "Paragon" gribējis pirkt Aristotelis Onasis, es nepateicu, ka Kārlails viesnīcu nepārdotu pat tad, ja justu kārdinājumu. Bez vispārējas pārbūves, gandrīz nojaucot viesnīcu līdz pamatiem, Kārlails publiski tiktu apkaunots un varbūt pat apcietināts.

-    Apcietināts? - Riks nobrīnījās.

-    Savas ziņkārības dēļ. Ēkā ir slepeni gaiteņi, kas dod iespēju novērot viesus, viņiem to nezinot.

-    Actiņas novērošanai? Divpusēji spoguļi? - Belendžers steidzīgi pierakstīja.

-    Kārlails sirga ne tikai ar hemofiliju. Viņš nav iznīcinājis dienasgrāmatu, jo uzskatīja, ka tā kalpos sociāliem nolūkiem. Viņš uzskatīja sevi par tādu kā sociologa un vēsturnieka krustojumu.

-    Kam vēl tas ir zināms?

-    Nevienam, - atbildēja profesors. - Kārlailam nav mantinieku. Cilvēks, kurš administrē Kārlailu trastu, demonstrē apbrīnojamu intereses trūkumu par savu mirušo klientu. Birokrāta tips ar vienaldzīgu ģīmi. Cilvēks, kurš domā tikai par to, kā pēc piecdesmit gadiem tiks pensijā. Savu darbu dara mehāniski. Pagalam neizteiksmīgas acis. Līdzīgs manam Bufalo dekānam. Dienasgrāmatu es noslēpu Kārlaila papīru pašā apakšā. Viņš nemūžam to nepamanīs. Taču, ja dokumentus nopirks universitāte, galu galā to, ko jums stāstu, uzzinās cilvēki. Tas, protams, neko nedos, jo viesnīcas vietā jau būs tukšs būvlaukums. Tas arī ir iemesls, kāpēc šī celtne ir pati svarīgākā no tām, kurā jebkad esam iefiltrējušies. Iespējai pārbaudīt un dokumentēt viesnīcas "Paragon" vēsturi var būt kultūrvēsturiskas sekas, tās prasās pēc grāmatas.

-    Ceru, ka jūs tādu uzrakstīsiet, - noteica Vinnijs.

-    Tas ir mans projekts, - profesors šķita apmierināts.

Kora uzmeta skatienu pulkstenim.

-    Tādā gadījumā labāk iesim. Nakts lido kā ar vēja spārniem.

Belendžers pavērsa savas ķiveres luktura staru pret pulksteni un izbrīnījies konstatēja, ka pēc iziešanas no moteļa pagājusi gandrīz stunda. Laiks šķita tikpat koncentrēts kā gaiss tuneļos.

Kora pameta skatienu uz vēstuļu stendu un pasniedzās pēc tajā palikušās lapiņas. Papīrs bija trausls.

-    Šķiet, ka mistera Ali Karima kredītkarte nav derīga. Ar viņu vēlas runāt menedžeris. Neraizējieties, mister Karim! Kaut ko tādu dažreiz esmu piedzīvojusi pati.

Viņa uzlika galvā ķiveri un pievienojās pārējiem letes priekšā.

-    Slikti, ka nedarbojas lifti, - noteica Vinnijs. - Būs augstu jākāpj. Vai jūs varēsiet uzkāpt, profesor?

-    Pamēģiniet tikt man līdzi.

Ejot pāri vestibilam, Belendžers uzmanīgi nopētīja tumšos kaktus.

-    Tur ir deju zāle. - Konklins ar lukturīša staru norādīja uz vaļējām durvīm pa labi un tukšu ozolkoka grīdu aiz tām.

-    Vai drīkstu uzlūgt uz deju? - Riks pajautāja.

-   Sasodīts, mana deju karte jau pilna. Vēl tikai nezinu, kas mani pavadīs uz mājām.

Riks ieskatījās deju zālē, pasmaidīja un nozuda. Pēc brīža viņš uz neskanīgām klavierēm sāka spēlēt "Mēness upi".

-    Mana mīļākā dziesma, - Kora paskaidroja grupai.

-   Mazliet vecmodīga tava vecuma cilvēkam, vai ne? - profesors viņu paķircināja.

-     Man ar Riku patika skatīties vecās filmas ar Henrija Mančīni rakstītām dziesmām. Romantiskām dziesmām. "Mīļā sirds". "Šarāde". "Mēness upe" no filmas "Brokastis "Tifā- nijā"".

Belendžers iedomājās, kā jūtas Vinnijs.

Nošu rakstu jauca tukšas vietas, jo daži kauliņi neskanēja. Metāliskās skaņas atbalsojās milzīgajā telpā. Tās darīja Belendžeru nemierīgu. Ne tāpēc, ka Riks bungotu klavieres skaļi. Nepareizā melodija nebija necik skaļāka par viņu balsīm. Neviens ārpusē to nespētu saklausīt. Tik un tā likās, ka tā ir varmācība.

Klavieres apklusa. Aiz stūra parādījās Riks ar muļķīgu smaidu sejā.

-    Nespēju pretoties. Piedodiet!

-   Ja tur tuvumā bija vēl kāda žurka, tā pavisam droši aizmuka, - noteica Vinnijs.

Riks iesmējās un atkal pievienojās grupai.

Viņi piegāja pie lielajām kāpnēm. Tām bija lieliskas margas, un marmora pakāpieni augšā sadalījās, nogriežoties pa labi un pa kreisi. Taču ne uz turieni grupa raidīja gaismu. Uzmanību saistīja citādas krāsas svītra uz kāpnēm.

-    Ūdens plankumi. Varbūt no caurumiem jumtā. - Zem Vinnija kājām nokrakstēja stikla lauskas, tik netīras, ka neatstaroja lukturīša gaismu. - Šeit uz leju tecējis ūdens. Paskatieties uz te sanestajiem netīrumiem!

-    Ejot uz augšu, skatieties, kur liekat kāju! - profesors brīdināja Belendžeru. - Koks var būt satrupējis.

PULKSTEN VIENPADSMITOS VAKARĀ

14

Viņi uzgāja augšā līdz vietai, kur kāpnes sadalījās. Kāpņu turpinājumā pa kreisi un pa labi varēja saskatīt citādas krāsas svītras.

-     Milzum daudz ūdens, - noteica Riks. - Gadiem ilgi. Stiprās lietusgāzēs ūdens droši vien gāzies ar straumi.

-    Uzmanies! - brīdināja profesors. - Te vēl arvien var būt slidens.

Viņi nogriezās uz kāpnēm pa kreisi, ieskatīdamies ēnās. Augšā varēja saskatīt elegantu durvju rindu ar apsūbējušiem misiņa numuriem. Tumšās, ar koku apdarinātās sienas klāja putekļi. Ik pa gabalam tumsā nozuda gaiteņi. Oda pēc pelējuma un vecuma. Belendžera skatiens palika pie satrupējuša persiešu paklāja ar sarežģītu rakstu un pelējuma plankumiem.

Viņi nogriezās pa kreisi un gāja tālāk. Ik pēc desmit soļiem pie sienas stāvēja šaurs galdiņš. Uz dažiem atradās vāzes ar sakaltušiem ziediem, šķita, ka to ziedlapiņas no mazākā pieskāriena izjuks. Pēc tam grupa vēlreiz nogriezās pa kreisi un nonāca pie citām kāpnēm. Tās bija rotātas ar smalkiem kokgriezumiem, taču ūdens nodarīto bojājumu dēļ Belendžers nesaprata, no kāda koka tās taisītas. Viņš palūkojās uz augšu.

Vinnijs darīja to pašu.

-     Mans Dievs! Kāpnes iet pa tukšo centrālo šahtu līdz ēkas pašai augšai. Grūti precīzi pateikt, bet man liekas, ka tur ir redzams stikla jumts. Mēness gaisma. Slīd mākoņi.

-   Jumta piramīdas augšējo daļu aizņem milzīgs stikla kupols, - Konklins paskaidroja. - Šahta iziet Kārlaila dzīvojamām telpām cauri pa vidu. Viņš varēja iet no istabas istabā un novērot viesus uz kāpnēm, kā arī redzamajā vestibila daļā.

-     Vai viesiem tāda uzvedība nevarēja likties mazliet dīvaina? - Kora pajautāja.

-    Viņu norobežoja istabu sienas. Cilvēki nevarēja redzēt, ka viņš skatās uz leju. Viņš izmantoja actiņas.

-    Kupols droši vien ir saplīsis, un ūdens nāk iekšā pa turieni. Pa caurumiem var iekļūt arī putni, - sacīja Belendžers.

Koks zem kājām negaidīti iekrakstējās. Belendžeram salēcās sirds. Viņš pieķērās ar roku pie margām.

Visi apstājās.

-    Šķiet, kāpnes nesakustējās, - Riks mēģināja viņu mierināt. - Tas nav nekas neparasts.

-    Protams. - Tomēr Belendžeru viņa vārdi nepārliecināja. Viņš pārbaudīja nākamo pakāpienu.

-     Vajag vairāk gaismas. - Kora paņēma jostai piestiprināto lukturīti.

Citi izvilka savējos. Gaismas stari pārvietodamies radīja iespaidu, ka ēnas atdzīvojušās, ka viesi tikko iegājuši savās istabās un ver ciet durvis.

Belendžeram ejot uz augšu, ūdens plankumu kļuva vairāk.

-    Ko Viljams Šatners saka "Zvaigžņu ceļā" katras epizodes sākumā? "Visums - galējā robeža?" - Vinnijs noprasīja. - Vecais labais kapteinis Kirks. Par sevi varu teikt, ka tā ir mana galējā robeža. Dažreiz, piedaloties tādā ekspedīcijā kā šī, jūtos kā uz Marsa vai kādā citā vietā, atklājot lietas, par kuru esamību nav nācis ne prātā.

-    Kaut kas tādā garā? - Kora notēmēja lukturīša gaismas staru uz augšējiem pakāpieniem. - Kas tur ir? Atkal pelējums?

No gruvešiem kāpnēs uz augšu stiepās zaļas stldziņas.

-     Nekādā ziņā. Tā ir kaut kāda zāle, - sacīja Riks. - Vai varat iedomāties? Dienas laikā pa kupolu droši vien iespīd tik daudz saules, lai zālīte augtu. Tā sasodītā zāle var iesakņoties visur. - Viņš pameta skatienu uz Belendžeru. - Reiz nojaukšanai paredzētā slimnīcā pie izsista loga no paklāja auga cūkpiene.

Kāpnes nokrakstēja atkal.

Belendžers neatlaida roku no margām.

-    Es joprojām nejūtu, ka kaut kas būtu sakustējies, - noteica Riks. - Viss ir kārtībā.

-    Protams. Taisnība.

Grupa sasniedza ceturto līmeni un gāja tālāk.

Taču profesors vilcinājās. Priekšā stiepās garš gaitenis. Viņš atspiedās ar roku pret sienu, tad pret to atslējās un centās atgūt elpu.

-    Siena pirms atspiešanās pret to jāpārbauda, - Kora brīdināja Belendžeru. - Vienas mūsu Bufalo ekspedīcijas laikā Riks pret tādu atspiedās un izkrita tai cauri. Pēc tam nobruka daļa griestu. Ja galvā nebūtu bijusi ķivere…

15

-    Profesor? - Vinnijs sarauca pieri. - Vai jums kļuva slikti?

Korpulentais vīrs smagi elpoja. Kaut arī brilles no piepūles bija nosvīdušas, viņš par to neraizējās.

-    Šeit tik daudz pakāpienu. Jāteic, ka arī vienam otram no jums tie liek sevi just.

Belendžers pacēla roku.

-    Vainīgs.

Konklins izņēma no mugursomas sānkabatas pudeli ar ūdeni, noskrūvēja vāciņu un padzērās.

-    Es jums pievienošos, - noteica Belendžers, vilkdams ārā no somas pudeli. - Taču, ja man jāsaka taisnība, es priecātos, ja pudelē būtu viskijs.

-    Ticēdams populāriem saukļiem, es tādai mantai vairs nepieskaras, - noteica Konklins.

Kora piedāvāja turzu ar saldinātām auzu pārslām.

-    Vai neviens nevēlas iekost?

Tumsas ieskauti, Riks ar Vinniju paņēma pa saujai. Belendžers dzirdēja, kā pārslas sāk kraukšķēt.

Profesors iedzēra vēl mazliet ūdens, brīdi pagaidīja un ielika pudeli atpakaļ mugursomā.

-    Labi, esmu gatavs.

-    Vai esat par to drošs?

-    Pilnīgi.

-   Pagaidiet vēl brītiņu! - sacīja Vinnijs. - Gribu paskatīties, kādi ir numuri. - Viņš piegāja pie durvīm un nopriecājās, ka tās nebija aizslēgtas. Gaismas staram izgaismojot tumsu, viņš pamāja ar galvu. - Ari šajā istabā logi ar dzelzs slēģiem.

Belendžers uzmanīgi piegāja pie Vinnija. Garām plūda sa- stāvējies, rūgtens gaiss. Gaismā viņi konstatēja, ka numuram ir standarta iekārtojums: skapis pa labi, vannas istaba pa kreisi, uz guļamistabu veda īss gaitenītis.

Kora ielūkojās vannas istabā.

-    Marmora lete. Putekļu dēļ varu maldīties, taču izskatās, ka vannas istabas piederumi ir…

-   Apzeltīti, - Konklins pateica priekšā.

-    Ko tu neteiksi!

Numurā bija divas nelielas, ar noputējušu, puķainu gultas pārsegu klātas gultas uz četrām kājām. Viktorijas laika dīvāns, galds un kumode kontrastēja ar televizoru. Ja neņēma vērā zirnekļu tīklus, netīrumus un atlupušās tapetes, numurs droši vien izskatījās tāpat kā tūkstoš deviņi simti septiņdesmit pirmajā gadā vai pat agrāk.

Vinnijs piegāja pie televizora.

-     Nav nevienas» krāsu regulēšanas pogas. Tas ir vecais melnbaltais. Ekrāna stūri noapaļoti. Un paskatieties uz tālruni! Tam vēl ir vecmodīgā ripa. Tādus esmu redzējis kinofilmās, taču nevienā ēkā, kuru esam pētījuši, tālruni ar ripu līdz šim nebiju redzējis. Kamēr ar tādu kaut ko sazvana, droši vien vajadzīga vesela mūžība.

-    Dzelzs slēģi, - norādīja Riks. - Ko tie noslēdz? Mēs atrodamies ēkas vidusdaļā. No šejienes līdz ārienei starpā jābūt vairākām istabām. Logam šeit nav jēgas. Te nekas nav redzams.

-    īstenībā, - sacīja profesors, - Kārlails ielicis logu katrā istabā. Katrā viesnīcas kvadrantā ir sava gaismas šahta. Savā laikā tajās bijuši puķu dārzi, krūmi un koki, lai viesiem būtu uz ko paskatīties. Dažiem numuriem pie šahtas bijušas pat durvis uz balkonu. Šahtas beidzas piektajā līmenī. Sestajam līmenim un pēdējā stāva apartamentiem tādas nav vajadzīgas, jo tie atrodas pašā augšā, no kurienes paveras tiešs skats uz ārpasauli.

-   Tā kā Kārlails ierīkojis metāla slēģus, - sacīja Kora, - man gribas jautāt - vai vecajam vīram bijusi tik liela paranoja un viņš iedomājies, ka nemiernieki rāpsies augšā pa šahtām?

-     Grautiņi. Ugunsgrēki. Iztukšotas ēkas. Viņš to varēja uzskatīt par pasaules galu. - Vinnijs paskatījās uz profesoru. - Vai dienasgrāmatā par to nekas nav teikts?

-    Nē. Dienasgrāmata beidzas tūkstoš deviņi simti sešdesmit astotajā gadā, kad viesnīcu slēdza viesiem.

-    Trīs gadus pirms Kārlaila nāves. - Belendžers paskatījās visapkārt. - Vai nav izpētīts, kāpēc viņš pārstāja rakstīt un kāpēc slēdza viesnīcu?

-Nē.

-    Varbūt pārgāja interese par dzīvi? - Kora izteica minējumu.

-    Bet varbūt dzīve bija pārāk interesanta? - noteica Konklins. - No Pirmā pasaules kara līdz Kubas raķešu krīzei, no lielās depresijas līdz iznīcības draudiem atomkarā viņš redzēja, ka divdesmitais gadsimts vēršas arvien ļaunāks un ļaunāks.

-    Tūkstoš deviņi simti sešdesmit astotais gads. Kas togad notika? - Belendžers pajautāja.

-   Ar divu mēnešu atstarpi tika nogalināts Mārtiņš Luters Kings un Roberts Kenedijs.

Grupa no jauna apklusa.

-    Kas tur ir uz gultas? - Belendžers norādīja.

-    Kurā vietā? Es neko neredzu.

-    Tur.

Belendžera lukturīša stars apspīdēja pirmo gultu un plakanu priekšmetu uz spilvena.

Ceļasoma.

-    Kāpēc cilvēks aizbrauc no viesnīcas un neņem līdzi čemodānu? - Kora brīnījās.

-    Varbūt kāds nav spējis samaksāt rēķinu, tāpēc aizlavī- jies prom slepus. Paskatīsimies, kas čemodānā ir. - Vinnijs nolika lukturīti un uzspieda uz diviem slēdžiem, katru savā roktura pusē. - Aizslēgts.

Belendžers atsprādzēja jostai piestiprināto nazi, atvāza un iebāza vienā no atslēgām.

-    Nevajag, - noteica Riks. - Mēs skatāmies, bet neko neaiztiekam.

-    Bet mēs jau esam aiztikuši daudzas lietas.

-     "Neaiztikt" nozīmē "neko nesapostīt, neiztraucēt, nemainīt". Šī vieta ir arheoloģisko izrakumu ekvivalents. Mēs nemainām pagātni.

-    Bet tādā gadījumā nav iespējams uzzināt, kas atrodas čemodānā, - Belendžers noteica.

-    Manuprāt, ir sliktākas lietas, ko es nekad nebūtu spējīgs izdarīt.

-    Ja man izdosies čemodānu atvērt, nesalaužot atslēgu, vai tas radīs problēmu?

-    Nebūt ne. Taču es nezinu, kā jums tas izdosies.

Belendžers izvilka no kabatas lodīšu pildspalvu. Noskrūvējis galu, viņš izvilka serdeni kopā ar atsperi, kas bīdīja serdeni iekšā un ārā. Lai maskētu saspringumu, viņš dungodams iebāza atsperes galu čemodāna atslēgas caurumā. Viņš spieda, grozīja un, kad atslēga atsprāga vaļā, pasmaidīja. To pašu viņš atkārtoja ar otru atslēgu, kaut arī slēgšana prasīja vairāk laika.

-    Parocīgas iemaņas, - Riks noteica.

-    Reiz man gadījās rakstīt par atslēgu meistaru, par vīru, kuru policija sūta uz vietām, kad patiešām kaut ko vajag dabūt vaļā un neviens cits to nespēj. Viņš parādīja dažus vienkāršus paņēmienus.

-    Kad nākamreiz aizslēgšu savu auto un atslēgas paliks iekšpusē, es jums piezvanīšu, - noteica Vinnijs.

-    Kam pienākas tas gods? - Belendžers noprasīja. - Korai?

Kora saberzēja plaukstas.

-    Es atsakos.

-    Vinnijam? Ko teiksiet? Jūs pirmais mēģinājāt čemodānu atvērt.

-     Pateicos, - Vinnijs, juzdamies neērti, noteica. - Jūs to atslēdzāt, jums tas jāatver.

-    Lai notiek! Tikai ņemiet vērā, ja izdarīšu monumentālu atklājumu, tas jānosauc manā vārdā. - Belendžers pacēla čemodāna vāku.

Tiklīdz pagaisa rūgtā smaka, čemodāna saturu apspīdēja piecu ķiveru lukturīši.

16

Neviens nepakustējās.

-    Liekas, man tūlīt kļūs nelabi, - noteica Kora. - Kas tur

ir?

Čemodāns bija pilns ar vilnu. Ar mumificējušos ķermeņa augšdaļu un galvu. Ķepām. Rokām.

-   Mans Dievs, vai tas ir cilvēks? - Vinnijs noprasīja. - Bērns, kas ievīstīts…

-    Pērtiķis, - noteica Belendžers. - Manuprāt, tas ir pērtiķis.

-Jā, laipni lūdzam "Mežonīgajā karaļvalstī"!

-    Kāpēc tas kādam būtu bijis vajadzīgs… jūsuprāt, kāds viņu šeit ielika un aizslēdza čemodānu, lai nosmok? - Riks pajautāja.

-    Varbūt pērtiķis jau bija beigts, - profesors ieminējās.

-     Kāds staigāja ar to apkārt kā senos laikos? - Kora pacēla rokas uz augšu. - Neko tik pretīgu nemūžam…

-    Varbūt viņš bijis mīļdzīvnieciņš, kuru kāds slepus mēģinājis ienest viesnīcā. Taču mērkaķītis nosmaka, iekams saimnieks paguva izlaist ārā.

-     Man riebjas, - noteica Kora. - Riebjas, riebjas, riebjas. Ja jau dzīvnieks bija tik dārgs, kāpēc īpašnieks nav izņēmis viņu no čemodāna un apglabājis?

-    Varbūt īpašnieku māca pārāk lielas bēdas? - noteica Belendžers.

-    Tad kāpēc čemodāns pirms došanās projām bija jāaizslēdz?

-    Nez vai spēšu to izskaidrot, - Belendžers atbildēja. - Tā kā rakstu par cilvēkiem, no savas pieredzes varu teikt, ka viņi vairāk ir jukuši, nevis pie pilna prāta.

-    Labi, šis bijis jukušais.

Belendžers iebāza roku čemodānā.

-    Jūs gribat tam pieskarties? - Vinnijs noprasīja.

-    Man rokās ir cimdi. - Belendžers piebikstīja skeletam, kas šķita neparasti viegls. Sakustinot kažoku, tas noskrap- stēja pret čemodāna dibenu. Belendžers atrada gumijas bumbu ar sarkanas krāsas plankumiem.

Pamanījis kabatu pie čemodāna vāka, viņš tajā ieskatījās.

-    Tur ir aploksne.

Papīrs no vecuma bija nodzeltējis. Belendžers attaisīja aploksni un atrada pabalējušu melnbaltu fotogrāfiju ar apmēram četrdesmit gadus vecu vīrieti un sievieti. Abi stāvēja atspiedušies pret promenādes margām. Promenāde aizgāja pa labi, aiz muguras pletās okeāns. Tā droši vien bija Asberipārkas promenāde. Belendžeram šķita, ka promenādes galā redzams kazino. Vīrietis baltā kreklā ar īsām piedurknēm saulē bija sa- miedzis acis, it kā justu emocionālas mokas. Sieviete bija ģērbusies puķainā kleitā, un viņas lūpas rotāja bezcerīgs smaids. Gan vienam, gan otram pirkstā bija laulības gredzens. Abiem pa vidu - pērtiķis. Dzīvnieciņš turēja bumbu, pēc izskata līdzīgu čemodānā atrastajai. Viņš smaidīja un sniedzās ar roku uz objektīva pusi, it kā fotogrāfs turētu banānu.

Belendžers apgrieza fotogrāfiju otrādi.

-    Uzrādīts filmas apstrādes datums. Tūkstoš deviņi simti sešdesmit piektais. - Viņš aplūkoja aploksni vērīgāk. - Te ir vēl kaut kas. - Viņš izvilka dzeltenu avīzes izgriezumu. - Nekrologs. Tūkstoš deviņi simti sešdesmit sestā gada divdesmit otrais augusts. Četrdesmit viena gada vecumā no smadzeņu embolijas miris Harolds Bomens, atstājot bijušo sievu Ednu.

-    Bijušo? - noprasīja Riks.

Belendžers lukturīša gaismā aplūkoja čemodānam piestiprināto birku ar vārdu.

-    Edna Bomena. Trentona, Ņūdžersija. - Viņš vēlreiz aplūkoja fotogrāfiju. - Viņi apmainījušies ar gredzeniem sešdesmit piektajā gadā. Pēc gada izšķīrušies, un bijušais vīrs - kā viņu sauc? Harolds? - nomiris.

-    Bezcerības portrets, - noteica Vinnijs, nozibsnījis savu fotoaparātu.

-    Taisiet čemodānu ciet! - Kora pieprasīja. - Aizslēdziet! Un nolieciet uz spilvena turpat, kur bija. Nevajadzēja to aiztikt. Iesim ārā no šā nolādētā numura un taisīsim durvis ciet.

-     Redzamais liek man atcerēties motelī teiktos vārdus. Dažās ēkās pagātne ir tik dzīva, ka pielīdzināma akumulatoram. Liekas, tās uzkrājušas visu tajās notikušā enerģiju. Dažreiz šī enerģija noplūst kā šā čemodāna izraisītās emocijas.

-    Rik? - turpinādama berzēt rokas, piepeši pajautāja Kora.

-    Kas ir?

-    Izdari man pakalpojumu! Aizej uz vannas istabu!

-    Uz vannas istabu? Kāda joda pēc?

-    Aizej un ieskaties vannā! Pārliecinies, vai tur nav vēl kāds līķis, kas pārgriezis vēnas vai sadzēries tabletes, vai…

Riks nopētīja Koru un noglāstīja viņai roku.

-    Protams. Ko vien vēlies.

Belendžers noskatījās uz Riku, kas paspīdināja gaismu uz to pusi, no kuras viņi bija nākuši. Jaunais vīrietis iegāja vannas istabā. Klusums ieilga, to pārtrauca gredzenu nočirkstē- šana uz dušas aizkara stieņa.

-    Rik? - Kora uzsauca.

Vēl brīdi viņš stāvēja klusu.

-    Nav nekā, - viņš beidzot atsaucās. - Tukšums.

-     Paldies Dievam! Lūdzu visus atvainot, - Kora sacīja. - Man kauns, ka nespēju novaldīt emocijas. Bērnībā man bija kaķis, un tas pazuda tieši pirms ģimenes pārcelšanās no Omahas uz Bufalo. Kaķeni sauca Sendija. Dienas lielāko daļu gulēja manā gultā. Pārcelšanās dienā es izmeklējos kaķeni pa visām vietām. Pēc vairākām stundām tēvs pateica, ka laiks kāpt automašīnā un braukt. Ceļā vajadzēja pavadīt divas dienas, un mēs vairs nevarējām tērēt laiku - tēvam Bufalo bija jauns darbs, viņš nedrīkstēja ierasties ar nokavēšanos. Tēvs palūdza kaimiņus, lai pameklē Sendiju un, ja atrod, padod ziņu. Tēvs apsolīja samaksāt, ja viņi atsūtīs kaķi. Kad pēc divām nedēļām izkravāju rotaļlietas, es Sendiju atradu. Viņa bija ielīdusi pie rotaļlietām un nobeigusies. Jums grūti iedomāties, cik izkaltis bija līķis. Automašīna braucot sakarst līdz simt divdesmit grādiem, kaķene bija nosmakusi. Pēc mēneša vecāki pateica, ka šķiras. - Kora apklusa. - Ieraugot čemodānā beigto pērtiķi… Negribēju būt… Apsolu turpmāk jūs nesatraukt.

-     Neraizējies par to, - noteica Vinnijs. - Iztēle arī mani dažkārt aizved, kur nevajag. Es priecātos, ja nebūtu visus šeit ievilcis.

Kora pasmaidīja.

-    Džentlmenis - kā vienmēr.

17

Kad visi bija atstājuši numuru, Vinnijs no ārpuses aizvēra durvis. Belendžera ķiveres lukturīša gaismā blakus stāvēja Vinnijs un Riks. Vinnijs bija tievs puisis ar viegli noslīgušiem pleciem un patīkamiem, bet maigiem vaibstiem, savukārt Rikām bija sportista augums, un viņš patiešām bija glīts. Ja viss cits bija līdzvērtīgs, nebija grūti saprast, kāpēc Kora izraudzījusies Riku, domāja Belendžers. Tikpat labi bija redzams, ka Vin- nijam viņa vēl arvien nav vienaldzīga. Katrā ziņā šis bija viens no iemesliem, kāpēc Vinnijs kopā ar viņiem devies ekspedīcijā.

Kamēr Vinnijs un profesors lūkojās uz Koru, Riks noglāstīja viņas plecu. Numurā redzētais bija darījis viņu bažīgu. Spilgtajā gaismā viņa seja izskatījās skarba, acis meta uz durvju pusi zibeņus.

-    Šķiet, tā fotogrāfija uzņemta ārā uz promenādes. - Rika balss, mēģinot pateikt, kas viņu satrauc, skanēja saspringti. - Nez vai tā sieviete nebija šeit atgriezusies, lai atdzīvinātu jaukākās atmiņas. Droši vien to darīja, kamēr bēdas vēl lielas, tūlīt pēc bijušā vīra nāves, nevis pēc vairākiem gadiem, kad šoks jau pārgājis.

-    Saprātīgs pieņēmums, - noteica profesors.

-   Teiksim, tas bija sešdesmit sestais vai, pats vēlākais, sešdesmit septītais gads.

-    Ari tas ir loģiski.

-    Kārlails mira septiņdesmit pirmajā gadā. Tad čemodāns jau vismaz četrus gadus bija nogulējis uz gultas. Profesor, jūs teicāt, ka viņam slepenos gaiteņos bijušas actiņas, kas ļāvušas noskatīties, ko viesi dara, kad paliek vieni. Viņam bija jāzina par čemodānu. Pie joda, kāpēc viņš neko nav darījis?

-   Aizvācis čemodānu? Nezinu. Varbūt viņam patika doma par pakāpenisku viesnīcas slēgšanu, atstājot katru numuru tādā stāvoklī, kādā no tā izrakstījies pēdējais viesis, lai katrā telpā ir atmiņas, kuras iespējams apmeklēt.

-    Tās nu gan ir trakas iedomas, - noteica Vinnijs.

-    Jā, mēs tālu esam aizgājuši no tās vietas, kurā saucām viņu par gaišreģi un ģēniju. - Rika sejā saglabājās stingri vaibsti. - Cik vēl ir stāstu, ko varētu pavēstīt citi numuri?

Vinnijs devās pie tālākajām durvīm, nospieda rokturi un iegāja numurā. Durvis atsitās pret iekšējo sienu tā, ka norībēja vien.

Pārējie viņam sekoja, Kora negribīgi. Belendžers dzirdēja, kā iekšā un ārā tiek bīdītas atvilktnes.

-    Nekā, - noteica Vinnijs, pārlaizdams istabai gaismas staru. - Gulta saklāta. Visur kārtība. Ja neņem vērā putekļus, numurs izskatās gatavs nākamā viesa uzņemšanai. Atvilktnēs galīgi nekā, pat parastās Bībeles nav. Vannas istabā uz letes tikai viesnīcas tualetes piederumi, atkritumu tvertnes tukšas. Dvieļi plauktā pie dušas. Viss tieši tā, kā jābūt, tikai šis te.

Vinnijs plati atvēra skapja durvis un parādīja "Burberry" lietusmēteli. Mēteļa platie atloki bija noslīguši uz leju, dzeltenbrūnā josta nokarājās.

-    Tajā laikā šī manta simbolizēja stāvokli sabiedrībā pat vairāk nekā mūsdienās. Filmā "Krāmers pret Krāmeri" Das- tins Hofmans bieži piemin, cik ļoti vēlas tādu mēteli, taču nevar atļauties. Labi, filma nav sena salīdzinājumā ar viesnīcas slēgšanas laiku, taču jēga tāpēc nemainās. "Burberry" lietusmēteļi bija lepni un dārgi pēc velna. Kāpēc cilvēks nav paņēmis to līdzi?

-   Aizmāršība, - ieminējās profesors. - Ceļojot mēs visi pa reizei kaut ko aizmirstam. Tā gadās.

-     Mētelis nav zeķes vai T krekls. Šāds mētelis ir ļoti iekārojams. Kāpēc īpašnieks nav piezvanījis uz viesnīcu un palūdzis kādu darbinieku to sameklēt?

-    Tu nesaproti jautājuma būtību. - Riks izskatījās noraizējies. - Man nav skaidrs, uz kurieni tu virzi savu domu.

-     Ko tad, ja Kārlails licis pateikt īpašniekam, ka mēteļa te nav? Ko tad, ja Kārlails gribējis panākt, lai īpašnieks domā, ka mētelis pazudis citur? - Vinnijs izteica minējumus.

Galu galā Vinnijs nofotografēja mēteli, un visi pameta numuru. Pie nākamajām durvīm piegāja Riks. Arī tās, kā izrādījās, nebija aizslēgtas. Viņš pagrūda durvis.

-    Lai Dievs stāv klāt…

Visa grupa viņam sekoja. Numurā valdīja haoss: izmantotu dvieļu kaudze uz vannas istabas grīdas, atkritumu tvertne ar kaudzi, gulta nesaklāta, palagi saņurcīti, sega nomesta sānis, uz naktsgaldiņa pilns pelnutrauks, tam blakus glāze un tukša viskija pudele.

-    Izskatās, ka istabenei todien bijusi brīvdiena, - noteica Belendžers.

Profesors aplūkoja pudeles etiķeti.

-    Burbons "Black Diamond". Nekad par tādu neesmu dzirdējis. Droši vien sen izgājis no apgrozības.

Vinnijs ar cimdotu roku paņēma no pelnutrauka izsmēķi.

-    "Camel". Bez filtra. Vai atceraties, kā cilvēki mēdza smēķēt un kā smirdēja viesnīcu istabas?

-    Jā, šis numurs nav rožu dārzs. - Belendžers pagriezās. - Kāda ir jūsu teorija, profesor?

-     Vēl viens numurs ar savu vēsturi. Kad sešdesmit astotajā gadā Kārlails pārstāja uzņemt viesus, viņš varēja parūpēties, lai viesnīcu sakārto un tīri sakopj. Taču izskatās, ka viņš pārstājis izīrēt numurus pa vienam un katru atstājis tādā stāvokli, kādā tas bijis, katrā istabā saglabājis kaut ko no dzīves.

-    Vai nāves, - noteica Kora, pametusi skatienu atpakaļ uz numuru ar tajā atrasto čemodānu.

-    Profesor, vai tik jūs negribat teikt, ka pēc viesnīcas slēgšanas Kārlails klīdis pa istabām, vērojot paša saglabātos skatus un gremdējoties pagātnē? - Belendžers noprasīja.

Konklins noplātīja rokas.

-    Viņam tā varbūt nebija pagātne. Varbūt piedzīvotie nemieri un gadu nasta izraisīja nervu sabrukumu. Varbūt viņa iztēlē viesnīca joprojām zēla un plauka.

-    Ak kungs! - noteica Vinnijs, uzņēma vēl vienu fotogrāfiju un izgāja laukā. - Paskatīsimies, kādus vēl pārsteigumus viņš sagādājis.

Gaismas staram šūpojoties, Vinnijs devās tālāk, piegāja pie nākamajām durvīm un nospieda rokturi pilnīgā pārliecībā, ka durvis atvērsies.

18

Taču durvis nevērās, un to pretošanās Vinniju satrauca. Uz roktura bija uzkarināta plāksnīte ar uzrakstu: NETRAUCĒT! Vinnijs spieda rokturi ar lielāku spēku un pagrūda durvis ar plecu.

-    Citas nav aizslēgtas. Kāpēc šeit ir ciet? - Viņš triecās ar plecu tā, ka durvis nodrebēja.

Konklins viņu apstādināja.

-    Tu zini noteikumus. Mēs neko neizjaucam.

-    Ko tad mēs darījām ar tuneļa durvīm? Lauzdami tās ar lauzni? Vai tas nozīmē neko neizjaukt? - Vinnijs vēlreiz triecās durvīs ar ple&i.

-     Tas viss ir saprotams, - Konklins iebilda, - taču man jāteic, ka tuneļa durvis neiekļāvās objekta laika grafikā. Tava tagadējā rīcība nav pareiza.

-    Vai nav vienalga, izlaužu tās durvis vai ne? Viesnīcu pēc pāris nedēļām tik un tā sagraus.

-    Es nedrīkstu pieļaut, ka mēs pārvēršamies par vandaļiem.

-     Labi. Lai tā būtu. - Vinnijs paskatījās uz Belendžeru. - Jums ir kaut kāda sajēga par atslēgām. Vai varat šīs durvis dabūt vaļā?

Belendžers nopētīja vecmodīgo lielo atslēgas caurumu. Tad atkabināja no kabatas nazi, sacīdams profesoram:

-    Neraizējieties, es neko nesabojāšu. - Viņš atvāza asmeni, iebāza durvju spraugā un mēģināja atspiest mēlīti. - Te

ir mala, kurai nevar tikt garām.

-    Vai nevar atmūķēt?

-   Ja no kāda numura paņemtu drēbju pakaramo, izliektu āķi un pamēģinātu…

-    Tas nav vajadzīgs, - sacīja Kora.

Visi pagriezās, pavērsdami pret viņu gaismu.

-    Kamēr biju lejā pie reģistrācijas letes, pasta stendā redzēju atslēgas.

-   Atslēgas? - Riks iesmējās. - Oriģināla doma. Kāds ir istabas numurs?

-    Četri simti divdesmit astotais.

-    Es noiešu lejā pēc atslēgas.

-    Vai mums katrā ziņā tur jātiek iekšā? - Konklins pajautāja. - Mūsu mērķis ir augšstāva apartamenti un Danatas numura bruņu velve.

-    Ja aiz vaļējām durvīm ir kaut kas tik dīvains, man gribas zināt, kas ir aiz aizslēgtām, - noteica Belendžers.

-    Vai tas ir vajadzīgs? - pajautāja Kora.

-    Ja to nedarām, - sacīja Riks, - kāpēc mēs šeit esam?

Profesors nopūtās.

-    Labi. Ja jau esat šādas apņēmības pilni. Taču tu nedrīksti iet viens, Rik. Tāds vienmēr ir bijis noteikums. Nekas netiek pētīts vienatnē.

-    Tādā gadījumā iesim lejā visi, - noteica Belendžers.

Profesors nogrozīja galvu.

-    Kāpnes no manis prasa pārāk lielu piepūli. Baidos, ka paies mūžība, kamēr kāpšu lejā un augšā.

-    Turklāt mums nav vajadzīgs, lai jūs ķertu sirdstrieka, - noteica Vinnijs.

-    Es patiešām šaubos, vai te ir kāds risks, taču…

-    Es iešu kopā ar Riku. - Kora pameta skatienu uz numuru, kurā bija atrasts čemodāns.

-            Izmantojiet rācijas! - Konklins noņēma savējo no rīku jostas. - Vienu ieslēdziet raidīšanas, otru uztveršanas režīmā. Tā varēsim dzirdēt, kā jūs ejat lejā un nākat augšā. Turklāt es varēšu sarunāties ar jums, ik reizi nenospiežot pogu un nesakot "beidzu".

-    Labi.

Riks ar Koru noņēma no jostas rācijas.

-    Es būšu raidītājs, - noteica Riks.

-    Es - uztvērējs, - sacīja Kora.

-    Mēs rīkosimies tāpat, - sacīja profesors. - Vinnij, pārslēdz savu rāciju uztveršanas režīmā! Savējo es ieslēgšu raidīšanas režīmā.

Riks ar Koru atgriezās pie kāpņu augšas un gāja lejā, tumsā ar lukturīšiem metot lokus.

Belendžers dzirdēja, kā, viņiem kāpjot lejup, atbalsojas soļi. No Vinnija rācijas nāca izkropļota šo skaņu versija.

-     Mēs esam trešajā līmenī, - no apakšas atskanēja Rika balss, un pēc sekundes ceturtdaļas sprakstoša versija atskanēja Konklina rācijā.

Soļu troksnis pieklusa, taču no Konklina rācijas turpināja nākt tikpat skaļas skaņas.

Belendžers paskatījās pāri balustrādei. Gaisma apakšā kļuva vāja.

-    Otrais līmenis, - noteica Riks.

Belendžers tik tikko spēja abus gājējus saskatīt vai saklausīt.

Noskrapstēja Rika balss:

-    Pirmais līmenis. Mēs ejam uz vestibila pusi.

Gaismas stars uz Vinnija ķiveres sakustējās, liekot Belendžeram paskatīties uz viņa pusi. Vinnijs aplūkoja apkārtni.

-    Klau, šajā gaitenī ir lifts.

-    Mēs ejam pāri vestibilam, - atskanēja Rika balss. - Kamēr te esmu, varbūt jāiegriežas deju zālē un jānospēlē "Mēness upe".

-    Lūdzu, nevajag! - pa jokam lūdzās Kora.

-    Turklāt šī mūzika, - rācijā sacīja profesors, - viesnīcai nav pietiekami sena. Kārlails nekad to nebūtu atļāvis spēlēt. Visticamāk šeit skanētu tādas melodijas kā "Vabašas krastos" vai "Mana meitene Sallija".

-   Vai tu zini, ka abas šīs dziesmas sarakstījis Teodora Drei- zera brālis? - pajautāja Vinnijs.

-    Mēs tuvojamies reģistrācijas letei, - sacīja Rika balss.

-    Ak dievs! - iesaucās Kora.

-    Kas notika? - Konklins noburkšķēja savā rācijā.

-    Atkal žurka. Man no tām metas nelabi.

Belendžers saklausīja no Vinnija rācijas nākam skaļu elpošanu.

-    Mēs esam pie pasta stenda. Tajā saliktas atslēgas ar metāla ripām, kurās iespiests nosaukums "Viesnīca "Paragon"". Gandrīz visos nodalījumos ir atslēgas. Tikai ne četri simti divdesmit astotajā numurā.

-    Ko? - apmulsis noprasīja Vinnijs.

-    Nav arī seši simti desmitā numura atslēgas, - sacīja Rika balss.

-    Tie ir Danatas apartamenti, - paskaidroja Konklins.

-    Nav arī trīs simti divdesmit astotā, pieci simti divdesmit astotā un seši simti divdesmit astotā numura atslēgas.

-    Tie ir virs un zem šā numura, - sacīja profesors.

-    Pagaidiet! - nosprakšķēja Rika balss.

-    Kas noticis?

-    Es kaut ko saklausīju.

Belendžers, Vinnijs un profesors saspringti ieklausījās.

-    Rik? - Konklins pasauca.

Kaut kas noskrapstēja.

-     Sasodīts, vēl viena žurka, - noteica Koras balss. - Tā vien liekas, ka te notiek žurku sanāksme.

-    Muļķības! - sacīja Vinnijs. Belendžeram modās aizdo-

mas, vai viņš nav noskaities, ka nav gājis kopā ar Koru pats. Rika balss pavēstīja:

-    Mēs pārbaudām biroju aiz pierakstīšanās letes. Vinnijs uzspīdināja gaismu pulkstenim.

-   Nav tālu līdz pusnaktij. Tādā tempā mēs līdz rītausmai netiksim galā.

-   Atslēgu nav, - Riks sacīja rācijā. - Taču te ir vairāki dokumentu skapji.

Belendžers saklausīja rācijā metālisku skaņu, droši vien tika bīdītas skapja atvilktnes.

-    Galvenokārt pieraksti par ekspluatāciju, - sacīja Riks.

-    Par darbinieku pārvietošanu. Maksājumu rēķini un kvītis.

-    Šajā atvilktnē ir rezervēšanas mape, - ierunājās Kora.

-     Tā ir tukša. Un aizņemto numuru mape. Arī tā ir tukša. Taču daudzas citas mapes ir pilnas. Par viesiem, kas ierodas katru gadu, par viesu īpašajām vēlmēm, kādiem numuriem, kādām puķēm viņi dod priekšroku, kādi ir iemīļotie ēdieni. Pēdējais šīs kategorijas viesis pārstājis te braukt tūkstoš deviņi simti sešdesmit pirmajā gadā.

-    Būtībā apnicīgi sīkumi, nodarbojoties ar šādu biznesu, - sacīja Rika balss. - Iekams nebija izgudroti datori, tika šķiests milzīgs papīra daudzums.

-     Vai zini, visu to izdrukājot, varbūt mēs izšķiežam ne mazāk papīra.

-    Viņi tur, lejā, būs veselu mūžību, - noteica Vinnijs. - Kamēr šeit stāvam, vai nevajag pārbaudīt nākamās durvis?

-    Jāpagaida, kamēr viņi atgriežas, - noteica profesors. Taču Vinnijs jau nospieda rokturi un pagrūda durvis.

-    Šīs nav aizslēgtas. - Durvis atvērās. Belendžers noskatījās, kā Vinnijs raugās tumsā.

-    Izskatās, ka istabene te visu sakopusi. Tomēr ož pēc mitruma. - Vinnijs spēra soli uz priekšu.

Un izgaisa.

19

Skaņa bija tāda, it kā plīstu slapjš kartons. Vinnijam krītot, rokas pašāvās uz augšu, lukturītis aizlidoja. Viņš iekliedzās. Zem viņa kājām kaut kas lūza.

Belendžers lēcienā metās pie atvērtajām durvīm un nometās garšļaukus uz tumsā grimstošās istabas sliekšņa. Ķivere no trieciena rībēdama nolidoja uz grīdas, tās raidītais gaismas stars šaudījās uz visām pusēm. Viņš sagrāba grīdas robainajā caurumā aizķērušos Vinnija mugursomu.

Vinnijs ievaidējās.

Salūzušie dēļi izjuka. Vinnijam krītot uz leju, Belendžers no visa spēka ieķērās mugursomā. Kritiena spars pavilka viņu uz cauruma pusi.

-      Sakrusto rokas uz krūtīm! - Belendžers uzkliedza. - Stingri! Neļauj somas lencēm noslīdēt no pleciem!

Vinnijs nikni sakrampēja rokas uz krūtīm. Belendžers sajuta roku trīcēšanu, juta, ar kādu spēku Vinnijs spiež lences pie sevis.

Apakšā kaut kas nobrīkšķēja. Vinnija ķiveres luktura stars pāršķēla istabas ēnas. Satrunējušajā grīdā rēgojās krāteris. Brīkšķi bija radījusi kumode, pa caurumu nokrītot stāvu zemāk. Grīda apakšā ieliecās, mēbeles sāka slīdēt uz leju.

Savukārt grīda zem Belendžera krūtīm sāka padoties. Augums slīdēja uz priekšu.

-    Bob! Šurp! Saķer mani aiz kājām! Es slīdu lejup!

Varēja dzirdēt tuvojamies profesora smagos soļus. Resni pirksti tūlīt satvēra Belendžeru aiz potītēm, mēģinot noturēt.

Vinnijs locījās un vicināja kājas, visiem spēkiem mēģinādams atrast kādu atbalstu. Atkārtojot slapja kartona plēšanas trulo skaņu, padevās vēl viens dēlis. Vinnijs noslīdēja zemāk, raujot Belendžera rokas tumsā un laužot caurumu lielāku. Uzvirmoja mikla pelējuma smaka.

-     Nekusties! - Belendžers nokliedzās. - Dieva dēļ, esi mierīgs!

-    Es kritīšu! Es kritīšu!

Vinnija luktura gaismā varēja ieraudzīt, ka sakustas gulta. Grīda ieliecās, un gulta dārdēdama novēlās tumsā.

Vinnijs kustēdamies ar savu svaru vilka Belendžeru tuvāk arvien lielākajam caurumam.

-    Bob, turi potītes stingrāk! Man liekas, ka tev atslābst rokas!

-    Es cenšos! Nekas nesanāk!

-    Uzgulies uz IČājām!

-Ko?

-    Uz kājām! Nolādēts, gulies uz kājām! Tavs svars neļaus man ieslīdēt caurumā!

Belendžera kājas juta smagu triecienu. Viņš saviebās sāpēs, taču vairs neslīdēja uz cauruma pusi. Profesora ķiveres lukturītis spīdināja gaismu garām, ļaujot saskatīt krāteri. Bija redzama vienīgi Vinnija galva. Savukārt Belendžera galva gandrīz jau bija caurumā.

-     Vinnij, klausies, es nespēju tevi no turienes izvilkt! - Belendžers sacīja.

-    Ak dievs, es ceru…

-    Beidz locīties! Tā tu stāvokli tikai pasliktini.

-    Beidz locīties! - Vinnijs sev pavēlēja, mēģinādams savaldīt uztraukumu.

-    Skaiti no simta atpakaļ!

-    Kāpēc man tas…

-    Vienkārši skaiti! Domā tikai par skaitļiem! Viens simts. Deviņdesmit deviņi. Deviņdesmit astoņi. Skaiti! Deviņdesmit septiņi.

-    Deviņdesmit seši. Deviņdesmit pieci. Deviņdesmit četri.

Smagi elsdams, Vinnijs pamanījās nomierināt augumu.

-    Labi, - pārvarot sāpes rokās, noteica Belendžers. - Tagad pagriezīšu tevi ar seju uz savu pusi.

Belendžers pārvietoja rokas pa kreisi, liekot Vinnijam pagriezties sāniski. Lielāko slodzi nācās izturēt Belendžera kreisajai rokai. Lai varētu palīdzēt ar labo roku, vajadzēja ieliekties caurumā dziļāk. Kaut arī viesnīcā bija vēsi, viņam pār seju tecēja sviedri.

-    Tālāk tevi pagriezt nevaru! - Belendžera muskuļi bija tā nospriegoti, ka viņš grieza zobus. Vārdi atbalsojās caurumā.

-    Neatlaid vaļā! - sacīja Vinnijs.

-    Neatlaidīšu. - Belendžers nespēja vairs noturēt mugursomu. - Vai manu kreiso roku redzi?

-    Jā. - Vinnijam ietrīcējās balss.

Belendžers nopētīja, kādā veidā Vinnijs sakrampējis rokas, lai soma nenoslīdētu no pleciem. Labo roku Vinnijs bija piespiedis pie kreisā pleca.

-    Pacel labo roku uz augšu! Satver manu labo roku! Tā tev ir tieši virs pleca.

-    Nevaru, - noteica Vinnijs. - Es nokritīšu.

Belendžers centās nepieļaut, ka mugursoma izslīd no rokām.

-     Nē, tu nenokritīsi. Rīkosimies citādi. - Viņš nelietoja vārdiņu "mēģināsim". "Mēģināšana" nozīmē vājumu. "Mēģināšana" var nozīmēt iespējamu neveiksmi. Katram vārdam bija jāskan kā pavēlei, kas nerada šaubas par pozitīvu iznā- kurnu. - Turpini spiest labo roku pret kreiso plecu. Pavirzi roku pa plecu mazliet tālāk. Tuvāk pie kakla. Somas lences nenoslīdēs.

-    Es baidos, - atsaucās Vinnijs.

-    Viss jau ir gandrīz galā. Dari, ko saku! - Belendžera rokas cieta milzīgas sāpes. Uz kājām ar visu svaru gulēja profesors. - Klausies uzmanīgi! Labo roku virzi uz augšu pie kakla.

Vinnijs paklausīja.

-    Vai sataustīji manu kreiso roku?

-   Jā. - Vinnijam ietrīcējās balss.

-    Sagriez augumu! Bīdi roku tālāk, kamēr varēsi sagrābt manējo.

-     Es…

-    Dari to! Tu jau gandrīz esi ārā!

Belendžers juta, ka Vinnija augums lēnām pagriežas pa kreisi. Rokas bija tik ļoti saspringtas, ka bezmaz nebija iespējams to izturēt.

-    Notvēru, - Vinnijs pateica bez elpas.

-    Tev izdevās lieliski. Tu jau tikpat kā esi ārā. Tagad es pārvietošu savu kreiso roku pa tavas mugursomas lenci. Pārvietošu lēnām, lai neizlaistu no pirkstiem. Labi?

Vinnijs atbildēja pavisam nedrošā balsī:

-    Labi.

-    Tai pašā laikā pārvieto savu roku pa manu apakšdelmu uz leju. Vienā brīdī mūsu rokas saskarsies. Satver manu plaukstas locītavu!

-    Locītavu.

-    Tu jau esi tikpat kā ārā, Vinnij. - Belendžeram pāri sejai atkal notecēja sviedri.

-    Satvēru. Es satvēru tavu locītavu.

-    Turies stingri! Man jāatlaiž lence, lai varu satvert tavu plaukstas locītavu.

-    Svētā Marija, Dieva māte…

Belendžers juta, ka Vinnijs satver kreisās rokas locītavu. Tai pašā brīdī Belendžers atlaida roku no mugursomas un tvēra Vinniju.

Mazu mirklīti Vinnijs krita. Viņš ievaidējās. Tad Belendžers viņu satvēra, kaut arī straujā kustība lika Vinnijam sašūpoties.

-    Nē! - Vinnijs iesaucās.

-   Tūlīt būs galā! Tūlīt būs galā! - noteica Belendžers. Labā roka turpināja sāpēt, it kā joprojām turētu mugursomu.

Vinnija augums atkal nomierinājās.

-     Turies pie manas locītavas ar visu spēku! - sacīja Belendžers. Labā roka vairs nespēja turēt tik neērtā leņķī, kā to spieda Vinnija pozīcija. - Labi. Tagad cel kreisās rokas apakšdelmu uz augšu. Tikai mazliet. Tā, lai varu zem tā pabāzt savu labo roku. Man jāatlaiž vaļā mugursoma.

-Nē.

-    Mēs spējam to izdarīt, Vinnij. Tu jau tikpat kā esi ārā. Uz skaitli "trīs" es atlaidīšu roku no mugursomas un satveršu tavas kreisās rokas apakšdelmu. Vai esi gatavs?

-     Es…

-    Drīz tu būsi augšā pie manis. Gatavs? Tas notiks, kad teikšu "trīs". Viens. Divi.

-    Trīs, - iesaucās Vi-nnijs un satvēra Belendžera plaukstas locītavu ar visu spēku.

Belendžera labā roka no mugursomas pašāvās zem Vinnija kreisās rokas apakšdelma. Šī piepūle sagrieza Vinniju ar seju pretī.

-    Bob! - Belendžers nokliedzās. - Vai tu vari pavilkt mūs uz augšu?

Smagi elpodams, profesors mēģināja vilkt.

-    Es… Nē. Jūs abus ne. Man nav tik daudz spēka.

-    Vinnij, mēģini līst pa manām rokām uz augšu.

-    Nevaru.

Belendžers drudžaini centās kaut ko izdomāt.

-    Labi, darīsim kaut ko citu. - Domā pozitīvi, viņš sevi mudināja. Balss sēca. - Es griezīšos uz sāniem pa labi. Līdz ar to mūsu rokas pavilksies pa kreisi. Dabū elkoni pāri cauruma malai! Es griezīšos uz sāniem, bet tu lien uz augšu.

-    Es mēģināšu, - sacīja Vinnijs.

-    Nē, - noteica Belendžers. - Tu to darīsi. Tu no turienes izkļūsi!

Ar lielām pūlēm turēdams Vinnija smagumu, Belendžers lēnām pagriezās no vēdera uz labajiem sāniem. Šķita, ka labais plecs izlēks no locītavas.

-    Darīts, - noteica Vinnijs. - Mans elkonis ir uz malas.

-    Augstāk! - Belendžers elsoja. - Dabū uz malas ceļgalu!

-    Nevaru.

Piepeši uz viņu pusi metās lukturīšu stari.

-    Ārprāts… - atskanēja Rika balss. Viņš sagrāba Vinniju aiz rokas.

Paldies Dievam, nodomāja Belendžers. No sirds novēlās kā akmens.

-     Mēs rācijā sadzirdējām troksni, tikai nespējām apjēgt, kas notiek! - iesaucās Kora. - Tāpēc skrējām augšā, cik ātri vien varējām! - Vienotiem spēkiem ar profesoru viņa vilka Belendžeru.

Pēc piecām sekundēm Vinnijs trīcēdams gulēja uz grīdas.

-    Mēs to izdarījām. Nē, to izdarījāt jūs, - viņš sacīja Belendžeram.

-    Mēs visi to izdarījām, - noteica Belendžers.

-    Paldies! - Vinnijs tikai ar grūtībām spēja parunāt. - Paldies visiem!

Viņš pagrieza galvu, lai apskatītu caurumu, un rāvās no tā tālāk. Krūtis no emociju pārpilnības cilājās.

Belendžers palika guļam uz grīdas un centās atgūt elpu.

izvilcis no mugursomas pudeli ar ūdeni, viņš kārtīgi padzērās un iedeva pudeli Vinnijam.

-    Rīkle tā izkaltusi, ka nezinu, vai spēšu norīt. - Taču, sācis dzert, Vinnijs vairs nespēja apstāties. Ūdenim tekot no mutes, viņš iztukšoja visu pudeli. - Nekad neko tik izsmalcinātu neesmu dzēris.

-    Kas notika? - Riks piesardzīgi tuvojās caurumam. Viņš satvēra Koras pasniegto roku, lai būtu, pie kā pieturēties, ja caurums atvērtos vēl lielāks. Viņš notēmēja lukturīša staru krāterī. - Tur apakšā redzama vāja gaisma.

-    Mans lukturītis, - sacīja Vinnijs. - Tas nokrita.

-    Visu stāvu grīdas sabrukušas, - sacīja Riks. - Visas mēbeles apakšā guļ kaudzē. Traki ož pēc mitruma.

Riks pieliecās, norāva no cauruma malas dēļa galu un atgriezās pie grupas.

-    Koks ir mīksts un izburbējis. - Viņš pacēla koka gabalu pie deguna. - Ož pēc veca pagraba. Ja līst vai snieg, ūdens pa šīm istabām sūcas no augšas līdz lejai. Pēc vairāk nekā trīsdesmit gadiem pietika ar vienu Vinnija soli, lai griesti ie- bruktu.

-      Varbūt labi vien ir, ka aizslēgtajā telpā nevaram iekļūt, - noteica Kora. - Tā atrodas blakus šim numuram. Varbūt arī tur grīda ir sapuvusi.

-   Atslēga neatradās? - Belendžers nostājās četrrāpus, pēc tam piecēlās. Viņam sāpēja rokas, pleci, kājas.

-    Atslēgas nav, - Kora pateica.

-    Tāds cilvēks kā jūs esat noderīgs, - Riks vērsās pie Belendžera. - Izrādās, ka jums ir sapratne par atslēgām.

Belendžers gribēja teikt: "Tik tiešām ne," - taču Riks turpināja:

-    Jums ir ātra reakcija. No augstuma nebaidāties.

-   Tāpēc ka neredzēju apakšu. Padsmitnieka gados daudz nodarbojos ar klinšu kāpšanu.

-    Tāpat kā es. Kur jūs ar to nodarbojāties?

-    Vaiomingā.

-    Tetona?

Kāpēc tik daudz jautājumu, Belendžers nesaprata. Vai viņam ir aizdomas, ka nesaku patiesību?

-   Tas nav mans līmenis. īpaši Lielie kalni man iedveš bailes. Nē, es izgāju izdzīvošanas skolu brīvā dabā. Landerā netālu no Vindriveras grēdas.

-    Lūdzu visus man piedot. - Vinnijs ar pūlēm piecēlās kājās.

-     Par ko tev jāpiedod? - Belendžers nopriecājās par temata maiņu. - Kā tu varēji zināt, ka grīda ir sapuvusi?

-    Es gribēju teikt…

Gaismā uz Vinnija džinsiem no kājstarpes līdz pat kreisās kājas potītei varēja saskatīt lielu, tumšu plankumu. Vinnijs bija apčurājies.

Viņš kautrīgi mēģināja neskatīties uz Koru.

-    Ar mani tavā vietā būtu noticis tas pats, - noteica profesors.

Vinnijs raudzījās grīdā.

-    Kas attiecas uz šo problēmu… - Belendžers izņēma no mugursomas tukšu pudeli. - Satraukums bija tik liels, ka mani gandrīz piemeklēja tas pats. Ja brīdi varat iztikt bez manis, tālāk pa gaiteni es sameklēšu kādu vientuļu vietu.

-    Tikai neejiet pārāk tālu, - noteica Konklins. - Sadalīšanās mums jau devusi mācību. Palieciet pietiekami tuvu, lai redzama lukturīša gaisma.

-    Kad būsi beidzis, labāk to izdarīt visiem pa vienam, - noteica Riks.

Belendžers pacēla ķiveri, uzlika galvā un sakārtoja lukturīti. Viņš piesardzīgi aizgāja pa gaiteni, kabatas baterijas gaismā pārbaudīdams grīdu. Viņš pagāja garām apsūbējušām lifta durvīm, noputējušam galdiņam ar zirnekļu tīkliem klātu vāzi uz tā, apstājās tumsā un piestiprināja kabatas bateriju pie jostas. No ķiveres krītošajā gaismā atskrūvēja pudeli un tajā iečurāja. Viņš zināja, ka skaņa atbalsojas gaitenī, taču nelikās ne zinis, ka citi to dzird.

Uzskrūvējot pudelei korķi, likās, ka aiz stūra skan klusa saruna. Pēc tam pretējā pusē kaut kas viegli nobunkšķēja, un viņš pavērsa ķiveres lukturīša staru uz tumsā slīgstošo gaiteņa galu. Abās pusēs atradās durvis. Gaisma krita tādā leņķī, ka durvis šķita viegli pavērtas. Ar kreiso roku viņš nolika pudeli uz grīdas, ar labo atvilka vaļā vējjakas rāvējslēdzēju. Pabāzis roku zem jakas, viņš satvēra pleca makstī ieliktās "Heckler & Koch" pistoles spalu.

20

Tikai saglabā mieru, Belendžers brīdināja sevi. Neļauj šai sasodītajai vietai sevi ietekmēt! Koncentrējies! Tu esi piedzīvojis daudz ko ļaunāku. Piepeši uznāca atmiņas par smirdīgu maisu uz galvas, liekot izspiesties sviedriem. Nē! Nedomā par to! Iedomājies, ka tevi kāds no pārējiem var ieraudzīt ar pistoli rokā. Uzzinot, ka esi bruņots, noteikti radīsies jautājumi, kas vēl viņiem par tevi nav zināms.

Viņš gaidīja un ielūkojās ēnās. Ieelpodams caur degunu un izelpodams caur muti, katru elpas vilcienu aizturēdams līdz skaitlim trīs, viņš nomierinājās. Skaņa gaiteņa galā neatkārtojās. Skaņu-varēja izraisīt daudz kas - ēkas nosēšanās vai vējš, ārpusē kaut ko dauzot pret sienu. Aiz stūra turpinājās tikko dzirdama saruna. Uztraukumam nav iemesla, viņš nodomāja.

-    Vai viss kārtībā? - no gaiteņa durvīm jautāja Riks.

-     Tikko pabeidzu. - Slēpdams nemieru, Belendžers aizvilka rāvējslēdzēju bikšu priekšā.

-    Tu ilgi kavējies. Mēs jau sākām raizēties, vai kaut kas nav atgadījies.

-    Izbaudīju klusuma brīdi. - Belendžers aizvilka vējjaku ciet un pacēla no urīna silto plastmasas pudeli.

-    Kur to lai atstāj? - viņš pajautāja, no stūra iznācis ķiveru lukturu krusteniskajā gaismā.

-    Tikai ne šeit, - sacīja profesors. - Neaizmirstiet, ka mēs neatstājam nekādas pēdas.

-     Liec savā mugursomā! - noteica Riks. Viņš devās aiz stūra uz to pašu vietu, kur bija gājis Belendžers.

-    Kas tik nav jādara pirmo reizi! - Belendžers pārbaudīja, vai vāciņš uzskrūvēts stingri, un ielika pudeli somā.

Varēja dzirdēt, kā gaiteni Riks urinē pudelē.

-    Mēs sākam viens otru iepazīt.

-   Mēs runājām par to, vai šis pasākums jāturpina, - sacīja Kora.

-    Ar mani viss ir patiešām kārtībā, - Vinnijs viņu mierināja.

-    Pirms brīža tu izskatījies pagalam satriekts.

