Morels Deivids

Nakts un miglas brālība

DEIVIDS MORELS

NAKTS UN MIGLAS BRĀLĪBA

Prologs ČETRAS NAKTS ĒNAS

GARO DUNČU NAKTS

Garo dunču nakts, šī nacistu izgudrotā frāze, attiecas uz 30. jūnija nakts notikumiem Austrijā un Vācijā 1934. gadā. Kļuvis par kancleru un diktatoru, Hitlers turpināja tīkot pēc vēl neiegūtā prezidenta amata, kas dotu absolūtu varu. Apņēmības pilns novākt jebkurus šķēršļus, viņš slepeni izlidoja uz Minheni, kur ar miesassargu palīdzību apcietināja savu galveno konkurentu un agrāko draugu Ernstu Rē- mu. Ernsts vadīja tā saucamos brūnkreklus, nacistu partijas teroristiskās pusmilitārās vienības, kuras oficiāli pazīst kā Sturmabteilung… jeb trieciennieki, jeb SA. Viņš bija mēģinājis apvienot savus četrsimt tūkstošus vīru ar Vācijas armiju un pārņemt savā varā (tā apgalvoja Hitlers) visu Vāciju. Cenzdamies nezaudēt armijas atbalstu, bet vēl jo vairāk norūpējies par iespējamo konkurenci, Hitlers sodīja ar nāvi ne tikai Rēmu, bet ari vairākus brūnkrekliešu virsniekus.

Neapmierinājies ar daļējiem pasākumiem, fīrers nolēma novērst ari citus draudus. Kamēr Minhenē tika nošauts Rēms un viņa štābs, Hitlera tuvie līdzgaitnieki Himlers ar Gēringu līdzīgu tīrīšanu veica Berlīnē. Nāvessods tika izpildīts agrākajam Vācijas kancleram, nedraudzīgām policijas un valsts amatpersonām, kā ari citādi domājošiem naci-

onālsociālistu partijas ierēdņiem. Hitlers vēlāk apgalvoja, ka ar nāvi sodīti septiņdesmit septiņi nodevēji, kas gatavojušies gāzt valdību. Pēc tīrīšanas dzīvi palikušie uzskatīja, ka sodīto īstais skaits pārsniedz četrus simtus. Tiesas prāvā Minhenē pēc kara šis skaitlis pārsniedza tūkstoti.

Garo dunču naktij ir divējāda nozīme. Paša radītā terora rezultātā Hitlers ieguva tik ļoti kāroto prezidenta amatu un kā absolūtais Vācijas valdnieks veda tautu pretī noziedzīgajam Otrajam pasaules karam. Miesassargu izmantošana konkurentu sodīšanā pacēla šo grupu tik augstā līmenī, ka drīz tās spēks pielīdzinājās Rēma pusmilitārajiem teroristiem un pat pārspēja tos. Bija laiks, kad sargu skaits pārsniedza miljonu. Kā Rēma Sturmabteilung brūnkreklus jeb triecienniekus pazina pēc abreviatūras SA, tā arī Hitlera melnkrekli jeb Schutzstaffel gvardes vienības kļuva pazīstamas no sava nosaukuma pirmajiem burtiem. Atšķirībā no SA, ko šodien atceras tikai retais, melnkreklu iniciāļi saglabājušies kā nelietības simbols. Kā čūskas šņāciens. Kā ļauns signāls.

SS.

SASISTO STIKLU NAKTS

Sasisto stiklu nakts, kas pazīstama arī kā Kristallnacht jeb Kristāla nakts, attiecas uz 1938. gada 9. novembra notikumiem visā Vācijā. Divas dienas agrāk Polijas ebrejs Heršels Grīnšpans, atriebjoties par ģimenes un divdesmit trīs tūkstošu ebreju deportēšanu no Vācijas uz Poliju, bija nogalinājis Ernstu fon Rātu, nenozīmīgu Vācijas vēstniecības diplomātu Parīzē. Grīnšpana īstais mērķis bija Vācijas vēstnieks Parīzē? taču bija iejaucies fon Rāts, tāpēc nošauts tika viņš. Likteņa ironija, ka fon Rāts bija atklāti kritizējis nacistu antisemītiskās nostādnes, tāpēc gestapo gatavoja pret viņu sankcijas. Bet kāda tam nozīme? Ebrejs bija nogalinājis vācu amatpersonu, un Hitlers centās incidentu izmantot savā labā. Publiski paziņojis, ka slepkavības dēļ visā Vācijā sākušies antisemītiski nemieri, klusībā viņš deva rīkojumus sākt šos nemierus, kuru vēl nemaz nebija.

Šīs "spontānās demonstrācijas" organizēja Reinhards Heidrihs, otrs ietekmīgākais cilvēks SS vadībā. Kad nacistu pūļi 9. novembra naktī ar sajūsmu bija paveikuši savu darbu, Heidrihs varēja sniegt Hitleram iepriekšēju ziņojumu, ka nodedzināti un izpostīti 815 žīdu veikali, 171 māja, 119 sinagogas, divdesmit tūkstoši žīdu apcietināti un nosūtīti uz koncentrācijas nometnēm, trīsdesmit seši žīdi nogalināti un vēl trīsdesmit seši smagi ievainoti. Izrādījās, ka minētie skaitļi ir ārkārtīgi samazināti. Grautiņi bija tik plaši, ka visas ielas klāja izsisto logu stiklu lauskas, piešķirot šai naktij Sasisto stiklu nakts nosaukumu. Pabeidzot ziņojumu, Heidrihs ieteica:

vispareizāk būtu, ja apdrošināšanas sabiedrības pilnībā apmierinātu žīdu prasības, bet pēc tam naudu konfiscētu un atdotu atpakaļ apdrošinātājiem. Pēc manā rīcībā esošajām ziņām, izsistie stikli vien ir piecus miljonus marku vērti. Lai praktiski satīrītu postījumus, uzraugu vadībā to varētu veikt koncentrācijas nometnēs komplektētas žīdu grupas. Tiesa uzliks viņiem sodu vairāku miljardu marku apmērā, kas būs jāsamaksā no ieņēmumiem par viņu konfiscēto īpašumu. Heil Hitler!

Saplēsto stiklu nakts iezīmē atklātu, valsts atbalstītu ebreju grautiņu sākumu. Kaut arī daudzu ārvalstu valdības un pat dažas nacistu partijas amatpersonas nosodīja Kristall- nacht zvērības, neviens neko nedarīja, lai šādu rīcību pārtrauktu vai gādātu, ka nekas tāds neatkārtojas daudz ļaunākā formā.

NAKTS UN MIGLA

Nacht und Nebel Erlass… jeb "Nakts un miglas" dekrēts, viens no Hitlera personiskajiem dekrētiem, tika izdots 1941. gada 7. decembri, dienā, kad japāņi uzbruka amerikāņu jūras kara bāzei Pērlhārborā. Tas bija vērsts pret "personām, kas apdraud Vācijas drošību", bet jo īpaši pret Pretošanās grupu dalībniekiem vācu okupētajās teritorijās. Tas apliecināja, ka nāvessodi vien nav pietiekams bieds antifa- šistiskajai darbībai. Vajadzēja meklēt gan psiholoģiskas, gan fiziskas ietekmēšanas līdzekļus. Ne visi aģitatori pēc atklāšanas tika nogalināti. Daudzi tika aizvesti nezināmā virzienā, un piederīgie par viņu likteni neko neuzzināja. Gan draugi, gan ģimenes locekļi tika turēti pastāvīgā sasprindzinājumā. Dekrēts noteica: "Šiem pasākumiem jārada baiļu efekts ar a) vainīgās personas nozušanu bez pēdām, b) ar to, ka neviens nedrīkst saņemt informāciju par personas atrašanās vietu un likteni." Ikvienam, kas gribētu iesaistīties pretvācu darbībā, bija jābaidās, ka viņš var nozust naktī un miglā tāpat kā viņa mīļie.

Kā tika realizēts šis dekrēts, liecina Lidices liktenis Če- hoslovakijā 1942. gadā. Atmaksājot par Reinharda Heidri- ha noslepkavošanu, nacistu karavīri ielenca ciemu un, sadalījuši grupās pa desmit, nošāva visus ciemata vīriešus. Eksekūcijas ilga cauru dienu. Ciemata sievietes tika aizvestas uz Rāvensbrukas koncentrācijas nometni Vācijā, kur nomira no spēku izsīkuma vai tika noindētas ar gāzi. Ciemata bērni, pavisam deviņdesmit, itin vienkārši nozuda naktī un miglā. Radinieki no citiem ciematiem nespēja atrast ne mazākās viņu pēdas.

DVĒSELES TUMŠĀ NAKTS

i

1942. gada 20. janvārī, sešas nedēļas pēc "Nakts un miglas" dekrēta izdošanas, Hitlers deva pavēli vecākajiem SS virsniekiem ierasties uz speciālu konferenci Berlīnē, kas, fīrera vārdiem runājot, tika rīkota "žīdu jautājuma" galīgai atrisināšanai. Izrādījās, ka antisemītiskie nemieri un likumi, kam vajadzēja piespiest ebrejus atstāt Vācijas teritoriju labprātīgi, nav pietiekami efektīvi, jo vairums ebreju nevēlējās pamest savas mājas un uzņēmumus. Arī masveida deportācijas nedeva cerēto rezultātu, jo process prasīja pārāk daudz laika un līdzekļu. Vajadzēja sākt Kristāla nakts pēdējo posmu. Tas nozīmēja iznīcināšanu.

Masveida nāvessodi, kurus īstenoja šāvēju komandas, munīcijas dārdzības dēļ ekonomiski nebija izdevīgi. Upuru ievietošana slēgtās kravas mašīnās un nosmacēšana ar izplūdes gāzēm bija lētāka, taču, vienalga, nebija visai laba, jo vienlaikus varēja nosmacēt nedaudz cilvēku. Smacēšana kā paņēmiens bija atzīstama, taču galveno problēmu radīja paņēmiena nepietiekamā efektivitāte. 1942. gada pavasarī parādījās nāves nometnes.

Tās nebija koncentrācijas nometnes ar netīrām barakām, kurās iespiests milzīgs daudzums cilvēku, kas katru dienu soļo uz darbu, lai strādātu kara vajadzībām. Smagā darba, nepietiekamā uztura un antisanitāro apstākļu dēļ vairums koncentrāciju nometņu iemītnieku patiešām nomira, taču galvenais iemesls šo cilvēku turēšanai darba nometnēs bija nevis nogalināšana, bet verdzība.

Nāves nometņu vienīgais uzdevums bija nogalināt maksimāli ātri un efektīvi. Dažās koncentrācijas nometnēs, piemēram, Osvencimā un Maidanekā, bija ierīkoti nogalināšanas centri, taču īstas nāves nometnes bija tikai četras. Tās visas - Sobibora, Belza, Čelmno un Treblinka - atradās Polijā.

Treblinkas komandants Francis Štangls atzinās:

Tā bija Dantes elle. Smirdoņa neaprakstāma. Visās malās simtiem, nē, tūkstošiem līķu, kas sadalās un pūst. Ap nometni pa perimetru bija izvietotas teltis, dega ugunskuri, kurus kurināja ukraiņu sargu grupas ar meičām palaistuvēm, kuras, kā vēlāk uzzināju, bija saradušās no visām malām. Tika dzerts, dejots, dziedāts, spēlēja mūzika.

Nometnes pastāvēšanas piecpadsmit mēnešos no 1942. gada jūlija līdz 1943. gada septembrim Treblinkā tika iznīcināts miljons ebreju, sestā daļa no visiem holokausta upuriem. Laikā, kad nometne darbojās visefektīvāk, katru dienu nāvē aizgāja divdesmit tūkstoši ebreju. Šis skaitlis ir īpaši briesmīgs, ja padomā, ka nogalināšana notika no rīta. Dienas pārējo daļu līķus likvidēja, dedzinot milzīgās vaļējās bedrēs. Naktīs liesmām ļāva nodzist, šķebinošajiem dūmiem izklīst, citādi nepārprotamā apdegušo līķu smaka otrā rītā nākamos upurus padarītu trakus.

2

Upuri velšus vēlās no pārpildītajiem lopu vagoniem, kuros bija atvesti no Varšavas ebreju geto. Dažs ceļā bija nosmacis vai nospiests. Dzīvie centās neskatīties uz līķiem, bet, samieguši acis, vērās dzeļošajā saulē un beidzot spēja attīrīt plaušas no indīgajiem vēmekļu un ekskrementu izgarojumiem.

Uzraksti vēstīja - "TREBLINKA, GALAPUNKTS" un "PĀRSĒŠANĀS UZ VILCIENIEM AUSTRUMU VIRZIENĀ". Bailes nomainīja cerības - šī nav nometne. SS virsnieku vietā ar divu zibeņu zīmotni sagaidītājiem pie cepures izrādījās miroņgalva. Tas izraisīja pārdomas. Rādītāji stacijas pulkstenim bija uzzīmēti, tie nepārvietojās. Karavīri pavēlēja iet stacijā, izģērbties un doties uz dušām. Cilvēki par dušu priecājās, taču nesaprata, par ko izpelnījušies šādu greznību. Šķita, ka sargi lasa atbraucēju domas.

- Jūsu netīrumu smaka nav paciešama!

Sadzīti stacijā, upuri novilka apģērbu un nodeva vērtīgās mantas. Viņiem paziņoja, ka dušas laikā viņu mantība tiks pieskatīta. Mati visiem tika nogriezti uz nullīti, un tas viesa bažas. Stacijā iebruka sargi, šaustīja upurus ar pātagām un kailus izdzina ārā uz ceļa, kuru esesieši dēvēja par "ceļu uz debesīm". Citi sargi sita ar rungām.

-Ātrāk! Skrieniet ātrāki

Upuri klupa uz pakritušajiem līdzbiedriem. Ceļš veda tikai vienā virzienā pa labi, un tā galā milzīgu vaļēju durvju priekšā atradās pieci betona pakāpieni. Kad pēdējais no piecsimt cilvēku grupas iespiedās telpā, durvis tika aizcirstas un noslēgtas. Dušu sprauslu vietā pie griestiem atradās ventilācijas caurumi. Ārpusē ierēcās motori. Telpu piepildīja izplūdes gāzes. Upuri mēģināja neievilkt elpu, taču atskārta, ka plaušas nav tā ierīkotas, lai varētu iztikt bez gaisa. Nevienam nebija ne jausmas, ka viņu apģērbs un vērtslietas palīdzēs vāciešiem turpināt karu, ka mati tiks sabāzti armijas matračos un spilvenos, bet zobu zelta kronīši tiks noņemti, lai samaksātu par ieročiem un munīciju. Cilvēki saprata vienīgi to, ka nav iespējams neelpot bezgalīgi ilgi. Viņi nomira stāvus.

3

Šai necilvēcības briesmu bedrē cilvēka garam izdevās triumfēt. 1943. gada augustā sacēlās ebreji, kam vajadzēja veikt darbu, kuru nespēja veikt pat esesieši un viņu ukraiņu rokaspuiši, proti, vilkt no gāzes kamerām ārā līķus, kraut bedrēs uz dzelzceļa gulšņiem un dedzināt. Ar pašdarinātiem ieročiem viņi nogalināja sargus un skriešus metās uz tuvāko mežu. Daudzus nopļāva automātu uguns, taču daļai, varbūt piecdesmit cilvēkiem, izdevās nokļūt koku aizsegā un aizbēgt.

Nacisti pameta nometni. No austrumiem tuvojās krievi, vairums Polijā esošo ebreju jau bija iznīcināti, tāpēc esesieši steidzīgi likvidēja savu noziegumu pēdas. Viltus Treb- linkas dzelzceļa stacija, "ceļš uz debesīm", gāzes kameras un bedres dedzināšanai tika nolīdzinātas un uzartas.

Uz šās zemes izvietoja zemniekus ar lopiem. Kaut arī liesmas bija pārogļojušas miljoniem līķu, upuri liecināja par sevi ari pēc nāves. Pūšanas gāzes pacēla zemi piecas pēdas uz augšu. Gāzes izklīda. Zeme nosēdās par piecām pēdām. Gāzes pacēla zemi uz augšu atkal. Tā nogūlās vēlreiz. Un cēlās uz augšu no jauna.

Lopi bēga. Ari zemkopji.

Pirmā daļa

IZSAUKUMS

TILKA

KARDINĀLA NOSLĒPUMAINĀ NOZUŠANA

ROMA, ITĀLIJA. 28. februāris (AP). Vatikāna amatpersonas un Romas policija joprojām ir neizpratnē par Romas katoļu baznīcas centrālās administratīvās padomes Kūrijas ietekmīgā locekļa Krunoslava Pavelika nozušanu pirms piecām dienām.

Septiņdesmit divus gadus vecais Paveliks pēdējo reizi redzēts svētdienas vakarā pēc privātas mises noturēšanas sava Vatikāna dzīvokļa kapelā. Pirmdien viņam bija ieplānota svarīga uzruna plaši izreklamētajā katoļu bīskapu konferencē par baznīcas politiku pret Austrumeiropas komunistisko režīmu.

Sākumā varas iestāžu aizdomas krita uz labējiem ekstrēmistiem, kas varētu nolaupīt kardinālu Paveliku, lai tādējādi paustu protestu Vatikāna attieksmes maiņai pret tiem komunistiskajiem režīmiem, kuri gatavi ierobežot baznīcas aktivitātes. Tomēr neviena ekstrēmistu grupa vēl nav uzņēmusies atbildību par Pavelika nozušanu.

2

Sentpola. Minesota. Marts. Jau otro reizi šajā vakarā kārtis Frenka Millera rokās aizklāja migla. Kaut ar! melno un sarkano krāsu varēja skaidri saredzēt, kāravs no pīķa nebija atšķirami. Mēģinādams atvairīt nemieru, viņš noņēma brilles, izberzēja acis un pamasēja sāpošo pieri.

-    Vai kaut kas nav īsti kārtībā? - pajautāja Sids Hen- dersons no galda pretējās puses. Hendersonam, tāpat kā Milleram, bija pāri par septiņdesmit gadiem. Patiešām, arī pārējie bridža spēlētāji Sentpolas servisa centrā bija apmēram tāda paša vecuma vai nedaudz jaunāki.

Millers pievērsa skatienu kārtīm.

-    Nav kārtībā? Viss ir, kā vajag.

-    Vai esi par to drošs? Tu izskaties slims.

-    Iekšā ir pārāk karsts. Termostats ieregulēts par augstu. Vajadzētu atvērt logu.

-   Lai visi dabū plaušu karsoni? - atjautāja Airisa Glik- mena, kas sēdēja no Millera pa labi. Viņa apgalvoja, ka viņai ir tikai sešdesmit septiņi gadi. - Ārā salst. Ja tev ir karsti, novelc svārkus.

Millers kaklasaiti jau bija palaidis vaļīgāk. Viņš nespēja atteikties no uzvedības normām un spēlēt kreklā.

-     Varbūt tev jābrauc uz mājām, - ierunājās Hārvijs Ginsbergs pa kreisi. - Tu esi gluži bāls.

Millers ar mutautiņu nosusināja sasvīdušo pieri. Galva griezās.

-    Vajadzīgi četri spēlētāji. Aizejot es izjauktu pārējiem spēli.

-    Lai spēle iet uz poda! - bilda Hārvijs.

Airisa, kā parasti, par Hārvija vulgāro izteikumu izlikās satriekta un saknieba lūpas.

Milleram uz pieres pulsēja dzīsla.

-    Jūs taču nedomāsiet, ka esmu nekam nederīgs spēlētājs?

-     Es domāju tikai to, Frenk, ka tu esi pēdējais muļķis, ja, slims būdams, nebrauc mājās.

Millers pasmaidīja.

-    Cik man ir brīnišķīgi draugi!

-      Es rit piezvanīšu un pārliecināšos, vai tu jūties labāk, - bilda Hārvijs.

3

Izejot no priekštelpas uz ielas, Milleram sejā acumirklī iecirtās ledains vējš un pretī drāzās nepatīkams sniegs. Stingri saņēmis pie kakla ciet mēteli, viņš devās pie ielas pretējā pusē atstātās mašīnas. Vismaz slims viņš vairs nejutās. Vēja brāzmas atdzīvināja, stiprinot aizdomas, ka galvassāpes un nelabums radies no pārmērīgā karstuma telpās. Uzvēdīja patīkamas atmiņas par jaunību. Par vizināšanos kamaniņās un slidošanu. Prāts man joprojām ir ņiprs, viņš nodomāja. Vienīgi tas sasodītais ķermenis uzdod.

Iela bija tukša. Sniegs aizplīvuroja laternas stāvošās mašīnas tuvumā. Millers piegāja pie "Audi", dēla dāvanas, atslēdza durvis un izdzirdēja sev aiz muguras balsi.

Ar sarauktu pieri viņš pagriezās un cauri virpuļojošajam sniegam mēģināja kaut ko saskatīt. Vēja auros balss nebija labi dzirdama. Tā varēja būt vīrieša balss, taču, kad uzsauciens neatkārtojās, viņš nosprieda, ka ausis pievīlušas.

Paraustījis plecus, Millers satvēra mašīnas durvju rokturi. Balss aiz muguras atskanēja no jauna, šoreiz tuvāk un ne tik skaidri. Šķita, ka tika nosaukts viens pats vārds, viņa vārds.

Vecais vīrs pagriezās vēlreiz.

-    Vai te kāds ir?

Klusums.

Viņš atvēra mašīnas durvis.

Plecu satvēra roka, neļaudama iekāpt. Cita roka aizcirta mašīnas durvis. Vēl viena roka sagrieza viņu ar tādu spēku, ka gandrīz nokrita brilles. Trīs vīri. Putenī viņu sejas nebija skaidri saredzamas.

-    Lūdzu! Esmu vecs cilvēks. Ņemiet maku, tikai nedariet neko ļaunu.

-    Maku? - Viens no vīriem iesmējās.

Putenis sāka pierimt. Redzot vīru sejas un saprotot, ko īstenībā viņi grib, Milleru pārņēma izmisums.

4

Dažkārt gadās, ka cilvēku pamodina skaņas, kuras viņš nedzird. Viljama Millera zemapziņa uztvēra klusumu aiz guļamistabas loga, un miegā viņš sāka grozīties. Gluži kā tēvs, kam miegs ir caurs, iekams meita vai dēls nav atgriezušies no satikšanās, kura nedrīkstētu ievilkties pāri pusnaktij. Modās nemiers, jo mājai pa piebraucamo ceļu neviena automašīna nebija tuvojusies, garāžas automātiskās durvis atveroties un aizveroties nebija nograbējušas. Viņš gan nebija tēvs, kas gaida mājās dēlu, bet tieši otrādi. Dēls, kas gaida mājās tēvu. Domās galvā noskanēja modinātājs. Viljams pavēra acis, samirkšķināja un ieskatījās elektroniskajā pulkstenī pie gultas.

Divi un trīsdesmit astoņas minūtes.

Cenzdamies nepamodināt sievu, viņš izkāpa no gultas un pa logu paskatījās lejā uz piebraucamo ceļu. Tāla ielu laterna meta gaismu uz krītošo sniegu. Egles bija apklātas ar baltu apmetni. Uz ceļa riepu nospiedumi nebija ieraugāmi.

-    Kas noticis, mīļais?

Viņš pagriezās pret sievu.

-Atvaino! Es centos izturēties tik klusu, cik nu varēju.

-    Man tāpat nenāk miegs. Ko tu ieraudzīji?

-    Man vairāk raižu dara tas, ko neieraudzīju.

Millers paskaidroja.

-     Nav nekādu riepu nospiedumu? - Sieva izkāpa no gultas un uzmeta plecos rītasvārkus. - Varbūt pēdas aizputinājis sniegs.

-Jā, varbūt…

Viljams izgāja gaitenī un garām bērnistabas durvīm piegāja pie tēva istabas priekšnama otrā pusē. Redzot, ka gulta tukša, viņš ieslēdza gaismu. Arī istaba bija tukša.

Blakus nostājās sieva.

-    Mirkli padomāsim. Tikpat labi iespējams, ka tas neko nenozīmē. Varbūt viņš ir aizmidzis apakšstāvā pie televizora.

-    Iespējams.

Laulātie draugi nokāpa lejā, taču tēvu neatrada.

-    Varbūt kaut kas noticis ar automašīnu?

-    Tad viņš piezvanītu, - Viljams sacīja.

-    Ja vien neatrodas pie draugiem.

-   Tik vēlu? Viņš gandrīz nekad neaizkavējas ilgāk par pusnakti.

-     Es biju domājusi draudzeni. Varbūt viņš izdomājis pavadīt visu nakti ārpus mājas.

-    Ar sievieti?

Sieva pasmaidīja.

-    Kāpēc ne?

-Tas neko neizsaka. Viņš, vienalga, būtu piezvanījis.

-    Ja vien viņam nav neērti.

-Ko?

-    Saproti, tava māte mirusi jau gadu un…

-     Zini, es mīlēju māti, un žēl, ka viņa aizgājusi. Taču, ja tēvu tādā vecumā vēl interesē sievietes, tad - visu cieņu.

-     Varbūt viņš pat nenojauš par šādiem taviem ieskatiem. Vai tu kaut reizi esi runājis ar viņu par seksu?

-    Ar tēvu, kuram septiņdesmit trīs gadi? Ļauj attapties! - Viljams paskatījās uz pulksteni virtuvē. - Nu jau drīz būs trīs. Ja pusčetros tēva nebūs mājās, es zvanu policijai.

Tēvs līdz pusčetriem tomēr neieradās, un Viljams Millers piezvanīja policijai. Nebija reģistrēta neviena automašīnu avārija, kurā būtu cietis "Audi". Neviens vecs vīrs pēc pusnakts slimnīcā nebija uzņemts, un neviens no agrāk uzņemtajiem nebija Millera tēvs. Ar sniegu apsni- gusī mašīna tika atrasta servisa centram pretējā ielas pusē. Atslēgas bija nokritušas un neizprotamā veidā paspertas zem mašīnas.

Millera tēvs netika atrasts.

5

Mehiko, aprīlis. Septiņdesmit divus gadus vecais Mārtiņš Rozenbergs izgāja no sinagogas, iebāza jarmolku svārku kabatā un pārlaida skatienu bruģētajai ielai. Izjust pilnīgu mieru traucēja divus kvartālus tālāk pa Reformu ielu braucošo transporta līdzekļu trokšņi. Uz Čapultepekas pakalna pa labi pret tumstošajām debesīm mirdzēja spoži apgaismotais senais cietoksnis.

Viņš sasveicinājās ar jaunu cilvēku grupiņu, kas nāca ārā no sinagogas un pagriezās pie stūra pa kreisi. Dēla nams atradās piecus kvartālus tālāk, greznā Mehiko rajonā ar dārgiem vēsturiskiem spāniešu stila savrupnamiem. Dēls, kā parasti, bija piedāvājis aizvest uz sinagogu un atpakaļ, taču Rozenbergs bija atrunājies ar to, ka staigāšana palīdz saglabāt veselību, turklāt apkārtne arvien sagādā prieku.

Viņš pie stūra nogriezās un devās tālāk pa plato, labi apgaismoto avēniju, kas savienoja Čapultepekas pakalnu ar valdības ēkām.

6

-   Viņa vecums neko nenozīmē, - noteica Ārons Rozenbergs. -Atceļam uz mājām viņam nekad nav vajadzējis vairāk par stundu! - Viņš staigāja arkveida logu priekšā, kas aizņēma visu dzīvojamās istabas sienu. - Nu jau ir apkārt divas stundas, par vienu nerunājot!

Ar šauro ūsu švīkiņu, ērgļa degunu un tumšajām, degošajām acīm Rozenbergu vairāk varēja noturēt par spānieti nekā ebreju. Viņš reti gāja uz sinagogu, taču bagātīgi tai ziedoja, tāpēc pazina rabīnu, kuram bija zvanījis pirms četrdesmit piecām minūtēm. Rabīns bija pateicis, ka tēvs atstājis sinagogu nokrēslā.

-    Varbūt viņš iegriezies pie kāda ciemos, - sacīja sieva. Sievai seja bija tumšā iedeguma krāsā. Viņai bija trīsdesmit astoņi gadi un no pastāvīgas tenisa spēlēšanas vingrs augums. Viņa nēsāja masīvu zelta pulksteni, tirkīza kaklarotu un koši sarkanu, modelētāja darinātu zemnieces svārku un blūzes variantu.

-    Pie kā? Un nekādā ziņā ne uz divām stundām. Uzzibsnīja mersedesa lukturi, mašīnai piebraucot ietves

malā.

-    Estevans atgriezies. Varbūt viņš atradis tēvu. Estevans ziņoja, ka izbraukājis visus maršrutus, kurus

tēvs mēdzis izmantot, nākdams no sinagogas uz mājām. Pēc tam viņš bija izvērtis meklējumus divdesmit reiz divdesmit kvartālu plašumā. Citi kalpotāji, kas bija devušies meklēt tēvu kājām, atgriezās ar tikpat satraucošām ziņām.

-    Ejiet un meklējiet vēl! Turpiniet izlūkot! Rozenbergs apzvanīja visas Mehiko pilsētas slimnīcas.

Bez rezultātiem. Kad pusnaktī kalpotāji kārtējo reizi atgriezās, neko neatraduši, viņš pārkāpa sava eksporta un importa uzņēmuma galveno noteikumu - nekad neielaidies ar policiju, ja nevajag to uzpirkt, - un piezvanīja policijas kapteinim uz māju pie Čalko ezera, astoņas jūdzes uz dienvidiem no pilsētas. Ar Rozenberga palīdzību šī māja nesen bija uzlabota.

Arī pēc mēneša tēvs netika atrasts.

7

Toronto, maijs. Džozefs Keslers pa "Air Canada 727" aviolainera pirmās klases iluminatoru vēroja Ontārio ezera mirdzošo plašumu. No divdesmit tūkstošu pēdu augstuma bija skaidri redzami Lielo ezeru kravas ķuģi visā garumā. Priekšā, tuvāk pie krasta, vīdēja mazākas liellaivu kontūras un mirdzēja vējā piepūstas buras. Diena bija spoži saulaina, taču Keslers zināja, ka ūdenim jābūt dzeļoši aukstam. Tiem, kas šobrīd zēģelēja ar burulaivām, vajadzēja būt sava sporta veida fanātiķiem.

Viņš atzinīgi palocīja galvu. Viņam pašam piemita spēja apvaldīt kaislības, tāpēc mazu Providensas elektronikas firmu viņš bija pārvērtis par plaukstošu korporāciju, kas bija padarījusi viņu četrdesmit gadu vecumā par miljonāru. Taču šoreiz Keslers neceļoja veikala darīšanās. Jautājums bija personiskas dabas, un viņš kaisa dusmās.

Keslers gan neatļāva dusmām izpausties. Iekšā viss kvēloja, taču ceļojuma laikā viņš ne reizi nezaudēja savaldību un nodarbojās ar veikala dokumentiem. Pacietību, viņš sev atgādināja. Bez pacietības panākumus nevar gūt. Nezaudē savaldību.

Vismaz pagaidām.

Lejā kļuva redzama Toronto, kuras dzīvojamie rajoni bija izpletušies gar ezera krastu, bet no pilsētas centrālās daļas augšup slējās debesskrāpji. Kad lidmašīna sāka nolaisties, kļuva jūtama spiediena maiņa. Pēc sešām minūtēm laineris nolaidās Toronto starptautiskajā lidostā.

Keslers devās cauri muitai.

-    Nekā deklarējama nav. Esmu atlidojis darīšanās.

Nedz portfelis, nedz ceļasoma netika pārbaudīti. Pa bīdāmajām stikla durvīm viņš iegāja trokšņainajā uzgaidāmajā zālē, nopētīja pūli un devās pie muskuļaina vīra ar tādu pašu zili sarkanu, svītrainu kaklasaiti kā pašam.

-    Cik tāda kaklasaite jums maksāja? - Keslers pajautāja.

-    Un cik samaksājāt jūsl

-    Man uzdāvināja.

-     Savējo es atradu. - Paroles saskanēja, tāpēc muskuļainais vīrs piebilda: - Vai bagāžas jums nav līdzi?

-    Tikai tik, cik nesu rokās.

-    Tādā gadījiimā dosimies no šejienes prom. - Vīrietis runāja ar kanādiešu akcentu.

Atstājuši lidostas ēku, abi vīri devās uz stāvvietu, iekāpa automašīnā un jau drīz pa četru joslu šoseju traucās rietumu virzienā uz 401. maģistrāli.

Keslers pameta skatienu atpakaļ uz Toronto kontūrām debesmalā, kuras samazinājās.

-    Cik drīz mēs tur nokļūsim?

-    Stundas laikā.

-    Vai visi jau ieradušies?

-    Jūs esat pēdējais, - vīrs atbildēja.

-    Labi. - Keslers juta, ka dusmas pieņemas spēkā. Lai pārslēgtu uzmanību, viņš norādīja uz fermeru laukiem un kokmateriālu kaudzēm blakus maģistrālei. - Te kaut kā trūkst.

-Kā?

-    Kā tad nav? Sludinājumu vairogu.

-    Pareizi. Tie aizliegti ar likumu.

-    Kanādai trīskāršs "urā!".

Keslers uzlika saulesbrilles un vērsa skatienu taisni uz priekšu. Pieklājības frāžu apmaiņa bija beigusies.

8

Pēc astoņdesmit kilometriem atzarojums uz Kičeneru bija klāt. Vadītājs nebrauca pilsētā iekšā, bet izmantoja sānceļus, kas gāja pa lauku apvidu, līdz beidzot nogriezās pa līkumainu grants ceļu uz savrupnamu, kas stāvēja uz augstas kraujas pie upes.

Keslers izkāpa no mašīnas un nopētīja īpašumu - apkārtējos mežainos pakalnus, golfa laukumu ar deviņām bedrītēm, tenisa laukumu, televīzijas satelītantenu un peldbaseinu. Viņš pagriezās pret piecvietīgo garāžu un pēc tam pret māju. Redzamie guļamtelpu logi, tornīši un dzegas vairāk būtu iederējušies Jaunanglijas, nevis On- tārio ainavā.

-   Misters Helovejs skaisti dzīvo, - noteica šoferis. - Par to viņš, protams, pateicību parādā…

Mājas dubultdurvju viena puse atvērās, un pa tām iznāca vidēja auguma vīrs ideāli pieguļošā treniņtērpā un dārgām skrējēja kurpēm kājās. Viņš bija mazliet vecāks par četrdesmit gadiem, bieziem, viļņainiem matiem, no viņa staroja veselība.

-   Paldies, Džon! Šodien vairs nebūsiet vajadzīgs. Ja vēlaties, vingrošanas zālē varat padarboties ar jauno trenažie- ru kompleksu. Vai izmantot tvaika pirti. Arī dzeramie tur ir. Atpūtieties!

-    Pateicos, mister Helovej!

Šoferis iekāpa mašīnā. Helovejs nonāca lejā pa granīta pakāpieniem mājas priekšā un sniedza roku.

-    Džo? Vai varbūt…

-    Džozefs. - Keslers apmainījās ar rokasspiedienu.

-    Kur tas laiks, kad tikāmies! Žēl, ka vajadzēja atgadīties nelaimei, kurai mūs, kam tik daudz kopēja, jāsaved vienuviet.

-    Nelaime varbūt šoreiz nav īstais vārds.

-    Kas tad?

-    Nolādēts neprāts.

-    Tāda ir pasaules daba. Te meklējams iemesls, kāpēc es dodu priekšroku dzīvošanai šeit. Tālāk no neprāta. - Savilcis seju kā sāpju grimasē, Helovejs pamāja ar roku uz ceļu, kas izzuda starp mežainajiem pakalniem. - Iesim. Citi ir ne mazāk satraukti kā mēs. Viņi gaida.

9

Savrupnama foajē slīga ēnā, soļi uz akmens grīdas skanēja īpaši skaļi. Vēl pilnīgi nenomierinājies, Keslers apstājās un uzmeta skatienu krāsainajai gleznai ar ainavu. Paraksts liecināja, ka to gleznojis Helovejs.

-    Mans tēvs, - Helovejs paskaidroja. - Viņa akrila periods.

Atsaukšanās uz tēvu Keslerā no jauna iesvēla sašutumu. No gaiteņa otra gala plūda aizkaitinātas balsis. Helovejs ieveda viesi lielā, ar ozolkoka paneļiem apdarinātā istabā. Astoņi vīri pārtrauca nikno diskusiju un paskatījās uz ienācējiem.

Keslers savukārt nopētīja vīrus. Pēc auguma, svara un sejas vaibstiem visi atšķīrās, taču viena īpašība bija kopīga - visi bija apmēram četrdesmit gadu veci ar nelielu novirzi uz vienu vai otru pusi.

-    Tā kā būtu laiks, - kāds sacīja.

Tūlīt strauji ierunājās vēl divi cilvēki.

-    Es te esmu kopš vakardienas.

-    Bija ziņots, ka tikšanās ir steidzama!

-    Mans reiss aizkavējās, - Keslers paskaidroja. - Es ierados, cik ātri vien spēju.

Trim runātājiem bija katram savs akcents - spāņu, zviedru un Amerikas vidējo rietumu. Ejot pa gaiteni, Keslers bija dzirdējis franču, britu, itāliešu, ēģiptiešu un Amerikas dienvidu akcentu.

-    Lūdzu, džentlmeņi, - ierunājās Helovejs, - strīdoties savā starpā, mēs līdzēsim ienaidniekam īstenot viņa mērķa otro daļu.

-    Otro daļu? - Sarauca pieri francūzis.

-    Un kā saprast to "viņa"? - noprasīja teksasietis. - To, kas noticis, nevar paveikt viens cilvēks!

-    Protams, - atteica Helovejs. - Bet, lai arī cik cilvēku šajā lietā iesaistīts, viņi ir organizēti un viņiem ir vienots mērķis. Šā iemesla dēļ es uztveru viņus kā vienu cilvēku. Līdz ar to es domāju, ka arī mums ir jādarbojas kā vienam.

-    Taisnība, - atsaucās itālietis. - Nedrīkstam pieļaut, ka apjukums mūs sašķeļ. Mēs nedrīkstam sadalīties. Vai tieši tāpēc pirms daudziem gadiem netika nodibināti un saglabāti savstarpēji sakari? Grupā mēs esam stiprāki nekā katrs atsevišķi un varam sevi nosargāt labāk.

-     Ne jau miftns vajadzīga aizsardzība! - bilda spānietis.

-     Varbūt ne fiziski, - sacīja Helovejs. - Un ne pagaidām. Bet ko jūt sirds? Vai jums neliekas, ka viņiem ar to nepietiks? Iedomājieties, kas notiks, ja ķersies pie mums, mūsu sievām un bērniem?

Visi izslējās taisnāk.

-    Tieši to es biju domājis, runājot par mūsu kopīgā ienaidnieka mērķa otro daļu. Iespējama mūsu spīdzināšana un vārdzināšana ar nenoteiktību un dzīvošanu pastāvīgu draudu ēnā.

-    Mīļais Dievs! - Ēģiptietis nobālēja.

-    Vai nu jūs saprotat?

-    Tas nozīmē, ka "Nakts un migla" atkārtojas.

Kesleram zuda savaldība.

-    Kas ar jums noticis?

Visu skatieni pievērsās Kesleram.

-     Iekams jūs paši sākat sev sist uz pleca par gudrību, uzturot kontaktus, kāpēc lai jūs neatzītu, ka paši sev esat lielākie ienaidnieki?

-    Kā lai to saprot?

-      Kā tad, pēc jūsu domām, mēs tikām atrasti? Pietika izsekot vienu no mums un pēc tam nonākt uz pēdām pārējiem.

-    Mēs ievērojām piesardzību.

-    Acīmredzot nepietiekamu. Un paskatieties uz mums šobrīd! Mēs visi esam vienkopus.

Vīrs no Amerikas vidienes ar aizvainojumā savilktu seju pagājās uz priekšu.

-    Mans tēvs gan neko tādu nebūtu teicis.

-    Arī spīdzināts ne? Padomājiet labi, - Keslers sacīja.

-     Cik lielas sāpes vecs vīrs var izturēt? Bet ja ņem talka ķīmiju? Es ierados tik vēlu tāpēc, ka gandrīz vispār neiera- dos. Esmu šeit tikai tādēļ, lai jūs brīdinātu. Jūs neesat mazāk vainīgi kā tie, kas to izdarījuši. Jūs nedrīkstat sazināties. Es negribu zināt pārjums neko vairāk un negribu, lai jūs zinātu ko vairāk par mani.

-    Tas neatrisinās problēmu, - iebilda Helovejs. - Mums joprojām draudēs briesmas, ari tēvus tā mēs neatgūsim.

-     Es jau esmu samierinājies ar faktu, ka manējais miris.

-    Es gan tik viegli nepadotos kā jūs, - bilda Helovejs.

-    Un ja nu patiešām jums ir taisnība? Ja mans, jūsu tēvs un visi citi tēvi ir miruši? Vai vēlaties, lai tā tas beidzas?

-    Ticiet man, es gribu, lai tie neģēļi saņemtu pēc nopelniem.

-    Tādā gadījumā mums ir plāni, kas jāapspriež.

Keslers strauji paspēra soli uz priekšu.

-    Vai paredzēts kas īpašs?

-    Patiešām. Varbūt neievērojāt, bet jūs neesat vienīgais no grupas, kas šaubījies, ierasties vai ne. Divi mūsu cilvēki faktiski mūs noraidījuši. Vairākos aspektos tie ir paši svarīgākie mūsu biedri.

Keslers neizpratnē paskatījās uz sanākušajiem, un piepeši viņam atausa gaisma.

-    Ja ņem vērā, ko es gribu ierosināt, viņu piedalīšanās ir būtiska, - sacīja Helovejs.

Keslers pamāja ar galvu.

Sets un Tilka.

10

Sidneja, Austrālija, jūnijs. Svētā Andreja katedrāle, kuras pamati bija likti 1819. gadā, patiešām izskatījās tik iespaidīga, kā minēts tūristu ceļvedī. Keslers klīda pa skanīgā interjera ēnainajām vietām, pētīja griestu arkas, apbrīnoja logu vitrāžas, līdz beidzot devās ārā. Spožajā saulē samie- dzis acis, viņš nogāja pa platajiem pakāpieniem uz ietves. Ceļvedis vēstīja, ka blakus katedrālei atrodas pilsētas municipalitāte, kuras zālē tiek rīkoti koncerti un noturētas sanāksmes. Uzkavējies pienācīgi ilgi, viņš kā staigādams aizgāja aiz stūra, apturēja taksometru un brauca uz vienu no tiem Austrumu restorāniem, ar kādiem slavena Sidneja. Viņš gatavojās organizēt tikšanos tur, tāpēc apzināti ieradās agrāk, devās uz telefona kabīni un uzgrieza Heloveja iedoto numuru.

Atsaucās vīrieša balss.

-     Bondijas pludmales sērfinga un niršanas piederumu veikals.

-    Vai misteru Pendltonu varētu palūgt pie telefona?

-    Tēvu vai dēlu?

-Tas nav īpaši svarīgi.

-    Es esmu dēls.

-    Mister Pendlton, vai Austrālijā ledus tilkas arī ir?

Uz brīdi iestājās dziļš klusums, un Keslers jau nodomāja, ka telefons atvienojies.

-    Mister Pendlton!

-    Ar ko es runāju?

-Ar draugu.

-     Mani šobrīd gaida klients. Es iznomāju un pārdodu sērfinga dēļus. Es pildu un pārdodu akvalangistu balonus. Nedz tilkas, nedz cilvēki, kas uzdod muļķīgus jautājumus, mani neinteresē.

-    Uzgaidiet mirkli! Varbūt es nosaukšu jums kādu vārdu. Tomass Konrāds. Pasta abonenta kastītes numurs četri simti trīsdesmit astoņi.

Klausulē no jauna iestājās klusums. Kad Pendltons beidzot ierunājās, balss skanēja apslāpēta, it kā mutei būtu aizlikta priekšā roka.

-    Ko jūs gribat?

-    Satikties. Pats par sevi saprotams, ja es gribētu nodarīt ko ļaunu, es nebūtu jums zvanījis un padarījis jūs tramīgu.

-    Jūs esat no viņiem, vai ne?

-    Mans uzvārds ir Keslers.

-    Kungs Dievs, tam visam ir pārvilkts krusts! Es nevēlos ielaisties darīšanās ar…

-     Kaut kas ir noticis, ierasties uz šejieni mani spieda apstākli.

-    Jūs esat Sidnejā? Svētā Marija!

-    Es zvanu no taksofona restorānā. Nekad agrāk te neesmu bijis. Nav iespējams, ka šo telefonu noklausās vai to varētu atklāt.

-    Jūs tomēr zināt manu vārdu un kā mani atrast! Ja tiekat izsekots…

-    Es ļoti uzmanījos, lai tas nenotiktu.

-      Uzmanījāties… - Pendltona balsī ieskanējās nicinājums. - Ja jūs būtu tik pārliecināts, ka netiekat izsekots, jūs nezvanītu, bet ierastos pie manis pats.

-    Es negribēju riskēt, jūs pārsteidzot. Ja jūs nodomātu, ka esmu drauds, šaubos, vai man rastos iespēja kaut ko paskaidrot.

Pendltons izlamājās.

-     Es centos runāt atklāti, - Keslers sacīja. - Lūdzu, mums nepieciešams tikties. Jo ātrāk to darīsim, jo drīzāk es atstāšu šo valsti.

-    Tikai ne šeit!

-    Ne veikalā? Protams. Es nevēlos jūs apdraudēt.

-    To, ko tagad teikšu, nepierakstiet, - bilda Pendltons. - Četros pēcpusdienā…

11

Devis norādījumus, Pendltons nolika klausuli. Viņš bija runājis klusu. Nevarēja būt, ka palīgs, kas sagaidīja pie veikala ieejas klientu, kaut ko dzirdētu. Viņš gan nejutās drošs, jo tik tiešs kontakts bija pretrunā ar jebkuriem noteikumiem, kurus viņš svēti centās ievērot. Lai Dievs sargā no amatieriem! Pendltons izgāja no kabineta, pagāja garām akvalangistu balonu rindai un pievērsās ar tēlotu interesi pircējam.

- Ūdenssportista tērps ir viens no labākajiem. Jums nekādā ziņā nebūs tajā auksti, - Pendltons paskaidroja pircējam. - Sarežģījumi var rasties, ja tērps slikti pieguļ, bet tādā gadījumā nāciet atkal pie mums un pasakiet. Viss tiks nokārtots.

Kaut arī Pendltons kopā ar tēvu bija ieradies Austrālijā gandrīz pirms desmit gadiem, viņš joprojām runāja kā amerikānis. Apkārtējie pludmales zēni uzskatīja viņu par savādnieku, un viņam tas patika. Dažkārt ir vieglāk kļūt nemanāmam, ar kaut ko atšķiroties. Viņš radīja iespaidu, ka vienmēr atrodas uz vietas. Ja neskaita epizodiskas niršanas ekspedīcijas, viņa prombūtnei vienmēr bija viegls izskaidrojums.

Atvadoties viņš pamāja pircējam ar roku, uzsita palīgam uz pleca: - Labi strādāts, - atgriezās savā kabinetā un atstāja veikalu pa sētaspuses durvīm. Kaut arī nebija sezona, Bondijas pludmale bija apbrīnojami pilna. Tūristi. Viens otrs fanātisks sērfingists. Daži muskuļaini zeļļi. Savā frotē auduma svīterī, izbalējušajās džinsu biksēs un audekla kurpēs (bez jostas, kurpju saitēm un zeķēm) Pendltons pats izskatījās kā pludmales zēns. Protams, pāraudzis viņus pēc gadiem. Saulē izbalināti, vējā sajaukti mati, tumši nosauļo- ta seja. Četrdesmit gadu vecumā viņam bija tēraudcieti muskuļi, un vajadzības gadījumā viņš varēja mest izaicinājumu jebkuram no pludmales puišiem. Savas īstās spējas viņš gan nekad neatklāja.

Pārlaidis skatienu pludmalei, viņš pamanīja tēvu, kas pusaudžu ielenkumā vaskoja sērfinga dēli.

Pendltons mīlestībā samiedza acis, nokāpa no dēļu seguma veikala sētaspusē un pāri smiltīm devās pie tēva.

Viļņi skalojās gar krastu. Vēsajā vējā bija jaušama sāls. Pendltons godbijīgi pagaidīja, kamēr tēvs savam klausītāju pulkam beidz stāstīt par brīnumainu viļņu sēriju pirms pieciem gadiem. Tēvs, gandrīz vienā garumā ar Pendltonu, tikpat muskuļains un septiņdesmit divu gadu vecumā, par spīti gadu un saules sagrumbotajai sejai, pat glīts, paskatījās uz viņu.

-    Radušies nelieli sarežģījumi, tēt. Vajag aprunāties.

Tēvs tēlotā neizpratnē nopūtās.

-    Ja jau tas tik ļoti nepieciešams…

-    Šķiet, tā patiešām ir.

-    Drīz būšu atpakaļ, zēni.

Pendltons kopā ar tēvu devās uz veikala pusi.

-    Nupat zvanīja tavu kādreizējo draugu sūtīts cilvēks. Viņš ir pilsētā. *

Šoreiz tēvs nopūtās jau nopietni.

-    Es teicu tiem idiotiem, lai turas no manis pa gabalu. Es nekad neesmu atbalstījis savstarpējus kontaktus. Ja neiejauktos garīdznieks, es būtu ķēries pie šīs problēmas pirms daudziem gadiem un to atrisinājis.

-    Viņu sūtītais cilvēks prasa tikšanos. Šķiet, atgadījies kas ārkārtējs.

-Acīmredzot. Ja jau kādam licies, ka jāmēro tāds gaisa gabals. Planēta kļūst par mazu, lai uz tās varētu paslēpties.

-    Pagājušajā mēnesī viņu sūtītā vēstule…

-        Ar prasību ierasties uz satikšanos Kanādā. - Pendl- tons, seniors, drūmi paskatījās caur pieri. - Vai viņi no tiesas uzskata mani par muļķi?