-    Es jūtos labi. - Belendžeram likās, ka Vinnijs apņēmies neizrādīt Korai ne mazāko vājuma pazīmi. - Mēs braucām lielu gabalu, lai te nokļūtu. Mēs visi gaidījām šo brīdi, nemaz nerunājot par tērēto laiku un naudu. Es nepieļaušu, ka manis dēļ kāds no jums atkāpsies.

-    Bet vai tu to spēsi? - pajautāja Kora.

-    Ar mani nekas nav noticis, - Vinnijs apliecināja.

-    Viss kārtībā, - noteica Riks, nākdams atpakaļ un taisīdams ciet mugursomu. - Man tomēr gribas zināt, kas ir Kārlaila apartamentos tur augšā un Danatas velvē.

-    Kas nākamais? - noprasīja Konklins. - Kora?

Izskatījās, ka viņa mēģina izvairīties no neveiklā brīža,

taču gribēja ātrāk to pārvarēt.

Pēc viņas aiziešanas Belendžers pameta skatienu uz priekšmetu, kas gulēja uz grīdas. Izrādījās, ka tā bija mape.

-   Mēs to atradām birojā aiz letes, - paskaidroja Riks. - Mapei bija interesants apzīmējums, tāpēc mēs to izvilkām ārā. Tajā brīdī rācijā atskanēja kliedzieni.

Belendžers pacēla mapi un kabatas baterijas gaismā izlasīja uzrakstu: POLICIJAS ZIŅOJUMI.

-     Jā, tā var piesaistīt uzmanību. - Viņš pāršķīra lapas. - Viesnīcās notiek daudz noziegumu, galvenokārt zādzības, taču viesi nekad par tādām lietām neuzzina, - viņš noteica. - Tas slikti ietekmē biznesu. Parasti policija nodarbojas ar izmeklēšanu diskrēti. Mapes sākumā ir pats jaunākais incidents un…

Atskanēja Koras kliedziens.

Riks acumirklī metās ap stūri, Belendžers viņam sekoja. Vinnijam ar profesoru ieņemot vietu blakus, Belendžers ieskatījās gaitenī. Svārstīgajā lukturīšu gaismā pie sienas ar nolaistiem džinsiem bija piespiedusies Kora. Blakus pa pusei piepildītajai pudelei uz grīdas mētājās papīra salvete. Platām acīm viņa skatījās uz gaiteņa galu.

-    Tur kaut kas ir! - viņa teica.

Riks nostājās Korai priekšā, bloķēdams jebkādus draudus. Krietns cilvēks, nodomāja Belendžers. Kora steigā uzvilka uz augšu džinsus un, neatraudama skatienu no gaiteņa gala, aizsprādzēja.

-    Vai jūs kaut ko redzējāt? - Konklins noprasīja.

-     Nē, - Belendžers atbildēja, apzinādamies, ka zem vēj- jakas ir pistole. *

-    Jā, - noteica Vinnijs. - Tur.

No gaiteņa gala skatījās niknu acu pāris.

Netālu no grīdas.

Belendžers atļāvās mazliet atslābināties.

-    Vēl viens dzīvnieks.

Gaismā varēja saskatīt aiz stūra pabāzto galvu.

-    Pie joda, vēl viens kaķis albīns, - noteica Riks.

Kaķis šņākdams atņirdza zobus.

-     Paskaties tikai, kā aizstāv savu teritoriju, - noteica Vinnijs. - Nemaz nebaidās no mums. Mūsu iebrukums viņu saniknojis.

-    Droši vien būs kādas divdesmit mārciņas smags, - sacīja Riks. - Laikam jau pēc tā žurku banketa lejā.

-            Kad biju bērns, es pavadīju vasaras vecāsmātes fermā, - sacīja Vinnijs. - Pamestā šķūnī tālāk pa ceļu tur mitinājās bars mežonīgu kaķu. Viņi ķēra peles, trušus un murkšķus jūdzēm tālu. Putni bija tik gudri, ka turējās no tās vietas pa gabalu. Galu galā kaķi sāka ķert vistas. Pēc tam pārgāja uz kazām un…

-    Paldies, Vinnij! - noteica Konklins. - Manuprāt, mēs sapratām tavu domu.

-    Kas ar tiem kaķiem notika? - Belendžers pajautāja, dzirdot albīnu atkal iešņācamies.

-    Fermeris nolika šķūnī saindētu gaļu. Taču nekas no tā neiznāca. Kaķi bija pārāk gudri, lai gaļu aiztiktu. Vīrs teica, ka saskaitījis vismaz piecdesmit kaķus un bijis priecīgs, ka ielēcis automašīnā un aizbraucis. Kaimiņu sieva stāstīja, ka šie kaķi mēģinājuši uzbrukt viņas mazajai meitiņai. Galu galā kādi desmit fermeri no medību uzrauga vai šerifa dabūja atļauju un devās uz to vietu ar bisēm. Atceros, šāvieni skanēja visu pēcpusdienu. Vecmāmiņa stāstīja, ka esot nošauts vairāk nekā simts kaķu.

-    Vinnij! - Kora brīdinoši noteica.

-    Nu, te ir tikai viens, škic! - uzsauca Riks. Viņš paņēma savu ūdens pistoli un raidīja kaķa virzienā etiķa strūklu.

Strūkla bija daudz par mazu. Un tomēr kaķis nošņācās pēdējo reizi un nozuda aiz stūra.

-    Redzi nu, mēs kaķim patīkam ne vairāk, kā viņš patīk mums.

Belendžers pamanīja, ka visas šīs rosības laikā Kora ieliek mugursomā pudeli ar urīnu. Salveti viņa ielika plastmasas maisiņā, to cieši aiztaisīja un tāpat iebāza mugursomā.

-    Vai ar tevi viss kārtībā? - Riks noprasīja.

-    Viss ir labi, - viņa it kā atvainojās. - Tiku pārsteigta, tas arī viss.

-    Varbūt mums nevajag iet tālāk.

-    Ziniet, tas nebija nekas īpašs. - Samulsums lika Korai iztaisnoties. - Dažādās ēkās ir piedzīvoti visādi satraucoši

brīži. Vai šis nav tāds pats? Lai saņemtu adrenalīna devu. Ja "krievu kalnos" sāku kliegt, tas nenozīmē, ka nevēlos pa tiem braukt vēlreiz.

Belendžeram tomēr šķita, ka Kora būtu ar mieru doties projām.

-    Ja tu tā vēlies, - noteica Riks. Arī viņš izklausījās negribīgs.

-    Iesim! - noteica Belendžers.

PUSNAKTI

21

Šķita, ka laiks sarūk aizvien vairāk, tāpat kā sabiezēja tumsa. Belendžers pamanīja, ka Vinnijs viegli klibo. Vai viņš būtu melojis, ka nav ievainots? Tad Belendžers atskārta, ka Vinnijs pārvietojas tik neveikli slapjo bikšu dēļ.

Viņi atgriezās uz balustrādes.

-    Es nejūtu nekādu vajadzību, - noteica profesors, - bet varbūt šis ir piemērots bridis. Nevēlos jūs aizkavēt vēlāk. - Viņš izvilka no mugursomas plastmasas pudeli. - Mēs zinām, ka pirmās trīs pārbaudītās istabas ir drošas. Es izmantošu vienu no tām.

-     Drošas, ja nepieminam čemodānu ar beigto pērtiķi, - atgādināja Kora.

-    Man padomā bija istaba ar "Burberry" mēteli.

-    Profesor, - sacīja Vinnijs, - papildu drošībai vienam no mums jūs jāpavada.

-    Piesardzība nekad nenāk par ļaunu, - Konklins piekrita.

Belendžers noskatījās, kā aizveras durvis. Viņi pārbaudīja

grīdas stiprību, kaut arī pirmīt tā bija noturējusi visu svaru. Lukturīšu gaisma nozuda.

Viņš atspiedās ar roku pret balkona sienu. Sapratis, ka tā ir stingra, viņš noslīdēja sēdus uz grīdas un atspiedās pret sienu ar muguru. Pat ja tā nebija atpūta, bija labi izjust tās ilūziju.

Riks ar Koru noslīdēja uz grīdas blakus. Redziet nu, kā iedarbojas adrenalīns, Belendžers nodomāja. Tas atņem spēkus.

-    Varam izmantot laiku lietderīgi. - Viņš pastiepa roku pēc mapes, kuru, atskanot Koras kliedzienam, bija nometis.

POLICIJAS ZIŅOJUMI.

-    Vai nevēlaties kaut ko palasīt? - Viņš iedeva lapas Rikām ar Koru, pirmo paturēdams sev.

Lapa bija datēta ar tūkstoš deviņi simti sešdesmit astotā gada trīsdesmit pirmo augustu. Profesors bija paskaidrojis, ka viesnīca šajā gadā pārstājusi uzņemt viesus. Belendžers gaidīja, ka mapē galvenokārt būs ziņojumi par zādzībām, viesnīcu parasto noziegumu, taču izrādījās, ka lasāmviela ir daudz nopietnāka.

Izmeklēšana, kas saistīta ar pazudušu cilvēku. Augustā, nedēļu pēc kādas sievietes, vārdā Airisas Makenzijas, apmešanās viesnīcā, bija ieradies policijas detektīvs, lai izjautātu par viņu. Kopš sieviete bija samaksājusi rēķinu un pametusi viesnīcu, neviens par viņu neko nav dzirdējis. Kāds "Paragon" darbinieks bija sīki aprakstījis sarunu ar detektīvu.

Belendžers uzzināja, ka Airisa Makenzija dzīvojusi Balti- morā, Mērilendas štatā. Sievietei bija trīsdesmit trīs gadi, neprecējusies, strādājusi par reklāmu sastādītāju un sadarbojusies ar Ņujorkas lielajām aģentūrām. Pēc biznesa ceļojuma uz Manhetenu devusies uz Asberipārku un nedēļas nogali pavadījusi viesnīcā "Paragon". Vismaz pēc telefoniskās numura rezervēšanas varēja spriest, ka viņa domājusi uzkavēties viesnīcā visu nedēļas nogali. Ierasties piektdienas vakarā. Braukt projām pirmdienas rītā. Bet izrakstījusies sestdienas rītā. Pēc Belendžera domām, sieviete nospriedusi, ka ir maldināta un Asberipārka nav vairs tā vieta, kur mierīgi var nozust uz nedēļas nogali.

Persona, kura bija izdarījusi piezīmes par detektīva izjautāšanu (izskatījās, ka rakstījis vīrietis), norādīja, ka detektīvam uzrādīta rezervēšanas karte un Airisas Makenzijas priekšlaicīgās izrakstīšanas brīdī parakstītā kvīts par samaksu. Numura tālruņa rēķinā bija redzams, ka pulksten deviņos trīsdesmit septiņās viņa pieteikusi tālsarunu ar numuru, kuru detektīvs identificēja kā māsas telefona numuru Baltimorā. Detektīvs norādīja, ka atbildējis māsas septiņpadsmit gadus vecais dēls un pateicis Airisai, ka māte ieradīsies mājās tikai vakarā. Airisa likusi zēnam paziņot mātei, ka vakarā viņa atgriežas Baltimorā. Pēc tam Airisa ar taksometru aizbraukusi uz staciju, iegādājusies biļeti uz Baltimoru, taču galapunktā nav ieradusies.

Briesmīgi pļāpīgs detektīvs, nodomāja Belendžers. No brīva prāta izstāstījis tik plašu informāciju. Uzdod jautājumus. Neko nesaka par detaļām. Lai informāciju par detaļām dod cilvēks, ar kuru tu sarunājies.

Ja varēja ticēt dokumentam, tad iznāca, ka viesnīcai nav ne mazākās jausmas, kas noticis ar Airisu pēc aizbraukšanas. Piezīmēs tālāk bija minēts, ka pēc mēneša no Baltimoras ieradies privātdetektīvs un uzdevis tādus pašus jautājumus. Viesnīcas pārstāvis, kas apkopojis iztaujāšanas, radīja iespaidu, ka viņš visu pieraksta tikai tādēļ, lai visiem būtu skaidrs, ka viesnīca ne pie kā nav vainojama.

Iedomājoties, ka dokumentu varbūt rakstījis Kārlails pats, Belendžers juta, ka pulss sāk sist straujāk. Kamēr aiz balu- strādes valdīja tumsa, viņš visu uzmanību pievērsa pabalē- jušajai tintei gandrīz purpura krāsā. Kabatas baterijas stars spiedās trauslajam dzeltenajam papīram cauri un meta rokraksta ēnu uz Belendžera roku. Vai rokrakstā manāmas kādas vecuma pazīmes, vai ķeburainos burtus rakstījusi astoņdesmit gadus veca roka, kuras pirkstus skāris artrīts?

Atgriezās Vinnijs ar profesoru. Kad Konklins bija ielicis plastmasas pudeli mugursomā un aizvilcis rāvējslēdzēju, Belendžers pajautāja:

-    Vai Kārlaila dienasgrāmata bija rakstīta ar roku?

-    Jā. Kāpēc jūs tas interesē?

-     Paskatieties, vai šis rokraksts neliekas pazīstams. - Belendžers iedeva profesoram ziņojumu.

Spožā gaisma Konklinam lika samiegt acis. Bija skaidri redzams, ka viņš koncentrējas.

-    Jā. Tas ir Kārlaila rokraksts.

-    Iedodiet apskatīties! - palūdza Vinnijs. Viņš pētīja rokrakstu, it kā tas slēptu kādu mīklu. Pēc tam viņš iedeva dokumentu Rikām ar Koru.

-     Šķiet, ka jūtos viņam mazliet tuvāks, - noteica Riks. - Jūs teicāt, ka Kārlailam bijusi… Kā jūs formulējāt? Teicama fiziskā kondīcija, jo viņš lietojis steroīdus un vingrinājies fiziski. Taču kāds viņš izskatījies? Kādas bijušas viņa manieres? Vai bija pievilcīgs vai neglīts? Valdzinošs vai valdonīgs?

-    Labākajos gados viņš salīdzināts ar dienas izrāžu elku. Acis bijušas zilas kā akvamarīns. Dzirkstošas. Valdzinošas. Cilvēkiem tās likušās hipnotizējošas.

Riks atdeva ziņojumu par pazudušo personu Belendžeram un norādīja uz nodzeltējušu avīzes lapu.

-    Esmu atradis vienu slepkavību. Trīspadsmit gadus vecs zēns ar beisbola nūju sadragājis galvu guļošajam tēvam. Sists divdesmit divas reizes, kamēr smadzenes pārvērstas putrā. Tas bijis tūkstoš deviņi simti sešdesmitajā gadā. Zēna vārds Ronalds Vitakers. Izrādās, zēna māte mirusi, un tēvs seksuāli viņu izmantojis gadiem ilgi. Skolotāji un skolasbiedri raksturo zēnu kā klusu un sevī noslēgušos. Nomāktu.

-     Tāds ir parastais seksuālās izmantošanas upuru apraksts, - sacīja Belendžers. - Viņi ir šokā. Apkaunoti. Nobijušies. Nezina, kam uzticēties, tāpēc neuzdrošinās ne ar vienu runāt, baidoties, ka var pateikt, kas ar viņiem tiek darīts. Varmāka parasti piedraud ar kaut ko briesmīgu - sola nogalināt mīļoto dzīvnieku, nogriezt peni vai izgriezt nabu -, ja upuris kādam izstāstīs, kas notiek. Viņš upurim cenšas iedvest, ka tā tas ir visā pasaulē. Galu galā upurim rodas iespaids, ka visi tādā vai citādā veidā ir varmākas, ka pasaulē notiek manipulēšana ar cilvēkiem un ne uz vienu nedrīkst paļauties.

Riks norādīja uz dokumentu.

-    Tēvs vedis Ronaldu pavadīt Ceturtā jūlija svētkus As- beripārkā. Tā saucamajā nedēļas nogales ekskursijā. Bērnu psihiatrs pēc tam ilgi mēģinājis panākt, lai Ronalds izstāsta, kas noticis. Galu galā vārdu slūžas paspruka vaļā, un Ronalds izstāstīja, ka tēvs par atļauju pavadīt stundu kopā ar zēnu paņēmis naudu no cita vīrieša. Svešais, gribēdams piekukuļot Ronaldu, iedevis viņam beisbola bumbu, nūju un lētu beisbola cimdu. Pēc tā vīra aiziešanas tēvs piedzēries atgriezies numurā un aizmidzis. Ronalds atradis, kā izmantot beisbola nūju.

-   Trīspadsmit gadu vecumā… - Kora jutās nelaimīga. - Kas pēc tam ar viņu notika?

-    Jaunības dēļ zēnu nevarēja tiesāt parastajā tiesā, - atbildēja Belendžers. - Ja viņš būtu piemērotā vecumā, tiesa atzītu, ka viņš naV vainīgs sakarā ar īslaicīgu prāta aptumšošanos. Tā kā zēns bija nepilngadīgs, tiesnesis droši vien nosūtīja viņu uz mazgadīgo iestādi, kur zēns saņēma psihiatrisku palīdzību. Divdesmit viena gada vecumā viņš atbrīvots. Tiesas un psihiatriskie materiāli droši vien aizzīmogoti, lai neviens nevar uzzināt pagātni un nevar to izmantot pret viņu. Turpmākā dzīve atkarīga no viņa paša.

-    Taču pamatā tāda dzīve ir izpostīta, - noteica Kora.

-   Manuprāt, cerība ir vienmēr, - sacīja Belendžers. - Vienmēr ir rītdiena.

-    Jums katrā ziņā šajā jomā ir liela pieredze. - Riks viņu vērīgi nopētīja.

Vai viņš atkal mani izjautā, nodomāja Belendžers.

-     Man, strādājot par reportieri, iznāca sastapties ar dažiem līdzīgiem gadījumiem.

-    ŠI viesnīca uzsūkusi milzum daudz sāpju, - noteica Vinnijs. - Paskatieties uz šo ziņojumu! - Novecojušais papīrs viņa rokās nočaukstēja. - Sieviete, kurai piederējis čemodāns ar beigto pērtiķi. Kāds vārds bija rakstīts uz viņas čemodāna birkas?

-    Edna Bomena.

-   Jā, pareizi. Edna Bomena. Viņa te izdarījusi pašnāvību.

-Ko?

-     Tūkstoš deviņi simti sešdesmit sestā gada divdesmit septītajā augustā. Iegājusi vannā un pārgriezusi vēnas.

-    Kora, tev ir ļoti laba intuīcija, - noteica profesors. - Atceries, tu lūdzi Riku ieskatīties vannas istabā. Tu baidījies, ka tur kaut kas var būt.

Kora noskurinājās.

-    Gandrīz pirms divdesmit gadiem.

-    Divdesmit septītais augusts, - noteica Riks. - Kurā datumā publicēts bijušā vīra nekrologs?

-    Divdesmit otrajā augustā, - atbildēja Belendžers.

-     Pagājušas piecas dienas. Tūlīt pēc bērēm viņa atgriezusies šeit, kur kopā ar bijušo vīru bija pavadīta iepriekšējā vasara. - Vinnijs brīdi padomāja. - Varbūt ar šo vasaru bija saistītas pēdējās laimīgās atmiņas. Toreiz uzņemta fotogrāfija, kurā abi ir kopā ar pērtiķīti. Paiet gads, un dzīve ir drupās. Jaukāko atmiņu ielenkumā viņa darīja sev galu.

-   Jā, - noteica Kora. - Šī viesnīca uzsūkusi milzum daudz sāpju.

-    Bet vai policijai vai kādam citam nebija jāaizvāc čemodāns ar beigto pērtiķi?- Riks brīnījās. - Kāpēc tas te atstāts?

-    Varbūt tā nebija, - Belendžers sacīja.

-    Nesaprotu.

-    Varbūt Kārlails pirms policijas ierašanās paņēma čemodānu. Un vēlāk nolika atpakaļ.

Grupa apklusa. Belendžeram šķita, ka ārā dzirdamas vēja šalkas, taču drīz atskārta, ka vējš pūš augšējā līmenī.

-     Tas numurs ar "Burberry" mēteli, - noteica Konklins. - Kamēr tur uzturējāmies, man likās, ka Vinnijs pārmeklē mēteļa kabatas.

-     Re, ko es atradu. - Vinnijs pasniedza Rikām ar Koru vēstuli.

Kora izlasīja virsrakstu un datumu.

-    "Maijo slimnīca. Tūkstoš deviņi simti sešdesmit septītā gada septiņpadsmitais februāris. Godājamo mister Tobin! Nesenie rentgenuzņēmumi liecina, ka audzējs plaušu labās puses augšdaļā palielinājies. Trahejā parādījies jauns audzējs. Nekavējoties jāizdara vēl viens apstarošanas kurss."

-     Tobins. - Riks pārskatīja Belendžera iedotās lapas un atrada vēl vienu nodzeltējušu avīzes izgriezumu. - "Edvards Tobins. Biržas mākleris no Filadelfijas. Tūkstoš deviņi simti sešdesmit septītā gada deviņpadsmitajā februārī četrdesmit divu gadu vecumā izdarījis pašnāvību."

-    Tūlīt pēc šīs vēstules saņemšanas.

-    Februārī? - noprasīja Vinnijs. - Pat ja izdarīta pašnāvība, visai dīvaini, ka viņš ieradies Džērsijas piekrastē ziemā.

-     Nē, ja pirms noslīkšanas viņš sadomā doties okeāna krastā, lai nosaltu. - Riks norādīja uz avīzes rakstu. - Paisuma izskalotajam līķim mugurā bijis tikai krekls un sporta biksītes.

Belendžers no jauna saklausīja vēja kaukšanu virs galvas.

-    Dīvaini, ka divus blakusnumurus saista pašnāvība.

-    ja padomā, tad nez vai, - noteica Konklins. - Daudzajos gados viesnīcā "Paragon" apmetās tūkstošiem cilvēku. Jau pēc dažām dienām katrā numurā cilvēki nomainījās. Un tā desmitiem gadu. Galu galā katrā numurā var būt notikusi traģēdija. Sirdstrieka, aborti, paralīzes. Liktenīgi sasitumi pēc kritiena vannā. Narkotiku pārdozēšana. Dzēruma neprāts.

Piekaušana. Izvarošana. Seksuāla izmantošana. Nodevība laulības dzīvē vai biznesā. Finansiālas katastrofas. Pašnāvības. Slepkavības.

-    Iepriecinošs uzskaitījums, - noteica Riks.

-     Pasaule samazinātā skatījumā, - noteica Belendžers. - Tieši tāpēc viesi tik ļoti apbūra Kārlailu.

-     Kalvinistu dievs, kas noraugās uz nolādētajiem, spēj iejaukties, taču to nedara. - Kora nervozi saberzēja rokas.

-     Ja vēlamies savu ekspedīciju šonakt pabeigt, labāk nestāvēsim uz vietas. - Riks savāca lapas, kuras bija lasījis, ielika mugursomā un aizvilka rāvējslēdzēju.

-    Ejot projām, mēs nedrīkstam to nenolikt atpakaļ dokumentu skapī, - atgādināja profesors.

-    Nezinu, kāda ir šādas rīcības jēga, jo viesnīca jau drīz būs gruvešu kaudze, - sacīja Vinnijs.

-    Tādi ir noteikumi, - paskaidroja Riks. - Pārkāpjot tos kaut reizi, mēs tā rīkosimies arī turpmāk. Tad mēs kļūsim parasti vandaļi.

-    Pareizi, - Vinnija balss kļuva neizteiksmīga. - Ejot projām, noliksim mapi atpakaļ.

22

Zibinot gaismas starus uz visām pusēm, viņi pameta ba- lustrādi un devās uz kāpnēm.

-    Turas stingri, - noteica Kora. - Taču pēc atgadījuma ar Vinniju mums jāiet zosu gājienā. Tad slodze uz kāpnēm būs mazāka.

-     Lieliska doma. - Belendžers ievēroja, ka profesors arvien ir gatavs uzslavēt Koru. - Vēl būtu labi, ja mēs turētos cits no cita mazliet tālāk.

Izveidojuši rindu, viņi kāpa augstāk ēnā. Kāpnes dažbrīd iekrakstējās, liekot Belendžeram saspringt, taču koks turējās stingri, un viņ$ nosprieda, ka tā ir raksturīgā vecu kāpņu krakstēšana.

Sabijies no iebrukuma, augšā no margām gaisā uzspur- dza putns, un profesoram aizrāvās elpa. Putns ietriecās sienā un lielās bailēs aizlaidās. Spārniem švīkstot, tas kā akls riņķoja lukturīšu gaismā. Negaidīti putns šāvās uz leju un nozuda kāpņu tumsā.

-    Katrā ziņā tas lika vecajai sirdij iepukstēties straujāk, - noteica Konklins.

Belendžers pagriezās uz viņa pusi.

-    Kā jūtaties, profesor?

-    Labāk nevar būt. - Korpulentais vīrs atkal bija aizelsies.

-    Līdz augšai vēl ir tikai divi līmeņi.

-    Lieliski.

Soļiem atbalsojoties kāpnēs, viņi nonāca piektajā līmeni.

■ - Uh! - Riks parāvās sānis.

-    Kas notika? - Kora iesaucās.

-              Lūk! - Riks norādīja. - Kaut kas no augšas pieskārās manai ķiverei.

Visi notēmēja gaismu uz Rika galvu.

-    Dievs sodi, bet izskatās kā…

-    Saknes, - noteica Vinnijs.

Virs galvas no balkona grīdas nokarājās kaut kas līdzīgs virvēm un auklām. Šķita, tām piesieti diegi - sīkās saknītes.

-    Neko tamlīdzīgu neesmu redzējis… Kas šeit aug?

Viņi nonāca pie kāpņu turpinājuma. Riks uzņēmās vadību, aiz viņa gāja Kora, Vinnijs, Belendžers, un pēdējais bija profesors savas lēnās gaitas dēļ.

Belendžeram nu radās izdevība nopētīt gaismas kupolu. Kupols bija plašs, varbūt četrdesmit kvadrātpēdu liels, un veidoja piramīdas virsotni. Lielus stikla gabalus kopā saturēja no vecuma nosūbējusi vara spraišļu konstrukcija.

Taču daudzu stiklu nebija - vai ari tie bija saplīsuši. Tik ilgos gados sniega un ledus smagums bija atstājis negatīvu iespaidu uz stiprinājumiem. Belendžers atcerējās kāpņu apakšā redzētās stikla lauskas. Jā, te ir vieta, pa kuru ēkā iekļūst putni, viņš nodomāja. Kupola spraugās svilpoja vējš, tas bija agrāk dzirdēto skaņu avots. Gaiss kļuva vēsāks.

Viņš atjauta, ka kaut kas nav kārtībā.

-              Kāpnes augstāk neiet. Mēs esam pie sestā līmeņa. Jābūt vēl kādām kāpnēm, kas ved uz Kārlaila mītni septītajā līmenī. Taču kāpņu nav. Kā mēs tiksim augšā?

-             Paskatieties uz to! - Riks notēmēja kabatas baterijas staru uz balkonu, kuram viņi tuvojās.

Visa grupa, tāpat kā viņš, notēmēja gaismas starus uz balkonu, no kura nokarājās saknes.

-             Kaut kas… - Kora izbrīnā apklusa. - Lai Dievs žēlīgs… Vai tas ir koks?

Piecas pēdas gara, slīpi augoša bezlapaina koka stumbrs un zari meta kroplīgas ēnas.

-    Pie joda, bet kā tas…

-     Putns te ienesis kādu sēklu, - noteica Kora. - Varbūt sēklu ienesis vējš.

-   Jā, bet kā tas pamanījies šeit augt?

Belendžera kabatas baterijas gaisma norādīja uz saplīsušu podu. Lausku vidū gulēja zemes kaudzīte. Koks auga no zemes.

-    Te arī meklējams izskaidrojums. Mazliet lietus no saplīsušā kupola, un koks pamanās izdzīvot.

-    Tik tikko, - noteica Riks. - Izskatās, tas mēģina iesakņoties paklājā un koka grīdā. Tāpēc saknes tik garas. Tās visiem spēkiem tiecas pēc barības vielām.

-    Grīda tur augšā neko neturēs. - Konklins Belendžeram aiz muguras apstājās. - No tās jāturas tālāk.

Riks pirmais uzkāpa uz balkona. Pēc tam uz tā uzkāpa Kora. Tad Vinnijs. Belendžers pameta kāpnes un palūkojās apkārt, lai meklētū ceļu uz Kārlaila mītni augšā. Viņš pameta skatienu atpakaļ, kur nāca Konklins.

Krāks!

23

Profesors sastinga.

-    Man liekas… kāpnes sakustējās. - Viņš izelpoja.

Krāks!

Vilcinādamies viņš spēra vēl vienu soli uz augšu.

Krāks!

-    Nav šaubu, tās kustas.

-    Stāviet! - Belendžers ieraudzīja kāpnes salīgojamies.

-    Liekas, es negaidīti esmu iekļuvis laivā, - sacīja Konklins.

Krāks! Kāpnes salīgojās vēl vairāk.

-Nē!

-   Mēģiniet satvert manu roku. - Riks no kāpņu augšas pastiepa uz leju roku. - Kora! Vinnij! - Rika balsī ieskanējās stingri toņi. - Pieturiet no mugurpuses, lai mani neierauj kāpnēs.

Krāks!

-    Ja pastiepšu roku, - sacīja Konklins, - mans svars pārvietosies, un kāpnes…

Kāpnes saļodzījās, it kā gaidītu nākamos vārdus.

Riks izstiepa roku tik tālu uz priekšu, cik vien varēja.

-    Sasodīts, es nevaru…

Krāks!

-   Man liekas, tās… - Vinnijs satvēra Riku ciešāk. Riks noliecās kāpnēs zemāk.

-   Pat ja izstiepšu roku, es būšu pārāk tālu… - Konklinam ietrīcējās balss.

Krāks!

-     Mēs nedrīkstam pieļaut, ka viņš… - Kora turēja Riku ar visu spēku.

-    Virve! Pie kura ir virve? - noprasīja Belendžers.

-    Pie manis, - atsaucās Vinnijs.

Belendžers piesteidzās pie Vinnija, attaisīja mugursomu un izvilka virvi. Tā bija salikta kā astoņnieks. "Tieva. Izgatavota no savērptām zila neilona šķiedrām. Klinšu kāpēju virve.

Belendžers vienā galā steidzīgi uzsēja cilpu ar slīdošo mezglu un pieskrēja pie Rika, kura ķiveres gaismā profesora sejā varēja saskatīt bailes.

-    Es uzmetīšu jums virsū virvi, - sacīja Belendžers.

Konklina acis aiz brillēm plati iepletās.

-    Paceliet rokas virs virves! - Belendžers pavēlēja. - Paveiciet virvi zem padusēm!

KRĀKS!

Kāpnēm sakustoties, profesors sarāvās.

-    Kad būsiet dabūjis virvi zem padusēm, savelciet mezglu. Nostipriniet virvi ap krūtīm, cik labi vien varat.

Profesors neatbildēja.

-    Profesor, vai tu saprati?

KRĀKS!

Kāpnes nevaldāmi līgojās.

-     Nē! - Belendžers savicināja virvi virs galvas un meta Konklinam. Virve nokrita lielajam vīram garām. Viņš meta virvi vēlreiz, un sirds salēcās, kad cilpa uzkrita uz profesora galvas, aptverot vienu plecu.

-    Izlien virvei cauri!

Konklins pabāza rokas zem virves un to iztaisnoja.

-    Liec zem padusēm! Savelc mezglu!

Tikko spēdams kontrolēt savas kustības, profesors paklausīja.

-    Rik! Kora! Vinnij! Turiet virvi! Mums tā jānostiprina!

-     Balustrades stabiņš, - noteica Riks. - Aptiniet virvi ap

to!

-    Stabiņš var neturēt. Aptiniet virvi katrs ap sevi, - sacīja Belendžers. - Atliecieties atpakaļ! Turieties! Rāviens var būt liels. - Viņš droši nostiprināja virvi sev ap krūtīm. - Profesor, mēģiniet iet uz augšu!

-    Iet? - Konklins mēģināja noturēties uz kāpnēm, kas līgojās.

-    Varbūt kāpnes iztur.

Profesoram noraustījās gāmurs. Viņš spēra soli uz augšu. Kāpnes sabruka.

24

Belendžers gandrīz tika nogāzts no kājām. Atskanēja negants troksnis. Gan rokas, gan kājas uztvēra triecienu. Taču virve negaidīti tā sažņaudza krūtis, ka gandrīz pietrūka elpas. Saķēris virvi ar cimdotajām rokām, atliecies atpakaļ, lai noturētu krītošā profesora svaru, viņš ievaidējās. Kājas slīdēja.

-    Velciet! - viņš uzkliedza Rikām, Korai un Vinnijam.

Spiediens uz Belendžera krūtīm samazinājās, pārējie neļāva viņam noslīdēt pāri malai. Tikai vējjaka paglāba no apdedzināšanās ar virvi. Cīnīdamies pēc elpas, viņš piepeši sajuta, ka profesors zemāk nekrīt. Ķiveres lampas gaisma rēgojās aiz nogāzušos kāpņu malas. Belendžers skatījās uz salūzušajā kokā stingri iespiedušos virvi.

-    Profesor! - Belendžeram izdevās ievilkt elpu.

Nekādas atbildes.

-    Dieva dēļ, vai dzirdat mani?

Vārga murmināšana.

-    Sakiet kaut ko! - Belendžers sauca. - Vai jūs ievainoja?

-Uh!

Belendžeram uz sejas parādījās sviedri.

-    Profesor!

-    Trūkst… elpas.

-    Tāpēc ka krūtis žņaudz virve.

-    Nevaru paelpot.

Ak dievs, vai tiešām viņam kļuvis slikti ar sirdi, Belendžers nesaprata.

-    Elpojiet lēni un sekli! Lēni, - viņš uzsvēra. - Ja elposiet pārāk dziļi, jūs pārņems panika.

-    Panika būtu tikai nieks.

Virve nospindza.

Belendžers pameta skatienu atpakaļ.

-    Rik, Kora, nelaidiet virvi vaļā! Vinnij, nāc šurp un palīdzi uzvilkt viņu augšā!

Vinnijs piesteidzās blakus un satvēra to virves daļu, kurā karājās Konklins.

-    Sāp, - noteica profesors, virvei slidot uz augšu.

-    Drīz jums atbrīvosim krūtis.

-    Nesāp no virves.

-    Kas tad?

-    Kāja.

Belendžers ar Vinniju atspērušies vilka profesoru uz augšu. Skatienam parādījās ar siksniņu zem zoda nostiprinātā ķivere. Pēc tam parādījās sāpēs saviebta seja, bālāka nekā citkārt. Profesora brilles bija pazudušas. Bez tām viņa acis izskatījās ievainojamas. Acis no bailēm bija plati atvērtas.

Belendžers ar Vinniju vilka profesoru augstāk.

Viņš noelsās.

-    Kaut kur aizķēros.

Belendžers zināja, ka Riks ar Koru aiz muguras velk virvi, lai nepieļautu, ka viņu pavelk uz priekšu. Varēja saklausīt viņu smago elpu.

-     Vinnij, - Belendžera balss skanēja tā, it kā viņš būtu saēdies smiltis, - atlaid vaļā virvi un uzcel profesoru uz balkona.

Vinnijs pamazām atlaida vaļā tvērienu. Tiklīdz profesora svaru pilnībā turēja Belendžers, Vinnijs pārvietojās pie malas. Viņš satvēra profesoru aiz rokas un vilka.

Profesors saviebās, taču nekustējās no vietas.

-    Es redzu, kas noticis, - teica Vinnijs. - Priekšpusē viņa jaka aizķērusies aiz dēļa.

-    Tu zini, kas darāms. Ņem nazi! Tāpēc jau esi to paņēmis līdzi. Pārgriez jaku!

Likās, Vinnijs piepeši atcerējies, ka viņam ir nazis. Viņš to atkabināja no džinsu kabatas iekšpuses, atvāza un pārgrieza Konklina jaku. Mazu mirkli viņš ieskatījās bezdibenī ar tajā nobrukušajām kāpnēm.

-    Darīts! - Viņš steidzīgi atgriezās pie Belendžera un satvēra virvi.

Šoreiz profesoru izdevās pavilkt. Vecais vīrs lēnām, cīnīdamies ar sāpēm, spēja palīdzēt. Atspiedies ar rokām uz balkona malas, viņš pārcēla kāju uz malas. Klusībā izdvesis triumfa kliedzienu, Belendžers virzījās pa virvi uz priekšu, satvēra profesoru un palīdzēja Vinnijam aizvilkt viņu drošā vietā.

Tajā pašā brīdī pie viņiem bija klāt Kora ar Riku. Profesors elsodams gulēja uz muguras, kamēr Belendžers atlaida vaļā slīdošo mezglu un noņēma virvi.

-    Vai tagad varat paelpot? - Belendžers drudžaini mēģināja sataustīt profesora pulsu.

Konklina krūtis cilājās, viņam ievelkot elpu.

Belendžers saskaitīja simt četrdesmit sitienus minūtē, tik daudz, cik sportistam pēc vairāku jūdžu skrējiena. Cilvēkam ar lieko svaru, kas nav formā, tas bija daudz par daudz.

-    Vai krūtis vēl sāp?

-    Ir jau labāk. Varu paelpot.

-    Sasodīts! - noteica Riks.

-    Viņa kreisā kāja… - Kora norādīja.

Belendžers sajuta izteiktu kapara smaržu. Pametis skatienu uz profesora bikšu staru, viņš redzēja, ka tā no liela līdz pat kurpei ir asinīs.

Konklins ievaidējās.

25

-    Labi, tagad visi klausieties! - teica Belendžers.

No profesora liela turpināja sūkties asinis, un Kora šausmās novērsās.

-    Aizmirstiet, ko jūtat. Dariet tieši to, ko teikšu! - Belendžers pavēlēja.

Riks pielika pie mutes roku.

-    Mēs nevaram to atļauties, - sacīja Belendžers. - Klausieties uzmanīgi! Dariet, ko likšu. - Viņš atkabināja nazi, pārgrieza profesora bikses un paplēta audumu. - Pie kura ir pirmās palīdzības komplekts?

Konklins sakustējās. Viņa kājā bija dziļa, četras collas gara brūce, no kuras nāca asinis.

-    Pie kura ir pirmās palīdzības komplekts? - Belendžers atkārtoja.

Vinnijs no šoka samirkšķināja acis.

-    Pie Rika. Tas ir pie Rika.

-     Velciet ārā! Tūlīt! - Belendžers aplika Konklina liela augšdaļai virs brūces virvi. - Pie kura ir āmurs?

Kora piespieda sevi paskatīties uz asinīm. Ķiveru lukturu gaismā viņas sarkanie mati asi kontrastēja ar bālajiem vaigiem.

-    Pie manis.

-     Iedod!

Kora piespieda sevi kustēties un noņēma no rīku jostas āmuru.

Belendžers pabāza āmura kātu zem virves un sagrieza, sažņaugdams Konklina lielu. Asinis pārstāja tecēt.

-    Turi to tā!

Belendžers paņēma no Rika "ProMed" komplektu.

-    Kur tava pudele ar ūdeni? Velc ārā! Izskalo brūci! Kam ir līmlente?

-    Man. - Vinnijs sāka atbrīvoties no šoka.

-    Noliec pa rokai!

-    Līmlenti? Mēs ar to aplīmējam cauruļu asās malas, lai nesagrieztos. Kā to var…

-    Dari, ko liek!

Belendžers atvilka "ProMed" maisiņa rāvējslēdzēju un atvēra divus nodalījumus. Pirms pieskaršanās viņš palūkojās uz saviem netīrajiem cimdiem un uzvilka lateksa cimdus no komplekta.

-    Kora, tava labā roka ir brīva. Apgaismo komplektu ar bateriju! - Viņš izvilka paketes ar spirtotajām salvetēm un atplēsa. - Rik, uzlej uz brūces ūdeni! Kora, apgaismo brūci!

Ar jakas piedurkni noslaucījis no pieres sviedrus, Belendžers noskatījās, kā ūdens skalo ievainojumu. Tā kā asiņošana uz brīdi bija apstādināta, varēja redzēt saplosītu miesu.

-    Artērija nav pārrauta. - Belendžers ar spirtoto salveti noslaucīja netīrumus no malām, pēc tam pieliecās pavisam klāt, lai būtu labi redzama koka šķēpele, kas rēgojās no brūces. - Pie kura ir Letermena unirīks?

-    Pie manis. - Riks izņēma to no mugursomas kabatas un iedeva Belendžeram.

Viņš to atvēra kā knaibles.

-    Turpiniet skalot ievainojumu! Kā jūtaties, profesor?

-    Sāp.

-    Vai virve griežas miesā? -Jā-

-    Ja citu sāpju nav, būs labi. Virve aptur ne tikai asiņošanu, bet padara ievainojuma vietu nejutīgu. Taču žņaugu nevar atstāt pārlieku ilgi. - Belendžers atplēsa vaļā divas stiprā tailenola paciņas un iedeva profesoram četras tabletes. - Tas nav vikodīns, taču labāk nekā nekas.

Konklins ielika tabletes mutē. Riks iedeva uzdzert ūdeni.

-    Mana kabatas baterija… Kāpnēm sabrūkot, tā izkrita. - Izskatījās, ka profesors vaino sevi. - Arī Vinnijs savējo pazaudēja.

-    Mums vēl ir trīs kabatas baterijas. - Belendžers ar spirtoto salveti notīrīja plakanknaibļu galu. Asie iztvaikojumi iecirta degunā. - Tik tālu nu esam. Kora, rādi gaismu!

Belendžers iebāza plakanknaibles brūcē un satvēra šķēpeli aiz gala. Cik maigi vien varēdams, viņš to izvilka ārā.

Profesors noelsās.

-    Pats ļaunākais nu ir gandrīz galā, - Belendžers mēģināja viņu mierināt. - Kora, turpini rādīt gaismu! Vēl ūdeni, Rik! - Tiklīdz asinis bija aizskalotas, Belendžers ieraudzīja miesā paslēpušos citu, mazāku šķēpeli.

Ar stingru roku viņš iebāza plakanknaibles brūcē, izdzirdēja profesoru noelšamies un izvilka šķēpeli.

Viņš vērīgi aplūkoja ievainojumu, meklēdams citas drazas, tad paņēma atvāzto nazi un noslaucīja ar spirtoto salveti. Ielicis naža galu brūcē, viņš kustināja to uz priekšu un atpakaļ, vai nebūs sajūtama pretestība, kaut kas ciets. Pēc tam nopūtās un nolika plakanknaibles un nazi.

-     Tādam ievainojumam jāuzliek šuves, - noteica Kora. - Daudz šuvju.

-   Jāiztiek ar to, kas ir. Izskalo brūci vēlreiz! - Belendžers izrīkoja Riku. Viņš atplēsa vaļā četras paciņas ar trīskāršo antibiotisko ziedi un iespieda to saturu ievainojumā. - Vai viss kārtībā, profesor?

-    Man ir nelabi.

-    Par to nav šaubu. Jūs esat uz šoka robežas. Vinnij, panāc šurp un nometies man blakus uz ceļgaliem! Labi. Tagad novelc darba cimdus un uzvelc cimdus no pirmās palīdzības komplekta. Lieliski. Tagad saspied ievainojumu kopā.

-Ko?

-    Saspied kopā ievainojuma malas!

-    Vai tu traks?

-    Citādi nav iespējams. Turi malas saspiestas, kamēr no- siešu.

-    Dieva dēļ, ar ko?

-    Ar līmlenti.

-    Sasodīts, neķer mani uz muļķa!

-    Tikai mieru! Ja nevari to izdarīt… - Belendžers pagriezās. - Rik, panāc šurp, uzvelc lateksa cimdus un saspied kopā ievainojumu!

-    Labi jau labi, - noteica Vinnijs. Viņš saspieda ievainojuma malas kopā.

No brūces izspiedās ziede un ūdeņainas asinis, profesors iekliedzās.

-     Es zinu, ka nav viegli, - Belendžers sacīja Konklinam. - Apsolu ilgi vairs nemocīt. Taču vispirms gribu lūgt kaut ko pavisam grūtu.

-Ko?

-    Turiet šo kāju taisni, kamēr Riks pacels apakšējo kāju.

-    Jā, - Konklins noteica, - tas patiešām nebūs viegli. - Viņš aizvēra acis un apslāpēja sāpes.

-    Vai esat gatavs?

Profesors pamāja.

-     Rik, - Belendžers sacīja. Tiklīdz Riks pacēla Konklina kāju un Vinnijs saspieda ievainojumu, Belendžers sāka tīt no rituļa līmlenti. Sudrabainā lente atstaroja gaismu. Viņš piespieda lenti pie ievainojuma apakšējās daļas un sāka aptīt lielu uz augšu. Jo vairāk brūce tika noklāta, jo tālāk Vinnijs pārvietoja rokas uz augšu, spiezdams ievainojumu kopā. Izklausījās, ka profesors no sāpēm tūlīt sāks raudāt.

Belendžers tikai tina uz ievainojuma lenti. Viņš uztina otro, pēc tam trešo un ceturto kārtu.

-    Labi, Rik, tagad kāju var nolaist lejā.

Profesors nodrebinājās.

-    Tagad pārbaudīsim, vai nekur netek ārā asinis. Kora, atlaid vaļā virvi!

Grupa saspringa, skatoties, kā Kora izvelk āmura kātu no virves, to atslābinot. Belendžers notēmēja baterijas staru uz līmlenti. Visi skatījās.

-    Dursta kā ar adatām, - profesors sacīja.

-    Tas nozīmē, ka atjaunojas asinsrite.

-    Pulsē. Sāp. Ak, Dievs!

Belendžers nenovērsa acis no līmlentes un klusībā lūdza Dievu. Viņš gaidīja, vai pa malām vai spraugām nesāks sūkties asinis.

-    Izskatās, ka viss ir kārtībā. - Lente saglabāja sudrabaino krāsu.

Viņš satvēra profesora plaukstu un vēlreiz pārbaudīja pulsu. Simt divdesmit. Pulss bija mazliet pazeminājies. Nekas labs, taču arī ne briesmīgs, ja ņem vērā, ko profesoram nācies piedzīvot. Asinis garām lentei nesūcās.

-    Jā, viss izskatās godam.

Viņš izvilka no jakas kabatas mobilo tālruni.

26

-    Ko tu gribi darīt? - noprasīja Konklins.

-    Zvanīt uz deviņi, viens, viens.

-     Nevajag. - Profesors atrada spēku, lai paceltu balsi. - Nedari to!

-    Nav izvēles, - noteica Belendžers. - Jums jātiek uz slimnīcu, Bob. Jāuzliek šuves, nepieciešamas antibiotikas, jāārstē šoks. Varbūt jāiztaisa elektrokardiogramma. Ja līmlente paliks uz kājas pārāk ilgi, jūs iedzīvosieties gangrēnā.

-    Tu nedrīksti zvanīt uz deviņi, viens, viens!

-   Taču tādi mēs nevaram šeit staigāt apkārt. Tas, ka mazliet jūs salāpīju, vēi-nenozīmē, ka briesmas vairs nedraud.

-    Nē, - noteica Konklins. - Liec nost telefonu!

-     Bet viņam ir taisnība, profesor, - aizrādīja Kora. - Jūs vajag nogādāt uz slimnīcu, cik ātri vien iespējams.

-    Ārpusē.

-Ko?

-     Izvediet mani ārpusē! Pēc tam zvaniet. Ja ātrās palīdzības ārsti atradīs jūs šeit, viņi brīdinās policiju. Jūs apcietinās.

-    Pie joda, kas uztraucas par apcietināšanu? - Vinnijs noprasīja.

-     Uzklausiet mani! - Konklins ievilka elpu. - Jūs mēnešus pavadīsiet cietumā. Rēķini advokātiem. Sodi. Tieši tā dēļ, kas noticis ar mani, policijai nepatīk, ka darām šādas lietas. Jūs visur pieminēs. - Viņš nodrebinājās. - Vinnij, tu zaudēsi darbu skolā. Rik un Kora, neviena universitāte jūs nepieņems darbā. Ja Frenks piezvanīs, tas sagandēs jums dzīvi.

-    Viņš teica - Bobs. - Riks sarauca pieri. - Kas īsti šeit notiek?

-    Es nesaprotu, - sacīja profesors.

-    Belendžers pirms brīža jūs nosauca par Bobu. Ne par profesoru un pat ne Robertu. Bobs. Man nekad nenāktu ne prātā jūs tā uzrunāt. Motelī viņš stādījās priekšā, bet tagad, pēc trim stundām, sit mani nost, bet es nespēju atcerēties, kā viņu sauc. Par jums to nevar teikt, profesor. Nupat jūs nosaucāt viņu par Frenku. Kungs Dievs, jūs esat tikušies agrāk! Jūs pazīstat viens otru.

-    Jūs nezin ko iedomājaties, - Belendžers noteica.

-     Nez vai tā ir. Jūs ieradāties kā novērotājs, bet nu piepeši esat izrādes vadītājs. Jūs izglābāt divus no mums no nāves, turklāt tā, it kā tas nebūtu nekas neparasts. Klinta īstvuda un doktora Kodeira krustojums. Pie joda, kas īsti jūs esat?

-    Nezinu, par ko jūs runājat, - Belendžers noteica, krūtīm sažņaudzoties. - Tādām runām šeit nav īstā vieta. Profesors jānogādā uz slimnīcu.

-    Izvediet mani ārā, - sacīja Konklins. - Pēc tam zvaniet uz deviņi, viens, viens.

-    Lai nokļūtu tik tālu kā patlaban, mums bija vajadzīgas divarpus stundas.

-    Tāpēc ka lieki tērējām laiku. Ja pasteidzas, mani var izvest ārā pusstundas laikā.

-    Vēl ātrāk, ja ar lauzni atlauzīsim vaļā ieejas durvis, - noteica Vinnijs.

-    Nē! Jūs nedrīkstat atstāt neko tādu, kas liecinātu par mūsu atrašanos šeit. Ja policija paskatīsies apkārt un ieraudzīs salauztas durvis… - Profesors notrīcēja. - Es nekad sev nepiedošu, ka esmu sagandējis jums dzīvi. Mani jānogādā atpakaļ tādā pašā veidā, kā te iekļuvām, - pa tuneli.

-    Bet kā ar jūsu dzīvību? - Belendžers noprasīja. - Ja tikmēr, kamēr vedīsim ārā, jūs noasiņosiet?

-    Es uzņemos šo risku.

-    Tas ir neprāts.

-   Vai esat pieredzējis, ka līmlente aptur asiņošanu uz pietiekami ilgu laiku? - Konklins noprasīja.

Belendžers palika atbildi parādā.

-    Pie joda, kas jūs esat? - Riks atkārtoja.

-    Līmlente, - sacīja profesors. - Cik ilgi?

-    Ja to noņem pāris stundu laikā…

-    Palīdziet piecelties, - sacīja Konklins.

-    Kā jums liekas, ko jūs tagad darāt?

-    Pieceliet! Riks ar Vinniju var mani balstīt. Es varu klibot ar veselo kāju uz priekšu.

-     Bet…

Konklins saviebās.

-    Es sveru divi Simti un vēl desmit mārciņu! Ja mēģināsiet mani nest, paies mūžība!

-    Nomierinieties, - teica Belendžers. - Vēl tikai trūka, lai jūs piedzīvotu sirdslēkmi.

-    Kāpēc viņš trīc? - pajautāja Kora.

-    Šoks.

-     Šobrīd mēs jau varējām būt ceļā, - noteica Konklins. - Tagad velti tērējam laiku.

Belendžers viņu nopētīja.

-    Vai tu patiešām to vēlies, Bob?

-     "Bobs", - Riks atkārtoja vēlreiz.

-    Esmu zaudējis profesora vietu.

-    Zaudējis savu…? - Šķita, ka Vinnijs apstulbst. - Par ko jūs runājat?

-    Semestra beigās man pavēlēts atstāt universitāti.

-    Dieva dēļ, kas noticis?

-    Dekāns uzzināja, ar ko es nodarbojos. Viņš meklē iespējas samazināt izdevumus, īpaši uz pastāvīgo mācībspēku rēķina. Fakultātes senāts soda mani par likumu neievērošanu un studentu apdraudēšanu.

-    Nevar būt, - sacīja Riks.

-     Es esmu vecs cilvēks. Neko lielu nevaru zaudēt, bet jūs trīs esat tikai ceļa sākumā. Es nekad sev nepiedošu, ja samaitāšu jūsu nākotni. Palīdziet piecelties! Izvediet mani ārā!

-    Kādā veidā? - Belendžers noprasīja. - Kāpnes sabruka. Kas mums tagad būtu jādara? Jālaiž jūs ar virvi no balkona uz balkonu lejā?

-    Vēl ir avārijas kāpnes.

Visi raidīja gaismas starus apkārt.

-    Tur. Gaitenī, - noteica Riks.

-    Turamies kopā! Rik! Vinnij! Palīdziet piecelties!

Viņš ievaidējās, kad tika piecelts. Ar vienu roku apskāvis Riku, ar otru Vinniju, profesors balansēja uz veselās kājas. Viņi palīdzēja klibot uz priekšu.

Belendžers pa balkonu devās uz gaiteni. Kora steidzās līdzi. Aiz lifta kabatas bateriju gaismā parādījās uzraksts: UGUNSDZĒSĒJU KĀPNES.

-    Beidzot panākums, - Belendžers noteica.

Viņš atvēra durvis un atrāvās sānis, kaut kam paskrejot gar kājām. Kora iekliedzās. Kaut kas šņākdams skrēja uz balkona pusi. Belendžers gandrīz izrāva pistoli, bet Riks iesaucās:

-    Vēl viens balts kaķis! Šķiet, tie šeit čum un ņudz.

-    Nē, - noteica Konklins, - tas nav vēl viens kaķis.

Liekas, ka viņam sākas delīrijs, nodomāja Belendžers.

-    Tas ir tas pats, - Konklins nomurmināja.

-    Tas pats? Tas nav iespējams.

-    Paskatieties uz kaķa pakaļkājām!

Belendžers uzspīdināja gaismu bailēs neveikli bēgošajam dzīvniekam. To pašu darīja Kora un pārējie. Gaismā viņi redzēja kaķi skrienam uz grotesko koku, kas auga no balkona grīdas.

Arī albīnais kaķis bija grotesks.

-     Trīs pakaļkājas, - Riks nočukstēja. - Tam ir trīs pakaļkājas. Tāpat kā tunelī redzētajam kaķim.

-    Ne tieši tāpat, - profesors vārgi iebilda. - Šādas mutācijas nav parasta parādība. Nekas tāds nav iespējams.

-    Tas pats kaķis? - noprasīja Belendžers.

-    Tas pats, kuru redzējām ceturtajā līmenī.

-    Bet tas nav iespējams, - sacīja Kora. - Durvis, kas no tuneļa veda uz palīgtelpu, mēs noslēdzām. Es zinu. Es pieprasīju tās aizvērt. Tātad - kā gan kaķis te iekļuvis?

-    Varbūt žurkas betona sienās izgrauzušas caurumus, kā teica profesors, - ieminējās Vinnijs.

-    Varbūt, - Belendžers atkārtoja.

-    Te nevar būt-nekāds "varbūt", - noteica Vinnijs. - Kaķis te varēja iekļūt tikai vienā veidā.

-    Nē, - noteica Belendžers, iedams uz balkona pusi. - Ir arī cits veids.

-    Kā tas iespējams?

-    Kāds šeit ienācis pēc mums un atstājis durvis vaļā.

Viesnīcā iestājās nāves klusums, tikai gaismas kupolā gaudoja vējš.

Tad klusumu pārtrauca spalga skaņa. Lēna, bet ritmiska. Skaista un sērīga.

-    Acumirkli, - noteica Kora. - Ko tas nozīmē?

Liktenis, nodomāja Belendžers. Vējš tālumā dauzīja metāla plāksni pret pamestās dzīvojamās mājas sienu, un pa gaismas kupola spraugām šurp atlidoja - kling, klang, klang. Tomēr šī skaņa nenomāca to, kas nāca no apakšas.

Lirisku. Tā ļoti modināja atmiņas un atsauca prātā vārdus.

Platāka nekā… Tu šķērso to…

Melnajā bezdibenī kāds svilpoja "Mēness upi".

-    27

-    Ak kungs! - Kora parāvās tālāk no balkona.

Citi sekoja viņas paraugam.

Svilpošana turpinājās, no tumsas atbalsodamās uz augšu. Melodija modināja sapņu tēlus un sirdssāpes, un ilgas pēc došanās tālāk. Pareizi, Belendžers nodomāja. Ko tik es tagad nedotu, lai dotos tālāk.

-    Kas tas? - nočukstēja Riks.

-    Sargs? - Vinnijs ierunājās klusinātā balsī.

-   Policija? - Kora izslēdza kabatas bateriju un ķiveres lukturīti.

Ja tik vien tās nelaimes, nodomāja Belendžers.

Vinnijs ar Riku izslēdza savus gaismekļus. Kora izslēdza profesora lukturīti. Tumsai visapkārt savelkoties, vienīgais apgaismojums palika Belendžera kabatas baterija un lukturītis pie ķiveres.

-    Izslēdziet savu gaismu! - Riks dedzīgi nočukstēja. - Varbūt tas, kurš atrodas šeit, nezina, ka esam te, augšā.

Taču Belendžers atstāja gaismu degot. Viņš runāja kā parasti, un balss salīdzinājumā ar čukstiem likās skaļa.

-    Policists nestaigātu pa tumsu svilpodams. Lai kas tur ir, viņš noteikti zina, ka esam šeit. Tā ir melodija, kuru tu spēlēji uz klavierēm.

-    Ak! - Riks neomulīgi apklusa.

-     Tad kas viņš ir? - profesors noprasīja. Viņš jutās tik vārgs, ka runāja klusu.

-    Visi nomainiet lukturīšos baterijas. Ķiveru lukturīši kalpos vēl labu laiku, taču kabatas baterijas drīz apdzisis. Mums jābūt gataviem.

-    Uz ko?

-    Darīt to, ko es teicu. - Lukturīša gaismā, kas no baltas bija kļuvusi dzeltena, Belendžers izņēma no mugursomas jaunas baterijas un nomainīja vecās. Kabatas baterija iekvēlojās no jauna.

Viņš pagāja sānis, lai vecās baterijas iemestu kaktā.

-    Nē, - profesors runāja vārgā balsī. - Mēs neatstājam atkritumus.

Izdvesis nepacietīgu nopūtu, Belendžers iegrūda vecās baterijas mugursomā.

Svilpošana apklusa. Vienīgās skaņas tagad bija vēja gaudošana caurajā kupolā un tālās metāla plāksnes klaudzēšana - kling, klang, klang.

Lai arī kas būtu tur lejā, tas zina par mums un cenšas to darīt mums zināmu, Belendžers nodomāja. Būtu dīvaini, ja mēs nereaģētu. Laiks noskaidrot, ar ko ir darīšana.

-    Ei! - viņš iekliedzās.

Sauciena atbalss noplaka bez atbildes.

-    Mēs strādājam Džērsisitijas mantu glābšanas firmai, kas nākamnedēļ sagraus viesnīcu! - Belendžers sauca. - Kopā ar mums ir apsargs! Mums ir pilnas tiesības te atrasties, un tas ir vairāk, nekā varu jums pateikt. Iekams zvanām policijai, dodam jums iespēju aiziet.

Balss no jauna izgaisa tumsā.

-    Lai notiek, jūs izdarījāt izvēli!

No apakšas atsaucās vīrieša balss:

-   Jūs strādājat naktī?

-    Mēs strādājam, kad boss liek! Diena vai nakts! Pilnīgi vienalga! Lai nu kā, te vienmēr ir stipri tumšs!

-    Droši vien ir jauki saņemt maksu par virsstundām?

Tikai viena balss. Belendžers jutās drošāk.

-     Vai zini, mani neinteresē garas runas! Es teicu - ejiet projām! Te nav droši!

-    Nu, protams, atgadījums ar kāpnēm to apstiprina pilnā mērā. Iet projām? Nekā nebija, mums šeit patīk. Var teikt, ka tumsā mēs jūtamies kā mājās!

Mēs? Belendžeram vajadzēja padomāt.

-    Saki, ko gribi, - ierunājās cita balss, - bet mums šeit patīk.

-    Un ko nozīmē tā klaigāšana pirms brīža? - nokliedzās pirmā balss. - Izklausās, ka kāds dabūjis Visu svēto dienas algu.

Belendžers raudzījās uz leju tumsā. Varēja saklausīt soļu troksni, taču nekāda gaisma nebija redzama.

Viņš pagriezās pret grupu.

-    Kora, zvani uz deviņi, viens, viens!

-    Viņam ir taisnība, profesor, - sacīja Vinnijs, kas līdzēja Konklinam noturēties uz kājām.

-    Mani neuztraūc, ja policija kādam var samaitāt dzīvi, - sacīja Belendžers. - Šobrīd gribu būt drošs, ka jūs visi paliekat dzīvi.

-    Vai jūs patiešām domājat…? - Riks iejautājās.

-    Kora, - Belendžers atkārtoja, - zvani!

Kora jau bija izvilkusi tālruni un spaidīja podziņas. Ēnu ielenkta, grupa viņu vēroja.

-    Pastkastīte… - Kora sarauca pieri. - Sasodītā pastkastīte!

-    Kas? - Belendžers paņēma tālruni.

-    Ei! - no apakšas uzsauca pirmā balss. - Ja gribat zvanīt uz deviņi, viens, viens, jūs gaida liels pārsteigums!

Belendžers pielika aparātu pie auss. Ierunāta balss sacīja: "Pārslodzes dēļ visi mūsu dispečeri ir aizņemti. Lūdzu, pagaidiet, kad ar jums varēs runāt pirmais, kurš atbrīvosies."

-    Jūs droši vien neesat vietējie! - balss nokliedzās. - Citādi zinātu. Par to ziņoja televīzijā! Vietējais deviņi, viens, viens dabūjis jaunu sakaru sistēmu! Tur viss iet juku jukām! Līdz pat pirmdienai vai vēl ilgāk, kad sistēmu sakārtos!

Ziņojums atkārtojās.

"Pārslodzes dēļ…"

-     Patlaban parastās policijas sakaru līnijas ir nosprostotas! - sauca otra balss. - Jāgaida pusstunda, kamēr kāds atbild!

-     Progress! - piebilda vēl kāda balss. - Viss ir jauns un droši vien tik sarežģīts, ka man nav skaidrs, kā tur vispār kaut kas darbojas!

Viņi ir trīs, nodomāja Belendžers.

-     Kad tas darbojas! - sacīja otra balss. - Toreiz, kad šī vecā viesnīca bija uz strīpas, cilvēki zināja, kas nepieciešams drošai darbībai.

-   Toreiz būvēja ilgam laikam! - sacīja pirmā balss. - Klau, kāpēc lai tu nepastāstītu kaut ko vairāk par zelta nažiem un dakšiņām, par ko jūs runājāt?

Belendžers atdeva tālruni atpakaļ Korai.

-    Visi sakravājiet mantas! Letermena unirīkus. Līmlenti. Virvi. Āmuru. "ProMed" komplektu. Pēc tā visa var rasties vajadzība. - Belendžers salocīja nazi un nostiprināja kabatas iekšpusē. - Vai visu paņēmāt? Iesim!

-    Uz kurieni? - Vinnija un Rika balstīts, profesors sāpēs tik tikko turējās kājās.

-     Uz vienīgo iespējamo vietu. Lejup. Skaidrs ir tikai tas, ka mēs nevaram palikt uz vietas. Pasivitāte ir bīstama. Pasivitāte nozīmē zaudējumu.

28

Belendžers gāja pa priekšu. Viņš atgriezās gaiteni un apstājās pie durvīm ar uzrakstu AVĀRIJAS IZEJA, atvēra tās un gaismā nopētīja šaurās, ar zirnekļu tīkliem aizvilktās kāpnes. Kad pienāca visi, viņš atvilka vaļā rāvējslēdzēju un no vējja- kas apakšas izvilka pistoli.

-    Ak kungs, pistole, - noteica Kora.

Riks pievērsa viņam naidīgu skatienu.

-    Kas jūs esat?

-    Jūsu sargeņģelis, - Belendžers atbildēja. - Tagad ievērojiet klusumu. Runājiet tik klusu, cik vien iespējams. Neļaujiet nevienam noprast, kur mēs atrodamies. Pagaidām pietiks tikai ar manu gaismu.

-    Ei! - no apakšas iesaucās pirmā balss. - Es lūdzu pastāstīt par tiem zelta nažiem un dakšiņām vairāk.

Belendžers virzījās pa šaurajām kāpnēm uz leju. Baidīdamies, vai kāpnes nesabruks, viņš pārbaudīja katru pakāpienu. Aiz viņa nāca Kora, pēc tam, balstīdami profesoru, sāniski uz leju virzījās Vinnijs ar Riku. Kurpes dunēja uz kāpnēm. Jakas skrāpējās gar sienu. Kāpņu telpa pastiprināja visu kopējo elpošanu.

Belendžers sasniedza kāpņu laukumiņu ar aizvērtām durvīm, kuras acīmredzot izgāja uz piekto līmeni. Vai aiz tām kāds noslēpies? Vai pa tām kāds iznāks, kad viņi būs pagājuši garām? Noreibis kā pēc kritiena no liela augstuma, Belendžers izslēdza kabatas bateriju un ielika makstī. Pēc tam noņēma no galvas ķiveri un galvas līmenī turēja gabalu no sevis. Pavērsis gaismu pret durvīm, viņš pakāpās atpakaļ, atspiedās pret sienu un, aizbāzis pistoli aiz jostas, ar brīvo roku mazliet pavēra durvis. Pēc tam izvilka pistoli un atgrūda ar tās stobru durvis līdz galam vaļā. Ja kāds kaut ko varēja redzēt, tad tikai gaismu. Kāds, uzbrūkot no otras puses, varēja iedomāties, ka gaisma ir uz galvas, kaut īstenībā atradās pa gabalu no tās.

Nekas nenotika.

Belendžeram nosvīda plauksta. Kuņģis sažņaudzās. Paskatījies pa durvīm, viņš ieraudzīja pamestu gaiteni. Likās, ka viss ir normāli un savā vietā. Acumirklī sajutis atvieglojumu, viņš uzlika galvā ķiveri un turpināja ceļu lejā pa kāpnēm. Tās šķita tumšākas, šaurākas un smacēja vēl vairāk.

Aiz muguras ievaidējās profesors - veselā kāja tik tikko spēja noturēt paša svaru, Vinnijam ar Riku stiepjot viņu lejup. Pārāk skaļi, nodomāja Belendžers. Viņš taisa pārāk lielu troksni.

Tad kļuva dzirdams citu soļu troksnis, vienam vai vairākiem cilvēkiem ejot pa kāpnēm uz augšu.

- Kuš! - Belendžers teica pārējiem, apstājās un ieklausījās. Jā, kāds nāca uz viņu pusi, taču gaisma nekur nebija redzama. Tātad skaņas avots atradās kaut kur tālu lejā. Tas nozīmēja arī to, ka paša lukturis pie ķiveres pagaidām nav redzams.

Belendžers ieraudzīja citas durvis desmit pakāpienus zemāk. Tās stāvēja mazliet pavērtas. Viņš atskārta, ka durvis ved uz ceturto līmeni, kur Vinnijs bija izkritis cauri sapuvu- šajai grīdai un kur otro reizi bija redzēts baltais kaķis. Kaķis līmenī bija iekļuvis pa daļēji pavērtajām durvīm.

Belendžers nokāpa desmit pakāpienus zemāk, atvēra durvis līdz galam un saspringts gaidīja, kamēr visi pārējie ienāk gaitenī. Tiklīdz grupa bija iekšā pa durvīm, viņš tās aizvēra, aizveda visus aiz stūra un noslēpa uz balkona. Pēc ķiveres lukturīša izslēgšanas visus ieskāva gandrīz absolūta tumsa. Vienīgais izņēmums bija trīs stāvus augstāk gaismas kupols, kur strauji slīdošo mākoņu malā pavīdēja vāja mēness gaisma.

-    Nekustieties! - Belendžers nočukstēja. Viņš noslēpās ar visu augumu aiz balkona stūra un notēmēja uz neredzamajām durvīm. Pagāja bridis. Tam ievelkoties, mute izkalta, it kā mēle būtu norīvēta ar dvieli, izkalta aukslējas un vaigu iekšpuse. Cauri augumam izskrēja karstuma vilnis.

Atskanēja piesardzīgi soļi, nošalca apģērbs. Durvju apakšā parādījās vāja gaisma. Tad koka krakstēšanu nomainīja eņģu iečīkstēšanās. Durvis pavērās. Pāri gaitenim, to pārbaudot, pārslīdēja gaismas stars, un Belendžers atrāvās aiz balkona stūra.

-    Domā, ka viņi ir šeit? - čukstus noprasīja pirmā balss.

-    Neizskatās gan, - noteica otrā balss.

-    Vari ticēt, viņi vēl arvien ir augšā, - sacīja trešā balss.

-    Tad nav ko gaidīt. Laiks rīkoties.

Soļi aizgāja uz augšu. Gaisma kļuva bālāka, tad nozuda.

29

Belendžers paskatījās aiz stūra. Durvis bija palikušas vaļā. Viņš redzēja gaismu, kas kļuva blāvāka. Tiklīdz, pēc viņa aprēķina, trijotne būs pietiekami tālu, jāieņem pozīcija uz kāpnēm un jānotēmē uz augšu, piesedzot Vinniju, Riku un Koru, kam jānoved profesors līdz kāpņu apakšai un tālāk pa tuneli ārā no ēkas. Mēs jau gandrīz esam ārā, viņš sev sacīja. Vēl tikai mazliet. Pēc pusstundas viss būs galā.

Vairs nebija redzams pat ne vājākais gaismas atspīdums. Laiks ritēja uz priekšu. Belendžers pacēla roku pie ķiveres lukturīša, taču tūlīt sastinga. Karstuma vilni nomainīja ledains aukstums, kas izskrēja cauri vēnām, tās gandrīz paralizēdams. Tumsā nokrakstēja grīdas dēlis. Nevis aiz muguras. Skaņa nenāca arī no paša grupas. Nokrakstēja grīda priekšā.

Belendžers saprata, ka visi nav uzgājuši augšā pa kāpnēm. Tumsā kāds stāvēja.

Galvā ieskanējās trauksmes zvans. Viņš atcerējās, ka, paskatoties pāri balustrādei un uzsaucot svilpotājam lejā, nebija redzējis gaismu. Mums šeit patīk. Tumsā mēs jūtamies kā mājās, balss bija teikusi. Ko tas varēja nozīmēt?

Atkal pa grīdu pārvietojās smagums. Belendžers notēmēja uz skaņas pusi.

Piepeši roku ar ieroci trāpīja ciets priekšmets. Negaidītais trieciens pārsteidza, viņš ievaidējās no sāpēm. Pistole tika izgriezta no rokas. Kāds iesita pa vēderu, liekot salocīties uz pusēm, aptrūkās elpas. Spēriens pa kājām nogāza viņu gar zemi. Pēc smaga kritiena sānos ietriecās kurpe. Belendžers pavēlās nostāk un atsitās pret sienu.

-    Rokā viņš ir! - kāda balss iekliedzās.

-    Kas to teica? - iesaucās Kora.

-    Es dabūju vēl kaut ko! Pistoli!

Belendžers dzirdēja, kā tiek pavilkts aizslēgs, pārbaudot, vai stobrā ir patrona. Nolādēts, viņi zina, kā rīkoties ar ieročiem.

-    Frenk, - ierunājās profesors. - Kas notika? - Tumsā viņš izklausījās bezpalīdzīgs. - Vai tevi ievainoja?

Pa kāpnēm uz leju nodipēja soļi. Balkonā iedrāzās divi cilvēki. Taču ar sāpju aizmiglotajām acīm Belendžers gaismu neredzēja. Viņš nesaprata, vai nav kļuvis akls.

-    Sasodīti gudrs gājiens, - noteica balss.

-    Es teicu, ka izdosies.

-    Tu stāvi man priekšā, - sacīja trešā balss, - un neļauj viņam iespert.

-    Vispirms jātiek skaidrībā, kas kurš ir un kas viņiem vajadzīgs.

Kāpēc nav redzama gaisma, Belendžers drudžaini domāja. Kas noticis ar manu galvu? Mums šeit patīk. Tumsā mēs jūtamies kā mājās.

-    Kas jums vajadzīgs? - iesaucās Riks.

-    Lai tu aizvērtos, - sacīja pirmā balss.

Belendžers izdzirdēja vaidu. Kāds smagi nokrita uz grīdas. Vai Riks?

-   Man tu neļāvi nevienam iesist, - sacīja trešā balss. - Taču pats te uzdarbojies uz velna paraušanu.

-     Labi jau labi, varēsi pielikt roku nākamajam neklausīgajam.

Belendžeram sāpēja galva. Uzradās dīvaina sajūta, ka tumsā viņš griežas kā vilciņš.

-    Ak! - iesaucās Kora. - Kāds man pieskārās!

-    Tie esam tikai mēs, spoki.

-    Visi nogulieties uz grīdas! - sacīja balss.

-    Vai dzirdējāt, ko viņš teica? Visi uz grīdas!

Vinnijs ievaidējās un nokrita. Pēc tam sāpēs iestenējās neviena vairs neturētais profesors.

-    Noņemiet mugursomas! - pavēlēja pirmā balss.

-    Beidziet mani aiztikt! - iesaucās Kora.

-    Dari, ko liek!

Belendžers dzirdēja, kā nošvīkst no pleciem noņemtās mugursomas.

-    Tu arī, varoni, - noteica pirmā balss.

Belendžeram pie pleca pieskārās metālisks priekšmets.

Kustēdamies tik ātri, cik ļāva savainotais vēders un sāni, viņš atbrīvojās no mugursomas.

-    Paskatīsimies, ko esam dabūjuši, - sacīja balss.

Belendžers dzirdēja, kā tiek atrauti vaļā rāvējslēdzēji un

uz grīdas izbērtas mantas.

-    Virve, līmlente, lauznis, Letermena knaibles, rīku jostas, āmurs, rācijas, ķiveres, ķiveru un kabatas lukturīši, milzum daudz bateriju. Man nav ne jausmas, kam domātas šīs ierīces. Velns lai parauj, ja te nav pietiekami daudz mantības saimniecības preču veikala atvēršanai, - sacīja trešā balss.

-    Pirmās palīdzības komplekts. Sveces. Sērkociņi. Paskat, lielās konfektes! - Likās, ka otra balss satraucas.

Paskat? Viņš teica - paskat. Belendžers sāka kaut ko saprast. Varēja dzirdēt, kā tiek atplēsts iesaiņojums un kāds skaļi sāk ēst konfekti.

-    Ūdens pudeles. Bet kas ir tajās pudelēs?

Belendžers dzirdēja, ka pudelei noskrūvē vāciņu.

-    Ož pēc… mīzaliem. He muļķadesas mugursomās nēsā čurās!

-    Atradu vēl vienu pistoli! - noteica trešā balss. - Kas tā ir… Nē, tā nav īsta. Kaut to nelabais, tā ir ūdens pistole.

Belendžers dzirdēja kādu šņaukājamies.

-    Etiķis? - noprasīja trešā balss. - Vai tajā patiešām ir etiķis? Tikpat liela muļķība kā nēsāt apkārt čurās.

-    Čurās un etiķis, - noteica pirmā balss.

-    Naži. Vesela kaudze nažu.

Belendžers juta pie savām biksēm pieskārāmies roku. Iekams viņš paguva pretoties, nazis no bikšu kabatas tika atkabināts. No maka pie jostas kāds izvilka pistoles rezerves aptveri.

-    Jā, saimniecības preču veikals, - noteica pirmā balss. - Vai arī nažu un pistoļu bode.

Belendžeru apčamdīja rokas.

-    Atradu mobilo telefonu.

-    Es arī. Tāds ir visiem.

-    Beidz mani aizskart! - noteica Kora.

-    Jāpārliecinās, ka tev nav ieroču.

-    Manā apakšveļā?

-    Neaiztieciet viņu, - piepeši novaidējās Riks. - Ak kungs, deguns! Tu salauzi man degunu.

-    Tā tas bija domāts, - noteica trešā balss. - Vai ir vēl kādas sūdzības?

Kāpņu laukumā iestājās klusums, tikai vējš gaudoja virs galvas.

-     Beidzot kaut neliela pretimnākšana, - noteica pirmā balss. - Labi, tagad visi pastiepiet rokas uz priekšu.

Belendžers saprata, kas tagad gaidāms. Jau agrāk viņš bija piedzīvojis līdzīgu pārbaudījumu, tikai toreiz tumsu radīja uz galvas uzmauktais maiss. Tā dēļ viņu vēl tagad mocīja murgi. Gribējās kliegt, pretoties. Taču viņš bija bezspēcīgs. Lai arī apģērbs izmirka sviedros, viņš centās neelpot pārlieku dziļi.

Tuvojās soļi. Gaidīdams sitienu pa galvu, viņš mēģināja nesaviebties. Taču plaukstu locītavām pieskārās līmlente, atskanēja sprakstoša skaņa, tai tinoties no ruļļa. Lente tinās stingrāk un stingrāk.

-     Tā uz kādu laiciņu padarīs jūs rāmus, - noteica otrā balss.

Soļi attālinājās.

-    Ko jūs darāt? - Kora satraukta noprasīja.

-    Aizveries un stāvi klusu, ja negribi, lai no jauna iebāžu roku biksītēs.

Vienīgās dzirdamās skaņas bija asa elpošana un līmlen- tes sprakstēšana.

-    Kurš nākamais? Varbūt čomiņš ar salauzto degunu?

No jauna iesprakstējās līmlente.

-    Tagad tava kārta, vecīt.

Belendžers nezināja, vai teiktais attiecas uz Vinniju vai profesoru.

-    Klau, vecais izslēdzies, - noteica balss.

Aiz sāpēm no kritiena ar ievainoto kāju uz grīdas, nodomāja Belendžers. Niknums novērsa uzmanību no arvien lielākām bailēm, no briesmīgās smacējošās sajūtas, ka galvā atkal uzmaukts maiss.

-    Tik apdauzīts cilvēks kā viņš neko ļaunu mums nevar izdarīt, - sacīja trešā balss.

-    Rokas tik un tā jāsatin kopā ar lenti.

Profesors ievaidējās.

-     Labi, - noteica pirmā balss. - Tagad derētu mazliet gaismas.

30

Belendžers sajuta gaisa plūsmu pret seju. Roka satvēra viņa ķiveres lukturi. Negaidīti uzzibsnījušais gaismas stars lika samiegties. Izrādījās, ka acis skatās uz lielu jostas sprādzi. Un aiz jostas aizbāztu caurules gabalu. Droši vien ar to viņš bija dabūjis sitienu pa rokām, Belendžers nodomāja. Netīras melnas bikses. Notraipīta kokvilnas jaka.

Iedegās visi gaismekļi, tikai profesora ķiveres lukturītis ne. Pa balkonu skraidošo staru gaismā kļuva redzami trīs jauni vīrieši. Paceļot acis pret to, kurš stāvēja pretī, Belendžers dzirdēja Koru noelšamies. Pēc tam saprata, kāpēc tā viss noticis, un'sajuta pie pakauša pieskārāmies ledainu īlenu.

Vīru sejas aizsedza nakts brilles, padarot viņus līdzīgus zinātniskās fantāzijas trillera varoņiem: milzīgi okulāri, kas šķita augam ārā no sejas. Mums šeit patīk. Tumsā mēs jūtamies kā mājās. Paskat, lielās konfektes!

-    Esat pārsteigti? - noprasīja pirmais vīrietis.

Belendžers tiešām jutās pārsteigts, taču cita iemesla dēļ.

Pirmais vīrietis bija garš un muskuļains, ar tādu augumu, kas padarīja viņu līdzīgu kibercilvēkam. Galva bija noskūta kaila. Gan galva, gan seja un virs jakas redzamā kakla daļa bija sarkana, zila, violeta un zaļa no nenosakāmas formas tetovējumu virpuļa.

-    Uz ko tu tā blenz? - pirmais vīrietis noprasīja.

-    Uz brillēm, - Belendžers sameloja.

-    Gudrs gājiens, vai ne? Pirms desmit gadiem tādas maksājušas veselu bagātību un bijušas armijas kontrolē. Tagad tās par lētu naudu var nopirkt katrā armijas preču veikalā.

-    Ar tādām var medīt Bembiju vai izspiegot kaimiņus, - noteica otrs vīrietis.

Belendžers pavērsa skatienu pa kreisi un ieraudzīja ne tik muskuļainu zelli netīri tumšās drēbēs. Viņš noņēma no sejas brilles, un kļuva redzams, ka vīra kreiso vaigu klāj apdeguma rētas, gandrīz tikpat baltas kā pieckājainais kaķis albīns. Arī šim jaunajam vīrietim, kuru Belendžers novērtēja apmēram divdesmit piecus gadus vecu, galva bija skūta. Taču tetovējumu nebija.

-    Viss nāk gaismā, - noteica trešais vīrietis, noņemdams nakts brilles, kas ap acīm bija atstājušas sarkanus lokus. Stāvot starp profesoru un Riku, viņš izskatījās labi noaudzis, taču salīdzinājumā ar kompanjoniem šķita bezmaz kaulains. Viņš bija arī mazāks nekā pārējie, varbūt nedaudz virs sešām pēdām garumā. Atšķirībā no pārējiem viņam bija īsi, armijas stilā apgriezti mati. - Lai mums pieder šī nakts!

-    Tā šķiet tāda pavēsa. Viss izskatās zaļš. - Pirmā vīrieša tetovējumu virpulis sniedzās gandrīz līdz acu plakstiņiem. - Atgādina man kādu dziesmu. - Viņš iesāka dungot: - Nav viegli būt zaļam.

-    Tie tik bija laiki! - noteica trešais vīrietis. - Skatoties "Sezama ielu". Ne par ko pasaulē nav jābēdā.

-    Pie joda, kad tu skatījies "Sezama ielu"?

Vīrieši runāja ļoti ātri. Vai tik viņi nav narkotiku reibumā, Belendžers nesaprata. Viņš mēģināja savaldīt trīcošos muskuļus. Tāpat kā pagājušajā reizē, viņš nodomāja. Ja ļaušos bailēm, beigas. Pasivitāte nozīmē sakāvi.

-    Laiks iepazīties, - pavēstīja pirmais vīrietis. - Lai mūsu jaunie draugi pamēģina izjust, kāda šādās reizēs rodas saistība. Tā saucamo Zviedrijas sindromu. Vai tā tas saucās? - viņš noprasīja uz grīdas guļošajam Belendžeram.

-    Stokholmas sindroms, - noteica Belendžers.

Trešais zellis iespēra viņam pa kreiso kāju.

-   Sasodīts, vai tev ko prasa? - pirmais vīrs noteica. - Esmu pārliecināts, ka vakar skatītajā Kevina Speisija filmā to sauca par Zviedrijas sindromu.

-    "Sarunu vedējs", - noteica otrais vīrs.

-    Vai tā? Atceros tikai to, ka šajā filmā visi ķīlnieki mēģināja pielabināties savam sagūstītājam. Bet varbūt to Zviedrijas sindromu pieminēja citā filmā. Tas saucas Zviedrijas sindroms, tā ir?

-    Taisnība, - Belendžers atbildēja.

-    Skaidrs, ka tas tā saucas. Tāpēc iepazīsimies. Es esmu Tods. Un tas ir…

-    Makss, - noteica vīrietis ar apdeguma rētām uz vaiga.

-    Mani sauc Džīdī, - noteica jaunākais - ar armijas matu griezumu. Pēc izskata viņam varētu dot apmēram astoņpadsmit gadus.

-    Un tu esi…? - Tods noprasīja Belendžeram.

-    Frenks.

Tods pievērsa jautājošu skatienu pārējiem.

-    Vinnijs.

-    Riks. - Salauztā deguna dēļ varēja domāt, ka Riks neganti saaukstējis galvu.

-    Kā sauc tevi, Dūdiņ? - Makss noprasīja Korai. Viņš berzēja savu kailo galvu ar roku, it kā tādējādi gūtu erotisku baudu.

-    Kora.

-    Smuks vārdiņš.

-    Un vecais vīrs? - noprasīja Džīdī.

-     Bobs. Viņu sauc Bobs. - Belendžers ar žēlumu noskatījās uz pusnemaņā guļošo profesoru, kuram ap kāju bija aptīta līmlente, bet asinis sarecējušas.

-    Prieks iepazīties. Mēs ļoti priecājāmies, ka varējāt ierasties uz mūsu viesībām. Vai ir kādi jautājumi?

Neviens neko neteica.

-     Droši. Esmu pārliecināts, ka jautājumu jums netrūkst. Tagad ir īstā reize. Jautājiet visu, ko vēlaties. Es nekožu.

Makss un Džīdī nosmīkņāja.

-    Frenk, - sacīja Tods, - uzdod jautājumu!

-    Vai jūs redzējāt mūs ielienam lūkā?

-     Kā tad! Mēs mēģinājām izštukot, kā var iekļūt ēkā. Velns lai parauj dzelzs durvis un slēģus, tie pat nepakustējās. Sienas baigi stipras, kaļoties cauri, mēs saceltu milzīgu troksni, kuru pamanītu pat tie, kas parasti nebāž degunu citu darīšanās. Turklāt jebkurš mūsu iztaisīto caurumu uzietu. Viņi ielauztos iekšā un nospertu visas mantas pirms mums.

-   Vai ari vīrs, kas staigāja te apkārt, būtu mūs pamanījis, - noteica Džīdī. No visiem trim tikai viņa seja neuzdzina Belendžeram šermuļus.

-    Vecīt? - ierunājās Vinnijs.

-    Re nu, gaisotne uzlabojas. Mēs dabūsim vēl vienu jautājumu. Jā, vecīt, - noteica Tods, tetovējumiem ņirbot.

-    Viņš te staigāja apkārt divas naktis, - sacīja Makss, nenovērsdams skatienu no Koras.

-    Un ko viņš darīja? - pajautāja Belendžers. Lai tik runā, viņš domāja. Kamēr norit saruna, viņi neko sliktu ar mums nedarīs.

-    Vienkārši staigāja ap ēku. Pārbaudīja sienas un meklēja iespējamās ieejas vietas. Mēs ar nakts brillēm visu to redzējām no nezālēm apaugušā gabala tālāk pa ielu. Liekas, viņš pārbaudīja, vai viss ir stingri nosprostots.

-    Varbūt tas bija sargs.

-     Asberipārkas pludmales rajonā? - noprasīja Makss. - Zirgam jāsmejas.

-    Taču viņš nebija tāds kā mēs, - sacīja Džīdī. - Viņš bija ģērbies uzvalkā, ar kaklasaiti. Mētelī. Taisns kā mietu norijis.

-    Varbūt tādā gadījumā viņš strādā mantu glābšanas firmā, - Belendžers izteica pieņēmumu.

-    Tātad tas muļķīgais stāsts ir patiesība?

-    Nedēļas laikā viesnīcu izvāks pa tīro. Pēc tam viss tiks sagrauts.

-    Izskatās, ka ceļu iekšā jūs esat mums parādījuši laikus. Ir vēl kādi jautājumi? Izmantojiet izdevību! Kur paliek jautājumi? Jautājumi?

Belendžers norādīja uz profesoru.

-    Vai varu pieiet pie viņa un pārbaudīt?

-    Nē. Ko tu vari darīt viņa labā?

-Ja viņam ir sirdslēkme, varu sniegt pirmo palīdzību.

-    Iepūst mutē un tamlīdzīgi?

-Jā.

-    Tu esi drosmīgāks neka es.

-    Varu vismaz kaut ko darīt, lai viņš justos ērti. Viņš guļ uz ievainotās kājas.

-    Pagriezt viņu uz muguras? Domā, tas ir nepieciešams?

Belendžeram nebija, ko teikt.

-    Pie joda, ja tik vien tā bēda… - Džīdī piegāja pie profesora un pagrieza viņu uz muguras.

Profesors ievaidējās. Kustības iztraucēts, viņš lēni papurināja galvu no vienas puses uz otru. Tad atvēra acis un šausmās greizi palūkojās uz trim vīriešiem.

-    Redzi nu, problēma ir atrisināta, - noteica Makss.

-    Jautājumi? Kur paliek jautājumi? - sacīja Tods. - Nav? Ļoti jauki. Savu izdevību esat izmantojuši. Tagad mūsu kārta. Vai esat gatavi atbildēt uz manu jautājumu? Tas nebūs viegls. Vai patiešām esat gatavi?

Klusums.

-    Kā lai izlemjam, kurš no jums nogalināms?

PULKSTEN VIENOS NAKTĪ

31

Mēģinādams norobežoties no tā, kas notika, un izvairīties no emocijām, Belendžers pievērsa skatienu Toda pulkstenim. Atlēta pulkstenim bija vairākas ciparnīcas. Korpusu klāja melna gumija. Pieliecot galvu, varēja saskatīt, ka tas rāda piecas minūtes pāri vieniem. Sirds pukstēja tik neganti, ka likās - tūlīt tā izlēks no krūtīm.

-    Kurš ir nogalināmais? - Tods noprasīja. - Vai neviens nevēlas pieteikties brīvprātīgi? Nē? Ja ne, tad lai to izlemj Džīdī.

-    Grūta izvēle, - noteica Džīdī. - Paskatīsimies! Oliņ, bo- liņ… bunkš!

Džīdī uzrāva kājās Riku, aizlauza viņam aiz muguras roku, mugurpusē satvēra viņu aiz jostas un rāva uz balustrā- des pusi.

-    Nē! - iekliedzās Kora.

Riks iekaucās. Brīdi pirms lidošanas pāri margām Džīdī spēcīgi parāva Riku aiz jostas atpakaļ, sagrieza un nometa uz grīdas.

Kora ar līmlenti saistītās rokas šausmās pacēla pie mutes. Rika seja bija pelnu pelēka. Krūtīm cilājoties, viņš tvēra pēc gaisa.

-    Vai esmu ieguvis visu uzmanību? - noprasīja Makss.

Karstuma un aukstuma viļņi vēderā uzdzina Belendžeram

nelabu dūšu.

-            Kā jums šķiet, ja došu dažus vienkāršus norādījumus, vai spēsiet tos ievērot, neradot nepatikšanas? - Džīdī noprasīja.

Riks, kam no deguna uz vējjakas tecēja asinis, vārgi palocīja galvu.

-    Tātad vingrinājums ir šāds, - noteica Tods. - Jūs visi lēnām piecelsieties kājās. Bez nevienas straujas kustības. Neko tādu, kas liktu domāt, ka grasāties mums uzbrukt.

Nespēdami ar rokām atspiesties pret grīdu, visi gorīdamies uzslējās uz ceļgaliem un nostājās uz vienas, pēc tam uz otras kājas.

Asinīm aizplūstot no galvas, Belendžeram sametās raibs gar acīm. Vēders, sāni, kājas, apakšdelms sāpēja.

-    Jūs runājāt par bruņu velvi, - sacīja Makss.

-    Spriežot no jūsu izteikumiem, to ierīkojis gangsteris, - noteica Džīdī. - Šādas bruņotas velves ierīkošanai ir tikai trīs iemesli. Nauda, ieroči, narkotikas.

-   Seši simti desmitais. - Makss paberzēja kailo galvas virsu. - Mēs dzirdējām, ka tas ir gangstera apartamentu numurs. Kustieties! Mēs gribam to pārbaudīt.

Belendžers norādīja uz profesoru, kurš gulēja uz grīdas.

-   Jāpalīdz viņam tikt augšā pa kāpnēm.

-    Nē, - sacīja Tods. - Nekur viņš neies.

Džīdī atvāza nazi.

-   Jā, viņš ir vājais posms. Viņš būs tas, kuru nogalināsim, lai saglabātu jūsu uzmanību.

-    Pagaidiet! - pārvarot krampjus muskuļos, iesaucās Belendžers. - Profesors veica pētījumus. Viesnīcas lietās viņš ir eksperts. Bez viņa palīdzības neizdosies iekļūt velvē.

Tods, Makss un Džīdī apmainījās ar skatieniem.

-     Kāpēc jums ir tāda pārliecība, ka viņš var palīdzēt? - noprasīja Makss.

-    Tāpēc, ka viņš lūdza mani pievienoties grupai.

Riks, Kora un Vinnijs iztaisnojās.

-   Jūs neesat reportieris? - Riks pameta uz Belendžera pusi niknu skatienu.

Belendžers paraustīja plecus.

-    Reiz es skatījos "Visus prezidenta vīrus".

-    Maitas gabals! - noteica Kora.

-    Profesors zaudējis pasniedzēja darbu. Viņš varēja saglabāt pensiju, taču ne veselības apdrošinājumu. Paši redzat, ka viņam ir problēmas ar sirdi. Bet pensija ir pārāk maza, lai maksātu par nepieciešamo ārstēšanu. Profesors ir izmisumā. Tāpēc viņš lūdza mani pievienoties grupai un uzzināt, kā iespējams iekļūt viesnīcā, un noskatīties, kā atver velvi. Vēlāk pa zināmo maršrutu man vajadzēja atgriezties vienam, iekļūt velvē un paņemt, kas tur ir.

-    Un kas ir velvē? - Makss pienāca tuvāk.

-   Ja informācija, kas ir profesora rīcībā, izrādās pareiza? - Belendžers nesteidzās ar atbildi. - Zelta monētas.

-    Zelts…

-    Profesors mācīja man vēsturi. īpašu uzmanību pievērsdams Savienoto Valstu zelta monētām. Desmit un divdesmit dolāru zelta monētām, kuras izstrādājis… ļaujiet mirkli padomāt. Ogastuss…

-    Sentgodenss, - noteica Vinnijs.

-    Jā. Tā to vīru sauca. Desmit dolāru zelta monētu mēdza dēvēt par ērgli. Divdesmit dolāru zelta monētu sauca par dubultērgli. Pirms lielās depresijas cilvēki tādas izmantoja par naudu. Bet tad pienāca melnā piektdiena.

-    Pie joda, kāda melnā piektdiena? - noprasīja Tods.

-     Lielais tūkstoš deviņi simti divdesmit devītā gada akciju biržas sabrukums, - atbildēja Kora.

Belendžera trakais sirds ritms mazliet palēninājās. Pilnīgi pareizi. Liec viņam runāt!

-   Sapratu, kas par lietu. - Makss paberzēja apdeguma rētu uz vaiga.

-    Trīsdesmito gadu sākumā, - stāstīja Kora, - Amerikas ekonomika bija tik bēdīgā stāvoklī, ka valdība baidījās, vai tik tā nesabruks. Lai saglabātu dolāra vērtību plūstošu, valdība atteicās no zelta standarta.

-    Runā angliski, Dūdiņ!

-    Līdz lielajai depresijai dolāra vērtība bija saistīta ar ASV Valsts kases zelta rezervēm, - viņa skaidroja. - Teorētiski kurš katrs varēja aiziet uz banku, nolikt uz galda trīsdesmit piecus dolārus un pieprasīt zelta ekvivalentu. Vienu unci zelta. Taču depresijas laikā valdība nolēma paziņot, ka dolāra vērtība ir tāda, kādu valdība noteikusi, neatkarīgi no tā, cik zelta ir valdības rīcībā. Un tā mēs novirzījāmies no zelta standarta. Tas nozīmē, ka zelts turpmāk vairs nebija izmantojams par naudu. Saskaņā ar tūkstoš deviņi simti trīsdesmit ceturtā gada zelta rezervju aktu zelta stieņu vai zelta monētu glabāšana kļuva nelikumīga. Visiem pilsoņiem zeltu vajadzēja nodot Valsts kasei, tikai juvelieriem ne.

-    Valdība nozaga zeltu? - Džīdī pajautāja.

-    Cilvēki, kas nodeva monētas un zelta stieņus, saņēma kvītis, ka viņi var griezties savas bankas kontā, - sacīja Vinnijs. - Kopš tā laika amerikānim zelta monēta var piederēt tikai kā vēsturisks kolekcionāra priekšmets. Uz to var skatīties. To var paturēt rokā. To var pārdot vai pirkt reto monētu veikalā. Taču par to nevar piepildīt tvertni ar degvielu.

-     Mūsdienās, protams, par divdesmit dolāru zelta monētas vērtību degvielas tvertni neizdosies nopirkt, - Belendžers sacīja. Tikai uzturi sarunu, viņš domāja.

-     Bet kā tad bija ar to gangsteri? - Tods uzlika roku aiz jostas aizbāztajai caurulei.

-     Karmīne Danata bija vētraino divdesmito gadu gangsteris, - Belendžers atbildēja. - Viena no firmas zīmēm, kādu viņš izmantoja, bija zelta monētu došana iemīļotajām ielasmeitām. Kad uznāca depresija, viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka valdība, konfiscējot zelta monētas un stieņus, visus krāpj. Tāpēc viņš nenodeva Valsts kasē nevienu monētu, bet sāka tās krāt. Galu galā Danatam izveidojās tik daudz slēptuvju, ka viņš nespēja visas izkontrolēt. Tāpēc trīsdesmit piektajā gadā viņš savos apartamentos ierīkoja bruņu velvi.

-    Jūs sakāt, ka zelta monētas vēl arvien ir te? - Maksam iemirdzējās acis.

-    Danata gāja bojā četrdesmitajā gadā Bruklinā bandu apšaudē, - Belendžers atbildēja. - Apartamenti bija izīrēti vienīgi viņam. Viņš maksāja par tiem visu gadu. Viņš tos mēdza saukt par savu "miera ostu". Pēc Danatas nāves viesnīcas īpašnieks…

-    Kārlails. Mēs dzirdējām jūs runājam par viņu. Nenormālais, kuram bijis vairāk naudas, nekā pelnījis.

-    Pēc tam viņš neizīrēja numuru nevienam, - stāstīja Belendžers. - No tūkstoš deviņi simti četrdesmitā līdz sešdesmit astotajam gadam, kad viesnīcu slēdza un Kārlails tajā sāka dzīvot viens, numurs palika brīvs. Kārlails bija ķerts uz cilvēku izspiegošānu, uz savas dzīves dzīvošanu caur citu dzīvi. Profesoram ir aizdomas, ka viņš saglabājis numuru tādu pašu kā tajā laikā, kad Danata vēl bija dzīvs. Pastāv teorija, ka viņam patikusi doma par slepenu zelta monētu krājuma turēšanu velvē un viņš to aplūkojis, kad neviens neredz. Monētām ar lidojošu ērgli vienā pusē un lēdiju Brīvību ar lāpu rokā otrā pusē vajadzēja būt skaistām.

-    Vai tas kretīns nemēģināja izvest monētas no valsts un pārvērst skaidrā naudā? - Makss noprasīja.

-    Viņš sirga ar agorafobiju un baidījās viesnīcu atstāt. Cita zeme viņam būtu kā cita planēta. Kāpēc monētas jāpārvērš nevajadzīgā naudā, ja tāds zelta monētu daudzums, kādu neviens pilsonis kopš trīsdesmit ceturtā gada nav redzējis, sagādā prieku? Šonakt pēc dažu numuru izpētes mēs atklājām, ka Morgans Kārlails bijis apsēsts ar ideju tos saglabāt tādā izskatā, kāds tajos bijis, izrakstoties pēdējam viesim. Varbūt viņš sāka tā rīkoties pēc tūkstoš deviņi simti četrdesmitā gada, kad tika nogalināts Danata.

-    Kāda ir zelta vērtība mūsdienās?

-    Vairāk nekā četrsimt dolāru par unci.

-    Tātad, ja monētas izkausē, mēs varam…

-    Taču tas dārgi maksās. Nepilnu unci smagais dubultēr- glis kolekcionāru tirgū ir gandrīz septiņi simti dolāru vērts.

-    Kungs Dievs!

-    Tagad paklausieties, - Belendžers turpināja. - Trīsdesmit trešā gada dubultērgli izkala tieši pirms Savienoto Valstu atteikšanās no zelta standarta. Pirms monētu nonākšanas apgrozībā tās pasludināja par nelikumīgām un vajadzēja iznīcināt. To lielāko daļu. Vairākas monētas tika nozagtas. Valdība nesen vienu no nozagtajām monētām atrada un nodeva Sotbija izsoļu namam. Uzvarēja solītājs, kurš deva par to gandrīz septiņus miljonus dolāru.

-    Septiņus…

-    Miljonus dolāru. Pastāv teorija, ka Danatas nagos nokļuvušas piecas šādas monētas.

Toda acīs atspīdēja ķiveru lukturīši. Viņš ar žestu pavēlēja visiem iet.

-    Nevaru vien sagaidīt, kad ieraudzīšu to velvi.

-             32

-    Nāc, palīdzēsim profesoram! - Belendžers palūdza Vinniju.

Noskaities par melošanu, Vinnijs veltīja Belendžeram niknu skatienu. Tomēr draudi un mīlestība pret profesoru lika piekrist. Drīz vien noskaidrojās, ka kopā satītās rokas abus jūtami ierobežo. Profesoru varēja pacelt, tikai pabāžot rokas viņam zem padusēm. Tā kā bija sasietas arī profesora rokas, viņš palīdzēt nespēja. Pēc zināmām pūlēm tomēr izdevās profesoru dabūt kājās.

Konklins novaidējās, taču pamanījās nostāties uz veselās kājas.

-    Kā jūtaties? - Belendžers noprasīja.

-    Esmu vēl dzīvs. - Profesors sāpīgi ievilka elpu. - Lai nu kā, bet nedomāju žēloties.

-    Vai tā ir taisnība? - Vinnijs noprasīja. - Jūs ar šo vīru gribējāt pievākt zelta monētas?

-    Es neesmu ideāls, - sacīja Konklins. - Attiecībā uz skolotājiem jums tas jāsaprot. Taču es dzirdēju tavu skaidrojumu par tūkstoš deviņi simti trīsdesmit ceturtā gada zelta rezervju aktu… par Sentgodensu, Vinnij. Tu patiešām atceries Sentgodensu.

-    Un jūs grasījāties sadalīt naudu? Divi vien?

Vecais vīrs izskatījās nokaunējies.

-   Vai tu būtu bijis ar mieru ņemt daļu? Visu laiku mēs aizstāvējām viedokli, ka neņemam neko, tikai fotografējam.

Tagad mēs būtu pārkāpuši ne tikai šo noteikumu. Tas būtu nopietns noziegums. Vai tu būtu riskējis nokļūt cietumā līdz mūža galam vai ari grieztos pie varas iestādēm?

-    Jūs taču riskējāt ar nokļūšanu cietumā.

-    Patlaban es neko lielu nevaru zaudēt.

Makss ar Džīdī sabāza visu aprīkojumu somās tik cieši, ka piecu mugursomu vietā pietika ar trim. Visas pudeles ar urīnu tika pamestas turpat.

Makss aizbāza ūdens pistoli aiz jostas.

-     Kur tas laiks, kad arī man bija kāda rotaļlieta. - Viņš paņēma vienu mugursomu, Džīdī otru, Tods trešo. Nakts brilles visi uzkarināja kaklā.

-    Lai viss būtu kā pēc notīm, - sacīja Tods, ar vienu roku sakārtodams mugursomas lences, bet otrā paņēmis Belendžera pistoli, - es atmuguriski iešu uz augšu pirmais, notēmējis pistoli uz tevi. Gabaliņu tālāk sekos Makss ar Džīdī, lai tu nevari viņiem uztriekties virsū un nogrūst viņus no kāpnēm. Ja kaut ko darīsiet, Makss ar Džīdī metīsies guļus uz kāpnēm, un es šaušu. Man vienalga, ko dažs labs zina par velvi. Ja taisīsiet ar mani pekstiņus, tevi nošaušu pirmo un par to, ka esi mani izvedis no pacietības, nolaidīšu tev virsū ūdeni.

Tods pameta balkonu, pagāja garām durvīm gaiteņa galā, izgāja ugunsdzēsēju kāpnēs un sāka atmuguriski kāpt augšup. Gaismai no ķiverēm šūpojoties, viņam sekoja Belendžers un Vinnijs, kuri neveikli palīdzēja profesoram, pabāzuši tam zem padusēm savas sasaistītās rokas. Pēc tam nāca Riks ar Koru, bet pašās beigās Makss ar Džīdī. Soļi šaurajā telpā skanēja skaļi.

-    Tagad, kad noskaidrojies, ka neesmu reportieris, - vedot profesoru pa kāpnēm, Belendžers uzrunāja Vinniju, - man ir jautājums.

-    Kāds tas ir?

-    Tu pieminēji komponistu, kas uzrakstījis "Vabašas krastos" un "Mana meitene Sallija". Tu teici, ka tas ir Teodora Dreizera brālis, it kā tam būtu kāda nozīme. Kas, pie joda, bija Teodors Dreizers?

-    Viņš uzrakstīja "Māsu Keriju".

-    Kādu māsu? - Turpini runāt, Belendžers mudināja pats sevi. Nodibini ar viņiem kaut kādu saprašanos!

-   Vienu no pirmajiem drosmīgajiem amerikāņu romāniem. - Likās, ka Vinnijs saprot, kas Belendžeram padomā. - Romāna darbība notiek Čikāgas graustos. Sižeta pamatā ir sievietes dzīvesstāsts, viņa izdzīvošanas dēļ bija spiesta gulēt ar visiem.

-    Manuprāt, tieši tā kā īstā dzīvē, - aizmugurē no tumsas atskanēja Maksa balss.

Vinnijs turpināja sarunu.

-   Temats ir pesimistiska iepriekšnolemtība. Lai ko mēs darītu, mūsu likteni nosaka miesa un vide.

-    Jā, patiešām kā dzīvē, - noteica Makss.

Tas kaut ko dod, Belendžers domāja. Ejot uz augšu, viņš pamanīja, ka profesors saviebjas.

-     Romāns publicēts tūkstoš deviņi simtajā gadā, gadu pirms viesnīcas uzcelšanas, - Vinnijs turpināja. - Daudzos amerikāņu romānos pirms tam rakstīts par smagu darbu un panākumu gūšanu, par to, ko Viljams Dīns Hauelss dēvēja par "amerikāņu dzīves smaidu rosinošajiem aspektiem".

-    Es gribētu pajautāt, kas bija Hauelss, - teica Belendžers, palīdzot profesoram noturēties kājās.

-    Bet Dreizers auga briesmīgā nabadzībā un bija redzējis tik daudz ciešanu, lai izdarītu secinājumu, ka amerikāņu sapnis ir krāpšana. Lai tas būtu skaidrs, citu savu romānu viņš nosauca par "Amerikāņu traģēdiju". "Māsu Keriju" publicēja izdevniecība "Doubleday", taču, kad izdevēja sieva izlasīja romānu, tas viņu tā satrieca, ka viņa pieprasīja vīram, lai visi eksemplāri paliek noliktavā un grāmatu aizliedz. Tikai pēc vairākiem gadiem romānu publicēja no jauna un tas kļuva par klasiku.

-    Laikam jau vajadzēs to romānu izlasīt, - noteica Belendžers.

-    Gluži manas domas, - noteica Vinnijs. - Darbs ir spēcīgs, tikai briesmīgi uzrakstīts. Pēc Dreizera ieskatiem, proza skaitījās smalka, ja krogu nosauc par "šiku bāru".

Džīdī apakšā iesmējās.

Kaut arī Konklina dēļ viņi ļoti lēni virzījās uz priekšu, tomēr uzrāpās līdz piektajam stāvam un tālāk uz augšu. Profesors smagi elpoja, un tas darīja Belendžeru bažīgu. Prātā viņš apsvēra domu, vai nemesties pa kāpnēm uz augšu un neizraut Todam no rokas pistoli. Taču Tods atradās pārāk tālu priekšā. Kāpnes bija pārāk šauras. Tods sāktu šaut, ari Makss un Džīdī ar nažiem uzbruktu pārējai grupai, kas nekur nevarēja aizbēgt. Iznāktu tikai slaktiņš. Nē, Belendžers nosprieda, patlaban nav īstā reize.

-    Tā māsa Kerija man atgādina cālīti no Dūdiņas pieminētās filmas. - Belendžers saprata, ka Makss ar to domā Koru. Viņa dusmas auga augumā. - Tā pati, kurā skan "Mēness upe". Kā to filmu sauca, Dūdiņ?

-    Beidz grābstīties!

-    Kā sauca to filmu?

-    "Brokastis "Tifānijā"".

-    Jā. Iekams vienu vakaru nebiju to noskatījies televīzijā, domāju, ka tā ir restorānu filma, kaut kas līdzīgs filmai "Pusdienas kopā ar to mērgli Andrē"! Taču nē, izrādās, ka filmā ir par to izdrāzto cālīti. Kā viņu sauca, Dūdiņ?

-    Hollija Golaitlija.

-    Pat vārds tāds sačakarēts. Hollija Peņa Ķircinātāja būtu daudz vairāk piemērota. Šī lika čaļiem vest sevi uz šikiem restorāniem. Čaļi, protams, cerēja novilkt dāmai biksītes. Paēdusi pasakainas vakariņas, viņa palūdza naudu, lai var aiziet uz vannas istabu. Ne reizi neesmu bijis vannas istabā, par kuru jāmaksā, taču domāju, ka bagātie ar tādu lietu samierinās. Pēc tam mūk no restorāna ārā, un čaļi nekad nedabū, par ko maksājuši. Šī negulēja ar čaļiem, taču manā izpratnē viņa tik un tā ir mauka.

Visa kompānija nonāca sestajā līmenī.

-    Kur ir seši simti desmitais numurs? - Tods noprasīja.

Ķiveru lukturīšu gaismā varēja saskatīt durvis ar nosūbējušiem numuriem.

-    Pa labi ir seši simti divdesmit otrais. - Džīdī notēmēja gaismas staru uz koku, kas auga no grīdas.

-     Tādā gadījumā seši simti desmitais ir uz otru pusi. - Tods ar pistoli norādīja grupai, lai iet tumsā pa kreisi.

-    Un vēl tās stulbās beigas, - noteica Makss. - Varoni uzskata par gudru rakstnieku. Viņš zina, ka tā kuņa ņem naudu par vēstulīšu nogādāšanu gangsterim cietumā. Viņš zina, ka šī taisās precēties ar Dienvidamerikas miljonāru, lai tiktu pie vīra naudas. Bet tas stulbais varonis tik un tā viņā iemīlas. Beigās abi lietū tajā alejā meklē viņas izmesto kaķi, bučojas, mūzika tāda, ka gribas raudāt, bet es domāju, dumiķi, rauj vagu! Laidies no tās maukas, cik tālu vien iespējams! Viņa salauzīs tev sirdi un pametīs, tiklīdz uzradīsies pirmais džeks ar naudu!

-    Ja to atmet, kā tev patika filma? - Džīdī iesmējās.

-    Pie velna! - Vinnijs negaidīti uzkliedza Belendžeram. - Es būtu gājis kopā ar jums! - Viņš bija tā noskaities, ka nespēja valdīties. - Profesoram tikai vajadzēja mani palūgt, un es būtu gājis līdzi! Domājat, man nevajag naudu? Skolā, kurā skolnieki sit skolotāju tikai tāpēc, ka viņš uzdod mājas darbus, es saņemu tādu algu, ka to kaķis uz astes var aiznest. Man nav tik bagāti vecāki kā Rikām. Tēvs ar emfizē- mu guļ uz nāves gultas. Viņam veselība nav apdrošināta. Visi ārstēšanās rēķini jāmaksā man! Ja jūs būtu paluguši, es butu gājis!

-     Re, zēns, kurš zina, ka nauda ir karaliene, - noteica Makss. - Ja dabūsi naudu, varēsi samaksāt ne tikai vecā vīra ārsta rēķinus. Dabūsi ari Holliju Peņa Ķircinātāju.

-    Katrā ziņā man nauda nav vienaldzīga, - noteica Tods. - Seši simti desmitais numurs ir te.

33

Pie durvīm gaidīja uzraksts: NETRAUCĒT!

Tods nospieda rokturi un pagrūda durvis.

-    Aizslēgts.

-    Mani tas neizbrīni, - Belendžers centās uzturēt sarunu.

-    Saki, kāpēc!

-    Kora ar Riku neatrada arī citu numuru atslēgas, arī seši simti desmitā numura atslēgu ne. Trūkstošajām atslēgām jābūt no dažām durvīm, kas ir aizslēgtas.

-    Ja tu gadījumā nezini, kāpēc tu un tavi draugi vēl dzīvi, tad tas ir tikai tāpēc, ka jūs darīsiet smagāko darbu, bet mēs aiztaupīsim sev pūles.

-    Tam nav tikai viens iemesls, - noteica Makss, skatīdamies uz Koru.

-    Turklāt vecais vīrs palīdzēs iekļūt velvē, - noteica Džīdī. - Nolieciet viņu uz grīdas!

Belendžers ar Vinniju paklausīja un nolika profesoru tik ērti, cik vien iespējams. Belendžers jutās apmierināts, ka var stāvēt uz savām kājām. Tikai gribējās, lai rokas būtu brīvas un tās varētu izmasēt.

-   Tagad dabūjiet vaļā durvis! - Tods ieslēdza kabatas bateriju.

-    Kādā veidā?

Tods notēmēja pistoli. Viņa kabatas baterijas stars lika sa- miegt acis.

-    Man patiešām nepatīk, ja ar mani kāds nav vienisprātis.

-    Rik, Vinnij, nāciet palīgā!

Riks piecēlās. Deguns viņam bija divtik liels kā parasti un apkaltis ar asinīm. Viņš ar Vinniju pievienojās Belendžeram pie durvīm.

Kaut ari sasaistītam, Vinnijam izdevās nospiest rokturi un pārbaudīt durvis. Nekāda rezultāta.

-    Es turēšu rokturi nospiestu, bet jūs tikmēr mēģiniet atsist durvis vaļā.

Makss iesmējās.

-    Labi izklausās. Viņi strādās, bet tu tikmēr stāvēsi.

Riks un Belendžers triecās ar plecu durvīs. Viņi atkāpās

un metās durvīm virsū ar spēku. Durvis nepakustējās.

-    Šķiet, ka durvīm ir metāla karkass. - Belendžers juta, ka plecs pulsē.

-    Manis pēc, lai tur iekšā ir kaut kriptonīts. Dabūjiet vaļā!

-    Tagad mana kārta turēt rokturi uz leju, - noteica Riks, pabīdījis Vinniju sānis.

Vinnijs piebiedrojās Belendžeram. Viņi atkāpās un metās ar visu spēku virsū durvīm.

-    Tā mēs varam triekties durvīs visu dienu, - sacīja Belendžers, - bet tās nepakustēsies.

-    Būtu labāk, ja jūs padomātu, kā durvis var atvērt, - noteica Tods, - jo es kļūstu nepacietīgs, bet kad esmu nepacietīgs…

-    Ar lauzni.

-    Jā, ar lauzni.

-    Tā ir vienīgā iespēja. Vai ar āmuru.

-    Ar āmuru, - noteica Makss. - Varbūt vēlaties nažus, lai var izgriezties cauri sienai. Vai pistoli, lai sašautu atslēgu.

-    Nez vai no tā kas sanāks.

-    Priecājos to dzirdēt, - noteica Džīdī. - Vienu mirkli man likās, ka jūs gribat dabūt atpakaļ ieročus.

-    Pietiks ar lauzni, ja vēlaties dabūt durvis vaļā.

-   Ak, mēs gribam dabūt vaļā durvis. Tas ir pilnīgi skaidrs. Pie kura ir lauznis?

-    Pie manis, - noteica Makss. Viņa skūtā galva no Belendžera ķiveres lukturīša meta atblāzmu.

-    Velc ārā!

-    Kā tad!

Makss izvilka no savas mugursomas lauzni.

-    Tagad tik nesadomājiet to likt lietā pret mums, labi?

-    Mēs tikai gribam darīt to, ko liekat.

-   Ja mēģināsiet izmantot lauzni pret mums, jūs zināt, kas sagaidāms, vai ne?

-    Zinām.

-    Nē, es neesmu drošs, ka zināt, - noteica Džīdī. - Liekas, vajadzēs to demonstrēt.

Džīdī piegāja pie grupas. Negaidīti ar vienu roku viņš satvēra Riku aiz kakla un otru mugurpusē aizbāza aiz bikšu jostas.

-    Klau, ko tu…

Taču Džīdī jauskriešus grūda Riku uz balustrādes pusi.

-    Nē! - Belendžers iekliedzās.

Sasniedzis malu, Džīdī vairs neparāva Riku atpakaļ drošībā, bet strauji apstājās un pārmeta pāri balustrādei.

34

-    Nēēēēēē!

Riks nozuda apakšā tumsā. Viņa kliedziens izdzisa.

Klusums.

Tālu apakšā atskanēja klusināts brākšķis. Atbalss apklusa.

Belendžeram šķita, ka sirds apstāsies. Likās, ka viņš karājas telpā starp pulsa sitieniem. Viņš nespēja pakustēties.

Mieru izjauca Džīdī, kas palūkojās uz vestibilu sešus līmeņus zemāk.

-    Vai zināt, tur lejā var redzēt spīdam mazu gaismas punktiņu. Ķiveres lukturītis izturējis kritienu.

-    Kāds bija tas vecais joks? - sacīja Tods. - Nogalina ne jau kritiens, bet trieciens pret zemi.

-     Dūdiņ, šķiet, ka tagad ar tevi izklaidēšos es, - noteica Makss.

Kora noslīdēja uz grīdas. Viņas lūpas mēmi kustējās.

-Nē.

Belendžers tik tikko spēja viņu sadzirdēt. Sava lukturīša gaismā viņš pamanīja Koras acīs neprātu.

-    Nē, - viņa nočukstēja.

Koras acis iepletās. Dzīslas uz kakla izspiedās kā virves. Sesto līmeni piepildīja kliedziens, skaļāks par līmeni augstāk kupola spraugās svilpojošo vēju.

-NĒ.

-     Labi jau labi, es sapratu, kas par joku. - Tods notēmēja lukturīša staru Korai tieši acis. - Tev viņa trūkst. Samierinies ar to un aizveries, citādi būsi nākamā, kas lido pāri margām!

-    Tikai ne agrāk, kamēr nebūšu izdarījis ar viņu, kas darāms, - noteica Makss.

-NĒ!

-    Kāds aiztaisiet šai maujamo! - Tods brīdināja. - Es nejokoju. Ja viņa nebeigs…

Belendžers piegāja pie Koras, kas bija noslīgusi uz grīdas.

-     Kora…

Viņa turpināja kliegt.

-    Kora… - Viņš uzlika ar līmlenti saistītās rokas Korai uz pleca. - Izbeidz!

-NĒ!

-    Kora! - Belendžers viņai piebikstīja. - Tūlīt izbeidz!

Pa Koras seju straumē plūda asaras. No deguna nopilēja lāse. No vaļējās mutes tecēja siekalas.

-    Kora! - Belendžeram izdevās satvert Koras roku. Viņš purināja roku, purināja arvien stiprāk. Koras augums likās kā lupatu lellei. Galva kratījās uz priekšu un atpakaļ. Belendžers iepļaukāja viņu, un piepeši iestājās klusums.

Koras vaigs kļuva sarkans. Likās, ka viņa apstulbst. Acis palika plati vaļā, viņa tās samirkšķināja, noslīga no jauna pret sienu un ievaidējās.

-    Tik stipri nevajadzēja sist, - Vinnijs pārmeta.

-   Viņa aizvērās, vai ne? - noteica Tods. - Zvēru, viņa būtu lidojusi pāri margām.

Profesors, šausmu pārņemts, gulēja uz grīdas.

Makss uzsita ar lauzni pa vienu savu plaukstu.

-    Nu jūs zināt, kas notiks, ja mēģināsiet to likt lietā pret mums. Dabūjiet durvis vaļā!

Makss nolika lauzni uz grīdas un atkāpās.

Belendžers mēģināja savaldīt jūtas. Paceļot lauzni un iebāžot durvju spraugā, rokas trīcēja. Viņš sakopoja spēkus un lauza. Koks plaisāja.

-    Nē! - Konklins ievaidējās. - Mēs nepostām pagātni.

-    Tikai to apzogam. Vai tā ir, profesor? - noprasīja Džīdī.

-    Vinnij, mazliet palīdzi! - Belendžers palūdza.

Satriektais Vinnijs viņam pievienojās, uzlika rokas uz laužņa blakus Belendžera rokām, kas tāpat trīcēja. Viņi lauza divatā. Krāks! Šķēpele.

Krāks! Koks lūza gandrīz ar šāviena skaļumu. Durvīm atsprāgstot vaļā, Belendžeram iezvanījās ausīs. Pretī vīdēja tumsa.

-    Noliec lauzni un paej nost! - brīdināja Tods.

Belendžers darīja, kā likts. Viņš noskatījās uz Maksu, kas

paņēma lauzni un atkal ielika mugursomā.

-    Tagad paskatīsimies, kas ir velvē, - noteica Tods.

Belendžers ar Vinniju pacēla profesoru uz veselās kājas.

-    Kora! - Vinnijam ietrīcējās balss. - Mums jāiet.

Taču Kora nekustējās, bet palika, noslīgusi pret sienu. Viņas galva bija nokārusies. Ķiveres lukturīša stars apgaismoja ceļgalus. Krūtīm un pleciem raustoties klusos šņukstos, gaismas stars kustējās.

-     Es ievedīšu viņu iekšā, - noteica Makss. Viņš piecēla Koru uz kājām, blakus krūtīm aplika roku ap vidukli un veda uz atvērtajām durvīm.

-    Nepieskaries man! - Kora sarāvās.

Maksam vedot viņu tumsā, Belendžers iekliedzās:

-    Grīda!

-Kas?

-    Vispirms jāpārbauda grīda. Dažās istabās koks ir satrupējis! Tāpat kā kāpnēm!

Makss atrāvās atpakaļ.

-    Jūs trīs iesiet pa priekšu, - noteica Džīdī.

-    Jā, ja grīda ir satrupējusi, resnais vecais vīrs izkritīs tai cauri, - noteica Tods.

Viņi vilkās uz priekšu. Profesora smaguma spiests, Belendžers pārlika kāju pāri slieksnim un uzspieda. Šķita, ka koks ir pietiekami izturīgs. Viņš pārnesa uz kājas lielāku smagumu, taču grīda nekādas vājuma pazīmes neizrādīja.

-    Vai esi gatavs? - viņš noprasīja Vinnijam.

-    Kāpēc ne? - Vinnijam notrīcēja balss. - Ja tā ies uz priekšu, mūs nogalinās tik un tā.

35

Gaismas stari caurdūra tumsu, un Belendžers ieraudzīja, ka numurs ir lielāks nekā iepriekš pētītie. Rika nāves un savas nāves neizbēgamības apstulbināts, viņš griezās pa kreisi un pa labi, bet gaisma cēla ārā no ēnas neskaidrus mēbeļu siluetus. Viņi atradās dzīvojamā istabā.

Makss ieveda istabā Koru. Viņam sekoja Džīdī ar Todu. Kabatas baterijas un četri palikušie lukturīši uz ķiverēm bija vienīgais apgaismojums, kurā varēja saskatīt krēslus, dīvānus un galdus, kas bija krāsoti dīvainā sarkanmelnpelēkā krāsu salikumā.

-     Lai sameklētu velvi, gaismas būs par maz, - noteica Tods. - Sveces. Kāds pieminēja sveces.

-     Es. - Makss atlaida vaļā Koru, kas aiz bēdām zvāļojās no vienas puses uz otru gandrīz kā katatonijas slimnieks.

Viņš noņēma no pleciem mugursomu un izvilka no tās plastmasas maisiņu ar svecēm, kā arī sērkociņu kastīti ūdensdrošā iesaiņojumā. Aizdedzinājis sveci, viņš to ielika hromētā svečturi uz galda pie sienas. Liesma noplīvoja un sāka vienmērīgi degt. Viņš sāka staigāt apkārt pa istabu, aizdedzinot jaunas sveces, meklējot jaunus svečturus vai nopilinot vasku uz galda un ieliekot tur sveces galu. Sveču liesmas Belendžeram radīja iespaidu, ka viņš atrodas apgānītā baznīcā.

Telpa bija mēreni dziļa, tāpat kā citas redzētās istabas, taču trīsreiz platāka. Pretējo sienu aizņēma plati slēģi, durvis, vēl vieni slēģi, visi no noputējuša metāla. Belendžers iztēlojās Danatu pa platajiem logiem vērojam promenādi, pludmali, okeānu. Viņš iedomājās, ka pēc Danatas nāves šajā istabā stāvējis Kārlails, izbaudot Danatam redzamo skatu, aizpildot Danatas telpu. Bet tikai naktīs. Tāls redzējums dienas gaismā būtu iedvesis viņam šausmas.

Soļi lika Belendžeram pagriezties uz Džīdī pusi, kurš, pārbaudījis divas durvis pa kreisi, nāca atpakaļ.

-    Skapis un guļamistaba, - Džīdī pavēstīja. - Vannas istaba aiz guļamistabas. Ne par ko nav jāuztraucas.

Viņi pārbaudīja istabas apgaismojumu, aizpildot ēnas starp svecēm.

-    Vecajos laikos televīzijas nebija, - noteica Makss. - Ko viņš darīja ar savu laiku? Droši vien bija nogarlaikojies līdz nāvei.

-    To. - Belendžers norādīja kaktā uz kāršu galdu ar filca virsu. Ne brīdi nepārtrauc sarunu, viņš sev atgādināja.

-    Un to. - Vinnijs mēģināja sekot Belendžera paraugam, norādot uz dīvaina izskata objektu: plakanu taisnstūri ar pusloku virsū. Taisnstūra virsma bija melna ar sarkanu apdari.

-    Kas tas ir?

-    Radioaparāts.

-    Katrā ziņā nomaskēts. No kāda spīdīga materiāla tas ir taisīts?

-    No bakelīta, - Vinnijs paskaidroja. - Tā ir viena no pirmajām plastmasām.

-   Apskaties tos vaļā palikušos žurnālus, it kā Danata vienkārši būtu aizgājis uz mazmājiņu, - noteica Džīdī. - "Escļuire". "The Saturday Evening Post". Neko par tādiem neesmu dzirdējis.

Makss piegāja pie grāmatu skapja ar debesskrāpim līdzīgu augšupejošu plauktu izvietojumu. Arī tas bija melnā krāsā ar sarkanu rotājumu. "Vējiem līdzi". "Kā iegūt draugus un ietekmēt cilvēkus". Jā, Danata ietekmēja cilvēkus. Ar pistoli pie galvas.

Belendžers turpināja aplūkot sveču apgaismoto istabu. Viņš nespēja pieņemt to, ko redzēja acs. Iekapsulēts cits laiks, viņš domāja. Atmiņā atbalsojās Rika šausmu kliedziens krītot.

-    Vai kāds nepateiks, kāda stila mēbeles tās ir? - jautāja Tods.

-     Dekoratīvais stils, - profesors nomurmināja. Nesagaidījuši atļauju, Belendžers ar Vinniju nolika viņu uz dīvāna ar melniem vinila spilveniem, melni lakotiem roku balstiem un piecas collas platu hromētu svītru apakšdaļā. Noputējušais hroms Belendžeram no pirmā acu uzmetiena bija šķitis pelēkā krāsā. Arī spilveni bija ar sarkanu apmalojumu.