-     Šķiet, ka viņi patiešām ir nejēgas. Bet šoreiz nav izvēles. Man ar šo cilvēku kaut kur jātiekas, jo citādi viņš var ierasties veikalā.

-    Pirmo un pēdējo reizi. Centies, lai viņš to saprot.

-    Jā, ko es gribēju teikt… Manas prombūtnes laikā esi uzmanīgs.

-    Tilka vienmēr ir uzmanījies.

-    Es zinu, - Pendltons atteica un apskāva tēvu.

12

Tieši četros, ieejot Sidnejas botāniskajā dārzā, kā bija norādīts, Keslers nervozēja. Likās, ka viņš nebija rīkojies pietiekami pārliecinoši, kad pārtrauca ļoti komplicētas darījumu pārrunas pirms to nobeiguma, aizbildinoties ar pēkšņu saslimšanu. Viņš gan nebija ieradies Austrālijā biznesa darīšanās, tāpēc vajadzēja parūpēties, lai viss izskatītos ticami. Kanādā sapulcējušos cilvēku grupā viņam bija vislabākais aizbildinājums lidošanai uz Austrāliju, nepievēršot sev uzmanību. Patlaban, pārtraucot sarunas ar sen meklēto starpnieku, kas firmai bija atradis kontaktus ar Sidnejas firmu, viņš bija piesaistījis sev uzmanību, ko nebūt nevēlējās. Patiesībā vajadzēja pieprasīt tikšanos vēlāk, bet Pendltons ļoti negribēja tikties un Kesleram nebija iespējams izvirzīt noteikumus.

Ejot pa eksotisku koku ieskautu taciņu, Keslers raizējās, ka, par spīti piesardzībai, ceļā uz šejieni viņu varētu iz-

sekot. Ne jau šajā dārzā, bet visā ceļā no Amerikas. Es esmu biznesmenis, bet ne sazvērestību speciālists, viņš nodomāja. Varbūt tēvs zinātu - viņš gandrīz jau nosprieda, ka būtu zinājis, - kā šādā situācijā rīkoties. Man nekas tāds nav mācīts.

Viņš tomēr nosprieda, ka nekas ļauns nevar notikt, ja seko veselā saprāta ieteikumiem. Neskaties apkārt, pētīdams, vai netiec novērots. Nesenā cilvēku nozušana liecina, ka ienaidnieks ir labi organizēts un prasmīgs. "Aste" - Keslers pavīpsnāja par šo melodramatisko apzīmējumu - katrā ziņā ir pietiekami piesardzīga, lai viņš izsekošanu nemanītu. Viņš bija centies neaizmirst savu tūrista ceļvedi. Kaut ari gribējās pagriezt galvu un paskatīties pa celiņu atpakaļ, Keslers ar piespiešanos lūkojās ceļvedī un uz augu pārpilnību priekšā. Taka veda augšup. Nonācis pie krūmu ieskauta sola, Keslers apstājās un pagriezās pret rietumiem, acīmredzot vēlēdamies aplūkot ēku, kas ceļvedī bija minēta par valdības namu, proti, Jaunās Dienvidvelsas gubernatora mītni. Patiesais apstāšanās iemesls bija Pendltona dotie norādījumi.

Otrs iemesls, kas darīja Kesleru nervozu, bija Pendltons. Pendltona tēvs Tilka savos labākajos gados bija uzskatīts par vienu no bīstamākajiem cilvēkiem Eiropā. Lai arī Tilkam jau bija pāri septiņdesmit, nebija iemesla uzskatīt, ka viņš vairs nav bīstams. No Heloveja Keslers bija uzzinājis, ka Pendltons apmācījis savu dēlu, kas ir tikpat respektējams. Šī atklātā tikšanās sabiedriskā vietā acīmredzot notika tāpēc, ka te bija aizsegs un dažādi atkāpšanās ceļi. Tā slēpa briesmas gan no Tilkas dēla puses, gan no ienaidnieka.

Paklausīdams norādījumiem, Keslers apsēdās uz sola.

No tālākajiem krūmiem, kur taka pagriezās un aizvijās prom, atskanēja tā cilvēka balss, ar kuru viņš bija runājis pa telefonu.

-    Jūs tikšanos esat panācis, kā vēlējāties. Centieties ne- vilkt sarunu garumā.

Keslers juta instinktīvu vēlēšanos pagriezties pret krūmiem, taču balss bija to paredzējusi.

-     Skatieties taisni uz priekšu! Nenolaidiet acis no gubernatora mītnes. Tiklīdz kāds tuvojas, apklustiet. Es saku to visā nopietnībā.

Keslers norija siekalas. Un sāka skaidrot.

13

Solam pretējā pusē aiz krūmiem Pendltons skrējēja ietērpā skatījās uz Valsts konservatoriju un slaucīja nosvīdušo pieri, it kā atvilkdams elpu. Konservatorija bija būvēta pēc 1819. gada projekta, un Pendltonu pārņēma nožēla, ka viņš nav dzīvojis tajā daudz vienkāršākajā laikā, kad nebija nedz satelītsakaru, nedz datora failu, nedz reaktīvo lidmašīnu, kuru dēļ Austrālija vairs nebija tāls nostūris.

- Planēta vairs nav tik liela, lai tajā varētu paslēpties, - bija teicis tēvs. Medaļas pretējā puse gan bija tā, ka bez modernajiem sakaru un transporta līdzekļiem nedz viņam, nedz tēvam nebūtu pašreizējās nodarbošanās.

Kad aiz krūmiem neredzamais Keslers bija beidzis paskaidrojumu, Pendltona seja sastinga.

-    Ko? Viņi visi? Nozuduši? Dieva dēļ, kāpēc tas skaidri nebija pateikts vēstījumā, kuru sūtījāt?

-   Es to nesacerēju, - paskaidroja Keslers. - Man tas šķita ne mazāk neskaidrs, taču sapratu, ka lieta ir nopietna. Tā kā bija nozudis ari mans tēvs, tad "neseno zaudējumu" pieminēšana lika padomāt par iespējamām sekām.

-    Sekām? - Kaut arī Pendltons runāja klusu, radās iespaids, ka viņš kliedz. - Mēs nospriedām, ka nomiris kāds no tēva senajiem paziņām, tāpēc atsūtīts šis vēstījums. Mēs domājām, ka tiekam aicināti uz bērēm. Nepārcēlāmies uz dzīvi Austrālijā tādēļ, lai riskētu ar atmaskošanu, ja dosimies uz Kanādu cilāt bēru kausus un liet asaras!

-    Tādā gadījumā ar jūsu tēvu viss ir kārtībā?

-    Jūsu dēļ vairs ne! Kas jūs dzina uz šejieni? Un ja nu jums uz pēdām ir sekotāji?

-    Šķita, ka bija nepieciešams atļauties šādu risku.

-    Kāpēc?

-    Acumirkli, kāds nāk.

Pendltons apsvēra, vai doties prom vai palikt.

-   Divi sīkie un suns. Viņi nogriezās pa citu taciņu. Viss kārtībā, - bilda Keslers.

-    Es gaidu nojums atbildi. Kāpēc jūs ieradāties? Mēs likām skaidri saprast, ka nevēlamies ne ar vienu ielaisties nekādās darīšanās.

-   Helovejs mani brīdināja, ka tieši tā jūs teiksiet. Es labi zinu, ka Tilka nekad nav bijis īpaši sabiedrisks. Taču grupa to pieprasīja.

-    Lai gan mēs nevēlējāmies? Pat pastāvot riskam radīt draudus…

-     Ir priekšlikums, - teica Keslers. - Ja Tilku nemāc nostalģija pēc senajiem draugiem un kopējā nelaime viņu atstāj vienaldzīgu, varbūt viņu vai jūs var ieinteresēt kas cits.

-    Es nespēju iedomāties…

-     Nauda. Grupa ir finansiāli veiksmīga. Mūsu rīcībā ir lieli resursi. Jūs un jūsu tēvs… Mums zināms, kas jūs esat un ko darāt. Mēs esam gatavi pienācīgi samaksāt, lai jūs noskaidrotu, kas noticis ar mūsu tēviem. Un ja nu… - Keslera balss aizsmaka. - Dieva dēļ, kaut nebūtu par to jādomā, nerunājot par domas izteikšanu vārdos, - ja viņi ir miruši, tad mēs vēlamies, lai viņi tiktu atriebti.

-    Un tas ir viss? Jūs ceļojāt tādu milzu gabalu, lai mani nolīgtu?

-    Neko citu mēs nespējām izdomāt.

-    Nē, tas nav iespējams. Es nevaru.

-    Honorārs…

-    Jūs nesaprotat. Jūs varat piedāvāt veselu bagātību, bet tai nebūtu nekādas nozīmes. Tas ir pārāk riskanti.

-    Pašreizējos apstākļos… seni draugi…

-    Atvest pie mums ienaidnieku, kā varbūt jūs esat izdarījis? Es dodos prom! - Pendltons piecēlās. - Sakiet viņiem, ka mēs neesam ar mieru.

-    Es esmu apmeties viesnīcā "Kapteinis Kuks". Neaizmirstiet to un visu labi pārdomājiet!

-    Es nepārdomāšu. - Un Pendltons devās prom.

-    Uzklausiet, ko teikšu! - Keslers sacīja. - Ir vēl šis tas, ko jums derētu zināt.

Pendltons apstājās.

-    Kardināls Paveliks! - Keslers paziņoja.

-    Kas noticis ar vinu?

-    Ari viņš ir pazudis.

Pendltons skrēja pa smilšaino nogāzi uz Bondijas pludmali tik ātri, ka plaušās sāka svilt. Pulkstenis rādija puspieci. Treniņtērps lipa pie miesas. Viņš vairākas reizes bija nomainījis taksometrus, lai izvairītos no iespējamās izsekošanas. Kad pēdējais taksometrs bija iekļuvis sastrēgumā netālu no pludmales, viņš samaksāja un tālāk devās skriešus.

Pendltons bija uztraucies ne bez pamata. Ne tikai tā riska dēļ, kuru radīja Keslera ierašanās. Vai priestera nozušanas dēļ. Visvairāk viņu satrauca doma, ka arī paša tēvs var nozust tāpat kā pārējie. Vajadzēja Tilku brīdināt.

Zvanot no telefona kabīnes dārza tuvumā, neviens nebija atbildējis nedz veikalā, nedz mājā uz kraujas pie okeāna, kur Pendltons dzīvoja kopā ar tēvu. Kaut arī nekad agrāk tā nebija noticis, viņš iestāstīja sev, ka palīgs droši vien slēdzis veikalu pirms laika. Viņš centās sevi pārliecināt, ka tēvs vēl nav atgriezies no pludmales, lai gan centās nekad neizlaist televīzijas ziņas piecos. Netālu no Bondijas pludmales Pendltons zvanīja uz veikalu vēlreiz, bet šoreiz magnetofonā ierakstīta balss ziņoja, ka līnija bojāta. Viņu pārņēma sajūta, ka zeme tūlīt atvērsies.

Nonācis līdz smilšainās nogāzes lejai, caur acīs plūstošajiem sviedriem viņš nopētīja ēku rindu, kas stiepās gar okeāna malu. Parasti savu veikalu starp uzkožamo tirgotavām, nojumēm un suvenīru veikaliņiem viņš saskatīja bez grūtībām, bet šoreiz to liedza haotiska rosība. Policijas automašīnas, cilvēku drūzma, ugunsdzēsēju mašīnas un dūmu vērpetes.

Asinīm deniņos dunot, Pendltons spiedās cauri pūlim tuvāk sava nodegušā veikala krāsmatām. Pāris cilvēku baltos virsvalkos ripināja nestuves ar palagā noslēptu augumu uz neatliekamās palīdzības mašīnu. Kaut ari policists uzkliedza, lai stāvot uz vietas, Pendltons aizmetās viņam garām un norāva palagu. Kroplīgā seja groteski atgādināja kausēta vaska un apdeguša hamburgera apvienojumu.

Policists mēģināja Pendltonu atraut atpakaļ, taču viņš nikni izlocījās un satvēra līķa kreiso roku. Kaut arī pirksti bija sacepušies kopā, skaidri varēja saskatīt, ka līķim uz rokas gredzena nav. Pendltona palīgs nebija precējies. Savukārt tēvs, pat būdams atraitnis, nekad nenomauca gredzenu no pirksta.

Pendltons vairs nepretojās rokām, kas viņu vilka prom no nestuvēm.

-    Man likās, ka tas ir tēvs.

-    Jūs esat te piederīgs? - pajautāja policists.

-    Esmu šī veikala īpašnieks. Mans tēvs… Kur viņš ir?

-    Mēs atradām tikai vienu upuri. Ja tas nav jūsu tēvs…

Pendltons atgāja nost un skriešus metās cauri pūlim.

Vajadzēja tikt uz māju! Cauri kodīgajiem dūmiem viņš paskrēja garām policijas mašīnai un pa smilšaino nogāzi drāzās uz augšu, uz mājas pusi. Apdegušās miesas smaka no nāsīm pazuda. Mutē uzradās tāda kā kapara garša.

Māja atradās ceturtdaļjūdzes attālumā uz kraujas, tā bija plaša, no stikla un sarkankoka būvēta moderna celtne. Apkārt ēkai auga vēja izlocīti koki. Tikai pieskrējis pavisam tuvu, Pendltons atskārta, ka briesmas var draudēt ari pašā ēkā.

Viņš neņēma to vērā. Ieticis iekšā pa sētaspuses durvīm, viņš ieklausījās, vai virtuvē, kur tēvs, gatavojot vakariņas, parasti dzēra vīnu, neskan televizors. Virtuvē valdīja klusums, plīts bija izslēgta.

Pendltons mēģināja tēvu sasaukt, bet neviens neatbildēja. Viņš pārmeklēja māju, bet nekas neliecināja, ka tēvs te būtu.

Tēva guļamistabā viņš sameklēja telefonu grāmatu, ātri uzšķīra lapu ar viesnīcu "Kapteinis Kuks" un steidzīgi uzgrieza numuru.

-    Lūdzu, savienojiet ar misteru Kesleru!

-    Brīdi uzgaidiet… atvainojiet, ser, bet misters Keslers ir izrakstījies.

-    Tas nevar būt! Pa kuru laiku?

-    Acumirkli, tūlīt pateikšu. Četros pēcpusdienā.

Pendltons nolika klausuli un nodrebinājās. Četros viņš

bija ticies ar Kesleru, kā gan Keslers būtu varējis šajā laikā izrakstīties?

Vai nevar būt, ka Keslers iejaukts tēva nozušanā? Nē, šī doma likās absurda. Ja jau Keslers būtu šajā lietā iejaukts, viņš nebūtu paziņojis par savu ierašanos un lūdzis tikšanos. Ja vien…

Aizdomas kļuva lielākas.

Keslers varēja kalpot par mānekli, lai tēvu ar dēlu izšķirtu un vieglāk notvertu Tilku.

Protams, varēja izdomāt arī citu skaidrojumu, bet Pendltons nebija par to drošs. Kesleru varēja izrakstīt no viesnīcas arī kāds cits, turklāt uz visiem laikiem. Lai radītu šausmu gaisotni. Tādā gadījumā iespējams, nodomāja Pendltons, ka nākamais loģiskais upuris…

Būšu es.

Virsroku tomēr ņēma profesionālie ieradumi. Viņš sameklēja atvilktnē tēva pistoli, pārbaudīja, vai tā ir pielādēta, bet pēc tam savā istabā paņēma otru pistoli. Tagad viņš pārbaudīja māju daudz pamatīgāk, ieskatījās katrā kaktiņā, taču nu meklēja nevis tēvu, bet iebrucēju.

Nodžinkstēja telefons. Cerēdams, ka zvana tēvs, Pendltons pacēla klausuli. Signāls tūlīt pārtrūka.

Muskuļi sastinga kā betons. Kāds kļūdījies ar numuru? Bet varbūt ienaidnieks pārliecinās, vai esmu mājās?

Vajadzēja pieņemt to ļaunāko. Pendltons žigli novilka treniņtērpu un apģērba siltas vilnas drānas āram. Līdz ar krēslu uzradās ēnas. Izlavījies no mājas, viņš devās uz tuvējo krauju, no kuras varēja pārredzēt visus ceļus, kas veda uz māju.

Taimers ieslēdza mājā gaismu. Varēja skaidri saklausīt, kā vēlreiz ieskanas telefons. Pēc otrā zvana tas apklusa. Pirms aiziešanas no mājas Pendltons bija ieslēdzis automātisko atbildētāju, kas ieteiks katram zvanītājam ierakstīt savu vajadzību magnetofona lentē. Kaut arī ļoti gribējās zināt, vai zvanītājs nav tēvs, viņš tomēr neriskēja atgriezties mājās un noklausīties ierakstu. Šādas problēmas iespēju viņš gan bija paredzējis un, lai zvanīšana neatklātu viņa atrašanās vietu uz kraujas, paņēmis līdzi radioklausuli ar atslēgtu signālu. Tagad Pendltons telefonu ieslēdza. It kā būtu pacelta paralēlā telefona klausule mājās, viņš izdzirdēja automātiskā atbildētāja pēdējos vārdus, lūdzot zvanītāju nosaukt savu vārdu un telefona numuru. Zvanītājs itin vienkārši nolika klausuli - tāpat kā iepriekš.

Piebrauca policijas mašīna, droši vien sakarā ar ugunsgrēku veikalā. Bet bija iespējams, ka tā nemaz nav īsta policijas mašīna. Policists vispirms pieklauvēja pie durvīm, bet pēc tam mēģināja atvērt. Pendltons bija durvis aizslēdzis. Policists apgāja apkārt mājai, pieklauvēja pie sētaspu- ses durvīm, pārbaudīja arī tās un aizbrauca. Neviens cits mājai vairs netuvojās.

Tēvs pazudis! Tāpat kā pārējie tēvi. Bet atšķirībā no citiem dēliem Pendltons nebija tipisks jaunās paaudzes pārstāvis, viņš nebija amatieris. Tilka bija apmācījis dēlu, kā pienākas. Kādu dienu ienaidnieks atgriezīsies, tēvs bija brīdinājis.

Tā patiešām bija noticis. Un ienaidnieks bija paņēmis tēvu.

Tātad pienākusi mana kārta, Pendltonā kliedza kāda balss. Viņš bija atteicies no citu dēlu piedāvājuma tikai tāpēc, ka bija baidījies pievērst uzmanību tēvam. Tam vairs nebija nozīmes. Tagad tiks izdarīts viss, kas vajadzīgs, viņš nodomāja. Bet šoreiz ne par maksu. Jautājums kļuvis personisks.

Ja līdz rītam tēvs neatgriezīsies, tad jūs, izdzimteņi, dabūsiet trūkties pat pēc četrdesmit gadiem.

No Tilkas.

No manis!

KARAVĪRA ATGRIEŠANĀS

i

Apvidus ziemeļos no Bēršebas. Izraēla. Piepeši izdzirdējis šāvienus, Zauls nometa lāpstu, paķēra ieroci un izrāpās no apūdeņošanas grāvja. Jau kopš saules lēkta viņš nosvīdis kveldējošajos staros paplašināja drenāžas sistēmu, kuru bija ierīkojis, kad ieradās apmetnē pirms trim gadiem. Sieva Ērika toreiz bija stāvoklī, un abi vēlējās aizbēgt no pasaules, kas juka prātā, un atrast svētnīcu, kur abu agrākā profesija liktos nevienam nevajadzīga. Viņi gan bija sapratuši, ka pasaule nekad neļaus tāpat vien aizbēgt, taču bija vajadzīga kaut ilūzija, ka tas izdevies. Šajā nomaļajā apmetnē, kas atradās tālu pat no ebreju un arābu konflikta, viņi bija raduši mājvietu gan sev, gan dēlam Kristoferam Eljo- tam Bernsteinam-Grismanam, kas drīz nāca pasaulē.

Apmetnes iemītniekiem par dēla vārdu bija savs sakāmais.

- Daļēji kristīgs, daļēji ebreju vārds? Un kāpēc uzvārdam pa vidu defise?

Bernsteina bija Ērikas uzvārds pirms laulībām, Zaula uzvārds bija Grismans. Par Kristoferu bija saucies Zaula au- džubrālis, īru katolis, ar kuru viņš kopā auga bāreņu namā Filadelfijā. Eljots bija audžutēvs, vīrs ar pelēku seju un skumjām acīm, viņš vienmēr staigāja tumšā uzvalkā ar rozi pie atloka un sadraudzēja Krišu ar Zaulu, un vienīgais bija izturējies pret viņiem laipni un savervējis abus izlūkošanas darbā, specializējoties par slepkavām. Galu galā audžutēvs bija nostājies pret viņiem. Kriss tika nogalināts, un Zauls bija nogalinājis Eljotu.

Sarūgtinājums, no kura pēc šī notikuma Zauls vēl arvien netika vaļā, bēdas, pretīgums, nožēla bija galvenais motīvs, kāpēc viņš vēlējās aizbēgt no pasaules. Taču mīlestība pret audžubrāli un, par spīti visam, arī pret audžutēvu bija rosinājusi nosaukt savu dēlu to cilvēku vārdos, kas viņa dzīvē bija spēlējuši milzu lomu. Ērika, protams, bija tam piekritusi. Dāsnā un brīnišķīgā Ērika. Gracioza kā olimpiskā vingrotāja. Skaista kā modes demonstrētāja - slaida, vingra un eleganta, ar izciļņiem vaigukauliem un gariem, melniem matiem. Un ne mazāk draudīga kā pats.

Šāvienu troksnis sirdij lika sažņaugties. Kā neprātā skrienot uz apmetni, vispirms viņš iedomājās, ka jāglābj dēls. Otra domā sacīja, ka Ērika nosargās dēlu ne sliktāk par pašu. Trešā prātā ienākusi doma bija tā, ka viņš nenorims, iekams slepkavas nesaņems pienācīgo sodu.

Lai ari kopš ierašanās Izraēlā viņš no iepriekšējās dzīves bija atgājis, agrākie instinkti lika sevi manīt. Acīmredzot ir lietas, kas neaizmirstas. Pārliecinājies, vai nav sagājuši putekļi aizslēgā vai stobrā, Zauls pārlēca pāri akmens sētai, nonākot pavisam tuvu apmetnei. Kaut ari ierocis allaž bija pielādēts, Zauls to lieku reizi pārbaudīja. Sadzirdējis klaigas, viņš ievietoja aptveri automātā un aizmetās aiz akmeņu kaudzes.

Šāvienu sprakšķi kļuva skaļāki un biežāki. Zauls pārlūkoja nomaļākās no izdedžu blokiem būvētās ēkas un ieraudzīja cilvēkus arābu kaujas ietērpā, kuri no izdevīgām pozīcijām šāva uz mājām apmetnes centrā. Sievietes steigšus vilka bērnus prom pa ielu vai tuvējās durvīs. Vecs vīrs, kas bija gribējis saķert ielas vidū aiz bailēm sastingušu meiteni, saļima, ložu triecieniem grūžot viņu uz priekšu. Meitenes galva pajuka uz visām pusēm. Uzbrucējs iemeta pa vaļēju logu mājā granātu. Tai sprāgstot, gaisā uzlidoja dūmi un drazas. Iekliedzās sieviete.

Neģēļi! Zauls akmeņu kaudzes otrā pusē notēmēja. Bija redzami seši mērķi, taču pēc apšaudes intensitātes varēja spriest, ka apmetnes otrā pusē ir vēl vismaz seši uzbrucēji. Šāvieni kļuva arvien biežāki, troksni papildināja jauni ieroči. To šāvieni skanēja citādi nekā uzbrucēju izmantotie kalašņikovi, kuram priekšroku deva viņš pats, lai šāviena troksnis neatšķirtos no Izraēlas ienaidnieku ieročiem. Šobrīd kaujā pavisam droši iesaistījās dabūjamie automāti M-16, kurus lietot Zauls bija iemācījis apmetnes pusaudžus.

Uzbrucējs nokrita, no viņa muguras izšļācās asinis. Pieci palikušie teroristi atklāja uguni pa gofrētā skārda nojumi, no kurienes bija atskanējusi zalve. Skārda virsmā parādoties desmitiem šāvienu pēdām, nojume notrīcēja. M-16 apklusa.

Jau pēc maza brītiņa atskanēja atbildes uguns no citām ēkām. Vēl viens uzbrucējs asiņodams nokrita. Zauls viegli ar pirkstu piespieda mēlīti un, tikko juzdams atsitienu, sašķaidīja terorista muguru. Tad nāca kārta citam mērķim, šoreiz viņš trāpīja galvā, pameta slēptuvi aiz akmeņu kaudzes un turpināja šaut skrējienā.

Nokrita nākamais ienaidnieks. Iekļuvuši krustugunī, vēl dzīvie arābi pameta skatienu uz priekšu un atpakaļ un skriešus metās pie tuvējās akmens sienas, taču pārsteigti apstājās, jo negaidīti parādījās Zaula iemīļotais audzēknis un tiešā tēmējumā iešāva ienaidniekam sejā. Virs krītošā ķermeņa pašķīda asiņu migla.

Izmantodams par aizsegu grāvjus un sienas, kuras Zauls kopā ar saviem audzēkņiem bija ierīkojis, veidodams aizsardzības pozīcijas, Zauls drāzās uz apmetnes otru malu. Ar acs kaktiņu viņš pamanīja, ka audzēkņi izvēršas, un izdzirdēja arī citu M-16 blīkšķus, kas atbildēja uz kalašņikovu zalvēm. Ēkā, kuru daļēji jau bija izpostījusi pirmā granāta, sprāga nākamā. Šoreiz, gāžoties sienai, kliedzieni vairs neatskanēja. Skriedams ar divkāršu niknumu, Zauls, apmetis pusloku, nokļuva līdz otrajai uzbrucēju grupai, izšāva tukšu aptveri, saķēra bēgoša arāba nomesto kalašņikovu, izšāva tukšu arī to, paņēma M-16, kuru mirstot bija nometis otrs iemīļotais audzēknis, un panāca teroristu, kura tuvcīņas prasme nebija pielīdzināma Zaula pirms divdesmit gadiem mācībās gūtajiem nogalinātāja instinktiem. Ar vienas un otras rokas delnu viņš secīgi ietrieca ienaidnieka ribas sirdī un plaušās.

Šaušana apklilsa. Zauls pameta skatienu uz ienaidnieku pie kājām. Apkārt pulcējās uzvaras satrauktie audzēkņi.

- Nedrīkst! Neveidojiet pūli! Tūlīt izklīstiet! Visi aizsegā! Nav zināms, vai kāds ienaidnieks vēl nav dzīvs!

Paklausīdams pats savai pavēlei, Zauls metās uz grāvi, kaut lādēja sevi par tik pareizu rīcību. Nācās atzīt, ka profesionālisms pašā nav iznīdējams. Viņš atgādināja sev, ka apmetnes intereses ir svarīgākas par visu. Jaunajā kultūrā, kas patlaban tapa, indivīds bija otrajā vietā. Upurēšanās bija norma. Tomēr viņš nespēja nedomāt par Ēriku un dēlu.

Juzdams nepieciešamību rādīt pozitīvo paraugu, viņš . sadalīja audzēkņus grupās metodiskai apmetnes pārmeklēšanai. Piesardzīgi viņš piegāja pie katra ienaidnieka līķa un to pārbaudīja. Atbildības sajūtas dēļ juzdams nicinājumu

pret sevi, viņš vadīja neskarto ēku apgaitu, meklējot kādu tur paslēpušos ienaidnieku. Viņš noorganizēja cilvēkus, kas izvērtēja uzbrukuma sekas. Desmit apmetnes iemītnieki bija nonāvēti, piecpadsmit ievainoti.

- Kur palikusi sanitārā komanda? Sakarnieki, vai SOS signāli uz Bēršebu noraidīti?

Tikai tad, kad bija veikti visi nepieciešamie pasākumi un padomāts par turpmāko drošību, Zauls ļāvās savām jūtām. Un saprata, ka viņa liktenis atkal ir izlemts. Agrākā dzīve atgādināja sevi, pakļāva sev. Viņš bija atsaucies uz agrāk iekaltajām rīcības normām un rīkojies pareizi. Taču, ja uz visu paskatījās ar citādām acīm, tik pareiza rīcība bija absolūti nepareiza. Pienākumam pret sabiedrību viņš bija ļāvis nobīdīt malā personiskās intereses.

Māja, pret kuru bija vērsta uguns visvairāk un kuru bija sapostījušas divas sprāgstošās granātas, bija viņa māja. Kad apbrīnā par viņa savaldību visapkārt bija sapulcējušies apmetnes iemītnieki un audzēkņi, Zauls beidzot pārstāja pildīt pienākumu pret sabiedrību. Asarām plūstot pār vaigiem, viņš smagiem soļiem devās uz izpostīto ēku, kur bija patvērusies sieva ar dēlu. Labās puses siena bija izgāzusies. Jumts tajā pusē bija nošķiebies uz leju dīvainā leņķī.

Pēc pirmās granātas sprādziena bija atskanējis sievietes kliedziens. Domīgs viņš ieskatījās pa lielo, robaino caurumu agrākā loga vietā. Aizkari bija nomelnējuši, palikušas tikai driskas. Pa kreisi varēja saskatīt to, kas palicis no paša rokām dēlam darinātās koka automašīnas. Blakus gulēja no vairs neeksistējošā plaukta nokritušo trauku lauskas. Visam pa virsu klājās galda paliekas. Degunā cirtās degoša koka, apsvilušu drēbju un sakusušas plastmasas smārds. Iekritušais jumts neļāva saskatīt virtuves vidu.

Viņš piegāja pie durvīm, kas izgāzās no eņģēm, tiklīdz tām pieskārās, un, nelabu jauzdams, devās tālāk. Viņš gāja lēni, piepeši sajutis bailes, ka var uzkāpt norautiem un sakropļotiem locekļiem. Pabīdījis sānis skārda loksni, viņš pacēla koka siju un pārkāpa pāri tam, kas bija atlicis no krēsla, bet asinis nekur neieraudzīja. Sirds cerībās iepukstējās straujāk.

Sasprindzinājis muskuļus, Zauls pacēla jumta gabalu, izmeta pa izgāztajām durvīm, pieliecās un paņēma nākamās drazas. Asinis, vienalga, nebija nekur ieraugāmas. Viņš atspieda rokas pret jumta gabalu, kas nokarājās virtuvē, pacēla to tādā augstumā, lai atklātos istabas neredzamā daļa, un ieskatījās pustumsā.

Līķu nekur nebija. Saķerot labi nomaskētās slēptuves lūkas malu, nolūza divi nagi. Pirkstiem asiņojot, viņš pacēla lūku, atslēja pret sienu un ieskatījās tumšajā telpā.

-    Ērika!

Saucienu aprija tumsa, atstādama bez atbalss.

-    Ērika! Tas esmu es, Zauls!

Nespēdams sabaidīt atbildi, viņš nokāpa lejā, kājas pieskārās slēptuves grīdai četras pēdas zemāk.

-    Viss galā.

Zauls sasprindzināja redzi, lai tumsā kaut ko saskatītu. Vienu šausmu pilnu mirkli Zaulam šķita, ka viņš kļūdījies, bet tad viņš atskārta, ka nav devis nepārprotamu pazīšanās zīmi. Arī ienaidnieks var atdarināt balsi. Un tumsā tas var arī izdoties.

-    Mazulīte Ruta un rozes.

-    Mīļais, bija pēdējais laiks to teikt. Es jau kļuvu nemierīga un gudroju, vai tevi nenošaut, - tumsā, viņu mierinot, izskanēja Ērikas zemā, jutekliskā balss. - Ceru, ka tu nosūtīji šos uz elli.

Zauls nevarēja neiesmieties.

-    Ebreji gan netic ellei.

-    Atsevišķos gadījumos tā ir lieliska. Es ceru, ka par uzbrukumu apmetnei un mūsu mājai neģēļi tur pacepinā- sies.

Tumsā ierunājās dēls: -Tēt!

-   Jā, tas esmu es, dēls. Vari nebaidīties. Ērika, dēla klātbūtnē tev gan vajadzētu padomāt par vārdu izvēli. Norunāts?

-    Ja tu aizkavētos ilgāk, tad dabūtu dzirdēt ne to vien. Zauls mēģināja saprast sievas izteiksmi. Šķita, ka viņa

joko.

-    Šaušana apklusa pirms kāda laika, - viņa sacīja. - Ar ko īsti tu nodarbojies? Vai aizkavējies iedzert kādu glāzi?

Ērika zināja, ka Eljots bija devis viņam pamācību nelietot alkoholu. Zauls nu skaidri saprata, ka sieva joko, un atļāvās atslābināties. Ne tikai tāpēc, ka ar dēlu un sievu viss bija kārtībā, ka viņa neļaunojās par nežēlīgo profesionālas uzvedības normu ievērošanu, asaras kļuva nevaldāmas.

Varēja saklausīt apavu švīkstēšanu un augumu pārvietošanos pa tuneli zemē.

-   Zaul! - tuvu pie auss ierunājās Ērikas skanīgā un raiž- pilnā balss.

-Tēt!

-    Dēls, ar mani viss ir kārtībā. Es tikai… - Kakls aizžņaudzās, nebija vairs iespējams pateikt ne vārda.

Ērika apskāva vīru ar stiprām rokām.

-    Kas noticis, Zaul?

-     Man… - slaucīdams acis, viņš mēģināja paskaidrot.

-    Mēs nogalinājām viņus visus. Bet ja… - Zauls saņēmās.

-     Ja es taisnā ceļā būtu skrējis uz šejieni, ja būtu sargājis vienīgi mūs, tevi un Krišu, tad tas, ko tiku mācījis apmetnes jaunekļiem… principi, ka kopiena svarīgāka nekā katrs atsevišķi… tas viss sāktu izskatīties kā meli. Ja notiktu vēl kāds uzbrukums, katrs domātu tikai par sevi, nevis…

Kriss tumsā pieglaudās pie tēva. Ērika apskāva vīru ciešāk.

-    Tu gan esi nejēga.

Viņam aiz pārsteiguma aizrāvās elpa.

-    Ko tu teici?

-    Mēs esam profesionāļi. Vismaz tādi bijām. Abi zinām, ko nozīmē kauja. Personiskās intereses ir lieka greznība. Ja neaizstāvas visi kopā, katrai ģimenei par sevi nav izredžu. Sākoties šaušanai, es acumirklī ar vienu roku sagrābu Krišu, bet ar otru roku šo "Uzi" automātu. Es teicu sev, ja tu esi dzīvs, tu rīkosies pēc noteikumiem un tāpat rīkošos es. Tas nozīmēja, ka man jānoslēpj dēls un viņš jāaizsargā. Tavs pienākums savukārt bija darīt visu iespējamo, lai aizstāvētu ciematu. Nav ko liet asaras. Es patiešām ļoti mīlu tevi. Mans pienākums bija sargāt ģimeni, tavs - sargāt kopienu. Es ne par ko nesūdzos. Ja gribi zināt, es lepojos ar tevi. Mēs rīkojāmies pareizi.

Zauls spēja parunāt tikai ar grūtībām.

-    Es mīlu tevi.

-     Kad ciematā viss nomierināsies, kad sardžu saraksts būs sastādīts un Kriss ielikts gultā, es labprāt došu tev iespēju parādīt, cik ļoti tu mīli.

2

Divdesmit minūtes vēlāk pār akmeņainajiem laukiem ap ciematu, meklējot vēl kādus uzbrucējus, lokus meta Izraēlas kaujas helikopters. Pa bedraino ceļu ieradās divas ar karavīriem pilnas mašīnas un apstājās ciemata malā. Karavīri, kuru skatiens Zaulam atgādināja vanaga acis, izlēca laukā un nostājās miera stājā. Kamēr kapteinis deva pavēles, viņi nopētīja posta vietu. Labi apmācītie un disciplinētie karavīri ierīkoja aizsardzības pozīcijas, ja uzbrukums atkārtotos. Vienība pārmeklēja kritušo ienaidnieku kabatas.

Karsts vējš nesa pa gaisu putekļus.

Pie Zaula pienāca kapteinis, kura seja bija tāpat izvagota grumbām kā slānekļa nogāzes.

-   Jūsu sakarnieks pa radio ziņoja, ka uzbrucēji pieveikti. - Viņš pamāja ar roku uz līķu pusi. - Vai pareizāk nebūtu bijis teikt, ka tie samalti miltos?

-      Saprotiet, - Zauls atbildēja, paraustīdams plecus, - viņi mūs nokaitināja.

-Acīmredzot. - Kapteinis aizsmēķēja cigareti. - Man gadījies dzirdēt, ka lai nu ko, bet nokaitināt jūs nav ieteicams. Jūs esat Grismans, vai ne? Zauls Grismans? Amerikānis? Kādreiz kalpojis C1P?

-    Vai tas rada kādu problēmu?

-   Pēc tā, kas nupat noticis, vairs ne. Un tā droši vien ir Ērika.

Zauls pagriezās. Viņš nebija dzirdējis aiz muguras pienākam Ēriku.

-     Kristofers ir pie kaimiņiem, - viņa pavēstīja. - Viņš joprojām ir baiļu varā, taču apsolīja, ka aizvērs acis un mēģinās aizmigt. Viņu pieskatīs.

Ērika pagriezās pret kapteini.

-   Jūs strādājāt "Mossad", - kapteinis teica viņai. - Mani pārsteidz, ka šajā apmetnē jūs neesat nomocījušies ar garlaicību.

-    Par šodienu neko tādu nevar teikt.

Kapteinis pameta ar galvu uz padsmitnieku pusi ar automātiem M-16 rokās.

-    Kur ir vīri?

-Armijā, - Ērika atteica. - Jeruzalemē vai Telavivā. Šis ir atraitņu, bāreņu un vientuļu sievu ciemats. Kad mēs te ieradāmies, apmetne tikko vilka dzīvību.

-     Tieši to mēs bijām meklējuši, - Zauls piemetināja.

-     Vietu pašā pasaules malā. Un tā nu mēs nolēmām uzlabot šejieniešu civilo aizsardzību.

-    Jūs gribat teikt, ka šie bērni ar jūsu palīdzību pieveica visus uzbrucējus?

-    Nekas cits viņiem nebija vajadzīgs, tikai neliela ie- drosmināšana. - Zauls smaidīdams apskāva divus tuvākos padsmitniekus.

-    Mans ziņu avots informēja, - kapteinis teica Zaulam,

-    ka nejau bez iemesla jūs esat no visa norobežojies.

-    Vai viņš minēja arī iemeslu?

Kapteinis pamāja ar galvu.

-Alerģija.

-    Saprotams. Mans ziņu avots minēja arī, ka jūs, - viņš uzrunāja Ēriku, - varējāt palikt Izraēlas izlūkošanas dienestā. Jūsu dokumenti >ir tīri. Jums nebija ne mazākās vajadzības dzīvot šeit.

-Aplam, - viņa atbildēja. - Svarīgāks iemesls vairs nevarēja būt.

-    Kāds?

-    Es gribu būt kopā ar viņu, - Ērika pamāja uz Zaula pusi.

Kapteinis ievilka no cigaretes dūmu.

-    Ļoti labi. Bet sakarā ar šo notikumu… radušās dažas problēmas.

-    Zinu, - Zauls atbildēja. - Tāpat kā man.

-    Vispirms jāatzīmē, ka tā nav bijusi parasta amatieru grupiņa, kas uzbruka. Viņi visi ir labi bruņoti. Padomju ieroči. Uzbrukums nav improvizēts - tas ticis plānots. Seši viri tuvojās apmetnei no šīs puses, otri seši - no tās puses. Vajadzīga milzīga apņēmība un ļoti svarīgs iemesls, lai tik liels cilvēku skaits mēģinātu aizlavīties garām mūsu robežapsardzei. Būtu saprotams, ja uzbrukums notiktu ciematam strīdus teritorijā. Būtu jēga uzbrukt stratēģiskam mērķim, teiksim, gaisa kara bāzei vai munīcijas noliktavai. Bet apmetnei, kurā mīt atraitnes, bāreņi un vientuļas sievas? Piecdesmit jūdžu attālumā no robežas? Kas īsti notiek?

-     Vai jūs domājat, ka mani tas nesatrauc? - Zauls atjautāja.

3

Līdz ar saules rietu piebrauca noputējusi vieglā mašīna. Zauls pašreiz sēdēja blakus agrākajai mājai pie neliela no gruvešiem uzrīkota ugunskura, ēda cāļa gaļas zupu ar makaroniem, vēroja Ēriku un baroja Kristoferu ar buljonu, kad izdzirdēja ierūcamies mašīnu.

Pacēlis skatienu, viņš ieraudzīja, ka daži karavīri iznāk no aizsega un liek ar rokas mājienu vadītājam apstāties ciemata malā. Mašīna atradās pārāk tālu, un tās vējstikls bija par daudz noputējis, lai Zauls saskatītu, kas sēž pie stūres. Karavīri parunāja ar mašīnā sēdošo cilvēku, pārbaudīja dokumentus, pagriezās pret ciematu un norādīja uz Zaula pusi. Mašīna brauca tuvāk.

Zauls piecēlās.

-    Vai tu zini, kas brauc?

Ērika cieši nopētīja mašīnu un papurināja galvu.

-    Un tu?

-    Ciematā kļūst par šauru.

Mašīna apstājās divdesmit pēdu attālumā. Ciematnieki pa atvērtām durvīm ar aizdomām vēroja, kas notiek. Braucējs izslēdza dzinēju. Zem motora pārsega kaut kas norūca. Vadītājs izkāpa ārā.

- Viņš bija sešas pēdas garš, tievs, mazliet uz priekšu izvirzītiem pleciem, krokota auduma uzvalkā. Krekla augšējā poga bija vaļā, un kaklasaite brīvi nokarājās. Zem deguna vīdēja ūsas, mati no pieres bija pakāpušies atpakaļ. Zauls nosprieda, ka viņam ir tuvu pie četrdesmit, un jauta, ka šis cilvēks ir vājš tāpēc, ka viņa milzīgās, kontrolei pakļautās enerģijas kalorijas pastāvīgi tiek sadedzinātas pie rakstāmgalda. Par to liecināja uz priekšu izvirzītie pleci.

Vīrietis tuvojoties smaidīja. Zauls nekad agrāk šo cilvēku nebija redzējis, taču prieks svešinieka acīs lika domāt, ka svešinieks pazīst viņu.

Jau pēc mirkļa Zauls atskārta, ka ir kļūdījies.

Nejau mani viņš pazīst.

Viņš pazīst Ēriku.

Ērikas acis mirdzēja tādā pašā priekā kā svešiniekam. Viņa plati un jūsmīgi smaidīja, pār lūpām pārskrēja neticīgs čuksts:

-    Miša?

-    Ērika!

Viņa metās pie svešinieka un to apskāva.

-    Miša! - viņa skaļi iesaucās.

Izdzirdējis vārdu, Zauls nomierinājās. Ja atmiņa nevīla, tad šī cilvēka uzvārds bija Plecs. Abi nekad gan nebija tikušies, taču Zauls bija viņam parādā pateicību par pakalpojumiem, kurus Miša - pēc Ērikas lūguma - bija izdarījis audžubrālim un pašam pirms trim gadiem.

Zauls ar cieņu pagaidīja, kamēr Ērika izlaidīs Mišu no skavām. Ar Kristoferu uz kreisās rokas pagājies pie viņiem, Zauls sniedza labo.

-     Sveicināts! Vai neesat izsalcis? Varu piedāvāt mazlietiņ zupas.

Mišas rokasspiedienā bija jaušams spēks.

-   Paldies, nē. Mašīnā apēdu divus beigeļus. No tiem sāka sāpēt kuņģis.

-    Es bieži esmu mēģinājis iztēloties jūsu izskatu.

-    Tāpat kā es jūsējo. Bet par brāli… jūtu līdzi.

Vairīdamies no sāpīgām emocijām, Zauls pamāja ar

galvu.

-    Miša, kāpēc tu neesi Vašingtonā? - pajautāja Ērika.

-    Pirms diviem gadiem mani pārcēla atpakaļ uz Telavi- vu. Godīgi runājot, es pats to vēlējos. Biju noilgojies pēc dzimtās zemes un vecākiem. Turklāt pārcelšana nozīmēja paaugstinājumu. Nav iemesla sūdzēties.

-    Kādā amatā tu esi tagad? - viņa jautāja.

Miša saņēma Kristofera roku.

-    Kā labi klājas, mazais?

Kristofers iesmējās.

Mišas nevēlēšanās atbildēt uz Ērikas jautājumu lika Zaulam justies neērti.

-    Jauks bērniņš. - Miša pārlaida skatienu sapostītajai ēkai aiz ugunskura. - Notiek atjaunošanas darbi?

-    Šodien bija ieradušies interjera mākslinieki, - atbildēja Ērika.

-    Tā es dabūju dzirdēt.

-    Bet viņu darbs mūs neapmierināja, un nācās šos nošaut.

-    Ari to esmu dzirdējis.

-    Vai šī iemesla dēļ esat ieradies? - Zauls pajautāja.

Miša vērīgi paskatījās uz Zaulu.

-    Varbūt tomēr ieēdīšu mazliet zupas.

Visi sasēdās apkārt ugunskuram. Saule bija norietējusi, un no tuksneša nāca virsū aukstums. Siltums no uguns nomierināja.

Miša izēda tikai trīs karotes zupas.

-     Pat Vašingtonā es zināju, ka jūs esat pārcēlušies uz šejieni. Pēc atgriešanās Telavivā painteresējos, ar ko nodarbojaties.

-    Tātad jūs esat kapteiņa ziņu avots, - bilda Zauls. Viņš norādīja uz virsnieku, kas ciemata nomalē sarunājās ar sargpostenī norīkoto karavīru.

-     Nospriedu, ka būs pareizāk, ja viņš uz jums abiem varēs paļauties. Es sacīju, lai netraucē, bet, ja jūs stājaties ar viņu kontaktos, tad lai jūsu ieteikumus ņem vērā. Es necentos nekur iejaukties.

Zauls vērīgi viņu nopētīja.

-    Pilnīgi dabīgi, ka pēc šāsdienas notikumiem viņš sazinājās ar mani, - stāstīja Miša, - īpaši tāpēc, ka atsevišķi uzbrukuma aspekti izraisa pārdomas. Par to, cik bezjēdzīgs ir uzbrukums apmetnei, kas ne tikai atrodas tālu no robežas, bet ir bez militāras vai ģeogrāfiskas nozīmes.

Zauls gaidīja turpmāko.

-    Vai jūs ar to domājat pirkstu nagus?

Miša savillča uzacis.

-    Jūs tātad ievērojāt? Kāpēc nepateicāt kapteinim?

-     Vispirms gribēju pārliecināties, vai viņam var uzticēties.

-    Uz viņu var paļauties, - Miša paskaidroja. - Un viņš ir tik uzticams, ka savās aizdomās dalījās vienīgi ar mani, lai es izlemtu, kā rīkoties.

-    Tikpat labi mēs varam par šo lietu arī nerunāt, - Zauls sacīja. - Uzbrucēji nav parastie teroristi. Turklāt uz viņu automātiem vēl bija eļļas pēdas no iesaiņojuma kastēm. Vēl jāpiemin fakts, ka viņu apģērbs bija apnēsāts, bet zābaki no veikala. To varētu izskaidrot, ja varētu noticēt, ka viņi nupat saņēmuši jaunu ekipējumu. Bet pirkstu nagi ar to ir pretrunā. Viņi nosmērējuši rokas. Taču netīrumi nav tikuši zem nagiem. Muļķīga lepnība. Vai tiešām šie bija iedomājušies, ka neviens netiks nogalināts? Vai tiešām viņiem šķita, ka neviens neievēros manikīru par divdesmit dolāriem? Tie ir nevis teroristi, bet slepkavas, turklāt importēti. Nolīgti tāpēc, ka arābi. Taču viņu ierastais darbalauks nav tuksnesis, bet Atēnas, Roma, Parīze vai Londona.

Miša pamāja ar galvu.

-   Trīs gadus dzīvodams šeit, profesionālismu jūs neesat zaudējis.

Zauls norādīja uz sagrauto māju sev aiz muguras.

-     Turklāt skaidri redzams, ka uzbrukums nav bijis vērsts pret visu ciematu. Visvairāk cietusi mūsu māja. Uzbrukuma mērķis esam bijuši mēs.

Ērika piecēlās, piegāja pie Mišas, uzlika rokas viņam uz pleciem un uzdeva jautājumu:

-    Vecais draugs, kāpēc tu esi šeit?

Miša skumji paskatījās.

-    Ko tas nozīmē? Kas noticis? - Ērika jautāja.

-    Ērika, nozudis tavs tēvs.

4

Pēdējo trīs gadu stabilitāte bija izkūpējusi. Likās, ka miera sajūta nenovēršami zudusi. Tās vietā bija atgriezušās agrākās dzīves konstantes - spriedze, aizdomīgums, modrība. Bēgt acīmredzot nebija iespējams. Pasaule ielauzās pat šeit, un dzīves stils, no kura viņi bija gribējuši izvairīties, atgādināja sevi ar jaunu spēku.

Kamēr Kristofers pa nakti gulēja pie kaimiņiem, bet Miša mašīnā, Zauls ar Ēriku sēdēja pie ugunskura blakus savas mājas drupām.

-    Ja uzbrukuma mērķis esam bijuši mēs, - Zauls skaļi prātoja, - un, manuprāt, šaubu par to nevar būt, tad jāuzskata, ka ieradīsies vēl kādas komandas.

Ērika bakstīja ar nūju ugunskuru.

-    Nebūtu godīgi, ja mēs ar savu klātbūtni apdraudētu ciematu, - Zauls piemetināja.

-    Ko lai darām? Vai lai pieliekam zīmi, ka meklējamie cilvēki te vairs nedzīvo?

Viņas acīs uzspīdēja ugunskura liesmiņas.

-    Tādā pašā veidā, kā viņi uzzinājuši, ka mēs te dzīvojam, viņi uzzinās, ka mūsu te vairs nav.

-    Bet kāpēc vispār viņi te ieradās?

Zauls nogrozīja galvu.

-    Trīs gadi ir diezgan ilgs laiks, lai pagātne panāktu. Un, ja runā par Pārvaldi, tad manā izpratnē viņu nostāja ir tāda: ja nelīdīšu acīs, viņi izliksies, ka manis vispār nav.

-    Tieši tā mēs rīkojāmies, - Ērika rūgti noteica. - Nobēgām no acīm.

-    Manuprātr tam, kas noticis, nav nekādas saistības ar pagātni.

-    Tādā gadījumā, lai arī kāds ir iemesls uzbrukumam, tas ir kas jauns.

-    Vienalga, uzbrukuma iemesls tāpēc skaidrāks nekļūst.

-    Vai tev neienāk prātā doma, ka tā nav nejaušība?

Sakarība bija neskaidra, taču Zauls saprata, ko Ērika

gribējusi teikt.

-    Tas varētu būt saistīts ar tava tēva nozušanu?

-    Viņš nozudis vakar.

-    Un šodien notiek uzbrukums?

-    Ļauna ziņa nekad nenāk viena, bet pa divām, ja ne trim, - viņa sacīja, - taču…

-        Es neticu nejaušām sakarībām. Nedrīkst nelikties zinis par acīm redzamo. Nedrīkst izlikties neredzam to, kas ir skaidrs kā diena.

-    Tad nenovēršamies, - Ērika atteica.

-Tu labi zini, ko tas nozīmē.

Ērika iegrūda zaru ugunskurā dziļāk.

-    Tas ir vēl viens iemesls, kāpēc jāpamet māja. Vai tas, kas no mūsu mājas palicis.

Zauls iedomājās apūdeņošanas grāvjus, ar kuru ierīkošanu un uzlabošanu bija nodarbojies trīs gadus.

-    Manī mostas dusmas.

-    Nebija vērts censties, ja mēs no visa tik lēti atteiksimies.

-    Ja attieksme pret mūsu vajātājiem būs tik vienaldzīga, mums nav izredžu.

-     Es neesmu vienaldzīga pret savu tēvu. Upuris, kuru nesu, pārceļoties uz šejieni, bija zaudētā iespēja ar viņu tikties.

Ugunskurs nosprakstēja. Ērika negaidīti piecēlās.

-     Būs pareizāk, ja sakravāsim mantas. Uzbrucēji pret savu gribu izdarījuši mums pakalpojumu. Gandrīz viss, kas palicis no mūsu mantības, vārda tiešā nozīmē aiznesams rokās.

-    Jāuzzina, kas noticis ar tavu tēvu.

-    Un jāatmaksā tiem, kas izdzina mūs no mūsu mājas.

-     Apritējuši trīs gadi, - Zauls teica, kļuvis domīgs. - Vai, neskatoties uz Mišas komplimentiem, mēs joprojām esam labā formā?

-     Labā formā? Pēdējos trīs gadus mēs gluži vienkārši esam atpūtušies. Cilvēki, kas saņēmuši ciet manu tēvu, uzzinot, cik labā formā esam, nožēlos, ka vispār saistījušies ar mums.

GRĒKU NOŽĒLOTĀJS

i

Uz dienvidiem no Kairas, uz rietumiem no Nīlas. Nitri- jas tuksnesis. Šoreiz viņš vēroja nevis peli, bet ķirzaku, un tā netaisīja tādus pekstiņus kā Mazais Stjuarts. Tā nevilka Dreju ārā no sevis noliegšanas čaulas. Tā nelika just citu cilvēku - draugu vai pat svešinieku - trūkumu. Neko citu tā nedarīja, kā pēc saullēkta uz dažām stundām izlīda no alas zem akmens, lai pagozētos saulē. Nokrēslā tā izstiepās uz akmens plāksnes, lai uzsūktu silto starojumu. Kad svelme kļuva neciešama, tā nozuda. Pēdu gara, resna, grumbaina, dzeltena, ar acīm, kas nemirkšķina, viņa, mēli šaudot, apliecināja Dieva perverso gaumi, kad tas radīja ķirzaku.

Noslīdzis zemē alas dziļumā, Drejs vēroja, kā briesmone ieņem parasto vietu pie alas ieejas. Viņš ienīda šo radību un tikai tāpēc piecieta, ka zināja - Dievs sūta pārbaudījumu. Ķirzaka piederēja pie grēku izpirkšanas. Kad saule pakāpās augstāk un iespīdināja savus starus arī alā, Drejs pārlaida skatienu akmens celles aprisēm un salīdzināja tās skarbo askētismu ar relatīvo greznību, kādā bija pavadīti seši gadi kartēziešu klosterī Vērmontā. Viņš vēlreiz salīdzināja ķirzaku, kuru dažādības dēļ sauca gan par Luciferu, gan par Kvazimodo, ar Mazo Stjuartu, peli, kas bija kļuvusi par biedru pēdējos divus kartēziešu klosteri pavadītos gadus. Taču pele vairs nebija dzīva, slepkavas bija uzbrukuši klosterim, lai nogalinātu Dreju, un viņš kā grēcinieks bija spiests pamest klosteri un atgriezties grēcīgajā pasaulē. Turpmākie notikumi - cīņa ar "Skalpeli", tikšanās ar Arlē- ni, sadursme ar Akmens brālību - paradoksālā veidā bija atbrīvojuši viņu un no jauna uzlikuši lāstu, spiežot atrast šo alu klinšainajā tuksnesī, kur bija meklējami kristiešu mūku kustības aizmetņi, un vēlreiz mēģināt attīrīt dvēseli ar grēku izpirkšanu un Dieva pielūgsmi.

Viņš tā bija nodzīvojis jau gadu. Ja neskaita gadalaiku maiņas un ik nākamo dienu apnicīgi līdzīgu iepriekšējai, laiks likās dīvaini izstiepts garumā un tajā pašā laikā saspiests. Šis gads vienādi labi varēja būt mūžība, mēnesis vai pat nedēļa. Uzturēšanās ilgumu alā viņš varēja noteikt vienīgi pēc matu un bārdas garuma un pārtikas krājumiem, kuri pamazām saruka un kuru atjaunošanai vajadzēja doties dienu garā ceļojumā pāri tuksnesim uz tuvāko ciemu. Ciemi- nieki, ieraudzījuši garo, slaido un saulē iedegušo vīru ar iekritušām acīm un sadriskātu apģērbu, ar cieņu turējās pa gabalu un apveltīja viņu ar svētā statusu, kaut viņš pats sevi par tādu neuzskatīja.

Ja nepiemin šādas novirzes, tad ikdiena bija nemainīga - fiziski vingrinājumi, meditācija un lūgšanas. Pēdējā laikā fiziskiem vingrinājumiem viņš jutās par vārgu, tāpēc gulēja uz muguras alas dziļumā un balsī deva atbildes šķietamajām misēm. Reizēm, kad ķirzaka pagrieza galvu un, acis nemirkšķinādama, vērās uz viņu, gribējās pajautāt, kādas ir viņas domas par latīņu valodu. Vai arī tās reakcija bija stimuls un atbilde reizē? Ja tā, tad kāda ir šīs briesmones eksistences jēga? Akmenim, kas nespēj domāt, vismaz piemīt skaistums, kuru iespējams novērtēt. Taču ķirzaka nekādā veidā nespēja akmeni novērļēt, vienīgi tā siltumu, kuru varēja uzsūkt ar savu neglīto, dzelteno ādu. Savukārt neviena saprātīga būtne nespēja novērtēt ķirzakas pretīgumu ar atzinību.

Tas man uzlikts kā pārbaudījums, Drejs nodomāja. Pieņemot ķirzaku tādu, kāda tā ir, es varu sevi glābt. Es varu parādīt, ka esmu atvērts Dievam visās izpausmēs.

Pārdomas iztraucēja fiziskas vajadzības. Ķermenis gribēja padzerties. Avots, kura dēļ viņš bija izraudzījies šo vietu, atradās netālu. Viņš, kā parasti, bija atlicis slāpju remdēšanu. Daļēji, lai grēku nožēla būtu pilnīgāka, daļēji tādēļ, lai tad, kad būs padzēries, gandarījums būtu lielāks. Šāda balansēšana uz sāpju un baudas robežas radīja lielu garīgu satraukumu. Beidzot viņš atbrīvojās no tā, nospriedis, ka Dievs izgudrojis dzeršanas prieku kā izdzīvošanas mehānismu. Nedzerot, liedzot sev šo prieku, viņš nomirtu. Bet tā būtu pašnāvība, un pašnāvība no visiem grēkiem bija tas ļaunākais.

Šādā novārgušā stāvoklī domas sāka virknēties brīvās asociācijās. Bauda„sāpes. Arlēne un atšķirtība no viņas. Ja stāvoklis nebūtu tāds, kāds bija, viņš nespēja iedomāties neko citu, kas dotu lielāku prieku par dzīvi kopā ar Arlēni līdz mūža galam. Diemžēl Akmens brālības dēļ tas nebija iespējams. Glābdams Dreja dzīvību, Arlēnes brālis bija nogalinājis vienu no brālības. Glābjot savu glābēju, Drejam bija nācies tēlot vainīgo, bēgt un slēpties. Ilgodamies pēc mīlestības, Drejs bija ziedojis sevi citādai mīlestībai.

Viņš mēģināja piecelties, lai dotos uz avotu, taču nespēja. Izkaltušās lūpas klāja krevele. Nepietiekamās barības dēļ ķermenis negribēja klausīt. Galva griezās. Dienas karstums padzina ķirzaku, tā piecēlās un paslīdēja zem akmens. Laika ritums kļuva arvien straujāks. Alas ieeju aizsedza ēna. Vai jau riet saule?

Vai arī sākušās halucinācijas? Drejs neko vairs nesaprata, jo ēna pārtapa cilvēciskas būtnes siluetā, pirmā kopš brīža, kad viņš bija aizņēmis šo celli. Tas nevarēja būt.

Taču ēna kļuva garāka un patiešām pārtapa cilvēka siluetā.

Un šis cilvēks… Tas nebija iespējams.

2

Ieraudzījusi ķirzaku, kas metās no alas ieejas prom, Ar- lēne nomurmināja:

- Nolādēts!

Aizdomas, ka ceļš izstāstīts nepareizi, kļuva lielākas. Ja alā kāds atrastos, vai tiešām ķirzaka būtu izvēlējusies tik nedrošu vietu siltuma uzņemšanai? Tas, kā resnais, neglītais rāpulis bija pagriezis galvu uz dārdoņas pusi, kuru radīja viņas izkustināts akmens, veļoties lejup pa nogāzi, kā ķirzaka saspringa, kad tai uzkrita ēna, un bēga, nepārprotami liecināja, ka ķirzaka nobijusies tikai no viņas, nevis no kādas alā mītošas būtnes. Vai tas neliecināja, ka ala ir tukša?

Zaudējusi apņēmību, viņa apstājās, taču uz muguras krītošie saules stari dzina tālāk. Viņa bija pārguruši un zaudējusi tik daudz šķidruma, ka vairs neizdalījās sviedri. Vajadzēja atrast vietu, kur patverties. Smagiem soļiem viņa pakāpās palikušo gabaliņu pa nogāzi uz augšu un, cenšoties ieskatīties alā, pārklāja ar savu ēnu alas ieeju. Klusums alā pastiprināja aizdomas, ka ceļš izstāstīts nepareizi.

Palika atklāts vienīgi jautājums, vai tas darīts bez ļau- , na nodoma vai arī tā bijusi apzināta maldināšana. Vakarrīt pēc divu stundu brauciena no tuvākā ciema nomātās mašīnas motors bija norīstījies un apklusis. Viņa kā pieredzējis mehāniķis bija pacēlusi motora pārsegu un mēģinājusi atrast vainu, taču bez panākumiem. Viņa bija gudrojusi, vai neatgriezties ciemā, taču ar mašīnu nobrauktais gabals prasīja pusi dienas gājienu kājām, un apmēram tikpat daudz laika vajadzēja, lai sasniegtu ceļamērķi. Pirms izbraukšanas no ciema viņa bija pielējusi blašķi pilnu ar ūdeni. Zinādama izdzīvošanas paņēmienus tuksnesī, viņa zināja arī to, ka, saglabājot ūdeni ķermenī ar atpūtu ēnā pa dienas vidu un pārvietojoties nokrēslā un naktī, ūdens būs pietiekami daudz, lai līdz rīta saulei sasniegtu alu, un ka ūdens vēl pietiks atpakaļceļam. Ja vien viņa normēs tā lietošanu.

Pirms paša pusdienlaika ierīkojusi apmetni, nostiepjot plāna auduma palagu starp diviem lieliem akmeņiem un, lai glābtos no dedzinošās saules, palienot apakšā, viņa bija izdzirdējusi soļu troksni - aiz muguras un pa labi. No gaitas zaglīguma viss bija kļuvis skaidrs. Viņa nebija vēlējusies riskēt un likt lietā šaujamieroci, kura rībiens noskanētu jūdzēm tālu pār citkārt kluso tuksnesi un saistītu sekotāju uzmanību. Tāpēc, parādoties diviem arābiem saules izbalinātā apģērbā un galvas apsējā, ar pistolēm rokās, kuri ar žestiem lika saprast, lai viņa izģērbjas, Arlēne bija tēlojusi satraukumu un bezpalīdzību. Novērsusi arābu uzmanību, pazibinot krūtis, viņa bija pagriezusies, ar kājas spērienu tuvākajam arābam salauzusi roku un to atbruņojusi, griezusies tālāk, līdz acu priekšā parādījās otrs uzbrucējs, izspērusi tam no rokām ieroci, tāpat salauzdama kaulu, bet turpinājumā tikpat strauji nogalinājusi ar dūri, pārlauzdama rīkli. Tas bija noticis tik zibenīgi, ka abi bija aizgājuši nāvē ar ņirdzīgu smaidu uz lūpām. Viņa bija paslēpusi līķus starp akmeņiem, kur tos atrastu tuksneša sanitāri. Pagājusi tālāk un vēlreiz virs akmeņiem uzstiepusi palagu, viņa apsvēra, vai arābi uzdūrušies viņai nejauši vai sekojuši no ciemata, kur viņa bija apjautājusies par ceļu. Ja uzbrucēji patiešām bija sekojuši no ciema un samaitājuši automašīnu, tad nebija jābrīnās, ja viņa atradīs alu tukšu, - melīga informācija viņai dota, lai ievilinātu neapdzīvotajā tuksnesī labi dziļi.

No jauna pārņēma izmisums. Ieradusies to milzu gabalu no Ņujorkas, lai gluži vienkārši konstatētu, ka meklējumi nav galā, viņa gribēja pacelt dūres pret debesīm un izkliegt lāstus. Tomēr vajadzēja kaut kur patverties no saules. To lika darīt arī nepieciešamība izskalot sausumā pietūkušo un sāpīgo muti ar silto ūdeni no blašķes. Un slaidā, lunkanā, trīsdesmit gadu vecā jutekliskā sieviete ar zaļajām acīm un kastaņbrūnajiem matiem, ģērbusies haki kreklā un biksēs, tūrista zābakiem kājās, ar platmalainu audekla cepuri galvā un mugursomu pār plecu pavērsa ieroci pretī neredzamajām briesmām un iegāja alā.

3

Bija jūtama skābena, tāda kā oglekļa dioksīda smaka. Tai cauri varēja jaust citu - dzīvniecisku muskusa smārdu, kas lika domāt, ka ala nesen izmantota atejas vietā. Nostājusies pie ieejas un aizsegusi saules gaismu, viņa centās tumsā kaut ko saskatīt. Lai arī ala nekādā ziņā nebija vēsa, karstums katrā ziņā bija mazāks nekā tajā peklē ārpusē. Ar ieroci šaušanas gatavībā viņa aizturēja elpu un saspringta ieklausījās.

- Drej?

Balss noskanēja šaubīgi un nedroši. Ja Drejs šeit atrastos, viņš noteikti jau būtu ierunājies. Ja vien viņš, redzot kādu nākam, nav nozudis savā paslēptuvē tāpat kā ķirzaka. Tādā gadījumā meklējumi būtu veltīgi un cerības uz siltu sagaidīšanu kļūtu par nežēlīgu izsmieklu.

Sauciena atbalss izgaisa. Viņa no jauna aizturēja elpu un ieklausījās. Nez no kurienes, varbūt to priekšā pateica intuīcija, radās nojausma, ka ala ir apdzīvota. Viņa izdzirdēja - bet varbūt tikai iedomājās, ka dzird, - gandrīz nemanāmu apģērba nošalkšanu, vieglu izelpu, tādu kā miesas pieskārienu akmenim. Gandrīz netveramās skaņas nāca no paša alas dzijuma. Viņa pietupās un pavirzījās pa labi, tālāk no ieejas, vienlaikus nodzēšot savu siluetu un ļaujot alā ieplūst saules gaismai.

Kad acis bija daudzmaz apradušas ar tumsu, papildu apgaismojumā kļuva redzamas novalkātas sandales uz izdilušām, noputējušām kājām vīram, kas gulēja, atlaidies visā augumā, dziļumā pie alas sienas. Noplucis paltraks sniedzās virs izdēdējušiem ceļgaliem. Gar sāniem izstieptās rokas būtu varējušas piederēt arī skeletam.

-     Kungs Dievs! - Čukstus teiktie vārdi, atbalsojoties pret alas sienām, noskanēja pavisam skaļi. - Drej! - viņa noteica jau balsī.

Viņa steidzīgi pavilka Dreju tuvāk gaismai, un pinkainā, līdz jostasvietai garā bārda un mati, izdilusī un sakritu- sies seja viņu satrieca.

-    Mīļais Dievs, Drej!

Samiegusi acis šaurā spraudziņā, viņa nopētīja Dreju. Viņa sasprēgājušās lūpas sakustējās. Arlēne steidzīgi atsprādzēja pie jostas piestiprināto blašķi un noskrūvēja vāciņu.

-Tikai nemēģini runāt!

Drejs tomēr nelikās par teikto zinis, balss bija vārga un gandrīz nedzirdama. Tā noskanēja kā soļi pa sakaltušu dubļu garozu.

-     Ar… - Viņš izmisīgi mēģināja ierunāties vēlreiz. -Ar… lēne?

Balsī skanēja gan pārsteigums, gan neticība. Un kaut kas vēl. Bijība, kāda rodas parādības priekšā.

-Tā esmu es un esmu ieradusies pie tevis, Drej. Es esmu īsta. Tikai vairs necenties runāt!

Viņa pielika blašķi pie sasprēgājušajām lūpām un iepilināja starp tām dažas lāses. Šķita, ka miesa uzsūc ūdeni kā sūklis. Viņa satvēra roku, taču pulss bija sameklējams ar lielām grūtībām. Viņa pārvilka ar roku pār augumu un sabijās, redzot, cik maz tajā miesas.

-    Beidzot tu esi panācis, ko gribēji, - viņa sacīja. - Tu esi sevi izdrātējis. Ja tu nebūtu tik vārgs… - Viņa iepilināja vēl dažas ūdens lāses starp sakaltušajām lūpām. - Es tevi vis nežēlotu, bet sadotu tā, ka tu nezinātu, cik esi vecs.

Ap viņa acīm savilkās jautras grumbiņas. Tajās vārgi iemirdzējās…

Kas? Jautrība? Mīlestība? Viņš ieelpoja, it kā gatavotos…

-    Tikai iesmejies, - viņa brīdināja, - un acumirklī dabūsi ar blašķi pa galvu!

Viņam tomēr izdevās atrast tik daudz spēka, lai izdvestu stūrgalvīgu "ha!", un Arlēne, saprotams, savus draudus neīstenoja. Viņa tikai ielēja vēl dažas ūdens lāses starp lūpām. Lai nesāktu niķoties kuņģis, vairāk nedrīkstēja dot. Iesmie- šanās iedvesa ticību, tā bija dzīvības pazīme. Viņa bija paguvusi ierasties laikus. Dreja gars nebija cietis. Ar viņu atkal viss būs kārtībā.

4

Kad Drejam bija iedots otrs ūdens malks, Arlēni pārņēma šaubas. Par spīti karstumam, prātā ienāca doma, no kuras kļuva auksti. Ūdens bija par maz, lai abi spētu doties no alas projām.

Uztūkuši mēle pielipa pie aukslējām. Siltais ūdens šķita rūgts. Lai mazinātu noreibumu, viņa tomēr to norija, iedzēra vēl vienu malku, bet pēc tam ielēja Drejam starp lūpām vēl dažas lāses.

Viņa pulss pamazām kļuva spēcīgāks, elpa vieglāka un dziļāka.

Tikai balss atgādināja čerkstoņu.

-    Pārrēķinājos… - Viņš pasmaidīja kā nedarbos pieķerts bērns.

Arlēne papurināja galvu, ka neko nesaprot.

-     Vajadzēja padomāt par dzeršanu agrāk… Pats nezināju, cik vārgs esmu kļuvis… Es vairs nespēju aiziet līdz avotam.

-    Kādam avotam?

Drejs nolaida skatienu.

-    Sasodīts, par kādu avotu tu runā?

-    Ārā… lejā pa nogāzi… tālāk pa labi.

-    Cik tālu?

-     Simt jardus… aiz pakalna pagrieziens… akmeņu puduris…

Arlēne iedeva viņam vēl vienu ūdens malku un piecēlās.

-    Es tūlīt atgriezīšos.

Viņa paņēma mugursomu un izgāja no tumšās alas. Saule ķēra kā sitiens ar āmuru. Samiegtām acīm, lai sāpes būtu mazākas, viņa norāpās pa putekļaino nogāzi un devās uz pakalna līkumu.

Nogājusi simts jardus, pakalna pakājē viņa nekādu akmeņu puduri neatrada. Arlēni pārņēma šausmas. Vai Drejs sācis murgot? Varbūt viņš avotu tikai iztēlojies?

Nē, avotam te vajadzēja atrasties, jo kā gan citādi viņš būtu izdzīvojis? Ja avots netiks atrasts, ja Dreja prāts neap- skaidrosies, iekams blašķe iztukšota, pastāvēja liela varbūtība, ka viņi te aizies nāvē abi.

Pagājusi vēl divdesmit piecus jardus uz priekšu, Arlēne sajuta ceļgalos vājumu. Tālāk nedrīkstēja iet. Piekalnē, cik vien sniedza skatiens, nebija neviena akmeņu pudura, kas atgādinātu ceļamērķi. Sirds sažņaudzās. Viņa sakopoja spēkus, nolaizīja saplaisājušās lūpas un pagriezās, lai dotos atpakaļ uz alu. Taču viņa pagriezās nevis pa labi uz pakalna pusi, bet pa kreisi pret plašo tuksnesi. Ieraugot ieplaku, pār augumu pārskrēja trīsas.

Viņa klupdama devās turp. Līdz vietai, kur viņa bija nokļuvusi, Dreja norādījumi izrādījās precīzi. Bet viņš bija izlaidis būtisku detaļu. Akmeņu puduris patiešām bija simt jardus aiz pakalna līkuma, tikai nevis tam blakus, bet gabalu tālāk. Un, ja paskatījās attiecīgajā virzienā, tagad puduris bija tik acīs krītošs, tik augsts un plats, ka tādu ievērojamu pazīmi nevarēja neredzēt.

Arlēne piespieda kājas kustēties ātrāk. Klintis kļuva lielākas. Pārrāpusies tām pāri, viņa iedobē atrada vēja aizsargātu dīķi ar sastāvējušos ūdeni, aiztrauca malā putekļus, pārliecinājās, vai te nav dzīvnieku skeleti, kas liecina, ka ūdens nav dzerams, un iegremdēja visu seju tajā. Ūdens bija karsts un neatsvaidzināja, tomēr ķermenis to uzsūca kā sūklis.

Viņa veikli piepildīja blašķi. Pēc desmit minūtēm viņa pielieca galvu, lai ieietu tumšajā alā.

Drejs gulēja, izstiepies visā augumā uz muguras. Paskatījies pa acu spraugām, viņš sapurinājās un mēģināja pasmaidīt.

-Aizmirsu tev pateikt…

- Es zinu, ko tu aizmirsi pateikt, draugs. Es, vienalga, atradu, ko meklēju.

Viņa pielika blašķi pie Dreja lūpām. Viņš pateicīgi norija malku. Un ar pateicību dzēra.

Tomēr vēl bija jāatrisina pārtikas jautājums. Mugursomā atradās produkti kritiskai vajadzībai - zemesrieksti, kaltēta liellopu gaļa un augļi. Pārmeklējusi alu un neko ēdamu neatradusi, Arlēne secināja, ka līdzpaņemtie krājumi tuksneša šķērsošanai ir par mazu.

Viņa iedeva Drejam padzerties vēl, padzērās pati un, redzot Drejā atgriežamies enerģiju, juta ataustam cerības.

-    Kāpēc tu esi te ieradusies? - viņš pajautāja.

-    Vai tāpat nav skaidrs?

Viņš papurināja galvu.

-    Tāpēc, ka es mīlu tevi, - viņa sacīja.

No emociju uzplūda viņš dziļi ievilka elpu.

-     Mīlestība… Jā. - Runāt bija grūti. - Bet kā tu mani atradi?

-Ar neatlaidību.

-    Nesaprotu. - Viņš savāca kopā spēkus. - Man likās, ka esmu labi noslēpis visus galus.

Arlēne pamāja ar galvu.

-Tad kā tu…

-    Brālība.

Drejam pār muguru pārskrēja šermuļi.

5

-    Tu bēgi no viņiem, - Arlēne sacīja, - lai glābtu mana brāļa dzīvību. Jo viņš bija izglābis tavējo. Tu domāji, ka esi izsprucis. Nekā tamlīdzīga.

Viņa iebāza roku mugursomā un izvilka maisiņu ar zemesriekstiem. Viņa košļāja tos un izbaudīja sāļo garšu.

Drejs sniedzās ar roku pēc rieksta. +

-    Apsoli, ka nenorīsi tūlīt.

Viņš pamāja ar galvu. Arlēne ielika riekstu viņam starp lūpām.

-    Ja tu nebūtu tik apskretis, es tevi noskūpstītu.

-    Ar draudiem neko nepanāksi. - Viņš paslējās uz augšu. - Tātad brālība?

-        Tu esi izsekots no brīža, kad atstāji manu smilšakmens namu Ņujorkā, - viņa paskaidroja. - Un tikai tāpēc varēji nodomāt, ka esi ticis brīvs, ka brālība pret tevi nevērsās. Pabijis Anglijā, Itālijā un Marokā, tu nospriedi, ka doties uz Ēģipti ir droši. Taču tev sekoja arī uz turieni. Visu laiku tu biji viņu redzeslokā.

-    Kā tu to visu zini?

-     Pirms divām nedēļām pie manis ieradās cilvēks no brālības.

Drejs nostenējās.

-    Tad viss līdzšinējais bijis velts?

-    Nē, tā tu izglābi sev dzīvību. Vismaz priesteris man deva šādu skaidrojumu, - bilda Arlēne. - Brālība nolēmusi, ka tāda trimda ir ļaunāka nekā jebkāds sods, kuru viņi spētu izdomāt. Ja paskatās uz tevi, tad viņiem ir taisnība.

Dreja vārgums izsauca žēlumu - krūtis un seja iekritusi, garā bārda un mati sapinkojušies.

-   Tev vajag atgūt kaut nedaudz spēka. Kā tev šķiet, vai vēders nesadumposies, ja apēdīsi vēl vienu zemesriekstu?

-    Būs tikai labāk. Organismam vajadzīga sāls.

Viņa iedeva vēl vienu riekstu un noknibināja kriksīti no kaltētās gaļas.

-   Priesteris sacīja, ka brālība nolēmusi - par viņu aģenta nāvi tu jau esi izcietis pietiekamu sodu.

Drejs nenolaida acis no Arlēnes.

-    Pa reizei vajag iegriezties pie manis Lentā - tu pats tā solīji. - Viņa maigi noskūpstīja Dreju uz pieres. - Dienu pirms Lieldienām es arvien ceru un gaidu. Pirmajā gadā tevi nesagaidījusi, sāku raizēties, vai tu vispār vairs parādīsies.

-    Lai cik ļoti centos izvairīties, taču nekādi nespēju izvairīties no domām par tevi, - viņš sacīja.

-    Es mīlu tevi.

Viņš noglāstīja Arlēnes plaukstu ar trīcošu roku.

-    Un tagad mana trimda ir galā? Vai man ir piedots?

Arlēne nesteidzās ar atbildi.

-    Kas noticis?

-     Nekas nav piedots. Tu tiec no šejienes izsaukts. Lai sekotu savam aicinājumam, kā izteicās priesteris.

Drejs sarauca pieri.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Vini vēlas, lai tu izdarītu kādu darbu. - Arlēne norai- zējusies novērsa skatienu. - Tikai ar tādu nosacījumu tu drīksti atstāt alu. Kad priesteris pastāstīja par tavu atrašanās vietu, es nepalaidu garām izdevību atkal tevi satikt un būt ar tevi kopā kaut brīdi. Nekad kopš tavas aizbēgšanas tajā naktī neesmu jutusies tik iztukšota. Es pazaudēju tevi pirmajā reizē un tad…

Viņa noskūpstīja Dreju. Drejs atbildēja uz skūpstu.

-   Arlēn?

Viņa gaidīja.

-    Kas brālībai vajadzīgs?

-     Priesteris neko nepaskaidroja. Viņš atsūtīja mani uz šejieni, lai es aprunājos ar tevi un cenšos tevi pārliecināt. Un lai ierodos kopā ar tevi.

6

Saulei rietot, Arlēne palīdzēja Drejam izrāpties no alas. Aukstajā vakarā siltums, kas staroja no klintīm, nomierināja. Dienai dziestot, viņa izvilka nazi un pārlaida asmeni pār Dreja matiem un bārdu. Pabeigusi darbu, Arlēne atzinīgi izteicās, ka nu viņš ir līdzīgs E1 Grēko "seksīgajiem askētiem".

Izģērbusi Dreju, ar ūdeni no blašķes Arlēne apslacīja visu viņa augumu un kārtīgi nomazgāja. Pēc tam viņa Dreju apģērba un uzmanīgi pabaroja. Kamēr vēl saule nebija nozudusi pavisam, viņa nokāpa lejā pa nogāzi līdz akmeņiem pie avota, vēlreiz piesmēla pilnu blašķi un atgriezās alā.

Tikmēr bija iestājusies nakts. Viņa atgūlās blakus Drejam, piespiežot gurnus viņa dibenam un cenšoties sasildīt.

-    Ar ūdeni raižu nebūs, - viņa sacīja.

-    To nevar teikt par ēdienu.

-     Pareizi. Man pietiktu, taču ir par maz, lai tu atgūtu spēkus. Kā lai mēs tiekam pāri tuksnesim?

-    Man kaut kas ienāca prātā, - atbildēja Drejs.

7

Saulei lecot, Arlēne jau bija sagatavojusies un gaidīja ar nazi. Tiklīdz no akmeņu apakšas izlīda ķirzaka, viņa to nodūra, novilka ādu un sagrieza strēmelēs. Galu galā izrādījās, ka arī ķirzaka kaut kam der. Strēmelēs sagrieztā gaļa tika nolikta cepties saulē. Viņa nesa to alā Drejam, kas sakošļāja to smalkā putriņā, lai nesadumpotos vēders.

-    Es nevarēju ciest to radību, - viņš sacīja.

-    Un kā ir tagad?

-    Man žēl, ka tā nokauta manis dēļ. Tā ir daļa no manis. Es to mīlu.

8

Viņi devās ceļā naktī. Drejs jau bija tik atspirdzis, ka spēja nostāvēt uz kājām, ja Arlēne balstīja. Noteikuši virzienu pēc zvaigznēm, viņi sāka grūto ceļu pāri tuksnesim. Ejot Arlēnei blakus, Dreju kratīja drebuļi. Aplikusi ap vidu roku, viņa juta, ka mugura nosvīdusi. Kamēr viņš svīda, uztraukumam nebija iemesla. Tas nozīmēja, ka ķermenis atguvis ūdeni pietiekamā daudzumā.

Ik pēc brīža viņi atpūtās, apēda palikušo barību un centās neaizmigt. Rītausmā viņi sasniedza zemu kalnu pāreju. Arlēne nemierīgi ievilka elpu. Pāreja atradās pusceļā starp ciemu un Dreja alu, un netālu no tās bija samaitājusies mašīna. Viņi bija nogājuši pārāk maz. Pēc pāris stundām svelme kļūs tik zvērīga, ka vajadzēs apstāties un uzvilkt audekla palagu. Viņi nebūs spējīgi pārvietoties līdz vēlai pēcpusdienai. Ejot tādā pašā tempā kā naktī, labākajā gadījumā ciems būs sasniedzams tikai nākamajā rītā. Bet ēdiens bija izlietots, un varēja gaidīt, ka Dreja spēki ātri izsīks. Nenokļūs- tot ciemā līdz rītam, nāksies pa dienu atkal atpūsties, un tas nozīmēja, ka Dreja spēki izsīks pavisam un nebūs iespējams aizvest viņu līdz ciemam.

Varbūt vajadzēja viņu atstāt, nodomāja Arlēne, un doties pēc palīdzības.

Bet ja Drejam sākas murgi un viņš dodas prom? Kas

notiks, ja neizdosies vinu atrast?

^ 1

Klintī pa labi ietriecās lode. Akmens šķemba nobrāza roku. Tūlīt sekoja šāviena troksnis, pāreju piepildīja atbalss. Neliekoties zinis par asinīm, kas lāsoja no rokas, viņa ar Dreju aizmetās aiz milzu akmens.

Vienlaikus viņa izrāva pistoli. Kamēr viņa garām akmenim pētīja klinšaino nogāzi pa labi un meklēja mērķi, otra lode nošķēla akmens šķembu aiz muguras, liekot sarauties.

Nelaimīga viņa atskārta, ka otra lode atlidojusi no kreisās puses, no pārejas pretējās malas. Viņi bija iekļuvuši krustugunī.

-    Atstāj mani, - Drejs vārgi noteica.

-Nē.

-        Klausies! - Viņš smagi elpoja. - Tu vienlaikus nevari cīnīties un rūpēties par mani. Tā tiksim nogalināti mēs abi.

-    Es jau tev visu pateicu.

Tik tuvu, ka iedžinkstējās ausīs, gandrīz vienlaikus divas lodes priekšā un aiz muguras nošķēla šķembas no klints.

-     Viņu argumenti ir spēcīgāki nekā tavējie, - Drejs bilda.

-     Es nemēroju uz šejieni tādu milzu gabalu, lai mēs atkal izšķirtos. - Viņa nopētīja vienu, bet pēc tam otru nogāzi.

-    Uzklausi mani!

Drejs nokrita uz asajiem akmeņiem, un Arlēni sagrāba šausmas, ieraugot uz viņa ceļgaliem asinis.

-     Mūsu "draugi" atrodas tur, - bilda Drejs. - Viņi varēja mūs nokniebt, ka mēs nepagūtu ne atjēgties. Vai nu viņi ir draņķīgi šāvēji, vai arī tīšām šāvuši garām.

-    Kāpēc?

No kreisās puses atlidojusi lode uzmeta Arlēnei uz kājām oļus. Lode no pretējās puses nodžinkstēja pret lielo akmeni.

-    Viņiem prātā ir kas cits, - sacīja Drejs. - Nedrīkst pieļaut, ka piespiež mūs pie zemes. - Viņš mēģināja rāpot. - Atstāj mani un medī šos rokā. Kamēr viņi nebūs dabūjuši, ko grib, viņi tevi nenogalinās. Ja vien nebūs spiesti to darīt.

-    Bet kas notiks ar tevi?

-     Es savu izdarīšu. Šobrīd esmu tev tikai par apgrūtinājumu. Bez manis tev būtu zināmas izredzes.

Viņa papurināja galvu un noraizējusies notēmēja vispirms uz vienas, bet pēc tam uz otras akmeņainās nogāzes pusi.

-    Neko darīt, - noteica Drejs, - tavā vietā izdarīt izvēli nāksies man.

Nerēķinoties ar vārgumu, viņš pieslējās kājās, ceļgaliem trīcot, atstāja patvērumu aiz akmens un ieripoja aizā.

-Tu, stulbeni!

Nosprakšķēja šāvieni.

Arlēne metās pa nogāzi uz labo pusi un metās iedobē.

Drejs bija spriedis pareizi. Šķita, ka šāvieni, kas visapkārt drumstaloja akmeņus, aprēķināti tā, lai turētu abus sprostā uz vietas, nevis nogalinātu.

Ko lai dara, Arlēne nodomāja, sāksim deju.

9

j

Ripojot lejā aizā, Drejs no trieciena sāpīgi saviebās. Aizsitās elpa. Rīta saule vēl atradās tik zemu, ka tās stari nesniedza aizas dibenu. Ēnā viņš sakopoja spēku mazumiņu, kas vēl bija, un, cenzdamies nepacelt galvu, līda pa aizas apakšu uz priekšu.

Viņš skaidri saprata, kam tagad jānotiek. Snaiperi, kas bija redzējuši viņu balstāmies pret Arlēni, nospriedīs, ka viņš ir pavisam vārgs, un baidīsies no viņa mazāk nekā no Arlēnes. Skaidrs arī tas, ka saskaņā ar arābu kultūras tradīcijām sieviete netiek vērtēta augstu, taču snaiperi pietiekami spēs novērtēt viņas drosmi, ja viņa viena un neaizsargāta devusies ceļojumā pa tuksnesi, turklāt viņa bija amerikāniete, tātad ar neaprēķināmu rīcību. Kad Arlēne sāks šos apšaudīt, respekts pret viņu katrā ziņā palielināsies.

Tātad efektivitātes palielināšanai pirmo viņi likvidēs vieglāko mērķi. Viens snaiperis saistīs Arlēnes uzmanību, bet otrs dosies Dreja medībās. Tikuši galā ar viņu, snaiperi varēs veltīt visu uzmanību Arlēnei. Vini necentīsies to nogalināt. Nē. Doma, ka snaiperi būtu nošāvuši abus, ja būtu gribējuši, neizgaisa. Šauts tika ar nodomu uzspēlēt paslēpes, iedzīt abus strupceļā un sagūstīt nenogalinot. Vismaz nenogalināt tūlīt.

Viņš karošanai bija par vārgu, taču, ja turpinās pārvietoties, vienalga, palīdzēs Arlēnei. Skaldi un valdi - tāds bija princips, kuru snaiperi centās īstenot. Bet šī taktika varēja dot arī pretēju rezultātu.

10

Kad Arlēne, pārskriedama no viena liela akmeņa aiz cita, lavījās pa nogāzi uz augšu, snaiperi atkal atklāja uz viņu ugfuni. Tikusi aizsegā, viņa piepeši atskārta, kur atrodas. Šajā smailo akmeņu jūklī viņa bija noslēpusi to vīru līķus, kas bija uzbrukuši šurpceļā. Nobijusies viņa paskatījās visapkārt.

Bet šī nevarēja būt tā pati vieta. No līķiem nebija redzams galīgi nekas. Pat rēķinoties ar tuksneša maitas putnu rijību, līķi pilnībā nevarēja izzust. Kaut kam vēl te vajadzēja būt - miesas gabaliem, kauliem, apģērba skrandām, vienalga, kam.

Un tomēr viņa bija pārliecināta, ka pazinusi vietu.

Tad kā tas nākas…

Lode rikošetā atsitās no slānekļa. Pa spraugu starp akmeņiem viņa paskatījās uz augšu, cerēdama ieraudzīt mērķi. S aviens vedinaja uz domām, ka slēpnis tajā paša vieta, kur viņai bija uzbrukts agrāk, nav vienkārša sagadīšanās. Vai līķi būtu atrasti un aizgādāti prom? Vai snaiperi atrieba nogalinātos draugus? Ja tā, tad slēpnim, tāpat kā centieniem nenogalināt viņu uzreiz, bija noteikta jēga. Tas nozīmēja, ka šie vīri grib izdarīt ar viņu to pašu, ko agrāk viņu draugi. Krūtīm cilājoties, viņa vēl vērīgāk ieskatījās spraugā starp akmeņiem, vai neieraudzīs mērķi.

Taču, ieraudzījusi neskaidru kustību - arābu paltrakā un ar šalli traucamies lejā pa nogāzi, pāri korei un tālāk pa nogāzes turpinājumu -, viņa apjuka no jauna. Arābs noslēpās aizsegā, notēmēja automātu, bet ne uz viņas pusi. Stobrs bija pavērsts pret aizu nogāzes apakšā. Pret aizu, kurā iekū- leņoja Drejs.

Pametusi skatienu šajā virzienā, viņa ieraudzīja otru snaiperi. Vēl viens arābs, šallei plandoties, joza lejā pa otru nogāzi, cenšoties noslēgt aizu.

Prātā uzplaiksnīja gūzma iespēju. Varbūt snaiperi nav pārliecināti, ka Drejs ir tik vārgs, kā izskatās. Vai arī šie arābi jutās tik lielā mērā pārāki par sievieti, ka pat novārdzis vīrs viņiem šķita bīstamāks par veselu un apbruņotu sievieti.

Tomēr pastāvēja vēl kāda iespēja, tik bīstama, ka to vajadzēja apjēgt pirmām kārtām. Ja to apsvēra, tā kļuva tik acīm redzama un neprātīga, ka zemapziņā jau bija noliegta.

Nejau viņa tika medīta. Medījamais bija Drejs.

11

Drejs sarāvās no lodes, kas atsitās pret aizas labo malu, turpināja lidojumu uz leju un trāpīja slāneklī zemāk par .viņu pa labi. Apreibis viņš iemetās sienas iedobē pa labi, pusē, no kuras bija atlidojusi lode. Tajā pašā mirklī iedobē trāpīja lode no kreisās puses. Bēgdams no krustuguns, viņš atkrita atpakaļ. Par spīti vājuma radītajam reibonim, viņš mēģināja atrisināt dilemmu. Nevarēja būt šaubu, ka galvenais mērķis ir Arlēne, kuras dēļ negribīgi tiek tērēts laiks viņa nogalināšanai, lai pēc tam partneri apvienotos un uzbruktu Arlēnei. Tomēr šobrīd abi uzbruka viņam. Tas nekādi nebija saprotams!

Viņš saberzēja žokli, kas sāpēja no spēcīgā trieciena, kad kritienā lejup bija sasitušies zobi. Skanot automātu šāvieniem no labās un kreisās puses, viņš sargāja acis, lai tajās neietriektos slānekļa šķembas, kas lidoja no aizas abām sienām. Atskanēja vēl viens šāviens, ne tik spēcīgs. Tur bija sākusi šaut Arlēnes pistole.

Piepeši ausīs iegriezās vēl kāda skaņa, it kā no cauras riepas lauztos ārā gaiss. Klusās aizas dibenā šķita, ka aizkritīs ausis.

Saniknota kobra cēla uz augšu galvu, lai mestos virsū.

12

Ignorēdama iespēju, ka var izmežģīt potīti, Arlēne turpināja drāzties lejā pa akmeņaino nogāzi. Viņa lādēja sevi, ka savas spriešanas spējas ļāvusi aptumšot domai par seksuālu augstprātību. Pašsaprotamo atziņu, ka bioloģiskā nejaušība piedzimt par sievieti katrā ziņā padara tevi par iekāres objektu. Tu biji tik ļoti aizņemta ar sevi, ka nesaprati, kas īsti notiek. Pati neapzinādamās, tu esi šiem palīdzējusi.

Skrienot uz leju, viņa novērsa skatienu no viena arāba un pievērsās otram, kas tuvojās aizai no pretējās puses. Pistole tādā attālumā nebija precīza. Abi arābi vēlreiz šāva aizā. Arlēne apstājās un izšāva, cerēdama, ka šāviens vismaz novērsīs vinu uzmanību.

Tā nenotika.

Arābs kreisajā pusē ielēca aizā. Arābs pa labi pārvietojās tai paralēli un nenolaida acis no Arlēnes, lai viņa netuvotos bīstamā attālumā, palaikam pamezdams skatienu uz padziļinājumu, kurā bija ielēcis partneris.

- Uzmanies, Drej!

Kliedziens sasaucās ar citu kliedzienu.

Aizā ielēkušais arābs ar sāpēs pārvērstu seju uzrāpās pa stāvo sienu augšup līdz pusei, kā lūgšanā pagrieza acis pret debesīm, notrīcēja un atkrita atpakaļ, nozuzdams skatienam.

Otrs arābs izbrīnā sastinga. Viņš stāvēja kā paralizēts tieši tik ilgi, kamēr no aizas izrāpās Drejs un tiešā tēmējumā iešāva viņam sejā.

Šāviena atbalss apklusa. Drejs sabruka un no jauna ievēlās aizā.

Saule jau bija pakāpusies pietiekami augstu, lai sāktu dedzināt. Kaut arī augums bija līdz pēdējai iespējai saspringts, Arlēne skrēja vēl ātrāk. Norāpusies pa aizas sienu lejā, viņa atrada Dreju.

Viņš runāja caur degunu.

-    Uzmanies! Te lejā ir kobra.

Viņa apsviedās apkārt. Piecpadsmit pēdu attālumā smiltīs gulēja saritinājusies čūska. Acis nemirkšķinādama, tā vēroja Arlēni.

-    Tā tūlīt metīsies virsū! - Viņa notēmēja pistoli.

-    Pagaidi, - viņū uzrunāja Drejs.

-    Bet…

-    Dod viņai iespēju izbēgt no nāves.

Kobra pieņēma uzbrukuma pozu. Kad Arlēne jau nolēma, ka vairs nedrīkst vilcināties, čūska nolaida galvu, pāris reižu izšāva mēli un aizslīdēja prom. Tās gaita bija nicīgi noraidoša.

-     Ieraudzījis kobru, es sastingu, - Drejs paskaidroja. - Lejā nolēca vīrs ar automātu. Pēkšņā kustība novērsa čūskas uzmanību.

-    Un tā uzbruka arābam, nevis tev?

-    Nācās kobrai mazliet palīdzēt.

Neko nesaprazdama, Arlēne nogrozīja galvu.

-        Čūska atradās rokas stiepiena attālumā no manis. Kad tā pagriezās uz arāba pusi, es no mugurpuses saķēru tās galvu un metu. Kobra nokrita vīram uz pleca.

Arlēnei kļuva nelabi.

-    Tā iekoda uzbrucējam vēderā. Kad tas kliedzot nometa automātu un centās čūsku noraut, es paķēru no zemes ieroci. Viņš mēģināja izrāpties no aizas. Kobra koda vēlreiz. Tobrīd es jau biju šajā vietā un čūskai nesasniedzams.

-    Un, kamēr otra šāvēja uzmanību novērsa biedra kliegšana, tu ielaidi viņam pierē lodi. - Arlēne apbrīnā noskatījās uz Dreju.

-    Man laimējās.

-     Nē, tu pats parūpējies par veiksmi. Būdams pat tik novārdzis, tu domāji un rīkojies zibenīgi. Tas ir instinkts. Reflekss.

-    Es gan šaubos, vai to var uzskatīt par komplimentu.

Drejs ar grūtībām piecēlās. Arlēne viņu pieturēja un palīdzēja izrāpties no aizas. Nonākot no ēnas gaismā, viņš juta sauli iedzeļam acīs.

-    Tā kobra lika atcerēties ķirzaku, - viņš sacīja. - Es to ienīdu. Tagad es to mīlu.

-     Kamēr tā nav jāēd. Vai tu spēj sevi piespiest mīlēt cilvēku, kas gribējis tevi nogalināt?

-    Nē. - Drejs pētīja tā arāba līķi, kuram bija iešāvis pierē. - Lai Dievs stāv man klāt, bet es to nespēju.

Divatā viņi pārmeklēja līķi. Pie arāba jostas piestiprinātā maisiņā atradās dateles un vīģes.

-    Mūsu pārtikas problēma nu ir atrisināta.

-     Rezerves patronas atomātam. Nekādu dokumentu. Nekas tāds, kas ļautu viņu identificēt. - Drejs pagriezās pret Arlēni. - Viņi katrā ziņā bija gaidījuši mani, nevis tevi. Kāpēc?

Arlēne neizpratnē papurināja galvu.

-     Es to nezinu. Ja šie vīri ir no tuvējā ciema, būs labāk, ja tur neiegriezīsimies.

-    Saprotams. Bet viņi nav no ciema.

Arlēne sekoja Dreja skatienam un nodrcbinājās, kad ieraudzīja uzbrucēja muti un saprata, ko tas nozīmē. No lodes trieciena tā bija atvērusies, atklājot zobus. Pat tālākie zobi bija skaidri redzami. Saules staros tie mirdzēja apbrīnojami nevainojami un balti.

-    Nevienā zobā nav plombas, - norādīja Drejs.

-    Bet plombas ir katram cilvēkam.

-     Amerikā varbūt. Ja tev ir pietiekami daudz naudas, lai ietu pie zobārsta. Bet kā ir šeit?

-    Te plombas var arī nebūt. Bet zobos noteikti būs caurumi.

-    Ja vien zobi vēl ir mutē. Bet šim zellim nav vienkārši zobi. Viņam ir ideāli zobi. Nu jau labi sen neesmu bijis pie zobārsta, tāpēc nezinu, cik par vizīti jāmaksā. Taču ja padomā… kopš kura laika apkārtējo ciemu arābiem ir pilna mute ar trīssimt dolāru vērtiem zobu kronīšiem?

Arlēne nikni palocīja galvu.

-    Profesionāļi!

Otra dala

APMĀTĪBA

STARP SKUDRULĀCI UN SUNI

i

Tilka. Tā Pendltons tagad identificēja sevi. Nikns, apņēmības pilns, iejuties pazudušā tēva ādā, viņš ar nomātu mašīnu brauca pa šauru, asfaltētu šoseju, kas veda uz mērķi. Drīz parādījās grantēts ceļš, kas cauri kokiem pa slīpu zālienu veda uz savrupnamu augstā kraujā upes malā. Tomēr viņš nenogriezās pa šo ceļu, bet vadīja mašīnu tālāk pa šoseju, kas meta līkumu, pārbrauca pāri upes metāla tiltam, bet vēl pēc pieciem kilometriem nākamajā krustojumā nogriezās pa kreisi. Visapkārt pletās lauki ar kukurūzu, kas sniedzās līdz ceļgaliem. Vēl divas reizes nogriezies pa kreisi, viņš bija braucot izveidojis kvadrātu un atgriezās uz šosejas, pa kuru jau bija braukts, všoreiz viņš apstājās divus kilometrus pirms galamērķa, noslēpa automašīnu starp kokiem uz aizauguša ceļa, kas atgāja no asfalta, un cauri mežam, pāri laukiem kājām devās uz savrupnamu pakalnā.