-    Tas ir divdesmito un trīsdesmito gadu arhitektūras un mēbeļu stils, - Vinnijs rezignēti skaidroja. Viņa balsī nebija nekādas enerģijas. Un tomēr viņš ar piespiešanos runāja, jo saprata, ka dzīvo tik ilgi, kamēr izrādīsies noderīgs sagūstītajiem. - Nosaukums nācis no tūkstoš deviņi simti divdesmit piektā gada Parīzes izstādes Exposition International des Arts Decoratifs Industriels et Modernes.

-    Runā angliski!

Vinnijs elpoja ar grūtībām.

-     Tas nozīmē - Industriālās un dekoratīvās modernās mākslas izstāde. Tā arī devusi nosaukumu šim mākslas virzienam. Industrija un māksla. Vārdu sakot, dzīvojamo telpu mēģināja izveidot kā rūpnīcas un mākslas galerijas hibrīdu.

-    Tie ir rūpnieciskie materiāli. - Profesors gurdi atlaidās dīvānā. Šķiet, arī viņš bija sapratis, ka paliks dzīvs tikai tad, ja būs noderīgs. - Stikls, tērauds, hroms, niķelis, vinils, laka, cietā gumija.

-    Normāli nekā pievilcīga, - Vinnijs turpināja. - Taču šiem materiāliem tika piešķirts ārējs spožums un izliektas, jutekliskas formas. Paskatieties uz to krēslu! Melna, lakota koka strēmele ar sarkanu rotājumu, izveidota kā atpakaļ atgāzies S burts, kas līdzinās izlocītam augumam. Vai paskatieties uz kafijas galdiņa cauruļveidīgajām kājām. Tā vien gribas tās noglāstīt.

Nē, Belendžers domāja, beidz runāt šādā stilā! Nepastiprini Maksa seksuālo apmātību!

-    Vai arī tā lampa, - Vinnijs norādīja, - ar trim niķeļa caurulēm, uz kurām turas stikla abažūrs ar trim apļiem, kas veido lūpas uz lūpām un vēl vienām lūpām.

Sveču un kabatas bateriju gaismā atklājās mēbeles, kuru ģeometriskais veidojums bija pavedinošs - apļi, ovāli, kvadrāti, trijstūri, piecstūri.

-    Dažreiz mēbeļu izskats nav juteklisks, kaut arī tās tādas ir, - stāstīja Vinnijs. - Dīvāns, uz kura guļ profesors. Laka padara atzveltnes izskatu cietu un neērtu. Tāpat koka roku balstu asie stūri. Tie iecerēti kā māns, jo biezie vini- la spilveni īstenībā ir ērti. Kā par brīnumu. Vai tā ir, profesor?

-    Karmīne Danata te varēja ar baudu nosnausties.

-    Tu gan to nedarīsi, - noteica Džīdī. - Es izskatīju visas istabas. Kur atrodas velve?

Konklins atvēra muti un aizvēra.

-   Viņš zaudējis daudz šķidruma, - sacīja Belendžers. - Viņš ir dehidratējies.

Džīdī izvilka no mugursomas pudeli ar ūdeni un pameta Belendžeram.

-    Ieeļļo viņu!

Makss nosmīkņāja.

Belendžers noskrūvēja korķi un piedāvāja profesoram pudeli, taču šķita, ka profesors neko neredz. Belendžers pielika pudeli pie ievainotā lūpām un palīdzēja viņam padzerties. Ja tuvāko pāris stundu laikā neizdosies nogādāt profesoru uz neatliekamās palīdzības palātu, sāksies gangrē- na, viņš domāja. Ūdens no profesora lūpām tecēja bārdā.

Izmanto izdevību, Belendžers brīdināja sevi. Viņš pacēla pudeli pie lūpām un iedzēra silto ūdeni.

-    Kur atrodas velve? - noprasīja Makss.

Spokains čuksts lika pagriezties.

-    Mēness… - Kora klusu dziedāja. - … Upe. - Viņa sāniski šūpojās, it kā klausītos pati savu mūziku, spokainu mirušā vīra viņai spēlētās melodijas piedziedājumu. - Platāk… - Viņas sasarkušās acis bija milzīgas, taču šķita, ka viņa neko neredz. - Šķērso… - Belendžeram radās dīvaina sajūta, ka Kora lēnām, krūtis piespiedusi pie krūtīm, vaigu pie vaiga, ar kādu dejo, neizkustoties no vietas. - Sapnis… - Plīvojošo sveču gaismā asaras ripoja pāri vaigiem. - Sirds lūst…

Konklins sakopoja spēkus, lai Koru pārtrauktu. Belendžers juta cieņu pret ievainoto profesoru, ka viņš cenšas novērst uzmanību no Koras.

-    Velve ir noslēpta. Tāda ir ideja. - Profesors ar aizvērtām acīm noslīga atpakaļ uz dīvāna. - Ja cilvēki zinātu, kur ir velve, viņi gribētu zināt, kas tajā atrodas.

-    Kur tā ir noslēpta? - Tods noprasīja.

Konklins palika atbildi parādā.

-   Ja nezini, tad kāda velna pēc mēs stiepām tevi šurp?

-    Mēs to atradīsim. Vinnij, nāc palīgā! - Belendžers juta gūstītājos mostamies letālu nepacietību. Viņš to bija izjutis jau agrāk - zem galvai uzmauktā maisa. Jāspiež viņus domāt, ka esam noderīgi.

Viņš pagriezās pret Maksu.

-    Iedod lauzni!

-    Nez vai tas vajadzīgs.

Kora tikko dzirdami dziedāja, šūpodamās kā narkotiku iespaidā vai dejojot ar spoku. Tukšās acis neredzēja neko. Rīklē viņai sēca, balss aizlūza.

-    Tā maita krīt man uz nerviem, - noteica Džīdī.

-    Lauzni nedosiet? - Belendžers jautāja, lai novērstu uzmanību no Koras. - Labi, lai tā būtu. Nāksies improvizēt. - Viņš paķēra pelnutrauku no stikla un hroma galda, iespieda starp aptītajām rokām un devās pie sienas pa labi. Tur nikni pagrūda grāmatu skapi sānis un sāka ar pelnutrauka malu sist pret sienu, tā noslāpējot Koras vaimanas. No sienas nokrita stilizēta glezna, kurā bija redzama sieviete ar plīvojošiem matiem divdesmito gadu plūdlīnijas kabrioletā.

-    Nē, - profesors nomurmināja.

Belendžers gāja uz priekšu un turpināja dauzīt sienu ar pelnutrauku. Apmetums ieplaisāja. Nokrita un saplīsa vēl viena glezna.

-    Izmet no galvas zelta monētas! - Vinnijs uzrunāja Džīdī skaļā balsī, kas apslāpēja troksni. - Tas pelnutrauks, kuru viņš sadauza, bija ideālā stāvoklī, "eBay" to varētu pārdot par tūkstoš dolāriem. Arī abas nokritušās gleznas.

-    Par tūkstoš dolāriem?

-    Varbūt pat par lielāku summu. Vēl te ir hromēts svečturis un rakstainas zaļa stikla vāzes, ari nerūsējošā tērauda cigarešu etvija.

Makss paņēma etviju no galda un atvēra.

-     Etvijā vēl ir cigaretes. - Vienu viņš izvilka. Papīrs un tabaka pirkstos izjuka.

-    Lampas, krēsli, stikla galdi, lakotais dīvāns. Ideālā stāvoklī, - Vinnijs uzsvēra. - Kopā ņemot, te redzams ceturt- daļmiljons dolāru, varbūt vairāk, turklāt nav jābaidās, ka valdība izrādīs interesi par mēģinājumiem pārdot no naudas kaltuves zagtas zelta monētas. Nieka darbiņš. Nomā jāpaņem kravas mašīna. Mēs palīdzēsim iekraut. Kad brauksiet projām, mēs smaidīsim un māsim ar rociņu. Atstājiet mūs vienus pašus! Zvēru pie Dieva, nekad nevienam par jums nestāstīšu.

-    Tūkstoš dolāru? - Tods atkārtoja. - Par pelnutrauku?

-    Vairs ne. Tagad tas ir ārā izmetams krāms.

Belendžers apgāza stikla galdiņu un trieca pelnutrauku

pret sienas turpinājumu. Galds saplīsa.

-    Tur aiziet divdesmit tūkstoši dolāru, - noteica Vinnijs.

-    Ei! - Makss uzsauca Belendžeram. - Rimsties!

-    Jūs taču pavēlējāt sameklēt velvi!

-    Kā ar sišanu pret sienu var…

-    Vai tad jūs neklausāties? - No stiprās sišanas Belendžeram sāka sāpēt rokas. No neprātīgās piepūles cilājās krūtis. - Siena jādauza tik ilgi, kamēr izdosies atrast sekciju, kurai nav tukša skaņa. Tajā vietā būs velve.

-    Tad kāpēc tu tur stāvi? - Makss uzsauca Vinnijam. - Ej palīgā!

Vinnijs pagrāba nerūsējošā tērauda vāzi un gāja pie sienas.

-    Cik tā ir vērta?

-    Varbūt kādus piecus tūkstošus.

-     Liec nost! Izmanto šo te! - Makss nometa pie Vinnija kājām lauzni.

-     Pamēģini tik sist ar to mums, - noteica Tods, - un es izšaušu tev acis.

Vinnijs satvēra lauzni ar saistītajām rokām un sita pret sienu. Lauznis apmetumā izrāva milzīgu caurumu.

-    Tagad tā lieta ies uz priekšu, - noteica Džīdī.

-    Varen jauka pistole. Uz sāniem rakstīts Heklers un Kohs, četrdesmitais kalibrs, - sacīja Tods.

Belendžers ar Vinniju turpināja dauzīt sienu.

-    Spēcīgāks par deviņu milimetru šaujamriku. Ne tik spēcīgs kā četrdesmit piektais kalibrs. Gluži kā Zeltmatīte un trīs lāči. Ne par daudz. Un ne par maz. īsti reizē. Četrdesmitais kalibrs ir policijas šaujamrīks, vai ne?

Belendžers turpināja sist ar pelnutrauku pret sienu.

-     Klau, varoni, es uzdevu tev jautājumu, - sacīja Tods. - Es runāju ar tevi. Apstājies un paskaties uz mani!

Belendžers pagriezās. Viņš dziļi elpoja.

-    Četrdesmitais kalibrs ir policijas stroķis, - sacīja Tods.

-    Es neesmu kruķis.

-    Kā tad!

-    Ne uz to pusi.

-    Nūjā. Jo ilgāk skatos uz pistoli, jo jaukāka tā izskatās. Aizslēga svira abās pusēs, lai to var pārlādēt ar otru roku vai arī tad, ja viena roka ievainota. Aptveres atbrīvošanas svira atrodas aiz mēlītes, kur tai var piekļūt ar otru roku, ja vienu trāpījusi lode.

-    Šāda konstrukcija domāta galvenokārt kreiļiem.

-    Nu protams, kā man tas neienāca prātā? Pasaki vēlreiz - kā tevi sauc?

-    Frenks.

-    Labi, Frenk, kamēr tavs čomiņš strādā, tu varētu atpūsties un pastāstīt par sevi.

-    Jā, - piebilda'Makss, - iestāsti mums, ka neesi kruķis.

Vinnijs apstājās.

-    Klau, Lielās Ausis, neviens tev neteica likties mierā, - noteica Džīdī.

Kora ar bālu seju šņukstēja un dziedāja.

Vinnijs dauzīja ar lauzni sienu.

-    Frenk, varbūt tu neņem mūs nopietni? - jautāja Tods.

-    Ticiet, tā nebūt nav.

-    Tādā gadījumā pastāsti mums, - teica Makss, - pārliecini mūs, ka neesi kruķis.

-   Jā, - piebilda Tods. - Pārliecini mūs, ka tevi nevajag nošaut.

36

Belendžers lēni un uzmanīgi nolika pelnutrauku. Negribējās stāstīt par to, kas citiem nav jāzina, taču alternatīvas nebija. Varbūt tā izdosies radīt uzticību.

-    Esmu bijušais armijas cilvēks.

-    Un kā tas nākas, ka tu pazīsti profesoru? - Tods noprasīja.

-    Es mācījos pie viņa.

-    Neredzu nekādu sakarību.

-    Es biju Irākā.

-   Joprojām neredzu nekādu saistību.

-     Pirmais Līča karš. "Tuksneša vētra". Tūkstoš deviņi simti deviņdesmit pirmais gads. Biju reindžers.

-    Lai dzīvo āmurgalvas! - noteica Džīdī.

-     Pēc atgriešanās mājās, Bufalo, saslimu. Trulas sāpes. Drudzis.

-    Klau, mani neinteresē tava slimības vēsture. Ja kaut ko vēlos zināt, tad…

Vinnijs izsita sienā vēl vienu caurumu.

-     Kara veterānu slimnīcā man visu laiku centās kaut ko klārēt par gripu. Pēc tam uzzināju, ka daudzi veterāni slimo, un galu galā avīzēs un televīzijā slimību sāka saukt par Līča kara sindromu. Militāristi teica, ka Sadams Hu- seins izmantojis pret mums ķīmiskos vai bioloģiskos ieročus.

-    Ja neatbildēsi uz jautājumu…

-    Varbūt slimību izplatīja smilšu blusas. Tuksnesī ir milzum daudz kukaiņu.

-    Es lūdzu pierādīt, ka neesi kruķis, bet tu stāsti savu biogrāfiju.

-   Jo vairāk par to lasīju, jo man radās lielākas aizdomas, ka slimību izraisījis izmantotais urāns mūsu artilērijas šāviņos. Urāns padara šāviņus cietākus un palielina pretinieka tanku caursišanas spējas.

-    Urāns? - Vinnijs sarauca pieri.

-    Jā, Lielās Ausis, - noteica Tods. - Mazāk klausies, vairāk bungo pa sienu. Tu esi pārāk tuvu pie tās sveces. Aizvāc, kamēr nav noticis nelaimes gadījums.

-    Militāristi apgalvo, ka izmantotais urāns nav bīstams. - Belendžers, tam nepiekrizdams, nikni papurināja galvu. - Taču esmu dzirdējis, kā tas liek tikšķēt Geigera skaitītājam. "Tuksneša vētras" laikā mūsu artilērija izšāva milzum daudz tādu šāviņu. Vējš nesa dūmus un putekļus uz mūsu pusi. Tikai pēc gada atkal sāku justies normāli. Ar to beidzās mana militārā karjera.

-    Un tad tu kļuvi par kruķi?

-    Es jums stāstu, ka neesmu kruķis. Es mainīju darbus kā cimdus, galvenokārt braucu ar kravas mašīnām. Pēc tam sākās otrais Irākas karš. - Belendžers ieturēja pauzi. Viņš tuvojās savam iepriekšējam murgam. Nosvīdis viņš nespēja saprast, vai piespiedīs sevi par to runāt. Izvēles nebija. Man ir jārunā, viņš domāja. - Mūsu militāristi bija noslogoti pār mēru. Korporācijas centās nolīgt algotus civilos gvardus saviem konvojiem Irākā. Agrāko speciālo operāciju vienību vīrus. Vajadzība bija tik liela, ka pieņēma pat tādus kā mani, kas aizgājis no armijas pirms laba laika. Samaksa par darbu bija pasakaina. Simt divdesmit pieci tūkstoši dolāru gadā par to, lai piegādes transports neiekļūst slēpnī.

-    Simt divdesmit pieci tūkstoši? - Tāda summa atstāja uz Todu iespaidu.

-   Gadā. Pēc tam situācija kļuva sliktāka, notika uzbrukumi vairākiem konvojiem, un maksu palielināja vēl vairāk - līdz divdesmit tūkstošiem mēnesī.

-    Sasodīts, tu esi bagāts!

-     Nez vai. Kompānijas maksāja katru mēnesi, jo nebija daudz gribētāju padarīt sevi par mērķi. Mājās neviens par tevi īpaši neuztraucās. Darba izredzes sliktas. Neviena tuva cilvēka. Gluži kā man. Gribu teikt, ka situācija tur patiešām bija traka. Snaiperi un mīnas visu ceļu. Daudzi kaut ko tādu ilgi nespēja izturēt. Vai nu viņus nogalināja, vai arī viņi pateica: "Ejiet ellē!" - un aizgāja. Kas attiecas uz mani… - Belendžers apklusa un ieklausījās, kā Vinnijs dauza ar lauzni sienu. - Man izdevās saņemt tikai vienu algas čeku.

-    Tikai vienu? Sasodīts, kas notika?

Beidzot esmu viņus noķēris, Belendžers nodomāja.

-    Es biju sardzes konvojā. Notika uzbrukums. No sprādziena zaudēju samaņu. - Viņš centās ātri tikt visam garām, negribēdams atcerēties sāpes un šaušanu, un kliedzienus. - Pēc tam atjēdzos, piesiets pie krēsla smirdīgā istabā. Visvairāk smirdēja man uz galvas uzsietais maiss.

Tods, Makss un Džīdī nenovērsa skatienu.

-    Un tālāk? - pavaicāja Džīdī.

-    Irākiešu nemiernieki pateica, ka nocirtīs man galvu.

37

Vinnijs beidza bungot pa sienu un paskatījās uz Belendžeru.

Kora klusumā noslīdēja uz grīdas un apkampa ar rokām ceļgalus. Viņas skatiens bija tukšs.

-    Solīja nocirst tev galvu? - Tods sarauca pieri grumbās.

-    Tieši tā viņi pateica, kad stundām ilgi bija noturējuši mani piesietu pie krēsla ar maisu uz galvas. Sāpēja nobrāzumi un griezumi. Pūslis pilns. Es turējos tik ilgi, cik spēju. Es piečurāju bikses. Sēdēju savā urīnā un vēlāk arī sūdos.

Atmiņas sagrāba savā varā. Belendžers baidījās, ka ap- vemsies. Likās, Ra vārdi seko cits citam arvien ātrāk un ātrāk.

-    Viņi nocirtīšot man galvu. Taču vispirms vajadzēja palielīties, ka viņi mani noķēruši. Tāpēc tika uzstādīta videokamera, protams, viņi gribot pārbaudīt, kas es esmu, tāpēc maisu no galvas noņēma. Kad biju beidzis miegt acis un šķielēt, atklāju, ka atrodos no betona blokiem būvētā telpā, bet man līdzās ir pusducis vīru. Viņiem visiem bija kapuces ar caurumiem pretī acīm un mutei. Tas vīrs, kurš man draudēja - viņš vienīgais runāja angliski -, pa spraugu bija pabāzis roku zem apģērba. Viņš kaut ko turēja rokā, un nevajadzēja gari domāt, lai saprastu, ka tas ir zobens. Man pretī uz trijkāja bija uzlikta videokamera ar mirgojošu sarkanu uguntiņu. Tas vīrs pavēlēja man nosaukt savu vārdu un pateikt, kā labā strādāju. Viņš lika, lai lūdzos amerikāņus pamest Irāku, jo pretējā gadījumā viņus gaida tas pats, kas notiks ar mani.

Belendžers saprata, ka runā pārlieku ātri, taču nespēja novaldīties, vārdi nāca pār lūpām straumē.

-    Es nezināju, cik ilgi pēc sprādziena biju bezsamaņā, cik ilgi neko neesmu ēdis vai dzēris. Vārds, dienesta pakāpe, sērijas numurs. Tas viss reindžeriem mācīts. Katrā ziņā es negrasījos lūgt amerikāņus doties projām, taču nekas ļauns nenotiks, ja pateikšu savu vārdu un tā iegūšu laiku. Tomēr, kad mēģināju runāt, no rīkles izlidoja gārdzoša skaņa. Gūstītāji saprata, ka man jāiedod ūdens, lai es spētu kaut ko pateikt. Kāds piegrūda man pie mutes pudeli. Es noriju malku. Jutu, ka pāri zodam pil ūdens. Iedzēru vēl kādu malku. Pēc tam viņi atrāva pudeli no lūpām un pavēlēja kameras priekšā nosaukt savu vārdu. Es vēlreiz mēģināju runāt, man iedeva vēl ūdeni, un, kad mēģināju kaut ko teikt trešo reizi, bet nespēju, vīrs, kurš runāja angliski, izvilka zobenu. Sekundes ritēja. Tik, tik, tik. Pagātnes nav. Nākotnes nav. Ir tikai tagadne. Tikai zobens. Es apzvērējos, ka likšu tagadnei vilkties, cik ilgi vien iespējams. Vīrs nolika zobenu atpakaļ.

Belendžers stāstīja savu stāstāmo kā vienmēr, ar tiem pašiem vārdiem, tādā pašā tempā, veidā, kādu psihiatrs bija to dzirdējis varbūt simt reizes.

-     Nezinu, kā tas izdevās, taču es nosaucu savu vārdu. Vīrs atkal pacēla zobenu un lika pateikt, kā labā strādāju. Tas nozīmēja to pašu dienesta pakāpi un sērijas numuru. Nekas ļauns tāpēc nenotiks. Un tā es kameras priekšā nosaucu kompāniju, kurā strādāju: "Blekvotera". Tagadne. Es centos to paildzināt, cik vien iespējams. Pēc tam man pavēlēja lūgties, lai atstāj mani dzīvu. Es nodomāju - vai tad lūgties ir kaut kas slikts? Zināju, ka tas neko nedos, taču vismaz pa- vilkšu tagadni garumā. Tomēr nekas no tā neiznāca.

Ātrāk un ātrāk.

-    No bailēm man aizlūza balss. Es sāku šņukstēt, man vajadzēja dot vēl ūdeni, bet es tik un tā nespēju izmocīt nevienu vārdu, tāpēc tas vīrs no jauna izvilka zobenu, tagadne bija gandrīz galā, taču negaidīti nodrebēja sienas. Istabu piepildīja putekļi. Betona bloki vēlās. Ausīs zvanīja. Vīri ar kapucēm galvās kliedza cits uz citu. Viņi atrāva vaļā durvis. Mani apžilbināja saules gaisma. Ārā nodārdēja jauns sprādziens. Viens otrs paķēra šauteni. Divi vīri ievilka mani citā istabā - mazā, ar netīru grīdu - un aizslēdza durvis. Es dzirdēju, kā viņi aizskrien. Tad sekoja jauns sprādziens. Apšaude. Mani, piesietu pie krēsla, iegrūda citā istabā. Krītot krēsls salūza. Es izlocījos no salauztajiem koka gabaliem. Biju notriepies ar urīnu un izkārnījumiem. Rokas tik un tā bija sasietas aiz muguras. Taču es varēju kustēties un, tiklīdz biju ticis vaļā no krēsla, pārvilku sasietās rokas pāri dibenam un kājām. Es izmežģīju plecu, taču rokas dabūju priekšā. Kā tagad. - Kabatas bateriju un sveču gaismā Belendžers pacēla ar līmlenti sasaistītās rokas uz augšu.

-    Un tālāk? - noprasīja Džīdī.

Belendžers steidzīgi turpināja.

-     Apšaude un sprādzieni pieņēmās spēkā. Telpas koka slēģi bija ciet. Es grūdu, taču tie bija nostiprināti no ārpuses, tāpēc es paķēru krēsla sēdekli un situ. Nevaru pateikt, cik stipri. Galu galā izlauzos cauri slēģim. Izlīdu pa caurumu un nokritu uz izmežģītā pleca. Es neatļāvos paģībt no sāpēm, jo bija jāiet uz priekšu. Tagad vajadzēja izturēt ilgāk. Cilvēki panikā bēga no šāvieniem un sprādzieniem, un nākamais sprādziens notrieca mani no kājām. Sprādzis bija man satriecoši tuvu aiz muguras. Šoreiz es izslēdzos un, atguvis samaņu, sapratu, ka sagruvusi māja, kurā biju turēts gūstā. Māju bija trāpījis mortīras šāviņš un nolīdzinājis ar zemi.

-    Un tālāk? - jautāja Tods.

-    Mani atrada amerikāņu reindžeru patruļa. Kompānija "Blekvotera", kuras labā strādāju, parūpējās par medicīnisko palīdzību. Biju atradies Irākā tikai divas nedēļas. Man samaksāja algu par visu mēnesi. Samaksāja par lidojumu uz mājām. Par mani bija samaksāta apdrošināšanas polise. Piecdesmit tūkstoši dolāru, ja nogalina. Divdesmit pieci tūkstoši, ja ievaino. Par to naudu arī dzīvoju. Veterānu slimnīcas psihiatrs, kuru apmeklēju, sacīja, ka man ir pēctraumas stress. Bez jokiem. "Stress" ir pareizi. Pasaule pārvēršas par murgu nomodā. Stresa ir pārpārēm, īpaši, kad tu centies nedomāt par vīru ar kapuci, kurš grib nocirst tev galvu.

Belendžers apzināti pārgāja no "es" uz "tu". Psihiatri to sauc par norobežošanos. Balss ietrīcējās. Sirds sita kā negudra, spiediens izspīlēja uz kakla vēnas.

-    Tātad tagad jūs zināt, ka neesmu kruķis.

-    Tiešām? Kā tas iznāca, ka esi kopā ar profesoru?

-    Es jau teicu, ka pie viņa mācījos. - Belendžera apģērbs bija sasvīdis slapjš. - Kad dzīve pārvēršas par nomoda murgu, kā lai tiek no šīs pasaules projām? No Irākas? Tā ir visur. Uz kurieni lai bēg no nolādētās Irākas? Pagātnē. Mana vienīgā vēlēšanās bija aizbēgt pagātnē. Psihiatrs uzskatīja, ka var līdzēt vecu grāmatu lasīšana, grāmatu, kas liek sajust pagātnes elpu. Mēģināju lasīt Dikensu. Mēģināju lasīt Tolstoju. Arī Aleksandru Dimā. Taču tā "Grāfa Montē Kristo" nodaļa, kurā varoni maisā pāri sienai iemet okeānā, likās pārāk tuva realitātei. Tāpēc sāku lasīt vēstures grāmatas. Bendžamina Franklina un Vērdsverta, arī Rotšildu nama biogrāfijas, tā bija droša pagātne, kas nekādā veidā neapdraudēja. Visu par laiku pirms divdesmitā gadsimta. Lielas, biezas grāmatas, no kurām gandrīz dabūju bruku. Jo biezāka, jo labāk. Jo vairāk detaļu, jo labāk. Atsauces. Kā man patīk atsauces! Vienīgie modernie romāni, kurus esmu lasījis, ir Džeka Finija un Ričarda Matesona "Toreiz un tagad" un "Liec laikam atgriezties". šo romānu varoņi par katru cenu grib aizbēgt no tagadnes. Viņi tik ļoti koncentrējas, ka nokļūst pagātnē. Kaut nu tā būtu! Es gāju uz Bufalo Valsts universitāti, izlikos par studentu un apmeklēju visas vēstures lekcijas, kurās man izdevās ielavīties. Kad profesors atskārta, ka neesmu studentu sarakstā, mums notika pārrunas viņa kabinetā. Es izstāstīju par sevi. Viņš atļāva apmeklēt ari citas savas lekcijas. Mēs runājām vēl, un pirms mēneša, kad profesoru padzina, viņš lūdza, vai nevaru palīdzēt. Viņš teica, ka mums būs tik daudz naudas, lai tagadne nekad vairs nesagādātu raizes.

Cauri ēkai izskrēja vājas dārdu skaņas.

-    Maiss uz galvas, ko? - Tods noprasīja.

Belendžers pamāja.

-    Un visu šo laiku tumsā, - piebilda Makss.

-Jā.

-    Un jus piespiedāt sevi pa tumsu iziet pa visiem šiem tuneļiem uz viesnīcu, - noteica Džīdī. - Tam bija jāatgādina daudz kas no tā, kas notika Irākā.

-    Pāris reižu, -"Belendžers neizteiksmīgi atbildēja.

No jauna atskanēja dārdi.

-    Tu esi stingrs vīrs.

-    Es tā nedomāju.

-    Protams, esi. Tu izglābi Lielās Ausis. Tu izglābi profesoru.

Taču nespēju paglābt Riku, nodomāja Belendžers.

-    Jā, varonis, - noteica Tods.

Dārdi kļuva mazliet skaļāki.

-     Bet ja vēlreiz gribēsi tēlot varoni… - Tods pacēla pistoli, notēmēja uz Belendžeru un izšāva.

38

Lode trāpīja sienā blakus galvai. Belendžers sajuta gaisa sakustēšanos, dzirdēja triecienu.

-    Kungs Dievs! - iesaucās Vinnijs.

-    Lode neko neaizskāra, - noteica Tods.

-   Manas ausis! - Makss aizlika ausīm priekšā roku. - Dieva dēļ, kāpēc tu nebrīdināji? Tagad ausīs tā džinkst, ka nav glābiņa!

Gluži kā Belendžeram, taču ne tik stipri, lai nebūtu dzirdams vēl viens dārds.

-    Nemēģini tēlot varoni! - sacīja Tods. - Citādi "tagadne", par kuru tā runāji, nebūs ilga.

-    Ja kaut ko vēlos, tad vienīgi tikt no šejienes projām.

-    Paskatīsimies, kas no tā iznāks. Līdz šim no tevis nav bijis ne mazākā labuma. Kur atrodas velve?

-    Kas tas par troksni? - noprasīja Makss.

-    Tev zvana ausīs.

-    Nē, - sacīja Džīdī. - Es arī to dzirdēju. Dārdi.

-    Pērkons, - noteica Belendžers.

Visi pievērsa skatienu griestiem.

-    Pērkons? - Vinnijs papurināja galvu. - Pērkona negaiss netika prognozēts. Tikai lietus pret rītu. Profesors sacīja… - Vinnija balss noplaka. - Profesor?

Atbildi viņš nesaņēma.

-    Profesor! - Vinnijs devās pie dīvāna.

-    Lauznis! - Tods brīdināja un notēmēja. - Iekams nāc tuvāk, noliec!

Vinnijs nometa lauzni un šķērsoja istabu. Viņš pagāja garām Korai, kas šokā turpināja dungot, un piegāja pie profesora, kurš gulēja ar aizvērtām acīm un atpakaļ atliektu galvu.

Vinnijs viņam piebikstīja.

-    Jūs teicāt, ka laika ziņās tikai pret ritu pareģots lietus.

Konklina acis palika ciet.

-    Jūs teicāt mums…

-    Es meloju, - Konklins gurdi noteica.

-Ko?

-    Nākamajā nedēļā te jāierodas mantu glābējiem. Vajadzēja, lai visi jūs šonakt palīdzētu izlūkot ēku. - Konklins ievilka elpu. - Rītvakar, kad Frenks būs redzējis, kā var iekļūt mājā un velvē… - Konklins vēlreiz ievilka elpu. - Viņam bija jāatgriežas un jāpaņem tik daudz monētu, cik viņš spēj panest. Tam bija jānotiek šonakt un ritnakt.

-    Sūdabrālis.

-     Es biju aprēķinājis, ka līdz vētras sākumam tiksim no šejienes ārā. - Profesora bārdainajā sejā vīdēja nožēla. - Acīmredzot esmu kļūdījies.

-    Vai vētra ir tik svarīga? - Džīdī gribēja zināt.

-    Runa ir par izkļūšanu no šejienes, - Vinnijs izmisis noteica. - Ja lietus būs stiprs, tas var pieplūdināt tuneļus.

-    Patlaban jārisina lielākas problēmas, nevis jāuztraucas par pieplūdušiem tuneļiem, - sacīja Tods. - Mums tikai jāgaida un jāiepazīstas tuvāk.

-     Jā, - noteica Makss, uzlikdams roku Korai uz pleca. - Mums jāpadomā, kā pavadīt laiku.

Kora patlaban sēdēja uz grīdas, apķērusi ar rokām uz augšu savilktos ceļgalus un atspiedusi pret tiem galvu. Likās, ka viņa nejūt Maksa pieskārienu.

-    Liec viņu mierā! - noteica Vinnijs.

-    Iepūt man!

Belendžers mēģināja novērst viņu uzmanību.

-    Velve.

-    No tavas dižās prātvēdera idejas nekas neiznāca, - teica Tods. - Arī šajā pusē siena liekas tukša. Ja izrādīsies, ka stāsti par velvi un zelta monētām būs blēņas…

Belendžers pārbaudīja caurumus sienā, pēc tam aizgāja uz guļamistabu un nopētīja durvju stenderes, kā arī atstarpi, kas šķīra abas istabas.

-    Izskatās, ka te ir piecas collas. Bob, vai esat drošs, ka dienasgrāmatā nebija minēts sienas seifs?

-    Bruņu velve, - profesors nomurmināja, pārvarot sāpes.

-    Kārlails citādi to ne reizi nav nosaucis.

-    Tādā gadījumā pie šīs sienas velti tērējam laiku. Tā ir pārāk plāna. - Belendžers noskatījās uz garo dzīvojamās istabas sienu, uz dzelzs slēģiem un metāla durvīm pa vidu.

-    Ari tur nav vietas velvei.

Viņš atvēra ģērbtuves durvis un ieraudzīja mēteļus un uzvalkus, visus trīsdesmito gadu stilā. No tiem nāca nelaba smaka. Viņš norāva drēbes no koka pakaramiem, nometa dzīvojamā istabā, iegāja ģērbtuvē un sāka bungot pa sienu.

-    Nekā neparasta. Vēl palikusi guļamistabas siena un vannas istaba.

-    Uzmanies, varoni! - noteica Tods.

-    Guļamistabā būs vajadzīga gaisma. Nāc palīgā, Vinnij!

Pametis niknu skatienu uz Maksu, kura roka palika uz Koras pleca, Vinnijs sekoja Belendžeram uz guļamistabu. Ķiveres lukturīša gaismā parādījās lakots melns tualetes galdiņš ar sarkanu rotājumu, hromētu lenti apakšā un apaļu spoguli augšā. Arī krēsls bija melns ar sarkanu apdari.

Gulta bija tāda pati, un, kamēr Vinnijs bīdīja to nost no sienas, Belendžers tai nepievērsa uzmanību. Belendžers sāka dauzīt tukši skanošo sienu, bet Tods un Džīdī stāvēja durvīs, ar kabatas baterijām rādīdami gaismu.

-    Melns ar sarkanu, - noteica Tods. - Par ko Danata sevi uzskatījis? Par tumsas valdnieku, vai?

-    Esmu pārliecināts, ka tāda bija visu viņa nošauto cilvēku pārliecība.

Vinnijs paņēma no naktsgaldiņa pelnutrauku.

-    Es pārbaudīšu vannas istabu.

Belendžers izdzirdēja Vinniju dauzām vannas istabas sienu. Dobjā skaņa lika izdarīt secinājumu, ka aiz tās nekā nav. Galu galā vairs nebija nevienas sienas, ko pārbaudīt. Smagi elpodams, Belendžers pārlaida ķiveres lukturīša staru sienā izdauzītajiem caurumiem.

-    Nekā tur nav.

Viņš gāja uz dzīvojamās istabas pusi.

-    Nomet lauzni! - brīdināja durvīs stāvošais Tods.

Belendžers nometa lauzni uz krēsla un iegāja dzīvojamā

istabā.

-    Bob! - Viņš piecēla profesoru. - Mēģiniet atcerēties, kas dienasgrāmatā bija rakstīts. Vai netika minēta kāda cita vieta, kur var atrasties velve?

-    Tās ir tikai blēņas, - noteica Džīdī.

-    Danatas apartamenti, - teica Konklins. - Varbūt griesti. Vai grīda. Man sāp kāja.

Belendžers pievērsa skatienu ap kāju aptītajai līmlentei. Tā joprojām bija pelēka, asinis garām nesūcās, taču kāja bija neganti uztūkuši. Profesoram jau pirms pusstundas bija jāatrodas ātrās palīdzības automašīnā, Belendžers nodomāja.

-    Vai kāja pulsē?

-    Pastāvīgas sāpes. Asas.

Varbūt esmu atstājis iekšā kādu skabargu. Belendžers uzlika profesoram uz pieres roku.

-    Viņam ir drudzis.

-    Sasodīts! - noteica Tods.

Makss vēl arvien nelaida vaļā Koras plecus.

-      Pirmās palīdzības komplekts, - noteica Belendžers. - Mums kaut kas viņam jāiedod sāpju remdināšanai.

-    Mums? - Džīdī noprasīja. - Ja mums kaut kas rūp, tad tikai…

-    Labi jau labi. Ja man izdosies atrast velvi, vai iedosiet viņam kaut ko sāpju mazināšanai?

-    To var noturēt par darījumu.

Belendžers drudžaini domāja.

-     Par griestiem nevar būt runa. Danatam bija vajadzīga viegli pieejama vieta. Atliek grīda. Vinnij, iedod lauzni! Varbūt kaut kur atrodama lūka.

Vinnijs neatbildēja, bet skatījās uz Maksa roku, kas gulēja Korai uz pleca.

-    Vinnij! Lauzni! - Belendžers pabīdīja sānis mēbeles, pacēla grīdsegu, nometās uz ceļgaliem un sāka pētīt grīdu. Dēļos nebija redzama neviena sprauga. - Jāatbrīvo visa istaba, jāpārbīda visas mēbeles.

Belendžera ķiveres lukturīša stars pārslīdēja pirmajai sienai un divatā ar Vinniju izsistajiem caurumiem. Gaismā varēja redzēt, ka aiz tiem rēgojas tumsa. Sapratis, ko tas nozīmē, viņš nodrebinājās.

-    Aiz tās sienas ir daudz vietas. - Belendžers raidīja gaismas staru lielākajā caurumā. - Sasodīti daudz vietas.

Viņš iebāza cimdoto roku un mēģināja atraut apmetuma gabalu, taču kopā sasaistītās rokas neļāva satvert malu.

-    Lauzni! Kur ir…

Tūlīt blakus bija Vinnijs, iebāza caurumā lauzni un atlauza apmetuma gabalu.

-    Tur kaut kas ir!

-    Vai velve? - Džīdī ātri noprasīja.

Vinnijs atlauza vēl vienu apmetuma gabalu.

-    Nē! Tur nav velve! - Belendžers nometa drazas uz grīdas. - Izskatās, ka tur ir…

-    Kāpnes! - noteica Vinnijs.

-    Kas? - Makss atrāvās no Koras.

-    Vītņu kāpnes! - Vinnijs lauza sienu. Belendžers meta projām izlauztos apmetuma gabalus. Drīz vien caurums bija tik liels, ka pa to varēja ielīst.

Norībēja šāviens, liekot Belendžeram sarauties. Sienā pa labi ietriecās lode.

-    Paliec uz vietas! - pavēlēja Tods. - Neviens pa caurumu iekšā nelīdīs, kamēr tas nebūs tik liels, ka viss ir redzams. Kādam no jums var ienākt prātā doma aizlaisties pa kāpnēm lejā. Paturiet prātā, ka te paliek profesors un tā, kuru sauc Kora.

-    Dūdiņa, - noteica Makss.

-    Ja kāds mēģinās aizbēgt, viņus nošaus. Sapratāt?

Belendžeram aizlūza balss.

-Jā.

-    Tadā gadījumā lauziet sienu!

Vinnijs sita ar lauzni, paplašinādams caurumu. Sagriežot rokas sāniski, ari Belendžers pamanījās satvert apmetuma gabalus un atraut no sienas. Parādījās divas reiz četras collas resnas sijas, pie kurām sausā apmetuma plāksnes bija pienaglotas. Aiz sienas atsedzās arvien lielāka telpa.

-    Pie joda, tur jau var rīkot viesības, - noteica Tods.

Danatas dzīvojamo istabu no blakustelpas sienas šķīra sešas pēdas. Pa labi blakus balkona sienai uz augšu un uz leju izlocījās vītņu kāpnes. Tās bija no metāla un atgādināja milzīgu korķviļķi.

-    Ko tas nozīmē? - noprasīja Džīdī.

-    Kārlails pa šīm kāpnēm slepeni pārvietojās aiz sienām, - Belendžers paskaidroja. - Tās pavisam droši iet līdz pirmajam stāvam.

-    Tikpat droši kā tas, ka šīs kāpnes nav vienīgās, - noteica Vinnijs.

-     Vai tas jukušais, kurš būvēja viesnīcu, nav bijis lūriķis Toms? - Džīdī jautāja.

-    Viņš dzīvoja citu cilvēku dzīvi. Viņš bija spiests ierobežot ar citiem kontaktus. Viņš baidījās no ievainojumiem. Viņš sirga ar hemofiliju.

-    Ar ko?…

-    Ir tāda asins slimība. Kārlaila asinis nespēja sarecēt. Visniecīgākais sasitums vai nobrāzums varēja izraisīt neapturamu asiņošanu.

-    Tātad viņš gādāja sev prieku, izspiegojot viesus? - noprasīja Tods.

Belendžera lukturīša gaismā kļuva redzama siena ejas otrā pusē. Piecu pēdu attālumā cits no cita atradās tādi kā mikroskopa okulāri.

-    Ar to palīdzību. Sienā otrā pusē droši vien ir sīki caurumiņi, kurus nomaskē gleznas vai sienas lampas. Lēcas šajā pusē palielina attēlu.

-    Viņš skatījās, kā cilvēki izģērbjas? - noprasīja Makss.

-    Kā iet vannā vai drātējas?

-    Vai arī strīdas, - sacīja Belendžers. - Vai vīrs piedzeras un sit sievu. Vai arī - sieviete ieiet siltā vannā un izdara pašnāvību, pārgriežot vēnas un noasiņojot.

-    Vai arī - zēns ar beisbola nūju sasit tēva galvu lupatu lēveros, - noteica Vinnijs. - Tādas lietas šeit notikušas. Viesnīcas pastāvēšanas laikā katrā numurā var notikt kaut kas briesmīgs.

-    Viesnīca "Paragon" ar tādu domu tika būvēta, - paskaidroja Belendžers. - Tajā ir visdažādākās emocijas - gan labas, gan ļaunas. Kārlails gribēja redzēt visu, uz ko cilvēks ir spējīgs, tāpēc pats sev uzbūvēja nelielu pasaules modeli.

-    Vai jūs domājat, ka mani tas interesē? - noprasīja Tods.

-    Kur ir velve, velns lai to parauj!

Belendžers palūkojās pāri kāpnēm uz atklāto eju. Skatiens aizkavējās pie sienas daļas, kas atradās vienā līnijā ar Danatas dzīvojamās istabas garo sienu, no kuras logiem ar priekšā aizliktiem dzelzs slēģiem pavērās skats uz promenādi un pludmali.

-    Kā jūs domājat, uz kurieni iet slēģiem pa vidu ierīkotās durvis?

-    Uz balkonu? - minēja Vinnijs.

-    Varbūt uz iekšējo pagalmiņu. Katrs viesnīcas stāvs pavirzīts atpakaļ, - sacīja Belendžers. - Izgājis pa sava apartamenta durvīm, Danata nonāca uz apakšējā numura jumta. Varu derēt, ka tur bija pagalmiņš. Kastes ar tajās augošiem krūmiem un kokiem. Dārza galds un krēsli. Varbūt atpūtas krēsli. Atlaidies! Kaut ko iedzer! Paskaties uz meitenēm pludmalē! Es būtu vēlējies kaut ko tādā stilā. Taču Danatam bija ilga gangstera pieredze. Ja viņš savā muļķībā sēdētu visu acu priekšā, tad nebūtu nodzīvojis gadu desmitus. Kādam, kuram nošauts brālis, var rasties kārdinājums noīrēt blakus numuru un, kamēr Danata iedzer un skatās uz meitenēm, ielaist viraTm galvā lodi.

-    Un tad? - noprasīja Tods.

-    Danatas vietā es būtu pagarinājis abas sava numura sienas. Pagarinājis līdz jumta malai, kur beidzas pagalmiņš. Sienas neļautu citu numuru iemītniekiem redzēt, kas ir otrā pusē.

-    Pie joda, un tad?

-   Varbūt pagarinājums šajā pusē ir tikpat plats kā eja. Varbūt eja turpinās līdz jumta malai. - Belendžers nopētīja sešas pēdas plato sienas daļu ejas galā. Plecu augstumā pa labi un pa kreisi no tās rēgojās skrūves. Neprasot atļauju, viņš pagājās pa gaiteni un piebungoja pie sienas. - Izklausās, ka tur ir tukšums. - Viņš vēlreiz nopētīja skrūves. - Ar sasietām rokām es nevaru tās pavilkt.

-    Paej nost! - Tods notēmēja pistoli.

Tiklīdz Belendžers bija atgājis drošā attālumā, Džīdī pa vertikālo siju starpu piegāja pie galasienas. Viņš satvēra skrūves un vilka, taču nekas nenotika.

-    Skrūves turas stingri.

-    Velc stiprāk! Manuprāt, tās domātas par rokturiem.

Džīdī vilka, starpsiena atdalījās, viņš klupdams kāpās atpakaļ. Ķiveru lukturīšu un kabatas bateriju gaisma caurdūra tumsu ejas turpinājumā.

-    Tur ir tā velve, - noteica Belendžers.

39

Velve atradās kādas desmit pēdas tālāk un aizņēma visu ejas platumu un augstumu. Ar nosūbējušām misiņa durvīm un melnu metālu malās. Belendžers iztēlojās, kā reiz tās mirdzējušas. Durvju vidū bija rokturis un ciparnīca. Virs tās atradās uzraksts RIGAN SECURITY, droši vien aizmirstībā aizgājušas firmas nosaukums.

-     Lai te tiktu, mums nācās izjaukt sienu, - noteica Vinnijs. - Kā šeit piekļuva Danata?

Belendžers pamanīja, ka pa kreisi atrodas niša. Džīdī bija aizvācis starpsienu, kura slēpa gaiteņa turpinājumu. Starpsiena bija vienā lihijā ar sienu, kas izgāja uz promenādes un pludmales pusi. Kaktu pa labi aizņēma grāmatu skapis. Belendžers nebija mēģinājis kustināt grāmatu skapi, jo bija uzskatījis par pašsaprotamu, ka aiz tā nekas nevar slēpties.

Tagad viņš atgriezās istabā un pavilka grāmatu skapi.

-    Vinnij, nāc palīgā!

Arī par abiem viņi nespēja skapi izkustināt no vietas.

-    Es atnesīšu lauzni, - noteica Vinnijs.

-    Tikai uzmanies! - brīdināja Džīdī.

-    Acumirkli!

Kaut arī ar sasaistītām rokām bija grūti, Belendžers pagrūda vidējā plaukta grāmatas pa labi un sataustīja metāla aizbīdni. Tad pagrieza aizbīdni uz augšu un pavilka skapi. Tas atdalījās no sienas. Izrādījās, ka aiz grāmatu skapja atrodas Belendžera redzētā niša.

-    Pie pagarinājuma jumta malā šajā stūrī jābūt lielam podam ar kādu dekoratīvu krūmu vai puķēm, lai, izejot ārā, Danatam nav jāskatās uz kailu sienu. Krūms vai kaut kas cits maskēja nišu no ārpuses.

Belendžers garām atvērtajam grāmatu skapim iegāja nišā, nogriezās pa labi, aizgāja līdz ejai, pagriezās pa kreisi un nonāca pretī velvei.

-     Labi, tagad ir skaidrs, kā Danata no dzīvojamās istabas piekļuva velvei, - sacīja Tods. - Taču par kāpnēm nerodas skaidrība. Vai kāpnes nav darījušas viņu nemierīgu? Velve nevarēja būt diez cik liels noslēpums, ja Kārlails par to zināja. Un pirmām kārtām - vai Danatam neradās jautājumi, kas Kārlails par mērgli, ja viņam vajadzīgas slepenas kāpnes.

-    Nez vai Danata zināja par kāpnēm, - sacīja Belendžers.

-    Visi būvdarbi tika veikti ārā pagalmiņā. Strādniekiem nebija nekādas vajadzības lauzt iekšējo sienu.

-     Nekas cits mani neinteresē kā velve, - sacīja Tods.

-    Taisiet to vaļā!

Belendžers nolieca rokturi uz leju un vilka. Durvis nepakustējās. Viņš saīga.

-    Aizslēgts.

-    Tu lūdzi veco vīru nenogalināt. Tu teici, ka viņš zina, kā var iekļūt velvē.

Tik tālu nu esam, Belendžers nodomāja. Esam nonākuši līdz brīdim, kura dēļ vēl dzīvojam. Svīzdams viņš atcerējās Irākas dumpinieku draudus nocirst galvu. No jauna uzradās jautājums, kā tagadni vēl mazliet paildzināt.

Belendžers pāri istabai piegāja pie profesora, kas, sāpju mocīts, gulēja uz muguras.

-Bob!

Konklins ievaidējās.

-    Bob, vai jūs zināt kombināciju?

-    Varbūt.

-     Varbūt? - Tods noprasīja. Šķita, ka viņa tetovējumiem pārskrien ņirboņa.

-    Aptuveni.

-    Aptuveni? - Tods nikni jautāja.

Konklins elpoja ar pūlēm.

-    Dienasgrāmata.

-    Jā, pastāstiet par dienasgrāmatu, - sacīja Belendžers.

-    Kārlails vienā no savām actiņām noskatījies, kā Danata slēdz vaļā velvi. Kārlails redzējis kombināciju.

-Un? - Makss noprasīja. - Kādu skaitļu kombinācija tā ir?

-    Kārlails dienasgrāmatā raksta, ka skaitļu apzīmēšanai Danata izmantojis savu vārdu.

-    Ko tas var nozīmēt?

-    Bob, vai ar to domāta alfabēta burta aizvietošana ar tā numuru? - Belendžers pajautāja.

-    Laikam jau.

-    "Laikam jau" mums neko nedod! - Tods notēmēja.

Blakus dīvānam, uz kura gulēja profesors, Belendžers ieraudzīja galdiņu. Viņš sāka rakstīt ar pirkstu uz noputējušās virsmas.

-    Tas ir alfabēts. - Viņš steidzīgi rakstīja. - Katram alfabēta burtam atbilst savs kārtas numurs. A ir viens. B ir divi. C ir trīs.

-    Mēs sapratām domu, - noteica Makss.

-     Danata. D ir četri. A ir viens. N ir četrpadsmit. A ir viens. T ir divdesmit. A ir viens. Ja saliek visus ciparus pēc kārtas, iznāk četri, viens, viens, četri, viens, divi, nulle, viens. Tā arī ir kombinācija: četrdesmit viens, četrpadsmit, divpadsmit, nulle, viens.

-    Labi, ja tev izrādīsies taisnība, - noteica Džīdī.

Belendžers iesteidzās brīvajā ejā un piegāja pie velves.

Cenzdamies apvaldīt roku trīcēšanu, viņš uzgrieza 41 pa labi.

-    Neatceros, kādi bija pārējie cipari. Vinnij, nolasi!

Vinnijs nolasīja ciparus.

Belendžers turpināja, griezdams 14 pa kreisi, 12 pa labi un 1 pa kreisi. Pulsam strauji sitot, viņš pagrieza rokturi un vilka durvis. Tās nepadevās.

Nevar būt!

-    Visiem galvu nost, un pievācam tos tūkstoš dolāru pel- nutraukus, svečturus un pārējos mēslus, cik varam panest, - sacīja Džīdī.

-     Mēs nevaram atstāt meiteni tūlīt bez galvas, - teica Makss. - Man ar Dūdiņu norunāts randiņš.

-    Es sāku nepareizā virzienā! - Belendžers iesaucās. - Vajadzēja sākt uz kreiso, nevis uz labo pusi!

Viņš uzgrieza 41 pa kreisi, 14 pa labi, 12 pa kreisi un 1 pa labi. Skaitīdams lūgšanu, viņš parāva rokturi un vilka. Durvis stingri turējās savā vietā.

Nevar būt!

-    Pasaciņai beigas, - noteica Tods.

-     Lūdzu! Ļaujiet mazliet padomāt! Tai teorijai ir jēga! - Ko gan es daru nepareizi, domāja Belendžers.

Profesors kaut ko nomurmināja. Belendžers saprata tikai pēdējo vārdu.

-     …Vārds.

-Kas?

-    Nav pareizais vārds. - Konklins mēģināja runāt skaļāk. -Tas nav Danata.

-    Viņam sācies delīrijs. - Sagatavojies sist, Džīdī piegāja pie profesora ar lauzni. Belendžers atskārta, ka viņš, kaut arī grupā jaunākais, visvairāk ir izslāpis pēc vardarbības. - Atbrīvosim veco ķēmu no šīs pasaules mokām.

-     Bet es tikmēr parādīšu Dūdiņai guļamistabu, - sacīja Makss.

-    Vārds, nevis uzvārds… - Konklins ar mokām pateica.

-    Karmīne! - iesaucās Belendžers. - Pagaidiet! - Viņš piegāja pie cita galda un putekļos uzrakstīja vārdu CARMINE. - C ir trīs. A ir viens. R ir septiņpadsmit. M ir trīspadsmit. I ir deviņi. N ir četrpadsmit. E ir pieci. Iznāk šāda skaitļu virkne: trīs, viens, septiņpadsmit, trīspadsmit, deviņi, četrpadsmit, pieci. Tā ir īstā kombinācija! Pieci skaitļu pāri - trīsdesmit viens, septiņpadsmit, trīspadsmit, deviņdesmit viens, četrdesmit pieci.

-    Pieci pāri? - noprasīja Tods. - Pirms maza brīža tev nebija šaubu, ka pietiek ar četriem.

-    Tikai lieciet mierā profesoru! Viņš norādīja virzienu! Ja kaut kas iznāks, viņš ir pelnījis, lai vēl mazliet padzīvotu!

Belendžeram aizžņaudzās rīkle. Viņš bija panācis vienīgi tiesības vēl mazliet padzīvot. Bet šoreiz, kaut arī sprādzieniem līdzīgie pērkona dārdi nāca arvien tuvāk, reindžeru vienība neglābs.

-    Parādi mums! - Maksa rokas slīdēja Korai pa pleciem.

Kora šķita pārakmeņojusies, viņas acis raudzījās bezgalībā.

Belendžers pieskrēja pie bruņu velves un centās nepieļaut, ka ķiveres lukturītis trīc.

-    Vinnij, nosauc skaitļus! - Šoreiz viņš sāka ar pagriezienu pa kreisi - 31, tad 17 pa labi, 13 pa kreisi, 91 pa labi, 45 pa kreisi.

Todam, Maksam un Džīdī ienākot ejā, viņu apspīdēja lukturīšu gaisma. Vinniju vīri bīdīja sev pa priekšu.

-    Pagriez rokturi, varoni! Velc durvis! - sacīja Džīdī.

Lai Dievs man palīdz, nodomāja Belendžers un vilka.

Pēkšņi Džīdī iekliedzās.

40

Belendžers pagriezās un ieraudzīja, ka Džīdī uzbrucis melns rēgs un notriecis gar zemi.

-    Vīru! Nogalināja manu vīru! - Kora sita ar pelnutrauku. - Šis mātes drāzējs nogalināja manu vīru.

Džīdī ievaidējās.

Gaismas stari kā neprātā meta zigzagus.

-   Mātes drāzējs! - Kora notēmēja ar pelnutrauku pa Džīdī zobiem.

Džīdī pacēla roku. Dabūjis sitienu pa plaukstas locītavu, viņš ievaidējās.

-    Tikai mieru, varoni! - Tods pavērsa pistoli pret Belendžeru.

-    Nekas cits man nav prātā.

-    Viņa ir tavējā, - Tods uzrunāja Maksu. - Es domāju, ka tu viņu uzmani. Savaldi to maitu!

-     Velciet viņu projām! - nokliedzās Džīdī, sargādams seju.

-    Mātes drāzējs! Mātes drāzējs! - Kora centās trāpīt Džīdī ar pelnutrauku pa pieri.

Džīdī aizlika priekšā roku.

Makss sagrāba Koru un mēģināja atvilkt no Džīdī, taču izrādījās, ka viņa ir neparasti spēcīga.

-    Aizvāciet viņu!

Makss izrāva Korai no rokām pelnutrauku.

Viņa sāka sist ar dūrēm.

-    Katrā ziņā man negribas to darīt. - Makss pacēla lauzni. - Būs briesmīgs zaudējums.

-    Nē! - teica Belendžers. - Es viņu nomierināšu! - Viņš metās pie Koras un pārvilka savas kopā sasietās rokas pāri viņējām. Kora mēģināja rokas atbrīvot, taču Belendžers sagriezās uz sāniem, aizvilkdams viņu sev līdzi. Pēc tam uzvēlās Korai virsū, neļaudams izlocīties.

-    Galu galā izskatās, ka tu kaut kam vari noderēt, - sacīja Tods.

-    Viņa jums ir vajadzīga. Nenogaliniet viņu! - sacīja Belendžers.

Džīdī piecēlās kājās, slaucīdams asinis no lūpām.

-    Iedodiet lauzni!

-    Nē! Viņa jums vajadzīga! Mēs visi jums esam vajadzīgi! Zelta monētas!

-    Vai atkal tu runā muļķības? - noprasīja Makss. - Pat ja zelta monētas pastāv, tām nav nekādas vērtības - mēs netiekam iekšā tai nolādētajā velvē.

-   Tā nav! Manuprāt, es dzirdēju noklikstam atslēgu. Manuprāt, es to atslēdzu.

-    Viss, ko tu darīji, jau no paša sākuma ir meli!

-    Ja varu atvērt velvi, ja varu parādīt zelta monētas, mēs visi jums būsim vajadzīgi.

-Kādēļ?

-    Monētu nešanai! Monētas ir smagas. Bez palīdzības jūs nevarat tās nonest lejā pa kāpnēm un iznest pa tuneļiem. Pretējā gadījumā jums nepieciešams divreiz vairāk laika. Jūs ne- pagūsiet no šejienes pirms vētras izkļūt.

-    Tu domā, ka monētu ir tik daudz?

-    Vai citādi Danata būtu taisījis velvi tik lielu?

Tods ar Maksu apmainījās skatieniem.

-    Ver vaļā! - Tods uzrunāja Maksu. - Bet es tikmēr uzmanīšu šo tipu, lai viņš neko neizdara.

Belendžers juta pakrūtē uzrodamies spiedienu. Likās, ka krūtis no adrenalīna pieplūduma tā uzblīdušas, ka tūlīt sprāgs.

Neizlaizdams no rokām lauzni, Makss ielika kabatas bateriju padusē, lai varētu satvert velves rokturi.

Tik, tik, tik. Pagātnes nav. Nav nākotnes. Visam reiz pienāk gals, domāja Belendžers.

Makss nospieda uz leju rokturi un vilka. Velves durvis sakustējās. Šķita, ka laiks apstājies.

-    Sasodīti dīvaini, - Makss noteica. Verot durvis uz āru, viņš pakāpās sānis.

Belendžera ķiveres gaisma iespīdēja velvē. Ari Vinnija. Savas kabatas baterijas uz velvi notēmēja Tods, Makss un Džīdī. Ārpusē aiz salauztā gaismas kupola dunēja pērkons. Viesnīca nodrebēja. Pēc tam iestājās klusums. Šķita, ka neviens neelpo.

Velves labajā pusē pa visu sienu metāla paplātēs uz plauktiem atradās zelta monētas. Vairāk monētu, nekā jebkurš no viņiem būtu varējis iedomāties. Lieliski saglabājušās. Nevainojamā stāvoklī. Putekļu nebija, tāpēc šķita, ka gaismā, kas apspīdēja velvi, monētas kvēlo.

Taču viņi neskatījās uz monētām. Ne jau tāpēc visiem mute palika vaļā.

-    Nevar būt, - noteica Vinnijs.

Velve smirdēja pēc urīna un izkārnījumiem. Visi kā apstulbuši skatījās uz sievieti netīrā, caurspīdīgā naktskreklā, kuram cauri vīdēja krūtis, krūšu galiņi un tumšs kaunuma trīsstūrī tis.

Vienu mirkli Belendžers nonāca ēnu varā. Šausmas kļuva arvien lielākas, jo viņa likās pazīstama.

Sievietes blondie mati nokarājās kā lupatu vīkšķis. Trausla, izkāmējusi, nepilnus trīsdesmit gadus veca, viņa rāvās atpakaļ velvē, spiezdamās ar muguru pie sienas. Sievietei pie kājām gulēja saņurcīts guļammaiss. Uz tā bija konfekšu ietinamie papīriņi un pudeles ar ūdeni. Stūrī atradās tualetes spainis. Sargādama acis no dzeļošās gaismas, viņa kā vairogu pacēla uz augšu rokas.

Belendžers sajuta ceļgalos vājumu. Pārņēma reibums, it kā viņš pa lūku kristu vājprātā.

PULKSTEN DIVOS NAKTĪ

41

-    Ak kungs! - noteica Vinnijs.

Maksam aizlūza balss.

-    Pie joda, kas šeit…

Nostājoties uz ceļgaliem, Belendžers pamanīja, ka apstulbusi pat Kora.

Makss spēra soli uz velves ieejas pusi. Viņa galva lukturīša gaismā meta asu ēnu.

-    Cienītā, kā jūs šeit iekļuvāt?

Sieviete iešņukstējās un rāvās projām tik izmisīgi, ka likās - viņa izspiedīsies velves aizmugurējai sienai cauri.

Makss vēl arvien turēja rokā lauzni.

-    Kas noticis?

-     Dieva dēļ, nebaidi viņu! - teica Tods. - Iedod lauzni Džīdī - un vedam viņu ārā.

-    Vai viņš ir te? Viņš nāk? - Sieviete ievaidējās.

-    Kas ir te?

-    Vai viņš jūs sūtīja?

-    Neviens mūs nav sūtījis.

-    Palīdziet!

Makss iegāja velvē. Ejot pie sievietes, pa priekšu gāja viņa ēna.

-    Kas ar jums tā izrīkojies?

Sieviete platām acīm blenza uz Maksa roku.

-    Lai kas es esmu, viņš es neesmu, - noteica Makss.

-     …Neesat viņš. - Tagad sieviete blenza uz groteskajām Maksa kaklā pakārtajām nakts brillēm.

-    Viņš mani nav sūtījis.

-    …Nav sūtījis.

-    Taču man noteikti gribētos zināt, kas ir tas garā slimais mērglis. Ņem manu roku! Iesim ārā!

Sieviete ar grīļīgām kājām pārkāpa pāri guļammaisam. Nespēdama parunāt, viņa šņukstēja, bet tad pieķērās pie rokas.

-    Kā te varēja elpot? - Tods gribēja zināt.

Makss nopētīja velves sienu.

-    Caurumi. Kāds izurbis sienā caurumus.

-    Jums vajag… - Sieviete gandrīz saļima. Makss palīdzēja viņai noturēties kājās. - Pasteidzieties! Vediet mani projām no viņa!

-    Neuztraucieties! - sacīja Džīdī. - Ja viņš parādīsies, mēs te esam tik daudzi, ka uztraukties vajadzēs viņam.

-    Man slāpst.

-    Cik ilgi jūs te esat…

-    Nezinu. Laika sajūta zudusi.

-    Iedodiet sievietei ūdeni! - noteica Tods.

Sieviete kāri dzēra - dzēra tik alkatīgi, ka, liekas, neredzēja balto apdeguma rētu uz Maksa vaiga.

-    Pasteidzieties, - sieviete lūdzās, - iekams viņš nav atgriezies.

-    Kā tevi sauc? - Makss no ejas ieveda sievieti sveču apgaismotā dzīvojamā istabā.

-   Amanda. - Balss no nerunāšanas skanēja sēcoši. - Ever- te. Vai mēs esam Bruklinā? Es dzīvoju Bruklinā.

-    Nē. Te ir Asberipārka.

-    Asberi… Ņūdžersijā? - Šķita, sievietei pavēstīts, ka viņa atrodas tūkstošiem jūdžu tālu no mājām. Skatoties uz ēnās grimstošo postažu, viņa sarauca pieri. - Mans Dievs, kas šī ir par vietu?

-    Viesnīca "Paragon". Tā ir pamesta.

Amanda asi ievilka elpu un atrāvās tālāk no Toda sejas, uz kuras sveču gaismā ņirbēja tetovējumi.

Toda roka nikni uzšāvās augšā pie sejas.