Mugurā viņam bija brūns ielas apģērbs un Miltonā, kādā pilsētiņā pie 401. maģistrāles starp Toronto lidostu un šo auglīgo zemkopības rajonu, iegādāti mežinieka zābaki. Viņš nebija riskējis ar vieglā ieroča nešanu cauri Kanādas muitai un pat ne mēģinājis iegādāties šaujamrīku sporta veikalā, jo Kanādas likumi, kas kontrolēja šaujamieroču iegādi, bija sevišķi stingri. Jebkurā Eiropas valstī, Āfrikā vai Dienvidamerikā viņš gluži vienkārši būtu paņēmis ieroci kādā no savām daudzajām slēptuvēm vai iegādājies melnajā tirgū. Bet Ontārio dienvidu daļā viņš bija darbojies tikai reizi pirms septiņiem gadiem stingri ierobežotā laika posmā, kas bija liedzis ierīkot slēptuves un nodibināt vajadzīgos kontaktus.

Lai sameklētu tēvu, šoreiz Tilkam nācās riskēt. Apņēmības pilns, viņš gāja pa mežu. Biezā lapotne nelaida cauri sauli, trūdvielām bagātā smilšmāla zeme noslāpēja piesardzīgi sperto soļu troksni. Nonācis meža malā, viņš pieliecās un paslēpās biezajos krūmos. Priekšā parādījās stiepļu žogs vidukļa augstumā. No tā līdz tenisa laukumam un peldbaseinam pie savrupnama uzkalnā stiepās labi kopts zāliens.

Saule aiz mājas laidās lejā pakalna pretējā pusē. Vēl dažas stundas, un krēsla sabiezēs. Viņš vērīgi nopētīja pakalna augšdaļu, bet nevienu cilvēku neredzēja. Pirmīt, braucot garām īpašuma iebrauktuvei, viņš gan bija pamanījis pie mājas divas automašīnas, tāpēc secināja, ka tā nav neapdzīvota. Vēl viņš bija pamanījis, ka māja nav apgādāta ar klaju aci redzamām drošības sistēmām. Kokos pie gatves nebija televīzijas kameru, nebija redzami nedz sargi, nedz sargsuņi. Ja tam kāda nozīme, tad apkārt īpašumam nebija pat kārtīga žoga, bet tikai vārga stieple vienā kārtā, un pat iebrauktuves vārti stāvēja vaļā.

Kaut arī vieta neizraisīja ne mazāko aizdomu, Tilka nešaubījās, ka nokļuvis pie mērķa. Pirms izlidošanas no Austrālijas viņš bija devies bankā pie seifa, kuru kopā ar tēvu nomāja kritiskiem gadījumiem. Viņš bija cerējis, ka tēvam varbūt izdevies aizbēgt un atstāt seifā paskaidrojumu par pēkšņo nozušanu. Viņš atrada tur ieročus, naudu un tēva glabātos dokumentus, taču, par nožēlu, nevienas zīmītes tur nebija. Caurskatot dokumentus, viņš gan bija atradis tēvam atsūtītu papīra lapu ar norādījumiem. Viņi bija domājuši, ka jāierodas uz bērēm, kaut īstenībā tas bija aicinājums uz steidzamu sanāksmi te, Kanādā. Norādījumi bija specifiski, tos papildināja nobrauktuves nosaukums no 401. maģistrāles, sānceļa numurs un piezīme par kurta siluetu uz īpašuma pastkastes. Tilka pamāja ar galvu. Šī katrā ziņā bija īstā vieta, taču viņš apmulsa, kad, nopētījis apkārtni, neredzēja pazīmes, kas liecinātu par drošības sistēmām.

Viņš aplūkoja stiepļu žogu sev pretī. Uz stabiņiem nebija stikla izolatoru. Stieples klāja rūsa. Ja žogs būtu elek- trificēts, kā pa to varētu plūst strāva? Lai arī kāda te ir drošības sistēma, ar žogu tā nebija saistīta.

Viņš apsvēra, vai zālē aiz žoga nevar būt ierīkots tīkls, kas reaģē uz spiedienu. Viņš pievērsa visu uzmanību zālienam. Tajā varēja saskatīt pavisam vārgus riepu nospiedumus. Tādus atstāj lielais zāles pļāvējs, ar kādu parasti strādā laukuma kopēji. Bet šāds pļāvējs noteikti ir smagāks par cilvēku. Ik reizi, pļaujot zālienu, sistēma būtu jāatslēdz, padarot to nevērtīgu. Iebrucējs bez grūtībām varētu iekļūt īpašumā zāliena kopšanas laikā. Nē, Tilka nosprieda, vienīgā vieta, kur ierīkot sistēmu, kas reaģē uz spiedienu, ir mežs, taču mežam jābūt aiz žoga, lai sistēmu neiedarbinātu ceļotāji un lielāki dzīvnieki. Bet žoga iekšienē nebija pat meža gabaliņa. Ja arī te ir kādi sevišķi sarežģīti detektori, tie izvietoti nevis šeit, bet pakalnā ap savrupnamu.

Drīz viņš par to pārliecināsies. Saule jau slīdēja aiz pakalna. Krēslas vietā iestāsies nakts, un ar nakti viņš bija draugos.

Mājā iedegās gaisma. Tās priekšā un otrā pusē uzliesmoja divi starmeši. Tilka no jauna bija neizpratnē. Ja māja aprīkota ar pienācīgu drošības sistēmu, apgaismojumam ap to vajadzēja būt lielākam. No otras puses, nelielais āra apgaismojums varēja būt mānīgs, lai radītu iespaidu, ka sav- rupnams nav apsargāts. Vienādi vai otrādi. Viņš izslējās no krūmiem un sagatavojās kāpt pāri žogam, taču sastinga, jo pakalnā iekvēlojās automašīnas lukturi. Ierūcās motors. Lukturi pa grantēto ceļu aizslīdēja uz asfaltēto ceļu, kas veda gar māju, un nozuda naktī. Motora troksnis izgaisa, un drīz vienīgā dzirdamā skaņa bija sienāžu sisināšana.

Bet pakalnā mājas priekšā bija atradušās divas automašīnas. Uzskatīt, ka mājā neviena vairs nav, nevarēja. Tilka pārkāpa pār žogu, nometās zālē uz ceļiem un nekustēdamies centās izprast, kur slēpjas draudi.

Viņš nogaidīja piecas minūtes un tikai tad piesardzīgi virzījās uz augšu, ik pa brīdim apstādamies, lai ieklausītos naktī. Pēc pusstundas viņš simt jardus tālāk nonāca pie tenisa kortiem pakalnā. Uzmanīdamies, vai neieskanēsies trauksmes signāls, Tilka lavījās uz peldbaseina pusi, kura rāmajā ūdens spogulī atspīdēja gaisma no mājas. Izskatījās, ka nelielā būvīte blakus baseinam kalpo par ģērbtuvi. Aiz- meties aiz tās, viņš nopētīja piecvietīgo garāžu pa labi, kurai visas durvis stāvēja ciet. Mainījis pozīciju, Tilka pievērsa uzmanību melnajam kadiljakam mājas priekšā pa labi. Tad pienāca kārta nopētīt pašu ēku.

Tā bija ar smailiem jumtiem, ar skursteņiem un čukuriem. Šajā pusē sīkrūtainu stikla durvju priekšā atradās ar akmens plāksnēm izlikts pagalmiņš, bet cauri logiem varēja saskatīt gaiši apgaismotu telpu ar gleznām un grāmatām.

Gar logiem nogāja cilvēks, un Tilka saspringa. Pietika ar īsu acu uzmetienu, lai redzētu, ka vīram ir labs augums, viņš ir vidējos gados, ģērbies zilā treniņtērpā un, kā šķiet, ir viens.

Tilka nopētīja pārējo telpu logus. To vairums bija tumši. Dažas apgaismotās istabas likās tukšas. Tā kā sargi nebija redzami, no mazās ēciņas aizsega pie baseina Tilka skriešus šķērsoja gatvi, paslēpās aiz betona balustrādes, kas ieskāva pagalmiņu, un nopētīja to. Tūlīt viņš atskārta, ka pa- galmiņš, kas atradās šaipus mājas, droši vien ieskauj to visapkārt un tajā ierīkota vienīgā mājai nepieciešamā signalizācijas sistēma. Iebrucējs nevarēja iekļūt mājā, nešķērsojis akmens plāksnes, kuras savā starpā ar betonu nebija savienotas. Pa stikla durvīm krītošajā gaismā varēja skaidri saredzēt, ka ap visām plāksnēm ir smiltis. Smiltis nebija sa- gūlušās, un to graudiņi bija izkaisījušies pa visu pagalmu. Bet kāpēc cilvēks, kam pieder īpašums miljonu vērtībā, taupa uz šādiem sīkumiem? Kāpēc tāda nekonsekvence citādi visādi rūpīgi koptajā apkārtnē? Atbilde bija acīm redzama. Katra akmens plāksne gulēja uz spiediena detektora. Iebrucējam uzkāpjot uz jebkuras plāksnes, atskan trauksmes signāls.

Tilka paskatījās pa labi un pa kreisi, vai neieraudzīs koku, kura zari dotu iespēju ierāpties pa kādu augšstāva logu. Tādu neredzot, viņš sāka meklēt ar acīm riku šķūni, kur va- rētu glabāties kāpnes. Noliekot kāpņu vienu galu uz betona balustrādes, bet otru uz tālākas neapgaismotas istabas palodzes, izveidotos tilts, pa kuru iespējams pārvarēt akmens plāksnes.

Viņš sāka kāpties atpakaļ.

- Jūs tātad visu sapratāt, - atskanēja kāda balss.

Tilka apsviedās apkārt.

-     Sapratāt, kā ierīkots pagalmiņš. - Balss bija neinteresanta, smalka un neizteiksmīga. Tā nāca no mājas priekšā novietotā kadiljaka kreisā, vaļējā loga. - Es paredzēju, ka tā notiks. Es negribētu, lai jūsu reputācija būtu lielāka par jūsu prasmi.

Tilka sagatavojās bēgt.

-     Es neesmu ienaidnieks. - Kadiljaka pasažiera puses durvis atvērās. No tā izkāpa garš un stiegrains vīrs. - Redziet, es pats no brīva prāta parādos. Nevēlos darīt jums neko ļaunu. - Vīrs nostājās starmeša gaismā mājas priekšā. Rokas viņš turēja atstatu no pelēkā uzvalka. Seja viņam bija šaura, deguns un lūpas plāni, uzacis tik retas, it kā to vispār nebūtu. Sarkanie mati kontrastēja ar bālo ādu.

Durvis uz pagalmiņu atsprāga vaļā.

-     Vai viņš ir klāt? Pendlton, vai tas esat jūs? - Vīrs treniņtērpā pastiepa roku pret sienu un pirms iziešanas no mājas droši vien izslēdza signalizācijas slēdzi. - Pendlton! Tilka!

Vienu mirkli Tilka jau gribēja nozust tumsā aiz baseina. Viņš jau domās skrēja lejā pa nogāzi uz žogu un kokiem un…

Tomēr viņš izslējās stāvus.

-    Nē, es neesmu Tilka. Es esmu viņa dēls.

-     Jā, viņa dēls! - sacīja vīrs treniņtērpā. - Bet tas, - viņš norādīja uz kadiljaku, - ir Sets vai, pareizāk sakot, Seta dēls! Es esmu pazīstams kā Helovejs un esmu Gleznotāja dēls. - Segvārdam "Gleznotājs" piemita spēks, bet Seta vārds Tilkam lika saviebties, it kā viņu būtu trāpījis šāviens. Tilka paskatījās uz lunkano, bālo un nekustīgo vīru blakus kadiljakam. Seta pelēkais uzvalks saderējās ar acīm, kas pat starmešu gaismā likās neparasti neizteiksmīgas un blāvas.

Taču Sets un pat ne Helovejs neko nenozīmēja. Svarīgs bija tikai viens vienīgs jautājums.

Tilka strauji pagriezās pret Heloveju.

-    Kur ir mans tēvs?

-      Ne tikai jūsējais, - atteica Helovejs. - Kur ir manējais?

-    Un manējais? - piebilda Sets.

-    Tieši šī iemesla dēļ mēs gaidījām jūs.

-Ko?

-    Mēs gaidījām, kad jūs ieradīsieties un palīdzēsiet atrast mums mūsu tēvus, - paskaidroja Helovejs. - Mēs jau gandrīz bijām zaudējuši cerību, ka jūs parādīsieties. - Viņš pameta ar roku uz mājas pusi. - Nāciet iekšā! Ir daudz kas pārrunājams.

3

Kad visi bija*sagājuši kabinetā, Helovejs aizvēra durvis uz pagalmiņu, pavilka ciet aizkarus un ieslēdza signalizāciju. Blakus slēdzim Tilka ievēroja gleznu ar ainavu.

-To gleznojis tēvs, - Helovejs paskaidroja.

Līdzīgas krāsainas gleznas karājās arī pie citām sienām. Tilka palocīja galvu.

-     Biju dzirdējis, ka viņš ir talantīgs cilvēks. Bet nekad nebiju redzējis viņa gleznas.

-    Tas ir saprotams. Viņa agrīnie darbi ir vai nu nozagti, vai iznīcināti. Kaut arī vēlīnos darbus ārpus šīs mājas neviens nav redzējis, piesardzības dēļ viņš akvareļkrāsu vietā sāka izmantot akrilu un, pats svarīgākais, mainīja stilu. - Heloveja tonī godbijību nomainīja bažas. - Ko jūs esat nodomājis darīt? Uzbrukt man?

-     Man jāpārliecinās, vai varu jums uzticēties, - noteica Tilka.

-    Uzticēties man? Patlaban mēs ar Setu esam vienīgie, kuriem var uzticēties.

-    Es gribu zināt visu par Kesleru.

-    Viņš devās uz Austrāliju pie jums.

-     Man tas ir zināms! Mēs tur tikāmies! - Tilka paskaidroja. - Bet pēc tikšanās viņš pazuda. Tāpat kā mans tēvs. Vai Keslers sarīkojis man lamatas? Vai Kesleram vajadzēja izšķirt mani ar tēvu, lai viņu būtu vieglāk sagrābt?

Helovejs noplātīja rokas.

-    No Austrālijas viņš nav atgriezies. Viņš bija uzticams. Ja jūs būtu ieradies uz tikšanos, tad saprastu, ka viņš ir cilvēks, kas neatkāpjas no mērķa, ja to izvirzījis. Kad viņš neatgriezās… kad viņš nozuda…

-    Jūs nospriedāt, ka viņš ir miris?

-     Jā. - Helovejs bija par to domājis. - Ļoti iespējams, ka tā patiešām ir.

-     Tas nozīmē, ka tikšanās telpā bijušas uzstādītas slepenas noklausīšanās ierīces vai ari kāds no grupas jūs nodevis.

-     Nē. Es veicu drošības pasākumus, - Helovejs palika pie sava. - Varat ticēt, ka mājā nekad noklausīšanās ierīces nav bijušas. Un es nespēju iedomāties, kāpēc lai kāds no mums darbotos pret savām vitālajām interesēm. Pastāv arī citas iespējas.

Tilka pavilka uz augšu uzaci.

-     Tikšanās laikā vienīgie grupas locekļi, kuri vēl nebija nozuduši, bija jūsu un Seta tēvs, - paskaidroja Helovejs. - Pie abiem mēs nosūtījām ziņnešus, kam vajadzēja uzsvērt draudošās briesmas, kam vajadzēja pārliecināt gan viņus… gan jūs… pievienoties mums. Seta tēvs diemžēl nozuda, pirms ziņnesis nokļuva pie viņa. Līdz ar to palika vienīgi jūsu tēvs.

Tilka skatījās, nenovēršot acis.

-Turpiniet!

-Ja mūsu ienaidnieki gatavojās uzbrukt jūsu tēvam un atklāja, ka parādījies Keslers, viņiem varēja rasties vilinājums novākt Kesleru, iekams viņš nav brīdinājis jūsu tēvu un jūs.

Tilka papurināja galvu.

-    Keslers nozuda gandrīz vienlaikus ar manu tēvu. Ja nu kāds gribēja neļaut, ka tiktu brīdināts mans tēvs, tad vispirms vajadzēja aizvākt Kesleru un tikai pēc tam rīkot lamatas manam tēvam. Keslera nozušana katrā ziņā ir saistīta ar citu iemeslu.

-    Man ienāca prātā vairākas iespējas. Nav izslēgts, ka viņi gribēja, lai jums rastos aizdomas, ka tēva nozušanā vainojams Keslers. Un tā tiktu panākts, ka jūs nostājaties pret mums. Vai arī viņi gribēja panākt, lai mēs saprastu, ka neviens, pat ne tēvu dēli, nevar justies droši. Lai iedvestu mums bailes. Vinu interesēs.

-    Mums rodas iespaids, ka viņi vēlas no jauna iedzīvināt "Nakti un miglu", - bilda Sets.

Tilkam šķita, ka ap krūtīm sažņaudzas dzeloņstieple.

-     Jā, maksimāls terors, - piebilda Helovejs. - Sodīti tiek ne tikai ģimenes galvas, bet tiek apdraudēti arī pārējie ģimenes locekļi un mocīti ar neziņu, kas noticis ar vecākiem un kas var notikt ar pārējiem.

-    No paaudzes uz paaudzi! - Tilka saviebās. - Tam nekad nebūs gala.

-    Tam tiks pielikts punkts, - ierunājās Sets. - Es to garantēju.

Kaut arī vārdi bija bargi, balss izskanēja vienaldzīgi.

Šīs pretrunas dēļ Tilkam pār muguru noskrēja drebuļi. Seta sarkanie mati, bālā, iekritusi un neizteiksmīgā seja iedarbojās tik hipnotiski, ka viņš bija spiests pagriezties pret Heloveju.

-     Kāpēc jūs bijāt tik pārliecināti par manu ierašanos, ka pat gaidījāt?

-     Mēs sapratām, ka jums nav izvēles. Kad Keslers neatgriezās, kļuva skaidrs, ka viņa misija cietusi katastrofālu neveiksmi. Nedz viņš, nedz jūs neatbildējāt uz mūsu turpmākajiem ziņojumiem. Kaut negribīgi, mēs bijām spiesti secināt, ka nozudis arī jūsu tēvs. Varēja gadīties, ka esat nozudis arī jūs. Taču mēs zinājām, ka, atrazdamies brīvībā, jūs nerimsieties, līdz atradīsiet tēvu. Loģiski spriežot, uz kurieni jūs varējāt doties? Uz šejieni. Uz vietu, kur bija tikšanās, kurā jūs nepiedalījāties, pie grupas, kas sūtīja Kesleru uzmeklēt jūs. Vai tad jūsu rīcībā bija vēl kāds pavediens?

-     Ceru, - piebilda Sets tikpat sausā un neizteiksmīgā balsī, - ka jums nebūs iebildumu sadarboties ar mani.

Paskaidrojumi bija lieki. Tilka zināja ļoti labi, kas ar to domāts.

Gan Seta, gan Tilkas tēvs savā laikā bija vīri, kas Eiropā iedvesa vislielākās bailes. Kaut abus vienoja kopīgi mērķi, tomēr viņi bija sāncenši un pat ienaidnieki, cik tas vienā cieši saliedētā ļaužu grupā ir iespējams. Ko viens bija spējis, to otrs centās pārspēt, jo alga par veiksmi, vadoņa dotās priekšrocības bija milzīgas. Abi vīrieši bija mīlējuši vienu sievieti, un, kad viņa izvēlējās Tilkas, nevis Seta tēvu, profesionālais konflikts pārauga personiskā. Greizsirdība - vismaz no Seta tēva puses - izvērtās naidā. Pēc tam kad lieta, kurai viņi bija veltījuši savu dzīvi, cieta neveiksmi, konflikts kļuva vēl asāks. Būdami brīva līguma speciālisti, viņi bieži darbojās pretējās pusēs, tādējādi Seta tēvam liekot iekaist jo vairāk. Visbeidzot aizgājuši no aktīvas darbības, viņi bija apmetušies pretējās pasaules pusēs: viens dzīvoja Austrālijā, bet otrs - Dienvidamerikā. Bondijas pludmalē Sidnejā Tilkas tēvs nekad nenovilka sporta krekliņu, slēpjot divas ložu rētas krūtīs. Sāncenša sagādātas rētas.

4

Tagad Tilka stāvēja aci pret aci ar tēva mūža ienaidnieku. Redzot šo bālo vīru pelēkajā uzvalkā, viņa skarbo seju, Tilkam iekšā viss sagriezās. Pat segvārds Sets šķita pretdabisks. Sets bija senēģiptiešu tuksneša, neauglības, sausuma, haosa, tumsas un iznīcības dievs. Sarkans dievs, tikpat sarkans kā šā vīra mati. Attēlots cilvēciskā izskatā, šis dievs vienmēr bija bāls, ari šā cilvēka āda bija bāla. Taču visbiežāk šis dievs tika attēlots briesmīga dzīvnieka izskatā ar kurta ķermeni, skudrulāča snuķi, taisnstūrainām ausīm un nesaprotami sadalījušos asti.

Nāves dievs.

Sets. Ideāls segvārds slepkavam.

Un kā ir ar manu segvārdu? Tilka?

Sets sniedza roku.

-    Mans tēvs ļoti mīlēja jūsu māti.

Tilka pamāja ar galvu.

-      Mans tēvs arvien nožēloja, ka nevar būt draugos ar jūsējo.

-    Bet mēs varam būt draugi. Ja ne draugi, tad vismaz sabiedrotie, kurus vieno kopīgs mērķis.

Tilka nojauta, ka Sets nekad nespēs būt kādam draugs. Tam nebija nozīmes, jo starp viņiem konflikta nebija. Vismaz ne tieša, tāpēc spēkus varēja apvienot. Ar abu apvienoto talantu nevarēs mēroties neviens pretinieks. Viņi gūs uzvaru, vai nu atrodot tēvus, vai tos atriebjot.

Tilka paspieda viņa kalsno un vēso roku un pagriezās pret Heloveju.

-    Kā jūs domājat, ar ko lai mēs sākam?

-     Jāmeklē kopsaucējs. Mūsu tēvi nekad nebija saistīti cits ar citu. Tiesa, viņi pastarpināti uzturēja kontaktus, lai briesmu gadījumā spētu palīdzēt cits citam, taču agrākā dzīve bija rūpīgi nošķirta no tagadējās. Viņi dzīvoja tūkstošiem jūdžu cits no cita. Tomēr ienaidnieki uzzinājuši, kur katrs mīt.

-    Par to nav jābrīnās, - Tilka sacīja. - Ienaidniekam neko vairāk nevajadzēja kā atrast vienu mūsu tēvu. Ar ķīmiju tiktu panākts, ka viņš izstāstītu, kā atrast pārējos. Šā savstarpējā līguma vājā vieta manam tēvam arvien darīja raizes.

-     Līgumam tomēr bija zināmi ierobežojumi, - iebilda Helovejs. - Lai drošāk pasargātos no briesmām, katrs no grupas zināja tikai viena tās locekļa atrašanās vietu. Tā, piemēram, jūsu tēvs un Seta tēvs bija neziņā viens par otru. Ja arī ienaidnieks būtu izsekojis vienu tēvu un piespiedis izstāstīt visu, ko viņš zina, tam vajadzētu doties pie nākamā, pēc tam atkal pie nākamā, jo tikai tā iespējams atklāt visu grupu.

-    Tomēr nekas tamlīdzīgs nav noticis, - bilda Sets.

Helovejs izdarīja secinājumu.

-     Daži grupas locekļi nozuda vienlaikus. Turklāt joprojām nav atbildes uz jautājumu, kā ienaidnieks atrada pirmo cilvēku, kas pazuda. Nē. - Heloveja balss piesmaka. - Mūsu tēvi nav nodevuši cits citu pret savu gribu. Informācijas avots ir ārpus grupas.

-Kāds?

-     Es jau teicu - jāmeklē kopsaucējs. Cilvēks, kas zināja par visiem. Tēvs, bet citāds tēvs. Priesteris. Kardināls Pa- veliks.

Tilka piepeši atcerējās Keslera pēdējos vārdus Sidnejā. "Kardināls Paveliks. Ari viņš ir nozudis."

-     Noskaidrojiet, kas noticis ar kardinālu, un jūs uzzināsiet, kas noticis ar manu tēvu, - Helovejs noteica, - ari ar jūsējo un…

-    Manējo, - piebilda Sets, - un visiem pārējiem.

"ŠAUSMAS, ŠAUSMAS"

i

Vīne. Zauls godbijīgi stāvēja malā un turēja Kristoferu pie rokas, bet Ērika sadrūvējusies pārmeklēja tēva dzīvojamo istabu. Tā atradās trīsstāvu nama otrajā stāvā, klusā, kokiem apstādītā ieliņā tikai trīs kvartālu attālumā no Dona- vas. Ārā stipri lija, un pat tik agrā pēcpusdienā istaba likās tik drēgna un drūma, ka Miša Plecs pēc ienākšanas telpās bija spiests ieslēgt gaismu.

Istaba bija iekārtota vienkārši: šūpuļkrēsls, dīvāns, kafijas galds, parasts tumšs paklājs, rāmītis ar Ērikas, Kristo- fera un Zaula fotogrāfijām. Zauls neredzēja nedz radioaparātu, nedz televizoru, toties plaukts bija pilns ar grāmatām, galvenokārt vēsturiska rakstura un biogrāfijām, bija arī vairākas lampas lasīšanai. Redzot askētisko istabu, nezinātājam nenāktu ne prātā, ka no "Mossad" pensijā aizgājušais Ērikas tēvs saņem pieklājīgu pensiju no Izraēlas. Šo summu papildināja dividendes, ko deva nelielie ieguldījumi, tāpēc tēvs būtu varējis mītni iekārtot bagātīgāk un ar labākām mantām. Taču, kad pirms pieciem gadiem nomira sieva un viņš bija atbrīvojies no liekajām mantām, Jozefs Bern- steins izvēlējās askētisku dzīvesveidu. Vienīgā greznība, kādu viņš atļāvās, bija rītā un vakarā karsta šokolāde nelielā kafejnīciņā blakus Donavai. Vēl viņš atļāvās uzpīpēt pīpi, kuras aromāts bija iesūcies dzīvokļa mēbelēs un sienās. Zauls nekad nebija smēķējis - vēl viens mantojums no El- jota, taču viņam no aromātiskās smaržas patīkami iepletās nāsis.

Kaut arī Ērikas tēva fotogrāfija nebija redzama, Zauls atcerējās viņu kā turpat vai septiņdesmit gadu vecu vīru, druknu, ar viegli sakumpušu muguru, bieziem, sirmiem matiem, kas vienmēr bija izspūruši, ar biezām, sirmām uzacīm un šauru, collu garu rētu šaurā zoda labajā pusē. Pats viņš nerunāja par šo rētu, bet jautāts nekad neko nepaskaidroja par tās izcelsmi.

-      Pagātnes pēdas, - tas bija viss, ko viņš atļāvās noņurdēt, pelēkajās acīs aiz briļļu stikliem uzplaiksnījot skumjām.

Reizi pa reizei nomierinot paglāstīdams dēla muguru, Zauls noskatījās, kā Ērika nesteidzīgi aplūko istabu.

-    Izstāsti man vēlreiz, - viņa teica Mišām.

-     Pirms četrām dienām, - Miša nopūtās, - Jozefs no rīta neieradās uz karstas šokolādes tasi. īpašnieks nepievērsa tam īpašu uzmanību līdz vakaram, kad tavs tēvs neieradās atkal. Pat tad, ja tēvs nejutās labi, piemēram, bija dabūjis iesnas, viņš vienmēr apmeklēja kafejnīcu divreiz dienā.

-    Manam tēvam iesnas bija pavisam reti.

-    Spēcīgs organisms.

-    Viņš bija cilvēks ar saviem ieradumiem, - Zauls viņus pārtrauca.

Miša viņu nopētīja.

-     Es pieņemu, ka šīs kafejnīcas īpašnieks ir viens no jūsējiem, - noteica Zauls. - "Mossad" cilvēks.

Miša neko neatbildēja.

-    Jozefs apmeklēja kafejnīcu ne tikai karstas šokolādes tases dēļ, vai ne? - Zauls pajautāja. - Pat aizgājis pensijā, viņš ievēroja noteikto grafiku, tas ir, ikdienas gaitas, dodot sakarniekam iespēju tikties ar viņu, nepievēršot uzmanību.

Miša joprojām klusēja.

-     Ne tāpēc, ka viņa prasme būtu vajadzīga, - sacīja Zauls. - Bet ko var zināt? Dažreiz pieredzējis vecs vīrs, kas oficiāli ar izlūkošanu vairs kontaktus neuztur un, pēc visa spriežot, no darba aizgājis, ir tieši tas, kas uzdevuma veikšanai nepieciešams. Šāda attieksme pret Jozefu, paturot veco vīru rezervē, un tā arī bija, lika viņam justies vajadzīgam. Un, pat ja viņš netika izmantots, jūsu labvēlīgās attieksmes dēļ viņš nejutās nevienam nevajadzīgs.

Miša kā jautājot, kā šauboties savilka uzacis.

-    Turklāt… un varbūt tas bija jūsu sistēmas galvenais motīvs… tas, ka viņš parādījās divas reizes dienā, deva iespēju neuzkrītoši pārliecināties, ka ar viņu viss ir kārtībā, ka vecais vīrs bezpalīdzīgs nedzīvo pa māju un viņu nav ķēris insults vai sirdstrieka. Vēl tas deva iespēju zināt, ka viņš nav kļuvis par upuri senam ienaidniekam. Jūs bijāt atraduši iespēju veco vīru pasargāt, neaizskarot viņa lepnumu.

Ērika piegāja Mišām cieši klāt.

-    Vai tā ir taisnība?

-    Tev ir labs vīrs.

-    Man tas nav noslēpums, - viņa sacīja. - Vai Zaulam taisnība?

-    Vai noticis kas slikts? Mēs rūpējamies par savējiem un ļaujam just, ka viņi vēl ir ko vērti.

-     Nekā slikta, protams, tur nav, - Ērika sacīja, - ja vien…

-    Viņš neveica nekādu mūsu uzdevumu, ja to tu biji domājusi, - Miša paskaidroja, - kaut es ar prieku būtu tādu uzdevumu devis. Saprotams, neko tādu, kas saistīts ar varmācību. Taču novērošanai vai ikdienas izlūkošanas ziņu vākšanai viņš joprojām bija pirmklasīgs aģents. Tu nedrīkstētu aizmirst, Ērika, ka tavs tēvs aizgāja pensijā pēc savas, nevis mūsu ierosmes.

-    Ko tu teici?

-    Vai tad tu to nezināji?

Ērika papurināja galvu.

-     Kaut arī viņš jau ir gados, es būtu varējis apiet dažus noteikumus un viņu paturēt, - Miša sacīja. - Mēs neesam tik bagāti ar talantiem, lai varētu atteikties no pieredzējuša speciālista. Taču viņš lūdza atlaist pensijā. Viņš to pat pieprasīja.

-    Es neko nesaprotu, - atteica Ērika. - Darbs viņam bija viss. Viņš to mīlēja.

-    Par to nevar būt šaubu. Viņš mīlēja savu darbu un savu zemi.

-    Bet kāpēc, tik ļoti mīlēdams savu zemi, viņš par dzīvesvietu izvēlējās Vīni? - jautāja Zauls. - Kāpēc ne Telavi- vu, Jeruzalemi vai…

Ērika bija tādos pašos uzskatos.

-    Mēs par to domājām. Zauls bija vienojies ar savu Pārvaldi, ka nerādīsies viņiem acīs un par to nedz viņi, nedz cita aģentūra viņu nemeklēs. Apmaiņai pret iegūto informāciju viņi bija ar mieru skatīties uz dažiem noteikumiem caur pirkstiem. Tik ilgi, kamēr dzīvojam apmetnē pasaules malā. Taču mans tēvs nebija spiests tur dzīvot. Mēs ne reizi vien aicinājām viņu pārcelties pie mums, lai ģimene būtu kuplāka un viņš varētu vērot augam mazdēlu. Bet viņš katru reizi atteicās. Man tas nebija saprotams, jo civilizācijas ērtības viņam neko nenozīmēja. Ar tabaku un karsto šokolādi viņš būtu laimīgs jebkurā vietā.

-    Iespējams, - Miša piekrita.

Ērika ieskatījās Mišām acīs.

-    Vai ir kas tāds, ko neesi izstāstījis?

-    Tu lūdz man to jau atkārtoti, tāpēc klausies. Kad tēvs neieradās uz rīta tikšanos un neparādījās arī vakarā, kafejnīcas īpašnieks - Zaulam taisnība, tas ir mūsu cilvēks - nosūtīja darbinieku, arī mūsu aģentu, aiznest tēvam sviestmaizes un karstu šokolādi, it kā tās būtu pasūtītas pa telefonu. Aģents pieklauvēja pie durvīm, taču neviens neatsaucās. Viņš pieklauvēja vēlreiz. Pēc tam pārbaudīja durvis. Izrādījās, ka tās ir vaļā. Tad aģents izvilka ieroci, gāja iekšā un konstatēja… ka dzīvoklis ir tukšs. Gulta, - Miša norādīja uz guļamistabas durvīm, - bija uzklāta un sega nostiepta stingri kā armijā.

-    Tēvs arvien tā klāj gultu, - Ērika noteica. - Viņš ir kārtības mīlētājs un pamodies pirmām kārtām uzklāj gultu.

-    Pareizi, - bilda Miša. - Un, lai arī kas noticis, tas nozīmēja, ka tavs tēvs iepriekšējā dienā pēc aiziešanas no kafejnīcas vai nu nav devies gulēt, vai arī uzklājis gultu savas pazušanas rītā, bet kāda nezināma iemesla dēļ nav ieradies kafejnīcā, kā tas bija parasti.

-    Tātad laika sprīdis ir divdesmit četras stundas, - konstatēja Zauls.

-    Jozefs mājās nebija arī gulējis slims. Aģents uz bridi nodomājis, ka ar Jozefu kaut kas noticis, ejot uz dzīvokli vai nākot no tā. Varēja domāt, ka viņš cietis satiksmes negadījumā, taču nedz policijai, nedz slimnīcās nekas par to nebija zināms.

-     Jūs pieminējāt vārdus "uz brīdi", - Zauls sacīja. Miša paskatījās uz viņu. - Jūs nupat teicāt, aģents uz brīdi nodomājis, ka Jozefs atstājis dzīvokli un pēc tam kaut kas ar viņu noticis. Kas aģentam lika mainīt domas?

Miša savilka seju kā sāpēs. Iebāzis roku žaketes kabatā, viņš izvilka divus priekšmetus.

-Aģents tos atrada uz kafijas galda.

Ērika novaidējās. Zauls pagriezās un redzēja, ka viņa pēkšņi nobāl.

-     Tēva divas mīļākās pīpes, - noteica Ērika. - Izejot viņš vienmēr ņēma līdzi vismaz vienu no tām.

-    Lai arī kas noticis, pīpes norāda, ka tas noticis šeit.

-    Un viņš nav devies projām no laba prāta.

2

Istabā iestājās klusums. Lietus nikni sitās logā.

-     Mūsu cilvēki meklē viņu, - stāstīja Miša. - Mēs gatavojamies lūgt draudzīgo aģentūru palīdzību. Ir ļoti grūti noteikt kādu vienu meklēšanas virzienu. Mēs nezinām, kam viņš bijis vajadzīgs un kādēļ. Ja notikusi ar Jozefa darbību pie mums saistīta atriebība, kāpēc ienaidnieks nav gluži vienkārši viņu nogalinājis?

-      Bet ja ienaidnieks, - Ērika domīgi novilka, - paredzējis viņu spīdzināt?

-     Atriebjoties? Tādā gadījumā šī lieta ir nevis profesionālas, bet personiskas dabas, - sacīja Miša. - Divdesmit gadus strādājot izlūkošanā, man ne reizes nav gadījies dzirdēt par aģentu, kas pakļāvies emocijām tik lielā mērā, ka pārkāpis protokolu un ķēries pie spīdzināšanas, lai ar kādu izrēķinātos. Slepkavība? Protams, dažkārt tās notiek. Bet sa- disms? - Miša nogrozīja galvu. - Ja citi aģenti to uzzinātu, no varmākas sāktu izvairīties, viņu sāktu nicināt un kā cilvēkam, uz kuru nevar paļauties, viņam vairs neuzticētos. Un, lai ari kāda iemesla dēļ tu nogalināji Eljotu, arī tu, Zaul, viņu nespīdzināji.

Šis atgādinājums lika atmosties Zaulā rūgtumam.

-    Bet mēs visi zinām, ka vienā gadījumā spīdzināšana tomēr ir pieļaujama.

-    Jā, lai iegūtu informāciju, - Miša piekrita. - Ķimikālijas gan ir daudz efektīvākas. Bet ar to mēs esam atgriezušies pie mana pirmītējā jautājuma. Kādai aģentūrai viņš būtu bijis vajadzīgs? Ko no viņa grib uzzināt? Mēs viņu meklējam. Tas ir viss, ko šobrīd varu pateikt… Tiklīdz mūsu cilvēki saprata, ka situācija ir nopietna, viņi sazinājās ar Pārvaldi. Manu attiecību dēļ ar Jozefu un jums - viņš taču bija mans skolotājs - es nolēmu nodarboties ar šo lietu pats, nevis uzdot citam. Un nolēmu paziņot nepatīkamo vēsti personiski, nevis aizsūtīt vēsu paziņojumu. Uzzinājis par uzbrukumu jūsu apmetnei, es gan būtu ieradies šā vai tā. Protams, sakarība var būt nejauša, taču mani māc ļaunas nojautas.

-    Ka abi notikumi savā starpā ir saistīti? Ka mēs esam tādi paši uzbrukuma mērķi kā mans tēvs? Arī man šī doma ienāca prātā, - Ērika teica, - bet kāpēc par mērķiem kļuvām mēsl

-    Par to es zinu ne vairāk kā par jūsu tēva nozušanas iemeslu. Bet vai nebūtu labāk, ja meklēšanas laikā jūs ne- rēgotos acu priekšā? Ja jūs patiešām esat mērķi, jūsu pārvietošanās iespējas būs daudz mazākas nekā mums.

-     Un jūs domājat, ka es, kamēr tēvs ir briesmās, neko nedarīšu un jutīšos apmierināta?

Miša noelsās.

-    Sirdsapziņas nomierināšanai man vajadzētu ieteikt rīkoties gudri. Taču, pirms sākat rīkoties, man ir vēl kas jāpasaka.

Zauls nemierīgs gaidīja, ko viņš teiks.

-    Pagrabstāvā mēs kaut ko atradām, - piebilda Miša.

3

Vienu mirkli neviens nekustējās. Zauls jau satvēra durvju rokturi, lai izietu ārā uz kāpnēm, taču Miša atkal ierunājās.

-    Ne uz turieni. - Miša norādīja uz guļamistabas durvīm.

-    Jūs teicāt, ka pagrabstāvā.

-    Tajā pagrabstāva daļā, par kuru es runāju, nevar iekļūt no kāpnēm.-Durvis guļamistabas tālākajā stūrī pa labi.

-    Es atceros, - sacīja Ērika. - Pirmo reizi te ierodoties, nodomāju, ka tās ir skapja durvis. Mēģināju atvērt, bet izrādījās, ka durvis ir ciet. Es pajautāju tēvam, kāpēc. Viņš paskaidroja, ka nozaudējis atslēgu. Jūs taču labi zināt, ka tēvs nekad neko nenozaudē, tāpēc pajautāju, kas tur ir iekšā. Viņš atbildēja: "Tur nav nekā tik svarīga, lai tādēļ sauktu meistaru un uzlauztu atslēgu."

-     Bet kāpēc tad viņš turēja durvis aizslēgtas? - Zauls painteresējās.

-     Tieši to sadomāju pajautāt ari es, - Ērika sacīja. - Viņš atbildēja ko tādu, ko vairs neatceros.

Miša atvēra durvis uz guļamistabu, kuras kakti grima pustumsā.

-    Kad mūsu izmeklētāji pārmeklēja dzīvokli, lai atrastu izskaidrojumu jūsu tēva nozušanai, viņi ieraudzīja šīs durvis un gribēja uzzināt, kas aiz tām ir, tāpēc mazliet papūlējās, atslēdza tās un… Bez īpašām grūtībām viņi uzzināja, ka šī māja ir ar vēsturi. Viņi izskatīja vecus pilsētas ceļvežus. Atrada arhitektu firmu, kas būvējusi ēku. Viņiem izdevās sameklēt arī dažus kādreizējos kaimiņus, kas visi jau ir veci cilvēki. Trīsdesmitajos gados māja piederējusi ārstam ar uzvārdu Bunds. Viņš bijis pārticis, un viņam bijusi liela ģimene. Septiņi bērni. Ģimene aizņēmusi ēkas otro un trešo stāvu. Pirmajā stāvā atradušās Bunda pieņemamās telpas. Dokumentāciju un materiālus viņš glabājis pagrabstāvā.

Mišas pleci saguma, viņam turpinot stāstu.

-     Sākās karš. Pienāca četrdesmit otrais - holokausta gads. Izmeklētāji pagrabā zem grīdas atrada rūpīgi paslēptas lietas, no kurām uzzināja, ka daudzi ārsta pacienti bijuši ebreji. Bez tam - un tas no jauna apstiprina manu ticību cilvēcībai, kura reizi pa reizei tiek pārbaudīta, - no šīm lietām kļuva skaidrs, ka pat pēc kara un holokausta sākuma viņš turpinājis ārstēt pacientus ebrejus. Fakts ir apbrīnas vērts. Viņš svēti turējis Hipokrata zvērestu. Mūsu labais ārsts turpinājis rūpēties par ebreju pacientiem tik ilgi, līdz kādu dienu ieradušies esesieši un viņu ar visu ģimeni aizveduši uz Mauthauzenas koncentrācijas nometni.

Zaulam sametās salti.

-     Dakteris Bunds darījis ko vairāk, nekā tikai izrakstījis ebreju pacientiem zāles, - Miša turpināja. - Smagāk slimos viņš pat slēpis, jo vājie automātiski tika iznīcināti, nevis nosūtīti spaidu darbos. Nezināmais Bunds, - Miša pievērsa skatienu griestiem, - mīlējis jūs.

-    Bunds viņus slēpis?

-    Pagrabstāvā. Būvējot māju, Bunds ierīkojis kāpnes no guļamistabas uz klīniku pirmajā stāvā. Ejot uz kabinetu, viņam nebija vajadzība iet garām slimniekiem uzgaidāmajā telpā. Viņš gluži vienkārši tos ielaida savā svētnīcā. Bet, tā kā bija otras kāpnes, tad kāpēc tās nepagarināt līdz pagrabstāvam? Līdz ar to pēc medicīniskajiem dokumentiem un zālēm pagrabstāvā nevajadzētu iet cauri pieņemamām telpām. Efektīvs, tiešs un vienkāršs risinājums.

-    Tikai iznākumā tas noveda viņu nāvē… - Ērika papurināja galvu.

-     Kad ebreju grautiņi sita visaugstāko vilni, sirdsapziņas plosīts starp nepieciešamību izdzīvot un ārsta zvērestu, viņš pagrabā iebūvēja šķērssienu. Telpas priekšējā daļa tika piepildīta ar kastēm, kur glabājās dokumentācija un dažādi ārsta piederumi. Bunds zināja, ka esesieši, būtībā iedomīgi pūšļi, nevēlēsies notraipīt formastērpus, laužoties cauri kastēm, lai pārbaudītu šķērssienu. Vai iespējams, ka tā saucamā gvardes elite parādās cilvēkos ar putekļiem notraipītu kreklu? Šāda loģika zināmu laiku ārsta dzīvību paglāba. Tikmēr ārsts katru dienu pēc vakariņām devās lejā uz sava pagraba otru, šķērssienas noslēpto pusi, kur aprūpēja pacientus ebrejus. Es nezinu, ar kādām medicīniska rakstura šausmām viņš tur sastapās vai kādā veidā esesieši uzzinājuši Bunda noslēpumu, bet zinu, ka līdz brīdim, kad tika apcietināts viņš un viņa ģimene, Bunds izglābis vismaz duci ebreju vīriešu un sieviešu, kas vēlāk kaut kādā veidā atrada iespēju atstāt Eiropu. Un tas ir galvenais jautājums. Ne tikai Bunds, bet visa viņa ģimene. Sieva un bērni. Viņi visi riskēja. Viņi neatzina savas tautas piekopto nelietīgo politiku. Viņi upurējās mūsu dēļ.

-    Bet kā jums to izdevās uzzināt?

-     Mūsu izmeklētāji Izraēlā atrada divus ebrejus, tagad jau krietni gados, kas tajā laikā slēpušies pagrabstāvā. Lietojot kristiešu terminoloģiju, ārstu var ieskaitīt svētajos.

-    Tādā gadījumā varbūt vēl ir cerība, - Zauls noteica.

-     Un varbūt ari ne. Galu galā ārsts tika nogalināts, - atteica Miša.

-   Tieši to es biju domājis. Viņš aizgāja nāvē mūsu dēļ, - sacīja Zauls. - Tātad cerība ir.

Acīm skumji uzmirdzot, Miša pamāja ar galvu.

-     Mums nav zināms, vai Jozefs izvēlējies šo māju dzīvošanai tāpēc, ka tā saistīta ar ebreju lietu, vai notikusi nejauša sagadīšanās. Ja tā ir nejaušība, tad mēs nevaram saprast, kā viņš uzzinājis par kāpnēm aiz guļamistabas, jo esesieši aizmūrējuši durvis gan otrajā, gan pirmajā stāvā. Durvis izlauztas un aizmūrētas, izveidojot gludu sienu. Mēs pajautājām mājas saimniekam par otrā stāva durvīm. Viņš apgalvo, ka pirms sešiem gadiem, pērkot māju, durvju nav bijis. Mēs izjautājām par tām arī agrākos iemītniekus. Viņiem īrējot dzīvokli, durvju nav bijis.

-Tātad mans tēvs izlauzis caurumu un no jauna ielicis durvis, - Ērika secināja.

-    Bet vēlāk viņš tās aizslēdzis, - turpināja Zauls. - Es kaut ko nesaprotu. Ko viņš sargājis?

-    Tas jums jāatklāj pašiem. Un jāgūst tāda paša pieredze kā man - negaidot un bez aizspriedumiem. Varbūt jūs sapratīsiet to, ko es vēl neesmu sapratis.

-    Un, lai arī ko mēs atrastu, tu domā, ka tas ir saistīts ar mana tēva nozušanu? - Ērika pajautāja.

-     Man tas īsti skaidrs vēl nav. Ja cilvēki, kas nolaupījuši tavu tēvu, kaut ko meklējuši, tad aizslēgtajām durvīm noteikti vajadzēja izraisīt aizdomas. Tās būtu pārbaudītas. Bet nekas neliecina, ka durvis būtu atlauztas. Ja pa tām kāds iegājis, tas piemeklējis atslēgu, tāpat kā mēs, vai arī piespiedis tēvu pateikt, kur glabājas atslēga. Beiguši meklēšanu, viņi atkal aizslēguši durvis un atstājuši telpu tādā pašā izskatā, kādā tā bijusi. Es gan domāju: ja viņi būtu atraduši to, ko slēpis tēvs un kas meklēts, viņi būtu to paņēmuši līdzi vai iznīcinājuši. Starp citu, nebūtu slikti, ja jūs atstātu dēlu augšā pie manis. Šķiet, viņam laiks pagulēt.

-      Tu gribi teikt, ka labāk lai viņš neredz, kas ir apakšā?

-    Tas nevienam nebūtu jāredz.

4

Zauls pameta skatienu uz Ēriku. Domīgi viņi iegāja guļamistabā. Arī te varēja saost pīpes dūmus. Gulta bija kārtīgi saklāta un sega nostiepta. Uz citādi tukšā tualetes galdiņa atradās mutautiņš un ķemme.

Zaulam bija vajadzīgs tikai acu uzmetiens, lai ievērotu tādus sīkumus. Tūlīt uzmanību saistīja durvis. Ērika jau bija uzlikusi plaukstu uz roktura. Viņa pavilka, un durvis klusu atvērās. Aiz tām valdīja tumsa. Ērika pataustījās ar roku gar iekšējo sienu, taču slēdzi neatrada. Kāja uzdūrās kādam priekšmetam uz grīdas. Lukturītis.

To iedegusi, viņa pa kreisi ieraudzīja pakāpienus uz leju. Nekrāsotās sienas klāja miltrasa. Griestos rēgojās bruģa akmeņi. Pakāpienu abas puses klāja putekli, tikai vidējo, nostaigāto, ne.

No putekļiem Zaulam sāka kņudēt degunā. Viņš apspieda vēlēšanos šķaudīt. Zemāk varēja saskatīt kāpņu laukumiņu. Kā jau Miša bija aprakstījis, izeja uz pirmo stāvu bija aizmūrēta. Ne putekļi, ne miltrasa nespēja noslēpt atšķirību starp sākotnējo tumšo un vēlāko gaišo koku. Dzīvoklī aiz sienas pārveidojums droši vien bija noslēpts zem tapetēm vai krāsas kārtas. Šajā pusē nebija mēģināts noslēpt pat durvju vietu.

Zauls devās lejup. Koks kāpņu laukumiņā bija līdzīgs tam, kādu esesieši bija izmantojuši durvju noslēgšanai pa kreisi. Cauri putekļu kārtai, vienalga, varēja saskatīt gaišu priedi. Zauls pagrūda sienu pa vidu - tā izskatījās stingra. Viņš novilka ar pirkstu pa sienu un plecu platumā vienu no otras atklāja divas tikko pamanāmas šuves. Atvāzis kabatas nazi, viņš iebāza tā asmeni vienā šuvē un, izmantodams nazi par sviru, pagrieza spalu sāniski. Sienas posms krik- stēdams padevās. Viņš pavilka to uz savu pusi. Ērika raidīja lukturīša staru caurumā uz kāpņu turpinājumu.

Iegājuši iekšā pa caurumu, abi kāpa zemāk. Apakšā lukturīša stars atdūrās pret pagraba betona grīdu. Zaulam nāsīs iekodās vēl stiprāka pelējuma smaka, kuru pastiprināja mitrums. Lejā Ērika pavērsa lukturīša staru sānis.

Zaulam aizrāvās elpa.

Lukturīša šaurajā starā acu priekšā iznira šausmas. Katram atsevišķajam objektam, kuru no tumsas izcēla stars, šķita piemītam lielāks spēks nekā grupā. Ērikai pārvietojot staru pa telpu, vienu šausmu tēlu nomainīja cits, tad atkal cits, to virkne kļuva arvien briesmīgāka. Tumsa, kuru šķēla lukturīša stars, šķiet, pastiprināja tajā slēptos draudus. Zauls juta, ka saspringst plecu muskuļi.

- Kungs Dievs!

Ērika beidza grozīt lukturīti. Kaut ari viņa nebija izskatījusi pagrabtelpu pilnībā, šķita, ka turpināt šo nelietību vērošanu nav iespējams. Viņa nolaida staru uz leju, kur tas izgaismoja nodeldētu galdu ar lampu.

Blakus lampai gulēja sērkociņu kastīte. Zauls piegāja pie galda, uzrāva sērkociņu un pielaida daktij uguni. Liesma kļuva arvien lielāka, parādījās ēnas. Zauls uzlika lampai cilindru. Tūlīt kļuva gaišāks.

Viņš piespieda sevi paskatīties visapkārt vēlreiz un konstatēja, ka sākotnējais iespaids bijis maldīgs. Tumsa nebūt nebija izcēlusi katru tēlu vairāk, kā tie izskatījās kopumā.

Visās vietās bija izliktas fotogrāfijas: lielas un mazas, melnbaltas un krāsainas, glancētas un matētas, no avīzēm, žurnāliem, grāmatām un arhīviem. Tās ar piespraudēm bija piestiprinātas pie sienas, kas atšķirībā no trim pārējām bija nevis no betona, bet no koka, proti, doktora Bunda izbūvētā šķērssiena pagrabā, aiz kuras slēpās pacienti ebreji. Šķērssiena bija trīsdesmit pēdu gara un desmit augsta, un uz tās nebija nevienas vietas, kuru nenoklātu fotogrāfijas.

Koncentrācijas nometnes. Ieslodzītie ar iekritušiem vaigiem. Gāzes kameras. Līķi. Krāsnis. Pelnu pilnas bedres. Ar apģērbu, apaviem, juvelierizstrādājumiem, cilvēku matiem un zobiem pildītas kravas mašīnas. Momentuzņēmums ar objektīvā smaidošiem SS virsniekiem, kas, rindā sastājušies, rokas cits citam uz pleciem uzlikuši, pozēja, ģērbušies nevainojami melnos formastērpos, uz kuriem skaidri izcēlās miroņgalvas un SS zīmotnes, bet viņiem aiz muguras slējās prātam neaptverama nekārtīgi sakrauta līķu piramīda.

Zauls ieslīga vārgā krēslā blakus galdam, saņēma Ērikas roku un to saspieda.

- Ko mans tēvs te, lejā, darījis? - Ērika pajautāja.

- Viņš ne reizi netika man ieminējies… Man nenāca ne prātā, ka viņu pārņēmusi šāda apmātība… Tā nav uzradusies pēkšņi. Šī telpa te, lejā, pastāvējusi visu laiku.

-    Neprāts pret neprātu. - Zauls pārlūkoja pārējo telpas daļu. Tā bija piekrauta ar gofrēta kartona kastēm. Kā ierauts virpulī, viņš piegāja pie kastu grēdas, attaisīja vienu vaļā un ieraudzīja dokumentus.

Daži dokumenti bija oriģināli. Citi parastas kseroksa vai fotokopijas. Trauslas, dzeltenas lapas pamīšus ar gludām baltām. Visdažādākās valodas: angļu, franču, vācu, ivrits. Zauls labi pārvaldīja franču un vācu valodu, bet Ērikas ivrita zināšanas bija nevainojamas. Divatā viņiem izdevās iztulkot pietiekami daudz dokumentu, lai saprastu galveno tēmu.

Vācu koncentrācijas nometņu komandantu dokumenti. SS virsnieku un ebreju ieslodzīto saraksti. Armijas dienesta lietas. Reģistri ar katrā dienā, nedēļā, mēnesī un gadā iznīcināto nometņu iemītnieku skaitu. Saraksti ar nedaudzajiem ebrejiem, kas palikuši dzīvi pēc koncentrācijas nometnēm, un tikpat nedaudzajiem nacistiem, kuri pēc kara saņēmuši sodu par piedalīšanos holokaustā.

No izbalējušā mašīnraksta un neskaidro rokrakstu lasīšanas Zaulam iesāpējās acis. Viņš pagriezās pret Ēriku.

-    Esmu ticies ar tavu tēvu tikai reizi, kad precējāmies. . Man nekad nav bijusi iespēja ar viņu tuvāk iepazīties. Vai arī viņš bijis kādā no šīm koncentrācijas nometnēm?

-   Nedz tēvs, nedz māte gandrīz nekad nestāstīja, ko abi piedzīvojuši kara laikā. Jaunībā es reiz nejauši dzirdēju viņus par to runājam. Es neko nesapratu, tāpēc sāku uzmākties ar jautājumiem. Tā bija vienīgā reize, kad viņi pieminēja karu manā klātbūtnē. Citreiz viņi labprāt runāja par grautiņiem un vajāšanām. Viņi vēlējās, lai es zinātu par

holokaustu visus sīkumus - kā vēsturi. Taču par pašu piedzīvoto… Viņi abi atradušies Varšavas geto, kad nacisti to norobežojuši.

Zauls sapratis pamāja ar galvu. 1943. gadā nacistu karavīri bija ielenkuši Varšavas geto. Tur ar varu tika sadzīti ebreji, bet neviens vairs netika laists ārā. Vienīgais izņēmums bija uz koncentrācijas nometnēm vedamo grupas. Ebreju skaits no trīssimt astoņdesmit tūkstošiem tika samazināts uz septiņdesmit tūkstošiem. Palikušie sacēlās. Masveida soda operācijā, kas ilga trīs nedēļas, nacisti likvidēja sacelšanos un nolīdzināja geto ar zemi. No tiem, kas palika dzīvi, septiņi tūkstoši tika sodīti ar nāvi uz vietas. Divdesmit septiņi tūkstoši tika nosūtīti uz darba nometnēm.

-    Mans tēvs un māte bija uz Treblinku nosūtīto grupā.

Zauls nodrebinājās. Treblinka bija nevis darba, bet nāves nometne, ļaunuma kvintesence. Pēc ierašanās tur ieslodzītie nenodzīvoja ne stundu.

-    Bet kā tavai mātei ar tēvu izdevās palikt dzīviem?

-    Viņi bija jauni un spēcīgi. Viņi bija ar mieru strādāt - vilkt ārā līķus no gāzes kamerām un tos dedzināt, tas ir, darīt to, uz ko nebija spējīgi pat esesieši. Tas ir iemesls, kāpēc vecāki nerunāja par karu. Viņi palika dzīvi uz citu ebreju rēķina.

-    Bet vai viņiem bija izvēle? Kamēr viņi nesadarbojās ar nacistiem, kamēr nepiedalījās slepkavošanā, viņi darīja tikai to, kas bija iespējams, lai paliktu dzīvi.

-    Pirmo un pēdējo reizi, kad tēvs runāja ar mani par to, viņš sacīja, ka ar prātu to visu spēj attaisnot, bet sirdī ne. Es domāju, ka tieši tāpēc viņš iestājās darbā "Mossad" un veltīja savu dzīvi Izraēlai. Lai mēģinātu ko labot.

-     Pat palīdzot atbrīvoties no līķiem, tavi vecāki varēja paglābties tikai zināmu laiku. Nacisti savus vergus tikpat kā nebaroja. Pēc kāda laika viņi būtu kļuvuši tik vārgi, ka nespētu vairs iet uz darbu. Esesieši būtu viņus nogalinājuši un piespieduši citus ebrejus atbrīvoties no viņu līķiem.

-   Tā bija Treblinka, - Ērika noteica. - Neaizmirsti, kur tas notika.

Zauls piepeši atskārta, ko viņa gribējusi teikt. Treblin- kas ieslodzītie bija sadumpojušies pret saviem sargiem. Par ieročiem izmantojot lāpstas un mietus, vairāk nekā piecdesmit gūstekņu bija pieveikuši mocītājus un izbēguši.

-    Vai tavi vecāki piedalījās dumpī?

-   Vispirms Varšavā, bet pēc tam Treblinkā. - Ērika vāri pasmaidīja. - Viņi pelnījuši cieņu par to.

Zauls dalījās ar Ēriku viņas lepnumā, no jauna saspiezdams roku. Viņš nopētīja sienu.

-    Tā ir apsēstība mūža garumā. Un tu neko pat neesi nojautusi.

-   Tāpat kā neviens cits. Viņš nebūtu varējis palikt darbā "Mossad", ja kāds zinātu, kas perinās viņa galvā. Tur neuzticas fanātiķiem. - Šķiet, šī doma nobaidīja Ēriku.

-    Kas notika?

-    Pirms pieciem gadiem nomira mana māte. Tieši tad tēvs lūdza atvaļināt no darba "Mossad", pārcēlās no Izraēlas uz šejieni un slepeni sācis iekārtot šo telpu.

-    Tu teici, ka mātes iespaids uz viņu bijis svarīgs?

-     Viņa iegrožoja tēva fanātismu. Un kad māte nomira…

-   Viņa apsēstībai vairs nebija šķēršļu. - Zaula iztēlē iznira apkārt mītošie spoki. - Lai Dievs stāv viņam klāt!

-    Ja vien viņš vēl ir dzīvs.

-    Šī telpa… Vai mēs būtu atraduši viņa nozušanas iemeslu?

-    Un, ja arī esam atraduši, tad jautajums ir tads - vai viņš nolaupīts, - skaļi domāja Ērika, - vai arī aizbēdzis.

' -No kā?

-    No savas pagātnes.

Ērikai sadrūmstot, Zauls ierunājās, vēl labi nepadomājis:

-Tu taču negribi teikt… ka viņš izdarījis pašnavību?

-     Ja man kāds to būtu sacījis tikai pirms stundas, es atbildētu, ka mans tēvs ir pārāk stiprs, lai padotos, pārāk drosmīgs, lai padarītu sev galu. Nu vairs neesmu tik pārliecināta. Šī telpa… vainas apziņa viņam var būt kļuvusi neciešama.

-    Vai ari naids pret tiem, kas likuši viņam justies tik vainīgam.

Zaula uzmanību saistīja otrādi apgriezta atvērta grāmata. Viņš paņēma to rokās un izlasīja nosaukumu. "Miroņ- galvas ordenis. Hitlera SS vēsture". Grāmatas autors bija Heincs Hēne, teksts vācu valodā, izdošanas gads -1966. Atvēruma vietā ar melnu bija pasvītrots fragments. Zauls prātā to iztulkoja.

Sensacionāls un patiešām šausminošs fakts ir tas, ka tūkstošiem visādi citādi godājamu ģimeņu tēviem ebreju iznīcināšana bija kļuvusi par ikdienas darbu, bet ārpus tā viņi joprojām uzskatīja sevi par parastiem likumam paklausīgiem pilsoņiem, kas nespēja pat iedomāties par novirzīšanos no stingrā tikumības ceļa. Sa- disms bija viens no masveida iznīcināšanas aspektiem, turklāt SS mītne to neatbalstīja. Stingra Himlera prasība bija tāda, ka iznīcināšana jāveic vēsi un tīri. Pat saskaņā ar pavēli izdarot slepkavības, esesiešiem vajadzēja būt "pieklājīgiem".

-    Pieklājīgiem? - Zauls noņurdēja, juzdams riebumu.

Uz malas blakus fragmentam ar melnu tinti bija uzšņāpti daži vārdi ivritā - faktiski divas grupas.

-    Tēva rokraksts, - konstatēja Ērika.

-    Tu esi lietpratēja ivritā.

-     Tie ir citāti. Manuprāt, no Konrādā darba "Tumsas dvēsele". Pirmie vārdi nozīmē: "Šausmas, šausmas."

-    Un otra grupa?

Ērika nesteidzās ar atbildi.

-    Vai grūti iztulkot?

-    Nē, es varu iztulkot.

-Tātad?

-    Arī tie ir no "Tumsas dvēseles"… "Nezvēri jāiznīcina."

5

Pēc stundu ilgas meklēšanas viņi bija tādā pašā neizpratnē kā sākumā. Zauls juta, ka ilgāka uzturēšanās šajā telpā kļūst neizturama, ka jātiek ārā.

Ērika aiztaisīja dokumentu kasti.

-    Kā gan tēvs spējis regulāri nākt uz šejieni, spraust pie sienas fotogrāfijas un izskatīt dokumentus? Nemitīgā atmaskošana noteikti atstājusi uz viņu iespaidu.

-   Tomēr pierādījumu, ka viņš izdarījis pašnāvību, šeit nav.

-    Tāpat kā nav pierādījumu, ka viņš nav to izdarījis, - Ērika drūmi iebilda.

Viņi nodzēsa lampu un devās augšā pa kāpnēm. Ejot tumsā, Zauls piepeši kaut ko atcerējās. Viņš satvēra Ēriku aiz pleca.

-    Ir viena vieta, ko mēs nepārbaudījām.

Viņš noveda Ēriku atkal lejā un pārlaida lukturīša staru pāri grīdai.

-    Ko tu…

-     Miša neteica, ko mēs šeit atradīsim, jo nevēlējās, lai mums rastos jau gatavs viedoklis. Tomēr netīšām viņš mums par šo telpu kaut ko pateica. Kara laikā ārsts slēpis šeit savus slimākos pacientus un slēpis arī lietas.

-    Jā, viņš patiešām tā teica. Bet kā… - Ērikai balss pieklusa. -Ak!

-    Jā - ak! Miša sacīja, ka ārsts slēpis lietas zem grīdas. Tātad te jābūt slepenai lūkai.

Zauls lukturīša gaismā pārbaudīja grīdu. Kaktā aiz kastu grēdas atradās vieta, kur putekļi šķita notrausti. Viņš atrada ierobi, kur varēja iebāzt pirkstus, un pacēla nelielu betona plāksni.

Neliels nodalījums. Lukturīša spožajā gaismā parādījās noputējusi piezīmju grāmatiņa.

Zauls to atvērp. Kaut arī vārdi bija rakstīti ivritā, Zauls nevarēja nesaprast, ka atradis sarakstu.

Sarakstu ar vārdiem.

Ar desmit vārdiem.

Visi ebreji.

6

Lietus nerimās. Kristofers gulēja uz dīvāna. Viņam blakus sēdēja Miša un skatījās uz guļamistabas durvīm.

Pa tām iznāca Zauls, nikni vicinādams piezīmju grāmatiņu.

-    Jūs tātad to atradāt, - noteica Miša.

Ērika parādījās vēl niknāka.

-     Daudz netrūka, lai mēs to neatrastu. Tas liek domāt, ka tu vēlējies, lai mēs to atrodam.

-    Es īsti pats nezināju.

-    Vai lai mēs to atrodam vai neatrodam?

-    Vai tam kāda nozīme? Jūs esat atraduši.

-    Pirmo reizi manī mostas neticība tev, - Ērika sacīja.

-    Ja jūs nebūtu to atraduši, bet joprojām pastāvējuši uz to, ka jāmeklē tēvs, es būtu iebildis, - sacīja Miša.

Kristofers miegā sakustējās.

-    Padomājiet par to, - Miša noteica, - no mana redzes viedokļa. Kā gan es varu zināt, cik lielā mērā tuksnesī jūs esat zaudējuši formu?

-    Tev vajadzētu kādreiz par to pārliecināties pašam, - Ērika piedāvāja.

-    Man ir alerģija pret smiltīm.

-    Bet ja runā patiesību?

-    Es nemeloju. Es gluži vienkārši jūs pārbaudīju.

-    Draugiem nav vajadzības vienam otru pārbaudīt.

-    Profesionāļi to dara. Un, ja to nesaprotat, tad tuksnesī esat zaudējuši formu.

-    Jauki. Bet nu mēs esam to atraduši. - Zauls saspieda piezīmju grāmatiņu rokā stingrāk. - Izstāsti pārējo! Ko nozīmē šis saraksts ar vārdiem?

-    Tie nav pacienti ebreji, kurus ārsts slēpis kara laikā, - sacīja Ērika. - Jā, piezīmju grāmatiņa ir noputējusi, taču papīrs ir jauns. Sarakstā ir arī mans tēvs, bet saraksts nav rakstīts ar viņa roku.

-    Pareizi. Šī piezīmju grāmatiņa pieder man.

-     Kāds sakars ir sarakstā minētajiem cilvēkiem ar mana tēva nozušanu?

-    Man nav ne jausmas.

-      Es tam neticu. Tu nekad šādu sarakstu nebūtu taisījis, ja šie cilvēki nebūtu kaut kādā veidā saistīti.

-    Vai tad es teicu, ka viņi nav saistīti? Mēs zinām viņu pagātni, viņu adreses, ieradumus un agrāko nodarbošanos.

-   Agrāko?

-     Visi šie cilvēki ir bijušie "Mossad" darbinieki un visi aizgājuši pensijā. Bet tu jautāji, kādā veidā viņi saistīti ar tava tēva nozušanu, un šo mīklu es vēl neesmu atrisinājis.

-     Vai viņi apgalvo, ka nepazīst manu tēvu? Vai neatbild uz taviem jautājumiem? Kādi te sarežģījumi?

-    Man nav bijusi iespēja viņiem kaut ko pajautāt.

-Tu atkal atgriezies pie vecajiem niķiem. Tu izvairies, -

noteica Ērika.

-    Nē, es to nedaru. Viņus visus vieno divas kopīgas pazīmes. Viņi visi izkļuvuši dzīvi no nacistu nāves nometnēm…

-Un?

-    Vini visi ir nozuduši.

KAROJOŠĀ BAZNĪCA

i

Kaut arī tuksneša svelme kļuva arvien negantāka, uzbudinājums pārmāca nogurumu un strauji dzina Dreju un Arlēni uz smiltīs atstāto riepu pēdu pusi pārejas tālākajā galā.

Pēc sadursmes ar diviem arābu slepkavām viņi bija izvilkuši no Arlēnes mugursomas nelielu audekla palagu, nostiprinājuši starp diviem akmeņiem un, pasargāti no saules, taupīgi mazliet padzērušies, pēc tam apēduši dažas pie slepkavām atrastās dateles un vīģes. Bet slepkavām nebija līdzi tik daudz pārtikas, lai iznāktu ilgākam laikam.

-     Bet kā ar viņu ūdens krājumiem? - Drejs bija neizpratnē. - Mēs pārmeklējām nogāzes, no kurām viņi šāva. - Viņš pacēla divas blašķes un tās saskaloja. Pēc skaņas tās izklausījās gandrīz tukšas. - Tā kā par maz, lai viņi varētu tālu iet. Kādā veidā viņi bija nodomājuši atgriezties0

Pēkšņi abiem iesita kā ar āmuru pa pieri, un viņi, par spīti kveldējošajai saulei, pielēca kājās. Tikuši līdz pārejas galam, viņi nogriezās pa labi un, sekodami nospiedumiem smiltīs, nokļuva līdz lielu akmeņu kaudzei, aiz kuras bija noslēpts džips.

-    Nav šaubu, tie vīri ir no citurienes, - Drejs noteica.

- Nevienam šejienietim nav džipa, par jaunu nerunājot. Turklāt šim ir gaisa kondicionētājs. Slepkavas, redzams, raduši ceļot ar ērtībām.

Džipam bija metāla jumts. Tas meta ēnu pār vadītāja vietu. No kveldējošās saules ieskatoties pa vaļējo vadītāja puses lodziņu, Arlēne nopriecājās par šo nelielo patīkamo momentu.

-    Tikai maza problēma.

-    Kāda? - Drejs pavaicāja.

-    Aizdedzes atslēga.

-    Mēs pārmeklējām abus līķus, taču to neatradām.

-    Loģiski būtu uzskatīt, ka viņi to atstājuši džipā.

Pagāja piecpadsmit minūtes, taču viņi atslēgu neatrada.

-Tādā gadījumā… - Drejs ierāpās mašīnā.

-    Ko tu gribi darīt?

-    Gaidīt.

-Ko?

-    Kamēr tu savienosi aizdedzi uz tiešo.

Arlēne iesmējās un noliecās zem priekšējā paneļa.

Kad iedarbinātā mašīna traucās pa grubuļaino tuksneša virsmu, Drejs iegrima drūmā klusēšanā. Bija radies milzum daudz jautājumu. Viņš gan pēc tā neilgojās, bet bija vajadzība aprunāties ar priesteri.

2

Nākamajā pēcpusdienā Kairā, sēžot Rietumu stila guļamistabā uz gultas, Arlēne klausījās no dušas nākam ūdens šalkoņu. Bet viņas uzmanību saistīja telefons.

Viņa nesaprata, kā rīkoties. Tiekoties Ņujorkā un sūtot meklēt Dreju, priesteris bija iedevis Kairas telefona numuru.

-    Piezvaniet, tiklīdz būsiet izvedusi viņu no tuksneša.

Pateicībā, ka viņai izstāstīts, kur meklējams Drejs, un

pavērusies iespēja atkal būt ar viņu kopā, Arlēne labprāt bija piekritusi priestera noteikumiem. Tagad viņu pārņēma šaubas. Lai arī kāda iemesla dēļ brālībai bija vajadzīgs Drejs, tikai ne grēku piedošanai. Nekādā ziņā. Brālības izsaukums varēja nozīmēt vienīgi nepatikšanas. Jau reizi, Drejam iestājoties klosterī, Arlēne bija viņu zaudējusi. Drejs bija zaudēts, viņam aizbēgot uz tuksnesi. Viņa nevēlējās Dreju zaudēt trešo reizi.

Bet ja nu brālība par nepaklausību soda… Un Drejs, kas līdz šim saudzēts, tiek nogalināts, bet viņa atstāta dzīva, lai sērotu līdz mūža beigām?

Arlēne izlēma, ka jāzvana, kaut roka šķita tik smaga, ka nebija iespējams to pacelt pie telefona.

Ūdens šalkšana vannasistabā apklusa. Durvis atvērās, un pa tām, slaucīdamies lielā, pūkainā dvielī, kails iznāca Drejs. Pēc sešiem klosterī pavadītiem gadiem, pēc mūka celibāta zvēresta, seksualitāte viņam nebija zudusi. Bet kā ar mērenību? Apģērbies vai kails viņš labāk pārvaldīja savu ķermeni nekā jebkurš pazīstamais vīrietis.

Slaucīdamies viņš plati pasmaidīja.

-    Vajag vai ne, bet reizi gadā tas jādara.

Arlēne noglauda viņa slapjos matus.

-    Zinu. Es jūtos kā smilšu maiss.

Drejs par viņas ēģiptiešu naudu bija nopircis šampūnu, šķēres, bārdas putas un skuvekli. Bārdas vairs nebija. Matus viņš bija aizglaudis aiz ausīm, tāpēc vaigi izskatījās iekrituši vel vairak neka iepriekš. Taču kopskats bija pievilcīgs.

Drejs apsēdās uz dvieļa.

-    Man bija daudz laika… pat pārāk daudz… lai varētu domāt, - viņš ierunājās.

-    Par ko?

-    Daļa likumu ir no Dieva, bet citus radījuši cilvēki.

Arlēne iesmējās.

-    Par ko tu runā?

-    Par savu šķīstības zvērestu. Ja Ādamam ar Ievu būtu liegts sekss, Dievs nebūtu radījis vīrieti un sievieti.

-     Vai tā tu man gribi teikt, ka sekss ir dabīgs? Es to jau zinu.

-    Bet tu droši vien jau būsi pamanījusi, ka esmu apmulsis.

-    To nu es katrā ziņā esmu pamanījusi.

-Tāpēc es nolēmu…

-Ko?

-    Ja tev nebūtu iebildumu…

-    Kādu?

-    Sekot dabas, nevis mākslīgi radītiem likumiem…

-    Proti?

-    Es labprāt mīlētos ar tevi.

-    Drej…

Nu bija viņa kārta pajautāt.

-    Ko teiksi?

-    Nāc pie manis!

Vēlu pēcpusdienā izmīlējušies, viņi tīkami vēsajā ēnā aiz aizkariem gulēja viens otra apskāvienos. Kaili, atslābinājušies un izbaudījuši viens otru, viņi laiciņu nerunāja. Taču galvā jaucās nemierīgas domas.

-    Priesteris, - ierunājās Drejs.

-Zinu. Būtu labi, ja mums nevajadzētu…

-    Bet problēma nekur nezustu.

Drejs domīgi pasniedza roku pēc apģērba.

-    Ir kas tāds, ko es īsti nesaprotu, - bilda Arlēne.

Drejs pārtrauca pogāt kreklu.

-    Nesaproti?

-     Iepriekšējā reizē, kad tu biji spiests pamest klosteri, tu nerimtīgi par visu ko izjautāji. Par to, kā tavas noslēgtības sešos gados pārvērtusies kultūra, kas ir prezidents un kas noticis ar pasauli. Šoreiz, pēc tuksnesī pavadīta gada» tu man neesi jautājis neko.

Drejam novirmoja vaigu muskuļi.

-Tiesa. Jo tas, ko pēdējo reizi uzzināju, man nepatika.

-    Tad kāpēc jāzvana priesterim? Kāpēc lai mēs neno- zustu? Kāpēc lai divatā mēs neaizbēgtu?

-     Tāpēc, ka vairs neticu iespējai aizbēgt. Es gribu šai lietai pielikt punktu. Lai man vairs nav jāraizējas par brālību. Vai kādu citu, ar ko iznāk saskarsme. Nekad vairs.

4

Kaira sagaidīja ar svelmi, troksni, cilvēku drūzmu un transporta sastrēgumiem. Automašīnu izplūdes gāzes centās pārmākt arābu virtuves un tirgos pārdodamo garšvielu

aromātus. Sekojot sarežģītajiem pa telefonu dotajiem norādījumiem, Drejs un Arlēne gāja pa šauru ieliņu labirintu. Pēc kāda laika viņi nonāca pie restorāna durvīm, kura nosaukumu uz izkārtnes Drejs iztulkoja kā "Adatas acs". Viņš pārlaida skatienu ielai uz abām pusēm, bet nekādu pēkšņu reakciju vai novirzes no parastā ritma pūlī nemanīja. Tas, protams, neliecināja, ka viņiem neseko, jo profesionāls sekotājs sevi tik viegli neatmasko. No otras puses, viņi nebija pārbaudījuši, vai tiek izsekoti, un šobrīd ar to vajadzēja samierināties.

Viņi iegāja restorāna patumšajās iekštelpās. Ne tikai puskrēsla, bet Dreja uzmanību tūlīt saistīja arī telpas aromāts. Kodīgas tabakas un stipras kafijas smarža. Pēc tam kāju pēdas uztvēra grubuļainu akmens grīdu. Jau pēc brīža acis spēja saskatīt restorāna iekārtojumu - koka krēslus un neapklātus galdus, un aizmugures sienu, kur aiz letes uz plauktiem blakus spogulim rotājās krāsainas pudeles un nospodrināti misiņa-trauki. Bija arī daži rakstaini arābu paklāji. Ik pa gabaliņam smalki izgrieztas koka starpsieniņas ieskāva pie sienām izvietotos galdus. Aiz letes stāvēja viesmīlis baltā priekšautā, un tālākajā kaktā pa kreisi sēdēja divi vīri tumšos uzvalkos ar sarkanām feskām galvā, vairāk neviena restorānā nebija.

Drejs un Arlēne izvēlējās galdiņu pa labi. Tas atradās vienādos attālumos starp ieeju un durvīm aiz letes, kuras, pēc Dreja domām, izgāja uz virtuvi. Viņi apsēdās ar muguru pret sienu.

-    Cikos viņš ar mums tiksies? - Drejs pajautāja.

-    Viņš nenoteica precīzu laiku. Tikai to, ka ieradīsies te agrāk par saules rietu.

Drejs pabungoja ar pirkstiem pa galdu.

-    Vai nevēlies iedzert malku kafijas?

-    Ēģiptiešu kafiju? Tā ir tik stipra, ka ar vienādiem panākumiem es varētu pielikt pie galvas pistoli un izšaut.

Drejs iesmējās, taču tūlīt izdzirdēja krēsla bīdīšanas troksni aiz koka starpsieniņas pa kreisi. Parādījās vīrs baltā uzvalkā un apstājās pie galda.

Vīrs bija ar spēcīgu augumu, olīvkrāsas seju un biezām, melnām ūsām, kas izcēla smaidu. Smaids reizē pauda prieku un draudzīgumu.

-    Hārdestija kundze, mēs pirms kāda laika runājām pa telefonu.

-    Jūs neesat priesteris, kas ieradās pie manis Ņujorkā, - Arlēne atteica.

Drejs piecēlās kājās.

-     Nē, - vīrs piekrita. - Jums taisnība, es tas neesmu. Priesteris, ar kuru jūs runājāt - tēvs Viktors -, tika steidzami aizsaukts. - Smaids no vīra sejas nenozuda. - Es esmu tēvs Sebastjans. Ceru, ka jums nav iebildumu pret cilvēku nomaiņu. Saprotams, jūs vēlēsieties uzzināt, kādas ir manas pilnvaras.

Vīrs pastiepa uz priekšu kreiso roku ar plaukstu uz leju. Uz tās vidējā pirksta atradās gredzens.

Gredzenā bija iestrādāts liels, nevainojams rubīns, kas mirdzēja pat nokrēslā. Stīpa un ietvars bija no bieza, vizoša zelta. Rubīnā bija krusta un zobena zīme. Reliģija un vardarbība. Akmens brālības simbols. Drejs nodrebi nājās.

-     Es redzu, ka jums tas ir pazīstams. - Tēvs Sebastjans joprojām smaidīja.

-    Gredzens var būt kuram katram.

-    Tikai ne šis.

-    Varbūt, - atteica Drejs. - Lai Tas Kungs ir ar jums!

Tēva Sebastjana smaids nodzisa.

-Ak tā!

-     Pilnīgi pareizi. - Dreja tonis kļuva ass. - Parole. Sakiet atbildi! Tas ir brālības sveiciens. "Lai Tas Kungs ir ar jums!"

-    Un jūsu garu.

-    Un tālāk?

-    Deo gratias. Vai esat apmierināts?

-    Tas ir tikai sākums. Dominus vobiscum.

-    Et cum spiritu tuo.

-Hoc est enim…

-    Corpus meum.

-    Pater Noster…

-    Qui est in coeli.

Arlēne viņus pārtrauca:

-    Par ko jūs abi sarunājaties?

-     Mēs apmajnāmies ar tradicionālās mises vārdiem, - Drejs paskaidroja. - Brālība ir konservatīva. Sešdesmito gadu vidū tā katolisko rituālu no latīņu valodas netika nomainījusi uz sarunu valodu. Turklāt jūs, - Drejs nopētīja melnīgsnējo vīru, kas izskatījās pēc ēģiptieša un uzdevās par tēvu Sebastjanu, - jūs esat par mani jaunāks. Cik jums ir, vai trīsdesmit gadu? Ari nepiederēdams pie brālības, jūs varētu būt dzirdējis īstu misi pietiekami ilgi, lai iegaumētu atbildes. Kas nodibināja brālību?

-Tēvs Džeroms.

-Kad?

-    Trešā krusta kara laikā. Tūkstoš simt deviņdesmit otrajā gadā.

-    Kāds ir viņa īstais vārds?

-   Hasans ibn el Sabāhs. Sagadīšanās pēc tāds pats vārds kā arābu terorisma aizsācējam simt gadus agrāk. Kaut arī tēvs Džeroms bija mūks, krustneši savervēja viņu par slepkavu, jo viņš bija arābs un varēja brīvi pārvietoties pagānu vidū. Pretstatā arābu teroram tēvs Džeroms nodarbojās ar svēto teroru. Un no tā laika, - tēvs Sebastjans paraustīja plecus, - mēs esam darījuši visu iespējamo baznīcas aizsardzībai. Vai nu jūs esat apmierināts?

Drejs pamāja ar galvu.

Priesteris apsēdās pie galda.

-    Un kādas ir jūsu pilnvaras?

-    Jums bija diezgan daudz iespēju nopētīt mani caur starpsienu. Jums katrā ziņā ir mana fotogrāfija.

-    Kosmētiskā ķirurģija spēj darīt brīnumus.

-    Jūsu gredzena iekšpusē ir kapsula ar indi. Jūsu klosteris atrodas Francijas rietumu piekrastē pretī Anglijai teritorijā, kas bija strīda ābols starp Franciju un Angliju trešā krusta kara laikā. To zina tikai cilvēks, kuru brālība aicinājusi savās rindās.

-   Taisnība, tas, kurš ticis aicināts. Tagad brālība aicina tevi atkal.

Drejs pēkšņi sajuta nogurumu. Viss sākās no jauna. Un nebija, kur bēgt. Balss viņam ietrīsējās.

-     Kas jums vajadzīgs? Ja jau jūs zinājāt, kur es slēpjos, kāpēc jūs spiedāt mani pavadīt gadu…

-   Tuksneša alā? Tev vajadzēja izpirkt grēkus. Glābt dvēseli un šķīstīties. Mēs turējām tevi rezervē. Tu atteicies mums piebiedroties, taču mēs atradām iespēju, kā tevi pamudināt, lai palīdzi mums, ja tāda vajadzība būtu.

-    Palīdzu?

-    Atrast.

-Ko? - Priesteri.

Atskanēja sprādziens.

5

Triecienvilnis trāpīja Dreju mirkli pirms sprādziena trokšņa. Drejam lidojot pret sienu, restorāns kļuva gaišs, bet pēc tam smacējoši tumšs. Pakausis atsitās pret akmeni, pats viņš atkrita pret galdu. No Dreja smaguma un eksplozijas trieciena tas sabruka. Krītot ar krūtīm pret grīdu, aizsitās elpa. Kamēr viņš locījās sāpēs, telpu pārņēma liesmas.

Bumba acīmredzot bija paslēpta zem tagad šķembās sa- šķīdušās letes. No sprādziena gabalos saplosītais viesmīlis pie letes un divi cilvēki turpat tuvumā nebija pat iekliegušies. Drejs gan to apjēdza tikai vēlāk.

Viņš dzirdēja kliedzienu, bet ne savu. Kliedza sieviete. Arlēne. Mīlestības mudināts, viņš metās atpakaļ saspridzinātās telpas liesmās.

Dūmi iecirtās rīklē, neapzināti liekot norīstīties. Lienot tuvāk vietai, kur mokās kliedza Arlēne, viņš juta, ka viņu saķer kāda roka. Viņš cīnījās un lādējās, taču, vienalga, tika pacelts un aizvilkts prom. Pūļa ielenkumā uz karstās, krēslā tītās un šaurās ielas Arlēnes kliedzieni vairs nebija dzirdami. Viņš izdarīja pēdējo neprātīgo mēģinājumu izrauties no rokām, kas turēja, lai mestos atpakaļ izpostītajā ēkā.

Taču viņš sabruka. Viņš paskatījās uz augšu kā caur miglu un nodomāja, ka redz halucinācijas, jo virs viņa rēgojās… Arlēnes seja.

-    Es jau nobijos, vai neesi nogalināta.

-    Mums abiem bijušas vienas domas, - bilda Arlēne.

Viņa saspieda Dreja roku.

Abi sēdēja uz metāla krēsliem smilšainā pagalmā, kuru ieskāva augsta mūra siena. Te bija viena no retajām baznīcām šajā arābu pilsētā, un tās mieru traucēja vienīgi Kairas trokšņi mūra sienas otrā pusē. Grieķu pareizticīgo baznīcas izliektās torņa smailes kontrastēja ar mošeju slaidajiem mi- naretiem.

Bija agrs nākamās dienas rīts. Viens pagalma stūris slīga ēnā. Tveice vēl nebija kļuvusi neciešama.

-    Sākoties ugunsgrēkam, es izdzirdēju tevi kliedzam. - Drejs nelaida vaļā Arlēnes roku.

-    Es kliedzu. Es saucu tavu vārdu.

-    Izklausījās, ka tu kliedz kaut kur tālu.

-     Arī man pašai šķita, ka kliedzu no tālienes. Viss, ko pēc sprādziena dzirdēju, man šķita atskanam no tālienes. Likās, pat elpošana notiek kaut kur ārpus manis. Apziņā bija tikai viena doma, ka es spēju labāk pārvietoties par tevi. Un mums abiem vajadzēja no turienes tikt projām.

Drejs iesmējās. No smiešanās iesāpējās zem ribām, bet viņš nelikās par to zinis. Bija patīkami apjaust, ka Arlēne ir dzīva.

-    Kā mums izdevās aizbēgt?

-Tēvam Sebastjanam bija sedzējgrupa.

-    Profesionāla rīcība.

-    Mūs aizgādāja prom no restorāna pirms policijas ierašanās, - Arlēne paskaidroja. - Es neatceros necik daudz no tā, kas notika, kad izkļuvām uz ielas, vienīgi to, ka tikām uzlikti uz nestuvēm un iecelti mašīnā. Viss turpmākais tīts miglā. Pēc tam atceros pamošanos šīs baznīcas rektorātā.

-    Kas noticis ar tēvu Sebastjanu?

-    Viņš ir sveiks un vesels.

Drejs pagriezās. Atvērtajās durvīs stāvēja tēvs Sebastjans priestera melnajā talārā ar baltu apkaklīti, šajā tērpā viņš vairāk izskatījās pēc itālieša nekā ēģiptieša. Pie deguna viņš turēja mutautu. Kad viņš iznāca no ēnainā rektorāta saules pielietajā pagalmā, uz mutauta bija pamanāmi asiņu lāsumi, droši vien sekas no eksplozijas.

Priesteris paņēma metāla krēslu un apsēdās viņiem blakus.

-    Es atvainojos, ka neierados agrāk, bet es noturēju rīta misi.

-     Es būtu varējis to darīt jūsu vietā un saņemt Svēto vakarēdienu, - ieteicās Drejs.

-    Kad es tevi apraudzīju, tu vēl gulēji. Tajā brīdī tavas miesīgās vajadzības šķita svarīgākas nekā garīgās.

-    Manas psiholoģiskās vajadzības ir vēl svarīgākas.

-    Un kādas tās būtu?

-    Es diez cik labi nejūtos, ja mani kāds mēģina uzspridzināt. Citā situācijā es spriestu, ka mums gluži vienkārši gadījies būt vietā, kur teroristi sadomājuši uzspridzināt bumbu. Teiksim, Izraēlā. Vai Parīzē un Romā. Bet Kairā? Tā neatrodas viņu ierastajā maršrutā.

-    Laiki mainījušies. Kamēr tu dzīvoji pa tuksnesi, teroristi iekļāvuši savas darbības laukā arī Kairu.

-    Bet tas bija nenozīmīgs restorāns nomaļā pilsētas vietā. Kādiem politiskiem mērķiem tāds sprādziens var kalpot?

Bumba nebija tur novietota nejauši. Mūsu atrašanās sprādziena bridi tur nav bijusi nejaušība. Mērķis bijām mēs.

-    Divu dienu laikā otro reizi, - Arlēne piebilda.

Tēvs Sebastjans krēslā paslējās uz priekšu.

-    Tā ir taisnība. Jau otro reizi, - paskaidroja Drejs. - Mums ar Arlēni šķērsojot tuksnesi…

Viņš izstāstīja tēvam par diviem arābu šāvējiem pārejā. Arlēne stāstījumu papildināja.

-     Jūs tātad nedomājat, ka tie bija parasti laupītāji? - Tēvs Sebastjans pameta mirkli uz Arlēni. - Jau agrāk tu ieminējies par divu izvarotāju uzbrukumu. Tajā pašā pārejā. Vai nevar būt, ka tie otri divi… Tie varēja būt tuvinieki, kas atriebj savējos…

-     Pirmie divi bija amatieri, - Arlēne palika pie sava. -Taču otri divi…

-     Par to, ka neesam nogalināti, varam pateikties tikai Dieva žēlastībai un kobrai, - Drejs noteica. - Tie vīri bija apgādāti ar visu nepieciešamo. Viņi bija profesionāļi.

-     Kādam bijis zināms, ka esmu sūtīta pie Dreja, kaut neteicu to nevienam pašam, - piebilda Arlēne.

-     Tas nozīmē, ka ziņu noplūde bijusi jūsu organizācijā, - sacīja Drejs.

Tēvs Sebastjans saberzēja pieri.

-    Šķiet, tevi tas nepārsteidz. Tas nozīmē, ka tev jau ir aizdomas…

-     Ka ordenis ir kompromitējies un kāds izmanto savu stāvokli brālībā, lai kārtotu personiskās lietas?

Tēvs Sebastjans palocīja galvu.

-    Cik sen…?

-    Mums radušās aizdomas? Jau gandrīz gadu. Un kad faktiski izgaisa šaubas? Pirms diviem mēnešiem. Pārāk daudz mūsu misiju beigušās neveiksmīgi. Divos gadījumos nogalināti brālības locekļi. Ja nebūtu sedzējgrupu,, tad mūsu bojā gājušo līķi nonāktu varas iestāžu rokās.

-    Tāpat kā gredzeni, - Drejs piebilda.

-Jā. Arī viņu gredzeni. Lai šāda nelaime nenotiktu, nācās atteikties no vairāku uzdevumu izpildes. Mūsu ienaidnieki bija brīdināti par draudošajām briesmām, viņi mainīja savu rīcību un pastiprināja drošību. Brālība nobažījusies, ka draud atmaskošana.

Arlēnes skatiens aizvainojumā iekvēlojās.

-    Tad tāpēc jūs sūtījāt mani pēc Dreja! Jums vajadzīgs aģents no malas, kas atrodas jūsu kontrolē, bet nav saistīts ar jums.

Tēvs Sebastjans paraustīja plecus.

-     Kā šādos gadījumos izsakās kāršu spēlētāji? Dūzis piedurknē. Un patiešām, - viņš pagriezās pret Dreju, - tev ir ne vien meistarība un reputācija, bet, šķiet, arī spēlētāja laime.

-    Tāda ir mums visiem, - Drejs atteica. - Pilnīgi droši, ka neviens no mums sprādzienā nebūtu palicis dzīvs, ja bumba nebūtu novietota vienīgajā iespējamā slēpšanai piemērotajā vietā, proti, pa gabalu no mums aiz letes.

-     Sprādzienā divi apmeklētāji un viesmīlis tomēr aizgāja bojā, - sacīja Arlēne. - Ja jūs nebūtu licis mums doties uz turieni…

Tēvs Sebastjans nopūtās.

-    Viņu nāvi var tikai nožēlot, taču, kad jāsargā brālība, tā ir nenozīmīga.

-     Ja man kaut kas ir svarīgs, tad tas ir - palikt dzīvam, - Drejs sacīja, - un rast iespēju kopā ar Arlēni mierīgi dzīvot vietā, kur ne jūs, ne jūsu kolēģi netiek mums klāt.

-    Vai tu esi pārliecināts, ka šā !a vieta iri Ala tada nebija.

-    Es gribu, lai man būtu iespēja meklēt šo vietu. Vakar es uzdevu jums jautājumu. Kas jādara, lai jūs pārtrauktu mani apdraudēt? Jūs pieminējāt priesteri. Jūs vēlaties, lai es…

-     Lai tu atrodi vinu. Vinu sauc Krunoslavs Paveliks.

Ārkārtīgi ietekmīgs kardināls. Vatikāna Kūrijas loceklis. Septiņdesmit divus gadus. vecs. Noturējis privātu misi pāvesta pilsētā, svētdien, divdesmit trešajā februārī, viņš vakarā pazuda. Ņemot vērā viņa svarīgo posteni Kūrijā, mēs uztveram šo nolaupīšanu par nopietnu uzbrukumu baznīcai. Ja apdraudēts kardināls Paveliks, neviens Kūrijas loceklis vairs nevar būt drošs. Mēs uzskatām to par liela uzbrukuma sākumu. Bet, tā kā, šķiet, brālība tiek apdraudēta no iekšienes, mums vajadzīga tava palīdzība. Neatkarīgs un ieinteresēts cilvēks no malas.

-    Bet ja nu viņu nav iespējams atrast? Ja viņš ir miris? - Drejs pajautāja.

-Tādā gadījumā jāsoda tie, kas viņu nolaupījuši.

Drejs iekšēji saviebās. Viņš bija zvērējis sev - un Dievam ka nekad nevienu vairs nenogalinās. Viņš apslāpēja savu riebumu. Apņēmies turēt doto zvērestu, viņš tomēr turpināja sarunu.

-    Ko es par to iegūšu?

-    Līdz ar to tavas un Hārdestija kundzes saistības pret mums tiks nokārtotas un jums vairs nevajadzēs nožēlot mūsu brālības locekļa nāvi tuksnesī. Manuprāt, šis ir dāsns piedāvājums.

-    Es gan nebūtu lietojis šo vārdu. - Drejs paskatījās uz Arlēni, kas pamāja ar galvu. Klusībā pļeņēmis svarīgu lēmumu, viņš turpināja: - Bet vienošanās ir noslēgta.

Tēvs Sebastjans atliecās atpakaļ.

-Labi.

-    Bet vienu gan iegaumējiet. Ja neturēsiet vārdu, tad laikus padomājiet par Svēto vakarēdienu. Jo ticiet, tēvs, es ieradīšos pēc jums, kad vismazāk to gaidīsiet.

-    Ja neturēšu vārdu, tev uz to ir pilnas tiesības. Bet, ja runājam par Svēto vakarēdienu, tad mana dvēsele tam vienmēr ir gatava.

-     Tādā gadījumā mēs saprotamies. - Drejs piecēlās. - Mēs ar Arlēni labprāt ieturētu brokastis. Noderētu arī jauna drēbju kārta un nauda ceļa izdevumiem.

-    Jums abiem sākumam tiks piešķirta pietiekama summa. Bez tam Cīrihē būs atvērts numurēts bankas konts un noīrēts seifs. Brālībai būs seifa atslēga. Mēs izmantosim to savstarpēju ziņojumu nosūtīšanai.

-    Bet kā ar ceļošanai nepieciešamajiem dokumentiem? Tā kā ienaidniekam zināms par mums, tad nebūtu saprātīgi izmantot savējos.

-     Lai atstātu Ēģipti, jums tiks izsniegtas Vatikāna pases mūkam un mūķenei ar dažādiem uzvārdiem.

-    Arābu pilnajā lidostā mēs saistīsim uzmanību.

-    Ja dosieties projām kopā ar citām mūķenēm un priesteriem, ka apceļo Ēģipti, tad ne. Jūs lidosiet uz Romu, kur garīdznieks vai mūķene vispār nesaista uzmanību. Ja vēlēsieties iegūt laicīgu personu identitātes, seifā Cīrihes bankā tiks ievietotas vairākas amerikāņu pases ar dažādiem vārdam.

-    Un kā ar ieročiem?

-    Pirms izlidošanas no Ēģiptes jūs atdosiet tos, kas jums patlaban ir. Romā jums tiks sagādāti citi. Ieroči tiks nolikti arī seifa Cīrihes bankā.

-Tas būtu skaidrs. Bet papildu drošībai…

Tēvs Sebastjans gaidīja, ko Drejs vēl teiks.

-    Es nevēlos pārbaudīt laimi trešo reizi. Ieroči un pases jāsagādā cilvēkam no malas, kas nav saistīts ar jūsu brālību. Un kontu Cīrihes bankā atveriet pats.

-    Norunāts! Informācijas noplūde brālībā dara mani tikpat nervozu kā tevi.

-    Vienu jūs neesat man izstāstījis.

Tēvs Sebastjans jau nojauta, ko Drejs grib zināt.

-    Ar kuru vietu sākt meklējumus? Kādā virzienā tavs priekšgājējs koncentrēja meklējumus un piedzīvoja neveiksmi?

-    Priekšgājējs?

-    Priesteris, kas Ņujorkā uzņēma kontaktus ar Hārdes- tija kundzi un sūtīja viņu meklēt tevi. Tēvs Viktors. Es teicu, ka viņš steidzami tika aizsaukts. Tā ari ir. Pie Radītāja. Viņš tika nogalināts Romā pirms divām dienām. Sāc izsekošanu no vietas, kur viņš tās pārtrauca. Viņam vajadzēja būt ļoti tuvu mērķim.

7

Istabā, kurā abi rektorātā bija gulējuši, Drejs un Arlēne ietērpās priestera sagādātajās kulta kalpotāju drānās. Ja Drejam nebūtu melnās Bībeles un baltās apkaklītes, viņš izskatītos tik dabīgs, kā uzvilcis melnu darba uzvalku. Viņu vienīgi māca raizes, vai ar sportisku grāciju apveltītā Arlēne mūķenes tērpā neizskatīsies neīsta. Rezultāts izrādījās tieši pretējs. Melnais tērps plivinājās vienā ritmā ar augumu. Baltā kapuce noslēpa kastaņbrūnos matus un apaļajām acīm pasaulīgā skaistuma vietā piešķīra šķīstu daiļumu.

-   Apbrīnojami, - konstatēja Drejs. - Šķiet, tu būtu atradusi savu aicinājumu.

-    Bet tu varētu būt biktstēvs.