-    Jūs neklausāties, - lūdzās Amanda. - Mums jātiek no šejienes projām, kamēr viņš nav atgriezies.

-    Kas tas ir par zelli? - noprasīja Makss.

-    Ronijs. Tā viņš liek sevi saukt.

-    Bez uzvārda?

Amanda platām acīm izmisīgi papurināja galvu.

-    Kā viņš izskatās?

-     Nav laika! - Amanda iekliedzās, vilkdama Maksu pie durvīm.

-    Mēs te esam trīs, - noteica Džīdī. - Ja to mūdzi atradīsim, varat ticēt, lai ko viņš ar jums darījis, viņš to vairs nedarīs.

-    Trīs? Bet kā ar… - Amanda pagriezās pret Belendžeru, Vinniju un Koru. Skatiens palika pie viņu rokām, kas bija sasaistītas ar līmlenti. Viņa ievaidējās.

Nodārdēja pērkons.

-    Pie velna! - noteica Džīdī. - Mēs esam atraduši, ko gribējām. Iesim projām, kamēr nav sācies lietus. Klau, Lielās Ausis, vai tu teici taisnību, ka tuneļi var pieplūst ar ūdeni?

-    Tie daļēji tieši tādam nolūkam domāti - lietusūdens aizvadīšanai, - sacīja Vinnijs.

-    Iztukšojiet mugursomas! - pavēlēja Tods. - Salieciet tajās tik daudz monētu, cik somas spēj izturēt. Piebāziet pilnas kabatas!

-    Bet kā paliek ar viņiem? - Džīdī norādīja uz gūstekņiem.

Tods pacēla pistoli.

-     Pagaidiet, - noteica Belendžers. - Kaut kas nav kārtībā. - Cauri nerviem izskrēja saltums. Bija dzirdams, kā aiz atvērtajām durvīm gaudo vējš un uz palikušajiem kupola stikliem plīkšķina lietus, ūdens šļakst uz balkona un balu- strādes. No salūzušā kupola puses atlidoja pērkona dārdi. Iekšā uzvirmoja lietus smarža.

-    Pilnīgi droši, ka kaut kas nav kārtībā. Negaiss jau sācies. - Makss izmeta no mugursomas ekipējumu un steidzās uz velvi.

-    Es nerunāju par negaisu. - Belendžers raudzījās uz dīvānu ar tajā atlaidušos profesoru.

Gaismas stars no profesora ķiveres lukturīša lēnām pārvietojās uz leju un nokrita uz platajām krūtīm, pēc tam noslīdēja zemāk, apspīdot kājstarpi, it kā ķivere būtu kļuvusi vaļīga. Taču Belendžers atcerējās, ka ķivere Konklinam bija stingri turējusies uz galvas, pat sabrūkot kāpnēm, jo to bija noturējusi siksniņa zem zoda.

Ar stīvām kājām viņš gāja pie profesora, kaut nezināja, vai pietiks spēka aiziet līdz galam. Ak, Dievs, lūdzu, kaut es būtu kļūdījies! Taču, kā noreibušām ejot tuvāk, lietus smaržas vietā uzvēdīja kapara smarža. Dīvāns bija piesūcies ar asinīm. Tāpat kā profesors. Un ne jau ķivere tur gulēja un apgaismoja viņa kājas. Tā bija profesora galva.

42

Belendžeram mutē saskrēja žults. Viņš aizspieda muti ar roku, lai nav jāvemj. Rīstīdamies viņš pagriezās pret Todu.

-Aizvediet viņu projām no dīvāna!

-Ko?

-    Sievieti. Amandu. Aizvediet uz istabas otru pusi!

-    Ko tu runā? - Tods paskatījās garām Belendžeram un ieraudzīja, kas noticis uz dīvāna. - Nolādēts! - Viņš apsviedās apkārt tikpat strauji kā Belendžers. - Maks, atnes no guļamistabas palagu!

-    Kāpēc?

-    Dari, ko liek!"

-    Kas noticis? - noprasīja Džīdī, bet tad ieraudzīja uz dīvāna bez galvas palikušo profesora augumu un ievaidējās.

-    Ronijs! - Amanda iešņukstējās.

Vinnijs ar Koru satriekti novērsās.

-    Ronijs ir šeit, - sacīja Amanda.

-    Kur? - noprasīja Tods.

-   Mēs visi bijām ejā. r Belendžers cīnījās ar nelabumu. Virsū mācās panika, Irākas laika emocijas, padarot rokas un kājas stīvas. Nekas tāds nedrīkst notikt, viņš uzkliedza sev. Ja tu ļausies tām, tu mirsi. Tevi nonāvēs pasivitāte. - Mēs atstājām durvis vaļā. - Pērkons dārdēja. Lietus kapāja balkonu. - Kamēr mūsu uzmanību novērsa velve un atrastā Amanda, kāds te ienācis.

-    Ronijs, - sacīja Amanda.

-    Viņš ilgi stāvējis ārā tumsā. Viņš ilgi klausījies, kas notiek. - Belendžeram ietrīcējās balss.

-    Ilgi? - Tods ieskatījās tumsā aiz atvērtajām durvīm. - Kā tu zini?

-    Pirms divdesmit minūtēm es stāstīju par Irāku un vīru, kurš draudēja nocirst man galvu, bet tagad mēs atrodam profesoru, kura galva…

No guļamistabas atsteidzās Makss, piegāja pie dīvāna un uzklāja profesora līķim palagu. To piesūcināja asinis. Lukturītis starp profesora kājām vienaldzīgi meta gaismu uz augšu, uz audumu.

-    Tās smird, - Makss noteica ar pretīgumu balsī. - Nekad nebiju varējis iedomāties, cik daudz…

-    Jā, - noteica Belendžers. - Asinis smird. Sakropļoti līķi smird.

-     Ronijs, - atkārtoja Amanda. Šķita, ka tas ir vienīgais vārds, kuru viņa zina.

-    Viņš vēl var būt kaut kur tepat! - Džīdī iespīdināja gaismu visos kaktos.

-    Aizveriet durvis! - pavēlēja Tods. - Aizslēdziet!

-    Aizslēgt? Durvju rāmi mēs salauzām ar lauzni.

-    Aizkraujiet durvīm priekšā mēbeles!

Džīdī vilka pie durvīm grāmatu skapi.

-    Nāciet kāds palīgā!

Vinnijs devās pie viņa. Belendžers piesteidzās pie galda, kas izskatījās smags. Kora raudādama palīdzēja stumt galdu pie durvīm. Makss tam virsū uzcēla krēslu.

-    Neviens te cauri netiks. - Makss sagrāba rokās lauzni.

-    Ko tad, ja viņš vēl ir istabā?

Džīdī no jauna ar kabatas bateriju pārbaudīja kaktus. Baterijas svārstīgā gaisma dancināja ēnas.

-    Ronijs ir tepat, - sacīja Amanda.

-            Pārbaudiet guļamistabu, vannas istabu un skapi! - nokliedzās Tods. Viņš steidzās uz guļamistabu, taču pagriezās un notēmēja uz Belendžeru. - Nekur neej!

-     Nemaz nedomāju to darīt. Tagad labāk būšu kopā ar jums. - Belendžers pacēla āmuru no kaudzes ar izbērto mugursomas saturu. Viņš iegāja atsegtajā ejā, slēpdamies izslēdza ķiveres lukturīti, ar āmuru gatavībā nostājās pie kāpnēm un ieklausījās, vai pa tām kāds nekāpj. Taču neko citu nedzirdēja kā savus skaļos sirdspukstus un pērkonu, kas drebināja sienas.

Belendžers juta, ka blakus ar izslēgtiem lukturīšiem nostājas Kora un Vinnijs, lai sargātu kāpnes. Abi turēja lukturīšus kā rungu. Skatiens pievērsās Amandai, kas dzīvojamā istabā sarāvusies atkārtoja Ronija vārdu.

-    Kora, varbūt tev derētu palikt pie viņas. Mēģini nomierināt!

Kora noslaucīja no sejas asaras.

-     Vai es izskatos pēc tādas, kas spēj nomierināt citu? - Tomēr viņa gāja pie Amandas.

Belendžers reāzēja, ka Kora noglāsta Amandas roku un maigi viņu uzrunā. Pēc tam Belendžers pievērsa uzmanību vītņu kāpņu melnajai mutei. Viņš zināja, ka no turienes kāds viņu vēro.

-    Skapī, guļamistabā, vannas istabā neviena nav, - atgriezies kopā ar Maksu un Džīdī, pavēstīja Tods.

Makss pacēla no grīdas pudeli ar ūdeni un nodzēra līdz pusei.

-    Var gadīties, ka mums būs jātaupa ūdens, - sacīja Belendžers.

-    Mums? - noprasīja Tods.

-    Man vajag… - ieminējās Amanda.

-Ko?

-    Atvieglot…

-    Tāpat kā man, - noteica Kora.

-    Kas jums to liedz?

-Jūs paņēmāt pudeles, kuras izmantojām…

-    Ejiet uz vannas istabu! Ūdens noskalošanai nav, bet kas gan par to?

-    Es negribu tur atrasties viena.

-    Es iešu līdzi. - Makss pasmaidīja.

-     Es iešu, - teica Vinnijs. Viņš ieslēdza ķiveres lukturīti un pamāja sievietēm, lai nāk līdzi uz guļamistabu. - Es būšu ārā turpat pie durvīm.

Kora aplika Amandai apkārt roku un veda viņu uz guļamistabu. Belendžers pamanīja, ka Makss no muguras nopēta Amandas naktskreklu. Vinnijs ar abām sievietēm nozuda tumsā.

Nolūkojies, kā viņas aiziet, un pārlaidis skatienu dzīvojamai istabai ar salauztajām mēbelēm un sapostītajām sienām, Belendžers atcerējās profesora teikto. Neatstāt neko citu kā tikai pēdu nospiedumus? Neņemt neko, tikai fotogrāfijas? Te nekas liels vairs nebija palicis, ko postīt.

-    Ko nu, varoni? - noprasīja Tods. - Ir kādi ierosinājumi?

-    Izsauciet pa mobilo tālruni policiju!

-    Vai tu jau esi aizmirsis, ka vietējais avārijas izsaukumu numurs nedarbojas? Savukārt, zvanot uz parasto numuru, ilgi jāgaida.

-    Tādā gadījumā piezvaniet uz citas pilsētas policiju.

-    Kā tad! Lai mums tiktu izvirzīta apsūdzība par jūsu čo- ma nogalināšanu, nemaz nerunājot par pārējo nolaupīšanu. Nez kāpēc man liekas, ka mūsu izredzes, stājoties pretī tam apdauzītajam Ronijam, ir labākas nekā viņam.

-    Pagaidām ne.

-     Lai tā būtu. Taču pirms brīža mēs bijām neorganizēti un nezinājām, ar ko darīšana.

-    Tas mainīsies, tiklīdz sievietes atgriezīsies un mēs iegūsim kādu informāciju.

Džīdī ar tukšu mugursomu iegāja velvē.

-    Sasodīts, vai smaka te nekad neizgaisīs? - Viņš sāka mest mugursomā monētas. Krītot tās truli šķindēja.

-    Man ir kāds priekšlikums, - sacīja Belendžers. Vajag panākt, lai viņiem liktos, ka mēs visi esam kopā, viņš domāja. - Kolekcionāri nemaksās septiņi simti dolāru par saskrāpētu monētu. Monētas ir ideālā stāvoklī, bet viņš tās bojā.

-    Klau, murmuli! - Tods iesaucās. - Vai uzmanīgāk nevari? Nesaskrāpē monētas! Izmanto paplātes! Liec monētas somā ar visām paplātēm! Pirms brīža es biju apjucis, - viņš sacīja Belendžeram. - Vajadzēja palauzīt galvu. Bet tagad par visu ir padomāts. Mēs ar savām nakts brillēm ieraudzīsim Roniju ātrāk nekā viņš mūs.

-    Vai jums neienāk prātā, ka arī viņam var būt nakts brilles?

Tods savilka pieri grumbās, izkropļojot tetovējumus. Taču soļu skaņas lika viņam pagriezties pret atpakaļ nākošo Vinniju, Koru un Amandu.

-    Pastāsti par Roniju! - viņš pieprasīja.

Amandas seja saspringa. Atmiņu satriekta, viņa dziļi ievilka elpu.

-    Viņš… - Amanda iekoda sev lūpā, taču piespiedās un turpināja: - Es strādāju Manhetenā grāmatu veikalā. Viņš pāris reižu iegriezās veikalā. Izturējās draudzīgi. - Amanda apskāva sevi ar rokām. - Droši vien bija sekojis man no Bruk- linas un izdomājis, kurā vietā novietot automašīnu, kur noslēpties. Draugs pirms pāris dienām no manis bija aizgājis. Es dzīvoju viena dzīvoklī, kādu nevarēju atļauties. Pa ceļam no metro uz mājām raizējos, kā samaksāt īri, tāpēc nekam nepievērsu uzmanību.

-    Cik sen tas bija? - prasīja Makss.

-    Man nav ne jausmas. - Amanda noskurinājās. - Kāds šodien ir datums?

-    Divdesmit ceturtais oktobris.

-    Ak! - Amandai aizkrita balss. Viņa saļima krēslā.

-    Kas notika? - pajautāja Belendžers.

-    Mani nolaupīja četrpadsmitā jūnija vakarā. - Amandas acīs pavīdēja bailes un apjukums. - Veikals tovakar bija vaļā līdz desmitiem. Autors parakstīja savas grāmatas. Mājās tiku jau pēc pusnakts. Viņam bija ar kaut kādām ķimikālijām piesūcināts drēbes gabals. Kad gāju pa aleju, viņš to piespieda man pie mutes. - Amanda no jauna dziļi ieelpoja. - Es pamodos gultā augšējā stāvā. Viņš sēdēja blakus un turēja manu roku. - Amanda aizvēra acis, nolaida uz leju galvu un nodrebinājās, it kā būtu nogaršojusi kaut ko pretīgu. - Viņš izskaidroja man manas jaunās dzīves faktus.

-    Kāds viņš izskatās? - Tods noprasīja. - Vai viņam ir ierocis? Ja iznāk saķerties, ko no viņa var gaidīt?

-    Vecs.

-    Kāds?

-    Daudz vecāks par mani. Vecāks nekā jūs. - Amanda pameta skatienu uz trīsdesmit piecus gadus veco Belendžeru.

-    Cik vecs? - Tods turpināja uzdot jautājumus.

-    Nemāku spriest. Katrs, kurš vecāks par četrdesmit gadiem, man liekas…

-    Tu domā, ka viņam ir vairāk nekā četrdesmit gadi? - pajautāja Belendžers.

-Jā.

-    Vai viņš ir patiešam vecs? Tads viņš nevar būt, ja spēja tevi pieveikt.

-    Varbūt viņam ir piecdesmit. Gara auguma. Tievs. Satraucoši tievs. Sejas izteiksme neko neizpauž. Tā ir neitrāla pat tad, kad viņš smaida.

-    Tievs, piecdesmit gadus vecs vīrs? - Tods kļuva pašpārliecināts. - Manuprāt, mēs itin labi tiksim ar viņu galā.

-    Viņš ir ļoti spēcīgs.

-    Stiprāks par to? - Tods pacēla uz augšu pistoli.

-    Viņš cilā svarus.

t

-   Tievi svarcēlāji man neiedveš bailes. - Tods pameta skatienu uz Maksu un Džīdī. - Jautājumi ir?

-    Jā, - teica Džīdī. - Kāda velna pēc mēs kavējamies?

Makss pameta uz Koru nožēlas pilnu skatienu un pamāja.

-    Labi. Pievācam monētas un tinamies!

-    Ko darīsim ar viņiem? - noprasīja Džīdī.

-    Ar līmlenti piestiprināsim pie krēsliem, - noteica Tods. Viņš izņēma Belendžeram no rokām āmuru un iemeta mantu kaudzē. - Ļausim, lai mūsu vietā par viņiem parūpējas Ronijs. Tādā gadījumā vainos viņu. Kruķi varbūt piešūs viņam arī lietu par to zelli, kurš pārkrita pāri margām.

-    Lūdzu, - sacīja Amanda, - izvediet mani no šejienes ārā!

-    Nekā nebija.

-    Palīdziet!

-    Atvaino, bet tevis dēj viņš ir tā noskaities. Ja mēģināsim tevi aizvest, viņš dzīsies tev pakaļ, bet tas nozīmē, ka viņš dzīsies pakaļ arī mums. Vai tiešām tu domā, ka mēs esam tādi muļķi?

-    Jūs esat nelietis.

-    Vai zini, ja tu tā, tad sēdies tajā krēslā. - Tods nogrūda Amandu uz krēsla. Džīdī no mantu kaudzes uz grīdas pacēla līmlenti.

-    Dūdiņ, sēdies tu tajā krēslā! - Makss sacīja Korai.

-     Varoni, un tu tajā, - sacīja Tods. Pārējie krēsli bija atslieti pret durvīm. - Tu, Lielās Ausis, nostājies pie sienas pretī sijai!

Džīdī beidza Amandas līmēšanu pie krēsla, piesaistot potītes un plecus, un piegāja pie Koras.

-    Es to izdarīšu, - noteica Makss.

Belendžers noskatījās, kā viņš, darbojoties ar līmlenti, apčamda Korai kājas un krūtis.

Trijotne paņēma mugursomas, iegāja velvē un piebāza kabatas ar monētām. No monētu smaguma platās jakas un bikses noslīdēja uz leju.

-     Negribu aizņemt kabatās vietu, taču mums vajadzētu paņemt līdzi rācijas, ja iznāk pašķirties, - noteica Tods.

Neveikli pārvietodamies, viņi atgriezās pie durvīm. Kamēr Tods tēmēja uz gūstekņiem ar pistoli, Makss attaisīja durvis un pakāpās atpakaļ.

Nodārdēja pērkons. Lietus kapāja balkonu. Istabā iedrāzās auksta vēja pūsma.

Tods nokliedzās skaļāk par vētru:

-    Ronij, vari neuztraukties! Tavu draudzeni mēs līdzi neņemam! Atstājam tev! Turklāt ar piedevām! Tev paliek daži viņas jaunie draugi! Visi dāvanu iesaiņojumā, lai tev lielāks prieks. Nekas ļauns nav nodarīts! Tev ceļā vairs nestāvam! Varbūt tu nezini, ka šo ēku sagraus. Nākamnedēļ būs klāt mantu glābēji! Varbūt tev jāierīko veikals citā vietā! Ko teiksi par mūsu izpalīdzību? Atvaino, ka piedalījāmies darījumā! Ļaunu prātu uz tevi neturam! Tagad mēs aizejam! Priecājies!

Trijotne uzlika uz acīm nakts brilles un devās uz kāpnēm. Tods aizkavējās un vēl pameta uz Belendžeru pēdējo skatienu.

-    Esmu mākslinieks, ja gribi zināt. - Viņš iegāja guļamistabā. - Lai glezna izskatītos pabeigta, vajadzīgs tas, - nākdams tuvāk, teica Tods.

-    Nē, - Belendžers iebilda. Apjēga par to, kas nu notiks, piepildīja viņu ar izmisumu.

Tods norāva no Belendžera galvas ķiveri.

-    Lūdzu, nevajag! - Belendžeram aizlūza balss.

Tods rokā turēja spilvendrānu, kuru tagad uzmauca Belendžeram galvā.

43

No spilvendrānas nāca vecuma un putekļu smaka.

-    Nevajag, - Belendžers lūdzās. - Velciet nost!

-    Vai tad tā nesagādā prieku?

Neko neredzēdams, Belendžers šausmās dzirdēja, kā Tods pāriet pāri istabai.

-    Visiem kvēls sveiciens! - uzsauca Makss.

-    Tas bija lieliski! - sacīja Džīdī.

Belendžers dzirdēja trijotni dodamies lejā pa kāpnēm. Soļu troksnis kļuva arvien vājāks.

Mokpilnajās atmiņās viņš sēdēja Irākā no betona blokiem būvētā ēkā, piesiets pie koka krēsla, ar maisu uz galvas, turklāt vienīgais sagūstītājs, kas runāja angliski, draudēja nocirst galvu. Līdz pat šim brīdim viņš bija jutis pārliecību, ka nekas briesmīgāks viņu nevar piemeklēt.

Tagad viņš saprata, cik ļoti kļūdījies. Otrā reize, kā izrādījās, bija ļaunāka. Šoreiz bija sliktāk. Pērkons dārdēja. Lietus gāza kā ar spaiņiem. Cauri spilvendrānai nebija redzams nekas, tikai sveču neskaidrās liesmas un gaisma, kas starp profesora kājām rādīja uz augšu, tik tikko spiežoties cauri palagam uz bezgalvainā līķa.

Jā, šī reize bija ļaunāka. Viņš bija piestiprināts pie krēsla ar līmlenti. Zem spilvendrānas trūka gaisa. Piedevām apziņa, ka trim cilvēkiem paredzams tāds pats nāves spriedums. Jāgaida Ronijs. Bez iespējas ieraudzīt Ronija ierašanos. Vēja, pērkona un lietus dēļ nespējot saklausīt soļus. Varbūt Ronijs patlaban stāvēja tieši pretī un sagatavojies cirst ar to pašu riku, ar kuru tika nogriezta galva profesoram.

Krūtis cilājās. Elpošana bija tik apgrūtināta, ka vajadzēja šaubīties, vai viņš spēs izdzīvot. Augums svīda, no katras poras izdalījās sviedri, sviedru bija vairāk, nekā viņš spēja iedomāties. Tie piemērcēja apģērbu. Nāca virsū karstums, tad piepeši kļuva auksti. Trīcēdams viņš sacīja sev, ka tagadnei kādreiz jābeidzas. Tā nevarēja turpināties mūžīgi. Pēc Irākas viņam bija izdevies to izstiept gada garumā. Gads nebija joks. Gads bija vairāk, nekā cerēts. Bet nu tagadnei bija pienācis laiks beigties.

Ēku satricināja pērkons. Vai tagad tieši priekšā stāv Ronijs, gatavs laist darbā sirpi vai zobenu, vai miesnieka nazi? Vai sajutīšu cirtiena spēku, iekams no rīkles izšļāksies asinis un smadzenes izslēgsies?

Varonis. Tā mani saukāja Tods. Joks. Apvainojums. Varonis? Katru nakti mani izrauj no miega viens un tas pats murgs. Pamostos izsīcis un baidos izkāpt no gultas. Bija nepieciešama katra vēl palikušā spēka unce, lai piespiestos un atnāktu uz šo Dieva aizmirsto vietu. Tas viss nu ir galā. Varonis? Maitas gabals. Atstāja mūs nomirt. Ar spilvendrānu uz galvas. Es nepieļaušu, ka tā tas paliek. Es atradīšu viņu. Es izsekošu viņu. Un sažņaugšu viņa rīkli ar savām rokām. Es…

-     Vinnij! - Belendžera balss zem spilvendrānas skanēja slāpēti. - Vai tu dzirdi mani?

-Jā!

-    Vai tu vispār vari pakustēties? Varbūt tur ir kada nagla vai ass koka stūris, pret kuru var rīvēt lenti un pārgriezt?

-    Esmu sasiets pārāk cieši!

Belendžers izdzirdēja kādu raudam. Sākumā likās, ka viņš dzird pats savas raudas. Pēc tam saprata, ka skaņas nāk no Amandas.

-   Amanda, mēs neesam iepazīstināti. - Tagadējos apstākļos citādi parastais paziņojums izklausījās nenormāls, Belendžers to zināja. Taču jāmēģina viņu nomierināt. Ja ir cerība izkļūt no šīs situācijas, kopā ar histērisku cilvēku nekas no tās neiznāks. - Mani sauc Frenks. Man pretī ir Vinnijs. Meiteni tev blakus sauc Kora. Man gan nevajadzētu teikt "meitene". Tas būtu nekorekti.

Amandas šņuksti mainīja ritmu un pavājinājās. Belendžers juta, ka viņa ir apmulsusi.

-    Kad nu esam iepazinušies, tagad es gribu, lai tu izdari kaut ko manā labā. Kā tev liekas, vai tu vari pabīdīt līmlenti un atbrīvoties no krēsla?

-    Es mēģinu.

Belendžers gaidīja.

-     Es…

Belendžers nosvīdis juta, ka laiks velkas.

-    Nē. Esmu piesieta pārāk stingri.

-    Kora?

-    Nevaru. Kamēr tas izdzimums grābstījās ap mani, viņš uztinis lenti patiešām stingri.

Belendžers nesaprata, ko darīt. Zem spilvendrānas krājās paša karstā elpa un draudēja nosmacēt. Viņš sasprindzināja atmiņu, mēģinādams atcerēties istabu un kaut ko noderīgu. Paša salauztā galda stikls uz grīdas.

-   Amanda?

Viņa nošņaukājās.

-    Kas ir?

-     Vai tu redzi saplīsušo stiklu uz grīdas. Starp mani un Vinniju?

Klusuma brīdis. -Jā.

-    Ka tev šķiet, ja es apgaztu krēslu un vilktu to līdzi, vai tu varētu dot norādījumus, kā nokļūt līdz stiklam?

-     …Jā.

-    Man patiešām vajadzīga tava palīdzība.

Krēsls bija smags. Belendžers pārvietoja savu svaru no vienas puses uz otru, taču krēsls nepadevās. Pārvietojot svaru spēcīgāk, ātrāk, krēsls sāka šūpoties. Piepeši tas zaudēja līdzsvaru. Neko neredzot un nezinot, kā izdosies apgāzties, viņš nespēja sagatavoties krēsla sāniskajam kritienam.

Sitiens no triekšanās pret grīdu sabiedēja. Viņš berzēja galvu pret paklāju, gribēdams atbrīvoties no spilvendrānas, taču sviedriem pielijušais audums bija pielipis. Spilvendrāna nenāca nost.

Laika nav! Belendžers zināja vienīgi to, ka Ronijs stāv virs viņa un smaida Amandas aprakstīto neitrālo smaidu, bet tad, Belendžera nožēlojamo pūļu uzjautrināts, paceļ nazi.

Tūlīt, Belendžers sacīja pats sev. Lien! Kaut arī lente cieši aptina potītes, viņš spēja pakustināt ceļgalus, lokot auguma apakšējo daļu un grūžot gurnus uz priekšu. Viņš iespieda labo plecu un labo ceļgalu paklājā un grūda krēslu uz priekšu, kā nu mācēja. No auguma straumēm plūda sviedri. Iestenējies viņš sajuta, ka krēsls mazliet pavirzās.

Stiprāk. Mēģini stiprāk, viņš uzrunāja sevi. No berzēšanās pret paklāju plecs un ceļgals sāka degt. Krēsls pavirzījās vēl mazliet. Sāka trūkt elpas.

-    Amanda, cik tālu es esmu no saplīsušā stikla? - No izelpas zem spilvendrānas uz sejas izveidojās ūdens lāsītes.

-    Divpadsmit pēdas.

Nevar būt! Tāda attāluma pārvarēšana prasīs mūžību!

Mēģini!

Nevaru.

Kusties!

Norībēja pērkons. Nodrebēja sienas. Tad viesnīcā iestājās dīvains klusums. Pērkona dārdiem un lietus brāzmām pa starpu Belendžers saklausīja vēl kaut ko. Tālumā. Neskaidri. No kāpņu telpas puses. Atbalss kāpa uz augšu.

Šāviens.

-    Kas tur notika? - jautāja Vinnijs.

-    Nedomā par to!

Kusties! Sakopojis visus spēkus, Belendžers lēni virzīja krēslu uz priekšu. Divpadsmit pēdas? Pārāk tālu. Nespēšu tik lielu attālumu pārvarēt.

Vēl viens šāviens.

Vairāki šāvieni. Strauji cits aiz cita.

-    Lai Dievs mums palīdz! - noteica Vinnijs.

Spēcīgāk. Mēģini spēcīgāk, domāja Belendžers. No kāpņu telpas uz augšu lidoja kliedzieni.

-    Lūdzu, Dievs, palīdzi mums! - sacīja Vinnijs.

Belendžers saspringa un pavirzīja krēslu par trim collām.

-    Pagaidi! - sacīja Amanda.

-    Kāpēc?

-    Tu atsitīsies pret kafijas galdu. Uz galda ir svece. Tu to nogāzīsi.

Aizdedzināšu istabu un sadegšu dzīvs, iekams Ronijs nogriezīs galvu, domāja Belendžers. Uz veselā saprāta robežas viņam gribējās kliegt, kamēr noasiņo balss saites.

-    Kur ir tas galds?

-    Apmēram desmit collu attālumā no tava krēsla malas.

No kāpņu telpas atlidoja jauni kliedzieni.

-    Kur ir svece?

-    Uz tev tuvākā stūra.

Man nekad neizdosies nokļūt līdz saplīsušajam stiklam, Belendžers domāja. Uz spēku izsīkuma robežas viņš mainīja krēsla stumšanas virzienu.

-    Tu uzdursies galdam, - sacīja Amanda.

-    Tieši to es gribu.

-    Kāpēc tā?

-    Vajadzīga svece.

Kāpņu telpā iestājās klusums. Divpadsmit pēdas pret desmit collām. Belendžers iestenējās, salocījās un pabīdīja krēslu. Nodārdēja pērkons.

-    Stūris ir tieši pretī tavai sejai, - sacīja Amanda.

Belendžers ievilka elpu, cik dziļi vien varēja, uz apakšlūpas zem spilvendrānas krājās mitrums. Delmus aptina līmlente, taču viņš spēja salocīt elkoņus un kustināt apakšdelmus. Roka pieskārās galda gludajai metāla kājai. Saspringtie elkoņi un pleci lika saviebties. Baidīdamies kaut ko izmežģīt, viņš taustījās uz augšu, kamēr sasniedza galda stikla stūri. Vēl tikai mazliet augstāk, viņš nodomāja. Pārvarot mokošas sāpes elkoņos un plaukstu locītavās, Belendžers pasniedzās pāri galda stūrim un izdvesa atvieglinājuma nopūtu, kad cimdi pieskārās svecei.

Viņš izvilka sveci no paliktņa un pārvilka pāri galda malai. Uz jakas nopilēja vasks. Satvēris sveci horizontāli, viņš iebāza tās apakšējo galu starp kājām. Lieli stingri turēja sveci. Cauri spilvendrānai liesma bija vismaz tik daudz redzama, ka Belendžers varēja virs tās vadīt kopā sasietās plaukstu locītavas. Cauri cimdiem un piedurknēm spiedās siltums.

Līmlente nedeg. Tā kūst. Cenšoties turēt rokas tālāk, viņš iztēlojās lenti burbuļojam un saraujamies. Karstums palielinājās. Par spīti sāpēm, varēja just, ka lente kļūst mīkstāka un vaļīgāka. Piepeši tā pašķirās. Viņš atrāva rokas tālāk no liesmas un cītīgi grozīja, atbrīvodamies no lentes paliekām.

Apdullis no uzkrātā oglekļa dioksīda, viņš norāva no galvas ar sviedriem piemirkušo lupatu un kāri ievilka plaušās gaisu. Lieliski, ka tagad varēja izmantot abas rokas. Viņš paņēma starp lieliem degošo sveci un pielika liesmu pie kreisā pleca, lai pārkausētu lenti, kura saistīja krūtis pie krēsla. Aizdegās vējjaka. Karstums šķita neizturams. Viņš pārlika sveci kreisajā rokā, ar cimdoto labo roku nodzēsdams liesmas uz krūtīm.

No kūstošās lentes smakas uznāca vēmiens, taču viņš apspieda refleksus un vilka pārkausēto lenti, kamēr atbrīvoja plecus. Pēc tam drudžaini pieliecās pie potītēm un pārkau- sēja lenti, kas saistīja ar krēsla kājām. Līgodamies viņš piecēlās stāvus. Saspringti ieklausījās trokšņos kāpņu telpā un pastiepa roku pēc stikla lauskas, taču no mugursomas izbērto mantu kaudzē ieraudzīja nazi. Skaidrs, Belendžers nodomāja, nažu viņiem ir vairāk, nekā vajadzīgs. Kāds gribējis izbrīvēt vairāk vietas monētām.

No kāpņu telpas atskanēja soļi.

Belendžers piesteidzās pie Vinnija un pārgrieza lenti uz pleciem, uz rokām, potītēm. Kāpnēs augstāk atskanēja vēl kādi soļi. Vinnijs paķēra no grīdas stikla lausku un pieskrēja pie Koras, bet Belendžers steidzās pie Amandas. Abi vīrieši cirta pa lenti, atbrīvodami sievietes.

Uzliesmoja zibens. Relatīvi klusajā brīdī pēc tā uzplaiksnījuma bija dzirdams, kā augšup kāds nāk. Lēni un vienmērīgi, liekot domāt, ka gājējs ir alkohola vai narkotiku iedvestas apņēmības pilns. Vai ari nāca cilvēks, kas ir tik pārliecināts par spēles rezultātu, ka nejūt vajadzību steigties.

Kora ar Amandu norāva pēdējās lentes paliekas un steigšus pameta krēslus. Belendžers uz mantu kaudzes pamanīja Toda nomesto āmuru. Viņš pasvieda to Vinnijam un pacēla nazi uzbrukumam.

- Izslēdziet ķiveru lukturīšus! - Sveču gaismā viņš visu uzmanību pievērsa kāpņu telpas melnajai mutei.

Lēni soļi turpināja kāpt uz augšu. Vienmērīgi. Pacietīgi. Parādījās ēna. Belendžers sagatavojās uzbrukumam. Uz augšu un uz leju novicinājās roka ar pistoli. Taču roka netēmēja. Pistole kustējās kā aklā spieķis, kas tausta priekšā ceļu. Parādījās galva ar nakts brillēm. Tetovējumi. Tods. Viņš iznāca no kāpņu telpas. Viņš izskatījās apdullis. Sveču gaismā Belendžers redzēja, ka Tods ir asinīm notecējis.

44

-    Vai tie… Esat jūs…

Tods nolaida uz leju brilles, it kā gribētu pārliecināties, ka tās rāda pareizi. Viņš nelikās izbrīnījies, ka Belendžers, Vinnijs, Kora un Amanda atbrīvojušies no saistījuma. Šķita, viņš nebaidās arī no tā, ka četratā viņu par pieveikt, iekams viņš pagūst iepīkstēties. Īstenībā Tods izskatījās atvieglots.

-    Paldies Dievam! - No zelta monētu svara mugursomā un kabatās Toda gaita bija smaga. Viņš atgāja no kāpnēm un palūkojās uz tām ar platām acīm. - Mums jāturas kopā. Jādabū palīdzība, kāda vien iespējama.

-   Vai tu esi ievainots? - Belendžers noprasīja. - Tās ir asinis…

-    Ne manējās. - Lietus šalkšana lika Todam caur pieri palūkoties uz kaucošo tumsu aiz durvīm. - Nē. Ak kungs! Tās jāaiztaisa. No jauna jāaizbarikādē. Steidzīgi. Laika nav. Tās jānoslēdz. Tūlīt. Es uzmanīšu kāpnes. Es nošaušu katru, kas nāks pa tām augšā.

Taču sveču gaismā bija redzams, ka pistoles aizslēgs ir atvilkts. Aptvere bija tukša.

-    Iedod man! - sacīja Belendžers.

-    Man to vajag.

-    Tu esi izšāvis visas patronas.

-Ko?

-    Tu esi izšāvis tukšu aptveri.

-    Izšāvis?

-    Vinnij! Amanda! - iekliedzās Kora. - Nāciet palīgā pie durvīm!

Viņi no jauna aiztaisīja durvis un sakrāva priekšā mēbeles.

-    Rezerves aptvere, - Belendžers noprasīja Todam, - kur tā ir?

Tods kā transā turpināja skatīties uz kāpņu pusi.

-    Sasodīts, dod šurp pistoli! - Belendžers izgrieza pistoli Todam no rokas un nobrīnījās, kā mainījusies situācija. Pirms brīža Tods būtu nošāvis viņu tikai par mēģinājumu sagrābt ieroci. Belendžers kā pieredzējis karavīrs izmeta ārā tukšo aptveri, iebīdīja vietā pilnu un nospieda sviru, lai aizslēgs iebīda stobrā patronu. No jauna apbruņots, viņš juta, ka atgriežas pašpaļāvība.

Belendžers notēmēja uz kāpņu pusi.

-    Kas notika?

-    īsti nezinu, - atbildēja Tods. Viņš raustījās. - Ak, es itin labi zinu, kas notika. Tikai nezinu, kā tas tika izdarīts.

-    Kur palika tavi čomi?

-    Mēs gājām lejā pa kāpnēm.

-    To es zinu. Pastāsti par…

-    Mēs gājām uz leju un tikai uz leju. Apkārt un apkārt. Pagriezienu pēc pagrieziena. Katrā līmenī ir tāda pati eja kā šeit. Taču ejas kļuva garākas.

-    Skaidrs. Katrs zemākais lfmenis kļūst lielāks un platāks. Lai Kārlails varētu nodarboties ar glūnēšanu visos numuros, vajadzīgas garākas ejas.

-    Garākas un garākas, - sacīja Tods. - Galu galā mēs tikām līdz apakšai.

-    Vinnij, - sacīja Belendžers, - kopā ar Koru un Amandu paņem šo mugursomu, izber monētas un saliec tur tik daudz ekipējuma piederumu, cik saiet iekšā. Palikušo ekipējumu nesīsim.

-    Taču durvju nekur nebija, - stāstīja Tods. - Mēs nespējām atrast durvis. - Tetovējumus uz viņa sejas gandrīz pilnībā slēpa asinis. - Lai cik vērīgi skatījāmies, durvis atrast neizdevās. Mēs skrējām pa gaiteņiem līdz pašam galam. Tas vilkās veselu mūžību. Un tomēr mēs nespējām sameklēt durvis. Pašās beigās kaut ko atradām.

-Ko?

-    Sievietes līķi.

Amandai no kakla izlauzās apslāpēta skaņa.

-    Sieviete bija mirusi jau sen, - sacīja Tods.

-    Tiešām?

-    Kleita. Mugurā viņai bija kleita. Vecmodīga kleita. Viņa izskatījās kā mūmija. Tāpēc ka sen mirusi. Viscaur izkaltusi, acu dobumi tukši. Grūti pateikt, jo nakts brilles visu rāda zaļu, taču man liekas, ka mati bija blondi. Tādi kā viņai. - Tods norādīja uz Amandu. - Līķis sēdēja kaktā, it kā sieviete būtu atskrējusi līdz tai vietai, nogurusi, apsēdusies atpūsties un nav vairs pamodusies. Viņai klēpī bija pat ro- kassoma.

No Amandas kakla izlauzās tas pats troksnis.

-    Mēs skriešus atgriezāmies uz kāpnēm. Maksam uznāca tik lielas bailes, ka viņš paņēma lauzni, lai izsistu caurumu un mēs varētu tikt ārā. Taču, iekams viņš paguva lauzni atvēzēt, kāds uzsita pa sienu otrā pusē.

-    Ronijs, - teica Amanda.

-    Es ieraudzīju, kurā vietā nodreb siena, un izšāvu uz turieni. Pēc tam sitieni atskanēja citur, un es šāvu uz turieni. Piepeši sienu sāka dauzīt visur, un es šāvu un šāvu. Makss ar Džīdī metās augšā pa kāpnēm. Es sekoju. Pagriezienu pēc pagrieziena. Apkārt un apkārt. Tad virs galvas noskanēja kliedziens. Makss. Viņš ar pāršķeltām kājām krita man virsū. No kājām ar straumi šļācās asinis. Viņš iekrita spraugā starp kāpnēm un margām. "Kas viņu sagrieza?" iekliedzās

Džīdī. Es nezināju, ko teikt. "Istaba ar velvi!" kliedza Džīdī. "Mēs zinām, kā tikt no tās telpas ārā!" Viņš drāzās pa kāpnēm uz augšu. Ne no šā, ne no tā Džīdī negaidīti krita, pāršķēlis kājas. Asinis šļācās. Man likās, ka zaudēju prātu. Gribējās skriet, taču es brīdināju sevi, ka jāiet lēnām un jāatrod, kas ir uz kāpnēm. Es sāku lēni virzīties uz augšu, vicinot priekšā pistoli, un tā es tai pieskāros.

-    Pieskāries?…

-    Šķērsām kāpnēm novilktai stieplei. Stingrai. Smalkai. Pat ar nakts brillēm es tik tikko spēju to saskatīt. Uztaustīju stiepli ar pistoli. Pēc tam pieskāros tai ar pirkstu. Tā bija tik asa, ka pietika ar mazu pieskārienu, lai sagrieztos.

-    Stieple, kas ir tik asa kā žilete, - sacīja Belendžers.

-    Varbūt es patiešām zaudēju prātu. Es palīdu zem stieples. Es kāpu augšā pa kāpnēm, vicinādams priekšā pistoli un meklēdams stieples.

-    Tu atstāji dzīvo Maksu un Džīdī lejā?

-    Vari ticēt, viņi tik stipri asiņoja, ka ilgi nedzīvotu.

Kāpņu telpā kāds apakšā nokliedzās.

-    Izklausās, ka viens no viņiem nodzīvojis ilgāk, nekā tu gaidīji, - noteica Belendžers.

Atskanēja jauns kliedziens.

-    Mēs visi sajuksim prātā, - sacīja Kora.

-    Bet kā Ronijs…

-    Viņš gāja jums līdzi no augšas, - Belendžers sacīja.

-    Viņš sekoja mums pa kāpnēm? - Tods izskatījās nobijies.

-    Kad bijāt tikuši līdz apakšai, augstāk viņš nospriegoja stiepli. Pēc tam pa slepenām durvīm iegāja viesnīcas galvenajā daļā. Viņš sita pa sienu, lai jūs panikā skrietu uz augšu.

Tods izvilka mobilo tālruni.

-    Ko tu domā darīt? - noprasīja Vinnijs.

-    Zvanīšu brālim uz Atlantiksitiju. Viņš izstāstīs policijai. Viņš parūpēsies par palīdzību.

-    Beidzot esi nolēmis, ka labāk doties uz cietumu nekā stāties pretī Ronijam? - Kora ar riebumu noprasīja.

-    Brālis mani izglābs. - Tods beidza spaidīt podziņas un pielika tālruni pie auss. - Brālis atsūtīs uz šejieni policiju un… - Brīdi klausījies, viņš ievaidējās. - Nevar būt. Tas nē- var būt.

-    Kas noticis?

Nodārdēja pērkons.

-    Abonents nav sasniedzams! - Tods iesaucās. - Tā nolādētā vētra traucē sakarus!

-   Tagad nākas nožēlot, ka nepiezvanīji mazliet agrāk, vai ne? - noteica Vinnijs ar dusmās sarkanu seju. - Mums vajadzēja piesiet pie krēsla tevi un ļaut, lai Ronijs dara, ko grib.

-    Jūs to nedarīsiet.

-   Vai esi par to drošs? Domā, ka esi par maz aizdevis man dusmas, lai…

-    Jūs nevarat to atļauties. Tagad esam uz vienu roku, - sacīja Tods. - Vai tu to nesaproti? Mums jāturas kopā. Jums vajadzīga katrs, kas kaut ko var palīdzēt.

Vinnijs uzrunāja Belendžeru:

-    Mēs salikām mugursomā tik daudz ekipējuma, cik varējām. Kas negāja iekšā, piestiprinājām pie jostas. Mape ar policijas ziņojumiem vēl arvien ir mugursomas kabatā. Manuprāt, viņi nezināja, ka tur ir mape, citādi būtu izmetuši. Vai suvenīru nevēlies? - Vinnijs iedeva Belendžeram monētu.

Belendžers paņēma monētu rokā un juta, cik tā smaga, cik bieza, cik nevainojamas ir malas. Lielisks ērglis vienā pusē. Brīvība, kas rokā tur lāpu, otrā pusē. Šķita, ka zelts kvēlo. TWENTY DOLLARSIN GOD WE TRUST.

-    Suvenīrs ir lielisks vārds. Tas nozīmē, ka dzīvē var pienākt brīdis, kad to atcerēsimies. Ka ir cerība. - Belendžers noskūpstīja monētu un ielika sev kabatā. - Varbūt tā nesīs laimi.

Kora norādīja ar roku.

-    Tur ir tev atstātais ekipējums.

Belendžers apjoza sev palikušo riku jostu un piekarināja pie tās rāciju, āmuru un pustukšu ūdens pudeli.

-    Kur ir lauznis?

-     Es jau teicu, ka lauznis bija pie Maksa, - paskaidroja Tods.

-     Nolādētais muļķis… - Belendžers nopētīja gaisa analizatorus un atstāja tos nepaņemtus. Šobrīd tie bija greznība. - Te ir vēl kaut kas, ko varam atstāt. - Viņš pacēla ūdens pistoli. - To vajadzēja aizmest, lai var aiznest vairāk monētu.

-    Dod man! - Kora pielika pistoli pie deguna, it kā cerēdama, ka uz tās var atrasties mirušā vīra smaržas, taču pretīgumā papurināja galvu, norādot, ka pistolē ir tikai etiķis.

Amanda izskatījās nosalusi.

-     Ņem manu vējjaku! - Vinnijs uzlika viņai uz pleciem jaku.

Pateicīga par siltumu, viņa to atstāja uz naktskrekla. Vēj- jaka bija tik gara, ka piesedza gurnus.

-    Vai esat gatavi? - noprasīja Belendžers.

-    Kam? - jautāja Tods. - Mēs neko nevaram iesākt.

-    Mēs varam doties uz augstāko vietu.

-    Augstāko vietu? Par ko ir runa?

-    Par dzīvokli pēdējā stāvā. - Belendžers pacēla savu ķiveri, ko Tods pirmīt bija nometis. Lukturītis nedega. Viņš nospieda slēdzi, taču nekas nemainījās. - Mērgli, tu esi sasitis ķiveres lukturīti.

-    Uz pēdējo stāvu? - Tods noprasīja.

-    Es nespēju. - Amanda nodrebinājās. - Uz turieni mani veda Ronijs.

-    No turienes iet citas slepenas kāpnes. Esmu par to pārliecināts, - sacīja Belendžers un neapmierināts pārbaudīja ķiveres nederīgo lukturīti. - Visas kāpnes ved uz šiem apartamentiem. Ronijs nespēj tās visas nosargāt. Mums jāatrod kāpnes uz āru, iekams viņš saprot, ka esam projām.

-    Jā, taču mēs varam izvēlēties arī tādas kāpnes, kas aizved taisnā ceļā pie viņa, - sacīja Tods.

-    Viņš jau zina, kur atrodamies, un mums uzbruks.

-    Mums ir pistole.

-    Kurā tavas šaudīšanās dēļ ir tikai trīspadsmit patronas. Un kā tu zini, ka ierocis nav arī Ronijam?

Šķita, ka Todu māc nelabums.

-     Tev būtu jāizmet monētas. - Belendžers norādīja uz Toda izspīlētajām kabatām. - To smagums tevi aizkavēs.

-    Tik daudz naudas es nekādā ziņā projām nemetīšu.

-     Vinnijam ar Koru ir gaisma uz ķiveres. Kur palikusi tava kabatas baterija?

-    Pazaudēju.

-     Brīnišķīgi. Tātad paliek tikai šī vienīgā, kuru nometa Makss vai Džīdī, lai var aiznest vairāk monētu. - Vinnijs norādīja uz jostai piestiprināto bateriju.

-   Gaismas nav daudz. Mums vajadzētu nopūst sveces un paņemt sev līdzi, - sacīja Belendžers. - Bet tas nav viss.

Būdams ar spilvendrānu uz galvas un gaidīdams, kad Ronijs galvu nocirtīs, Belendžers bija sev teicis, ka nav nekā murgaināka kā tas, kas viņam bijis jāizcieš. Taču dzīve pierādīja, ka tie ir maldi. Viss iegriezās arvien sliktāk. Viss vienmēr iegriezās sliktāk. Un tas, ko šobrīd vajadzēja darīt, tikai to apliecināja.

Viņš pagriezās pret profesora bezgalvaino līķi uz dīvāna. Ķiveres lukturītis starp Konklina kājām joprojām dega. Pārvarēdams pretīgumu, Belendžers pacēla uz augšu ar asinīm piesūkušos palagu un pataustījās tā apakšā ar roku. Ar vēl lielāku pretīgumu viņš atlaida vaļā zoda siksniņu un, sajutis, ka profesora galva paceļas, rāva. Viņš izvilka

ķiveri no palaga apakšas un, ieraugot asinis, gandrīz ieraudājās.

-    Piedod man, Bob! - viņš sacīja. - Piedod! Belendžers uzlika lukturīti uz savas ķiveres un juta, ka

muskuļus sarauj krampji.

-    Iesim!

45

Uzmanīgi ielūkojies kāpņu šahtā, Belendžers devās augšup. Uz metāla kāpnēm, pārējiem nākot viņam aiz muguras, skanēja soļi. Kad viņš jau grasījās pacelt lūku, Amanda sacīja:

-    Pie sienas pa labi aiz sijas atrodas slēdzis. Pirms lūkas pacelšanas Ronijs to vienmēr nospieda. Man liekas, ka ar to izslēdz kaut kādas lamatas.

Belendžers aizbāza roku aiz dēļa, sataustīja slēdzi un nospieda. Pēc tam pagrūda lūku. Ar atvieglojumu, bet pēc tam ar aizdomām viņš juta, ka lūka ceļas viegli un eņģes nečīkst kā pārējā viesnīcas daļā. Toties kļuva dzirdams vētras troksnis, kas pieņēmās skaļumā. Gaismas kupols līdz šai vietai nesniedzās. Lietus no augšas cauri jumtam nelija. Taču tas visiem spēkiem centās iesūkties iekšā, bez žēlastības bungodams pa jumtu.

Ķiveres lukturīša gaismā Belendžers ieraudzīja tumšu telpu. Krēslu. Bufeti. Gultu ar baldahīnu. Tapetes. Visu greznā Viktorijas laika stilā. Degunā iecirtās asa mājsaimniecības tīrīšanas līdzekļu smarža.

Viņš piesardzīgi paskatījās uz grīdu un pamanīja sviru, ar kuru lūka bija pacelta uz augšu. No sviras uz metāla kasti gāja vadi. Viņš iedomājās, kas varētu notikt, ja Amanda nebūtu brīdinājusi par slēdzi.

-    Izskatās, ka tur ir spridzeklis. Ronijs droši vien izdomājis, ka jāiznīcina pierādījumi, ja šeit ierodas neīstais cilvēks.

Turpinādams gaismā pārbaudīt telpu, viņš uzkāpa augšā pavisam un notēmēja pistoli uz ēnām. Tods, Amanda, Kora un Vinnijs sekoja. Ķiveru un bateriju stari pārmeklēja telpu.

-    Nav nedz putekļu, nedz zirnekļu tīklu. - Kora bija neizpratnē.

Amandai runājot ietrīcējās balss.

-    Ronijs uzmana, lai šeit būtu nevainojama tīrība.

Verot ciet lūku, Vinnijs ieraudzīja aizbīdni un iebīdīja to grīdai piestiprinātā dzelzs skavā.

-    Atvilkt aizbīdni no apakšas nav iespējams.

Belendžers ievēroja, ka šajā dzīvoklī salīdzinājumā ar Danatas numuru ir neparasti silti.

-    Pasteidzies! Jāatrod un jānoslēdz citas lūkas, iekams pie tām nonāk Ronijs. - Viņš devās pie durvīm taisni pretī.

-    Ne tur. Tā ir vannas istaba, - pavēstīja Amanda.

Belendžeram ejot pie durvīm pa kreisi, telpu piepeši piepildīja žilbinoša gaisma. Tā nāca no augšas, liekot pietupties un piesegt ar kreiso roku acis, kamēr labā turēja pistoli šaušanas gatavībā.

-    Kā viņš…

Pie sienas ar roku uz slēdža stāvēja Amanda.

-    Šeit ir elektrība.

Tāda informācija Belendžeru tik ļoti pārsteidza, ka viņš spēja to aptvert tikai pēc brīža. Tagad viņš saprata, kāpēc telpa ir silta - bija ieslēgta apsilde.

Todam izsprukušie divi vārdi liecināja ne tikai par viņa bailēm, bet ari par neapzinātu lūgšanu.

-    Kungs Dievs!

Belendžers ieskrēja blakusistabā, sataustīja slēdzi un nospieda. Acīs atkal iedūrās gaisma pie griestiem. Samiedzis acis, viņš noskatījās uz elektronisko ierīču un monitoru klāstu.

-    Ronija novērošanas sistēma, - Amanda paskaidroja.

- Vajag visu ieslēgt. - Belendžers ievēroja, ka slēģi sienā pa kreisi ir mazāki nekā citviet viesnīcā. Taču uzmanību saistīja lūka grīdā zem tiem. Lūka bija aizbultēta. Arī no šīs lūkas uz metāla kasti gāja vadi.

Nākamajā istabā durvis veda citā virzienā. Belendžers domās piepeši iztēlojās, ka pēdējā stāva dzīvoklis ir sadalīts četros kvadrantos, divas istabas katrā kvadrantā. Katra kvadranta iekšpusē ir siena, kas to nodala no viesnīcas centrālās gaismas šahtas ar vestibila greznajām kāpnēm.

Nospiedis slēdzi, viņš gaismā ieraudzīja bibliotēku: no grīdas līdz griestiem ar daudzām jo daudzām grāmatām ādas iesējumā pilnus koka plauktus, divus Viktorijas laika la- sāmkrēslus, vēl vienu noslēgtu lūku un vēl vienu sviru, no kuras uz metāla kasti gāja vadi. Neomulīgā sajūta pastiprinājās. Plaukti pie iekšējās sienas bija bez grāmatām, bet tur caurumos sienā vīdēja mazu teleskopu okulāri, pa kuriem Kārlails vēl vienā veidā novēroja, kas viesnīcā notiek, Roni- ja novērošanas sistēmas primitīva versija.

Nākamā istaba pārcēla Belendžeru no tūkstoš deviņi simti pirmā gada uz vismaz gadsimtu vēlāku laiku. Izrādījās, ka tā ir moderno saziņas līdzekļu istaba ar plakanā ekrāna televizoriem, DVD disku un videokasešu atskaņotājiem, plauktiem, kuros salikti DVD diski un videokasetes, tur bija ari dīvāns, kur visu to baudīt. No lūkas uz metāla kasti atkal gāja vadi.

Tālākās durvis veda uz nākamo kvadrantu. Belendžera skatienam pavērās virtuve sešdesmito gadu stilā - ar ledusskapi un plīti tajā laikā populārajā avokado zaļajā krāsā. Viss skaidrs, viņš nodomāja. Ronijs te neuzkrītoši var ienest video un audio iekārtas, taču jauna ledusskapja vai plīts piegāde būtu saistījusi uzmanību, nemaz nerunājot par virtuves iekārtu. Pat izlietne bija zaļa. No griestos iestiprinātajiem āķiem nokarājās gardēža kapara katlu un pannu komplekts.

Lūka bija tāda pati kā citviet.

Nenormālā domāšana izpaudās ari nākamajā istabā. Nospiedis apgaismojuma slēdzi, Belendžers no jauna atgriezās tūkstoš deviņi simti pirmajā gadā ar Viktorijas laika ēdamistabu.

Vēl viena citām līdzīga lūka. Atkal okulāri sienā.

Durvis pa labi veda tālāk - uz nākamo kvadrantu. Apgaismojums no griestiem apspīdēja primitīvu trenažieri, pirmos skrejošā celiņa un stacionārā divriteņa variantus. Belendžers iztēlojās Kārlailu uz tiem vingrināmies, lai uzlabotu muskuļu tonusu un izturību, kas kopā ar steroīdiem un vitamīnu piedevām palīdzēja cīnīties pret asiņošanu. Taču smagie svaru stieņi stūrī droši vien piederēja Ronijam, nevis Kār- lailam. Smaguma iedarbība uz augumu drīzāk var izraisīt muskuļu asiņošanu, nevis to novērst.

Vietā, kur Belendžers paredzējis, ka būs lūka ar vadiem un mazi slēģi, viņš ieraudzīja nodalījumu ar durvīm. Blakus tām atradās poga. Lifts. Viņš atvēra durvis un ieraudzīja metāla aizsargbarjeru un tumšu šahtu.

Aizvēris durvis, viņš atspieda pret tām vairākus smagumus un steigšus devās uz pēdējo kvadrantu, kur, iznācis no guļamistabas, ar satrauktu sejas izteiksmi stāvēja Vinnijs. Tiklīdz Belendžeram pievienojās Kora, Amanda un Tods, viņš ieraudzīja vēl vienu lūku ar tai pievienotiem vadiem. Šoreiz pierei lika saraukties primitīva medicīnas telpa. Stikla skapis ar medikamentiem. Šļirces. Galds ārsta pārbaudēm. Nerūsējošā tērauda statīvi ar āķiem, kuros var iekarināt pudeles ar pārlejamām asinīm, lai ievadītu Kārlailam vēnā. Neprāta izmisums. Kā lai hemofilijas slimniekam aptur asiņošanu?

-    Visas lūkas ir noslēgtas, - Belendžers pavēstīja.

-    Mēs esam ieguvuši mazliet laika, - sacīja Vinnijs, - taču jāizdomā, kā atvienot spridzekļus, ja Ronijam ir iespēja tos uzspridzināt no attāluma.

Visi, gaidot norādījumus, paskatījās uz Belendžeru.

Viņš jutās bezpalīdzīgs.

-    Kad dienēju reindžeros, spridzināšana nebija mana specialitāte.

-    Taču tev noteikti par tiem kaut kas ir jāzina, - bilda Amanda.

-    Pārāk maz. - Belendžers piegāja pie metāla kastes.

Tods aiz muguras pajautāja:

-    Kā tas nākas, ka slēģi ir tik maziņi?

-    Mēs jau teicām, Kārlails sirga ar agorafobiju, - atbildēja Vinnijs. - Klajas vietas iedvesa viņam bailes. Viņš ne reizi neizgāja no viesnīcas.

Tomēr vienu vienīgo reizi to darīja, nodomāja Belendžers, atcerējies, ka vecais vīrs nošāvies liedagā.

-     Viņš spēja paciest skatu tikai pa mazu logu, - sacīja Kora.

-   Jucis kas jucis. - Tods pacēla vairākas pudelītes un pārbaudīja. - Nekad par šīm vielām neko neesmu dzirdējis.

-    Tās ir vielas, "kas veicina asins sarecēšanu, - paskaidroja Vinnijs.

-    Tikai ne šī. Tas ir morfijs. Vai viņam patika durties?

-    Kārlailam tas bija nepieciešams sāpju remdēšanai, kad locītavās iesūcās asinis.

-     Locītavās? Tagad man viss ir skaidrs. Etiķete uz mor- fija pudelītes ir no tūkstoš deviņi simti septiņdesmit pirmā gada. - Tods juta kārdinājumu ielikt pudelīti kabatā, taču pārdomāja. - Tā manta droši vien nekam vairs neder. Varbūt tagad tā jau ir inde.

Belendžers atvilka vaļā vējjakas rāvējslēdzēju, ielika pistoli pleca makstī, pietupās un nopētīja lūkas svirai pievienotos vadus.

-    Kamēr es šeit darbojos, būtu labi, ja jūs uzturētos citā telpā.

Neviens nepakustējās. Tikai Tods.

-     Laikam jau esmu vienīgais, kam tik daudz prāta, lai meklētu aizsegu. - Viņš iegāja guļamistabā.

-     Man tā vien liekas, ja šī ierīce sprāgs, tad būs galīgi vienalga, kurā istabā atrodamies, - noteica Kora.

Vinnijs pietupās Belendžeram blakus.

-     Turklāt - kā mēs varam palīdzēt, ja neredzam, ko tu dari?

Belendžers paskatījās uz Vinniju ar cieņu, ievilka elpu, izrāva vadus no sviras kontaktiem, nopūtās un viegli pacēla kastes vāku.

Visi skatījās viņam pār plecu.

-     Plastiskā sprāgstviela. - Belendžeram izdevās runāt mierīgi. - Sprāgstvielas gabals ar tajā iespraustu detonatoru.

-    Vai detonators ir tas nieks, kurš izskatās līdzīgs īsam zīmulim? - Kora painteresējās.

-    Jā. Tam pievienota kaut kāda elektroniska ierīce. Paceļot lūku, svira savieno šos vadus ar diviem citiem, noslēdzot baterijas barotu elektrisko ķēdi, kura iedarbina detonatoru.

-    Vai elektronisko ierīci var iedarbināt arī no attāluma? - jautāja Vinnijs.

-     Nezinu. Ierīce var būt arī ieprogrammēta tā, ka uzsprāgst, ja tiek pārgriezti vadi. Vienkāršākais paņēmiens… - Belendžers saņēmās. - Vienkāršākais paņēmiens ir tāds, ka jāizvelk detonators no sprāgstvielas gabala.

-    Varbūt tas sprāgst no sakustināšanas? - ieminējās Vinnijs.

-    Tādā gadījumā mēs esam sākumpunktā un varam gaidīt, kamēr pārliecināsimies, vai Ronijs spēj iedarbināt bumbas no attāluma.

-   Nolādēts, ja to darīsim, un nolādēts, ja nedarīsim, - noteica Vinnijs.

-    Mēs jau tāpat esam nolādēti, - sacīja Amanda.

Belendžers noslaucīja no pieres sviedrus, iebāza roku metāla kastē, tad padomāja un novilka cimdus. Tad iebāza roku kastē no jauna. Pērkona dārds lika sarauties. Valdīdamies, lai pirksti netrīcētu, viņš saudzīgi izvilka detonatoru. Izcēlis tepei līdzīgo sprāgstvielas gabalu, viņš nolika to tālāk.

Vinnijs atkāpās soli nostāk.

-    Vai to pārvietot nav bīstami?

-     Domā, ka tā uzsprāgst no mazākā trieciena, tāpat kā nitroglicerīns? Nē. - Belendžers noslaucīja plaukstas biksēs. - Plastiskā sprāgstviela ir stabila. To var dauzīt ar āmuru. To var mest pret sienu. Tai var pielikt degoša sērkociņa liesmu. Tā nesprāgs bez sākotnējās eksplozijas, kas izdala pietiekamu siltuma daudzumu. - Viņš norādīja uz malā nolikto masu. - Patlaban tā ir viena no vismazāk bīstamajām lietām šajā viesnīcā.

-    Mani šis apstāklis neiedvesmo, - sacīja Kora.

-    Tas nav viss, - noteica Belendžers kā cilvēks, kas veļ akmeni kalnā. - Ja Ronijs spēj iedarbināt to visu no attāluma, pēc sprāgstvielas aizvākšanas var uzsprāgt vienīgi detonatori. Bet arī tie ir stipri, tāpēc jāturas tālāk.

Viņš steigšus devās uz guļamistabu, lai padarītu nekaitīgas pārējās bumbas.

-    Treniņu telpā ir lifts, - viņš teica Amandai. - Vai tas darbojas?

-    Nezinu.

-    Kora, tu teici, ka nevarēji atrast vairāku numuru atslēgas.

-    Jā. No augšstāva apartamentiem, no Danatas numura un virs tā citam uz cita, sākot no trīs simti divdesmit astotā un beidzot ar seši simti divdesmit astoto.

-    Liekas, mēs zinām, kas ir aiz tām durvīm. Kārlaila privātā lifta šahta.

-    Visa šī gaisma, - ierunājās Vinnijs, - vai tik tā nav redzama no ārpuses? Varbūt kāds ierodas mums palīgā.

-    Nē, - sacīja Amanda. - Neviens gaismu neredzēs. Ronijs lielījās, ka pēdējā stāva apartamenti ir pilnīgi aptumšoti.

Belendžers nolamājās un aizsteidzās pie guļamistabas lūkas.

-    Es redzēju, kā tu to dari, - sacīja Vinnijs. - Es neitralizēšu pārējās kastes.