-    Nu tad jau atliek cerēt, ka neviens negriezīsies pie mums pēc padoma reliģiskos jautājumos.

-    Vispareizākā atbilde ir: "Ej Dieva mierā un vairs negrēko."

-    Bet kā būs ar mums pašiem? - Drejs pajautāja. - Ko darīsim mēsl Es priecātos, ja jau otro reizi nevajadzētu domāt, vai mēs vairs negrēkosim.

Arlēne noskūpstīja viņu.

-    Vēl vienā operācijā mēs sargāsim viens otru un darīsim, kas būs abu spēkos.

-    Bet, ja ar to, kas ir mūsu spēkos, nepietiks… - viņš noteica.

-    Mums jābūt brīviem.

Viņi abi apskāvās.

Treša dala

SAŅEMSANA SPĪLĒS

MIROŅGALVA

i

Helovejs stāvēja uz granīta pakāpieniem sava savrup- nama priekšā un noskatījās, kā Tilka ar Setu iesēžas kadil- jakā. Trijotne bija pavadījusi visu nakti un rītu, nodarbojoties ar plānu izstrādāšanu. Tagad, pēcpusdienā, plānus varēja sākt īstenot. Setam vajadzēja aizvest Tilku līdz iepriekšējā vakarā noslēptajai automašīnai. Tālāk Tilka sekos Setam uz Toronto starptautisko lidostu. Vakarā abi slepkavas izlidos no Kanādas uz Eiropu. Drīz - jā, drīz, nodomāja Helovejs, viss atgriezīsies normālās sliedēs.

Spožajā jūnija saulē ar samiegtām acīm pavadot Tilku un Setu, Helovejs īsti nesaprata, vai viņa dzīve turpmāk jebkad vairs būs normāla. Viņa tēvs bija nolaupīts pirms septiņām nedēļām netālajā gleznotāju kopā "Elora", zīmējot upes ieplakas skices. Uzbrucēji bija atstājuši tēva mantas - skiču burtnīcu, ogli un kasti ar piederumiem - uz piknika galda simt jardus no viņa automašīnas. Helovejs pret savu gribu bija spiests drūmi secināt, ka tēvs ir miris.

No savrupnama pakāpieniem viņš skatījās tik ilgi, līdz kadiljaks lejā nozuda starp kokiem. Pagriezies pret savrupnama lielajām dubultdurvīm, Helovejs atgriezās pie iepriekšējās domas. Tēvs miris? Viņš apstājās uz brīdi, izpūta elpu un nelaimīgs devās pa pakāpieniem uz augšu. Neatlika nekas cits kā cerēt. Viņš vismaz bija darījis visu iespējamo, lai aizsargātu ģimeni un sevi, lai pieliktu neprātam punktu. Ja tēvs patiešām nogalināts, mierināja apziņa, ka Tilka ar Setu ir visideālākie ieroči.

Viņš iegāja mājā un devās pa garu, ēnainu gaiteni uz priekšu, līdz nonāca kabinetā pie telefona. Kaut negribējās par to domāt, vajadzēja pieņemt dažus lēmumus un nokārtot dažus jautājumus. Pirms četriem mēnešiem, kad vēl "Nakts un migla" nebija sevi atgādinājusi, viņš bija aizsācis veikala darījumu, kuru nekādu personisku motīvu dēļ nedrīkstēja ignorēt. Viņš bija pieprasījis milzu summu un garantējis piegādāt preci, kuras nāvējošais raksturs spēja sacensties vienīgi ar klienta pašnāvnieciskajām tieksmēm. Alternatīvas nebija, tāpēc Helovejs paļāvās uz tēva resursiem un pacēla klausuli.

2

Mehiko. Ārons Rozenbergs jau trešo reizi bija mēģinājis mīlēties ar sievu, taču erekcija pievīla. Viņš mēģināja pats sevi stimulēt, bet sieva apturēja roku. Sākumā viņš nodomāja, ka sievai apnikuši neveiksmīgie mēģinājumi un viņa grib to izbeigt. Bet viņa noklāja ar skūpstiem vīra krūtis, tad vēderu un, nomurdējusi: - Ļauj man to izdarīt," - virzījās zemāk.

Pa spraugu starp guļamistabas aizkariem iespīdēja saule. Nosvīdušo augumu vēsināja vēss vējiņš. Kamēr sievas mati šūpojās virs pavēderes, viņš gulēja aizvērtām acīm un tikpat kā nedzirdēja transporta rēkoņu uz Reformu ielas aiz loga.

Viņa nespējai bija vairāki iemesli: raizes par pazudušo tēvu, bailes par ģimeni un sevi pašu. Kaut ari ik reizi, kad viņš izgāja no mājas, miesassargi viņu pavadīja, bažas nerimās, tāpēc Ārons Rozenbergs devās laukā daudz retāk, nekā būtu nepieciešams normālai uzņēmējdarbībai. Ironiskas sagadīšanās dēļ šodien viņš bija palicis mājās tieši tādēļ, lai kārtotu darījumus. Jau kopš rīta viņš gaidīja telefona zvanu tik kutelīgā jautājumā, ka neuzdrīkstējās to risināt savā kantori. Jautājums bija tik svarīgs, ka viņš pilnībā neuzticējās nedz savām mājām, nedz telefonam, tāpēc gan viens, gan otrs katru dienu tika pārbaudīts, meklējot noklausīšanās ierīces.

Sieva neatlaidās, un penis sāka reaģēt. Viņš apzināti mēģināja izslēgt no apziņas vēl vienu priekšlaicīgās impotences iemeslu. Viņš bija pārliecināts, ka sievai jau divus mēnešus ir romāns ar miesassargu Estevanu. Skatieni, ar kādiem viņi savā starpā apmainījās, nevarēja palikt nepamanīti, tāpat kā viņas, paplašinātais seksa paņēmienu arsenāls, kurā ietilpa arī pašreizējā nodarbošanās. Vienā ziņā viņš tomēr bija apmierināts - romāns netika afišēts. Citādi pilsētā ar spāniskiem uzskatiem Rozenbergs nespētu izlikties, ka neko nezina par sievas neuzticību, un saglabāt cieņu policijas un biznesa partneru aprindās.

Ārons Rozenbergs atzina, ka daļēji pats ir vainojams sievas rīcībā. Kopš nesenajām nepatikšanām viņa seksuālās dziņas faktiski bija izzudušas, un arī biznesa dēļ viņš agrāk tik bieži bija uzturējies ārpus mājas, ka sieva vairāk laika pavadīja kopā ar Estevanu nekā ar viņu. Pēkšņā dusmu uzliesmojumā viņš iedomājās: ja arī manu darījumu dēļ viņa spiesta tik bieži būt viena, vai to nekompensē papildu greznība? Masīvais zelta pulkstenis, importētais franču modelētāju darinātais apģērbs, sporta automašīna par simt tūkstošiem dolāru?

Penis atkal atteicās klausīt. Sieva ievaidējās vēlreiz, jau patiesi vīlusies. Tieši viņa bija ierosinājusi mīlēties šajā pēcpusdienā. Radās šaubas, vai laulību vairs iespējams saglabāt.

Rozenbergs atcerējās telefona zvanu. Pie joda, kad beidzot piezvanīs? Ja nevajadzētu gādāt par sievas neapmierināmajām prasībām un ja viņš pats nejustu vajadzību demonstrēt sevi, viņš nekad nebūtu ielaidies uz tik milzīgu risku, kāds saistīts ar šo telefona zvanu.

Bet vai bija alternatīva? Romāna dēļ atļauties konfliktu ar sievu? Ja skandāls kļūs zināms atklātībai, gods prasīs ierosināt šķiršanos, bet to viņš nevēlējās darīt. Sieva bija žilbinoša skaistule un nākusi no indiāņu valdnieku dzimtas. Viņš lepojās ar šo laulību, turklāt sieva atbalstīja arī viņa centienus līdzināties meksikānim - ar melni nokrāsotiem un taisni atpakaļ atglaustiem matiem, kosmētiskiem paņēmieniem melnīgsnēju padarīto ādu, kā arī ar nekoriģējošām kontaktlēcām, kas padarīja acis melnas. Dzīvojot kā hameleonam, bez sievas palīdzības neiztikt. Bet, ja runātu par Estevanu, tad viņš kā miesassargs bija tik gigantisks, ka tagadējā kritiskajā situācijā bez viņa droši nevarēja justies.

Penis no jauna sāka reaģēt.

Iezvanījās telefons. Viņš atrāvās no sievas un paķēra klausuli no aparāta uz naktsgaldiņa.

- Hallo!

Zvanītājs pēc balss nebija Helovejs, taču ar Ontārio akcentu, tikko jūtamu neskaidru skotisku "r" izrunu. Rozenbergs apjauta secību, kādā ticis iekļauts. Helovejs piezvanījis vietējai kontaktpersonai, kas nav izsekojama, bet kas savukārt ziņu padod tālāk no droša telefona.

-    Kļavas.

-    Pundurozols.

-    Pēc četrdesmit minūtēm esiet gatavs. - Saruna nobeidzās ar klikšķi klausulē.

Mijoties atvieglojumam ar satraukumu, Rozenbergs aizvēra acis.

-    Man jādodas projām.

Sieva maigi pieglaudās.

-Tieši šobrīd?

-    Pēc četrdesmit minūtēm man jābūt kādā vietā.

-    Cik ilgā laikā tu vari turp aizkļūt?

-    Divdesmit piecās minūtēs.

-    Desmit minūtes, lai nomazgātos un apģērbtos. Vēl paliek…

Piecas minūtes. Ar tām pietika.

3

Rozenbergs lika saviem trim miesassargiem pagaidīt ārpusē mašīnā, iegāja pussabrukušajā ēkā, uzskrēja pa čīkstošajām kāpnēm otrajā stāvā un atslēdza durvis.

Telpa bija tikai nedaudz lielāka par skapi ar logu. Tā bija tukša, tikai telefons stāvēja uz grīdas un pelnutrauks uz palodzes. Tā bija noīrēta uz Hosē Fernandesa vārda, un ar šo vārdu tika maksāts arī telefona rēķins. Istaba bija īrēta ar vienu vienīgu mērķi, tai vajadzēja būt drošai vietai delikātām tālsarunām, kuras nevarētu izsekot.

Viņš zināja, ka ari Helovejam ir tāds pats drošs telefons līdzīgā kantorī. Tiklīdz Helovejs bija devis norādījumus starpniekam brīdināt Rozenbergu par gaidāmo telefona zvanu, viņam, tāpat kā Rozenbergam, vajadzēja doties uz savu kantoriti. Tas bija pats par sevi saprotams: ja Helovejs atrastos uz vietas, nevajadzētu starpnieku, bet viņš piezvanītu tieši. Apstākļi bija tā iegrozījušies, ka Helovejs nevēlējās šķiest laiku, zvanot Rozenbergam no droša telefona un pēc tam gaidot, kamēr Rozenbergs nokļūs līdz savējam. Izmantojot starpnieku, Helovejs bija licis saprast, ka četrdesmit minūtes ir pēdējais laiks, kādā viņš spēj nokļūt līdz drošajam telefonam.

Rozenbergs atvēra portfeli un izņēma portatīvā radioaparāta lieluma elektronisku ierīci. Viņš iesprauda vadu kontaktligzdā, pārbaudīja skalas rādījumu un apsekoja istabu. No aparāta atskanēja dūkoņa. Ja telpā būtu noslēpts mikrofons, ierīce ne tikai pati radītu dūkoņu, bet uztvertu arī mikrofona uztverto un tālāk noraidīto dūkoņu. Atgriezenisko saiti reģistrētu aparāts un parādītu uz skalas. Taču uz skalas nekas nemainījās. Mikrofoni nekur nebija noslēpti.

Neapmierinājies ar to vien, Rozenbergs izvilka no portfeļa vēl vienu elektronisku ierīci un piestiprināja pie astoņas collas gara atkailināta telefona vada posma. Ierīce fiksēja strāvas stiprumu telefona līnijā. Ja sarunu noklausītos, tas nokristos, un, lai kompensētu strāvas noplūdi, to automātiski vajadzētu palielināt. Aparāta skala neko tamlīdzīgu neuzrādīja, tātad noklausīšanās ierīces nebija pieslēgtas.

Viņš steidzīgi aizsmēķēja franču cigareti - meksikāņu tabaku Rozenbergs necieta - un ieskatījās pulkstenī, sievas pulksteņa līdziniekā. Zvanam vajadzēja atskanēt pēc divām minūtēm. Ja netiktu piezvanīts, ja viņš vai Helovejs aizkavētos, pastāvēja vienošanās, ka jāpagaida trīsdesmit minūtes un, ja nepieciešams, vēl trīsdesmit minūtes. Viņš ievilka elpu un paskatījās uz telefonu. Tiklīdz tas iezvanījās, viņš paķēra klausuli.

- Acteks.

-    Eskimoss.

-    Es jau no rīta gaidīju tavu zvanu. Kāpēc tāda kavēšanās?

-    Man vajadzēja gaidīt, kamēr viņi aizbrauks, - noteica Helovejs ar nepārprotamu kanādiešu akcentu. - Operācija ir sākusies. Rīt no rīta viņi būs galā.

-    Eiropā?

-     Romā. Visas pazīmes norāda uz kardinālu Paveliku. Ja izdosies noskaidrot, kāpēc viņš nozudis…

-    Cik ilgu laiku viņiem vajadzēs, lai to izdarītu?

-    Cik ilgu laiku? Viņi ir tie labākie. Arī viņu tēvi bija labākie. Paredzēt kaut ko iepriekš nav iespējams. Lielākais, ko varu teikt, ir tas, ka viņiem nevajadzēs vairāk laika, nekā nepieciešams.

-    Mazākais, ko varu teikt, ir tas, ja netiks ievērota vienošanās par mūsu darījumu…

-    Teikt to ir gluži lieki, - atbildēja Helovejs. - "Nakts un migla" jau tāpat nav patīkama, un nu vēl nāk klāt raizes par mūsu klientiem.

-    Kas uzstāj, ka piegādēm jānotiek.

-     Mūsu garantijas ir spēkā, - Heloveja balss sacīja. - Es uzticos Setam vienam pašam, bet nu, kad viņi ar Tilku ir divatā, nav nekā tāda, kas spētu šos apstādināt.

-     Visu mūsu labā ceru, ka tev ir taisnība. Ja kļūdīšos, mums iznāks darīšana ar diviem dažādiem ienaidniekiem. Piezvani aģentam Brazīlijā un liec sagatavot sūtījumu. Mūsu klienti ir tādā stāvoklī, ka neattaisnos aizkavēšanos, ja vien varēsim pārliecināt, ka saņemt pasūtījumu ir droši. Manuprāt, mēs tagad varam sūtīt. Ja ienaidnieks zinātu, ko mēs darām, tad šīs zināšanas būtu izmantotas par ieroci pret mums jau pirms dažām nedēļām.

-    Ja vien "Nakts un miglas" aģenti negaida, kad paši iekritīsim lamatās.

-    "Nakts un migla" drīz beigs pastāvēt.

-    Labprāt gribu tam noticēt, - Rozenbergs paziņoja.

-    Mums tam ir jātic. Ja ar viņiem netiek galā Tilka ar Setu, tad to nespēj neviens. Un tādā gadījumā lai velns parauj, ja preču piegāde netiek virzīta uz priekšu. Tāpēc dari to. Dod pavēli! Nosūti preces paraugus.

4

Roma. Garlaicības mākts amerikānis, kam no stundām ilgās dirnēšanas uz cietā krēsla jau sāka sāpēt mugura, gandrīz aizrijās ar maizi, salami desu un sieru, apjēdzot, ko nupat monitora ekrānā ieraudzījis.

-    Svētā…

Viņš nometa sviestmaizes paliekas uz metāla galda blakus diētiskās kolas bundžai un strauji paliecās uz priekšu, lai apturētu videomagnetofonu.

-    Panāciet šurp! Tas ir jāredz!

Divi aģenti, vīrietis un sieviete, kuru sejas no stundām ilgas skatīšanās monitoru ekrānos bija iekritušas, pagriezās uz balss pusi.

-    Kas jāredz? - vīrietis pajautāja. - Neko citu es nedaru kā vien skatos…

-     Nav jau ko redzēt, - piebilda sieviete. - Visas tās sejas uz ekrāna saplūst kopā, līdz pārvēršas par plankumiem un pēc tam…

-    Klausieties, ko saku. Panāciet un apskatieties!

Vīrietis ar sievieti pārgāja pāri spartiski iekārtotajam kabinetam un nostājās viņam blakus.

-    Rādi, kas jāredz! - sieviete noteica.

Pirmais vīrietis attina videolenti par trīsdesmit sekundēm atpakaļ un nospieda demonstrēšanas pogu.

Punkti uz ekrāna pārvērtās tēlos.

-    Sejas, - sieviete nopūtās. - Atkal tās sasodītās sejas.

-    Turpiniet skatīties, - pirmais vīrietis aicināja. Viņš norādīja uz pasažieriem, kas pa tuneli nāca iekšā Romas lidostā. - Te ir. - Viņš nospieda pauzes pogu.

Uz vīrieša, kas bija pacēlis kāju, lai spertu soli lidostas uzgaidāmajā zālē, sejas un krūtīm vīdēja tikko pamanāmas līnijas. Vīrietim mugurā bija vaļēja sporta žakete, krekls ar vaļēju apkakli, tomēr ar visu to skaidri varēja ievērot muskuļainās krūtis un plecus. Viņam bija taisnstūraina, nosau- ļota seja, saulē izbalējuši mati un inteliģentas acis.

-     Tādu es vis nedzītu ārā no sava guļammaisa, - sieviete noteica.

-    Tikai nez vai tu paliktu dzīva, kad viņš būtu tevi izdrāzis, - pirmais vjrietis piebilda.

-Ko?

-     Skatieties tālāk! - Viņš atbrīvoja pauzes pogu un atkal palaida ierakstu uz priekšu. Gar kameru nosoļoja citas sejas. Lai uzlabotu drošību, īpaši pret teroristiem, Itālijas drošības dienests bija uzstādījis novērošanas kameras visās Romas lidostas ieejas rampās. Kad videolentes bija noskatījušies itāliešu speciālisti, tās tika nodotas dažādiem civiliem, militāriem un politiskiem dienestiem.

-     Labi, kam vēl jāpievērš uzmanība? - pajautāja otrs aģents.

-    Viņam. Tepat ir, - noteica pirmais vīrietis un nospieda pauzes pogu.

Vēl viens satraucošs pasažieris vīrietis ar līnijām uz sejas un krūtīm sastinga uz vietas. Viņš bija gara auguma, tievs, bāls, sarkaniem matiem un aukstām acīm.

-    Svētā… - iesaucās sieviete.

-    Tā tik ir sagadīšanās, vai ne? Ko jau es teicu. - Pirmajam vīram pulss kļuva straujāks, viņš iztaisnojās. - Ja jūs pārbaudītu momentuzņēmumus…

-    Tas zellis ir…

-    Segvārds Sets, - pirmais vīrietis paskaidroja. - Neviens slepkava nav bīstamāks par viņu. Tikai… - Viņš apstādināja videomagnetofonu, attina lenti atpakaļ un apstādināja no jauna. - Paskatieties vēlreiz… - Viņš satraukts nospieda demonstrēšanas pogu.

No tuneļa pretī kamerai vēlreiz iznāca gaišmatainais, muskuļainais vīrs.

-    Jā… - Otrs aģents ievilka elpu.

-    Tas ir Tilka, - pirmais pabeidza. - Tas, ko mēs te redzam, zēni, ir…

-    Atgādinājums neatslābināt uzmanību, - otrs vīrietis atzina. - Pat tad, kad esam apnikušies līdz nelabumam un viņus vairs negaidām, šie uzrodas.

-    Un ne tas vien, - ierunājās sieviete. - Mēs skatāmies no dienas dienā, un piepeši parādās divi uzreiz, kas cenšas izlikties, it kā ceļotu katrs par sevi.

-   Vai varbūt viens nezina, ka ar lidmašīnu lido ari otrs? - aģents skaļi prātoja.

-     Acumirkli, - bilda sieviete. - Šie zeļļi nav ar pliku

roku ņemami.

»

-    Lai tā būtu. Es sapratu domu.

-     Līdz ar to rodas jautājums, - pirmais vīrietis sacīja, - vai viņiem tas bijis zināms iepriekš vai arī atklājies pēc lidmašīnas pacelšanās gaisā?

-     No kurienes lidmašīna izlidojusi? - sieviete painteresējās.

-    No Toronto, - pirmais vīrietis atbildēja. - Kas no Toronto dzirdams?

-     Cik zinu, tad pēdējā laikā nekas. Pat ne baumas, - stāstīja sieviete.

-    Ja viņi tur nav bijuši darbā…

-    Tad viņi tur ar kādu tikušies un nosūtīti uz šejieni.

-     Ja vien abus vienā lidmašīnā nav savedusi kopā nejaušība, - otrs vīrietis piebilda.

-Ar šādiem vīriem nekas nav pakļauts nejaušībai.

-    Ja vien katrs nestrādā pretējās puses uzdevumā, - otrs vīrs noteica. - Nē, tas nekur neder. Neizskatījās, ka, atstājot lidmašīnu, viņi nervozētu.

-     Protams, ne. Viņi ir profesionāļi, - sacīja sieviete. - Atšķirībā no daža laba. - Viņa pameta mirkli uz otro vīrieti un tūlīt pievērsās pirmajam. - Man tomēr ir sajūta…

-     Ka viņi cejo kopā, - pirmais vīrietis noteica. - Viņi ievēro diskrēciju, taču nemēģina maskēties. Viņi daudz neuztraucas, ka varētu tikt pamanīti. Paredzams kaut kas nozīmīgs, un viņi mums par to signalizē. Šoreiz nav runa par algotu darbu.

-    Kaut kas personisks? - sieviete jautāja.

-    Manuprāt, kaut kas ārkārtīgi personisks. Viņi mums ziņo: "Te nu mēs esam, mēs neslēpjamies, mēs neuztraucamies, tāpēc neuztraucieties arī jūs, jo tas uz jums neattiecas."

-    Var jau būt, - sieviete novilka. - Bet, ja jums taisnība, tad lai Dievs stāv klāt tam, ko viņi medī.

Sentpola, Minesota. Viljams Millers spieda grīdā gāzes pedāli vieglajai mašīnai "Audi", kura bija palikusi, tēvam pirms četriem mēnešiem nozūdot. Lai arī viņš bija uzlicis ietonētās brilles, pēcpusdienas saule dūra acīs. Galvā dunēja, bet ne no saules. Braucot pa līkumu, mašīna sametās sānis, viņš aizdrāzās pa kokiem apaugušo ielu, iegriezās pa celiņu uz māju un strauji nobremzēja.

Kamēr vīrs kāpa ārā no mašīnas, sieva kā neprātīga izmetās no mājas un skriešus devās pāri zālienam.

-   Man bija paredzēta tikšanās ar inženieri, - Millers sacīja. - Pārliecinājos par to pie sekretāres… - Viņa balsī ieskanējās dusmas. - Nolādēts, kurā vietā tas ir?

-    Peldbaseinā.

-Ko?

-    Kad šorīt pagalmiņā dzēru kafiju, es neko neredzēju. Kas to izdarījis, pagaidījis, kamēr pēcpusdienā dodos spēlēt tenisu.

Millers strauji devās gar puķu dobēm pie mājas, un sieva sekoja viņam pa pēdām. Pie baseina viņš apstājās un domīgi paskatījās lejup.

Baseins bija tukšs. Viņš bija paredzējis pirms ūdens ielaišanas vasarai ataicināt celtnieku brigādi un izklāt to ar relīnu.

Baseina dibenā kāds ar melnu krāsu bija uztriepis simbolu, kas sniedzās no vienas malas līdz otrai, no viena gala līdz otram. Šķita, ka rīklē iebirušas smiltis. Lai spētu ko pateikt, viņš vispirms nokremšķinājās.

-   Viņi bija atvēlējuši laiku, lai mēs sāktu domāt, ka viņi nozuduši, ka, dabūjuši rokās tēvu, viņi apmierinājušies.

Skatoties uz milzīgo, melno un nelietīgo simbolu, Milleram no rīkles izspruka neskaidra skaņa - kā smokot. Miroņgalva.

-    Sasodīts, kas viņiem vajadzīgs? - sieva jautāja. Virs atbildēja ar vēl aktuālāku jautājumu:

-    Pie joda, ko darīsim mēs?

ĒNU SPĒLE

i

Vīne. Atkal lija, bet salīdzinājumā ar iepriekšējās dienas negaisu šī bija viegla rasināšana. Ejot ar kabatās sabāztām rokām pa betona kājceliņu gar Donavu, Zaulam vajadzēja sev atgādināt, ka ir jūnijs, nevis marts.

Tad nāca apskaidrība, ka tas ir gluži dabīgi, ja viņam ir vēsi, jo viņš taču pieradis pie Izraēlas tuksneša svelmes. Viņš atcerējās apūdeņošanas grāvjus, pie kuru pabeigšanas tik sūri bija strādājis. Šīs divas Austrijas lietainās dienas būtu padarījušas viņa skopo lauciņu par oāzi. Iztēlojoties tik pasakainu iespēju, uznāca ilgas atgriezties mājās un reizē arī šaubas, vai tas iespējams.

Tinušās lietus plīvurā, pa upi brauca baržas. Zauls iegāja zem pilošiem parka kokiem un jau drīz nokļuva pie pa- drūmas orķestra nojumes. Ejot tai pāri, dobji nodunēja koka grīda.

Sāniski atspiedies ar pēcpusi pret margām, kāds vīrs vērās lietū un smēķēja cigareti. Mugurā viņam bija vaļējs gaiši brūns neilona lietusmētelis, bet zem tā varēja saskatīt tumšbrūnu uzvalku. Zods profilā bija izvirzījies uz priekšu, bet vietumis uz vaigiem rēgojās baku rētas. Viņš izpūta cigaretes dūmus. Varēja nodomāt, ka viņš pat nemana Zaula tuvošanos.

Savukārt Zauls ļoti labi redzēja citu vīru tādā pašā brūnā neilona lietusmētelī zem tuvīnā kastaņkoka. Vīrs ar neparastu interesi vēroja putnus, kas rosījās koka zaros virs galvas.

Zauls apstājās drošā attālumā no vīra pie margām. Pa dažām orķestra nojumes spraugām sūcās cauri lietus un pilēja blakus.

-    Re nu, Romul, - ierunājās bakurētainais vīrs un pagriezās, - kā labi klājas?

-Acīmredzot esmu pārkāpis noteiktās robežas.

-Atklāti runājot, tu tiki pamanīts, līdzko parādījies lidostā. No šā brīža mēs tevi novērojam.

-    Es necentos ielavīties pilsētā slepus. Ieradies es pirmām kārtām devos pie telefona un piezvanīju uz maiznīcu. Ņemiet vērā, ka es pats ierosināju šo tikšanos.

-    Tas, mīļais draugs, ir vienīgais iemesls, kāpēc tu vēl šeit staigā. - Bakurētainais vīrs izmeta cigaretes izsmēķi lietū. - Tev piemīt tāds nejauks niķis pārkāpt noteikumus.

-    Noteikumus pārkāpa mans audžubrālis.

-    Protams. Tikai tu nenodevi viņu, bet palīdzēji bēgt.

-Acīmredzot jūs esat audzis bez brāļa.

-    Man to ir trīs.

-     Vai manā vietā jūs būtu palīdzējis brālim vai nostājies pret viņu?

Bakurētainais vīrs neko neatbildēja.

-    Bez tam mans audžubrālis galu galā tika nogalināts, - Zaulam aizsmaka balss. Pat pēc trim gadiem atmiņas par Krišu izraisīja milzu sāpes.

-    Runa ir par tevi, nevis viņu.

-        Tiesa, es noslēdzu ar Lengliju vienošanos. Par trimdu. Par palikšanu uz dzīvi tuksnesī. Taču dzīvē daudz kas notiek.

-    Kas notiek?

-    Apmetnei, kurā es dzīvoju, uzbruka. Manu sievu un dēlu gandrīz nogalināja.

-    Izraēlā, - vīrs paraustīja plecus, - tas nav nekas jauns.

-     Šoreiz uzbrukums bija vērsts pret mani personiski! Uzbrukuma mērķis bija mans dēls, sieva un es.

Vīra acis sašaurinājās.

-     Iepriekšējā dienā bija nozudis sievastēvs! Te, Vīnē! Tas arī ir iemesls, kāpēc es atstāju Izraēlu. Man jānoskaidro, kas noticis…

-     Es sapratu tavu viedokli. Nevajag iekaist. - Bakurētainais vīrs nomierinot pamāja partnerim pie netālā kastaņ- koka. Pēdējais, izdzirdis Zaulu kliedzam, bija sācis tuvoties. - Tu gribi teikt, - bakurētainais vīrs nopētīja Zaulu, - ka neesi atgriezies pie agrākā darba? Ka neesi sasaistījies ar citu firmu?

-    Vai tiešām jūs domājat, ka esmu te ieradies kādā uzdevumā? Iedomājoties vien to, man kļūst nelabi.

-Tēlaina, Romul, bet izvairīga atbilde. Uzklausot manu ziņojumu, priekšniecība gribēs konkrētus faktus.

-     Ziņojums tiek uzklausīts jau šobrīd. Manuprāt, viss, ko runājam, tiek noraidīts tālāk. Zilajā furgonā pie parka ieejas tiek ierakstīts katrs manis teiktais vārds. Vai man nav taisnība?

Bakurētainais vīrs neuzskatīja par vajadzīgu pagriezties uz furgona pusi.

-    Labi, saku to ierakstīšanai, - Zauls teica. - Neviens mani nav nolīdzis. Šī ir tīra ģimenes lieta. Es lūdzu agrāk noslēgtās vienošanās atsaukumu. Uz laiku. Kamēr neatrisināšu savas problēmas. Tiklīdz tas būs izdarīts, tajā pašā brīdī es kāpju lidmašīnā un atgriežos Izraēlā.

Bakurētainais vīrs palūkojās ar vērtējošu skatienu.

-     Priekšniecība gribēs zināt, kāpēc šāds atsaukums vajadzīgs.

-    Kā pakalpojums.

-Jā?

-    Apmaiņai es sniegšu pakalpojumu viņiem.

Vīrs nesteidzīgi atkāpās no margām.

-     Ieviesīsim šajā lietā skaidrību. Pakalpojumu pret pakalpojumu? Jūs gribat šo lietu nokārtot oficiāli? Jūs paļaujaties uz profesionālu atsaucību?

-    Pakalpojums pret pakalpojumu. Man nav citas izvēles.

-    Vai apņematies izpildīt to, ko palūgs?

-Ar zināmiem iebildumiem.

-    Tādā gadījumā jūsu piedāvājums nav nopietni ņemams.

-Aplam. Tas ir ļoti nopietns. Man jāzina, kāds ir uzdevums. Riska faktors vai galīgais mērķis nav svarīgi. Tas nevar būt pašnāvniecisks. Bet morāli nepieņemams tas nedrīkst būt.

-   Morāli nepieņemams? Tikai nesakiet, ka esat sācis ievērot morāles normas, Romul.

-Tuksnesis ne to vien spēj izdarīt. Ja jūsu priekšniecībai tāda doma nav ienākusi prātā, tad atgādinu, ka oficiāli no kalpotāju skaita izslēgts darbinieks, kas turpina slepeni sadarboties, var izrādīties ļoti vērtīgs. Es nekādā veidā ar viņiem nebūšu saistīts.

Bakurētainā vīra skatiens kļuva vēl vērīgāks.

-    Jūs esat apņēmies izdibināt, kas noticis ar sievastēvu?

-     Un pasargāt savu ģimeni no vēl viena uzbrukuma. Es jau teicu, ka neveicu uzdevumu. Šī lieta ir gluži personiska.

Bakurētainais vīrs paraustīja plecus.

-     Priekšniecībai vajadzēs izvērtēt mūsu sarunas ierakstu.

-    Tas ir saprotams.

-    Es atkal jūs sameklēšu. - Soļiem dobji noskanot, vīrs šķērsoja orķestra nojumi.

-     Esmu apmeties sievastēva dzīvoklī. Es varētu iedot adresi un telefona numuru, bet uzskatu, ka jums tie jau zināmi.

Vīrs pagriezās, nolūkoja Zaulu un palocīja galvu. Galvas mājiens bija nenoteikts, to varēja saprast gan kā atvadu mājienu, gan cieņas izpausmi.

2

Ērika no grāmatu veikala parkam pretējā ielas pusē noskatījās, kā furgons aizbrauc. Viņa pagaidīja, līdz tas nozūd aiz stūra, un no jauna pievērsa uzmanību parkam. Orķestra nojume cauri lietum bija tikko saredzama. Viņa ar Zaulu bija pieņēmusi, ka kontaktpersonai būs sedzēji, tāpēc ieradusies agrāk, lai vajadzības gadījumā segtu Zaulu.

Ērika izgāja no grāmatu veikala, uzrāva uz augšu neilona jakas kapūci un aizsteidzās pa lietu.

Zauls gaidīja orķestra nojumē.

-    Vai tu domā, ka viņi būs ar mieru? - viņa jautāja.

-    Ja sapratīs, ka no tā var ko iegūt. Man nācās apsolīt pakalpojumu pret pakalpojumu.

Ērikas balsī ieskanējās izmisums.

-    Es ļoti jutu tev līdzi, jo labi zinu, ar kadu nepatiku tu varētu strādāt vinu labā.

-     Bet vai ir alternatīva? Vai nedarīt neko, lai atrastu tēvu un parūpētos par pašu drošību? Tāds variants būtu pavisam nepieņemams. Tikai viens ir svarīgs. Jādara viss iespējamais, lai mūsu ģimene netiktu apdraudēta.

-    Jo vairāk es tevi iepazīstu, jo vairāk iemīlu.

-    Kad tu saki ko tādu, pienāc tuvāk.

Zauls noņēma Ērikai no galvas kapuci, zem tumšajiem, garajiem matiem apskāva kaklu, maigi pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja no vaigiem lietus lāses.

Ērika tomēr juta vīra satraukumu.

-    Bet ja nu atļauja netiek dota?

-    Vienalga, man jāturpina darboties.

-    Nē, - viņa iebilda. - Jādarbojas mums abiem. - Viņa apskāva vīru. - Un lai Dievs stāv tam klāt, kas sadomās stāties mums ceļā!

3

Esmu apmeties sievastēva dzīvoklī. Es varētu iedot adresi un telefona numuru, bet uzskatu, ka jums tie jau zināmi.

Izpūzdams cigaretes dūmus, bakurētainais vīrs paslējās no ādas krēsla uz priekšu un izslēdza uz konferenču galda novietoto magnetofonu. Viņš pagriezās pret CIP nodaļas vadītāju Austrijā.

-    Vai vēlaties visu noklausīties vēlreiz?

Klusi dūca dienasgaismas spuldzes. Kamēr nodaļas vadītājs bungoja ar pirkstiem pa galdu, trīs citi vīri ar ozolkoka paneļiem apdarinātajā telpā sēdēja nekustīgi un neteica ne vārda.

Vadītāju sauca Galagers. Nelielais, stiegrainais vīrs zilā uzvalkā ar nelielu švlkiņu beidza bungot un stingri uzplāja pirkstus uz galda malas.

-     Nē, ar trešo reizi pilnīgi pietika. Man ir pavisam skaidrs, ko viņš teicis. Bet jūs bijāt tur uz vietas. Es ne. Jūs redzējāt viņa acu izteiksmi. Vai tas, ko Romuls teica, bija domāts nopietni?

-    Ko saka intuīcija? - Bakurētainais vīrs nodzēsa cigareti. - Jā.

-     Ja Romuls jūt, ka uzdevums nav pašnāvniecisks, un ja viņam nav iebildumu pret tā mērķi, vai viņš izdarīs visu, kas mums vajadzīgs?

-    Vēlreiz ko saka intuīcija? Jā.

-    Mjā…

Plikpaurains vīrs riskēja komentēt.

-    Tā ir kardināla pozīcijas maiņa. Saskaņā ar sākotnējo vienošanos viņš apsolījās dzīvot trimdā, bet mēs apsolījāmies viņu neaiztikt.

-   Cilvēks ar tādiem talantiem, - Galagers noteica, - varētu izrādīties ļoti noderīgs, ja no jauna iesaistītos spēlē, bet neviens nezinātu, ka viņš darbojas mūsu uzdevumā. Meistarīgs aģents. Pasaules klases nogalinātājs. Kurš atkarīgs no mūsu žēlastības.

-    Tikai vienai reizei, - atgādināja bakurētainais.

Galagers, kas bija karatē ieguvis melno jostu, pacēla

treniņos aprepējušās rokas un pamasēja deniņus.

-    Nu, ja jau viņš vēlas īstenot personisku atriebību, lai dara to. Jāsaka gan, ka daži apstākļi dara mani nemierīgu.

Cilvēki telpā apklusa un gaidīja, ko viņš teiks.

-        Viņa personiskajai atriebībai var būt profesionālas sekas. Galu galā mēs nezinām, kas ir atbildīgs par uzbrukumu Romulam un viņa ģimenei. Vai kas ir atbildīgs par viņa sievastēva nozušanu. Mums jābūt pārliecinātiem, ka arī turpmāk viņš paliks neatkarīgs un nesavervēts.

-    Es nesaprotu, - noteica bakurētainais vīrs.

-     Drīz sapratīsiet. Romuls droši vien gaida no mums kādu ziņu. Jau vajadzētu būt klāt norādījumiem no Lengli- jas.

4

Lietus bija mitējies. Ielu laternas slapjajā zālē un peļķēs meta atspulgus. Saldi smaržoja nakts gaiss. Atstājis gar kājceliņu Donavas malu, Zauls no jauna tuvojās orķestra nojumei.

Uz margām atkal sēdēja bakurētainais vīrs un gaidīja.

-     Romul! -Vīrs ar smaidu paplēta rokas. - Jums šodien ir laimīga diena. Vadība pilnvarojusi mani pieņemt jūsu priekšlikumu.

Zauls atvieglots uzelpoja.

-    Ļoti labi. - Viņš pieslējās pie margām. - Kad būšu nokārtojis ģimenes lietas, es gaidīšu, kad ar mani stāsies kontaktos, lai aģentūra var saņemt savu līguma daļu.

-    Ticiet, ka jūs sameklēs.

Zauls pagriezās uz iešanu.

-    Tomēr ir viena problēma, Romul.

-    Problēma? - Zauls saspringts atskatījās.

-    Varbūt tā tieši nav problēma. To var saukt ari par nosacījumu.

-    Par ko ir runa?

-     Jus nedrīkstat saņemt nekādu palīdzību no saviem Izraēlas draugiem.

-Ko?

-    Mana priekšniecība uzskata, ka tikai tad būsiet viņiem ko vērts, ja esat noskaņots darboties vienatnē.

-    Noskaņots… Sasodīts, kas ar to domāts?

-     Tam, ko darīsiet, jābūt stingri personiskam. Ja pieņemsiet Izraēlas izlūkdienesta palīdzību, mēs uzskatīsim, ka sadarbojaties un strādājat tā labā.

-    Sagadīšanās pēc tur strādāja mans sievastēvs. Un pilnīgi dabiski, ka es sadarbojos. Tur vēlas tikt skaidrībā par to, kas noticis, ne mazāk par mani!

-   Tādā gadījumā atkārtoju vēlreiz. Jūs nedrīkstat saņemt izraēliešu palīdzību. Vai jebkādas citas aģentūras palīdzību. Saskaņā ar mūsu ieceri jūs absolūti nedrīkstat saistīties ne ar vienu organizāciju. Jums jābūt pilnīgi neatkarīgam. Pretējā gadījumā uzdevums, kādā sūtīsim, var tikt kompromitēts. Bet, ja tiksiet kompromitēts jūs, ienaidnieks apsūdzēs Izraēlu, Izraēla savukārt vainos mūs, un iznākumā mēs ie- kļūsim tādās pašās nepatikšanās, it kā jūs vēl arvien skaitītos mūsu darbinieks. Jūs teicāt, ka lieta ir tīri personiska. Lai tāda tā arī paliek. Nekādas palīdzības no malas. Ja neesat ar mieru uz šādiem nosacījumiem, mēs būsim spiesti sodīt par sākotnējās vienošanās neievērošanu.

-    Maitasgabali. Man vajadzēja labi padomāt, iekams…

-     Sākt ar mums sarunas? Romul, groziet, kā gribat, bet jums nav citas izvēles. Jo citādi jūs būsiet miris.

-    Un kā, jūsuprāt, es varu…

-     Lieciet lietā savus izdaudzinātos talantus. Es nešaubos, ka Izraēlas izlūkdienests ir savācis informāciju, kas dod vajadzīgos pieturas punktus. Noteikti to izmantojiet. Profesionāļu sabiedrība nebrīnītos, ja jūsu sievastēva dēļ, sava kādreizējā darbinieka dēļ, "Mossad" nodibinātu ar jums kontaktus. Bet turpmāk viņus atraidiet.

-    Un kas, jūsuprāt, tam noticēs?

-    Nesaprotu, ko jūs ar to gribat sacīt.

-   Teiksim, šis parks. Šī orķestra nojume. Mēs tiekamies te divas reizes vienā dienā. Un pat nemēģinām slēpties. Citas aģentūras šobrīd noteikti mūs novēro.

-    Tā jau es biju domājis. Katrā ziņā es uz to ceru.

Zauls pārskaities pacēla rokas.

-    Lieliski, Romul. Ir īstais brīdis sarīkot izrādi.

Zauls apjukumā nolaida dūres.

-    Paredzēts, ka jūs man uzbruksiet, - bakurētainais noteica. - Ieplānots, ka mans sedzējs izliksies šaujam. Jums jādemonstrē sašutums. Tā citas aģentūras pārliecināsies, ka jūs joprojām neesat saistīts ar mums nekādā veidā. Nu, mēģināšu jums šo uzdevumu atvieglot.

Bakurētainais vīrs atdalījās no margām un spēcīgi iesita Zaulam pa vēderu.

Zauls nesagatavojies saliecās uz pusēm, viņam aizrāvās elpa.

Vīrs sasparojās un atvilka roku, lai sistu Zaulam sejā.

Pārsteigumu un sāpes uzvarēja instinkts. Apstulbis un saniknots, Zauls strauji sagriezās, lai izvairītos no sitiena, un trieca ar delnu pret uzbrucēja plecu. Kaut kas nokrak- stēja.

Vīrs vaidēdams nokrita ar izmežģītu plecu.

-    Stulbais maita! - Zauls uzkliedza. - Es būtu varējis tevi nogalināt!

Parka klusumu pāršķēla šāviens. Lode trāpīja stabu, kas balstīja nojumes jumtu. Zauls nometās uz grīdas.

Netālu no viņa gulēja bakurētainais vīrs, turēdams sāpošo plecu. Caur sakostiem zobiem viņš izspieda: i

-    Apsveicam ar atgriešanos ēnu spēlē, Romul. Taisies no šejienes projām!

-    Vai tas snaiperis ir kāds no jūsējiem? - Zauls sašutis vaicāja.

-    Es teicu, lai tu no šejienes taisies!

Lode nošķēla skaidu no nojumes margām. Zauls rāpus šķērsoja grīdu. Trešais šāviens ietriecās margās kāpnēm, kas veda lejā no nojumes. Zauls metās pie pretējās puses margām, pārvēlās tām pāri un nokrita salijušajā, mīkstajā zālē. Atstājis starp sevi un šķietami nopietno snaiperi orķestra nojumi, viņš tumsā traucās uz karuseļa pusi. Viņš kaisa dusmās par šādu izrīcību. Kontaktpersonas gatavība pakļaut sevi ciešanām, ja to pavēlēja aģentūra, izsauca riebumu. "Apsveicam ar atgriešanos ēnu spēlē," bija teicis bakurētainais. Tik tiešām - ēnas un ilūzijas, pretīgumā nodomāja Zauls. Lai cik meistarīgs bija snaiperis, vakarā varēja kļūdīties un garām neaizšaut.

Aiz muguras norībēja šāviens, noraujot degunu plankumainam karuseļa zirgam. Nu gan pietiks, Zauls prātā nokliedzās. Jūs savu jau esat pierādījuši!

No karuseļa aizmugures iznira neskaidrs stāvs. Uz mirkli Zaulam iešāvās prātā, ka Ērika, neizprotot, kādu danci sarīkojusi aģentūra, nākusi palīgā. Stāvs pacēla ieroci.

Tā nav Ērika! Šauj uz mani!

Miša Plecs bija iedevis beretu. Zauls izrāva to no tumšās vējjakas apakšas, taču nešāva vis uz ienaidnieku sev pretī, bet drāzās pa labi, cerēdams izzust uz koku un krūmu fona. Pavisam tuvu norībēja šāviens, no kura iezvanījās ausīs. Lode notrauca lapas krūmam blakus. Viņš aizkrita aiz betona sola un pagriezās, lai šautu uz stāvu pie karuseļa.

Bet stāvs bija nozudis. Aiz muguras orķestra nojumes pusē atskanēja steidzīgi soļi. Priekšā parādījās ēna, kas atdalījās no koka un sāka tēmēt. Zauls izšāva.

Stāvs nozuda aiz stumbra.

Lode noskrapstēja pret betona solu, liekot sarauties no šķembām. Šo lodi bija šāvis trešais parkā paslēpies snaiperis! Nedz no priekšpuses vai aizmugures, bet no labās puses! Zauls metās garām strūklakai. Kāds sāka kliegt. Iekaucās sirēnas. Plaušām degot, Zauls drāzās ārā no parka. Koki beidzās, priekšā parādījās kājceliņš gar Donavu. Viņš pagriezās pa labi. Piecdesmit jardu tālāk no krūmiem izskrēja kāds stāvs. Zauls metās pa kreisi. Vēl viens stāvs! Plaušām sāpot, Zauls pieķērās pie metāla krasta nožogojuma un pārvēlās tam pāri.

Viņu ieskāva auksts ūdens. Nebija droši nosakāms, bet, piemirkušajā apģērbā cenšoties nokļūt upes vidū, likās, ka pret ūdeni atsitas lode.

5

Noslēpusies ēnā parka ielas pusē, Ērika vēroja tumsā iegrimušo orķestra nojumi. Redzot kontaktpersonu iesitām Zaulam pa vēderu, viņa sastinga. Ar izvilktu ieroci metoties uz priekšu, lai aizstāvētu vīru, viņa pamanīja, ka Zauls izvairās no nākamā sitiena un notriec uzbrucēju uz orķestra nojumes grīdas. Šāviens. Zauls noveļas no orķestra stāvvietas. Haoss. Vispirms viens, divi un tad jau trīs vīri ar ieročiem rokās skrien pa ēnaino parku. Jauni šāvieni. Tālumā iekaucas sirēnas. Vienīgā Ērikas doma bija nokļūt tuvāk pie Zaula un viņam palīdzēt. Zaulam tumsā skrienot cauri krūmiem uz parka malu un pārveļoties pār krasta nožogojumu, haoss kļuva arvien lielāks. Kāds iešāva ūdenī, pagriezās un ieraudzīja stāvus, kas skrēja uz viņa pusi. Vairs netēmē- dams, bet uzmanības novēršanai šaujot pa krūmiem, vīrs aizskrēja pa kājceliņu un nozuda naktī. Sirēnas kauca skaļāk. Stāvi dažādos virzienos metās ārā no parka.

Ērika bija viens no šiem stāviem. Viņa nespēja izgudrot, kurā vietā Zauls iznirs virs ūdens. Viņa zināja, ka Zauls darīs visu iespējamo, lai izglābtos, zināja arī, ka pašai ir savi pienākumi. Pats par sevi saprotams, ka Zauls cer, viņa darīs to, kas tagad bija padomā. Atstājot parku tajā pašā virzienā, pa kuru ieradusies, viņa šķērsoja vēl vienu ielu, ieskrēja alejā un sasniedza tās tālāko galu brīdī, kad pie parka piebrauca policijas mašīnas. Viņa šķērsoja vēl vienu ielu un ieskrēja nākamajā alejā, kaut galvā kā neprātīga joņoja viena doma. Jā, Zauls sapratīs, ka viņa nespēj vīru atrast, viņš centīsies izglābties saviem spēkiem. Viņas pienākums ir glābt…

Priekšā iemirdzējās restorāna ugunis. Iedrāzusies vestibilā, lāgā pat nejuzdama skābo kāpostu smaku, Ērika bāza taksofonā monētas.

Viņa uzgrieza tēva dzīvokļa numuru. Viens signāls. Divi. Neviens neatbild. Trīs signāli.

Izdzirdējusi pazīstamo un mierīgo balsi, viņa juta atvieglojumu.

-    Miša, te Ērika! Nav laika neko skaidrot! - Vina cen- tās ievilkt elpu. - Nepatikšanas. Modini Kristoferu un nekavējies ar saģērbšanu. Tūlīt no turienes nozūdi!

Nekādas atbildes.

-    Miša!

-    Kur tiksimies?

-   Kur vajadzēja ierasties manam tēvam, bet kur viņš neieradās, - Ērika noteica. - Tu zini. Ik rītu un vakaru.

-     Labi, - Miša atbildēja. - Es tūlīt zēnu pamodināšu, ar viņu viss būs kārtībā.

-    Lai Dievs dod!

-    Pārliecinies, ka tev nekas nedraud.

-    Sāc rīkoties!

Ērika nolika klausuli, pagriezās un ieraudzīja, ka vestibilā izbijušies viņu vēro apmeklētāji. Tiem garām viņa iz- drāzās no restorāna.

Bet kā būs ar Zaulu? Skrienot pa ielu, viņu nepameta satrauktas domas. Vai viņš ir dzīvs un varēs nokļūt iepriekš norunātajā tikšanās vietā?

6

Galagers vairāk kliedza, nevis runāja.

-    Vai tie bija mūsējie?

Kārtodams pārsēju uz izmežģītās rokas, bakurētainais vīrs saviebās.

-     Nekādā ziņā, ja vien jūs nenorīkojāt vēl kādu grupu piesegšanai. Droši kā "āmen!" baznīcā, ka no manas grupas šie nebija.

-    Sasodīts!

Galagers stīvi sēdēja konferenču galda galā. Vēl divi vīri, nervozi klusējot, gaidīja turpmāko. Galagers uzsita ar pirkstiem pa galdu.

-     Veseli trīs?

-     Ja neskaita mūsu grupu, tad jā, - atteica bakurētainais vīrs. - Mēs nospēlējām visu tieši tā, kā gribējāt. Es viņam situ. Viņš aizstāvējās. Mūsu šāvējs atklāja uguni, it kā gribētu viņu nošaut.

-    Mani interesē tie citi, - Galagers noteica.

-    Viens bija noslēpies aiz karuseļa. Vēl divi, šķiet, uzradās nezin no kurienes. Viņi mēģināja saņemt Romulu spīlēs.

-     Varbūt šie tikai tēloja? Vai tas ir droši, ka viņi gribēja Romulu nogalināt?

-    Romuls noteikti tā domāja, jo atbildēja uz šāvieniem. Uzbrucēji aizbēga, pirms paguva ierasties policija. Protams, arī mēs netūļājāmies.

Galagers saknieba lūpas.

-    Būtu Romuls kaut vienu nošāvis! Tad mums būtu vismaz līķis un iespēja noskaidrot, kas vēl iesaistījies spēlē. Sasodīts, jūsu grupai vajadzēja uzmanīt parku pamatīgāk!

-     Mēs nevarējām. Jūs teicāt, ka jābūt lieciniekiem no citām aģentūrām. Šīs izrādes nolūks bija pārliecināt citas organizācijas, ka Romuls joprojām ir izstumtais. Vajadzēja atiet nostāk, lai publika var ieņemt vietas.

-     Lieliski! Operācija izdevusies tik veiksmīgi, ka pilnībā izgāzusies.

-    Varbūt par izgāšanos runāt pāragri, - noteica bakurētainais vīrs.

Galagers jautājoši savilka uz augšu uzaci.

-Šā vai ta, bet Romuls gandrīz tika nošauts, tapec citas aģentūras jo vairāk būs pārliecinātas, ka viņš ar mums nav saistīts, - bilda bakurētainais. - Nekas nav mainījies. Viņš joprojām var īstenot savu atriebību. Un joprojām ir parādā mums pakalpojumu, kuru solīja.

-    Vai tā ir? Un vai viņš tā domā? Un ja nu Romuls uzskata, ka uzbrucēji bijuši mūsu cilvēki? Un ja nu viņš nospriež, ka operācija izgājusi no kontroles un mūsu cilvēki mēģinājuši viņu nogalināt? Tādā gadījumā pakalpojumu no viņa nevar gaidīt. Tikpat labi viņš var vērsties pret mums. Ir nu gan ievārīta putra. Lai paturētu viņu mūsu pusē un izmantotu vēlāk, mēs vēl būsim spiesti sniegt viņam palīdzību.

- Izvērtējot notikumu citā aspektā, - bilda bakurētainais, - mēs pat nezinām, vai viņš palicis dzīvs.

7

Nosalis un izmocījies, Zauls brida ārā no tumsā iegrimušās Donavas. Lai izkļūtu no apšaudes un sasniegtu pretējo krastu, bija vajadzīgas piecpadsmit minūtes. Ielu laternas pretējā krastā auksti mirdzēja. Viņš izbrida no dubļiem uz betonētā krasta, pagāja garām laivu mājai un beidzot nokļuva uz šauras ieliņas aiz noliktavas. No upes otra krasta neviens nebija sekojis, tāpēc šobrīd viņš jutās drošībā. Mieru nedeva uzstājīgs jautājums. Kas gribēja viņu nogalināt? Vai kādreizējā aģentūra galu galā tomēr nolēmusi viņu sodīt? Viņš neticīgi papurināja galvu. Vīrs ar baku rētām nekad nebūtu stāvējis ugunslīnijā. Vai varbūt teatralizētais uzvedums bija pārāk reālistisks? Vai arī vēl neatklātie ienaidnieki bija sagaidījuši jaunu izdevību, lai uzbruktu vēlreiz? Ja viņš parkā tiktu nogalināts, tad atbildīgi izrādītos agrākie darba devēji. Pārliecināt citas aģentūras savā nevainībā viņiem neizdotos. ?

Zauls drebēdams sakopoja spēkus, līdz prātā ienāca citas raizes. Ērika un Kristofers. Redzot uzbrukumu, sieva, nespēdama doties palīgā, būs devusies pie dēla, lai to pasargātu. Viņš paļāvās uz to, tas šoreiz bija vienīgais mierinājums. Ērika pirmām kārtām būs sazinājusies ar Mišu Plecu, brīdinājusi un likusi steidzami nogādāt Kristoferu drošībā. Nu jau Zauls devās uz priekšu apņēmīgāk. Šobrīd domas aizņēma tikai viens ceļamērķis - droša vieta, par kuru viņš ar Ēriku bija vienojies iepriekš. Vajadzēja nokļūt tur.

Pēc negaidītās pamodināšanas Kristoferam gaisma vēl grieza acīs. Zilajai pidžamai vīrs ar sagumušajiem pleciem, vārdā Miša, bija licis uzvilkt virsū svīteri. Degunā koda biezi cigarešu dūmu mākoņi, bet mutē no kakao smaržas bija saskrējušas siekalas. Telpā atradās daudz galdu un smaidīgi vīrieši ar sarkaniem vaigiem. Viņš atcerējās, kādā steigā Miša bija nesis viņu lejā pa kāpnēm. Un straujo braucienu ar taksometru. Ieskriešanu "kafijas namiņā", kā Miša bija nosaucis šo vietu. Piepešo mātes parādīšanos un viņas pie- sārtušās acis, kad tā viņu apskāva. Tas bija tik neizprotami.

Viņš sēdēja uz sola pie sienas ar māti vienā, bet Mišu otrā pusē. Abu saruna viesa neizpratni.

-   Ja piecpadsmit minūšu laikā viņš neparādīsies, - māte sacīja, - mēs nedrīkstam riskēt un ilgāk te kavēties.

Pienāca drukns vīrs ar baltu priekšautu un pieliecās pie mātes.

-    Atnāciet uz virtuvi! Nupat esam saņēmuši retu kafijas šķirni.

Vēl lielāka neizpratne. Miša iet pa priekšu, bet māte nes viņu caur atsperdurvīm. Mirdzoši metāla galdi. Katli, no kuriem ceļas tvaiks. Ienāk tēvs slapjā apģērbā. Miša smejas. Māte elsodama apskauj tēvu.

-    Paldies Dievam!

9

-    Mums nekavējoties jādodas prom, - Miša paziņoja.

-    Uz kurieni? - jautāja Zauls. -Atpakaļ uz Izraēlu.

-    Nē, - iebilda Ērika. - Ne mums.

-    Nesapratu.

-    Tikai tev ar Kristoferu. Ņem līdzi un parūpējies par viņu. Nosargā!

-    Bet kā paliek ar jumsi - jautāja Miša.

-    Kopā ar Zaulu un mani Kristoferam nebūs droši. Ja ar mums kas atgadās, nodod Kristoferu ar jaunu identitāti kibucā.

-    Es neticu, ka Pārvalde gribēja mani nogalināt, - bilda Zauls. - Tie bija citi cilvēki. Tie, kurus meklējam.

-    Pat ja tā, vai tu vari uzticēties savai agrākajai aģentūrai?

-    Man nākas to darīt. Mēs noslēdzām vienošanos. Apmaiņai pret atļauju atgriezties no trimdas es apsolīju, ka nepieņemšu jūsu palīdzību. Mums jātiek ar visu galā pašiem.

-Bet…

-    Nē. Mums jau ir informācija, kuru tu sagādāji. Mums jāriskē. Ja neveiksies, atmaksā par mums. Un neļauj tiem izdzimteņiem gūt*virsroku.

-    Vai esi pārliecināts, ka citu iespēju nav?

-    Palikt dzīviem? - Zauls papurināja galvu. - Lai atgrieztos pie Kristofera? Nē.

10

Tēvs noskūpstīja viņu. Kāpēc gan tēvam acīs asaras?

-Ardievu, dēls! Miša, rūpējies par viņu!

-    Nekad neaizmirsti, Kristofer…

Kāpēc raud arī mammai Jauni skūpsti. Mammas asaras uz vaiga.

-    Mēs mīlam tevi.

Klaigas atsperdurvju otrā pusē.

-    Jūs nedrīkstat iet tur atpakaļ!

-    Viņi jūs atraduši! Pasteidzieties! - sauc Miša. Steidzīga iziešana naktī pa citām durvīm bezgala garā

alejā. Šausmās atskatījies, viņš ieraudzīja, ka kopā ar Mišu devies vienā virzienā, bet vecāki - citā. Ar asarām acīs viņš tos vairs nespēja saredzēt.

MŪŽĪGĀ PILSĒTA

i

Ģērbušies kā garīdznieks un mūķene, Drejs ar Arlēni neatšķīrās no daudzajiem īstajiem priesteriem un mūķenēm, kasgājapa Viadella Conciliazione. Kaut arī ielanebija šaura, salīdzinājumā ar skatu, kas pavērās pretī, tā likās saspiesta. Vatikāna pilsētas austrumu puse… Svētā Pētera laukums… Iela izgāja uz abām pusēm kā piltuves paplašinājums un saplūda ar četru doriešu kolonnu rindu, kas apņēma laukumu no labās un kreisās puses.

-    Esmu dzirdējusi, ka šis ir Svētā Pētera laukums, - ierunājās Arlēne. - Biju iedomājusies to taisnstūrainu, bet tas ir ovāls.

Drīz viņi nonāca laukuma centrā. Pa vidu starp divām attālām strūklakām slējās ēģiptiešu obelisks. Kaut arī paši par sevi iespaidīgi, obelisks, strūklakas un kolonnas ap laukumu līdzās majestātiskajai Svētā Pētera bazilikai, kuras kupols staroja pēcpusdienas saulē, saruka pavisam mazi. Re- nesanseslaika celtnes ieskāva baziliku, uz kuru veda milzīgi, plati pakāpieni.

-   Man pat nenāca prātā, cik viss šeit ir liels, - bilda Arlēne.

-     Viss atkarīgs no perspektīvas, - Drejs paskaidroja.

-    Laukums, bazilika un viss Vatikāns aizņemtu mazāk nekā septīto daļu no Ņujorkas Centrālā parka.

Arlēne neticīgi pagriezās uz viņa pusi.

-    Tā ir taisnība, - Drejs piebilda. - Viss Vatikāns aizņem tikai kvadrātjūdzes piekto daļu.

-   Tagad es saprotu, kāpēc to sauc par pasaules mazāko pilsētvalsti.

-     Pilsētvalsts Vatikāns nav ilgi, - Drejs zināja stāstīt.

-    Līdz tūkstoš deviņi simti divdesmit devītajam gadam, kad Musolīni cerēja uz baznīcas politisku atbalstu, tāds tas nebija. Tikai šajā gadā tika nodibināta Vatikāna pilsētvalsts un tai piešķirta neatkarība.

-    Liekas, tu teici, ka nekad agrāk neesi te bijis.

-    Neesmu gan.

-    No kurienes tad tu zini par Vatikānu tik daudz?

-     Kamēr, lidojot no Kairas, tu gulēji, es lasīju tūristu ceļvedi.

-     Esi gan tu blēdis! - Arlēne pasmaidīja pa visu seju.

-    Ja esi kļuvis tik gudrs, tad saki - kā mēs nokļūsim uz tikšanās vietu?

-    Seko manās pēdās, māsa.

Drejs veda Arlēni uz ietvi no platajām kāpnēm pa kreisi. Uzrādījuši Vatikāna pases, viņi pagāja garām pāvesta miesassargiem, tradicionālajiem šveiciešu gvardiem svītrainos formastērpos ar platām piedurknēm, kuri vairāk izskatījās teatrāli nekā draudīgi, un cauri Zvanu arkai iekļuva katoļu baznīcas galvaspilsētā. Lai arī pastāvīgais Vatikāna iemītnieku skaits sniedzās tikai mazliet pāri tūkstotim, garīdznieku un tūristu skaits te bija liels. Lajus uzraudzīja gidi.

Viņi šķērsoja nelielu atklātu taisnstūri, Pirmo romiešu mocekļu laukumu. Pa labi debesīs slējās bazilika. Pa kreisi, šaurās ielas galā, cipreses ieskāva nelielu kapsētiņu.

-    Godu tikt apglabātiem šeit izpelnās tikai sevišķi ievērojami baznīcas atbalstītāji, - Drejs skaidroja. - Un, lai gods būtu lielāks, Vatikāns atvedis uz šejieni Jeruzalemes zemi no pakalna, kur Kristus sists krustā.

Viņi izgāja vēl pa divu arku apakšu, nonāca līdz Vatikāna tiesas namam, apgāja apkārt Svētā Pētera bazilikai un pa kokiem apaugušu ieliņu labirintu sasniedza mērķi - Vatikāna dārzus. Visapkārt, radot miera sajūtu, atradās dzīvžogi, dīķi un puķes. Kāda strūklaka atgādināja spāniešu galeonu. No lielgabaliem, tāpat kā no kuģa priekšgalā uzstādītās bērna figūras lūpās ieliktā raga, šļācās ūdens.

-    Man liekas, jūs mācēsiet novērtēt šos dārzus, - aiz muguras atskanēja balss. - To dēļ Roma un pat visa pasaule liekas pavisam tālu.

Kaut balss bija atskanējusi pēkšņi, tā nenobaidīja. Drejs bija gaidījis, ka drīz kādam jāparādās. Viņš pagriezās uz tēva Sebastjana pusf.

-    Vai te ir tā vieta, kur viņš nomira? •

-    Vai tēvs Viktors? - Priesteris bija melnā tērpā, aplicis baltu apkaklīti, ar melnu Bībeli rokās. Viņa acis bija drūmas. - Divos no rīta. Te, pie liliju dīķa. Blakus marmora eņģelim. Viņam divas reizes bija iešauts galvā.

Drejs sarauca pieri.

-    Ko viņš tik vēlu šeit darīja?

-    Viņam bija ar kādu te jātiekas. Tēvs Viktors visu darīja pamatīgi. Viņam bija grāmata, kurā ierakstītas visas tikšanās un kuru pirms dienas darbiem viņš nodeva mums. No ieraksta var spriest, ka viņš nav zinājis, ar ko devies uz tikšanos tik vēlā stundā. No ieraksta gan ir skaidrs, ka tikšanās bijusi saistīta ar kardināla Pavelika nozušanu.

Drejs cauri kokiem vēroja augsto baziliku un citas Vatikāna ēkas.

-    Vai var pieņemt, ka cilvēks, ar kuru viņš tikās, dzīvo kādā no šim Vatikāna ēkām? Tā varētu izskaidrot, kāpēc par tikšanās vietu izvēlēts dārzs. - Drejs papurināja galvu. - Ja uz visu paskatās no citas puses, tad varbūt bijis paredzēts, lai mēs tā nodomātu. Varbūt dārzus izvēlējies kāds no ārpuses, lai mēs nospriestu, ka viņš mīt Vatikānā.

-    Nav ari izslēgts, ka neieradās tā persona, ar kuru tēvs Viktors bija paredzējis tikties, vai arī pēc tikšanās uzradies cits, - ierunājās Arlēne. - Neidentificēta kontaktpersona un tikšanās vieta var būt domāta mūsu maldināšanai. Mums taču nekas nav zināms.

-    Ja neminam veidu, kā tēvs Viktors ievainots, - bilda tēvs Sebastjans.

Drejam tūlīt modās interese.

-    Ko par to var teikt?

-    Divi šāvieni tieši sejā. Šauts no pavisam maza attāluma, jo palikušas pulvera pēdas. Vai saprotat?

-    Jā. Daudz kas naktī iespējams. Bet no jūsu izteikumiem par tēvu Viktoru izriet, ka viņš bijis profesionālis. Pieņemot, ka arī profesionāli var apmuļķot, pulvera pēdas liecina, ka viņš droši vien pazinis slepkavu, jo citādi nebūtu to pielaidis tik tuvu.

Tēva Sebastjana tumšās acis iekvēlojās.

-    Iespējams, tas bijis pat brālības loceklis.

Drejs pameta skatienu uz gredzenu tēva Sebastjana kreisās rokas vidējā pirkstā. Zelta apdare. Lielisks rubīns. Un akmenī zobens šķērsām pār krustu. Atkal redzot šo reliģijas un vardarbības simbolisko apvienojumu un iedomājoties piespiedu saistību ar Akmens brālību, pār muguru noskrēja tirpas.

-     Nav izslēgts, ka tas ir tas pats brālības loceklis, kas divas reizes centās nepieļaut tavu sadarbību ar mums, - tēvs Sebastjans turpināja. - Cilvēks, kas negrib pieļaut, ka tiek noskaidrots kardināla Pavelika nozušanas iemesls. Tev jābūt uzmanīgam, brāli Maklein. Nākot uz tikšanos, es trīskārt pārliecinājos, vai man netiek sekots. Un nebūtu gudri, ja mēs turpmāk tiktos vēl kādu reizi. Ziņojumu nodošanai vai saņemšanai izmanto seifu Cīrihes bankā!

-     Mums nav tā atslēga, nedz arī zināms bankas konta numurs, nedz…

-     Tēva Viktora rīcībā bijusi informācija, kas atveda viņu šajā Vatikāna dārzā divos naktī. Tu, protams, gribēsi saņemt manis solītos ieročus.

-Tos jo īpaši.

-     Pēc manas aiziešanas aizstaigājiet līdz marmora eņģelim pie tā liliju dīķa. Tā ir tēva Viktora nāves vieta. Tēla otrā pusē marmorā ir ar metāla plāksni nosegts iedobums. Pacel plāksni! Blakus krānam, ar kuru regulē ūdens padevi uz strūklaku, atradīsi paciņu. Tajā ir viss nepieciešamais.

2

Uz četras collas biezā, desmit collas platā un garā sainīša, kas bija ietīts raupjā, brūnā papīrā, atradās nesalasāms vārds un pastmarkas, it kā sūtījums būtu izgājis caur Vatikāna pastu. Ņemot vērā sainīša lielumu, tas bija visai smags. Kopā ar Arlēni atstājot Vatikānu un ejot pāri Svētā Pētera laukumam, Drejs turēja to šķietami nevērīgi. Līdz šim garīdznieka un mūķenes tērps bija darījis viņus nemanāmus, taču tāda tērpa nepiemērotība turpmākajā darbā kļuva acīm redzama.

Arlēne nolasīja viņa domas.

-     Ja mēs arī turpmāk staigāsim apkārt šādā apģērbā, mēs saistīsim uzmanību. Lai velns parauj, bet tas var izraisīt skandālu!

-    Māsa, kā tu runā? Tu pārsteidz mani.

Arlēne izbrīnījusies palūkojās uz Dreju.

-     Kur mēs izskatīsim dokumentus? Ne jau nu visiem redzot. Turklāt mūķene nevar noīrēt istabu kopā ar garīdznieku. Un ko darīsim šonakt? Gulēt atsevišķi nav droši.

-    Droši? Mani dziļi aizkustina tavs romantisms.

Arlēne pasmaidīja.

-    Negribu izgaisināt tavas ilūzijas, bet…

-Kas?

-    Tavs augums šobrīd manā prioritāšu sarakstā nav augstā vietā.

-    Tas ir uzteicami, māsa. Apspied savas miesīgās vēlmes! - Drejs pārlaida skatienu Via della Conciliazione veikaliem. - Taču doma par garderobes nomaiņu nebūt nav slikta.

-     Bet kur mēs pārģērbsimies? Darot to veikalos, mēs saistīsim ne vienu vien neizpratnes pilnu skatienu.

-    Gan atradīsim vietu. Vai tas tik grūti?

3

Vai tas tik grūti? Drejs domās atkārtoja jautājumu, pēc piecpadsmit minūtēm stacijas vīriešu tualetē mazgājot rokas un gaidot brīdi, kad tā būs tukša. Vai tas tik grūti? Likās, nerakstīts likums noteicis, ka ikvienam šo telpu lietotājam kāds brīdis jāpavada kopā ar garīdznieku, ar kuru kopā izmantotas šādas intīmas labierīcības.

-    Jā, mans dēls. Ļoti labi, mans dēls, - turpinādams mazgāt rokas, itāliski atbildēja Drejs.

Beidzot tualetes telpā neviena nebija. Steidzīgi iegājis kabīnē, Drejs veikli nomainīja garīdznieka melno tērpu ar balto apkaklīti uz pelēkām biksēm, zilu kreklu un tumšzilu vējjaku. Priestera tērpu viņš iebāza papīra maisā, no kura bija izņēmis pirkumu, bet pēc tam ar somu un nelielo, smago ieroču saini izgāja no kabīnes. Telpā ienākot drošības dienesta vīram, Drejs attapās nepateikt: "Laba diena, mans dēls!" - un izgāja stacijas zālē.

Pūļa radītais troksnis atbalsojās katedrālei līdzīgajā ēkā. Pēc veca paraduma Drejs nopētīja cilvēku drūzmu, mēģinādams atklāt kādu, kas atšķiras no steidzīgajiem ceļotājiem. Apmierināts viņš devās pie kolonnas, aiz kuras gaidīja Arlēne, tērpusies smilškrāsas biksēs, pieskaņotā žaketē un smaragdzaļā blūzē, kas izcēla acu zaļumu.

-    Kur tu tik ilgi kavējies? - viņa noprasīja. - Es jau sāku domāt, vai navjāiet tevi meklēt.

-     Runājos ar savu ganāmpulku. Apskaties uz manām rokām! Tīrākas nav visā pilsētā.

4

Aizkari bija ciet. Aiz tiem vakara satiksmes radītais troksnis kļuva arvien skaļāks. Atvērtais sainītis gulēja uz viesnīcas gultas, tajā bija seifa atslēga, Itālijas nauda, divi mauzeri un dokumentu lapas.

Drejs sadalīja dokumentus sev un Arlēnei. Tās bija fotokopijas. Avīžu raksti, tēva Viktora piezīmju grāmatiņa ar tikšanos sarakstu, telefona sarunu pieraksti, informatoru zi- nojumi, laju izmeklētāju, kas nodarbojās ar slepkavību, savāktie materiāli.

Arlēne pārsteigta pacēla galvu.

-     Tēvam Viktoram bijuši lieliski informācijas avoti. Viņa rīcībā bijis viss, ko zina Interpols un vietējā policija.

-     Un baznīcas kontaktu dēļ daudz kas tāds, ko viņi nezina. Paskaties uz to! Viņam bijuši ziņu avoti pat lielākajos izlūkdienestos, KGB ieskaitot.

Tikai pēc trim stundām radās sajūta, ka viņi pietiekami iepazinušies ar dokumentiem. Drejs atslīga uz dīvāna.

-     Šķiet, brālība velti nopūlējusies, iesaistot šajā lietā mūs. Es neredzu neko, kas dotu pieturas punktu.

Arlēne saberzēja nogurušās acis.

-    Tēvs Viktors izdarījis visu, ko būtu darījusi es. Viņš izvērtējis visus aspektus - reliģiskos, politiskos, kriminālos.

-    Acīmredzot bez rezultātiem. Un tomēr kāds viņu nogalinājis. Kāpēc?

-    Iemesls var būt gluži cits, un tam var nebūt ne mazākā sakara ar kardināla Pavelika nozušanu.

-     Iespējams. Bet no ierakstiem piezīmju grāmatiņā izriet, ka tikšanās Vatikāna dārzā bijusi tieši tāpēc. Un mani nodarbina vēl kaut kas. Brālībai ir viens no labākajiem izlūkdienestiem, ar kādu man nācies saskarties. Ko varam izdarīt mēs, ja tā ar saviem resursiem neko nav spējusi?

-    Tēvs Sebastjans tieši par to runāja, - Arlēne paskaidroja. - Kāds brālības loceklis nodarbojas ar sabotāžu. Diviem neatkarīgiem un ieinteresētiem cilvēkiem no malas ir lielākas iespējas noskaidrot, kāpēc nozudis tēvs Paveliks.

-    Jo nodevējs pašu tīklā nezinās, ko mēs darām, un nevarēs nekur iejaukties. - Drejs piecēlās un sāka soļot pa istabu. - Vai tam ir jēga? Kāpēc tēvs Sebastjans neatkarīgi no brālības neizmanto savas iespējas un pats nedara to, ko gaida no mums? Vai ir kāda atšķirība? Kāpēc es? Kāpēc mēs?

-    Tev liekas, ka esam iekļuvuši lamatās?

-    Katrā ziņā tā var nodomāt. Slēpnis tuksnesī. Bumba Kairā. Nodevējs acīmredzot zinājis, ka tu tiec sūtīta, lai atvestu mani pie tēva Sebastjana. Varbūt tēvs Sebastjans izvēlējies mūs tāpēc, ka cilvēki no malas viegli norakstāmi. Viņš neriskē ar savu vai brālības locekļa dzīvību, bet, cerēdams, ka nodevējs, dzenoties mums pakaļ, pieļaus kļūdu, ļauj riskēt mums.

-    Bet vai šim nolūkam nederētu jebkurš cilvēks no malas? - Arlēne pajautāja. - Tēvs Sebastjans par pietiekamu naudu varētu nolīgt jebkuru neatkarīgu aģentu. - Arlēne uz mirkli pieklusa. Zaļās acis iekvēlojās. - Bet neatkarīgais aģents pēc diviem uzbrukumiem ne par kādu naudu negribētu darbu turpināt. Mēs esam izraudzīti tāpēc, ka mums ir labāka motivācija. Ja atteiksimies sadarboties, brālība mūs nonāvēs.

-     Un dzīve patlaban liekas ļoti jauka. - Drejs pasmaidīja un saspieda Arlēnes roku. - Mums ir pats svarīgākais iemesls pasaulē, lai mēs gribētu dzīvot. - Balss viņam pie- smaka. - Tāpēc mēs liekam svaru kausos nāves iespēju pret drošu nāvi. Un te nu mēs esam. Mēs zinām, ka ar mums manipulē, un mums tas jāatļauj.

-   Tādā gadījumā domāsim, kā padarīt darāmo.

-    Un saglabāt dzīvību. - Drejs pacēla avīzes raksta kopiju.

KARDINĀLA NOSLĒPUMAINĀ NOZUŠANA

ROMA, ITĀLIJA. 28. februāris (AP). Vatikāna amatpersonas un Romas policija joprojām ir neizpratnē par Romas katoļu baznīcas centrālās administratīvās padomes Kūrijas ietekmīgā locekļa kardināla Krunos- lava Pavelika nozušanu pirms piecām dienām.

Septiņdesmit divus gadus vecais Paveliks pēdējo reizi redzēts svētdienas vakarā pēc privātas mises noturēšanas sava Vatikāna dzīvokļa kapelā. Pirmdien viņam bija ieplānota svarīga uzruna plaši izreklamētajā katoļu bīskapu konferencē par baznīcas politiku pret Austrumeiropas komunistisko režīmu.

Sākumā varas iestāžu aizdomas krita uz labējiem ekstrēmistiem, kas varētu nolaupīt kardinālu Paveliku, lai tādējādi paustu protestu Vatikāna attieksmes maiņai pret tiem komunistiskajiem režīmiem, kuri gatavi ierobežot baznīcas aktivitātes. Tomēr neviena ekstrēmistu grupa vēl nav uzņēmusies atbildību par Pavelika nozušanu.

Drejs beidza lasīt un pagriezās pret Arlēni, kas arī bija lasījusi, pārliekusies pār viņa plecu.

-     Vai avīzes rakstā var būt kas tāds, kas nav apstiprināts tēva Viktora sagādātajos dokumentos? - Arlēne pajautāja.

-    Šobrīd mani vairāk interesē tas, kā šajos dokumentos nav. - Dreja roka ciešāk satvēra raksta fotokopiju. - Tu teici, ka tēvs Viktors izvērtējis notikušo no visiem aspektiem - reliģiskā, politiskā, kriminālā. Taču viena aspekta trūkst.

-Trūkst?

-   Tas var būt iemesls, kāpēc tēvam Sebastjanam esam vajadzīgi mēs. Tas ir, es. - Viņa acu priekšā mokoši no jauna parādījās sprādziena aina, kurā tika saplosīti vecāki, un naids, kas bija pārvērtis pašu par atriebības ieroci un galu galā novedis klosterī.

-    Teroristi. - Minot šo vārdu, viņš juta uz augšu sakāpjam žulti. - Rakstā pieminēta iespēja, ka kardinālu Paveli- ku var būt nolaupījuši viņi. Bet vai dokumentos šāda iespēja ir izpētīta un atmesta? Vai šis būtu mūsu darbības virziens?

5

Rīta saule centās izlauzties cauri smoga plīvuram. Ticis tālāk no mašīnu rēkoņas, Drejs iegāja taksofona kabīnē netālu no Kolizeja un uzgrieza numuru, kuru nebija lietojis gandrīz astoņus gadus. Šāds tiešs kontakts neviesa drosmi.

Itāliski atsaucās nepazīstama balss.

-    Tīrītava "Forums".

Drejs atbildēja itāliski.

-    Man, lūdzu, misteru Karelli.

-    Tāda Karelli šeit nav.

-    Vai jūs nevarētu atstāt viņam ziņu?

-    Es teicu, ka tāda Karelli šeit nav. Un nekad par viņu neesmu dzirdējis. - Cilvēks nolika klausuli.

Drejs arī nolika klausuli un atspiedās pret kabīnes stikla sienu. Tepat ārā stāvēja Arlēne.

-    Pēc sejas izskatās, ka tu nevienu neesi sazvanījis.

-    Acīmredzot kaut kas mainījies.

-     Nav brīnums, jo pagājuši astoņi gadi. Un paroles mēdz mainīt pat katru nedēļu.

-    Liekas, biju velti cerējis, ka mums tas veiksies viegli.

-    Kas ir Karelli?

-    Tāda Gato pseidonīms. Agrāk, kad strādāju par aģentu, viņš bija vidutājs. Dažreiz, ja misija neizdevās, mēs izmantojām viņu par sedzēju. Lielākoties mēs pirkām no viņa informāciju.

Arlēnes acīs atspoguļojās sapratne. Teroristi parasti darbojās nelielās, savstarpēji nesaistītās grupās. Šāda taktika nodrošināja slepenību, bet līdz ar to viņiem trūka droša ieroču un informācijas avota, kā ari drošu atkāpšanās ceļu. Lai nu kā, bet slepkavības vajadzēja rūpīgi plānot. Ja vien teroristu misija nebija pašnāvnieciska, tad, lai neviens nenokļūtu viņiem uz pēdām, bija vajadzīgi "tīri", agrāk neizmantoti ieroči. Pēc misijas izpildes šie ieroči tika izjaukti, iznīcināti vai izmētāti kaut kur tālu, vislabāk jūrā. Neizmantoti ieroči bija dārgi. Turklāt pirms operācijas upurus vajadzēja atrast, izpētīt viņu dienas gaitas un brīžus, kad viņiem var piekļūt. Šāda informācija izmaksāja dārgi. Un saprotams, ka pēc operācijas teroristiem uz laiku jānozūd. Arī alibi, bēgšanas pasākumi un droši mitekļi nebija lēti. Pirmklasīgas operācijas veikšanai, kas nozīmēja, ka teroristi paliks dzīvi un varēs nogalināt atkal, bija nepieciešami vismaz simt piecdesmit tūkstoši dolāru. Tās valdības, kas vēlējās izraisīt haosu, apgādāja teroristus ar naudu, savukārt teroristi maksāja vidutājam, kuru reizēm sauca par brokeru, lai tas sagādā informāciju, drošas mītnes un neuzdod jautājumus. Savukārt vidutājs nelikās zinis, kā klienti izmanto viņa sniegtos pakalpojumus. Karelli jeb Gato bija viens tāds vidutājs.

-    Viņam piemita profesionāla ētika, - Drejs sacīja.

-    Tu gribi teikt, ka viņš bija piesardzīgs.

-     Tieši tā. Viņa sniegtā informācija nekad neatklāja klientus, - Drejs turpināja. - Taču viņš bez sirdsapziņas pārmetumiem ņēma naudu, lai sniegtu ziņas par teroristiem, kuri aiz prāta trūkuma nebija izmantojuši viņa pakalpojumus.

-    Pēc tava stāstījuma gandrīz burvīgs zēns.

-     Ja neņem vērā, ar ko viņš pelna maizi, tad gandrīz tā ir.

-    Un tu, bez šaubām, viņu ienīsti.

-    Gan viņu, gan ienaidu, kuru viņš uztur. Bet, ja ir kāds, kas varētu pazīt teroristus, kuri nolaupījuši kardinālu Pave- liku, tad tas ir Gato.

-    Vai ari Gato to būtu zinājis pirms astoņiem gadiem. Vai nu viņš kopš tā laika ir mainījis savu kontaktu sistēmu, vai atmetis agrāko nodarbošanos, - sprieda Arlēne. - Saprotams, ir vēl trešais variants. Varbūt viņš zināja pārāk daudz un kļuva klientiem par apgrūtinājumu. Ielaižoties darījumos ar sātanu…

-    Sātans var paraut tevi uz elli. Šajā gadījumā - nekad man nebija nācis prātā, ka ņemšu mutē šādus vārdus, - gribu cerēt, ka sātans būs atturējies no tā.

-    Šķiet, ka tu nekad to neuzzināsi.

Drejs papurināja galvu.

-     Viņu varēja sameklēt, izmantojot vairākas metodes. Pa dažādiem telefona numuriem, ar dažādu cilvēku starpniecību.

Drejs no jauna iegāja telefona kabīnē. Uz nākamajiem trim zvaniem viņš tāpat saņēma atbildi, ka nekāda Karelli tur nav. Bez īpašas pārliecības paskatījies uz Arlēni, viņš uzgrieza pēdējo numuru. Atsaucās sieviete, kas runāja caur degunu.

-    Pontīna medikamentu tirgotava.

-    Vai jūs nevarētu nodot ziņu misteram Karelli? - Drejs palūdza.

Sieviete klusēja.

-    Karelli, - Drejs atkārtoja. - Vai jūs nebūtu tik laipna…

-    Es neesmu dzirdējusi šo vārdu gandrīz pusgadu.

-    Man nav iznācis runāt ar viņu pat ilgāk, - Drejs paskaidroja.

-    Ja man izdotos ar viņu sazināties, kas…

-     Misters Haverfords, - Drejs pateica pseidonīmu, kādu bija izmantojis, tiekoties ar Gato.

-    Es painteresēšos. Lūdzu, piezvaniet vēlreiz pēc pusstundas!

Drejs kopā ar Arlēni aizstaigāja līdz Kolizejam, tad atpakaļ pie telefona kabīnēm, tad atkal līdz Kolizejam. Tieši pēc pusstundas viņš uzgrieza numuru no jauna.

-    Es jau agrāk zvanīju sakarā ar Karelli.

-    Pierakstiet ceļu!

6

Ļaunu nojautu pārņemts, Drejs traucās nomātajā fiatā pa līkumainu meža ceļu. Daudzas reizes tiekoties ar Gato, viņi nekad nebija runājuši tā rezidencē. Tikšanās parasti bija sabiedriskā vietā, katru reizi noteikti citā, restorānā vai parkā, kas nevarēja tikt saistīti ar Gato organizāciju. Mājās darījumi netiek kārtoti. Ja jau Gato pakļāva riskam tur mītošos cilvēkus, tad vajadzēja būt neparasti svarīgam iemeslam.

Ieejot stipri apsargātās villas grezni iekārtotajā viesistabā, Drejs acumirklī saprata iemeslu - Gato bija tik slims, ka nespēja to atstāt. Villa atradās augstā kraujā desmit jūdzes uz ziemeļiem no Romas robežas, un no turienes varēja tālu pārredzēt visu apkaimi. Apkārt valdīja greznība. No kādreiz spēcīgā vīra, kura labklājība bija zēlusi no slepkavu teroristu honorāriem, bija palikusi tikai čaula, āda uz līķ- krāsas sejas brīvi nokarājās, bet cepure ar platām malām neļāva redzēt, ka mati izkrituši.

-    Ak, Haverford, - Gato, noslīdzis uz dīvāna, sēca. - Kur tas laiks! Un cik pievilcīgu pavadoni tu esi paņēmis sev līdzi!

-    Sveicināts, mister Karelli! - Arlēne smaidot paspieda kaulaino roku. Smaids nemainījās, viņam piespiežot pie rokas izkaltušās lūpas.

Telpas tālākajos galos stāvēja divi miesassargi.

-    Jā, laiciņš patiešām pagājis, - Drejs piekrita. - Tikmēr nomainīju sirdi… Varu teikt, esmu nomainījis dvēseli… Atstāju savu profesiju.

Gato ieklepojās.

-    Tāpat kā es. Vai ko atspirdzinošu? Varbūt vīnu?

-    Tu jau zini, ka nekad to nelietoju.

-    Atceros. Bet ar tavu atļauju…

-    Protams.

Gato ielēja glāzē purpursarkano dzērienu. Viņš to norija tikai ar grūtībām. Telpā bija jūtama zāļu smarža.

-   Tagad, kad esam apmainījušies ar laipnībām, saki, Haverford, - kā varu palīdzēt? - Gato sejā sastinga smaids.

-    Agrākos laikos tu mēdzi mani apgādāt ar informāciju par tiem, kas bija tik lieli muļķi, ka nevēlējās būt tavi klienti.

Gato iesmejoties, sašūpojās viņa maisveidīgais apģērbs.

-   Tik lieli muļķi! - viņš iespurcās. - Haverford, vai manu jauno Matisu esi redzējis?

Viņš pamāja ar roku uz sienas pusi. Drejs pagriezās un vērtējoši paskatījās.

-    Iespaidīgi.

-    Miljons dolāru, Haverford. Tādu summu kādreiz pelnīju par vienu uzdevumu. Kā tev šķiet, cik cilvēku aizgāja nāvē, lai Matiss spētu to uzgleznot?

-    Manuprāt, neviens. Ja neskaita daļiņu no Matisa paša. Gato ieklepojās vēlreiz.

-     Pat ja es gleznu pārdotu ar milzīgu peļņu, tas neizglābtu man dzīvību. Nāc tuvāk, mīļā, apsēdies blakus!

Arlēne smaidīdama paklausīja.

-    Pastāsti, Haverford, - kā manā vietā tu rīkotos?

-    Tavā vietā?

-    Ja tu mirtu.

-    Sapratu. Tādā gadījumā es izsūdzētu grēkus. -Jā?

-    Priesterim. -Jā?

-    Un darītu visu iespējamo dvēseles glābšanai.

-    Vai esi kļuvis ticīgais, Haverford? -Ar novēlošanos, bet uz visiem laikiem.

-    Un vai esi guvis apmierinājumu? Drejs bridi domāja.

-    Nē. Īstenībā ticība ir kā slogs. Tā ir spēcīga.

-    Spēks, to es saprotu.

-    Un tā palīdz samierināties ar domu par nāvi.

-    Tas ir kas nenovērtējams, draugs, - bilda Gato.

-    Tāpēc gribu tev ko piedāvāt. Pazudis Dieva kalps. Vai vari man palīdzēt uzzināt, kas noticis?

-    Dieva kalps?

-    Patiesībā kardināls. Krunoslavs Paveliks. Izdzirdējis pazīstamu vārdu, Gato palocīja galvu.

-     Mēs domājam, ka atbildīgi par viņa pazušanu varētu būt kādi tavi agrākie sabiedrotie. Ja palīdzēsi viņus atrast, es to uzskatīšu par pakalpojumu. Protams, arī Dievs to uzskatīs par pakalpojumu. Un katrā ziņā es par to samaksāšu.

-    Samaksāsi? Par maksāšanu, Haverford, šoreiz nedomā.

-    Ko tad?

-    Es alkstu pēc atmaksas!

-Kam?

-   Tiem, kas pametuši mani manā nevarībā!

Drejs paplēta rokas.

-    Tu taču šos cilvēkus pazīsti. Viņi nav vainojami, jo grib izdzīvot.

-     Izdzīvot? Nē, ja es varu te ko darīt! - Naida izvirdums izraisīja tik lielas sāpes, ka viņš saviebās. - Tie mēr- gļi nešaubīdamies sēj nāvi, taču nevēlas ielaisties darīšanās ne ar vienu, kas stāv uz kapa malas.

-    Un tu esi aizvainots, ka neviens nekārto darījumus ar tevi?

-    Bez darbošanās manai dzīvei zudusi jēga.

-    Tādā gadījumā ir laiks padomāt, vai nerast tai citādu jēgu?

-     Reliģijā? - Sāpju spazmas pierima, un Gato mazliet pavēra acis šaurās spraudziņās. - Skaisti, Haverford. Palīdzot jums atrast kardinālu, vienlaikus varēšu glābt dvēseli?

-    Vienalga, kā, bet pamēģini to glābt.

-    Ja vien nav par vēlu.

-    Vislielākais grēks ir izmisums.

-    Es gribēju teikt, ka meklēt kardinālu, iespējams, ir par vēlu. Viņš pazuda pirms vairākiem mēnešiem. Esmu dzirdējis baumojam, ka pielikti visi spēki, lai uzzinātu, kas ar viņu noticis. Bet tagad, kad pēdas atdzisušas…

-    Mani interesē citādas baumas, - atsaucās Drejs.

-        Par maniem agrākajiem klientiem? - Cīnoties ar sāpēm, Gato notrīcēja plakstiņi. - Tu domā, ka viņi nepalielītos, ja būtu atbildīgi par kardināla nozušanu? Nesūtītu uz avīzēm vēstules un nezvanītu Interpolam?

-    Ja jau tas nav noticis, mani interesē, vai šie nav lielījušies savā starpā.

-    Un kā ar patiesību?

-    Tā vienmēr ir atspirdzinoša.

-     Tev tā nepatiks. Un patiesība ir tāda, ka es nezinu. Janvāri man noteica slimības diagnozi. Šādas ziņas izplatās ātri. Par notikumiem iekšējās aprindās neesmu dzirdējis kopš februāra. Man arvien paticis, Haverford, apspriest ar tevi pasaules jaunumus, un agrāko laiku vārdā es biju ar mieru tikties ar tevi. Tikai baidos, ka tavs brauciens uz šejieni bijis veltīgs. Ne jau man šādas lietas vajag prasīt. - Gato sāpīgi saviebās un aizturēja elpu. Izelpojot šķita, ka no riepas tiek izlaists gaiss.

Drejs piecēlās.

-Atvaino, es aizkavējos pārāk ilgi. Tu būsi pārguris.

-    Es gan zinu, kam šādas lietas var vaicāt.

Drejs pamira.

-Kam?

-    Tam tārpam, kas nomainījis mani. Tam mūdzim, kas pārņēmis manus klientus, jāzina, kādi ir iekšējie jaunumi. Viņu sauc Bonato.

-    Un kāds ir viņa pseidonīms?

-Mediči.

-    Politiskas intrigas un haoss. Piemērots vārds. Vai vari palīdzēt man iepazīties ar viņu?

-    Es pats? Tas nekādi nav iespējams, Haverford. Tiklīdz viņš ieguva manu klientu labvēlību, es kļuvu norakstāms. Mani uztur pie dzīvības vienīgi ciešanas, jo mana pēdējā stundiņa ir klāt. Ja pavēstīšu, ka tu esi manis sūtīts, šāda priekšā stādīšana var maksāt tev dzīvību. Es izstāstīšu, kā viņu sameklēt. Pārējais ir tavā ziņā. Esi piesardzīgs! Labi padomā, pirms kaut ko jautā.

-    Vari ticēt, ka būšu ļoti piesardzīgs. Pastāsti par viņu! Visu, ko zini.

-    Varbūt tev taisnība, Haverford. Varbūt Dievs paskatīsies uz mani labvēlīgāk, ja izrādīšu raizes par viņa kardinālu.

7

Ģērbušies melnā, Drejs un Arlēne stāvēja ēnainā alejā un vēroja restorāna mašīnu stāvvietu ielas pretējā pusē. Nupat bija apritējusi astotā vakara stunda. Viņi gaidīja jau piecpadsmit minūtes, un, ja Gato dotā informācija bija pareiza, tad brokeram, kas izmantoja Mediči pseidonīmu, tuvāko piecu minūšu laikā vajadzēja ierasties restorānā. Tiek uzskatīts, ka restorāns atrodas neitrālā zonā, bija teicis Gato. Neitrālā zona. Nekādi darījumi tur netiek kārtoti. Mediči iemīlējis tā restorāna ēdienu un vīnu karti. Viņš vienmēr ierodas piecas minūtes pāri astoņiem, sirsnīgi pieēdas, atmet bagātīgu dzeramnaudu un precīzi desmitos atgriežas savā savrupnamā, kur ielasmeita, katru vakaru cita, nodarbojas ar viņa iepriecināšanu. Katrā ziņā māja viņam tiek apsargāta pirmklasīgi. Vājais punkts ir restorāns. Ņem vērā, ka parastajos apstākļos viņa ikdienas gaitas nav apdraudētas. Teroristu grupām nav nekāda iemesla nodarīt viņam ko ļaunu. To ņem vērā arī varas iestādes, kas saprot, ja vērsīsies pret viņu, teroristu grupas, kuras izmanto viņa pakalpojumus, automātiski mainīs savus plānus.

Tātad, ja mēs ķersimies pie viņa, bija teicis Drejs, vai tas nesatrauks teroristu grupu, lai arī kāda tā būtu, kas pievākuši kardinālu Paveliku ?

Kardināla nozušana ir sens notikums. Kam gan var rasties aizdomas, ka Mediči sagrābts tādēļ, lai kaut ko uzzinātu par operāciju, kura notikusi pirms vairākiem mēnešiem? Tev ne par ko nav jāraizējas, Haverford.

Drejs tomēr raizējās - vai viņa un Arlēnes iecerētā operācija ir iespējama. Šāda uzdevuma veikšanai parasti bija vajadzīga labi trenēta, vismaz desmit cilvēku liela komanda. Divatā bija iespējams izdarīt galveno, bet ja rodas sarežģījumi? Ja notiek kas neparedzēts un vajadzīga pieseg- šana, lai aizsargātu vai novērstu uzmanību un dotu iespēju bēgt?

Stāvot ēnainajā alejā, Drejs mierinot maigi uzlika plaukstu Arlēnei uz pleca.

Par atbildi viņa pacēla savu roku un mīļi noglāstīja Dreja plaukstu. Gluži kā lasīdama Dreja domas, viņa ierunājās:

- Ja nerodas nekas aizdomīgs, mums iekšā nevajag iet. Darbojoties divi vien, mēs saistīsim mazāk uzmanības nekā vislabākā komanda. Turklāt Mediči nekādā ziņā mūs nebūs gaidījis.

Drejs piekrita. Protams, bija arī iespēja atteikties no potenciālā informācijas avota. Bet ko tad? Trūkstot citiem pieturas punktiem, viņi būs spiesti slapstīties un vilkt laiku, līdz brālība viņus sameklēs un sodīs par neveiksmi. Iepriekšējā vakarā abi ar Arlēni viņi bija nosprieduši, ka iespējama nāve tomēr ir labāka nekā droša nāve. Lai iegūtu brīvību, kas ļautu būt kopā, nav jābaidās no riska un Mediči jāsagaida.

Tuvākajā krustojumā pa kreisi parādījās limuzīns, kas brauca uz šo pusi. Drejs noņēma roku no Arlēnes pleca. Abi pa aleju atkāpās nostāk. Limuzīnam piebraucot tuvāk, Drejs ieraudzīja šoferi. No tā, kas sēdēja aizmugurē, šoferi atdalīja ēnaina šķērssieniņa. Drejs nopētīja pasažiera logu savā pusē, taču dūmakainais stikls, droši vien bruņustikls, pakaļējo sēdvietu neļāva saskatīt. Numura zīme bija Gato pieminētā. Šis bija Mediči limuzīns.

Limuzīns iegriezās restorāna piebraucamajā ceļā un apstājās. Šoferis žaketē, kuru izspīlēja pistoles maksts, izkāpa no mašīnas. Viņš atvēra aizmugurējās durvis, ļaudams izkāpt vēl vienam vīram. Otrs vīrs bija ģērbies uzvalkā, zem kura^pat bija izspiedusies pistole. Pēc tam parādījās maziņš vīriņš ar zebiekstes seju, tērpies smokingā, un viņš atbilda Gato sniegtajam Mediči aprakstam.

Pēc plāna bija paredzēts, ka pa to laiku, kamēr Mediči ieturēs vakariņas, tiks pieveikts šoferis. Desmitos Mediči iznākot no restorāna, Drejs un Arlēne likvidēs miesassargu un ar Mediči viņa limuzīnā aizbēgs. Šis plāns bija vienkāršs un praktisks. No iegūtās informācijas izrietēja, ka sagrābt un aizvest Mediči no viņa mājām būtu ļoti grūti. Bet šeit? Ņemot vērā bruņoto eskortu, Mediči šķita, ka viņš ir drošībā.

Nāves tirgonis miesassargam pa priekšu devās uz restorānu. Šoferis pagriezās pret limuzīnu. Gatavodamies uzbrukt šoferim, tiklīdz tas būs novietojis mašīnu restorāna stāvvietā, Drejs dziļi ievilka elpu.

Arlēne pēkšņi nomurmināja:

- Kaut kas notiek.

Tas notika strauji. Lielākais - divdesmit sekunžu laikā. Precīzāk noteikt laiku bija grūti, jo notikumi zibenīgi sekoja cits citam. Limuzīnam aiz muguras apstājās maza, sarkana mašīniņa, un no tās izkāpa braucējs, kas apbēra šoferi ar lamuvārdiem. Vīram galvā bija augsta cepure, kas gandrīz pilnībā noslēpa sarkanos matus. Kaut arī seja bija saviebta trakās dusmās, tā bija pavisam bāla. Vīrs bija garāks par šoferi, bet tievs, gandrīz izstīdzējis. Viņš draudēja šoferim ar dūrēm un lamājās, ka tas aizšķērsojis ceļu. Šoferis sašutis devās vīram pretī.