-    Tikai lēni un uzmanīgi!

-    Vari būt par to drošs.

-    Tod! - Belendžers uzsauca.

-    Es novērošanas telpā vēroju monitorus!

Belendžers piegāja guļamistabas otrās puses durvīm un

ieskatījās pa tām. Ekrānos bija redzami zaļi iekrāsoti attēli.

Tetovējumi Toda sejā no koncentrēšanās bija sastinguši.

-    Varbūt izdosies ieraudzīt, ko tas psihopāts dara.

Augšējā monitoru rindā no dažādiem leņķiem bija pārskatāma viesnīcas ārpuse, taču lietus bija tik stiprs, ka Belendžers tikai ar grūtībām spēja saskatīt ārsienas un dzelzs slēģus. Apakšējā rinda rādīja viesnīcas interjera daļas: vestibilu, sabrukušās kāpnes, ugunsdzēsēju kāpnes un palīgtelpu, kuras slēptā kamera bija notēmēta uz durvīm, pa kurām viņi no tuneļa bija iekļuvuši viesnīcā. Durvis stāvēja vaļā, apstiprinot Belendžera aizdomas, ka viņiem sekojusī Toda grupa nav tās aiztaisījusi.

-    Pagaidām redzēju tikai žurkas, putnu un dīvainu kaķi ar trim pakaļkājām, - sacīja Tods.

-    Tas kaķis sāk likties itin normāls. - Belendžers nepazina vienu interjera skatu: pamestu garāžu, kurā kamera bija vērsta pret dzelzs durvīm.

-   Ronijs ierodas viesnīcā droši vien caur turieni, - noteica Belendžers un steigšus atgriezās guļamistabā, kur atvienoja vadus no lūkas sviras. Pacēlis metāla kastes vāku, viņš izņēma no sprāgstvielas detonatoru. - Mīnus divi.

-    Trīs, - no citas istabas atskanēja Vinnija balss.

-    Četri, - no tālākās telpas atsaucās Kora.

-    Tas ir viņš, - ierunājās Amanda.

Belendžers īsti nesaprata, ko viņa ar to grib teikt. Pret jumtu cirtās lietus. Pacēlis acis, viņš ieraudzīja Amandu ar ierāmētu fotogrāfiju rokā.

-    Ronijs, - viņa sacīja, norādīdama uz fotogrāfiju. - Tas ir Ronijs.

46

Belendžers nodrebējis lēnām piecēlās kājās un paskatījās uz fotogrāfiju Amandai rokā. Fotogrāfija bija melnbalta, tajā pavecs vīrietis, ģērbies uzvalkā, stāvēja blakus jaunākam ar svīteri mugurā. Vecā vīra pleci kādreiz varēja izskatīties spēcīgi, platās krūtis stingras. Kaut ari seja ar stūraino žokli bija dziļu grumbu izvagota, tā tomēr lika domāt, ka jaunībā izskatījusies glīta. Sirmiem matiem klātā galva Belendžeram atgādināja Billiju Greiemu viņa mūža pēdējos gados. Vecais vīrs visādā ziņā, bet jo īpaši ar acu caururbjošo skatienu, līdzinājās evaņģēlija sludinātājam.

-    Morgans Kārlails, - viņš nočukstēja. - Tieši tādu Bobs viņu aprakstīja. Ar tādu hipnotizējošu skatienu.

Fotogrāfijā Kārlails smaidīja, tāpat kā jaunais cilvēks viņam blakus, kurš šķita nupat ticis pāri padsmitnieka gadiem. Smalka seja, smalks augums. Pat mati, kas bija īsi apgriezti pie ausīm, bet biezi uz galvas, izcēla viņa tievumu. Jaunā cilvēka acīs atšķirībā no Kārlaila nebija nekādas izteiksmes. Tās likās tikpat nedzīvas kā smaids.

-    Ronijs, - Amanda noteica ar riebumu.

Belendžers nopētīja fotogrāfiju rūpīgāk. Fona tumšās koka paneļu sienas bija tādas pašas kā viesnīcā. Kaut ari vecais vīrs apmierināts smaidīja, Belendžers ievēroja nelielu distanci no jaunā, kas stāvēja ar rokām gar sāniem. Jaunā cilvēka svīterim priekšā bija izgriezums, tādu stilu Belen- džers bija redzējis sešdesmito gadu filmās. Puisim bija vienkārša seja, neizteikti vaigu kauli un zods.

Amanda sacīja:

-    Tas otrais ir Ronija tēvs.

-    Kārlails? Nez vai. Tas nevar būt.

-    Ronijs apgalvoja, ka tas ir viņa tēvs.

-    Nekur nav fiksēts, ka Kārlails būtu precējies.

-   Tas neko nenozīmē, - teica Vinnijs, nostājies uz sliekšņa. Kopā ar Koru viņi bija beiguši neitralizēt spridzekļus. - Bērns var būt arī kāda romāna iznākums.

-    Kārlails bija vērotājs. Nez vai viņam piemita romantiskas tieksmes.

-    Ja vien kāda no sievietēm, kuras viņš izspiegoja, nedeva iedvesmu. - Kora ienāca istabā un paskatījās uz fotogrāfiju. - Kārlails. Beidzot izdodas viņu ieraudzīt. Monstrs, kas atbildīgs par viesnīcu "Paragon". Kā tas nākas, ka tik nenormāls tips izskatās tik pievilcīgs? Varu derēt, tas maita savos labākajos gados bijis neatvairāms. Tādas acis! Atrast atsaucīgu partneri viņam nav bijis grūti.

-    Bet varbūt partnere nebija atsaucīga, - sacīja Vinnijs.

Belendžers papurināja galvu.

-    Izvarošana neiekļaujas viņa profilā. Pat sazāļota upurē var pretoties. Kārlailam bija jābaidās no iegriezumiem un skrāpējumiem, jo apturēt asiņošanu nebija iespējams.

-   Taču Kārlailam bijis dēls, dažviet viņš to pieminējis dienasgrāmatā, - Kora nepiekāpās.

-   Ja vien zēns nav dzimis ārlaulībā, - sacīja Vinnijs. - Viņš varēja paturēt bērnu noslēpumā.

Belendžera balsī ieskanējās šaubas.

-     Tik un tā tas neiekļaujas profilā. Spriežot pēc tā, ko esmu lasījis par hemofilijas slimniekiem, daudzi, negribēdami nodot slimību tālāk, izšķiras par palikšanu bez bērniem.

Amanda izteiksmīgi norādīja uz fotogrāfiju.

-    Ronijs teica, ka tas ir viņa tēvs.

-    Cik veca ir fotogrāfija? - Kora pajautāja.

Belendžers atbrīvoja rāmja skaviņas, noņēma to un nopētīja fotogrāfijas otru pusi.

-   Te fotogrāfs uzlicis datumu - sešdesmit astotā gada trīsdesmit pirmais jūlijs.

-    Kārlailam toreiz vajadzēja būt astoņdesmit astoņus gadus vecam.

Kaut kur blakus nodunēja pērkons.

-    Amanda, tu teici, ka Ronijs ir apmēram piecdesmit gadus vecs. Tas nozīmē…

Vinnijam rēķināšana veicās ātrāk.

-     Pirms trīsdesmit septiņiem gadiem. Manuprāt, attēlā viņš ir uz divdesmit gadu robežas. Tas nozīmē, ka tagad viņam ir kādi piecdesmit septiņi gadi. Visi pieci mēs pilnīgi droši varam viņu pieveikt.

-    Viņš ir spēcīgs, - Amanda paziņoja.

-    Tod, vai novērošanas monitoros nav nekā jauna?

-    Tikai žurkas.

-   Es neizlaižu no acīm liftu. - Vinnijs cauri medicīnas telpai vēroja vingrotavu.

-    Amanda, ko vēl Ronijs tev pastāstīja? - Belendžers noprasīja.

-    Plātījās, ka viņam nekad nav bijušas grūtības ar draudzeņu atrašanu. Viņš bieži sauca tās vārdā.

-    Vārdā? - Belendžeram nosvīda plaukstas.

-    Airisa, Elisa, Viviana, Džoena, Rebeka, Mišela. Un vēl daudzas citas. Vienmēr vienā un tai pašā kārtībā. Saraksts nekad nemainījās. Viņš atkārtoja to pietiekami bieži, lai es iegaumētu vārdus.

Belendžers juta sevī ceļamies spiedienu un mēģināja kontrolēt emocijas. Straujā elpošana un sirdspuksti padarīja viņu gandrīz nevarīgu.

-   Padomā labi! Uzskaitot vārdus, vai viņš nepieminēja ari Daienu?

-    Daienu? - Vinnijs sarauca pieri. - Kas ir…

-    Vai pieminēja tādu vārdu, Amanda? - Belendžers uzlika roku viņai uz pleca. - Vai viņš kaut reizi pieminēja sievieti, vārdā Daiena?

Amanda brīdi klusēja.

-    Kaut kur saraksta beigās.

-    Kas ir Daiena? - neko nesaprazdama, jautāja Kora.

Tagad bija Belendžera kārta paklusēt. Viņš tik tikko spēja parunāt.

-    Mana sieva.

PULKSTEN TRIJOS NAKTI

47

-    Sieva? - Kora satriekta nočukstēja.

Belendžers pameta skatienu uz novērošanas telpu un Todu.

-    Viss, ko stāstīju, ir patiesība. Es neesmu policists, - viņš brīdi vilcinājās, - taču kādreiz tas biju.

Tods nepatikā nogrozīja galvu.

-    Bet tie brīnumi par Irāku un maisu uz galvas, un vīru ar zobenu?

-     Tā ir taisnība. Es biju detektīvs Asberipārkas policijā. Mana sieva un es… mēs te dzīvojām. Viņa strādā… strādāja… domājot par viņu, man jūk laiki. Pirms diviem gadiem viņa pazuda.

Visi klausījās tik uzmanīgi, ka, par spīti lietum, guļamistabā šķita iestājies klusums.

-    Viņa bija blonda. Smalka. Tāda kā Amanda. Trīsdesmit trīs gadus veca. Taču izskatījās jaunāka, it kā būtu pāri divdesmit. Kā Amanda. - Belendžers pameta skatienu uz savām sažņaugtajām dūrēm. - Kad, Maksam atraujot vaļā velves durvis, ieraudzīju Amandu, lai Dievs stāv man klāt, pirmajā brīdī es noturēju viņu par Daienu. Likās, noticis brīnums, beidzot esmu viņu atradis, un sieva vēl arvien ir dzīva.

Skatoties uz sievai tik līdzīgo Amandu, Belendžeram iesāpējās sirds.

-   Daiena tepat pilsētā strādāja par nekustamo īpašumu firmas pārstāvi. Tajā pašā firmā, kura pēc divām nedēļām viesnīcu sagraus. Viņa bieži brauca uz Ņujorku, lai apspriestos ar Kārlaila trasta fondu par zemi, uz kuras stāv viesnīca. Fonds visu laiku atteica. Tas, ka fondam nācās atdot zemi par nesamaksātajiem nodokļiem, ir nežēlīgs joks. Taču pirms diviem gadiem tas zemi vēl pārvaldīja. Pēdējā brauciena laikā uz Manhetenu Daiena pazuda.

Belendžers sāpīgi ievilka elpu.

-    Ņujorkā pazūd daudz cilvēku. Nedēļas beigās es mēdzu braukt uz turieni un neoficiāli palīdzu pazudušo cilvēku birojam. Šajā darbā daudz jāstaigā. Galu galā meklēšana kļuva tik bezcerīga, ka es vienīgais vēl nepadevos. Es tik bieži atprasījos no darba, lai varētu meklēt Daienu, ka boss ieteica aiziet no darba, lai man ir tik daudz laika, cik nepieciešams. Tad izbeidzās nauda. Pēc kāda laika labs paziņa no bijušajiem reindžeriem pateica, ka naudu ātri var nopelnīt, sargājot konvojus, ja vien nebaidos no bumbām un snaiperiem. Lai velns parauj, bet tobrīd es daudz nebēdāju, vai mirstu vai palieku dzīvs. Mani interesēja tikai divdesmit tūkstoši dolāru par mēnesi ilgu darbu, lai varu pēc tam atgriezties un turpināt sievas meklēšanu.

Belendžers ar piespiešanos stāstīja tālāk.

-     Pēc gada man vairs nebija lielas cerības, ka viņa vēl ir dzīva. Taču es nevarēju padoties. Iedomājieties, cik izmisis biju, ja vēlreiz devos uz Irāku. Pēc pirmās reizes Daiena dabūja mani uz kājām. Nolādētais Līča kara sindroms! Viņai nekad nebija par grūtu mani kopt. Tā ir viņas doma, ka varu likt lietā savu militāro pieredzi un iestāties darbā Asberipārkas policijā. Nekā pārmērīga. Iespēja justies noderīgam. Sasodītā Irāka! Es jau stāstīju, ar ko beidzās otrā reize. Dabūto naudu izmantoju, lai turpinātu meklēšanu. Meklēju katru pavedienu, katru seksuālo noziedznieku, kam varēja iznākt saskarsme ar viņu, katru laupītāju, par kuru bija zināms, ka tas darbojies vietās, kur viņa gāja. Izdarīju divkāršas un trīskāršas pārbaudes. Galu galā palika vienīgi jau sākumā iegūtā sajūta, ka Daienas nozušana ir kaut kādā veidā saistīta ar sarunām par viesnīcu. Nē, ne gluži ar sarunām, bet ar viesnīcu vispār. Es lūdzu atļauju iekļūšanai viesnīcā, taču fonds atteica. Drošības apsvērumu dēļ. Es darīju visu, kas manos spēkos, lai tajā ielauztos, taču viesnīca izrādījās īsts cietoksnis.

Belendžera balss saspringa.

-     Pirms trim mēnešiem avīzē izlasīju rakstu par pilsētu pētniekiem un viņu operāciju lielo līdzību speciālo uzdevumu vienību misijām, to, ka dažiem piemīt spējas iefiltrēties ēkās, kuras tiek uzskatītas par neieņemamām. Iepazinies ar pilsētu pētnieku tīkla lapām, kontaktējos ar vienu grupu, taču pieļāvu kļūdu, izstāstīdams, kāpēc gribu iekļūt ēkā. Viņi izturējās pret mani tā, it kā es būtu ar noklausīšanās ierīcēm apgādāts slepenais aģents. Nākamajai grupai mēģināju iestāstīt, ka gribu iekļūt viesnīcā, jo tā ir burvīga sena celtne. Taču cilvēkam no malas viņi ticēja ne vairāk kā pirmā grupa. Turklāt viņi jau bija ieplānojuši daudzu vecu ēku izpēti. Un tā es izmantoju profesora tīkla lapu, lai vienotos par tikšanos. šoreiz par motīvu uzdevu alkatību. Es parādīju vecas avīzes no laika, kad tika nogalināts Danata, - baumas par zelta monētām, kuras gangsteris it kā uzkrājis slepenajā velvē. Bobs bija pieklājīgs. Pateica, ka padomās. Man šķita, ka viņš vēlas no manis atkratīties. Taču izrādījās, ka esmu iekairinājis viņa ziņkāri, jo viņš piezvanīja un pateica, ka man palīdzēs, taču ar vienu noteikumu.

-    Ka jūs dabūsiet viņam monētas, - sacīja Vinnijs.

-    Jā. Viņš tik ļoti apbrīnoja jūs un Koru, un Riku, ka bija pārliecināts - jūs nebūsiet ar mieru ņemt monētas. Viņam darīja raizes veselība un tas, kā viņš varēs samaksāt par sirds ārstēšanu. Viņš jutās neapmierināts, ka zaudējis profesora darbu. Jums grūti iedomāties, cik viņš bija nikns. Tātad mēs vienojāmies, ka jūs, paši to nezinot, palīdzēsiet man meklēt viesnīcā kādu liecību par to, kas noticis ar Daienu. Nākamajā naktī es atgriezīšos un dabūšu profesoram monētas. Protams, uzzinājis, kā iekļūt viesnīcā, es biju paredzējis veikt plašākus meklējumus.

-     Es zinu, ka Ronijs šeit turējis vismaz vienu sievieti, - sacīja Amanda.

-    Kāpēc esi par to tik pārliecināta?

-    Kad viņš ieslēdza mani velvē pirmo reizi, tumsā uz grīdas kaut ko sataustīju. Apmēram puscollu garu un platu. Viens gals gluds, otrs robains. Es nespēju pati sev noticēt, kas tas bija. Nolauzts nags.

Ēku kapāja lietus.

Amanda ietinās vējjakā.

-Jūs nespējat iedomāties, ko tas man nozīmēja. Mēs ēdām vakariņas sveču gaismā, kuru gatavošanu Ronijs lika noskatīties. Izsmalcināta gardēžu ēdienkarte. Vislabākie vīni. Fonā Baha, Hendeļa un Brāmsa mūzika. - Amanda saviebās. - Stundām ilgi sēdējām bibliotēkā lasīdami. Bieži vien viņš lasīja man priekšā. Filozofiju. Vēsturi. Romānus. īpaši viņam patika Prusts. "Pazudušo laiku meklējot". Laiks ir pazudis. - Amandas balss ietrīcējās. - Viņš lika iesaistīties diskusijā par lasīto. Manuprāt, viens no iemesliem, kāpēc tiku nozagta, bija tas, ka es strādāju grāmatnīcā. Mēs skatījāmies filmas. Vienmēr mākslas filmas. Lielākoties ārzemju filmas ar subtitriem. Kokto "Skaistule un zvērs". Bergmana "Septītais zīmogs". Renuāra "Spēles noteikumi". Visas par pagātni. Nekad man neļāva skatīties parastās televīzijas pārraides. Viņš neļāva pat nojaust, kas notiek pasaulē un cik ilgi te atrodos. Aizvērto slēģu dēļ man nebija nojausma, vai ir diena vai nakts. Te nav neviena pulksteņa. Nav iespējams noteikt, kura dienas stunda pienākusi. Man nebija ne mazāko iespēju skaitīt nedēļas. Lai noteiktu laiku, es nevarēju paļauties uz organisma ritmiem. Reizēm Ronijs lika ēst, kad nemaz nebiju izsalkusi. Citreiz, gaidot ēdienreizi, cietu badu.

Velvē nav iespējams noteikt, vai esi nosnaudusies dažas minūtes vai gulējusi stundām ilgi.

-    Ari viņam bija jāguļ, - sacīja Kora. - Kā viņam izdevās panākt, ka tu neaizej projām?

-    Vienīgi pirmo reizi es pamodos tajā nolādētajā gultā, pēc tam man ļāva gulēt tikai velvē. Kad uzturējos kopā ar Roniju, viņš nekad negrieza man muguru. Viņš aplika man ap vidukli dzelzs jostu un to aizslēdza. Pie jostas ir tāda pati kastīte kā pie lūkām. Viņš teica, ja mēģināšu bēgt, viņš saspridzinās mani uz pusēm pat tad, ja būšu jūdzi tālu. Vēl viņš teica, ka sprādziens notēmēts uz iekšu un viņu neievainos pat tad, ja viņš būs vienā istabā ar mani.

-    Kur ir tā josta? - Belendžers noprasīja.

Amanda atmeta ar roku.

-    Nezinu.

-    Mums tā jāatrod. - Nerviem degot kā ugunīs, Belendžers vilka no kumodes ārā atvilktnes un pārmeklēja. Kora pārbaudīja skapi. Vinnijs izlūkoja gultas apakšu.

-    Nekā nav, - sacīja Kora. - Es pārbaudīšu medicīnas telpu.

-    Un es vingrotavu, - sacīja Belendžers. - Vinnij, tu apskati…

-    Acumirkli! - Vinnijs pavērsa skatienu uz augšu, atbalstam pieķērās pie gultas gala un uzkāpa uz izrotātās segas. Tad izstiepās un paskatījās uz baldahīna augšu. - Atradu. Tepat vien ir.

Nokāpjot no gultas ar jostai piestiprināto metāla kastīti, šķita, ka Amandai tūlīt kļūs slikti.

Belendžers pavilka kastītes vāku, taču tas nevērās vaļā.

-    Aizlodēts. Es nevaru neitralizēt…

-    Es viņu redzu, - pavēstīja Tods.

-    Ko? - Belendžers strauji pagriezās uz novērošanas telpas pusi.

-    Tas maitas gabals vienā no ekrāniem māj man ar roku.

48

Belendžers iemetās novērošanas telpā. Pārējie viņam sekoja. Labajā pusē uz apakšējā ekrāna, nakts novērošanas kameras zaļi iekrāsots, ar roku māja tievs gara auguma cilvēks ar neizteiksmīgu seju un nedzirdami sacīja vai nu: "Hallo!" - vai: "Sveiki!" Amanda ieraudājās.

Vismaz izskatījās, ka viņa seja ir neizteiksmīga. Droši to pateikt bija grūti, ja acis aizsedza nakts brilles. Belendžers par to jau bija baidījies. Atšķirībā no brillēm uz Toda kakla šīs bija plūdlīnijas, gandrīz elegantas, pēdējais augsto tehnoloģiju sasniegums.

Vīrieša zods bija smails. Plānais deguns atbilda plānajām lūpām. Likās, ka grumbas uz pieres un ap muti uzzīmētas uz bērnišķīgi maigās ādas. Iesirmie mati kāpās atpakaļ. Viņš bija tumšā uzvalkā, baltā kreklā, ar konservatīvu svītrainu kaklasaiti.

-    Tā viņš ģērbjas vienmēr, - sacīja Amanda. - Nekad nenovelk žaketi. Nekad neatlaiž kaklasaiti vaļīgāk.

-    Nekad? - noprasīja Vinnijs. - Bet kā viņš…

-    Es viņu pazīstu, - sacīja Belendžers.

-    Tiešām?

Viņš pagriezās pret Koru un Vinniju.

-    Profesors jau viņu mums aprakstīja. Vai atceraties? Birokrātisks tips ar neizteiksmīgu seju. Pāri piecdesmit gadiem. Pilnīgi neizteiksmīgs.

-    Tas pats vīrs, kas vada Kārlaila trasta fondu? - Vinnijs šķita nobijies.

-    Pēc sievas pazušanas es vairākas reizes runāju ar viņu. Tas maitas gabals sacīja, ka tajā dienā Daiena pavadījusi viņa kabinetā stundu. Viņš parādīja Daienas vārdu tikšanos grāmatā. Vienpadsmitos no rīta. Vēl pateica, ka pēc tikšanās viņam bijusi paredzēta lietišķa saruna pie lenča galda, tāpēc viņam nav ne jausmas, kur Daiena palikusi. Taču viņš nesauca sevi par Roniju, bet uzdevās par Volteru Heriganu.

-    Nevis par Volteru Kārlailu? - Kora pajautāja. - Viņš taču apgalvo, ka ir Kārlaila dēls.

-    Kāpēc viņš izmanto dažādus vārdus? - jautāja Vinnijs. - Kas īsti viņš ir?

Ronijs monitorā rādīja kaut ko sev aiz muguras. Ronijam sakustoties, Belendžers ieraudzīja, ka viņš atrodas palīgtelpā un tuneļa durvis tagad ir ciet. Vairāk nekā ciet, atskārta Belendžers.

-    Ak kungs, ko viņš ar tām izdarījis? - noprasīja Kora.

Šķita, ka durvīm priekša gaisa karājas metala stienis. Nē,

nelaimīgs nodomāja Belendžers. Stienis nav durvīm priekšā. Tas ir uz durvīm.

Ronijs norādīja uz kaut ko blakus.

-    Sasodīts, kas tas ir? - noprasīja Tods.

Tas bija metāla cilindrs, līdzīgs baloniem, kādus izmanto akvalangisti. Balons bija uz ratiņiem. No tā gāja slaida šļūtene. Šļūtenes otram galam bija piestiprināts īss puļķis ar rokturi. Pret ratiņiem bija atslieta bieza stikla maska.

Belendžeru pārņēma nelaba nojauta.

Vinnijs atbildēja:

-    Tie ir metinātāja piederumi. Lai Dievs mums stāv klāt, viņš piemetinājis durvīm priekšā stieni. No šejienes vairs nav iespējams izkļūt.

Belendžers skatījās uz metāla kastīti rokās. Vērodams monitoru, viņš visu laiku bija nikni vilcis vaļā vāku, taču tas turējās stingri savā vietā. Bija jābaidās, ka Ronijs kuru katru brīdi no attāluma var nospiest detonatora iedarbināšanas pogu.

-    Neieciešams no tā atbrīvoties.

Viņš piesteidzās pie novērošanas telpas lūkas.

-    Kora, atvelc aizbīdni!

Labajā rokā paņēmis jostu, ar kreiso viņš izvilka pistoli.

-    Atver lūku! Varbūt tā ir viltība. Varbūt mēs skatāmies video. Varbūt Ronijs īstenībā ir tepat zem lūkas un gaida. - Belendžers notēmēja. - Ja Ronijs tur ir, es nosūtīšu viņu uz elli. Vinnij, iespīdini gaismu lūkā! Gatavs? Kora, ver vaļā!

Kora pacēla lūku. Vinnija kabatas baterijas gaismā atklājās vēl vienas vītņu kāpnes. Belendžers pastiepa roku pāri izliektajām margām un nometa jostu ar kastīti. Tā krita lejā, atsizdamās pret metālu.

Kora aizcirta lūku. Kamēr viņa to aizbultēja un Belendžers atnāca atpakaļ, Tods pavēstīja:

-    Tas maitas gabals dara vēl kaut ko.

Belendžers pievērsa skatienu monitoram. Turpinādams neitrāli smaidīt, Ronijs norādīja uz kaut ko neskaidru pie sān- sienas.

-    Kas tur ir uz grīdas? - jautāja Vinnijs.

-    Tas kustas, - sacīja Tods.

-    Lietusūdens. - Kora saprata.

Ronijs pa ņirbošo ūdeni devās uz sāniem, līdz piegāja pie objekta uz sienas. Tas atradās tik tālu uz sāniem, ka gandrīz nebija kamerā redzams. Objektam bija rokturis.

-    Nē! - iesaucās Amanda, sapratusi, ka objekts ir elektrības transformators.

Ņirbošajā palīgtelpas ūdenī ar nakts brillēm uz acīm, uzvalkā ar kaklasaiti, Ronijs izskatījās gandrīz sirreālistisks.

Viņš pamāja vēlreiz - gandrīz jūsmīgi, katrā ziņā sacīdams sveikas. Un norāva sviru uz leju.

Gaisma nodzisa. Monitori satumsa. Pirmo reizi nonākot absolūtā tumsā, grupai šķita, ka lietus uz jumta sācis plīkšķināt skaļāk. Nebija pat gaismas kupola, pa kuru iespīdēja zibens. Belendžeram šķita, ka tumsa ir bieza un smaga, gulstas virsū un spiež.

Kora noelsās.

Nošalca audums, Vinnijam paceļot roku uz augšu un ieslēdzot ķiveres lukturīti. Arī Belendžers un Kora ieslēdza kabatas baterijas, un to stari sāka šaudīties pa novērošanas telpu.

-    Iedod bateriju! - Tods paprasīja Vinnijam.

Tā iedegās. Iepriekšējās četrarpus stundas Belendžers bija pavadījis pustumsā un pie tās gandrīz pieradis. Savukārt spožā gaisma augšstāva dzīvoklī bija sākumā šķitusi gandrīz nedabiska un darījusi sāpes. Taču viņš ātri tai bija pielāgojies. Tagad pustumsa kļuva neciešama.

-    Amanda? - ierunājās Kora.

-    Ar mani viss kārtībā. - Taču tā nebūt neizklausījās. - Es pārdzīvošu tumsu, tā nav nekas īpašs. - Viņas balsī nebija jūtama pārliecība.

Nosprakšķēja neredzams zibens.

-    Esmu piedzīvojusi ari daudz ko ļaunāku, - viņa strauji runāja. - Velvē bija sliktāk. Vienai pašai bija sliktāk.

-    Vienai pašai? - apmulsis jautāja Vinnijs. - Bet…

-    Tagad mūsu kārta izmantot izdevību, - sacīja Tods.

-    Izdevību? - jautāja Belendžers. - Ko tu ar to gribi teikt?

-   Tas maitas gabals ir lejā pagrabstāvā. Mēs varam izmantot vienas no kāpnēm, lai nokļūtu pirmajā stāvā.

-     Man nepatīk, ka nākas piekrist šim draņķim, - sacīja Vinnijs, - bet viņam ir taisnība. Mūsu izvēlei ir septiņas kāpnes. Ronijs var atrasties tikai uz vienām no tām.

-   Taču kuras kāpnes tās ir? - jautāja Kora. - Jūs teicāt, ka lejā nebija atrodama izeja.

-     Bet viņš teica, - Tods norādīja uz Belendžeru, - ka jābūt slepenām durvīm.

-    Kuras kāpnes? - Kora atkārtoja. - Tās, kuras izmantojām, ir pārāk uzkrītošas.

-     Varbūt tās ir tik uzkrītošas, ka Ronijs par tām nemaz neiedomāsies, - sacīja Tods.

-    Es neiešu lejā pa tām! - Vinnijs norādīja uz lūku, kurā Belendžers bija iemetis metāla kastīti. - Ronijam pietiek no attāluma iedarbināt detonatoru un…

-    Tā skaņa. Kas tā par skaņu? - Amanda jautāja.

-    Tikai vētra. Arī man tā krīt uz nerviem.

-     Kaut kas cits. Skaņa nāk no turienes. - Amanda norādīja uz guļamistabu.

-    Arī es kaut ko dzirdu, - viņai pievienojās Kora.

-    Tā nav guļamistaba, bet vingrotava, - sacīja Belendžers.

-    Lifts! - iesaucās Todam.

Gaismas stariem šūpojoties, viņi traucās uz medicīnas telpu, no kuras durvīm ieskatījās vingrotavā. Kaut arī plīkšķēja lietus, Belendžers sadzirdēja trošu un zobratu dūkšanu. Tā kļuva skaļāka.

Aizvērto durvju otrā pusē uz augšu brauca lifts.

49

-    Ja Ronijs ir liftā, viņš nevar aizkavēt mūsu gājienu pa kāpnēm lejā, - sacīja Tods.

Vinnijs pameta uz aizvērtajām durvīm niknu skatienu.

-    Kā mēs varam zināt, ka viņš tur ir?

-    Viņam tur jābūt. Liftā jābūt kādam, kas to vada.

-     Bet ja tas darbojas kā virtuves lifts? - Belendžers noprasīja. - Ja Kārlails iekārtojis lifta vadības pogas ārpusē, lai ēdienu iespējams uzsūtīt augšā bez viesmīļa?

-    Labi, ja tas mērglis nav liftā, kas tad tajā ir?

-    Tas ir jautājums. Nez vai gribu te palikt, lai to noskaidrotu, - sacīja Vinnijs.

Lifts apstājās, neuzbraucis augstāk. Kaut arī lietus nemitējās, dūkšanai apklustot, telpā no jauna iestājās saspringts klusums.

Tad dūkšana atsākās, lifts brauca uz augšu.

-    Liftam droši vien ir atsevišķa elektroapgāde, - nomurmināja Kora.

-    Kad tas apstāsies, šaujiet pa durvīm, - mudināja Tods.

-    Durvis ir no koka. Lodes…

-    Es nešaušu pa to, ko neredzu, - Belendžers atbildēja.

-    Aiz durvīm var būt policists.

-    Tu gribi durvis atvērt un par to pārliecināties? Grupa skatījās uz durvīm, visu prātu nodarbināja klusums

to otrā pusē. Pēc tam klusumu pārtrauca iekšējo durvju grabēšana, tām aizslīdot sānis.

-    Šauj! - iekliedzās Tods.

-    Ei, liftā! - Belendžers notēmēja. - Atsaucieties!

-    Murmuli! Dod pistoli! - Tods mēģināja sagrābt ieroci, taču Belendžers iebelza viņam ar stobru pa pieri un notrieca viņu uz grīdas.

Belendžers pagriezās un notēmēja, bet kaut kas atsitās pret durvīm. Viņš pamāja, lai visi iet uz medicīnas istabu, atņēma no durvīm smagumus un noslēpās aiz trenažiera.

Durvis sakustējās uz ārpusi.

Durvīm mazliet paveroties, pirksts uz mēlītes saspringa. Atklājās lifta kabīne, kas izskatījās tukša.

Uz grīdas guļošais Tods ievaidējās.

Durvis pavērās vairāk.

Belendžers ieraudzīja kaut ko sakustamies. Toda lukturītis rokā apgaismoja grīdu. No lifta izskrēja žurkas - trīs, astoņas, ducis -, dažas ar vaļējām brūcēm, citas bez ausīm vai divām astēm vai tikai vienu aci. Žurkas pīkstēdamas metās zem velotrenažiera vai lēca uz skrejošā celiņa, tad, pamanījušas Belendžeru, metās uz citām istabām.

Kora iekliedzās. Taču ne žurku dēļ. No lifta izvēlās augums.

Belendžers gandrīz izšāva, taču piepeši pazina asiņainos džinsus un vējjaku. Muskuļainais augums, viss vienās asinīs, sāpēs paliecās uz priekšu, no viņa krūtīm kā šķēps rēgojās koka gabals.

-    Rik! - Kora skrēja pie viņa.

-    Pagaidi! - iesaucās Belendžers.

Taču brīdinājums nāca par vēlu. Riks paklupa pret Todu, uzgrūdās Korai un notrieca abus uz grīdas. Grabēdama Korai no galvas nokrita ķivere.

Belendžers pieskrēja pie tukšās kabīnes un tēmēdams atspieda ar plecu vaļā durvis. Ķiveres gaismai izkliedējot tumsu, viņš nopētīja griestus, taču neieraudzīja nevienu lūku, pa kuru Ronijs būtu varējis izlīst uz augšu un noslēpties. Tad viņš ieraudzīja, ka lifta kabīne nav gluži tukša. Stūri uz grīdas kā ņirgādamās gulēja piecas ceturtajā līmenī pamestās pudeles ar urīnu.

-    Vinnij, nosprosto lifta durvis ar svaru stieni, lai neaiz- veras! Kamēr durvis stāv vaļā, lifts nevar nobraukt lejā. - Belendžers pagriezās pret Koru un Riku. Riks gulēja viņai virsū un vaidēja no sāpēm. Kora mēģināja atbrīvoties. Belendžers pagrieza Riku un ieraudzīja, ka krītot šķēps krūtīs ietriecies dziļāk. No plaušām nāca svelpjoša skaņa. Rika priekšējie zobi bija izsisti. Kreisās rokas apakšdelms stāvēja taisnā leņķī pret sāniem.

-    Ak kungs! - noteica Kora. - Rik! - Viņa noslaucīja Rika ar asinīm notraipīto pieri. - Mīļais…

Vinnijs steidzīgi nosprostoja lifta durvis ar svaru stieni.

Kora glāstīja Rikām seju. Viņa acis neko neredzēja. Krūtis cilājoties turpināja svilpot.

Belendžers pameta skatienu pāri plecam uz medicīnas istabu.

to

-    Palīdziet viņu nogādāt uz apskates galda!

Viņš, Amanda un Kora kopīgiem spēkiem pacēla Riku. Riks ievaidējās. Kora turēja Riku aiz pleciem, lai viņš neno- veļas no galda.

Amanda nostiprināja kabatas bateriju uz letes.

-    Vajadzēs vairāk gaismas. Es izņemšu no Vinnija mugursomas sveces.

Belendžers izņēma savu nazi un pārgrieza Rika vējjaku, svīteri un kreklu. Tiklīdz Amanda un Vinnijs bija aizdedzinājuši sveces, labākā apgaismojumā atklājās, ka no Rika krūtīm asinis tek bīstami lielā straumē.

-    Pīķis izdūries cauri, - teica Belendžers.

-    Nemirsti, mīļais! - Kora uzrunāja Riku, glāstīdama viņa pieri. - Nemirsti!

Taču likās, ka Riks neko nedzird.

-    Ja izvilkšu šķēpu, asiņošana var pastiprināties. Ja ne…

Riks ievaidējās agonijā.

-    Vai, mazākais, mēs nevaram mazināt sāpes? - Kora lūdzās. - Ar morfiju.

-    Nē, tas viņu nogalinās, - sacīja Belendžers.

-    Tikai mazliet…

-   Morfijs palēnina sirdsdarbību un samazina asinsspiedienu. - Belendžers sataustīja uz rokas pulsu. - Pulss tikko jūtams.

-    Izvelc pīķi! Apturi asiņošanu ar līmlenti - tāpat kā profesoram.

Alternatīvu Belendžers nespēja izdomāt.

-    Paskaties, vai skapī ir spirts brūces nomazgāšanai.

Vinnijs atvēra skapja stikla durvis.

-    Pagaidi! - sacīja Belendžers.

-     Bet…

-    Lai paliek! - noteica Belendžers.

Rika plaušas pārstāja svilpot. Krūtis vairs nekustējās.

-    Nē! - iesaucās Kora. Cerēdama ieraudzīt kādu apziņas pazīmi, viņa kā neprātā skatījās Rikām acīs. Viņa atvēra muti un iepūta tajā elpu, taču, kad gaiss svilpdams izplūda garām šķēpam, pārstāja elpināt.

-    Divreiz. - Viņa ieraudājās. - Ak, mīļais! Jēziņ, divreiz! - Nevaldāmi raudādama, viņa spieda Rika galvu pie krūtīm. - Divas reizes.

Amanda aplika viņai roku.

Nodārdēja pērkons. Tam uz pēdām kaut kas nosprak- stēja. Belendžers, pieri saraucis, paskatījās uz savu rīku jostu, pēc tam uz Vinniju.

Jauni spraksti.

-    Pie joda… - Vinnija skatiens noslīdēja lejup.

Spraksti nāca no divām palikušajām rācijām. Belendžeram galvā sagriezās. Nesaprazdams, vai tik nejūk prātā, Belendžers paņēma aparātu un nospieda raidīšanas pogu.

-             50

-    Jūs esat paņēmis viena nogalinātā vīra rāciju, - sacīja Belendžers.

-   Jums nāksies pārliecināties, ka izdomas man netrūkst. - Balss skanēja mierīgi, neitrāli, izruna precīza ar elitāru akcentu. To dzirdot, Amandai roka pacēlās pie mutes. - Jūsu draugs nenokrita līdz apakšējam vestibilam. Es atradu viņu gruvešu kaudzē divus stāvus zemāk. Īstenībā viņam pietika spēka, lai ar manu palīdzību ieietu liftā. Kaut kas neparasts. Kā viņš jūtas?

-    Viņa vairs nav, - Belendžers atbildēja rācijā.

-    Ak! - noteica-balss.

Spraksti.

-   Jūs ar varu esat ielauzušies manā mājā, - sacīja balss.

-     Neizskatās, ka ap to būtu izlikti uzraksti: "Ieiet aizliegts". Un, ja mēs nebūtu šeit ienākuši, mēs nevarētu izglābt Amandu.

Kora atrāva asaru izraibināto seju no Rika līķa.

-    Glābt Amandu nebija ne mazākās vajadzības, - sacīja balss. - Es izturējos pret viņu ar vislielāko cieņu. Daudzas sievietes viņu apskaustu.

-    Ja nerunājam par seksuālu uzmākšanos.

-   Šādā nolūkā pat ne reizi neesmu viņai pieskāries. - Pirmo reizi Ronija balsī ieskanējās kaut kas līdzīgs emocijām. - Ja viņa apgalvo, ka esmu to darījis, tad tie ir meli.

Belendžers sarauca pieri. Viņš atcerējās vairākus mulsinošus jautājumus, kurus Vinnijs bija mēģinājis Amandai uzdot. Vai Ronijs saka taisnību?

-    Bet kā paliek ar citām draudzenēm? - Belendžers noprasīja rācijā. - Kā viņas sauca? Airisa, Elisa, Viviana. - Saraksts kaut kādā veidā piepeši viesa nemieru. Vārdi. Kaut kas sakarā ar vārdiem. Taču notikumi bija nākuši tādā gūzmā, ka nebija laika padomāt, kas vieš nemieru.

-    Sieviešu sabiedrība mani ļoti godinājusi.

-    Arī tā mirusī sieviete lejā gaitenī?

Spraksti.

Baidīdamies no atbildes, Belendžers ar piespiešanos pajautāja:

-    Ko jūs izdarījāt ar manu sievu?

Spraksti.

-     Ja padosieties, apsolu, ka sāpes nejutīsiet, - sacīja balss.

Negaidīti rāciju pagrāba Kora un nikni nokliedza tajā:

-    Tu, izdzimteni, es tev kaut ko apsolu! - Nikni staigādama pa medicīnas telpu, viņa kliedza: - Kad nonāksi manās rokās, es…

Grīda uzsprāga.

Belendžers atrāvās atpakaļ. Koks zem Koras kājām izjuka. Apakšā norībot bisei, no Koras vēdera izšļācās asinis. Vēl viens rībiens atsvieda viņu pret zāļu skapi, sasitot stiklu. Trešais dārdiens. Ceturtais. Juka grīdas koks, renkuļi plosīja Koru.

Viņa noslīga uz ceļgaliem, sāpēs un izbrīnā viņas seja sa- vaikstījās. Asiņodama viņa nokrita uz cauršautās grīdas, asinis pilēja pa caurumiem lejā. Kopā ar viņu nokrita svece, un asinis to nodzēsa.

Satraucošais bridis ieilga. Pulvera smakai virmojot pa caurumiem uz augšu, atdzīvojās Belendžera refleksi. Sirdij neprātīgi pukstot, viņš aizrāva Amandu ar Vinniju pie ārējās sienas.

- Ronijs ir balkonā zem mums, - viņš nočukstēja. - Kora kliedza tik skaļi, ka viņš dzirdēja, kur viņa stāv.

Pa caurumiem grīdā varēja saklausīt, ka Ronijs pārlādē bisi. Koras ķiveres lukturis gulēja uz grīdas. Belendžers pastiepa pēc tā roku, iedeva Amandai un pielika pirkstu pie lūpām, aicinādams viņu un Vinniju ievērot klusumu. Pēc tam ar rokas mājienu aicināja viņus sekot uz guļamistabu. Gaidot jaunus bises šāvienus grīdā, viņš juta, ka muskuļi saraujas.

Ķiveres lukturītim šķeļot tumsu, viņš ieskrēja guļamistabā. Kaut kas nebija īsti tā, kā vajag. Tods. Kur viņš… Belendžers atcerējās, ka pēdējo reizi redzējis Todu vaidam uz grīdas un turam ar pistoli sasisto galvu. Tagad Belendžers pagriezās un pārlaida grīdai gaismas staru. Tods bija nozudis.

Belendžers pameta uz Vinniju brīdinošu skatienu, taču lielās skumjas vina sejā neļāva runāt. Vinnijs kā apmāts skatījās uz Koras līķi, asaras tecēja pa viņa vaigiem, mīļotā sieviete bija zudusi uz mūžu. Vinnija sāpes pastiprināja Belendžera paša bēdas. Mīļotā cilvēka zaudējums. Viņš saprata Vinnija ellišķīgās ciešanas.

Belendžers pieskārās Vinnija piedurknei, aicinādams mainīt vietu. Savukārt Amanda likās pārvarējusi emocionālo sajukumu, un tagad viņu vadīja tikai izmisīga vēlēšanās izdzīvot. Cauri novērošanas telpai viņa pa pēdām sekoja Belendžeram, kas lavījās uz bibliotēku. Nācās pamest kabatas bateriju, kuru Amanda bija nolikusi uz letes blakus ārsta apskates galdam. Tagad uz visiem bija palikuši tikai trīs ķiveres lukturīši.

Gaismas stari savienojās uz bibliotēkas lūkas, kas, Belendžeram par brīnumu, stāvēja vaļā. Viņš saprata, ka Tods izmantojis gadījumu, kamēr Ronija uzmanība novērsta, un tūlīt steidzies pa kāpnēm lejup. Nākamā doma saistīja ar cerībām - varbūt Tods novērsīs uzmanību. Varbūt sataisīs tādu troksni, ka tas aizvilinās Roniju projām.

Belendžers aiztaisīja lūku, klusiem soļiem aizgāja uz virtuvi, izvilka pistoli un notēmēja uz virtuves lūku. Vinnijs to pacēla. Taču ķiveru lukturīšu gaismā atklājās tikai tukšas kāpnes.

51

Belendžers pirmais gāja lejup. Iešana bija lēna, jo ar pistoli nācās pārbaudīt, vai priekšā nav novilkta stieple. Viņi gāja lejā, visu laiku griezdamies. Uz galvas nostiprināto lukturīšu gaisma reibināja. Kāpņu telpa pastiprināja vētras troksni. Ticis piektajā līmenī, Belendžers izdzirdēja ūdens šalkšanu, taču saprata, ka skaņa nāk nevis no ārpuses, bet kaut kur no kāpnēm. Gaismas stars atspīdēja pa gaiteni tekošā straumē.

Zibens uzliesmojums ļāva pamanīt milzīgu caurumu jumtā, uz kuru no augšējiem līmeņiem saplūda ūdens. Ūdens gāzās kāpņu šahtā Oz leju ar skaņu, kas atgādināja cisternas pildīšanu. Gaismas starā negaidot gaitenī parādījās peldošs līķis. To ieraugot, Amandai aizrāvās elpa. Izkaltusi sieviete. Kleitā. Ar rokassomu. Blonda. Nelaimīgais Belendžers nesaprata, vai tā nav Daiena. Taču, iekams viņš paguva saskatīt ko vairāk, straume ienesa līķi kāpņu šahtā, kur tas pazuda rēcošajā tumsā.

Belendžers saprata, ka pa šīm kāpnēm nekur nav iespējams nokļūt. Viņš zināja, ka sienas otrā pusē ir Ronijs, gatavs šaut tai cauri ar bisi. Viņš ar mājienu norādīja Amandai ar Vinniju, lai iet atpakaļ uz augšstāvu. Nevienu nevajadzēja mudināt, un Belendžers viņiem aiz muguras sekoja uz lūku. Smagi elsodami, visi noslīga uz virtuves grīdas.

- Izmēģināsim citas kāpnes, - Amanda nomurmināja.

-    Varbūt, - bez īpašas pārliecības atsaucās Vinnijs un lēni pacēla galvu. - Bet varbūt nevajag kustināt ne pirkstu.

-     Ko tu ar to gribi teikt? - neko nesaprazdams, jautāja Belendžers.

-    Profesors atstājis kolēģim vēstuli. Ja līdz deviņiem rītā profesors nepiezvana, kolēģim vēstule jāatver un jāziņo policijai, uz kurieni sūtāma palīdzība.

-    Nē, - sacīja Belendžers. - Bobs vēstuli nav atstājis.

-     Bet…

-    Pēc atlaišanas no darba viņš pārstāja ticēt savas fakultātes ļaudīm un nosprieda, ka kolēģi vēstuli atplēsīs un, gribēdami izdabāt, parādīs dekānam. Bobs baidījās, ka mūs visus var apcietināt.

Vinnijs piedāvāja citu plānu.

-     Pirmdien ieradīsies mantu glābēji. Viņi mūs izglābs. Atliek nogaidīt vienu dienu.

-   Ja dosim Ronijam tik daudz laika, viņš var sagādāt visādus pārsteigumus. Jau pirmīt teicu, ka, būdami pasīvi, mēs zaudēsim.

-    Ko tādā gadījumā lai darām?

No rācijām atskanēja spraksti.

-    Viņš mēģina mani izvilināt uz runāšanu, - Belendžers klusu noteica. - Cer saklausīt manu balsi, lai varētu uz to izšaut.

-    Var rīkoties arī otrādi, - Amanda nomurmināja. - Dzirdot runājam viņu, var šaut uz viņa balsi.

Belendžers iegrima domās.

-    Pastāsti vairāk par to nelieti! Vai viņš meloja, ka…

-    Viņš ne reizi nav man pieskāries. - Amanda nodrebi- nājās. - Vienmēr izturējās pret mani ar baisu pieklājību. Likās, ka viņā kaut kas briest, bet viņš tam pretojas. Pēdējo reizi, kad viņš atnesa man naktskreklu, viņš vairs nebija pieklājīgs. Viņš kliedza. Svaidījās ar mantām. Sauca mani par kuņu un par mauku. Likās, viņš ienīst mani tikai tāpēc, ka esmu viņu uzbudinājusi.

Rācija atkal iesprakstējās, izaicinot Belendžeru.

Viņš izslēdza Vinnija rāciju, savējo nogrieza pavisam klusu, pielika pie lūpām un nospieda raidīšanas pogu. Klusā balsī viņš pajautāja:

-    Ronij, man nav skaidrs, kāpēc tu izmanto dažādus vārdus. Kāpēc uzdodies par Volteru?

Spraksti.

-    Vai uzvārds tev patiešām ir Herigans? - Belendžers baidījās palikt vienā vietā pārāk ilgi un pārgāja uz ēdamistabu. Tur viņš atkal čukstus jautāja rācijā: - Ronij, kāds ir tavs uzvārds?

Atbildes nebija.

-    Kāds ir tavs uz…

-    Kārlails, - balss atsaucās.

Amanda ar Vinniju pietupās, mēģinādami noteikt, no kuras vietas apakšā nāk balss.

-    Tā nav taisnība, - Belendžers čukstēja. - Kārlailam nebija bērnu.

-    Viņš ir mans tēvs.

Pastāvīgi pārvietodamies, Belendžers iegāja vingrotavā telpā ar svaru stieņa nosprostotajām lifta durvīm.

-    Nē, - sacīja Belendžers, - viņš nav tavs tēvs.

-    Viņš izturējās kā tēvs.

-    Tas nav viens un tas pats.

-    Reizēm nekas vairāk nav vajadzīgs.

-    Un tu? - Belendžers pajautāja. - Vai tu izturējies kā dēls?

Pirms pārvietošanās uz sveču apgaismoto medicīnas telpu, Belendžers izslēdza ķiveres lukturīti. Tāpat rīkojās Amanda ar Vinniju, jo pa caurumiem grīdā citādi spīdētu gaisma. No diviem līķiem telpā uzmetās zosāda.

-            Jūs pārvietojaties uzmanīgi, - sacīja balss, - taču sveču liesmiņas reaģē uz gaisa plūsmu. Pa caurumiem var redzēt, kā tās noplīv.

Piepeši Belendžers atskārta, ka Ronijs ir tieši apakšā. Belendžers tik tikko paguva spert soli atpakaļ, kad bises lādiņš vietā, kur viņš nupat bija stāvējis, grīdā izrāva robu.

Belendžers notēmēja uz jauno caurumu, taču nosprieda, ka Ronijs to vien vēlas, lai viņš tērē munīciju, šaujot pa rē- gainu mērķi.

-   Vai spridzekļus augšā esi neitralizējis? - jautāja balss no rācijas. - Būdams kādreizējais reindžers, droši vien to proti.

Jautājums Belendžeru apstulbināja.

-    Tu nesaproti, kā man zināma tava biogrāfija? - jautāja balss. - Kad pirmo reizi ieradies pie manis birojā, lai izjautātu, es zināju, ka tev ir nepatikšanas. Kad ieradies otro reizi, par tevi jau bija kaudze informācijas. Kauns par Līča kara sindromu. Par tevi vismaz kāds rūpējās. Tava sieva skaidri lika saprast, ka ir tev uzticīga.

Daienas pieminēšana Belendžeram nāca kā sitiens pa vēderu. Emocijas lika saliekties uz priekšu. Taču tajā pašā mirklī sāpes par zaudējumu pārmāca drausmīgas dusmas. Viņš notēmēja pret vietu, no kuras skanēja balss. Uznāca nepārvarama vēlēšanās šaut. Nē, viņš brīdināja sevi, nešauj, kamēr neesi pārliecināts, ka izdosies trāpīt. Neļauj tam mūdzim izprovocēt sevi uz kļūdām!

Mācās virsū izmisums. Gaisma, viņš nodomāja. Mēs izslēdzām gaismu, lai Ronijs to neredz pa caurumiem grīdā. Bet bez gaismas mēs netiksim no šejienes ārā. Jo viņam ir nakts brilles.

Pret savu gribu Belendžers nonāca pie domas, kas darāms. Viņš negribēja to darīt.

Ievilcis Amandu un Vinniju citā telpā, viņš klusu sacīja:

-    Jums jānovērš uzmanība no manis. Vinnij, vai tu esi kādreiz šāvis ar pistoli?

-Nē.

-    Turi to abās rokās! Šādā veidā. - Belendžers uzlika Vinnija labās rokas pirkstus uz pistoles spala, pēc tam uzlika kreisās rokas pirkstus tiem pa virsu pretējā virzienā. - Tēmējot skaties pāri stobram! Turi spalu stingri, jo būs atsitiens. Šaujot nav jābīstas, un nedrīkst izlaist pistoli no rokām.

-    Kad jāšauj?

-    Ej atpakaļ uz medicīnas telpu! Izskaiti līdz piecdesmit! Pēc tam ieslēdz savu rāciju. Uzgriez labi skaļi! Noliec uz grīdas un atej nost! Mana balss piesaistīs viņu un maldinās. Kad viņš izšauj, šauj ari tu. Trāpīt netrāpīsi, taču par to neraizējies. Galvenais - uzmanies, lai viņš netrāpa tev.

-     Bet kā ar…

-    Es iešu lejā un mēģināšu dabūt nakts brilles.

Vinnijs pamāja ar galvu, taču Belendžers nesaprata, vai tā viņš pauž cerību vai izmisumu.

-    Amanda, aizbultē aiz manis lūku! - Belendžers runāja tik saudzīgi, cik vien varēja. - Vaļā netaisi, kamēr neatskanēs divi, pēc tam trīsT pēc tam viens klauvējiens. Vai neaizmirsīsi? Divi, trīs, viens.

-    Es atcerēšos.

-    Vinnij, piecdesmit sekundes pēc pirmā šāviena vingro- tavā nomet kaut ko uz grīdas. Tikai pats turies tālāk! Mēģini panākt, lai viņš šauj atkal. Pēc tam atbildi ar šāvienu un pārej uz citu telpu. Visu laiku piesaisti viņa uzmanību! Taču nekad neizšauj vairāk kā vienu reizi! Jātaupa munīcija. Vai varēsi to izdarīt?

-    Nav jau cita varianta.

-    Ja dabūšu nakts brilles, variantu būs daudz. - Belendžers cerēja, ka viņa balss skan pārliecinoši.

Būdami tālu no caurumiem medicīnas telpas grīdā, viņi droši varēja ieslēgt ķiveru lukturīšus. Belendžers klusu izgāja cauri virtuvei, bibliotēkai, novērošanas telpai, līdz galu galā nonāca guļamistabā. Viņš pameta skatienu uz noslēgto lūku. Teorētiski Danatas apartamentu durvis bija palikušas aizbarikādētas, tāpēc Ronijs nevarēja tajās iekļūt un atklāt uguni, ja kāds dotos pa kāpnēm lejā.

Teorētiski.

Belendžers paņēma no Vinnija pistoli un padeva zīmi Amandai, lai atbultē un atver lūku. Iedūris ķiveres lukturīša gaismas staru kāpņu tumsā, viņš notēmēja. Tukšums. Uzelpojis mazliet vieglāk, viņš atdeva pistoli atpakaļ.

- Sāc skaitīt līdz piecdesmit! - Pakāpies uz leju, viņš pamāja Amandai, lai aiztaisa lūku. Dzirdot, kā lūka virs galvas tiek noslēgta, uznāca sajūta, ka tagad sekos šausmu pilna nolaišanās ellē.

52

Eju uz Danatas istabu pildīja profesora asiņu kapara smaka. Belendžers, tāpat kā Vinnijs, skaitīja sekundes. Trīs, četras, piecas. Būdams tikai ar vienu gaismas avotu, Belendžers juta mācamies virsū tumsu, tomēr kāpa lejup. Durvju priekšā joprojām bija kaudze ar mēbelēm, un tas deva mazliet drosmes. Viņš noņēma no rīku jostas āmuru un vicināja priekšā, meklēdams aso stiepli. Viņš ieklausījās, vai kāpnēs nešalc ūdens, taču neko nesaklausīja, jo šajā viesnīcas daļā jumti acīmredzot bija veseli.

Viņš raidīja gaismas staru piektā līmeņa gaitenī. Šķita, ka tur kaut kas nekustīgi sēž, modinot aizdomas, taču pētīt nebija laika. Viņš skaitīja: astoņpadsmit, deviņpadsmit, divdesmit. Ceturtajā līmenī un zemāk gaiss šķita vēsāks.

Rācija vilinot nosprakstēja no jauna. Bija skaidrs, ka Ronijs gaida atbildi, lai zinātu, kur atrodas mērķis. Taču Belendžers šobrīd bija pārāk tālu.

Viņš skaitīja. Divdesmit pieci. Divdesmit seši.

Viņš nospieda rācijas frekvenču pogu. Tagad Ronijs dzirdēs tādus pašus sprakstus.

- Tātad tu vēl esi dzīvs, - sacīja balss. Kaut arī Belendžera rācija bija nogriezta uz minimālo skaļumu, kāpņu telpas atbalss pastiprināja vārdus. - Es īstu labi nesapratu, vai esmu trāpījis.

Ķiveres lukturīša gaismas griešanās vītņu kāpnēs reibināja. Belendžers sasniedza trešo līmeni un turpināja vicināt āmuru sev priekšā.

Spraksti.

Belendžers nospieda raidpogu, pielika rāciju pie pašām lūpām un aizsedza ar plaukstām, lai kāpnēs neatskan atbalss.

-     Kārlails sirga ar agorafobiju. Es visu laiku nesapratu, kāpēc cilvēkam, kurš baidījās iziet ārā, jāpamet viesnīca un jānošaujas pludmalē.

Četrdesmit septiņi. Četrdesmit astoņi.

-    Es nesaskatīju šādas rīcības jēgu. Taču tagad to redzu. Kaut kas viņam iedvesa lielākas šausmas.

Belendžers bija pārliecināts, ka saskaitījis pāri piecdesmit. Vinnij, Dieva dēļ, dari, ko tev liku!

-    Es viņam neko nenodarīju, - sacīja balss.

-    Tu neesi bijis labs dēls.

-    Tava balss skan citādi.

Belendžers iztēlojās, kā Vinnijs saskaņā ar norādījumiem uzgriež rāciju skaļāk un noliek uz grīdas. Viņš iztēlojās, kā Ronijs raugās uz augšu, uz Belendžera piepeši skaļo balsi. No rācijas atskanēja bises šāviens. Viņš cītīgi ieklausījās, vai atbildot tālumā neatskanēs pistoles šāviens. Taču, nodrebinādams kāpņu šahtu, pa visu viesnīcu nodimdēja pērkona dārds, un nebija dzirdams nekas, pat ne rācijas sprakstēšana.

Āmuram pret kaut ko atduroties, sirds pamira. Belendžers nometās uz ceļiem, ieraudzīja uz kāpnēm asinis un pārbaudīja ķiveres lukturīti. Te tā bija - stingri novilktā asā stieple. Ar tumšām asinīm notriepta, tā bija gandrīz neredzama.

Belendžers nogūlās uz muguras un izlīda stieplei pa apakšu. Viņam iztaisnojoties, no rācijas atskanēja jauni spraksti, taču viņš nelikās par tiem ne zinis un, jaunas stieples meklējumos vicinādams āmuru priekšā, devās uz tumsu kāpņu apakšā.

Tagad viņš atļāvās pievērsties domai, no kuras bija centies izvairīties. Ko tad, ja Ronijs paņēmis ne tikai rācijas? Ja paņēmis ari nakts brilles, lai tās nevar izmantot kāds cits? Tādā gadījumā daudz variantu nav, viņš domāja. Sasodīts, tādā gadījumā variantu vispār nav.

Ej projām, sacīja saprāta daļa. Kamēr Vinnijs novērš Ronija uzmanību, mēģini atrast ceļu ārā.

Pamest viņus?

Ne gluži. Sameklē izeju un dodies pēc palīdzības!

Izejas nav. Šo lietu var izbeigt, tikai viņu nogalinot.

Pat ticis ārā, ko es varu darīt? Kājām? Nakts vidū? Pērkona negaisa laikā? Pamestā pilsētas daļā? Kamēr es nokļūtu līdz policijas iecirknim, paietu mūžība. Tikmēr Vinnijs ar Amandu jau varētu būt miruši.

šī ir tava izdevība.

Muļķības! Es nevienu nepametīšu.

Belendžers sasniedza apakšu, kuras ierobežotajā telpā nāves smaka bija vēl spēcīgāka. Vienīgajā gaismas starā bija redzami divi līķi. Makss un Džīdī asiņu peļķē ar pārgrieztām rīklēm un gandrīz nošķeltām kājām. Belendžers saskatīja asinīs pēdas. Acīmredzot Ronijs bija nobeidzis viņus ar nazi un paņēmis rāciju. Likās, ka pēdas nākušas un aizgājušas cauri sienai. Acīmredzot tajā vietā bija vienas no slepenajām durvīm, par kuru eksistenci Belendžers nešaubījās, kaut arī nezināja, kā lai tās atver.

Viņš pietupās un nopētīja tumsā slīgušos līķus. Abiem uz galvas patiešām bija nakts brilles. Viņš pastiepa roku, bet tad atcerējās Irākā mīnētos līķus un paskatījās vērīgāk. Kaut kas bija palikts zem Maksa kreisā sāna.

Kaut kas bija ari zem Džīdī. Detonatorus iedarbināja ķermeņa spiediens. Pakustinot līķi, spiediens samazinātos un bumbas sprāgtu.

Belendžers pārvietojās tuvāk Maksa galvai, nometās asinīs uz ceļgaliem, pastiepās ar roku un pārvietoja pirkstus pa nakts briļļu siksnu. Esi uzmanīgs, viņš sev aizrādīja.

No rācijas atskanēja spraksti.

Belendžers pārvilka siksniņu pāri Maksa skūtajai galvai, kas neizrādīja nekādu pretestību. Noņēmis nakts brilles no Maksa neredzošajām acīm, viņš tās piestiprināja pie rīku jostas. Pēc tam noliecās pār Džīdī un viņa brillēm.

Likās, ka tālumā norīb bises šāviens. Noņēmis brilles Džīdī, Belendžers tās uzlika uz acīm un izslēdza ķiveres lukturīti.

Lukturīša kliedēto ēnu vietā uzradās zaļgana krēsla, kurā vāji varēja redzēt visu. Elpas trūkums un vētras saceltās skaņas radīja iespaidu, ka viņš atrodas zem ūdens. Redzamība kļuva labāka, un viņš ieraudzīja garu, tumšu priekšmetu. Lauznis. Viņš to pacēla.

Gribēdams ātrāk atgriezties augšstāva apartamentos, Belendžers pagriezās uz kāpņu pusi, tomēr vēl ieskatījās šaurajā gaitenī. Kaut arī viņu māca nelabas nojautas, viņš tomēr tajā iegāja. Briļļu pastiprinātajā gaismā gaitenis bija pārskatāms līdz pašam galam.

Līdz pat Toda atradumam - pie galasienas sēdošai sievietei. Izkaltušai mazai kā mūmija. Lai gan brilles visu rādīja zaļā gaismā, sieviete katrā ziņā bija blondīne. Viņa turēja klēpī rokassomu, un varēja nodomāt, ka viņa pacietīgi gaida brīdi, kad varēs doties ceļojumā. Belendžers nespēja iztēloties šausmas, kādas sieviete piedzīvojusi. Vecmodīgais apģērbs lika domāt, ka tā nav Daiena, taču mierinājums no šīs apziņas bija mazs. Tāpat bija skaidrs, ka mīļotā sieva nav dzīva. Un tomēr Belendžers ilgojās būt kopā ar viņu, kaut nedzīvu. Viņš apstājās zaļās jūras vidū un mēģināja noteikt sievietes nāves iemeslu.

Nekādu vardarbības pazīmju. Aplam, viņš nodomāja un pievērsa uzmanību kaklam. Rīkle un balsene iespiesta uz iekšu, kauli salauzti. Sieviete bija nožņaugta. Belendžers jutās paralizēts, taču kustēties nepamudināja rācijā atskanējušie spraksti. Jau grasīdamies steigties atpakaļ pie Amandas un Vinnija, viņš nolika lauzni un pastiepa roku pēc sievietes ro- kassomas. Somas audums bija netīrs un putekļains. Nolicis rāciju, Belendžers ar abām rokām attaisīja somu un izņēma ārā maku.

Makā atradās vadītājas apliecība. Viņš izlasīja vārdu, un cauri augumam izskrēja drebuļi. Vārds izteica gandrīz visu.

Jāiet atpakaļ. Domas traucās kā negudras. Jāieskatās Vinnija mugursomā.

Belendžers ielika apliecību vējjakas kabatā, pacēla lauzni un rāciju. Pērkonam dārdot, viņš steidzās uz kāpnēm.

Uzmanies no žiletes stieples!

Viņš bakstījās ar lauzni, līdz atrada stiepli, izlīda pa tās apakšu un steidzās tālāk. Cilājot lauzni un pārbaudot, vai Ronijs aiz muguras nav sarīkojis vēl kādas lamatas, iesāpējās roka. Likās, ka tālumā norīb bises un pēc tam pistoles šāviens. Trešais līmenis. Ceturtais.

Piektajā līmenī, nespēdams atturēties no ieskatīšanās slepenajā gaitenī, viņš apstājās vēlreiz. Pirmīt bija licies, ka gaiteņa galā pret sienu atspiests kāds objekts. Skatoties ar nakts brillēm, atklājās, ka tā ir taisnība. Vēl vienas sievietes līķis. Blonda sieviete. Viscaur apģērbusies, šoreiz biksēs, svīterī ar augsto apkakli, bleizerī.

Nevar būt, Belendžers nodomāja.

Apģērbs bija pazīstams.

Nevar būt.

53

Belendžers gāja pie sievietes. Viņai uz pleca parādījās žurka, un viņš meta ar lauzni, trāpot pa sienu. Jūtu uzplūdā viņš noslīga uz ceļgaliem. Sievietes līķis nebija sarāvies kā tai, kas bija apakšējā līmenī. Līķis bija bez acīm, tam bija nokosti gabali, un tomēr nebija iespējams nepazīt seju.

Daiena.

Sirds sāpēs sažņaudzās. Kļuva grūti elpot. Asaras dedzināja vaigus kā skābe. Raudādams viņš pacēla roku un noglāstīja sažuvušo seju. Blondie mati karājās pāri pleciem, zemāk, nekā viņai patika, jo mati bija turpinājuši augt pēc nāves. Sejā šausmu izteiksme. Tāpat kā līķim apakšējā līmenī kakla kauli žņaudzot ielauzti uz iekšu. Viņa Daienai. Viņa brīnišķīgajai Daienai.

Pielūgsmē un sērās viņš nometās ceļos. Daiena. Vienpadsmit kopā nodzīvoti gadi. Kad viņš pirmo reizi slims bija atgriezies no Irākas, Daiena neatteicās no viņa, nepārstāja rūpēties par viņu. Viņš bija centies to atlīdzināt, centies, lai Daiena saprot, cik ļoti tiek mīlēta. Labsirdīgā, nesavtīgā Daiena. Skaistā Daiena ar sejā izgrauztiem caurumiem.

Bises šāviens atgrieza Belendžeru īstenībā. Joprojām raudādams, viņš atvēra rokassomu, izņēma maku un ielika vēj- jakas kabatā. Tad noskūpstīja sažuvušo pieri, pacēla lauzni un rāciju un devās augšā pa kāpnēm.

Negantās dusmas spieda steigties, taču tā būtu spēle pēc Ronija noteikumiem, tas neģēlis spiestu viņu izdarīt kļūdas. Es nāku pēc tavas dvēseles, Ronij, Belendžers klusībā nokliedzās. Ar lauzni gatavībā viņš iegāja sestā līmeņa ejā un nopētīja postažu Danatas dzīvojamā istabā. Ieeju vēl arvien aiz- barikādēja mēbeles.

Viņš uzkāpa augšā līdz lūkai. Aiz tās bija dzirdami steidzīgi soļi, norībēja bise. Kā neprātā viņš pieklauvēja divas, trīs un vienu reizi.

Nekādas reakcijas. Ko tad, ja mani notur par Roniju? Ja no turienes sadomā šaut cauri lūkai?

Pieklauvējot vēlreiz, varēja sadzirdēt, ka tiek vilkta lūkas bulta. Seju apspīdēja ķiveres lukturītis, uzbudinot briļļu sensoru un radot tik spožu gaismu, kas uz brīdi darīja aklu. Gaismas stars novirzījās sānis, ļaujot atjaunoties nakts redzei. Viņš veikli uzkāpa augšā un noslēdza lūku.

Visur smirdēja pēc sadeguša pulvera. Vinnijs stāvēja uz novērošanas telpas sliekšņa un tēmēja uz robainajiem caurumiem grīdā. Ieraugot Belendžeru, viņš pienāca klāt.

-    Es darīju, ko liki. Izskaitīju līdz piecdesmit. Pēc tam uzgriezu rāciju labi skaļi un noliku uz grīdas. Viņš sašāva to lupatu lēveros.

-    Cik patronu tu izšāvi? - Belendžers paņēma pistoli.

-    Četras. Ceru, tu nedomā, ka es tās tērēju velti…

-    Tu darīji, kas darāms. Tu novērsi uzmanību. Palikušas deviņas patronas. Ar tām mums vajadzētu iztikt.

-    Viņš šāva grīdā uz labu laimi.

-    Viņš nevar iekļūt Danatas dzīvojamā istabā un šaut no tās. Pagaidām esam drošībā. Iedod savu mugursomu!

Belendžers pielika rāciju pie mutes.

-    Vai gribi kaut ko zināt, sūdabrāli?

Spraksti.

-    Es uzdevu tev jautājumu, mērkaķi!

-    Kas man būtu jāzina? Vai bez rupjībām nevar?

-     Kad iznāk darīšana ar tevi? Nekādā ziņā. Es atradu savu sievu, vai tu dzirdi, mēslu muša?

Spraksti.

-    Tu viņu nožņaudzi. Tu esi nožņaudzis viņas visas.

Belendžers paņēma no Vinnija mugursomu un no aizmugurējās kabatas izvilka policijas ziņojumu. Pēc tam izvilka no kabatas pie apakšējā līķa atrasto vadītājas apliecību.

-    Izsmalcinātas vakariņas sveču gaismā, - Belendžers runāja rācijā. - Nomierinoša klasiskā mūzika. Pasēdēšana pie labas grāmatas. Ārzemju filmas ar subtitriem. Viss ļoti piedienīgi, formāli un intelektuāli. Galvenais, intelektuāli. Emocijas nedrīkst traucēt. Emocijas dara vāju. Emocijas liek zaudēt savaldību.

Viņš nopētīja vārdu vadītājas apliecībā: Airisa Makenzija. Amandai citējot Ronija "draudzeņu" sarakstu, kaut kas bija darījis viņu nemierīgu. Tagad viņš zināja, kas. Airisa. Viņš šķirstīja policijas ziņojumu lapas.

-    Atradu! - viņš teica rācijā. - Airisa Makenzija. Trīsdesmit trīs gadus veca. Dzīvesvieta: Baltimora, Mērilendā. Gaiši mati. Vai neliekas pazīstama, izdzimum? Ja man ir taisnība, viņa tev bija pirmā. - Belendžers pārskatīja ziņojumu, kuru vecais vīrs bija centies uzrakstīt ļoti kārtīgi. "Tūkstoš deviņi simti sešdesmit astotā gada augustā Airisa izbraukusi no Baltimoras uz Ņujorku darīšanās. Atpakaļceļā nolēmusi pavadīt nedēļas nogali slavenajā Asberipārkas viesnīcā "Paragon". Neviens viņai nebija teicis, ka Asberipārka nav vairs piejūras pērle un ka viesnīca pārvērtusies par murgu. Viņa ieradās piektdienā. Ar vienu nakti šajā vecajā rēgu miteklī pietika. Nākamajā rītā viņa izrakstījās, lai dotos uz dzelzceļa staciju. Pēc tam viņu neviens vairs nav redzējis. Tikai es. Es redzēju viņu, Ronij. Viņa sēž lejā gaitenī ar rokassomu klēpī un vēl arvien gaida vilcienu. Vēl ilgi viņai tas būs jāgaida.

Mute izkalta, krūtis iesāpējās, Belendžers juta, ka jāietur pauze. Likās, ka no uzplūdušajām emocijām pārplīsīs vēnas.

Viņš pacēla rāciju uz augšu.

-    Amanda stāsta, ka tu esi izturējies pret viņu ar baisu pieklājību. Protams, ja neskaita ieslēgšanu velvē. Velns lai parauj, neviens taču nav ideāls, vai ne? Pēc tam tu ierodies un atnes caurspīdīgu naktskreklu. Kas notika, Ronij? Vai nolēmi, ka aplidošanai beidzot jāpieliek punkts? Tu ēdināji viņu. Tu izklaidēji viņu. Tu demonstrēji, kāds princis vari būt. Tagad par savām pūlēm tu kaut ko vēlējies. Galu galā tu esi no šīs pasaules. Zini spēles noteikumus. Taču piepeši ne no šā, ne no tā tu saniknojies. Nosauc viņu par mauku. Vai tev ir seksuāla nepieciešamība justies vājam un aizvainotam? Varu derēt, ka drīz tu būtu sācis viņu sist. Pēc tam tu būtu ienīdis sevi, ka ļāvies izpausties savam vājumam un vajadzībām. Varbūt tu ienīdi sevi tāpēc, ka vēlies viņu, bet viņu par to, ka viņa ir sieviete, kuru vēlies. Kaut arī pastāv pretēja iespēja. Šī man patīk labāk. Varbūt tu ienīdi sevi tāpēc, ka tev vajadzētu viņu gribēt, taču tā nenotika. Varbūt tev vispār nav nekādas seksuālas intereses, un tas tevi satrauc. Tu ar baudu gatavoji gardēžu maltīti, lasīji Prastu, skatījies filmas. Taču, kad nonāca līdz vīrieša un sievietes attiecībām, biji nevarīgs. Tu nesaprati, kas ar tevi notiek. Kaut kas bija jādara. Tāpēc tu liki viņai uzvilkt naktskreklu. Tam vajadzēja stimulēt. Taču nekas no tā neiznāca, un nu tu ienīdi viņu tāpēc, ka viņa neliek tev justies kā vīrietim. Tu zināji, pie kā tas novedīs. Pie kā tas bija novedis citas. Tu nespēji viņu izdrāzt, tāpēc nožņaudzi, lai slēptu savu kaunu un neveiksmi. Varbūt nākamā sieviete tev liks justies kā vīrietim. Nākamajā reizē. Nākamā reize taču ir vienmēr, vai ne?

Nosprakšķēja neredzams zibens. Amanda ar Vinniju skatījās uz Belendžera un šausmās klausījās.

-    Tātad tagad tu esi ne tikai neveiksmīgs karavīrs un viduvējs policists, bet ari populārs psihologs? - noprasīja balss.

-    Detektīvs. Es biju detektīvs. Un tavos pētījumos par mani nebija nekā par manis izmeklētajiem noziegumiem. Varbūt tu piespiedi sevi šo faktu ignorēt, jo negribēji domāt par savām problēmām. Tie bija seksuālie noziegumi, Ronij. Es izmeklēju seksuālos noziegumus. Es redzu, kas notiek tavā galvā, vecīt, tur ir kloāka.

Ronijs. Ari šis vārds Belendžeram nedeva mieru.

-    Tūkstoš deviņi simti sešdesmit astotais gads. Te ir tava un Kārlaila fotogrāfija. Fotogrāfijai otrā pusē ir datums: sešdesmit astotā gada trīsdesmit pirmais jūlijs. Mēnesi vēlāk pazuda Airisa Makenzija. Gada beigās Kārlails slēdza viesnīcu, atlaida darbiniekus un sāka dzīvot viens. Bet varbūt viņš nedzīvoja viens. - Ronijs. Ronijs. Kāpēc šis vārds…

Belendžers šķirstīja lietu lapu pēc lapas, kaut ko atcerēdamies, kaut ko meklēdams. Ronijs. Tad viņš atrada lapu, un acu priekšā parādījās vārds. Tas uzdzina drebuļus.

-    Ronalds Vitakers.

-    Kas? - jautāja balss.

54

-    Ronijs. Ronalds. Tūkstoš deviņi simti sešdesmitā gada ceturtais jūlijs. Ronalds Vitakers.

-    Aizveries! - noteica balss.

Nodārdēja pērkons.

-    Tu esi Ronalds Vitakers.

-    Aizveries! Aizveries!

Cauri lietus šalkšanai Belendžers sadzirdēja apakšā dauzīšanos. Ne pie lūkas. Zemāk. Viņš notēmēja un atvēra lūku. Nakts brilles ļāva saskatīt izliektas, zaļi iekrāsotas kāpnes.

-    Aizveries! Aizveries! - kliedza Ronijs.

Negantajai sišanai turpinoties, Belendžers pakāpās lejā pa kāpnēm un pa sienā izlauzto caurumu ieskatījās sapostītajā Danatas dzīvojamā istabā.

Sišana nāca no aizbarikādētajām durvīm un bija tik spēcīga, ka tricināja barikādes mēbeles.

-    Māte tev nomira, - Belendžers runāja rācijā, - bet tēvs tev uzmācās.

-    Es nodarīšu tev tādas sāpes, - no durvju otras puses kliedza Ronijs, - ka tu lūgsies, lai tevi nogalina.

Belendžers iegāja dzīvojamā istabā un notēmēja uz durvīm. Klusā balsī, lai Ronijs domātu, ka viņš vēl atrodas augšstāva apartamentos, viņš turpināja runāt rācijā.

-    Tad tēvs iedomājās ar tevi nopelnīt dažus dolārus, tāpēc Ceturtajā jūlijā atveda uz viesnīcu "Paragon" un iznomāja citam izvirtulim.

-    Es neklausos!

-    Tas zellis mēģināja tevi uzpirkt ar beisbola bumbu, cimdu un nūju. Man grūti stādīties priekšā, cik tas bija riebīgi. Pēcāk tēvs ar naudu atgriezās numurā. Piedzēries aizmiga. Tu siti ar nūju viņam pa galvu divdesmit divas reizes. Ronij, tavā vietā es būtu sitis piecdesmit reizes. Simt reizes. Es nespēju pateikt, cik ļoti man žēl tā mazā zēna. Iedomājoties, kas ar viņu bija izdarīts, mani pārņem negantas dusmas. Sirds lūst par zēna zaudēto bērnību.

Lietus kapāja ēku. Pērkons tricināja sienas.

-    Taču es ienīstu to, kas no zēna iznācis, Ronij.

-    Mani sauc Volters Herigans!

Belendžers izšāva uz balsi. Vienreiz, vēlreiz. Lodes durvju vidū izskrēja cauri kokam.

Nekavējoties viņš mainīja pozīciju, jo nākamajā mirklī daļu no sienas sadragāja divi bises lādiņi, skrotis triecās uz šāviena troksni.

Viena skrots trāpīja Belendžeru rokā. Ignorēdams sāpes, viņš raidīja lodes sienā no cauruma pa labi un pa kreisi. Pēc pagriešanās uz kāpņu pusi sienu caururba vēl divi šāvieni.

Belendžers dzirdēja, kā Ronijs tumsā aiz sienas pārlādē bisi.

Nolādēts, esmu pieļāvis, ka mani apved ap stūri! Viņam izdevās panākt, ka es šķiežu munīciju. Palikušas tikai piecas patronas!

Rācija nosprakstēja.

Belendžers saprata, ka Ronijs tēmē uz skaņu. Kad rācija nosprakstēja vēlreiz, viņš metās augšā pa kāpnēm. Zemāk pret metāla pakāpieniem nodžinkstēja divu šāvienu skrotis.

-    Pa caurumiem nav redzama ķiveres lukturīša gaisma, - Belendžera rācijā ierunājās balss. - Tagad es saprotu. Kamēr tavi draugi novērsa uzmanību, tu nogāji lejā pie līķiem un paņēmi tur nakts brilles.

Belendžers atspiedās pret lūkas malu. Šajā vietā Ronijs nevarēja trāpīt.

-   Es atradu zem līķiem noliktos spridzekļus, - Belendžers pavēstīja rācijā.

-    Tomēr ir spridzeklis, kuru jūs neesat atraduši, - sacīja balss.

Noskanēja tāds dārdiens, ka māja notrīcēja. Bridi Belendžers domāja, ka tas ir vēl viens spēcīgs pērkona grāviens. Tikai kad notrīcēja sienas, kļuva skaidrs, ka vibrācija nāk no iekšienes. Lai noturētos, vajadzēja pieturēties pie lūkas malas. Triecienvilnis aizsita ausis.

Virs viņa iekliedzās Amanda.

-    Nāc šurp! Novērošanas telpa!

Belendžers steidzīgi ierāpās pa lūku, aizskrēja uz novērošanas telpu un atvēra lūku. Dūmi bija tādi, ka uznāca klepus. Kad dūmi izklīda, ar nakts brillēm kļuva redzama trīs stāvus zemāk saspridzinātā kāpņu telpa. Tajā vibrēja un šūpojās salocīta tērauda paliekas. Tālu apakšā bija redzamas liesmas.

Belendžers pielika pie mutes rāciju.

-   Ja runa ir par Amandai piestiprināto metāla kastīti, mēs to atradām. Es to iesviedu novērošanas telpas kāpnēs. Lejā tagad sākas ugunsgrēks.

-   Tik un tā rīt biju paredzējis nodedzināt viesnīcu līdz pamatiem. Monētas man nav nekādā vērtībā.

Negaidītā temata maiņa darīja Belendžeru nemierīgu.

-    Monētas?

-    Tā ir vesela bagātība, taču es nevarēju monētas izmantot nodokļu nomaksai. - Ronija balsī ieskanējās sarūgtinājums. - Es pārdevu tās dažādiem tirgotājiem dažādās pilsētās. Nekad vairāk par divām monētām vienlaikus. Nepārdevu nevienu no nenovērtējamām. Taču, lai samaksātu piecdesmit tūkstošus dolāru lielo īpašuma nodokli, bija jāpārdod sasodīti daudz monētu. Kādu dienu Filadelfijā nekad neredzēts tirgotājs uzmeta acis piedāvātajām monētām un noteica: "Tātad tu esi tas vīrs, kuram netrūkst dubultērgļu. Par tevi runā visi tirgotāji." Tā bija pēdējā monēta, kuru uzdrošinājos pārdot.

Belendžers nesaprata, kāpēc Ronijs tik daudz runā. Laikam cenšas iegūt laiku. Kas viņam aiz ādas?

Piepeši Belendžers atcerējās, ko pirms maza brīža bija teicis Ronijam: es to iesviedu novērošanas telpas kāpnēs. Lejā tagad sākas ugunsgrēks. Ak kungs, es esmu pateicis, kur atrodos.

Belendžers no vaļējās lūkas metās uz guļamistabu. Aiz muguras kaut kas sprāga, taču šķembu nebija. No sprādziena novērošanas telpā uzradās tikai karstums. Belendžers saprata, ka sprādzis detonators pie lūkas. Ronijs bija to iedarbinājis no attāluma. Dūmu kļuva arvien vairāk.

Amanda ar Vinniju steidzās pa priekšu. Taču bija redzams, ka Vinnijs nesaprot, kāds ir nelielā sprādziena iemesls.

-    Vinnij, ej nost no…

Vinnijs apstulbis vietā, kur bija apstājies, paskatījās uz leju.

Lūka.

Detonators.

Sprādziens nebija liels, taču aizsita ausis. Aizdegās Vinnija džinsi. Viņš kliegdams nokrita uz grīdas un sāka sist pa biksēm.

Belendžers norāva no gultas segu un, lai uguni nodzēstu, uzmeta Vinnijam uz kājām. Vinnijs turpināja kliegt.

Visā augšstāva dzīvoklī cits pēc cita sprāga detonatori. Belendžers redzēja uzliesmojumus. Redzēja novērošanas telpā un medicīnas telpā uzliesmojam uguni.

-    Ugunsdzēšamais! - iesaucās Amanda. - Virtuve! - Vairīdamās no liesmām, viņa izskrēja cauri novērošanas telpai. Belendžers paķēra no kumodes dekoratīvu ūdens krūzi un steidzās uz vannas istabu. Viņš atgrieza izlietnes krānu, taču ūdens nenāca. Bija izslēgta elektrība! Sūknis nedarbojās. Viņš izsmēla ūdeni no tualetes bļodas, ieskrēja medicīnas telpā un uzlēja krūzi liesmām. Šāviens ar bisi izrāva grīdā vēl vienu caurumu, taču Belendžers jau traucās uz vannas istabu. Viņš norāva tualetes ūdenstvertnes vāku un izsmēla ūdeni. Šoreiz viņš neiegāja medicīnas telpā, bet uzšļāca ūdeni liesmām pie ieejas. Tās nošņācās un apdzisa. Viņš vēlreiz steidzās pie ūdenstvertnes, izsmēla visu ūdeni un skrēja atkal uz medicīnas telpu. Šoreiz liesmas nodzisa.

Ūdens vairs nebija. Kā lai…

Atskanēja ugunsdzēšamā aparāta šņākšana, Amandai uzbrūkot liesmām blakusistabā. Taču tā nebija ēdamistaba, kur tāpat liesmas pieņēmās spēkā. Ūdens. Jāatrod vēl ūdens. Skatiens pievērsās liftam vingrotavā. Riskēdams saņemt šāvienu ar bisi, Belendžers pieskrēja pie lifta un pagrāba piecas pudeles ar urīnu, kuras Ronijs ņirgādamies bija atdevis atpakaļ.

Kļūdains gājiefls, tu, nelieti, nodomāja Belendžers, raidīdams urīnu liesmās. Uzvēdīja slāpekļa smaka, no kuras uznāca vēmiens. Viņš lēja urīnu vēl. Uguns nošņācās. Trešo pudeli. Ceturto. Mīzali spieda uguni atkāpties. Piektā pudele liesmas nodzēsa pavisam.

Grīdu sadragāja vēl viens bises šāviens. Belendžers juta, ka pa seju trāpa koka gabals. Bibliotēkā Amanda drudžaini darbojās ar ugunsdzēšamo aparātu, dzēsdama liesmas. Pēc tam viņa iesteidzās novērošanas telpā, uzpūta liesmām baltu mākoni un nodzēsa ari tās. Taču pēc mirkļa mākonis nozuda - ugunsdzēšamais aparāts bija tukšs.

Grīdu sadragāja jauns šāviens, bet Belendžers jau vilka Amandu uz guļamistabu. Viņi pietupās pie ārsienas blakus Vinnijam. Teorētiski tā bija drošākā vieta, jo atradās virs Danatas dzīvojamās istabas, kuras durvis joprojām bija aizbari- kādētas. Gaisā visur virmoja dūmi. Pārogļotie džinsi bija pielipuši Vinnijam pie miesas, no kuras sūcās šķidrums. Trešās pakāpes apdegumi. Irākā Belendžers tādus bija redzējis daudz.

-    Sāp, - sacīja Vinnijs.

Belendžers zināja, ka sāpes būs vēl lielākas, kad pēc šoka atgūsies nervi. Drīz sāpes kļūs mokošas.

-    Sāp.

Kaut arī Belendžera nakts brillēs viss bija zaļš, Vinnija seja bija pelnu pelēka.

-    Es zinu, - sacīja Belendžers. - Vai vari paiet?

-    To var uzzināt tikai vienā veidā. - Vinnijs saviebies pamāja Belendžeram, lai palīdz piecelties.

Taču Vinnija kājas bija pietūkušas. Ceļgali negribēja locīties. Nostājoties uz kājām ar visu svaru, viņam aizrāvās elpa. Bija jābaidās, ka viņš var zaudēt samaņu.

-    Lai paliek, nekas labs no tā neiznāks. - Belendžers nolaida Vinniju atpakaļ uz grīdas. - Amanda! - Viņš nobrīnījās, ka Amanda tukšo ugunsdzēšamo aparātu vēl tur rokās. - Aizej klusītēm uz novērošanas telpu un aizmet aparātu tik tālu, cik vien iespējams. Ja vari, bibliotēkā. Tikai pagaidi, kamēr būšu ticis līdz medicīnas telpas durvīm.

-    Ko tu domā…

-    Vajag mazināt Vinnijam sāpes.

Belendžers aizgāja uz medicīnas telpu pa labi. Dūmos blāvi spīdēja sveces. Viņš pamāja Amandai, un tā aizmeta ugunsdzēšamo aparātu uz otru pusi, uz bibliotēku. Tiklīdz atskanēja būkšķis, piesaistot Ronija uzmanību, Belendžers pārvietojās uz medicīnas telpu un iebāza roku pa zāļu skapja saplēstajām stikla durvīm. Paķēris šļirci un pudelīti ar mor- fiju, viņš ieskrēja guļamistabā mirkli pirms tam, kad skrotis sadragāja grīdu.

Viņš nometās blakus Vinnijam uz ceļgaliem.

-   Es iešļircināšu tikai tādu devu, kas mazina sāpes, nevis liek zaudēt samaņu.

Vinnijs iekoda lūpā un pamāja.

-    Dari to labi ātri!

Belendžers atbrīvoja Vinnija kreisās rokas locītavu un izdarīja injekciju.

Vinnija sāpēs sastingusi seja lēnām atslāba.

-    Labi.

55

Gaisā lidinājās dūmi.

-    Dūmi kļūst biezāki. - Amanda ieklepojās. - Man likās, ka esam nodzēsuši visu, kas deg.

-    Dūmi nav no šejienes. - Belendžers norādīja uz vaļējo novērošanas telpas lūku un piesardzīgi devās pie tās. Trīs līmeņus zemāk uguns pieņēmās spēkā. Vienīgais, ko viņš spēja izdomāt, bija aizvērt lūku un aizšaut bultu.

Viņam par pārsteigumu, atsteidzās Amanda ar tualetes ūdenstvertnē palikušajā ūdenī samitrinātiem dvieļiem. Viņa tos iespieda gar lūkas malām, neļaudama dūmiem plūst gar spraugām.

Tā kā elektrība un apkures sistēma bija atslēgta, strauji kļuva vēsi. Amanda apņēma sevi ar rokām. Palūkojies uz viņas kailajām kājām un naktskreklu, Belendžers noteica:

-    Varbūt es kaut ko varu darīt lietas labā.

No medicīnas telpas durvīm viņš paskatījās uz Koras līķi. Piedod, viņš nodomāja, saņēma Koru aiz rokām un vilka. Grīdā bija tik daudz caurumu, ka Ronijs to katrā ziņā dzirdēs, taču Koru nevarēja atstāt turpat. Viņš ievilka līķi guļamistabā.

-    Ņem! - viņš sacīja, novilkdams Korai kurpes un zeķes. Mirušās Koras kājas bija pavisam aukstas. - Jūs esat apmēram viena auguma. Tām vajadzētu tev derēt.

Amanda skatījās uz piedāvāto. Vājprāts kļuva par normālu parādību. Viņa paņēma kurpes un zeķes.

-    Bikses ne. - Bikses bija piesūkušās ar asinīm. - Tās es nevilkšu kājās.

Belendžers saprata. Pat izmisumam ir savas robežas.

Rācija nosprakstēja. Belendžers nodomāja: sit pretī! Nedrīkst pieļaut, ka viņš iedomājas sevi par uzvarētāju.

Viņš nospieda raidpogu.

-    Kāpēc blondīnes, Ronij?

Atbildes nebija.

-    Vai tava māte bija blonda?

Atbildi viņš nesagaidīja.

-     Vai tu meklē kādu, kas aizstātu māti? Un vai tāpēc draudzenes nespēj tevi uzpurināt?

-    Tu, mēslvabole, - noteica balss.

Esmu tevi aizķēris, nodomāja Belendžers.

-    Ko tu pirmīt teici par rupjībām?

Klusums.

-    Airisa pazuda tūkstoš deviņi simti sešdesmit astotajā, - sacīja Belendžers. - Ceturtā jūlija šausmas tika piedzīvotas sešdesmitajā gadā. Pirms astoņiem gadiem. Kāds tam ir sakars?

Cauri augumam izskrēja tirpas. Pirms dažām stundām Kora bija uzdevusi jautājumu, kas notiek ar cilvēku, kurš pārcietis to, ko Ronalds Vitakers, un tāpēc cietusi. Belendžers bija atbildējis, ka zēns pavadījis astoņus gadus mazgadīgo iestādē, kur saņēmis psihiatrisku palīdzību, kamēr…

-    Tev bija divdesmit viens gads, - Belendžers sacīja rācijā. - Tava un Kārlaila fotogrāfija uzņemta tūlīt pēc tavas atbrīvošanas. Kas notika? Vai Kārlails izrādīja par tevi interesi? Vai sūtīja vēstules, kamēr tiki ārstēts? Vai viņš zvanīja tev? Vai beidzot izturējās kā cilvēciska būtne un žēloja tevi? Vai aicināja nākt uz šejieni un te palikt? Varbūt viņš bija vienojies ar psihiatru, lai tas palīdz stāties pretī pagātnes ellei. Galu galā - kā tu varēji dzīvot turpmāk, ja pagātne nelaida vaļā? Tieši tāpēc fotogrāfijā tu ievēro cieņpilnu distanci. Viņš zina, cik tu esi jūtīgs pret citu pieskārieniem. Bet varbūt Kārlails vienmēr ir bijis maita? Un nekad nav iekļāvies dzīvē, bet tikai to vērojis. Varbūt viņš atveda tevi uz šejieni, lai redzētu dzīves turpinājumu. Un tu viņam to parādīji, Ronij? Tu parādīji visu līdz galam.

-    Nerunā par viņu tā!

-    Kārlails bija briesmonis.

-    Nē, tu neko nezini par manu tēvu.

-    Viņš nav tavs tēvs. Varbūt viņš tevi it kā adoptēja, taču nav tavs tēvs, kaut arī bija gandrīz tikpat slims kā tavs īstais tēvs.

-    Mans īstais tēvs? - balss noteica ar riebumu. - īstais tēvs nekad tā nebūtu pret mani izturējies.

-   Taču neviens īstais dēls nebūtu izturējies pret Kārlailu kā tu, - sacīja Belendžers. - Viņam bija aizdomas par tavām izdarībām, taču nekas nebija pierādāms, vai ne? Viņš bija ar novirzēm, taču mazāk smagām kā tev. Viņš slēdza viesnīcu tādēļ, lai atņemtu tev medību laukus. Viņš cerēja, ka tu rimsies, taču nebija par to drošs. Ja runa ir par viņu, viesnīcas slēgšana bija tikai piesardzības pasākums. Šaubu ierobežošana. Ko tu darīji, lai pakāpeniski viņš kļūtu par šīs elles ieslodzīto? Vai draudēji sagriezt, jo tas viņam iedvesa vislielākās bailes? Vai spiedi parakstīt dokumentus, kas nolika tevi trasta vadībā? Vai nemieru laikā tu panāci, lai izskatās, ka viņš pavēlējis ierīkot dzelzs slēģus un durvis? Tā tev radās iespēja stingrāk kontrolēt viņu un tai pašā laikā neatklāt savus noslēpumus. Taču kaut kad laika gaitā, ne jau uzreiz, bet ar gadiem, viņš atklāja, ar ko tu nodarbojies. Vai tā tas bija, Ronij? Viņš uzgāja dažu tavu draudzeņu līķus. Viņš atrada spēku, lai izlauztos no šejienes. Kaut kas viņam radīja lielākas bailes nekā iegriezums, kura dēļ var noasiņot līdz nāvei. Kaut kas vairāk nekā paralizējoša atklātā pludmale, uz kuru viņš piespieda sevi bēgt. Kaut kas viņu nobaidīja tik ļoti, ka viņš darīja sev galu. Tas biji tu, Ronij.

-    Pārāk daudz jautājumu, - sacīja balss.

-    Tu nonāvēji divus tēvus - to, kuru ienīdi, un to, kas tev bija vajadzīgs.

-    Uz šiem jautājumiem nav atbildes.

Belendžers ieskatījās novērošanas telpā. Lūku malās gar dvieļiem spiedās dūmu grīstes. Esmu ieguvis pietiekami daudz laika, viņš nodomāja. Morfijam jau vajadzētu iedarboties. Viņš pietupās blakus Vinnijam.

-    Kā ar sāpēm?

-    Labāk. Viegla sajūta.

-    Labi, jo mums jādabū tevi uz kājām.

Vinnijam iepletās acis.

-    Alternatīvas nav, - sacīja Belendžers. - Mēs nevaram palikt uz vietas, jo uguns atkļūs ari līdz šejienei.

Pa kuru lūku, domāja Belendžers. Izmantojot kāpnes caur Danatas apartamentiem, Ronijs mūs ieraudzīs pa caurumiem sienā un šaus.

Kāpnes no novērošanas telpas bija liesmās. Pats par sevi saprotams, ka liffs ir neglābjams slazds. Tiklīdz Ronijs saklausīs tā iedūkšanos, viņš šaus cauri durvīm un nogalinās visus, kas ir kabīnē. Citādi viņš būtu izslēdzis elektrību. Tagad viņš varēja ievilināt medījumu šahtā un ļaut, lai par to parūpējas uguns.

Belendžers ielavījās bibliotēkā. Pacēlis lūkas vāku, viņš izdzirdēja tādu ūdens šalkšanu, it kā tiktu pildīta vēl viena cisterna. Viņš aizvēra lūku, aizšāva aizbīdni un cauri virtuvei iegāja ēdamistabā. Atverot lūku un nedzirdot ūdens šalkšanu, viņš atvieglots uzelpoja un vēlreiz atgriezās guļamistabā. Vinnija apdegušās kājas bija uztūkušas stiprāk, izdalīja vēl vairāk šķidruma.

-   Gatavojies doties ceļā, Vinnij! Mēs ar Amandu tevi piecelsim. - Belendžers palūkojās uz Amandu. - Vai tu esi gatava?

-    56

-    Vienmēr, - atsaucās Amanda.

Amandas noskaņojums šajā situācijā tik ļoti atgādināja Daeinu, ka Belendžeram šķita - viņš redz savu sievu. Gribēdams noskaidrot domas, viņš papurināja galvu.

-     Tu esi ievainots, - Amanda sacīja, norādot uz Belendžera labo roku.

Ieraugot uz vējjakas piedurknes asinis, Belendžers bija pārsteigts.

-    Manuprāt, ķērusi bises skrots.

-    Un vēl kreisais vaigs.

Viņš pielika roku pie vaiga un sataustīja asinis.

-    Varbūt trāpījusi kāda lidojoša koka šķēpele. Ņem! - Viņš atraisīja no jostas otras nakts brilles. - Tev tās noderēs.

Kamēr Amanda uzlika brilles, viņš sacīja Vinnijam:

-    Tagad būs tumsa.

Vinnijs, par spīti sāpēm, pamāja.

-    Dariet, kas darāms. V

Belendžers izslēdza lukturīšus uz Amandas un Vinnija ķiveres un lūdza Dievu, kaut Vinnijam būtu tik daudz spēka, lai tumsā pēc attālināšanās no svecēm viņš nekristu panikā. Kamēr Amanda pieregulēja briļļu zaļo spīdēšanu, Belendžers uzlika plecos mugursomu, pistoli iebāza makstī un lauzni aiz rīku jostas.

Amanda saņēma Vinniju pie labās, Belendžers pie kreisās rokas. Abiem ceļot Vinniju uz augšu, viņš ievaidējās.

-   Balsties uz mums! - Belendžers nočukstēja. - Necenties staigāt. Mēs tevi nesīsim.

Taču, kad viņi sāka iet, Belendžers saprata, ka no ieceres nekas neiznāks - Vinnija kurpes skrāpējās pa grīdu.

Viņi apstājās.

-    Varbūt vajag aplikt rokas mums ap kaklu, - nomurmināja Amanda.

-    Ja Vinnijs palīdzētu, mēs varētu viņu atbalstīt ar vienu roku ap vidu, bet otru paliekot zem dibena.

Viņi izmēģināja, kas no tā iznāk, un Vinnijs ar ceļgalos sāpīgi saliektām kājām apsēdās uz tāda kā roku krēsla. Pavisam lēni viņi aizkļuva līdz ēdamistabas lūkai un nolaida Vinniju lejā.

Kamēr Amanda taisīja vaļā lūku, Belendžers stāvēja ar notēmētu pistoli. Brilles rādīja zaļi iekrāsotas kāpnes. Vienīgā skaņa bija lietus šalkšana ārā.

Viņš nopētīja caurumu. Diviem cilvēkiem tas izskatījās par mazu, tāpēc Belendžers nogāja tik tālu lejā, ka galva nonāca zemāk par lūku. Amanda piegāja Vinnijam pie pleciem un bīdīja viņu ar kājām pa priekšu uz atveri. Vinnijs no sāpēm sāka sēkt, bet citādi apņēmīgi klusēja. Belendžers satvēra Vinniju pie jostas un, apzinādamies viņa ciešanas, saudzīgi mēģināja ievilkt viņu kāpnēs.

No apdegušās miesas smakas gribējās vemt. Viņš nosēdināja Vinniju uz pakāpiena un gaidīja, kamēr kāpnēs ienāks Amanda. Pēc tam pagrieza muguru pret Vinniju un sajuta, ka Amanda apliek Vinnija rokas ap kaklu. Belendžers tās satvēra, piecēlās un noliecās uz priekšu tā, ka Vinnija augums gulēja uz muguras, bet ievainotās kājas karājās lejā.

Pirms iešanas Belendžers piepeši iedomājās: nē, tā nav pareizi.

-    Paspraucies man garām! - viņš čukstus izrīkoja Amandu. Balss skanēja gandrīz nedzirdami, taču viņš tā sarāvās, it kā būtu kliedzis. - Vicini priekšā āmuru! Meklē stiepli!

Nakts brilles noslēpa nelabās nojautas acīs, jo Amanda noņēma no jostas āmuru un paspraucās garām. Vinnijs sāpēs sastinga. Virzoties pa apļveida kāpnēm uz leju, Belendžers dzirdēja abu sēcošo elpu. Tā bija pārāk skaļa, Ronijs varēja izdzirdēt. Belendžers juta pakrūti sažņaudzamies. Nācās iet ļoti uzmanīgi, lai nezaudētu līdzsvaru un Vinnijs ar savu smagumu nenogāztu uz priekšu.

Amanda priekšā apstājās. Gandrīz bija sasniegts gaitenis sestā stāva līmenī, un Belendžers pāri Amandas plecam paskatījās uz leju. Āmurs bija pret kaut ko atsities.

Stieple.

Belendžers ieraudzīja to vibrējam.

Viņš atliecās un nolika Vinniju uz kāpnēm, acumirklī sajutis atvieglojumu, ka nav vairs jātur smagums.

- Nogulies uz muguras, - viņš pačukstēja Amandai, - un izlien pa apakšu! Pēc tam es noslidināšu Vinniju pa kāpnēm uz leju.

Amanda bez vilcināšanās devās lejup, tad pagriezās, tomēr šoreiz, sapratusi, ka jāķeras pie Vinnija apogļotajām kājām, kavējās. Tas gan ilga tikai mirkli. Viņa sagatavojās un gaidīja, ka Belendžers pabīdīs Vinniju zem stieples.

Taču Vinnija augums nodunēja uz kāpnēm. Skaņa likās briesmīgāka nekā no skaļruņa.

Lai mazinātu triecienu, Belendžers palika rokas zem Vinnija. Vinnijs neredzēja šķērsli un nesaprata, kāpēc tiek vilkts. Taču Belendžers prata novērtēt, ka viņš nepretojas, bet dara, ko liek.

Kad Vinnijs bija atvilkts tālāk, zem stieples vajadzēja līst Belendžeram. Jau pēc dažām sekundēm viņš piecēlās kājās stieples otrā pusē, aplika Vinnija rokas ap kaklu un, nesdams viņu uz muguras, saliecās uz priekšu. Amanda gāja pirmā, ar āmuru meklēdama jaunas stieples.

Negaidīti kāpnes sašūpojās. Skrūves izrāvās no sienas, tās vairs nekur stingri neturējās. Belendžers salīgojās. Skrūvēm noklaudzot uz zemākajiem pakāpieniem, viņš pieķērās ar roku pie nestabilajām margām. Kāpnes tagad bija kā milzīga atspere, kas nostiprināta augšdaļā, nevis sānos, un sitas pret sienām.

Vinnija kājas atsitās pret margām. Viņš iekliedzās. Likās, kāpņu telpas pastiprinātā skaņa piepilda visu viesnīcu. Ronijs nevarēja to nedzirdēt. Belendžers paņēma lauzni un atvēzējās pret stiepli. Viņš sita no visa spēka, un stingri novilktā, asā stieple no sitiena pārtrūka.

- Uz augšu! - viņš uzsauca Amandai. - Tūlīt!

Cauri sienai izskrēja skrošu lādiņš. No sienas izsprāga citas skrūves, kāpnes ļodzījās. Sviedriem plūstot pār seju, Belendžers centās sataustīt lūkas atveri. Priecīgs, ka pieskāries kaut kam stabilam, viņš veikli uzkāpa augšā un, cenzdamies ignorēt kliedzienus, ievilka pa lūku Vinniju. Viņš apstājās virtuvē, cerēdams, ka vieta pie ārējās sienas ir droša. Aizveroties norībēja lūkas vāks, un blakus pēkšņi atradās Amanda.

-    57

-    Pārbaudīsim citas kāpnes, - cerīgā balsī sacīja Amanda.

-    Trīs vien vēl palikušas.

Amanda gurdi noslīga uz grīdas ar muguru pret sienu.

-    Trīs. Viņam ir lielas izredzes mūs atrast. Izklausīdamies tikpat pārguris kā Amanda, Belendžers

nometās viņai blakus.

-    Varbūt visās ir kādas lamatas.

-    Jā, - sacīja Amanda. - Droši vien. - Viņa pameta skatienu uz Vinniju, kas no sāpēm bija zaudējis samaņu. - Vai vari izdomāt ko citu?

-    Šobrīd ne.

-    Tāpat kā es.

Novērošanas telpā gar slapjajiem dvieļiem lūkas malās sūcās dūmi.

-    Kaut kādai iespējai jābūt, - sacīja Amanda. - Es nepadošos.

Jā, uz mata kā Daiena, nodomāja Belendžers.

-    Tā tam jābūt. Mēs nepadosimies. No rācijas atskanēja spraksti.

-    Vēl dzīvi? - jautāja balss.

Belendžers nospieda raidpogu un atspiedās ar elkoni pret pistoles maksti, lai gūtu no tās pārliecību.

-    Gaidām tevi.

-    Gaidiet, kad sadegsiet, - noteica balss.

Gaidīšana nozīmē nāvi, domāja Belendžers. Kaut kas ir jādara. Mēs nedomājam te zaudēt dzīvību. Prāts fiksēja virs galvas pret dzelzs slēģiem plīkšķošo lietu.

Kaut kas. Kaut kam ir jābūt.

Amanda paraudzījās uz augšu, uz slēģiem. Uzdzirkstīja cerība, jo Belendžers saprata viņai prātā ienākušo domu. Abi lēnām piecēlās un pārbaudīja slēģus. Kā jau visā viesnīcā, tie bija uz ritenīšiem, kuri balstījās uz horizontāla stieņa. Teorētiski slēģu atbīdīšanai pietika ar parastu pagrūšanu sānis. Apakšā slēģus saturēja bulta.

Atšķirībā no slēģiem apakšējos stāvos šeit ritenīši nebija sarūsējuši. Kā par visu šajā augšstāva dzīvoklī, Ronijs bija gādājis, lai tie būtu nevainojami tīri.

Belendžers pabāza laužņa galu zem bultas un sāka to spiest uz leju, bet tad iedomājās, ka Ronijs var sadzirdēt.

-    Es novērsīšu Ronija uzmanību, - viņš pateica Amandai, uzlikdams sievietes rokas uz laužņa.

Ielavījies ēdamistabā, viņš nospieda rācijas raidpogu.

-     Volters Herigans. Ronalds Vitakers. Ronijs. Vai māte sauca tevi par Roniju? Vai tāpēc vēlies, lai draudzenes sauc tevi šajā vārdā? Lai viņas liktos līdzīgas mātei?

-    Vari nešaubīties, ka tu piedzīvosi vislielākās sāpes.

Belendžers pameta skatienu virtuvē, kur Amanda no visa

spēka spieda lauzni uz leju.

-     Volters Herigans. Tu esi Ronalds Vitakers, un tomēr tu esi… Nu protams. - Belendžers juta, ka pār viņu nāk atskārsme. - Izejot no mazgadīgo ieslodzījuma vietas, tu nomainīji vārdu? Vai tā ir? Dzīvojot ar jaunu vārdu, pagātne nevarēja sekot. Nevienam nevarēja ienākt prātā doma saistīt tevi ar Ceturto jūliju. Neviens nezinātu, ka esi nogalinājis paša tēvu. Neviens nezinātu, ka viņš tevi seksuāli izmantojis.

Belendžers vēroja Amandu. Likās, ka bultas plāksne tūlīt atdalīsies no sienas.

-     Vai tā bija, Ronij? Vai doma par vārda maiņu pieder Kārlailam? Vai viņš tev palīdzēja arī šādā veidā?

-     Kā tad, viņš palīdzēja, - noteica balss. - Viņš nespēja vien rimties palīdzēt.

-    Vai arī meklēja aizbildinājumus? Pat tad, kad bija radušās aizdomas par taviem nodarījumiem, viņš joprojām atrada aizbildinājumus, vai ne? Īstenībā viņš neticēja, uz ko tu esi spējīgs. Kāpēc lai…

Amanda nospieda lauzni. Bultas plāksnei atdaloties no sienas, Belendžers atgriezās virtuvē un notvēra to pirms kritiena uz grīdas.

-     Kāpēc viņš meklēja tev aizbildinājumus, Ronij? - No prātā ienākušās atbildes Belendžeram kļuva nelabi. - Viņš visu noskatījās no sienu otras puses. Viņš redzēja, kā tavs tēvs… viņš redzēja, kā tavs perversais tēvs ņem naudu no ienācēja un… Pēc skatīšanās visu mūžu Kārlailam beidzot apriebās būt lūriķim. Viņš būtu varējis kaut ko darīt, lai to izbeigtu, taču… Viņš bija dievs, kas vēro paša radīto elli, nekur neiejaucoties. Taču, redzot, kā tu sadragā tēva galvu, beidzot viņš sajuta kaut ko vairāk nekā tikai ziņkārību. Varbūt tāpēc, ka bērnībā tik bieži bija juties vientuļš, viņš identificēja sevi ar tevi. Viņš jutās vainīgs. Viņš vēlējās pārtraukt to, kas notiek. Bet vienīgais, ko viņš varēja darīt, bija mēģināt atlīdzināt. Viņš izlutināja tevi un tad kādu nakti atklāja savas rīcības sekas.

-    Šonakt jūs redzēsiet, kādas tam ir sekas. Es redzu lejā dūmus, - sacīja balss.

Belendžers ielika rāciju mugursomā. Divatā ar Amandu viņi pagrūda slēģus un nobrīnījās, cik viegli ritenīši ripo pa sliedi.

PULKSTEN ČETROS NO RĪTA

58

Pretī atradās logs. Tas bija izsists tāpat kā citi, lai nejauktu vispārējo iespaidu par viesnīcas nomācošo pamestību. No kaucošās tumsas Belendžeram sejā ietriecās vējš un lietus. Abi ar Amandu kāri ieelpoja gaisu, piepildot ar to nāsis, rīkli un plaušas. Noplaiksnīja zibens, izgaismojot pludmali septiņus līmeņus zemāk.

Belendžers pacēla loga rāmi, uzmanīdamies, lai nesagrieztos ar stikla lauskām.

- Es sameklēšu vietu troses piestiprināšanai, - viņš pateica Amandai. - Tiklīdz būšu ārā, aizver slēģus. Saodis svaigu gaisu, Ronijs sapratīs, ko mēs darām.

Belendžers izkāpa laukā pa logu. Augumu kapāja lietus. Pa zaļgani iekrāsoto tumsu viņš nolaidās uz apakšējā jumta. Likās, ka ar neredzamām rokām viņu grūsta vējš. Cenzdamies iespraukties mutē, sejā triecās ūdens. Sajaucoties ar sviedriem, netīrumiem un asinīm, kas tecēja pa vaigu, tas atstāja uz mēles sūru garšu.

Lietusūdens uz brillēm apgrūtināja redzēšanu. Belendžers noslaucīja stiklus, sarāvās no netālā zibens spēriena un piesardzīgi virzījās uz priekšu.

Jumts atgādināja sūkli. Viņš pagāja pa labi un atvieglots uzelpoja, kad zem kājām sajuta stabilu pamatu. Jumta malā viņš pieliecās, lai vējš nenopūstu lejā.

Brīdi Belendžers ļāvās cerībām, taču, paskatoties uz leju, juta, ka sirdi no jauna sagrābj izmisums. Jumta vidus apakšā bija iebrucis, un lejup straumē tecēja ūdens. Zibens uzliesmojums izgaismoja zemākos līmeņus. Laika apstākļu un gadiem ilgas nekopšanas dēļ tie bija pārvērtušies postažā. Vējā šūpojās no sienām atdalījušās virsmas. Pat pa gabalu bija redzami caurumi.

Belendžers atvēra muti, lai ievilktu elpu. Rīklē ietriecās vējš. Nē, viņš nodomāja. Nē! Liedagā pašķīda zibens. Lietus pastiprinājās, slapjo apģērbu padarot vēl aukstāku, taču tas bija nieks salīdzinājumā ar saltumu, kas iezagās sirdī. Vajadzēja atrast vietu, kur piestiprināt mugursomā noglabāto virvi.

Ventilācijas caurule. Belendžers piegāja pie tās un saskatīja ar nakts brillēm rūsas kārtu. Pagrūžot cauruli ar kāju, tā noturējās. Viņš pagrūda spēcīgāk. Caurule grūdienu izturēja. Slaucīdams ūdeni no brillēm, viņš steidzīgi atgriezās pie slēģiem. Cita izburbējusi jumta daļa draudēja iebrukt. Viņš apgāja tai apkārt, paspēra trīs soļus, un piepeši kreisā kāja pazuda zem jumta. Viņš sastinga, stāvot uz otras kājas, lēnām atbrīvoja kurpi un taustīdamies gāja tālāk pāri jumtam.

Pastiepjot roku, lai pabīdītu slēģi sānis, viņš satrūkās, jo slēģis sakustējās pats no sevis. Tad parādījās Amandas roka, lai palīdzētu ierāpties pa logu.

Slapjš un trīcošs viņš ielīda virtuvē un aizbīdīja slēģi. Pēc atrašanās svaigā gaisā dūmu, sāpju un nāves dvaka Kārlaila apartamentos nomāca.

Nakts brilles nespēja to noslēpt.

-    Kas noticis? - Amanda noprasīja.

-    Mēs trīs to nespēsim.

-    Nespēsim?

-    Jumts neizturēs mūsu visu svaru. Ejot viena, tu tiksi pāri. Taču, ja es nesīšu Vinniju… mēs izkritīsim cauri jumtam un nolidosim līdz pirmajam stāvam.

-     Bet…

-    Ejiet projām! - sāpju pilnā balsi nočukstēja Vinnijs.

Belendžers nobrīnījās, ka Vinnijs atguvis samaņu.

-    Es jūs kavēju. - Vinnijs nomurmināja, pārvarot sāpes. - Atstājiet mani! Sameklējiet palīdzību!

-    Nē, es nepametīšu tevi. - Belendžers nocēla no pleciem mugursomu un izvilka no tās virvi. - Amanda, tu esi pati vieglākā. Tur ir ventilācijas caurule. Es to pārbaudīju. Caurule noturēs tavu svaru. Apmet virvi ap cauruli! Nolaidies gar sienu uz leju! Virvi velc līdzi! Sameklē citu stiprinājuma vietu un laidies uz leju!

Koncentrējoties Amandai saspringa seja.

-    Cik tālu ir līdz lejai?

-    Septiņi līmeņi.

-    Laisties lejā pa virvi? To sauc par nolaišanos, vai ne? -Jā-

-    Ta nav tik viegla, ka var domāt. Pat ja izdosies nokļūt līdz apakšai, ko pēc tam? Kur lai atrodu palīdzību?

-   Tuvumā šeit hekā nav. Tev jānokļūst līdz policijas iecirknim. Es izstāstīšu ceļu.

-    Cik tālu tas ir?

-    Pāris jūdžu.

No dūmiem Amandai uznāca klepus.

-    Tādā negaisā? Pēc dzīvošanas velvē bez spēka? Tikai naktskreklā? Es nebūšu tikusi līdz galam, kad būšu tā atdzisusi, ka sabrukšu. Tu iesi.

-     Bet…

-    Tu esi stiprākais. Es palikšu pie Vinnija.

Belendžers nopētīja Amandu. Blondi mati. Tīkami, apņēmības pilni sejas vaibsti. Tik līdzīga Daienai.

Negaidīti šī ideja šķita nederīga.

-    Kamēr atvedīšu palīdzību, var būt par vēlu, - viņš noteica.

-    Ko tad mēs varam darīt?

Belendžers ieklausījās lietus trokšņos aiz slēģiem.

-    Varbūt ir tikai viena vienīga iespēja.

Amanda skatījās uz viņu, cenzdamās apvaldīt izmisumu.

-   Jāiet viņam uzbrukumā, - noteica Belendžers.

-    Tā ir. - Amandas lūpas no aukstuma bija nobālējušas.

Blakus izlietnei karājās priekšauts. Viņa aptina ar to kailos stilbus.

Stūrī bija kas tāds, kas lika saraukt pieri. Paskatījusies uz to pusi, viņa ieraudzīja žurku. No ēdamistabas skatījās citas žurkas.

-    Viņas pievilina Vinnija kāju smaka, - sacīja Amanda.

Bibliotēkas durvīs parādījās vēl žurkas. Vienai žurkai bija

viena acs.

Belendžers aizgāja uz guļamistabu un izvilka no Koras jakas kādu priekšmetu. Atgriezies viņš to parādīja Amandai.

Ūdens pistole.

-    Etiķis. - Viņš uzšļāca žurkai etiķi, un tā aizbēga.

Pistoli paņēma Amanda.

Iesprakstējās rācija.

-    Te apakšā dūmi ir biezāki, - sacīja Ronija balss.

-    Tādā gadījumā tev vajag laisties no šejienes projām, - Belendžers atsaucās.

Viņš izslēdza rāciju un ielika mugursomā. Pēc tam somā ielika lauzni. Pagriezies pret Amandu, viņš apsolīja:

-    Es atgriezīšos tik ātri, cik vien iespējams.

Taču viņš nespēja pakustēties, nespēja atraut no Amandas skatienu. Abus vadīja vienāds impulss. Viņi apskāva viens otru.

Belendžers mēģināja smelties spēku no viņas, no pēdējā draudzīgā cilvēka, kuru varbūt redz. Krūtīm plīstot no emociju gūzmas, viņš atbīdīja slēģi. Sejā iecirtās lietus. Pirms nolaišanās uz jumta viņš pameta skatienu atpakaļ un virtuvē ieraudzīja Amandu, kura paņēma Vinnija galvu sev klēpī. Istabas kaktā puslokā apkārt stāvēja žurkas. Amanda notēmēja ar ūdens pistoli. Belendžers nostājās uz jumta un aizbīdīja slēģi.

59

Pārvarot attālumu līdz ventilācijas caurulei, šķita, ka vējš no plaušām izraus visu gaisu. Sperot soli, māca bailes, vai kāja atkal neizlauzīsies cauri jumtam. Viscaur izmircis, Belendžers pētīja lietus peļķes un sprieda, ka ūdens uzkrāšanās vietās jumts ir visnedrošākais. Taču nākamā izburbējusī vieta, kā izrādījās, bija uz augšu uzpūties tukšums. Viņš pakāpās atpakaļ un apgāja tam ar līkumu.

Piramīdas virsotni trāpīja zibens. Likās, ka sprādzis artilērijas lādiņš. Kaut ari gribējās bēgt, viņš piespieda sevi ievērot piesardzību. Lietū caurule bija grūti ieraugāma. Viņš apmeta tai apkārt virvi un pārbaudīdams pavilka. Alpīnistu virvei standarta garums ir trīsdesmit metri, kas, liekot to divkārtīgi, tika samazināts uz pusi. Tievā un vieglā trose tomēr bija neparasti stipra, jo poliestera apvalks sargāja vidējo daļu no zīda šķiedras.

Riks bija jautājis, no kurienes Belendžeram tādas zināšanas par virvēm un augstumu. Gribēdams dot nevainīgu skaidrojumu, viņš bija pateicis, ka nodarbojies ar klinšu kāpšanu. Patiesībā zināšanas par virvēm un augstumu bija apgūtas reindžeru apmācībā. Apmēram četru pēdu attālumā no gala virvē tika iesiets mezgls, kas brīdinās, ka drīz būs virves gals. Divkārt salikto virvi viņš nometa no jumta. Uzsēdies tai, pāri labajam gurnam viņš to aizvilka aiz sevis. Tad uzmeta cilpu pāri krūtīm un labajam plecam uz muguras tā, lai jaka kalpotu par polsteri un virve neiegrieztos kaklā. Ar labo roku viņš satvēra virvi priekšā, bet ar kreiso zemāko posmu. Tā augumu varēja izmantot bremzēšanai.

Tomēr kaut kur bija pazuduši cimdi, un pastāvēja risks apdedzināt rokas. Mēģinādams saglabāt optimismu, viņš sev iestāstīja, ka lietū cimdi slīdētu un tagadējos apstākļos plika roka ir drošāka.

Pareizi. Jābūt pozitīvam. Saskati visu no gaišās puses!

Zaļi iekrāsotajā tumsā.

Situācija kļūst arvien ļaunāka, Belendžers domāja. Tāpat mulsināja izjūtas. Līča kara sindroms pēc "Tuksneša vētras" negaidīti kļuva par tik tālām atmiņām, ka likās - nekas no tā nav noticis. Vairs nenomāca pēctraumas stresa traucējumi. Pēc iepriekšējās sešās stundās piedzīvotās elles, pēc tik daudzām nāvēm un pēc mīļotās sievas līķa atrašanas uzradās milzīgs niknums. Tas bija tik plašs un spēcīgs, ka neatstāja vietas bailēm. No viņa bija atkarīgs Vinnijs. No viņa bija atkarīga sievai tik ļoti līdzīgā Amanda. Ja kaut kas bija svarīgs, tad viņi. Lonija sodīšana. Tā bija svarīga.

Viņš pārbaudīja virvi pēdējo reizi un atmuguriski kāpa lejā no jumta. Šūpodamies haosā, cauri labajai rokai viņš laida virvi uz aizmuguri, kreisajai rokai turot virvi priekšā. Virve slīdēja apkārt augumam. Atgrūzdamies ar kurpēm no sienas, viņš atmuguriski soļoja uz leju, tuvodamies apakšējā pa- galmiņa krāterim.

Virve noraustījās. Vai caurule būtu saliekusies? Berzei dedzinot nosalušos pirkstus, cauri labajai rokai izslīdēja vēl viens virves posms. Virve noraustījās atkal. Nedomā par to! Ej uz priekšu! Domā par Amandu un Vinniju! Cauri lietus noplūdinātajām brillēm tieši apakšā viņš ieraudzīja pagalmi- ņa vēl palikušo malu un nākamajā mirklī nostājās uz tās, taču no virves neatbrīvojās, ja nu nogrūstu šī pagalmiņa daļa.

Viņš stāvēja pretī aizvērtam, sarūsējušam sestā līmeņa slē- ģim. Pa to iekšā nevarēja tikt. Lai iekļūtu viesnīcā no jauna, lai tiktu pie Ronija, jālaižas tālāk uz leju. Pa krāteri piektā līmeņa numurā. Smagajā, ar ūdeni piemirkušajā apģērbā viņš piegāja pie krātera malas un laidās uz leju. Tā kā nebija sienas, pret kuru atsperties, laižoties uz leju, viņš saviebās, jo virve griezās gurnā, krūtīs un plecā. Virsū gāzās jau lielāks ūdens daudzums - ne tikai lietus, bet arī no jumta. Apakšā bija redzama gulta ar baldahīnu, kumode, Viktorijas laika galds, mēbeles, kādas bija gandrīz visos numuros. Istabas vidū rēgojās vēl Viens krāteris, pa kuru ūdens gāzās zemāk.

Viņš spēra ar kājām. Šī kustība radīja svārsta efektu, kuru viņš palielināja, sperot vēl vairākas reizes. Šūpodamies viņš tuvojās grīdas paliekām sev pretī, spēra vēlreiz, taču negaidīti elpu aizcirta kritiens. Caurule lūst, Belendžers nodomāja. Kritiens ar rāvienu apstājās.

Virve žņaudza krūtis. Viņš izelpoja caur muti un ieelpoja caur degunu, lai tādējādi atgūtu elpošanas ritmu. Palūkojoties uz augšu, skatienam atklājās kritiena iemesls: virve bija iegriezusies krātera malā un izlauzusi gabalu no jumta. Sešas pēdas no griestiem bija nobrukušas. Tik liels bija kritiens. Tagad Belendžers karājās ceturtā līmeņa numurā zemāk par caurumu. Viņš mēģināja pavilkties uz augšu, lai uzliktu kājas uz malas.

Taču krātera mala sāka brukt. Grīda izjuka, tāpēc viņš noslīdēja vēl zemāk ceturtajā līmenī un palika tur karājoties. Garām uz leju tecēja ūdens. Tad nokrita krēsls, aizķerdams jakas piedurkni.

Ak kungs, visi griesti gāžas. Mēbeles tūlīt…

Blakus lejā nokrita galds. Uz paplatinātā cauruma pusi sasvērās kumode. Uz viņa pusi slīdēja gulta.

Paskatoties lejup, bija redzams, ka ceturtā līmeņa numura durvis stāv vaļā. Gandrīz visa numura grīda bija sabrukusi, izsitot visas zemākās grīdas. Belendžers piepeši saprata, ka šī ir tā pati istaba, no kuras viņš pēc kritiena bija glābis Vinniju.

Izjuka vēl viens krātera malas gabals. Virve noslīga vēl par divām pēdām zemāk. Blakus šņākdama nokrita kumode. Gulta slīdēja tuvāk. Belendžers līda pa virvi uz leju, vienlaikus šūpodams augumu. Labā roka pieskārās mezglam, kas brīdināja, ka virves gals nav tālu. Ar nākamo vēzienu virvēs spiediens izlauza no griestiem vēl vienu gabalu. Gulta slīdēja tuvāk. Svārsts šūpojoties tuvināja viņu atvērtajām durvīm. Pirksti kā nagi ieķērās durvju stenderē. Viņš turējās tajā visiem spēkiem. Garām uz leju nolidoja gulta.

Virve vilka Belendžeru kā gūstekni atpakaļ bezdibenī, kamēr pats viņš centās aizvilkties garām stenderei. Tālu lejā nobrikšķēja gulta. Viņš atlaida labo roku no virves un satvēra stenderi, lai palīdzētu atvērto durvju stenderi satvērušajai kreisajai rokai. Viņš ievilkās pa durvīm. Kaut arī balkona grīda bija mīksta, tā turēja. Viņš spēra soli. Tad vēl vienu.

Noņēmis virvi no gurna un pleca, Belendžers atraisīja mezglu un pavilka virvi aiz viena gala, gribēdams noraut to lejā. Virve kaut kur aizķērās. Baidīdamies, ka tā var sagraut vārgo grīdu, viņš pakāpās soli atpakaļ un vilka atkal. Virve nekustējās no vietas.

60

Troksnis, Belendžers brīdināja sevi. Ronijs nevar to nedzirdēt.

Belendžers atlaida vaļā virvi un izvilka pistoli. Notēmējis uz zaļi iekrāsoto balkonu priekšā, viņš saklausīja rēkoņu viesnīcas iekšienē. To radīja vētras vibrācijas. Numuru sabrukšana bija tikai daļa no lielāka trokšņa. Kaut kas tāds, kas nevarēja izraisīt Ronijā aizdomas.

Belendžers nopētīja viesnīcas tukšo centrālo šahtu. No salūzušā gaismas kupola uz leju stiepās lietus plīvurs. Tomēr pretējie balkoni bija saskatāmi. No piektā stāva grīdas parādījās liesmas, no sestā stāva nāca dūmi.

Amanda. Vinnijs.

Viņš devās pa gaiteni uz avārijas durvīm. Vētras trokšņi noslāpēja visas skaņas. Piektajā līmenī viņš pielavījās pie balkona, cerēdams augšā ieraudzīt Roniju.

No Ronija nebija ne miņas.

Kaut kas atsitās pret galvu. Saknes. Griestos ieaugušais koks. Pirms vairākām stundām tas bija šķitis dīvaini. Salīdzinājumā ar visu piedzīvoto tagad tas likās normāli.

Belendžers atgriezās pie avārijas kāpnēm un devās uz augšu. Durvis stāvēja vaļā. Viņš izgāja no kāpnēm un uzmanīgi virzījās tālāk pa īsu gaiteni. Degošais balkons iepretī likās pamests. Liesmas drīz sasniegs pēdējo stāvu. Kaut arī vajadzēja steigties, viņš piespieda sevi iet lēnām un nezaudēt uzmanību. Gaiteņa galā viņš nopētīja balkonu. Joprojām no Ronija nebija ne miņas. Visas durvis stāvēja vaļā, tikai Danatas apartamenti bija ciet. Ronijs varēja atrasties jebkurā istabā un klausīties skaņās virs galvas.

Koks palika pa kreisi. Pretī no durvīm nāca dūmi. Belendžers saprata, ka Ronijs vairs neklausās skaņās virs galvas, bet rīko jaunu ugunsgrēku.

Dūmu priekšā pavīdēja siluets. Tam nākot ārā no numura, Belendžera pirksts uz mēlītes saspringa. Garā auguma vīrs bija uzvalkā ar nakts brillēm uz acīm un bisi rokās. Ronijs! Atmiņas uzjundīja negantas dusmas par velto sarunu ar šo vīru pirms diviem gadiem. "Un tā bija pēdējā reize, kad viņu redzējāt?" - "Jā. Dienas vidū viņa aizgāja no mana biroja." Briesmonis nez kāpēc izskatījās citāds, ne tik tievs kā novērošanas telpas monitorā pirms maza laiciņa.

Tiklīdz Ronijs pagriezās uz viņa pusi, Belendžers divas reizes izšāva, trāpot krūtīs. Šāvieni norībēja vienā laikā ar pērkona grāvienu, atsviežot Roniju atpakaļ. Iekams Belendžers paguva izšaut trešo reizi, inerces spēks uzgrūda Roniju kokam. Tas nbbrakstēja. Sakņu pavājinātā balkona daļa sabruka. Rokām vicinoties un zariem ķeroties, Ronijs ar visu koku izkrita pa caurumu.

Belendžers piesteidzās tam klāt. Kļuva skaidrs, kāpēc Ronijs nav tik tievs, kā tas pienākas. Viņš bija uzvilcis brunuvesti.

Apņēmības pilns trāpīt galvā, Belendžers notēmēja caurumā uz leju, taču ieraudzīja tikai roku, Ronijam drudžaini ripojot projām. Vēl bija palikušas tikai trīs patronas. Nedrīkstēja riskēt ar veltīgu šaušanu. Kamēr viņš skries lejā pa avārijas kāpnēm uz piekto līmeni, Ronijs vairs nebūs atrodams - pārāk daudz istabu, pārāk daudz avārijas kāpņu, pārāk daudz slepenu durvju.

Vēl īsti neapjēdzis, ko dara, Belendžers pa caurumu nolēca uz apakšējā balkona. Tas nebija sabrucis, Ronijam krītot, tāpēc tam vajadzēja izturēt ari viņa svaru. Viņš nolēca, mazinādams triecienu, saliecās ceļgalos un aizripoja sānis, kā bija mācīts izpletņlēcēju skolā. Izvairījies no koka, viņš piecēlās tupus un skatījās, kur palicis mērķis. Taču pievīla nestabilais pamats. Balkons salīgojās.

Viņš ieraudzīja Roniju, kas no piecu durvju attāluma tēmēja ar bisi. Balkonam sašūpojoties un nogāžot Belendžeru uz ceļiem, arī Ronijs zaudēja līdzsvaru. Bise norībēja, pāri Belendžera galvai nosvilpa skrotis. Iekams Ronijs paguva iebīdīt stobrā nākamo patronu, Belendžers metās uz priekšu. Viņi sadūrās un nogāzās uz grīdas. Taču Belendžeru tai pašā brīdī pārņēma bailes, jo abu kopējais svars balkonam bija par daudz. Tas sašķiebās, nokrita vienu līmeni zemāk un izveidoja slīpumu, pa kuru Belendžers ar Roniju viens pāri otram nokūleņoja līdz pašai apakšai. Balkons no trieciena salīgojās.

Ronija pirksti sameklēja Belendžera kaklu. Viņš atcerējās Amandas apgalvojumu, ka Ronijs ir neparasti spēcīgs. Ronija rokas patiešām bija stipras un prasmīgi žņaudza Belendžeru. Briesmonim bija ilgu gadu prakse.

Balkons trīcēja. Bet varbūt kaut kas sašūpojās Belendžeram galvā. Kad no žņaugšanas acu priekšā zaļās krāsas vietā parādījās pelēka, viņš mēģināja šaut, taču varēja trāpīt tikai Ronijam krūtīs, kuras aizsargāja bruņuveste.

Belendžers nospieda mēlīti. Kaut arī veste aizsargāja no lodes, tā nespēja mazināt trieciena spēku. Ronijs atkrita atpakaļ, it kā būtu dabūjis sitienu ar āmuru. Belendžers metās uz gaiteni ar stabilo grīdu. Nākamajā mirklī augšējā balkona paliekas nokrita uz apakšējā, savukārt tas gāzās zemāk, izraisot ķēdes reakciju, līdz visi balkoni ar šļakstu novēlās vestibilā ūdenī. Gruvešu jūklī bija dzirdami Ronija kliedzieni.

Nostājies stabili uz gaiteņa grīdas, Belendžers palūkojās lejā. Pacēlās putekļi, lai tūlīt tos nosēdinātu lietus, kas lija iekšā pa vaļējo gaismas kupolu no augšas.

Amanda. Vinnijs. Belendžers iebāza pistoli makstī un traucās pa avārijas kāpnēm uz augšu. Viens līmenis. Vēl viens. Dūmos klepodams, viņš iesteidzās sestajā līmenī un mēģināja izgudrot, kā nokļūt augšstāva dzīvoklī. Durvis uz Danatas numuru bija aizbarikādētas. Vai slepenas durvis nevar būt kādā citā istabā? Vai tad pa tām Ronijs neiekļuva kāpnēs un nesarīkoja lamatas? Kur ir durvis?

Belendžers izvēlējās istabu tālāk no Ronija kurtā jaunā ugunskura un iesteidzās pa tās durvīm. Uzmanību saistīja kumode. Noslēpt durvis aiz tās būtu viegli. Viņš atrāva no sienas kumodi, taču atrada tikai acīm redzami stingru sienu. Viņš izvilka no mugursomas lauzni un trieca pret to. Viņš sita vēl un vēl, neprātā kaukdams. Caurums palielinājās, divu siju starpā parādījās sprauga. Viņš sita no visa spēka, gribēdams caurumu paplašināt. Vēl viens negants sitiens, un pa caurumu varēja ielīst.

Belendžers ielika lauzni somā un iegāja koridorā. Tūlīt kļuva redzamas vītņu kāpnes ar skrūvēm, kas bija izrautas no sienas. Kāpnes šūpojās. Mans Dievs, es atrodos zem ēdamistabas! Mēs ar Amandu un Vinniju gribējām pa tām tikt lejā. šīs kāpnes gandrīz nekur neturējās.

Viņš nostājās uz kāpnēm ar visu svaru. Tās salīgojās. Viņš mēģināja iet uz augšu tik mierīgi, lai kāpnes nepakustētos. Tās salīgojās atkal. Lūdzu, Belendžers domās noteica. Viņš kāpa augstāk, turēdamies pie izlocītajām margām. Sajūta bija tāda pati kā uz nestabilas, vēja mētātas burulaivas klāja. Ar grūtībām spēdams paelpot, viņš sasniedza lūku un pieklauvēja. Divas reizes. Trīs. Vienu.

Lūka atvērās, un Amanda paskatījās uz viņu ar atvieglojuma sajūtu.

-    Deg vēl vienā vietā.

-    Zinu. - Belendžers ierāpās pa lūku. Ar spiedienu, viņam atgrūžoties no pēdējā pakāpiena, kā izrādījās, pietika, lai kāpnes nobruktu lejā. Dzīvokli pildīja dūmi. Steidzoties uz virtuvi pie Vinnija, Amanda sacīja:

-    Es baidījos, ka nāksies attaisīt slēģus, izlikt Vinniju ārpusē un pievienoties viņam. Mēs vismaz varētu elpot, pat ja atdzistu līdz nāvei vai šī nolādētā ēka sabruktu.

-    Palīdzi viņu nogādāt uz guļamistabu! Vedīsim viņu lejā uz Danatas numuru.

-    Ronijs. Kas ar viņu…

-    Nezinu. Varbūt beigts.

-    Varbūt?

-    Gribu cerēt. Drošs par to neesmu.

Viņi uzlika Vinnija rokas uz saviem pleciem un vilka viņu uz guļamistabu, vairs neraizēdamies par troksni.

Viņi nolika Vinniju pie guļamistabas lūkas. Kamēr Belendžers tēmēja uz lūku, Amanda to atbultēja un pacēla. Palikušas tikai divas patronas, viņš domāja. Nedrīkst tās izšķiest. Taču neko citu viņš neredzēja kā zaļganus dūmus.

Pirms nokāpšanas Belendžers brīdi aizkavējās.

-    Mirkli pagaidi! - Viņš paņēma pēc bumbas neitralizēšanas sānis nolikto plastiskās sprāgstvielas gabalu.

-    Ko tu ar to darīsi? - Amanda pajautāja.

-    Nezinu.

-    Tu teici, ka bez detonatora no tās nav jēgas.

-    Taisnība. - Belendžers ielika sprāgstvielu mugursomā un tūlīt zem lūkas nostājās ar pagrieztu muguru. Amanda uzvilka viņam uz pleciem Vinniju. Belendžers nonesa Vinniju Danatas dzīvojamā istabā un no jauna nosēdināja uz grīdas. Kopējiem spēkiem ar Amandu viņš atvilka no durvīm smagos galdus un krēslus. Pēc tam notēmēja uz durvīm, un Amanda tās atvēra.

Viesnīcas centram pretējā pusē uz augšu cēlās liesmas. Tās izplatījās arī no istabas šajā pusē.

-    Tik ilgi bija tumšs, ka nezinu, ko es būtu devis, lai tikai redzētu. - Ieraudzītais Vinnijam iedvesa šausmas. - Tagad vēlos, lai neredzētu.

-    Palīdzi uzdabūt viņu uz muguras! - Belendžers teica Amandai. - Vinnij, pieķeries pie manas mugursomas lencēm! Vai vari to?

-    Kājas man nekur neder, taču ar rokām viss ir kārtībā.

Viņi izgāja gaitenī un sameklēja durvis uz avārijas kāpnēm. Belendžers no jauna notēmēja. Un atkal mērķa nebija. Saliecies zem Vinnija svara, viņš gāja pa kāpnēm uz leju tik ātri, lai nezustu līdzsvars. Piektais līmenis. Ceturtais. Trešais.

-    Es dzirdu šalcam ūdeni, - sacīja Amanda.

-   Tas krājas uz daudzajiem jumtiem. Turklāt caurumu netrūkst. Viesnīca pieplūst ar ūdeni, - sacīja Belendžers.

Otrais līmenis. Pirmais.

Atverot durvis, viņi līdz ceļgaliem iekāpa ūdenī. No tā cauri kauliem izskrēja saltas tirpas, taču skatienam atklājās kaut kas vairāk: vestibilā valdīja haoss. Tagad Belendžers saprata, kāpēc pie kolonnām un durvīm sakrājušās mēbeļu kaudzes. No augšējiem līmeņiem ar neiedomājamu troksni lejup gāzās ūdens, aizraudams līdzi jebkuru priekšmetu, kas nebija nostiprināts.

61

-    Kā lai tiek no šejienes ārā?

Balss satrūcināja Belendžeru, gandrīz liekot nospiest mēlīti. Balss piederēja vīram, kas pretī straumei mēģināja piekļūt viņiem tuvāk. Uz acīm viņam bija nakts brilles. Uzblīdušās kabatas vilka viņu uz leju. Seju klāja tetovējumi.

-    Es pārbaudīju durvis uz tuneli! - iekliedzās Tods. - Tas maitas gabals durvis patiešām aizmetinājis! Es pārbaudīju visas durvis un slēģus, kurus izdevās atrast! Mēs esam sagūstīti lamatās!

-   Mēs laidīsim darbā lauzni! Mēs mēģināsim atlauzt durvis!

Tiklīdz Belendžers iekāpa straumē, tā gandrīz notrieca

viņu no kājām. Divdesmit pēdu attālumā pa labi no augšas gāzās ūdenskritums.

-     Visa šī nolādētā viesnīca nonāks zem ūdens, - sacīja Tods.

-    Atbrīvojies no monētām! Ja pakritīsi, tās pavilks tevi zem ūdens.

-    Labāk nekritīšu.

Belendžers ieraudzīja garām peldam krēslu ar žurku. Viņš izvairījās no krēsla un saļodzījās zem Vinnija smaguma. Amanda satvēra viņu un palīdzēja noturēties uz kājām. Viņi pabrida garām kolonnai, kurai blakus uz mēbeļu kaudzes bija sapulcējušās žurkas.

-    Kas ar viņu noticis? - jautāja Tods.

-   Apdedzināja kājas. Ronijs uzspridzināja detonatorus.

-    Ja izdotos tikt tam mūdzim klāt, es iegrūstu detonatoru viņam rīklē… - Tods plati iepleta acis.

-    Kas notika?

-    Nupat papeldēja garām līķis. Sievietes līķis. Tā bija tā pati sieviete, kuru redzēju koridorā.

Blondie mati nozuda straumē. Belendžeram kļuva nelabi, iedomājoties, ka tas varēja būt jebkuras ēkā noslēptas sievietes līķis. Bet varbūt tā ir Daiena, viņš nodomāja.

Ūdenī bija izkaisīti visādi priekšmeti. Tad vestibilā atskanēja skaļš rībiens, un Belendžers tikai ar novēlošanos saprata, ka aiz muguras izšāvusi bise. Cīnīdamies ar straumi, viņš nokļuva līdz kolonnai un noslēpās aiz mēbeļu kaudzes, kas bija sanesta tai blakus.

-Amanda!

-    Esmu tepat! Tev aiz muguras!

-    Kur ir Tods?

-    Tur!

Viņa norādīja uz kolonnu blakus.

Belendžers nodeva Vinniju Amandai, izvilka pistoli un paskatījās gar mēbeļu kaudzi. Pretī bija redzams galveno kāpņu grausts. Turpat gulēja nobrukušo balkonu gruvešu juceklis, nodrošinot Ronijam vietas, kur slēpties.

Izliecoties uz āru tik tālu, cik pieļaujams, Belendžers it kā pamanīja zem margu mudžekļa kustību. Palikušas tikai divas patronas, viņš domāja. Šāvienam jābūt pilnīgi drošam. Ūdenim kāpjot uz augšu, viņš pārvietojās atpakaļ aiz mēbelēm un kolonnas. Blakus galdam skrotis norāva stūri. Slēpjoties viņš nebija pamanījis šāviena uzliesmojumu.

Gribēdams labāk noteikt Ronija atrašanās vietu, Belendžers izvilka no mugursomas rāciju.

-    Lietus acīmredzot nodzēsis liesmas, - viņš sacīja rācijā. - Tu nevari iznīcināt visus pierādījumus.

Viņš nogrieza rāciju uz klusāko un mēģināja ieklausīties, no kurienes atskanēs Ronija balss, taču ūdenskrituma rēkoņa noslāpēja visas skaņas.

Neko nedodot, Ronija balss atskanēja no rācijas.

-    Uguns un lietus iznicinās pirkstu nospiedumus. Nekādus citus pierādījumus nevar man piešūt. Neviens nezina, ka esmu šeit, tikai jūs. Policija domās, ka to visu izdarījuši iebrucēji.

Belendžers pacēla galvu, pievērsdams uzmanību Ronija balsij. Viņš bija tikpat kā pārliecināts, ka balss nāk no labās puses, no margu jucekļa. Liec viņam pateikt vēl kaut ko!

Ronija gatavība sarunāties darīja raizes.

-    Uz mata kā pilsēta, kas liek man iet projām. Plūdi nekad vēl nav bijuši tik postoši. Tuvojoties vētrai, pietika izlaist no peldbaseina ūdeni. Lietusūdens to piepildīja no jauna. Ar pārējo ūdeni galā tika novadcaurules.

Jā, balss katrā ziņā nāk no margu mudžekļa, nodomāja Belendžers. Bet kāpēc viņš tik daudz runā? Vai atkal grib mani apmuļķot? Vai ari maina pozīciju, cerēdams, ka es velti izšķiedīšu vēl kādu šāvienu?

-    Vai tu zini, ko nozīmē vārds "eksponents"? - balss jautāja.

Belendžers nosprieda, ka jāatbild un jāmudina Ronijs runāt vēl.

-    Armijā es to sapratu kā strauji pieaugošu uzbrukumu sēriju. - Viņš atkal tūlīt samazināja skaļumu.

-    Kaut kas uz to pusi ir, - balss otrā pusē noteica.

Balss nāca no tās pašas vietas. Pa labi. No gruvešu kaudzes. Ja nešauju, domāja Belendžers, vai viņš nenospriedīs, ka man beigusies munīcija? Vai riskēs un nāks pie manis? Vai varu viņu piemānīt?

-    Tieši tā notika ar viesnīcu. Eksponentuzbrukumi, - sacīja balss. - Starp citu, izklausās, ka tu esi nosalis.

Belendžeram patiešām bija auksti, un saltajā ūdenī viņu kratīja drebuļi.

-     Drīz tev muskuļus saraus krampji. Un tu nespēsi aizstāvēties.

-    Tev ir tā pati problēma.

-    Nē, - sacīja balss. - Es esmu augstā vietā un sausumā.

-    Ei, Ronij! - pārsteigdams Belendžeru, no blakus kolonnas nokliedzās Tods. - Noslēgsim darījumu!

-    Kādu darījumu tu vari piedāvāt?

-    Es tevi nedzirdu! - kliedza Tods. - Man nav rācijas!

Labi, liec Ronijam kliegt, nodomāja Belendžers. Palīdzi

man noskaidrot, kur viņš atrodas.

-    Tev nav nekā tāda, ko vari piedāvāt darījumam! - sacīja Ronijs.

Likās, ka tagad balss skan no citas vietas. Trokšņi vestibilā neļāva noteikt Ronija slēptuvi.

-    Protams, ir. Es palīdzēšu tev dabūt rokā pārējos. Ja to izdarīšu, vai atļausi man aiziet? - Tods kliedza. - No manis tev nebūs jābaidās.

-    Es nebaidos ne no viena.

-    Es tevi neapdraudu. Man vajag tikai izkļūt no šejienes ārā. Man nav ne mazākās vajadzības meklēt kruķus. Ne ar monētām.

-    Ak jā, monētas.

Belendžers juta, ka viņa kājas kļūst nejūtīgas. Viņš nevarēja saprast, vai spēs pārvietoties, kad radīsies vajadzība.

-    Ja palīdzēšu viņus dabūt rokā, vai darījums ir spēkā? - Tods jautāja.

-    Palīdzība vienmēr ir apsveicama.

-    Nolādēts, vai darījums būs spēkā?

-    Draugs vienmēr var noderēt.

Sasodīts, Belendžers nesaprata, kas Todam padomā. Viņš ieraudzīja, ka Tods kaut ko izvelk no ūdens: garām peldošu garu margu.

-    Sagatavojies! - Tods nokliedzās. - Tur viņi nāk!

Belendžers nelaimīgs noskatījās, kā Tods ar margu baksta mēbeļu kaudzi, aiz kuras viņš ar Amandu un Vinniju bija paslēpies. Galds pavirzījās. Krēsls sakustējās. Tods grūda spēcīgāk. Tā kā kaudze varēja izjukt un atstāt viņus bez aizsega, neatlika nekas cits kā vienu no divām pēdējām lodēm iztērēt Todam.

Viņš notēmēja.

Tods atlaida vaļā margu un brida pa ūdeni, lai noslēptos aiz kāpņu posma, kas bija aizķēries aiz kolonnas. Negaidīti no gruvešiem kaut kas izlēca, liekot Todam iekliegties. Tas uzkrita viņam uz galvas, saķēra ar nagiem seju, plosīja vaigus un kaklu. Balts. Ar trim pakaļkājām. Kaķis. No Toda kakla izšļācās asinis, viņš streipuļoja pa ūdeni kā akls, monētu smaguma vilkts, izmisīgi kaukdams un raudams dzīvnieku projām no sejas.

Toda krūtis pārplēsa bises šāviens. Monētas kabatās bija tik smagas, ka viņš saļima uz ceļgaliem, nevis atkrita atpakaļ. Pēc tam viņš sagāzās uz sāniem, un viņa seja nozuda. No ūdens virpuļa parādījās kaķis.

Belendžers sadzirdēja strīķēšanos. Toda izkustinātais krēsls atbrīvojās no kaudzes. Krēslam sekoja galds, atbrīvodams ceļu citām drazām. Tas viss traucās kolonnai garām. Belendžers ielika pistoli makstī. Pagriežoties pret Amandu, lai palīdzētu saturēt Vinniju, viņš zaudēja zem kājām pamatu. Kaut kas atsitās pret kājām, un viņš pagāja zem ūdens. Aizturējis elpu, viņš pamanījās pacelties virs ūdens un ieraudzīja, ka straume viņus visus trīs rauj sev līdzi. Likās, ka norīb bise. Pēc tam Belendžers atkal tika parauts zem ūdens, un straume nesa viņu cauri vestibilam.

Likās, ka straume nes lejā pa kāpnēm, tad tālāk pa gaiteni pa pavērtām durvīm. Viņš centās kaut kam pieķerties, kam tādam, kas ļautu noturēties uz vietas, taču pirksti satvēra tikai koka gabalus. No jauna uzniris, viņš priekšā ieraudzīja Amandu un Vinniju. Ievelkot plaušās gaisu, viņš ieraudzīja raibas flīzētas sienas, šī bija peldbaseina telpa.

Straume izrāva viņu cauri durvīm. Viņš atsitās pret milzīgu metāla tvertni. Palīgtelpa.

Elpošana bija apgrūtināta.

-Amanda!

-    Esmu te!

Ūdens sniedzās pāri jostasvietai. Viscaur trīcēdams, viņš peldēja pie Amandas.

-    Vinnijs! Kur ir…

Vinnijs ar seju ūdenī peldēja gabaliņu tālāk no viņiem. Belendžers ar Amandu viņu saķēra un pacēla galvu virs ūdens. Vinnijs ieklepojās. Ūdenī visapkārt peldēja panikā kritušas žurkas un pīkstēdamas centās uzlīst uz caurulēm. Garām aizpeldēja baltais kaķis. Garām aizpeldēja kaut kas gaišs, un Belendžers atskārta, ka tie ir mati. Ronija upuru blondie mati.

Šķita, ka galvā kaut kas sašķiebjas. Uznāca bailes, vai viņš nezaudē prātu.

-    Mums jātiek"ārā, citādi noslīksim, - Amandai ietrīcējās balss.

Belendžers nespēja viņai pateikt, ka pat tad, ja viņiem izdosies nokļūt atpakaļ vestibilā, atdzisušo muskuļu dēļ ūdenī viņi būs bezpalīdzīgi un nekas Ronijam netraucēs viņus nošaut.

Vienu nožēlojamu mirkli Amandas jaukie vaigi un gaišie mati lika iedomāties, ka viņš skatās uz…

-    Daien!

-    Kā tu mani nosauci?

Viņš saņēma Amandas un Vinnija roku un vadīja viņus uz baseina pusi. Taču izdevās spert tikai vienu soli, kad nežēlīgā straume atgrūda pret tvertni.

Auksti. Pagalam auksti.

Belendžers juta rokas stingstam.

Ūdens līmenis sasniedza saules pinumu.

Beidzot esmu viņu atradis. Nedrīkstu pieļaut, ka viņa nomirst. Nolādēts, kā lai tiekam ārā? Ja tas izdzimtenis nebūtu aizmetinājis durvis…

Ļaudams straumei atraut sevi no tvertnes, Belendžers brida pie durvīm. Metinājumi, pa galvu rosījās doma. Varbūt tie nemaz nav stipri. Varbūt ar lauzni tos var dabūt vaļā.

Kad tāda ūdensmasa spiež uz durvīm? Tonnām ūdens? Pat ja durvis nebūtu aizmetinātas, tās nemūžam neizdotos atvērt.

Metinājumi. Atmiņā kaut kas uzplaiksnīja. Kaut kas svarīgs, kaut kas grūti nosakāms. Kaut kas…

Belendžers atcerējās, ka, novērošanas telpas monitorā ieraugot Roniju, kas ar roku norāda uz durvīm priekšā aizmetināto cauruli, pa kreisi no durvīm bija balons. Tagad Belendžers brida uz to pusi. Lūgdams Dievu, kaut Ronijs nebūtu balonu pārvietojis, viņš taustījās ūdenī, taču neko nespēja atrast. Pasniedzies dziļāk, viņš ar neveikliem pirkstiem sataustīja izliektu metāla virsmu.

Iztaisnojies viņš gandrīz iekliedzās aiz cerības, taču, lai kaut ko panāktu, darāmā netrūka. Ūdens līmenis jau bija gandrīz pārsniedzis durvīm priekšā piemetināto cauruli. Aiz caurules bija sprauga. Viņš izvilka no mugursomas lauzni un tā aso galu iedzina spraugā. Pēc tam lauzni pagrieza vertikāli ar līkumu pret durvju augšu.

Viņš pagramstījās ūdenī vēlreiz, stenēdams pacēla smago balonu un piestiprināja to ar siksnām pie laužņa tā, ka tas nokarājās virs ūdens. Pēc tam izņēma no mugursomas plastisko sprāgstvielu un ieķīlēja starp balonu un durvīm, izvilka no mugursomas līmlenti un nostiprināja balona degļa sprauslu pret balonu. Tad viņš atgrieza gāzes padeves krānu un nospieda aizdedzes pogu. Sāka šņākt gāze. Deglis uzliesmoja un sāka balonu karsēt.

Belendžers devās atpakaļ pie Amandas un Vinnija. Atmiņā uzpeldēja murgi, kuros viņš kaut kur steidzās, bet kājas šķita kā pielīmētas. Redzot liesmas atspīdumu aiz muguras, viņš centās pārvarēt ūdens pretestību un steigties uz priekšu. Smagi elpodams, viņš apgāja apkārt tvertnei. Ūdens ar spēku spieda pret tvertni Amandu un Vinniju.

-   Aizveriet acis! Aizspiediet ausis! - Belendžers iekliedzās.

Amanda nekavējās ne mirkli.

-    Vinnij, vai tu dzirdi? Aizver acis! Aizspied ausis!

Sāpju, morfija un aukstuma apstulbināts, Vinnijs piespieda rokas pie ausīm.

Belendžers darīja to pašu. Ūdens sniedzās līdz krūtīm. Deglis, viņš domāja. Cik ilgs laiks vajadzīgs, lai tas balonā izdedzinātu caurumu? Viens, divi, trīs, četri. Balonam jau vajadzēja uzsprāgt. Septiņi, astoņi, deviņi. Vai balons būtu iekritis ūdenī? Vai ūdens sakāpis tik tālu uz augšu, ka nodzēsis degli? Trīspadsmit, četrpadsmit.

Pasaule kļuva skaļa un gaiša. Pat ar aizvērtām acīm un aizspiestām ausīm Belendžers kļuva kurls un akls. Viņš ar spēku tika pacelts uz augšu, un tai pašā laikā likās, ka tiek izrauta dzīvība. Vairs nejuzdams svaru, viņš nespēja elpot. Viņš krita uz leju, spiediena sagrābts. Augšā un lejā, pa labi un pa kreisi, bet piepeši tam vairs nebija nozīmes. Haoss dzina uz priekšu, viņš pret kaut ko atsitās, tvēra gaisu, ieelpoja ūdeni un turpināja traukties uz priekšu.

Es esmu tunelī, viņš atskārta. Sprādziens atrāvis vaļā durvis. Ūdens plūst uz… Haosā viņš tika grozīts un mētāts. Atsities pret sienu, viņš atkal ierija ūdeni un konstatēja, ka seja atrodas virs ūdens. Virs galvas traucās zaļi iekrāsoti tuneļa griesti. Visapkārt peldēja žurkas. Divas sēdēja uz krūtīm.

Tad ātri tuvojās stūris. Kurpes atsitās pret to. Straume sagrieza un aiznesa pa tuneļa turpinājumu tālāk. Pakļuvis no jauna zem ūdens, viņš atsitās pret sienu un centās neelpot.

Piepeši atgriezās bezsvara sajūta. Ar izplestām rokām viņš izlidoja plašā vietā.

Tad sajuta triecienu, ripoja, apstājās uz muguras un mēģināja atbrīvot plaušas. Aiz muguras skalojās ūdens. Pāri skrēja žurkas.

Dēļi. Kaut kādi dēļi virs galvas. Viņš guļ slapjās smiltīs. Blakus mētājas salauztas, sarūsējušas restes.

Mans Dievs! Viņš saprata, ka ūdens spēks izsitis kanalizācijas tuneļa nosprostojumu. Tas izmetis pludmalē. Es atrodos zem promenādes.

62

Kling.

Klang.

Vējš nesa pa gaisu skaņas, ko radīja metāla plāksne, sitoties pret pamesto dzīvojamo ēku. Belendžers atcerējās neomulīgo sajūtu, kādu šī zvanīšana bija radījusi pirms septiņām stundām.

Klang.

Cauri promenādes spraugām uz sejas lija lietus. Roka pastiepās pēc makstī iebāztā ieroča. Taču tumsa vairs nebija zaļa. Nakts brilles bija norautas no sejas, tomēr kaut kas bija saskatāms. Zibens. "Liesmojošs viesnīcas augšstāvs. Belendžers piespieda sevi piecelties sēdus. Daiena. Vinnijs.

Skatiens pārslīdēja drazām. Garām paskrēja vēl dažas žurkas. Ar nedabiskā leņķī atliektu galvu nekustīgi gulēja piec- kājainais kaķis. Kopā ar ūdeni no tuneļa izmests ķermenis. Ar rokām un kājām atsperdamies smiltīs, Belendžers līda uz tā pusi un šausmās apstājās, atskārtis, ka tas ir mumificējies līķis.

Pa kreisi zemē gulēja vēl divi ķermeņi. Viens blonds. Baidīdamies, ka arī tas izrādīsies līķis, Belendžers līda tuvāk.

Ķermenis sakustējās. Belendžers palielināja ātrumu, pielīda klāt un apgrieza to.

-    Daiena.

-    Nē, - viņa nočukstēja.

Viņai blakus nekustīgs gulēja Vinnijs. Belendžers pārbaudīja Vinnija muti, vai tajā kaut kas nav iesprūdis, apgrieza viņu uz vēdera un uzspieda uz muguras, lai atbrīvotu plaušas no ūdens.

Vinnijs ieklepojās, no mutes izšļācās šķidrums. Belendžers spieda vēl.

-    Daiena, mēs nedrīkstam te palikt, - sacīja Belendžers.

-    Bet es neesmu…

-     Var atnākt Ronijs. Jātiek no šejienes projām. - Belendžers cēla Vinniju kājās. - Nāc palīgā, Daiena!

Nozibsnījot zibenim, Vinnijs stāvēja viņai un Belendžeram pa vidu. Viņi steidzās, cik spēja, taču Vinnija kurpes vilkās pa smiltīm. Belendžers paklupa uz viena ceļgala, taču sakopoja spēkus un piecēlās. Vēl pēc desmit soļiem visi pakrita no spēku izsīkuma.

Belendžers pārlaida skatienu apkārtnei.

-     Ronijs drīz būs klāt. Jāpaslēpjas. Mums vajag… Tur priekšā smiltīs ir iedobe. Daiena, vai tu redzi?

Atbildes nebija.

Pa promenādes spraugām cauri lija lietus.

-    Palīdzi aizvilkt Vinniju, - sacīja Belendžers.

Ar pēdējām spēka paliekām viņi ievilka Vinniju iedobē.

-    Apgulies viņam blakus, - sacīja Belendžers.

-     Bet…

-    Es jūs apsegšu. Pludmale izskatīsies gluda. Varbūt neviens jūs neieraudzīs.

-    Palika pēdas.

-    Lietus tās aizskalo un noslēpj.

-    Un kas būs ar tevi?

-    Es panākšu, lai viņš man seko uz citu pusi. Daiena…

-    Es neesmu Daiena.

-    Es tevi mīlu.

-    Man gribētos, kaut es būtu Daiena. - Viņa noskūpstīja Belendžeru uz vaiga.

Viņš lika Amandai apgulties iedobē un abiem ar Vinniju uzbēra smiltis - tikai tik daudz, lai nekas nebūtu redzams. Neīsts kaps, lai nerastos vajadzība rakt īsto.

Abu sejas palika redzamas.

-   Auksti, - Amanda sacīja.

-    Es aizvedīšu viņu projām. Skaiti līdz trim simtiem! - sacīja Belendžers. - Pēc tam mēģini atrast palīdzību. Ja arī tad droši nevarēs līst ārā, es būšu piedzīvojis neveiksmi un nekad vairs nebūšu drošībā.

-    Daiena bija laimīga, ka viņai ir tāds cilvēks kā tu.

-    Ko? Nesaprotu. Es joprojām tev esmu.

Viņš pagriezās, kaut kādā veidā pieņēmis lēmumu iet atpakaļ pa ceļu, pa kuru nācis, - uz kanalizācijas tuneli. Pie drazām. Pie žurkām. Pie līķu mūmijām. Lietus patiešām pieskaloja pēdas ar smiltīm. Viņš ņēma talkā visu savu gribasspēku, izgāja liedagā un devās pretī negantajiem viļņiem. Nosprakstēja zibens, taču tas vairs nelika sarauties.

63

Dažu jardu attālumā no jūras Belendžers pagriezās pret promenādi. Tās otrā pusē no viesnīcas "Paragon" augšējiem stāviem izšāvās liesmas. Tur uguns cīnījās ar vētru. Sajā pamestajā vietā, šajā vēlajā stundā, kad ugunsgrēku no pārējās pilsētas slēpj negaiss, paies laiks, kamēr kāds izsauks ugunsdzēsējus un policiju un tie ieradīsies. Cerēt uz kāda palīdzību Belendžers nevarēja.

Zibens gaismā pa labi pavīdēja pamestās dzīvojamās ēkas siluets. No tās atlidoja metāla plāksnes zvanīšana.

Viņš izņēma no maksts pistoli un mugurpusē aizbāza aiz jostas. Pēc tam izpleta rokas, lai būtu tik labi redzams, cik vien iespējams. Agresīvā stāja izteica visu. Nāc nu, Ronij! Paskatīsimies, vai tiksi ar mani galā.

Ronijam parādoties uz promenādes, nogranda pērkons. Ronija siluetu izcēla liesmas, liekot domāt, ka viņš iznācis no elles. Viņš stāvēja pie salūzušajām margām un skatījās lejā uz jūru. Nakts brilles padarīja viņu līdzīgu kādam briesmonim. Ar bisi rokās viņš lēni un neatlaidīgi nāca pa kāpnēm uz leju.

Pērkons Belendžeram šķita kā milža soļi. Slepkavnieciskā apņēmība padarīja garā, tievā, piecdesmit septiņus gadus vecā Ronija augumu līdzīgu titānam. Tumšā kevlara bruņu- veste vērta viņu par drausmīgā, viņa izstarotā spēka simbolu. Ronija gaitā bija jaušams nolaupītās nevainības un nozagtās bērnības, sāpju un naida pilnā mūža, šausmu un nāves smagums. Neizteiksmīgā seja pauda tukšumu, kas nekad nebūs piepildāms.

-    Es varu tikai nožēlot visu to, kas tev nodarīts, Ronij! - Belendžers zināja, ka vētrā viņu nav iespējams sadzirdēt. Vajadzēja, lai Ronijs pienāk tuvāk, lai vēlas sadzirdēt, ko viņš kliedz. - Es ienīstu tevi, taču man žēl tā mazā zēna!

Ronijs nepielūdzami tuvojās kā soda izpildītājs, kas nepazīst žēlastības.

-    Vai Kārlails mira šeit? - lietusgāzē iekliedzās Belendžers. Ronijs droši vien vēl atradās pārāk tālu, lai kaut ko dzirdētu. Tas neko nenozīmēja. Vajadzēja, lai Ronijs redzētu lūpas kustamies un nāktu tuvāk.

Nāc tuvāk, domās aicināja Belendžers. Vairākums divkauju notiek piecu jardu attālumā, bet arī tad adrenalīna dēļ šāvēja roka bieži vien notrīc un viņš aizšauj garām. Belendžera rokas no aukstuma bija kļuvušas nejūtīgas un trīcēja. Nez vai viņš spētu nošaut Roniju - lai arī no kāda attāluma. Savukārt Ronija bise spēja izdzēst otra dzīvību no četrdesmit jardu attālumā.

Tuvāk!

-    Vai šajā vietā vecais vīrs ielaida sev lodi pTierē? Saprotot, cik tavi nodarījumi ir briesmīgi, viņu pārņēma tādas šausmas, ka viņš izgāja ārā! Viņš izbēga no viesnīcas! Vai viņš atrada tavu bisi? Vai paņēma to līdzi? Varbūt pludmalē cerēja sevi nosargāt. Taču, stāvot šeit un redzot tevi iznākam no lietus, viņš saprata, ka ir nolādēts. Un nošāvās!

Kā zibens iezīmēts siluets Ronijs samazināja attālumu.

-    Bise tavās rokās! Vai ar to Kārlails darīja sev galu?

Trīsdesmit jardu attālumā Ronijs apstājās.

Nē! Tev jāpienāk tuvāk!

-    Vai tas notika šajā vietā? Vai te viņš to izdarīja? Tēvs, kādu vienmēr tu gribēji! Vai šeit tu iedvesi viņam tādas bailes, ka viņš sevi nogalināja?

Vārdus nomāca pērkons.

Zibens uzliesmojums uz bridi paralizēja Roniju. Tad, gribēdams dzirdēt, ko saka Belendžers, viņš nāca tuvāk.

-    Tu gan biji brīnišķīgs dēls! - Belendžers kliedza. - Viņš deva tev iespēju sākt jaunu dzīvi, bet tu atmaksāji, piepildot viņa dzīvi ar šausmām!

Divdesmit jardu attālumā Ronijs vēlreiz apstājās. Acīmredzot viņš jau bija pietiekami tuvu, lai kaut ko dzirdētu.

-    Māsa Kerija!

Belendžeru satrauca šo vārdu neatbilstība.

-Kas?

-    Dreizera romāns! Kad tavs draugs par to ieminējās, viņš pateica visu, kam ir kāda nozīme. Likteni nosaka mūsu ķermenis un vide! Viņš aizmirsa pateikt, ka likteni nosaka pagātne.

-    Ne vienmēr. Ja cilvēks cīnās ar to, tad ne. Taču tas elles caurums, nevis ēka, var likt tam noticēt!

Zibens no jauna paralizēja Roniju. Kas ar viņu notiek, Belendžers nesaprata. Kāpēc viņš nenāk tuvāk?

Nakts brilles, Belendžera atskārta. Pēc zibens uzplaiksnījuma paiet brīdis, kamēr tās pielāgojas. Zibens uzplaiksnījums izraisa spožu mirgojumu, kas īslaicīgi padara aklu.

Ronijs pielika bisi pie pleca.

Zibenim no jauna apžilbinot Roniju, Belendžers izrāva aiz jostas aizbāzto pistoli un izšāva. Ronija redzes paralīze beidzās, un viņš uztvēra mērķi.

Belendžers nokrita smiltīs un izšāva uz augšu. Ronija bises lādiņš trāpīja kaut kur aiz muguras. Belendžers mērķēja Ronijam sejā.

Pistole tukši noklikšķēja, un aizslēgs atslīdēja atpakaļ. Patronas bija beigušās.

Vai izdevās viņam trāpīt? Belendžers paripoja sānis. Lādiņš ietriecās smiltīs blakus, skrotis aizķēra kājas ikrus.

Belendžers pieslējās kājās un klibodams mēģināja aizvilināt Roniju tālāk no promenādes.

Aiz muguras atskanēja vaids, likdams pagriezties. Zibens gaismā Belendžers ieraudzīja, ka Ronijs noslīgst uz ceļiem. No pleca vietā, kur virs kevlara bruņuvestes bija trāpījis viens no Belendžera šāvieniem, tecēja asinis. Pāri viņam, vicinot dēļa galu, slējās saniknots augums. Daiena. Atvēziens. Spalgs kliedziens. Daienai vicinot dēli kā beisbola nūju, bise trāpīja smiltīs. Degošās viesnīcas liesmās varēja saskatīt lietū plīvojošas asiņainu matu šķipsnas. Ģērbusies vējjakā, tikai ar augumam pielipuša naktskrekla piesegtām kājām, viņa atvēzēja dēli no jauna un sita Ronijam pa galvu ar tādu spēku, ka viņš nokrita ar seju smiltīs. Viņa stāvēja virs Ronija, sita un sita, un mitējās tikai tad, kad dēlis salūza. Ar lāstu uz lūpām viņa ietrieca dēļa aso galu Ronijam mugurā.

Ronijs noraustījās un norima.

Amanda raudādama stāvēja blakus. Belendžers kliboja pie viņas.

-    Vai viņš ir miris? - jautāja Amanda.

-    Patlaban viņš ir ceļā uz elli.

Mēģinādami noturēties kājās, viņi apskāva viens otru.

-    Viņš daudziem licis to piedzīvot. Tagad pienākusi kārta pašam, - sacīja Amanda.

-    Tā dēļ, pie kā viņš pats nebija vainojams. Ceturtā jūlija nedēļas nogale pirms veselas mūžības. - Belendžers jutās briesmīgi.

Kling.

Vējš dauzīja metāla plāksni.

Klang.

Tā apzvana Roniju, viņa upurus, viesnīcu "Paragon".

Klang.

Belendžers raudzījās uz liesmām viesnīcas augšējos stāvos.

-    Daiena, - viņš noteica.

-    Es neesmu Daiena.

Belendžers skatījās uz jauno sievieti. Un noglāstīja viņai vaigu.

-    Es zinu, - viņš sacīja, beidzot tam noticējis. - Ak, Dievs, kā es to vēlētos!

-    Mani glābdams, tu biji gatavs iet nāvē.

-    Reiz es zaudēju Daienu. Es nespētu izturēt, ja viņa būtu jāzaudē divreiz. Ja nebūtu spējis izglābt tevi un Vinniju, es negribētu dzīvot.

-    Tu neesi mani zaudējis.

Belendžers juta, ka rīklē no bēdām iespriežas kamols.

-    Labāk iesim. Jāpalīdz Vinnijam.

Klupdami viņi tumšajā lietū devās pie promenādes. Vinnijs bija zaudējis samaņu. Divatā viņi izvilka Vinniju no smiltīm.

-    Ko es dzirdu… - Amanda pagriezās.

-    Sirēnas.

Kopā ar Vinniju klupdami krizdami viņi gar promenādi gāja uz skaņas pusi. Belendžeram šķita, ka tās nav viņa kājas, ka tās pieder kādam citam, taču viņš cīnījās uz priekšu, tāpat kā Amanda. Viņš palūkojās uz Amandu. Tik ļoti gribējās, lai viņa būtu Daiena vai vismaz būtu iespējams noticēt, ka viņa ir Daiena.

Murgos viņš droši vien to pateica skaļi, jo Amanda pagriezās uz viņa pusi.

-   Centies neaizmirst, ka es neesmu viņa, taču mani tu neesi zaudējis.

Viņi nonāca pie promenādes kāpnēm. Vairīdamies no salūzušajiem dēļiem, viņi gurdeni kāpa augšā, reizumis saļimdami uz ceļgaliem, un atkal kāpa tālāk. Liesmu mestā blāzma kļuva arvien gaišāka. Belendžers juta no ugunsgrēka puses uzdvešam siltu vēju. Tad vējš kļuva karsts, taču Belendžers nepārstāja trīcēt. Sirēnu kaukšana apklusa. No automašīnas izlēca ugunsdzēsēji. No patruļmašīnām kāpa ārā policisti.

Viesnīcas piramīdas galotne iegāzās iekšā. Gaisā uzlidoja dzirksteles. Liesmu pārņemtais sestais līmenis sabruka. Tur aiziet zelta monētas, nodomāja Belendžers. Viņš atcerējās kabatā ielikto dubultērgli. Un tajā iespiestos vārdus: "In Cod We Trust."

Uz viņu pusi skrēja policisti. Kāds policists iekliedzās:

-    Kas ar jums noticis?

Slīgstot zemē, Belendžers dzirdēja metāla plāksnes zvanīšanu - kling, klang, klang. Sabruka vēl viena ēkas daļa. Taču ellei ir daudzi līmeņi. Gluži kā pagātnei.

-    Kas ar mums noticis? - viņš nomurmināja. Viņš tikai ar grūtībām dabūja pār lūpām vārdus. - Viesnīca "Paragon".

Autora piezīme AIZRAUŠANĀS AR PAGĀTNI

Nevienam autoram nav noslēpums, ka visbiežāk tiek uzdots jautājums: "No kurienes jūs ņemat idejas?" Ložņas. Kaut ari šis termins pavisam nesen man nebija pazīstams, priekšstats par šo jēdzienu interesēja mani jau sen.

Kad biju deviņus gadus vecs, mana ģimene dzīvoja šaurā dzīvoklītī virs restorāna, kurā izklaidējās dzērāji no apkārtnes neskaitāmajiem bāriem. (Kičeneras pilsētiņa Ontārio provinces dienvidos, Kanādā.) Es bieži alejā zem savas guļamistabas loga dzirdēju kaujamies dzērājus. Pietika cīniņu ari mūsu dzīvoklī. Lai gan māte ar patēvu nekad neaizgāja līdz kautiņam, viņu strīdi mani tā biedēja, ka daudzas naktis pabāzu zem segas spilvenus, lai izskatās, ka es guļu, kamēr pats gulēju nomodā zem gultas.

Es bieži vien aizbēgu no dzīvokļa un klīdu pa ielām, kur drīz vien uzzināju katras alejas un automašīnu stāvvietu noslēpumus desmit kvartālu attālumā. Vēl es iepazinu pamesto māju noslēpumus. Atskatoties pagātnē, brīnos, ka nevienā no šīm ēkām netiku piedzīvojis fatālu nelaimi. Taču es biju ielas bērns, izdzīvotājs, un pats ļaunākais, kas ar mani notika, bija kaķa kodiens vai kājas saduršana uz naglas, kas abos gadījumos izraisīja asins saindēšanos.

Pamestās ēkas - māja, rūpnīca, dzīvojamais komplekss - mani apbūra. Izsisti logi, appelējušas tapetes, nolobījusies krāsa, putekļains pagātnes smārds arvien vilināja mani atpakaļ. Interesantākā ēka bija dzīvokļu komplekss, kas nestāvēja tukšs, kaut arī bija pamests. Iemītnieki tajā bija pametuši galdus, krēslus, traukus, katlus, lampas un dīvānus. Šo mantu lielākā daļa bija tik sliktā stāvoklī, ka bija skaidrs, kāpēc tās nav paņemtas līdzi. Tomēr, visu apvienojot ar tur atstātajiem žurnāliem un avīzēm, radās ilūzija, ka cilvēki joprojām tur dzīvo, - tās bija spokainas kādreiz ēkā ritējušās dzīves paliekas.

Es to visu vairāk izjutu, nevis sapratu. Uzmanīgi ejot pa krakstošām kāpnēm, nokritušam apmetumam un caurumiem grīdā apmetot līkumu, ielūkojoties iznīcības skartajās istabās, es kā apburts noraudzījos uz saviem atklājumiem. Uz bufetēm sēdoši baloži. Peles, kas ieperinājušās dīvānos. No sienām augošas sēnes. Satrupējušās palodzēs redzama zāle. Daža nodzeltējusi avīze vai žurnāls, kas izdoti pirms manas dzimšanas.

Taču neviens atklājums nebija tik ievērojams kā uz saplaisājušas linoleja grtdas blakus uz sāniem guļošam tiijkājainam galdam atrastās skaņuplates. Līdz tūkstoš deviņi simti piecdesmitajam gadam skaņuplates tika izgatavotas no biezas, viegli lūstošas šellakas tikai ar vienu dziesmu plates vienā pusē, un plates tika glabātas papīra aploksnēs. Toreiz, kad izdarīju šo atklājumu, šādas plates (kuras spēlēja ar septiņdesmit astoņiem apgriezieniem minūtē) nomainīja plānas, daudz izturīgākas, ilgspēlējošas vinila plates ar astoņām dziesmām katrā pusē, kuras spēlēja ar trīsdesmit trim apgriezieniem minūtē.

Es nekad nebiju redzējis skaņuplati. Attaisījis apvāku, jutu godbijību, kuru skrāpējums salauztajā šellakā tikai mazliet mazināja. Divas plates bija saplēstas. Taču to lielākā daļa (ja nemaldos, četras) bija palikušas neskartas. Sagrābis šo dārgumu, es steidzos uz mājām. Mūsu radio bija ar atskaņotāju. Es ieslēdzu to uz septiņdesmit astoņiem apgriezieniem (tajā laikā nekas neparasts) un uzliku vienu plati.

Es klausījos dziesmu ne reizi vien. Vēl šodien dzirdu čirkstošo melodiju. Nekad neaizmirsīšu tās nosaukumu - "Tie kāzu zvani ārda mūsu veco kompāniju". Pameklējot in- ternetā, izdevās noskaidrot, ka šo dziesmu tūkstoš deviņi simti divdesmit devītajā gadā uzrakstījuši Ērvings Kāls, Vil- lijs Raskins un Semijs Feins. Melodiska un ritmiska, dziesma tūlīt bija kļuvusi par hītu un gadu gaitā ierakstīta bieži. Taču toreiz es par to neko nezināju. Tāpat nesapratu vārdus, kuri pauž jauna cilvēka vientulību, kad visi viņa draugi apprecas. Mani saistīja čirkstošā skaņa. Tā taustāmi nāca no pagātnes un kalpoja par laika tuneli, pa kuru iztēle var doties ceļojumā uz pagājībā aizgājušiem gadiem. Es iztēlojos vokālo grupu, kas svešādā apģērbā, nepazīstamu priekšmetu ielenkumā dzied vecmodīgu mūziku dekorācijās, kuras vienmēr šķiet neskaidras un vienmēr ir melnbaltas. Diemžēl es neatceros grupas nosaukumu. Tas nu būtu par nemirstību.

Kopš tā laika esmu ļāvies vilinājumam izmeklēt daudzas pamestas ēkas, nemaz nerunājot par tuneļiem un lietusūdens novadīšanas kanāliem, kaut ari ne reizi netiku atradis ko vairāk par tām neaizmirstamajām skaņuplatēm. Droši vien savas traumatiskās bērnības dēļ mani valdzina pamestas, grūstošas ēkas. Savā apmātībā ar pagātni es biju viens. Tagad es saprotu, ka daudzi ir tādi kā es.

Viņi dēvē sevi par pilsētu pētniekiem, pilsētu dēkaiņiem un pilsētu speleologiem. Viņi iesaukti par ložņām. Uzrakstot Yahoo nosaukumu "pilsētu pētnieks", jūs pabrīnīsieties, atrodot simt septiņdesmit piecus tūkstošus interneta kontaktu. Uzrakstot to pašu Google, jūs atradīsiet divi simti divdesmit piecus tūkstošus kontaktu. Prātīgi pieņemt, ka ikviena saite pārstāv ne tikai vienu savrupu pētnieku. Galu galā neviens galā neviens neveidos saiti, ja viņam vai viņai nav kopības sajūtas. Šie trīs simti deviņdesmit pieci tūkstoši kontaktu nozīmē grupas, un loģika saka priekšā, ka uz katru, kas dod par sevi ziņu, ir daudzi, kuri paliek ēnā.

Tiem, kuri vēlas palikt anonīmi, tā rīkoties ir pamatots iemesls. Jāņem vērā, ka pilsētu pētniecība ir nelikumīga. Tā nozīmē ielaušanos privātā īpašumā. Turklāt tā ir riskanta un var draudēt ar nāves briesmām. Lai no tās atturētu, varas iestādes draud ar nopietniem sodiem vai ieslodzījumu cietumā. Līdz ar to daudzās tīkla lapās tiek uzsvērts, ka pētniekiem jādabū atļauja no īpašumu saimniekiem, ka vienmēr jāievēro piesardzības pasākumi un nekādā veidā nedrīkst pārkāpt likumus. Šādi brīdinājumi šķiet atbildības caurvīti, taču man gribas ticēt, ka daudzus pilsētu pētniekus vilina risks un satraukums, ko rada aizliegta rīcība. Zīmīgi, ka viņu žargonā vārds, kas apzīmē ieiešanu pamestā ēkā, ņemts no militārās terminoloģijas un izsaka ielaušanos naidīgā teritorijā: iefiltrēšanās. Kā tas norādīts tīkla lapā ivzmv.infiltration^org, tās mērķis ir "vietas, kuras nemēdz apmeklēt".

Ložņas parasti ir cilvēki vecumā no astoņpadsmit līdz trīsdesmit gadiem, gudri, labi izglītoti, ar interesi par vēsturi un arhitektūru, bieži vien viņi darbojas profesijās, kam sakars ar datortehnoloģijām. Interesentus viņi atrod visā pasaulē, jo grupas ir Japānā, Singapūrā, Vācijā, Polijā, Grieķijā, Itālijā, Francijā, Spānijā, Holandē, Anglijā, Kanādā, Savienotajās Valstīs un vairākās citās zemēs. Austrālijas grupas apbur lietusūdens novadīšanas labirinti zem Sidnejas un Melburnas. Eiropas grupas saista pamestas Pirmā un Otrā pasaules kara militārās būves. Savienoto Valstu grupas vilina klasiskie universālveikali un viesnīcas, kas sociālā pagrimuma laikā pamesti Bufalo un Detroitai līdzīgās pilsētās. Krievijā ložņu uzmanības centrā ir kādreiz slepenā daudzu līmeņu metro sistēma, kura bija paredzēta aukstā kara amatpersonu evakuēšanai atomuzbrukuma gadījumā. Pamestas slimnīcas, patvertnes, teātri, stadioni - pilsētu pētniekiem jebkurā valstī ir daudz izdevību.

Viens no pirmajiem pilsētu pētniekiem bija francūzis, kurš pazuda ekspedīcijas laikā pa Parīzes katakombām tūkstoš septiņi simti deviņdesmit trešajā gadā. Bija vajadzīgi vienpadsmit gadi, lai atrastu viņa līķi. Kā jau "Ložņu" varonis aizrāda, viens no agrīnajiem pilsētu pētniekiem bijis Volts Vitmens. "Zāles stiebru" autors strādāja avīzē "Brooklyn Standard" par reportieri un rakstīja par Atlantijas avēnijas tuneli. Tūkstoš astoņi simti četrdesmit ceturtajā gadā būvētais tunelis, kuru uzskatīja par pirmo metro tuneli, tika pamests jau pēc septiņpadsmit gadiem. Pirms noslēgšanas to izstaigāja Volts Vitmens. "Tumsa kā kapā, aukstums, mitrums, klusums," viņš rakstīja. "Cik brīnišķīga pēc iznākšanas no tādas tumsas atkal izskatās zeme un debesis! Būtu lietderīgi mūs, mirstīgos, vismaz neapmierinātos, kādi ir daudzi, reizi pa reizei nosūtīt vairāku dienu ilgā ceļojumā uz šādu tuneli. Varbūt pēc tam mēs mazāk kurnētu par Dieva roku veidojumu."

Taču Vitmens neredzēja pilsētu pētniecības jēgu. Viņš skatījās uz tuneli no negatīvā redzespunkta. īsta pētnieka mērķis ir tuneļa, pamesta dzīvojamā kompleksa vai pamestas rūpnīcas aukstums, mitrums un klusā tumsa. Rēgainās pagātnes spokainais vilinājums. Man ir aizdomas, ka tieši to juta vēlāka laika pētnieks, kurš pēc simt deviņpadsmit gadiem no jauna atklāja noslēgto un aizmirsto Atlantijas avēnijas tuneli.

Ievērojams modernās pilsētu pētniecības paraugs saistāms ar Parīzes katakombām. Šīs katakombas ir daļa no simt septiņdesmit jūdzes garās katakombu sistēmas zem Parīzes, tās tika izveidotas gadsimtu gaitā, piegādājot pilsētai celtnie- čības materiālus. Astoņpadsmitajā gadsimtā, kad Parīzes kapsētās pietrūka vietas, dažos tuneļos noglabāja tūkstošiem līķu. Divi tūkstoši ceturtajā gadā franču policijas vienība, veicot mācību uzdevumu, kaulu vidū atrada kinoteātri ar klintīs izkaltām sēdvietām. Neliela ala blakus pildīja bāra un restorāna funkcijas, tajā bija viskija pudeles, kā arī profesionāli ierīkotas elektroapgādes un telefona sakaru sistēmas. Cits piemērs ir divi tūkstoši otrā gada oktobris, kad čečenu nemiernieki Maskavā sagrāba teātri. Kad armija bija ielenkusi ēku, pilsētu pētnieks pa aizmirstu tuneli ieveda tajā karavīrus.

Pamatlīnijās kaut kas no tā visa ir piedzīvojumu meklēšana. Taču, pēc manām domām, ir arī psiholoģiski motīvi. Kā jau pieminēju "Ložņās", mūsu pasaule ir tik pilna ar dažāda līmeņa draudiem, ka ir jēga aiziet pagātnē. Vecas ēkas ir patvērums, kas aizved laikos, kuri, pēc mūsu ieskatiem, bija vienkāršāki un bez tik milzīga stresa. Pamests dzīvojamo ēku komplekss jaunībā deva man iespēju aizbēgt no jandāliņiem ģimenē. Es biju ceļotājs laikā, kas pagātnē atradis svētnīcu, kura vilina fantāziju un kurā nepastāv strīdi.

Tas bija jaunībā. Tagad, kad esmu pieaudzis cilvēks, man ir citāds skatījums, dziļāks, ar mazāk patīkamiem secinājumiem. Vecas ēkas man līdzinās vecām fotogrāfijām. Tās atgādina, cik strauji rit laiks. To atdzīvinātā pagātne liek domāt par tuvāko nākotni. Tās piedāvā izdevību padomāt.

Nesen man bija izdevība apmeklēt vidusskolu, kurā biju mācījies pirms vairāk nekā četrdesmit gadiem. Daļa no skolas bija nodedzināta līdz ar zemi. Lielākā daļa no tā, kas palicis, gadu desmitiem bija stāvējusi aiznaglota ar dēļiem. Tur ieejot, riska brigāde pirms skolas atjaunošanas pārbaudīja azbesta, svina krāsas un trūdvielu klātbūtni gruvešos. Kaut kas dīvains, ko var izdarīt pamestības gadi, īpaši, ja pa izsistajiem logiem iekļūst lietus un sniegs. Satraucoši klusajos gaiteņos dēļu grīdas bija izliekušās. No sienām nokarājās krāsas plēksnes. Taču atmiņā viss bija saglabājies tīrs un labi kopts. Es iztēlojos skolēnus un skolotājus piepildām trokšņainos gaiteņus. Tikai nelaime tāda, ka daudzi no šiem skolēniem un skolotājiem sen bija miruši. Šajā iznīcības centrā mana iztēle uzbūra jaunību un cerību solījumu, kas nozustu, tiklīdz nozustu skola.

Es nesaprotu, vai pamestas ēkas nav pielīdzināmas traukiem, kuros bērni nes brīnuma nojausmu, bet pieaugušie savas neapzinātās bailes. Vai, pakļaujoties impulsam apmeklēt skolas graustu, es netīšām nenonāku konfliktā ar savu mirstīgumu? Taču mana vizīte notika tik drošos apstākļos, kādu pilsētu pētniecībā nav. Iefiltrējoties aizliegtās vietās, pētot pagātnes bojāeju, ložņas flirtē ar briesmām. Grīda jebkurā brīdī var iebrukt, siena sagāzties, kāpnes sabrukt. Ložņas izaicina pagātni uz to ļaunāko. Pēc katras veiksmīgas ekspedīcijas viņi atgriežas kā uzvarētāji no divkaujas ar vecumu un bojāeju. Viņi intensīvi dzīvojuši dažas stundas. Pagātnes apmāti, viņi varbūt cer atlikt nenovēršamo nākotni. Bet varbūt jūt mierinājumu apstāklī, ka pagātne taustāmi iesniedzas tagadnē un pēc viņu aiziešanas tajā kaut kas paliks no viņu pagātnes.

Kad mans piecpadsmit gadus vecais dēls Metjū mira ar kaulu vēzi, viņa pats skumjākais paziņojums skanēja tā: "Bet neviens mani neatcerēsies." Memento mori. Varbūt tā ir pilsētu pētniecības jēga. Varbūt aizraušanās ar pagātni ir vēl viena cerība, ka no mums kaut kas saglabāsies, ka pēc gadiem kāds pētīs vietu, kurā esam dzīvojuši, un sajutīs mūsu klātbūtni. Tādas bija manis atrastās skaņuplates. Tālā šņākoņa, kurā es ieklausījos, tāpat kā pirms gadu desmitiem kāds cits. "Tie kāzu zvani ārda mūsu veco kompāniju." Tā ir dziesma par laiku, par ko būtībā ir visi stāsti. Vārdi vēsta par to, cik vientuļi jūtas jauns cilvēks. Taču, atceroties to dzīvojamo kompleksu un pamestās istabas, pa kurām bērnībā klīdu - pamestos dīvānus, krēslus, lampas un katlus -, es nejūtos vientuļš.

Deivids Morels Santafē, Ņūmeksikā

Deivids Morels

LOŽŅAS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 25218992.

D. Morels

Mo 531 Ložņas/ No angļu vai. tulk. Armīns Voitkāns. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2005. - 349 lpp.

ISBN 9984-35-155-6

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Morels Deivids Ložņas

PULKSTEN DEVIŅOS VAKARĀ

PULKSTEN DESMITOS VAKARĀ

PULKSTEN VIENPADSMITOS VAKARĀ

PUSNAKTI

PULKSTEN VIENOS NAKTĪ

PULKSTEN DIVOS NAKTĪ

PULKSTEN TRIJOS NAKTI

PULKSTEN ČETROS NO RĪTA

Autora piezīme AIZRAUŠANĀS AR PAGĀTNI