Tūlīt no stāvvietas ēnas parādījās vēl viens vīrs. Viņam galvā bija melna adīta cepurīte, kas gaišos matus pilnībā nenoslēpa. Vīrs bija ar stūrainu seju, iededzis un muskuļains. No jakas apakšas viņš izrāva kanniņu un iešļāca tās saturu miesassargam sejā, kas nokrita, kā dabūjis ar mietu pa galvu. Nostājies kā bokseris, gaišmatis sita Mediči pa zodu un nāves tirgoni kritienā iegrūda limuzīnā.

Sarkanmatis, kas stāvēja pret šoferi, viegli izvairījās no viņa sitiena un zvēla pa tā rīkli ar tādu spēku, ka varēja to pārsist. Šoferis nokrita. Sarkanmatis ielēca limuzīnā, kur atradās gaišmatis un Mediči, atpakaļgaitā pārbrauca pāri šoferim un aiztraucās pa ielu.

Viss bija noticis tik strauji un tik veikli, ka tikai tad, kad limuzīns nozuda ielas galā, saradās pūlis un sāka blenzt uz līķiem. Kāds ar novēlošanos iekliedzās.

8

Drejs spieda grīdā nomātā fiata gāzes pedāli. Riepas uz līkumainā ceļa kauca.

-    Teikt, ka nostrādāts profesionāli, nozīmētu nepateikt neko. Šie vīri bija sava amata meistari, - viņš sacīja.

Mašīnai strauji braucot pa līkumiem, Arlēne turējās pie priekšējā paneļa.

-    Viņiem bija tāds pats nodoms kā mums. Bet viņi negaidīja Mediči iznākam no restorāna pēc vakariņām un uzbruka tūlīt pēc ierašanās. Kas viņi ir? Un kāpēc viņiem vajadzīgs Mediči?

-    Cerēsim, ka drīz to uzzināsim.

Drejs bremzēja. Lukturi izgaismoja Gato savrupnamu. Jau otro reizi šajā dienā viņi bija te ieradušies pēc informācijas.

Gato villas plaši atvērtie vārti viesa satraukumu. Aiz tiem gulēja divi miruši sargi ar sarkaniem plankumiem uz krūtīm. Drejs pa celiņu ātri piebrauca pie renesanses stila ēkas. Viņš nelikās zinis par piesardzību, jo sprieda, ka tie, kas nogalinājuši sargus, nozuduši pirms laba laika. Tumsa villā aizdomas apstiprināja. Uzbrukums bija noticis dienā.

Viņš apstādināja fiatu villas milzīgo parādes durvju priekšā un kopā ar Arlēni skriešus atstāja mašīnu. Uz pakāpieniem gulēja trīs miruši sargi. Iemeties pa atvērtajām durvīm iekšā, viņš atrada gaismas slēdzi, nospieda, ieraudzīja vēl līķus, uz mirkli apstājās kā paralizēts, bet tūlīt jau drāzās no istabas uz istabu. Nāve. Visur nāve.

Gato ar pāfgrieztu rīkli asinīm piemirkušos kokvilnas rītasvārkos gulēja atpūtas krēslā blakus peldbaseinam.

-    Tie divi vīri pie restorāna. Gaišmatis un sarkanmatis, - Arlēne ierunājās. - Viņi noteikti ir bijuši arī šeit.

Drejs palocīja galvu.

-    Tas ir vienīgais izskaidrojums, kādu spēju iedomāties, - Arlēne turpināja. - Viņi piespieduši Gato runāt. Par Mediči. Viņi, tāpat kā mēs, sapratuši, ka tas ir piemērots brīdis viņa sagrābšanai.

Drejam kaklā sāpīgi iespriedās kamols.

-   Vai tā būtu sagadīšanās? Tam es neticu. Notikumi šeit un pie restorāna ir saistīti. - Viņš stīvi skatījās uz Gato līķi. - Es kaut ko nesaprotu. Kāpēc tā jādara cilvēkam, kas mirst ar vēzi? Kā viņa nelaimi var padarīt tik lielu, ka vēža radītās sāpes citu priekšā nobāl? Kā iespējams cilvēku, kam no nāves neizbēgt, piedabūt izstāstīt, ko viņš nevēlas?

Drejs pavilka vaļā Gato rītasvārkus un ieraudzīja sakropļoto ķermeni. Mutē sakāpa žults.

-    Ģeniāli zeļļi, ne ko pielikt, ne atņemt.

-    Bet Gato viņiem nav izstāstījis par mums, - noteica Arlēne, - jo citādi pirms uzbrukšanas Mediči viņi būtu centušies mūs izslēgt no spēles.

Drejs vēlreiz pamāja ar galvu.

-    Ceru, ka Tas Kungs izrādīs tev žēlastību, Gato. Galu galā tu visu izdarīji godam.

-    Gaišmatis un sarkanmatis, - bilda Arlēne. - Kas viņiem vajadzīgs no Mediči?

-    Vai viņus nevar vadīt tie paši motīvi, kas mūs?

-    Proti, arī viņi grib atrast kardinālu?

-    Lai Dievs dod, ka es to zinātu. Vai šie vīri darbojas paralēli mums? Vai arī viņi no mums atpaliek?

-    Drej, viņi darbojas tik prasmīgi, ka var būt arī priekšā.

Ceturta dala

KURSS UZ SADURSMI

TĒLI IZ KAPA

i

Mehiko. Ārons Rozenbergs no telefona sava mersedesa aizmugurē iepriekš brīdināja miesassargus par divkāršu uzmanību pret aizdomīgiem svešiniekiem mājas tuvumā. Nebija noticis nekas tāds, kas norādītu uz iespējamu uzbrukumu, bet tagad, kad viņi ar Heloveju bija vienojušies par darījuma īstenošanu, nedrošība kļuva arvien lielāka. Tēva nolaupīšana modināja nelabas nojautas. Sievas pīšanās ar miesassargu vēl vairāk sagandēja prāta mieru. Kaut ari Helovejs apgalvoja,"ka Sets ar Tilku iznīdēs "Nakts un miglas" sakni, nekādi ziņojumi par rezultātiem nebija pienākuši. Galvenais iemesls, kāpēc viņš bija piekritis nogādāt sātana preci tālāk, bija Heloveja apgalvojums par viņu veiksmi. Ja "Nakts un migla" uzzinātu par preču piegādi vai nelabās ausīs nonāktu, ka "Nakts un migla" spēj celt gaismā, kas tā par kravu un kas to pasūtījis, būtu jāstājas pretī diviem ienaidniekiem, domāja Rozenbergs. Un abi dotos uz- biukumā, tikai katrs cita iemesla dēļ.

Mersedess iesprūda stāvoša transporta rindā. Tās galā no cāļu kastēm piekrautas vaļējas automašīnas motora pārsega apakšas lauzās tvaiks. Ap mašīnu salasījies pūlis vicināja rokas. Sasodīts, kas man šajā zemē meklējams, nodomāja Rozenbergs. Nostalģiskā vīzijā acu priekšā iznira kalni, strauti un meži. Viņš strauji parāva galvu pret miesassargu pa labi, pēc tam tikpat strauji pret miesassargu blakus šoferim. Kāds neprāts, viņš nodomāja. Vēl neatskārtis, ko dara, Rozenbergs atvēra priekšā uz sēdekļa ierīkotā bāra durtiņas, izņēma tekilas pudeli, piepildīja prāvu glāzi ar eļļaino šķidrumu un iztukšoja vienā paņēmienā. Tam ieskrienot vēderā, mersedess sakustējās uz priekšu, jo stāvošā kravas mašīna bija noštumta ielas malā.

Gaisa kondicionētājs mašīnā darbojās ar pilnu jaudu, un apkārt virmoja remdena pūsma. Apvienojumā ar tekilu no tā visa gandrīz uznāca vēmiens. Kā gribēdams apspiest klepu, viņš pacēla pie mutes roku, lai nokļūtu līdz mājām, nezaudējot cieņu.

Varbūt Marijai būs noskaņojums atkal padarboties ar "uzkurbulēšanu", viņš fantazēja. Vienalga, kas, lai tikai novērstu domas no nepatīkamajiem jautājumiem. Viņa ir man to parādā, Rozenbergs nosprieda. Vai viņa pūliņu augļu lielākā daļa netiek viņai? Vai viņš kaut ko pārmet par neuzticību?

Šoferim izdevās tikt uz platās Reformu ielas, uzņemt ātrumu un nokļūt līdz divu daudzstāvu dzīvojamo namu starpā iespiestajam spāniešu stila savrupnamam. Rozenber- ga miesassargi izkāpa no automašīnas, lai novērtētu potenciālās briesmas.

Acīmredzot nekā tamlīdzīga. Viens no miesassargiem ar mājienu padeva Rozenbergam zīmi. Savrupnama apsardzes dienesta vīrs parādījās durvīs. Rozenbergs no mašīnas skriešus metās augšup pa akmens pakāpieniem un, nokļuvis vestibilā, atslīga pret sienu. Nācās atzīt, ka šāda ierašanās neceļ cieņu, bet nāvei, lai arī kāda tā bija, cieņa neko nenozīmēja. Apsardzes dienesta vīri savā starpā varēja dzīt jokus par Rozenberga bailēm, taču maksāts viņiem tika labi, un, kamēr vīri pilda pienākumus, viņi varēja melst, ko grib.

Pamanījis kāpņu līkumā istabeni neizpratnē skatāmies, viņš atrāvās no sienas.

-     Vrss ir labākajā kārtībā, - viņš spāniski paskaidroja. - Uz mirkli pārmāca karstums. Vai kundze ir augšstāvā?

-    Nē, senjor Rozenberg, - atteica kalpotāja. - Jūsu sieva aizgāja un nebūs visu pēcpusdienu.

-    Aizgāja? - Rozenbergs drūmi paskatījās. - Uz kurieni?

-    Viņa man to neteica, senjor.

-    Kopā ar Estevanu?

-   Ar savu miesassargu, protams.

Savu miesassargu, Rozenbergs nodomāja. Viņas miesas izmantotājs varēja būt uzmanīgāks!

Viņš metās augšā pa kāpnēm. Sasodīts, kamēr es riskēju, viņi visu dienu jājas!

Kāpņu augšā, izdzirdējis Estevana istabā gaiteņa galā balsis, viņš strauji apstājās. Balsis skanēja pārāk klusu, lai būtu nosakāmas, bet tās bija vīrieša un sievietes balsis, tāpēc Rozenbergam pamodās dziļas aizdomas, ka kalpone vai nu kļūdījusies, vai samācīta melot. Atrisināt citas problēmas nebija viņa spēkos, taču, lai Dievs stāv klāt, šo viņš spēja atrisināt tūlīt.

Viņš drāzās uz Estevana istabu, bet, ticis līdz gaiteņa vidum, atskārta, ka balsis nāk no kalpotājas istabas, kur televīzijā rādīja "ziepju operu". Tomēr viņš nespēja apstāties. Atrāvis Estevana istabas durvis vaļā, viņš metās iekšā, cerēdams ieraudzīt sievu ar miesassargu apskāvušos gultā.

Viņu nebija. Istaba bija tukša, taču uz gultas bija kaut kas tik satriecošs, ko viņš nebija spējis iedomāties, un viņam saļodzījās ceļgali. Viņš atspiedās pret Estevana rakstāmgaldu, lai noturētos kājās, un, līdzko spazmas kājās pierima, metās pie gultas pārklāja, kuru piespieda pie krūtīm. Šķita, ka sirdi saspiež kā dzelzs spīlēs. Viņš apsviedās apkārt un zaglīgi atskatījās, vai kalpotāja nav sekojusi un redzējusi, kas ir uz gultas pārklāja. Viņa, vienalga, varēja vēl uznākt augšā un ieraudzīt, kas ir uz gultas pārklāja, tāpēc to vajadzēja aizvākt prom no acīm.

Salocījis pārvalku un piespiedis pie krūtīm labajā pusē, lai kalpotāja nepamanītu, viņš aizsteidzās pa gaiteni garām kāpņu augšējam laukumiņam un pa otras puses gaiteni uz galveno guļamistabu. Viņš jau bija iegājis guļamistabā, aiztaisījis durvis, lai steidzīgi noslēptu gultas pārsegu skapī, te pēkšņi tualetes spogulī ieraudzīja pats savu gultu un to, kas bija uz gultas pārsega.

Tas, ko viņš ieraudzīja, ne ar ko neatšķīrās no Estevana istabā redzētā. Tas bija tik milzīgs, melns, grotesks un šausminošs, ka Rozenbergs saņurcīja arī savu gultas pārvalku un kopā ar to otru iebāza atvilktnē un pat neiedomājās, ka jābrauc uz paša iekārtoto slepeno kantori. Viņš gluži vienkārši krita panikā un saķēra telefonu uz naktsgaldiņa.

2

Heloveju pārņēma šausmas, ka Rozenbergs kā pēdējais muļķis izmanto nedrošu telefonu. Šis procedūras pārkāpums, ko pavadīja Rozenberga vervelēšana, liecināja, ka cilvēks vairs neapjēdz, ko dara.

-    Dieva dēļ, runā lēnāk! - Helovejs aicināja. - Par ko tu runā? Ko tu atradi?

-        Galvaskausu! Nolādētu miroņgalvu! Tā ar melnu krāsu uzkrāsota uz manas gultas pārsega! Tāda pati uzkrāsota arī uz sievas miesassarga gultas pārklāja!

-    Nomierinies! Tam var būt pavisam cita nozīme, nekā tu domā. Tas vienkārši var būt nāves drauds. Nav iemesla uzskatīt…

-    Ja mums ir darīšana ar "Nakti un miglu", tad tā ir jāuzskata! Tas ir vairāk nekā drauds. Tu labi zini, ko vēl šis simbols nozīmē! Lai arī kas šos simbolus uzkrāsojis, tas gribējis atgādināt, ka tam zināms par mums viss!

Nevēlēdamies saistīt gaitenī stāvošo miesassargu uzmanību, Helovejs runāja klusu.

-     Labi, lai tas būtu atgādinājums. Bet kāda tam nozīme? Un ko tas maina? Mums jau bija zināms, ka esam atmaskoti.

-    No tā mainās viss! - Rozenberga balsī ieskanējās histērija. - Tas pierāda, ka ar mūsu tēviem viņiem nepietiek. Tagad esam vajadzīgi mēs\ Par tēvu grēkiem! Lai cieš arī nākamā paaudze! Un viņi spēj to panākt! Jo, par spīti jebkuriem drošības pasākumiem, viņiem izdevies ielavīties manā mājā!

-     Mēs nevaram turpināt šo sarunu pa nedrošu telefonu, - Helovejs brīdināja. - Noliec klausuli un piezvani pēc stundas no…

Rozenbergs nespēja rimties.

-    Un tas nav viss! Kāpēc divas miroņgalvas? Kāpēc uz manas gultas? Un kāpēc uz sievas miesassarga gultas?

-    Manuprāt, lai efekts būtu divkāršs. Lai…

-     Nolādēts, tu neko nesaproti! Sievai ar miesassargu ir romāns! Man likās, ka neviens to nezina! Es mēģināju izlikties, ka neko nenojaušu! Bet "Nakts un migla" to zina! Tikai tāpēc miroņgalvas uzkrāsotas uz abām gultām. Ar to viņi grib pateikt, ka viņiem par mani zināms viss un pat tas, kas drātē manu sievu! Šie plātās, ka viņiem zināmi visi mani noslēpumi! Visi mūsu noslēpumi, Helovej! Par precēm! Par to nosūtīšanu! Un ja viņiem ir zināms par…

-    Tu izdari pārsteidzīgus secinājumus.

-    Pārsteidzīgus secinājumus? - Rozenbergs ievaidējās. -Ak Kungs, kas dzina mani ielaisties darīšanās ar tevi? Tu esi tik pašpārliecināts, ka nevēlies atzīt…

-    Sets un Tilka parūpēsies par…

-    Parūpēsies? Vai tā būs? Bet pagaidām viņi to nav izdarījuši, tā taču ir? Un tas dara vislielākās raizes! Kamēr tie divi dzenas pakaļ ēnām, man te radušās problēmas. Es atsaucu mūsu vienošanos tūlīt pat!

-    Par ko tu…

-    Vai nu tas, vai ļauj atlikt sūtījumu! Man nav vajadzīgi divi ienaidnieki, Helovej! Ja mūsu klienti uzzinās, ka mēs to darām, nebrīdinājuši, ka "Naktij un miglai" kļuvis zināms par sūtījumu, viņi mūs novāks! Viņi panāks, ka "Nakts un migla" mums liksies tikai sīkas nepatikšanas!

-    Es cenšos tev pateikt…

-     Nē, es saku tev\ Beidzis šo sarunu, es tūlīt pat zvanīšu uz Rio! Es izdarīšu to, ko vajadzēja izdarīt pirmām kārtām. Es pateikšu viņiem, ka nekas neiznāk! Un pēc tam es cerēšu, ka tie divi tavi maniaki atradīs iespēju apstādināt "Nakti un miglu"!

Helovejam mute izkalta sausa. Nebija šaubu, ka Rozenbergs runā, ko domā. Līdzsvara stāvoklis bija izjaukts. Notikumi kļuvuši nevadāmi.

Helovejs mēģināja dabūt izkaltušajā mutē mitrumu.

-    Nu, - viņš noņurdēja, - ja jau tu domā, ka tā būs labāk.

Helovejs nolika klausuli. Patiesībā - viņš gan nebūtu uzdrīkstējies to sacīt Rozenbergam - jau bija zvanījuši trīs grupas locekļi un visi par miroņgalvām. Millers no Sent- polas, Minesotā, bija atradis to uzkrāsotu sava nolaistā peldbaseina dibenā. Kalodens no Bristoles, Anglijā, bija to atradis uzkrāsotu spēļu zālē uz biljarda galda. Svensons Gēteborgā, Zviedrijā, bija atradis to uzkrāsotu uz virtuves grīdas.

Visi šie gadījumi bija satraucoši līdzīgi. Simboli bija atstāti upura mājā, it kā sakot: "Mēs spējam iekļūt visur, pat vietās, kur jums šķiet, ka esat drošībā. Un, ja mēs vēlētos, mēs uzkrāsotu miroņgalvu visiem redzamā vietā, varbūt darbā vai kaimiņu acu priekšā. Jums jāsaprot, ka varam atmaskot jūs jebkurā brīdī, varam pazemot sievu un bērnus un radīt sarežģījumus jūsu biznesa attiecībās. Bet pēc tam? Vai cerat, ka taS vien mūs apmierinās? Vai jums neliekas, ka mēs varam ierasties pēc jums tāpat kā pēc jūsu tēviem? Vai esat sagatavojušies saņemt augstāko sodu? Kā to nācies darīt mūsu mīļajiem. Kā to nācies darīt mums."

Šādas līdzības satraukts, Helovejs nodrebinājās. Pēc tam kad Millers, Kalodens, Svensons un nu jau Rozenbergs bija atklājuši miroņgalvu, visi bija ignorējuši piesardzības noteikumus un zvanījuši tieši, nevis caur starpniekiem. "Nakts un miglas" mērķi īstenojās - disciplīna šķīda un bruka, panika auga augumā. Cik daudzu grupas locekļu telefona zvanus drīzumā var gaidīt? Kad viņš atradīs miroņgalvu pats? Viņš deva norādījumus miesassargiem, kas apsargāja Kičenerā noslēpto ģimeni, divkāršot drošības pasākumus, īpašuma apsardzei viņš noalgos tādu daudzumu sargu, cik nepieciešams. Bet varbūt pienācis laiks pamest šo īpašumu un atteikties no skaistās apkārtnes, kuru atradis tēvs.

Viņš nogrozīja galvu. Nē! Kamēr Sets un Tilka turpināja medības, nebija iemesla neticēt, ka medības galu galā beigsies ar panākumu. "Nakts un migla" tiks iznīcināta.

Bet tikmēr? Viss atkarīgs no apņēmības.

Mani neviens nevar uzveikt, Helovejs nodomāja. Tārpi nediktēs man rīcības noteikumus!

Tomēr no jauna uzpeldēja doma, cik drīz viņš atradīs savu miroņgalvu.

Helovejs centās padzīt ļaunās nojausmas. Viņš saprata, ka uzdevis sev aplamu jautājumu. Pareizāk būtu bijis jautāt, kad Sets un Tilka sagādās mums uzvaru.

4

Riodežaneiro. No biznesmeņa greznā augšstāva dzīvokļa ar stikla sienām pavērās lielisks skats uz Kopakabanas pludmales juteklisko izliekumu ar peldētāju pūļiem. Sajutis vēlēšanos, viņš būtu varējis pieiet arī pie pretējās stikla sienas un palūkoties uz iespaidīgo Kristus statuju Korko- vado kalnā. Šo iespeju viņš izmantoja reti. Mītot vidu starp garu un miesu, gandrīz pastāvīgi viņu vilka pie pludmales puses logā uzstādītā teleskopa, ar kuru varēja redzēt daiļākās sievietes pasaulē. Bagātība bija droša garantija, ka tikai reta viņa iegriba palika neapmierināta.

Šobrīd viņā virda dusmas. Viņš spieda mobilo telefonu pie auss.

- Rozenberg, tu laikam domā, ka man nav tīkamākas nodarbošanās kā slēgt līgumus un pēc tam paziņot klientiem, ka notikusi kļūda? Turklāt darījums ir par simt miljoniem, no kuriem man pienākas piecpadsmit procentu. Nemaz nerunāsim par to, ka esmu saņēmis divdesmit procentu iemaksu skaidrā naudā un tā nolikta uz procentiem Cīrihes bankā. Uz bridi to aizmirsīsim. Draudzība ir pavisam kas cits nekā veikals. Vispirmām kārtām, esmu spiests atgādināt, ka mani klienti kļūs ārkārtīgi nejauki, ja kontrakts tiks atsaukts. Otrkārt, kontraktu nav iespējams atsaukt, jo krava ir ceļā un es vienmēr piesargājos, lai neatklātos mana saistība ar to. Es pat nezinu, kāds kuģis kravu ved. Es izmantoju tik daudz vidutāju, ka pat nespēju iedomāties, kā kaut ko mainīt. Tev vajadzēja padomāt par to laikus.

Rozenbergs sāka murkšķēt kaut ko nesaprotamu. Biznesmenis viņu pārtrauca.

-    Ja kājās metas krampji, tad nelien aukstā ūdenī. Vai arī tas ir kas vairāk nekā tikai krampji? Vai tev zināms kāds apstāklis, kura dēļ kravu droši nevar nogādāt galā? Ja tā patiešām ir, mans draugs, un tu netiki brīdinājis, tad tev būs iespēja pārliecināties, cik ārkārtīgi nepatīkami var kļūt klienti. Kas vēl tev prātā? Kāda problēma tevi nodarbina?

-    Nekāda, - Rozenbergs nočukstēja.

-    Ko tu teici? Tu esi tikko dzirdams.

-    Viss kārtībā. Nekādu problēmu nav.

-    Pie joda, tad kāpēc tu man zvani?

-    Nervi… Es…

-    Nervi? - Biznesmenis sarauca pieri. - Draugs, saruna sāk mani garlaikot.

-    Uz spēles ir tik daudz naudas…

-     Par to nav nekādu šaubu. Un piecpadsmit procentu no tās ir manējā.

-    Risks ir milzīgi liels. Un krava vieš bailes. Un klienti baida. No tā var piemesties vēdergraizes.

-     Pamēģini "Maalox". Un par klientiem tev taisnība.

Ikviens, kas melnajā tirgū pērk ieročus par simt miljoniem dolāru, pilnīgi droši ir bīstams. Starp citu, vairs nezvani! Turpmāk nekādos darījumos ar tevi neielaidīšos, jo tu traucē manu dvēseles mieru.

5

Rozenbergs nolika klausuli un pievērsa skatienu trīcošajām rokām. Viņš nekad nebija ticējis likteņa lēmumiem, bet nu sāka domāt, ka šobrīd kas līdzīgs viņu skar. Viņš nespēja atcerēties, kad vēl juties tik bezpalīdzīgs, un konstatēja, ka visas cerības saista vienīgo glābiņu, kas vēl palicis, ar Setu un Tilku, kuri dzen pēdas "Naktij un miglai".

Viņa gars uz nepilnām piecām sekundēm kļuva mundrāks. Jau gatavodamies kāpt no sava slepenā kabineta lejā, viņš piepeši apstājās, un roka saspieda durvju rokturi tik cieši, it kā stikla raksts būtu iegriezies miesā. Ja jau "Nakts un migla" zina par viņa pagātni tik daudz, ka terorizē ar miroņgalvas simbolu, ja zina par tagadni tik daudz, lai uzkrāsotu miroņgalvu ne tikai uz viņa, bet arī uz tā miesassarga gultas, kurš drāž sievu, vai tā nezina arī citus viņa dzīves noslēpumus?

Kaut vai par šo kabinetu?

Trīcēdams viņš iedomājās, ka pirms zvanīšanas uz Rio steigā nav pārliecinājies, vai telefonam nav pieslēgtas noklausīšanās ierīces. Vai, mēģinādams nepieļaut, ka "Nakts un migla" uzzina par sūtāmo kravu, viņš nevilšus nav ļāvis par to uzzināt? Noskaities uz sevi, viņš ar spēku aizcirta durvis, aizslēdza un skrēja lejā.

Logu stikls uz sarunu telpā atsaucas ar vibrēšanu.

Viesnīcas atvērtajā logā ielas otrā pusē pretī Rozen- berga kabinetam stāvēja ventilators. Īstenībā tas bija nevis ventilators, bet mikroviļņu raidītājs, kas raidīja viļņus uz Rozenberga logu un uztvēra to atstarojumu, kurš nesa Ro- zenberga sarunu. Atšifrētājs pārvērta viļņus vārdos, kurus ierakstīja magnetofons. Magnetofona lente ik vakaru tika nomainīta.

Mikroviļņu raidītāju uzraudzībā bija kā Rozenberga, tā Heloveja un visu pārējo grupas locekļu mītnes. Vai viņi meklēja slepenās noklausīšanās ierīces un pārbaudīja telefonus, tam nebija nekādas nozīmes. Viss, ko viņi runāja, tika noklausīts. Viņiem nebija noslēpumu.

7

Viljams Millers skatījās uz lielo brūna papīra aploksni, kuru sekretāre bija ienesusi kabinetā.

-    To piegādāja ar speciālo pastu, - viņa bija paskaidrojusi. - Es jau gribēju to atvērt, tāpat kā pārējos sūtījumus, bet redziet, uz tās ir atzīme "Personiski!". Turklāt šī atzīme pasvītrota un ar izsaukuma zīmi, tāpēc nospriedu, ka būs labāk, ja atvērsiet pats.

Millers nopētīja aploksni. Lielums astoņas reiz divpadsmit collas, un tā bija tik ļoti pilna, ka likās, tajā nevarētu iebāzt vēl kaut vienu papīra lapu. Viņam pārskrēja karstuma vilnis.

-    Paldies, Mārdža! Droši vien kāds jauns reklāmas paņēmiens. Vai ari to sūta kāds jauns arhitekts, kas ar saviem projektiem grib panākt, ka tiek firmā darbā.

-     Nav šaubu, tur var būt viss kas, - noteica Mārdža, acīm nešpetni uzzibsnījot. - Vienu mirkli man ienāca prātā, vai tikai neesat izrakstījis pornogrāfisku žurnālu, par kuru sieva nedrīkst zināt.

Millers izspieda ko līdzīgu smiekliņam.

-     Lai arī kas atrodas aploksnē, es neko neesmu pasūtījis.

-    Vaļā netaisīsiet?

-     Gan jau. Šobrīd jābeidz izskatīt šis priekšlikums. Šķiet, nepieciešams pārliecināt pilsētas padomi par lēto dzīvokļu projekta atjaunošanas nepieciešamību.

Viņš pievērsa skatienu rasējumu kopijām sev priekšā uz galda un izlikās iegrimis skaitļos.

-    Ja varu būt noderīga, mister Miller, pasauciet pa iekšējo telefonu.

Sekretāre izgāja, aizvērdama durvis.

Uz rakstāmgalda gulēja aploksne, uz kuras ar trekniem, melniem burtiem bija uzsvērts "PERSONISKI!". Pasta izdevumi, ieskaitot speciālo piegādi, bija deviņi dolāri un piecpadsmit centi. Atpakaļadreses nebija.

Kāpēc gan esmu tik nervozs, viņš nodomāja. Šī ir visparastākā aploksne.

Viņš vēlreiz paskatījās uz projekta izmaksu skaitļiem, taču tūlīt no jauna bija spiests pievērsties aploksnei. Viņš nespēja atraut no tās acis.

Varbūt vispār to nevērt vaļā? Varbūt tiešā ceļā ielidināt papīrgrozā?

Nē, tur to var atrast Mārdža un atvērt.

Tādā gadījumā varu to promejot paņemt līdzi un atbrīvoties no tās pa ceļam uz mājām. Bet, ja Mārdža redz, kas ir aploksnē, kāda tam nozīme?

Bet uz tās ir atzīme "PERSONISKI!", un pēc atklājuma baseinā labāk ņemt vērā psihiskās trauksmes zvanus galvā. Nolādēts, tu vari nevēlēties atvērt to aploksni, taču tas nebūtu īpaši pareizi.

Un tomēr viņš sēdēja nekustīgi un blenza uz aploksni.

Beidzot Millers ievilka elpu un pavirzīja roku tālāk pa galdu. Aploksne likās smaga un bieza. Viņš sāka to plēst vaļā, taču saoda kaut ko skābenu un apstājās.

Nav izslēgts, ka vēstulē ir bumba, viņš nodomāja. Pirmais impulss bija nosviest vēstuli uz galda un mesties ārā no kabineta, bet tad virsroku guva stiprāks impulss. Viņš viegli satvēra vēstuli un pārvilka tai pāri ar pirkstiem. Šķita, ka tās saturs ir viendabīgs un vidū, kur kartonā varēja būt iepildīta sprāgstviela, nekā aizdomīga nav. Viņš piesardzīgi atplēsa vaļā malu un ieskatījās iekšā.

Aploksnē bija iebāzta bieza fotogrāfiju kaudzīte. Acis pievērsās virsējam uzņēmumam. Tā bija melnbalta, pirms daudziem gadiem uzņemta attēla reprodukcija.

No šausmām Milleram aizrāvās elpa. Riebuma pilns, viņš pāršķirstīja kaudzīti, kurā bija tikai šausmas, citas par citu briesmīgākas, nelietība nelietības galā. Šķita, ka krūtis vairs neņem pretī gaisu.

Līķi. Uz virsējās fotogrāfijas, kā ari daudzām pārējām bija redzami līķi, kas sakrauti kaudžu kaudzēs, no kurām groteskos leņķos slējās rokas, un bada izvārdzinātajās miesās skaidri izspiedās ribas. Izdēdējuši vaigi, dobumos iekritušas acis, kas dažam pat pēc nāves apsūdzot stāvēja vaļā. Visiem galvas noskūtas kailas. Bezzobainajām mutēm lūpas iekritušas uz iekšu. Vaibsti pastāvīgu baiļu un sāpju grimašu izķēmoti. Veci vīri. Sievietes. Bērni. ?

To bija tik daudz, ka Millers gandrīz iekliedzās.

-    Tā ir patiesība! Ticiet man! Es neko nezinu! - Mediči visu laiku atkārtoja. - Lūdzu!

Sets vēlreiz uzšāva viņam pa muti. Pļauka, katrā ziņā mazāk sāpīga nekā sitiens, paradoksālā veidā izraisīja vēl lielākas bailes, it kā ar uzbrukumu Mediči pašcieņai viņš būtu vieglāk salaužams.

-    Garīdznieks! - Sets noprasīja. - Kardināls Paveliks! Man tūlīt aptrūksies pacietības! Kas nolaupīja priesteri?

-    Ja es to zinātu, es pateiktu!

Šoreiz Sets ar rokas mugurpusi iesita Mediči pa vaigu, atstādams koši sarkanas svītras. Seta paša vaigi bija tikpat sarkani kā mati, un parasti neizteiksmīgajās acīs dzirkstīja kas tāds, ko varēja nosaukt par prieku.

Tilka stāvēja abu noīrētās vientuļās fermas ēkas virtuvē un ar interesi vēroja, kas notiek.

Interese bija divējāda - gan par Seta pratināšanas tehniku, gan Mediči reakciju uz to. Sets bija piesējis Mediči pie krēsla, aizvilcis gūstekņa rokas aiz muguras, bet uz kakla uzmetis cilpu. Galvai pēc sitiena atraujoties, cilpa ik reizes iegriezās Mediči rīklē, un rezultātā Mediči rokas tika parautas augšā pie lāpstiņām.

Asprātīgi gan, Tilka secināja. Ar minimālām pūlēm maksimāls rezultāts. Gūsteknis saprot, ka pats sev sagādā mokas. Viņš mēģina pretoties pļaukai, taču ir piesiets tā, ka tas nav iespējams. Ķermenis kļuvis pats sev ienaidnieks. Cieš gan viņa pašcieņa, gan pašpaļāvība. Kuru katru brīdi tu sabruksi, Mediči, viņš nosprieda. Šo secinājumu apstiprināja pāri gūstekņa vaigiem plūstošās asaru straumes.

-    Jautāju pēdējo reizi, - Sets noprasīja, - kas nolaupīja kardinālu?

Mediči, acis piemiedzis, gudroja, ko atbildēt. Sāpes bija aptumšojušas viņa prātu. Viņš gan apzinājās pašreizējo situāciju. Neviens no viņa ļaudīm nezināja, kur atrodas šefs. Neviens neglābs. Galveno problēmu radīja nevis sāpes, bet izredzes palikt dzīvam.

-   Vispirms uzklausiet! Kāpēc jūs sitat, bet vispirms neuzklausāt?

Sets paraustīja plecus.

-    Lai es klausītos, vispirms kaut ko vajag teikt.

Mediči mēģināja norīt siekalas, taču ciešā cilpa žņaudza kaklu.

-   Es esmu tikai vidutājs. Klienti sameklē mani. Viņiem vajadzīgi ieroči, informācija, izsekotāji un drošas mītnes. Es nodrošinu šos pakalpojumus. Viņi man nesaka to, kāpēc viņiem šie pakalpojumi vajadzīgi. Jautājumus es neuzdodu.

Tēlodams žāvas, Sets pagriezās pret Tilku.

-    Es jautāju par kardinālu, bet viņš iepazīstina ar savu dzīvesstāstu.

-    Jūs neko neļaujat paskaidrot! - Mediči iesaucās.

-    Varēsi skaidrot, kad būsi kaut ko pateicis!

Mediči steidzīgi turpināja:

-     Klienti neiepazīstina mani ar saviem plāniem, bet es jau neguļu uz ausīm.

-    Tagad viņš attēlo kaut ko grotesku, - Sets teica Tilkam.

-   Manā profesijā jāzina, kas apkārt notiek vai nenotiek, vai ne? Jābūt lietas kursā par visu.

-   Viņam ir problēmas ar vietniekvārdu lietošanu, - Sets sacīja Tilkam.

-    Bet es neesmu dzirdējis nekādas baumas, pat ne čukstu, ka teroristi būtu interesējušies par kardinālu. Varat ticēt, es to nebūtu palaidis gar ausīm. - Mediči sagriezās, liekot cilpai ap kaklu sažņaugties ciešāk. Viņš norīstījās. - Lai arī kas pievācis kardinālu, tie nav radikāļi, nav…

-    Teroristi. Padibenes, - Sets noteica. - Taviem klientiem nav nekāda stila. Viņi ir neizvēlīgi un neveikli. Bumbas autobusos. - Sets pretīgumā saviebās. - Bērni, kam nocirsti locekļi.

Uz brīdi Tilkam ienāca prātā, vai Setam nepiemīt agrāk neapjaustas rakstura īpašības. Bet tad viņš atskārta, ka Seta iebildumi ir estētiskas, nevis morālas dabas. Ja Setam pietiekami samaksātu un kaut vai būtu nepieciešams nogalināt bērnu, lai novērstu uzmanību no kāda diplomāta nogalināšanas, šis vīrs to izdarītu.

Savukārt Tilka domāja un stingri tam ticēja, ka pats nekad nebūtu ar mieru nogalināt bērnu. Nekādos apstākļos. Nekad.

Mediči turpināja:

-    Teroristi var uzbrukt baznīcai kā pērkamai institūcijai un nolaupīt kardinālu, kura nostādnes nesaskan ar viņējām. Pirms dažiem gadiem viņi taču uzbruka pāvestam, vai ne? Es cenšos jums iestāstīt, ka neviens terorists nav interesējies par kardinālu. Šaubos, vai esat uz pareizajām pēdām.

-   Tādā gadījumā, - noteica Sets un augstsirdīgi paplēta rokas, - sakiet kā profesionālis profesionālim, - vārdi pauda cieņu, taču to tonis bija izsmējīgs, - kādā virzienā lai mēs meklējam?

Mediči skatiens kļuva šaudīgs.

-    Vai esat padomājuši par baznīcu pašu? Par kādu no baznīcas?

Sets paskatījās uz Tilku.

-    Šāda iespēja nav izslēgta. - Tilka paraustīja plecus.

-    Neesmu par to pārliecināts, - atteica Sets.

-    Ka pats kardināls var būt baznīcas upuris?

-    Par to, ka šis maitasgabals stāsta patiesību.

-    Es saku patiesību! - Mediči uzstāja.

-     Drīz mēs to uzzināsim. - Sets pagriezās pret Tilku. - Mēs rīkosimies pēc jūsu ieteikuma.

-    Paldies par novēlotu uzticību.

-    Lieta tā, ka jāizmanto visas metodes. Spēks vien var izraisīt pārliecinošus melus. Ar ķīmiju var iznīdēt ieprogrammētas atbildes. Taču abu metožu apvienojums garantē savstarpēju atbilstību.

-   Tādā gadījumā piepildīšu šļirci ar nātrija amitālu. Paej nostāk! Tu jau ieminējies, ka tagad ir mana kārta.

9

Bez cilpas Јjp kaklu, bet joprojām piesiets pie krēsla, Mediči saļima pusnemaņā. Teorētiski nātrija amitāls bija likvidējis visas garīgās aiztures, dodot iespēju izvilināt informāciju, kāda citos apstākļos netiktu atklāta. Vajadzēja ie- šļircināt amitālu tieši tik daudz, lai Mediči atbildes nekļūtu nesakarīgas un viņš nekristu arī nemaņā.

Tagad bija Tilkas kārta nodarboties ar gūstekni. Turot gandrīz tukšo šļirci vienā rokā, viņš uzdeva galvenos jautājumus, kuru dēļ bija ieradies Kanādā un visbeidzot Itālijā.

-    Vai vārdi "Nakts un migla" kaut ko tev izsaka?

Mediči atbildēja lēni. Šķita, ka mēle pielipusi aukslējām.

-    Jā… No kara.

-     Pareizi. Otrais pasaules karš. Tā saucās nacistu terora taktika. Ikviens, kas nebija lojāls trešajam reiham, riskēja nozust bez pēdām naktī un miglā. - Tilka runāja lēni un skaidri, ļaujot vārdiem aiziet līdz apziņai. - Vai "Nakts un migla" ir atgriezusies? Vai neesi dzirdējis runas par tās atdzīvošanos?

Mediči papurināja galvu.

-    Nekādu baumu. Nekas par "Nakti un miglu".

-     Padomā labi! Vai tev nav mēģinājuši tuvoties teroristi vai kāda grupa, kaS uzdodas par teroristiem? Vai neviens nav vācis informāciju par kardinālu Paveliku? Vai neviens nav nolīdzis tevi, lai organizētu kardināla novērošanu?

-     Kardināls nekad nav izsekots, - Mediči čukstēja, - neviens neko par viņu nav jautājis.

-    Kā tu domā, kas varētu būt kardinālu nolaupījis?

-    Nezinu.

-    Kāpēc viņš varētu būt nolaupīts?

-    Nezinu.

-    Vai par to varētu būt atbildīgs kāds no baznīcas?

-    Nezinu.

Sets spēra soli uz priekšu.

-    Pēdējā atbilde izraisa interesi. Viņš nezina, vai par to atbildīgs kāds no baznīcas.

Tilka saprata, ko Sets ar to domājis. Pirms četrdesmit minūtēm Mediči bija ieteicis pievērst uzmanību baznīcai.

-    Pirmīt viņš ķērās pie jebkuriem līdzekļiem, lai novērstu mūsu uzmanību. Viņš neko nezina.

-     Bet, ja labi padomā, tad viņa priekšlikums ir uzmanības vērts.

-    Baznīca? Kāpēc ne? Jālikvidē liekās iespējas. Nav izslēgts, ka baznīcā kāds atklājis, kas kardinālam zināms, un paziņojis to "Naktij un miglai".

-    Vai arī "Nakts un migla" meklējama baznīcā.

-        Paveliks. - Tilkas balsī ieskanējās naids. - Šis suņa gabals četrdesmit gadus turēja mūsu tēvus savās ķetnās. Viņa rīcībā esošo lietu dēļ. Dievs vien zina, cik naudas viņš pieprasīja apmaiņai par šo lietu saglabāšanu noslēpumā. Paveliks bija vienīgais cilvēks no malas, kura rīcībā bija informācija, kas saistīja kopā mūsu tēvus. Nezinot, kas ir kardināla materiālos, "Nakts un migla" nespētu organizēt teroru.

-. Loģiski, - bilda Sets, - tikai tas nav obligāti. Iespējams arī cits skaidrojums, kuru esam palaiduši garām.

-    Kāds, piemēram?

-    Tur jau tas suns aprakts, ka mēs nezinām pietiekami daudz, - Sets noteica. - Un nezina arī šis vīrs. Es ierosinu papētīt kardināla personisko dzīvi.

-      Personisko? - Tilka iesmējās. - Es nezināju, ka garīdzniekam tāda ir paredzēta. - Viņš uz mirkli pieklusa. - Un kā ar… - Roka pamāja uz Mediči pusi.

-    Skaidrs, ka jānogalina. Mums no viņa labuma nav, patiesībā viņš ir bīstams. Manuprāt, pietiks ar vēl vienu ami- tāla iešļircinājumu. Viss notiks bez sāpēm. - Sets savilka plecus uz augšu. - Varbūt tas būs pat patīkami.

-   Tomēr vēl paliek vīrietis un sieviete alejas pretējā pusē brīdī, kad viņu sagrābām. Tu šos ievēroji, gluži kā es. Viņi tur neslēpās tāpat vien. Viņiem bija tāda pati interese par Mediči kā mums.

-    Ja gadīsies ieraudzīt vēlreiz, nogalināsim.

Seta acu iekvēlošanās liecināja, ka arī tas viņam sagādās prieku.

MURGI TOREIZ UN TAGAD

i

Kalnu ceļam uzvijoties augstāk, folksvāgena motors sāka rīstīties. Mašīna negribēja uzņemt ātrumu pat slīpumā uz leju. Vēl pēc puskilometra Zaula deguns uztvēra degvielas smaku, viņš iebrauca skatu laukumiņā ceļa malā un izslēdza aizdedzi.

Blakus pamodusies sagrozījās Ērika. Acis pavērusi, viņa ieraudzīja ieleju, kuru apspīdēja tik spoža rīta saule, ka tūlīt nācās samiegties. Debesis tirkīza zilumā, lauki kā zaļš smaragds. Nožāvājusies viņa ieskatījās pulkstenī.

-    Bez ceturkšņa vienpadsmit? - Acumirklī raizes padzina miegu. - Tu brauc kopš rīta ausmas un noteikti esi pārguris. Es nomainīšu tevi pie stūres.

-    Es vēl varu braukt. Vēl tikai piecpadsmit kilometri.

-    Piecpadsmit kilometri? Ja tik vien, kāpēc tu apstājies?

-    Mēs gandrīz aizdegāmies.

Ērikai nāsis iepletās.

Nu es saožu. Smird pēc benzīna.

-   Manuprāt, niķojas karburators. - Zauls atvēra mašīnas durvis, pagāja uz priekšu un pacēla motora pārsegu. Motors viscaur bija slapjš. No tā cēlās izgarojumi. Ērika nostājās Zaulam blakus un nopētīja motoru.

-    Padod šurp kabatas nazi, - viņa sacīja.

Atvērusi nazi, viņa pagrieza skrūvi karburatora korpusā. Zauls saprata viņas rīcību. Vīnē iznomātā mašīna katrā ziņā bija noregulēta braukšanai pa pilsētu zemienē. Tagad, retajā kalnu gaisā, karburators nespēja degvielu sajaukt ar tik lielu gaisa daudzumu, kuru sveces dzirkstele spētu aizdedzināt. Liekā degviela uzkrājās karburatorā, kas pārplūda. Šo likstu varēja atrisināt ar parastu karburatora paregu- lēšanu.

-    Tādā veidā braucot vēl piecas minūtes, mums draudētu iešana kājām, - Zauls sacīja.

-    Vairāk gan skriešana, - Ērika paškritiski iesmējās, - kamēr nav uzsprāgusi degvielas tvertne. Mēs pārāk ilgi esam nodzīvojuši tuksnesī un aizmirsuši, kādas problēmas rada augstums.

Ērikas garie, melnie mati mirdzēja rīta saulē, bet smilš- krāsas žakete izcēla acu brūnumu. Zauls juta pret viņu tādu mīlestību kā nekad.

-    Ceru, ka neko citu neesam aizmirsuši. Negribas pat iedomāties, ka lī3z šim mums gluži vienkārši veicies un nu sākam taisīt kļūdas gadiem ilgās prakses trūkuma dēļ.

-    Domā tā arī turpmāk. Tas neļaus mums sasliet degunus gaisā.

-    Vismaz ar mani tā nav.

Vēlēdamies ātrāk doties tālāk, abi noslēpa savu apjukumu un nogaidīja, lai iztvaiko benzīns, kas klāja motoru. Apkārtējās nogāzes gan uz augšu, gan uz leju klāja mūžzaļi koki. Retajā gaisā sešu tūkstošu pēdu augstumā bija grūti elpot. Tālumā rēgojās kalni ar sniega cepurēm galvā. Citos, ne tik dramatiskos apstākļos Šveices Alpi dienvidos no Cīrihes būtu atstājuši hipnotizējošu iespaidu.

Zauls nolaida uz leju motora pārsegu.

-        Tagad varēsim droši braukt. Ja var ticēt kartei, šis ceļš novedīs blakusielejā. Turklāt Miša ir izpētījis to personu vārdus, kas minētas sarakstā. Tur, uz kurieni mēs dodamies, viņa aģentiem jau vajadzētu būt bijušiem. Ja jau kas svarīgs būtu uzzināts, arī mēs to zinātu. Būsim gatavi uz vilšanos.

-   Ar kaut ko ir jāsāk.

Zaulam piesmaka balss.

-   Pareizi. Un, ja atbilde nav rodama šeit, tā jāmeklē citur… Meklēsim, līdz kaut ko atradīsim.

2

Ciems saucās Veizendorfa. Tas bija neliels, uz niecīga plato uzmeties ēku puduris, kurā ietilpa varbūt simts māju. No tām uz leju un uz augšu nolaideni stiepās ganības. Ciemam cauri gāja ceļš. Ēkas bija šauras, lielākoties četrstāvu, katrs nākamais stāvs rokas garumā izvirzījās virs apakšējā stāva, radot iespaidu, ka tie būvēti ar nodomu, lai lietus laikā gājējiem kalpotu par nojumi. Ar smailajiem, galos nedaudz uz augšu uzliektajiem jumtiem mājas Zaulam atgādināja egles. Bet smalkie margu un palodžu kokgriezumi vienlaikus lika iedomāties piparkūku namiņus.

Zauls apturēja folksvāgenu viesnīcas priekšā. Virs tās ieejas nokarājās milzīgs alus kauss ar rokturi un vāku. Viņš pagriezās pret Ēriku.

-   Kurš no mums abiem dosies noskaidrot, kur dzīvo Ēf- raims Avidans?

Ērikai jautājums bija saprotams, jo šveiciešiem nebija vienotas valodas. Tās pilsoņi runāja tuvāko kaimiņvalstu valodās.

-        Vāciski tu runā labāk par mani, - viņa sacīja. - Bet si ir Šveices dienviddaļa. Franciski mēs runājam apmēram vienādi, taču manas itāliešu valodas zināšanas…

-    Ir labākas. Turklāt - atvaino, ka runāju kā seksists, - pret sievieti svešinieci var būt lielāka atsaucība. Vai gribi pamēģināt?

Plati smaidīdama, tomēr nespēdama noslēpt nemieru, viņa atvēra mašīnas durvis un iegāja viesnīcā.

Gaidot Zauls jutās neomulīgi. Viņš gan bija apsolījis savam agrākajam izlūkdienestam, ka nesaņems palīdzību ne no viena, taču viņam stipri bija palīdzējis gan Miša Plecs, gan "Mossad" jau iepriekš. Viņš uzskatīja, ka, liekot lietā šo iepriekš saņemto palīdzību, viņam nevar pārmest vienošanās neievērošanu. Pirmām kārtām, Miša bija sagādājis Izraēlas pases ar svešiem vārdiem un neīstu biogrāfiju, un, ja tiktu iztaujātas varas iestādes, viņa sniegtās ziņas apstiprinātu civilpersonas Izraēlā un slepeni ar "Mossad" saistīti uzņēmumi. Otrkārt, Miša bija iedevis meklējumiem nepieciešamo naudas summu. Viņš bija sagādājis ari ieročus, bet Zauls ar Ēriku, negribēdami riskēt ar ieroču nešanu pāri robežai, bija tos noslēpuši Austrijā.

Šobrīd vissvarīgākais Mišas devums bija viņa piezīmju grāmatiņas fotokopija - vārdu saraksts un informācija par tiem, kam tie pieder. Pirmais vārds sarakstā bija Ēfraims Avidans.

-    Kāds sakars ir sarakstā minētajiem cilvēkiem ar mana tēva nozušanu? - Ērika bija pajautājusi.

-    Man nav ne jausmas, - Miša bija atbildējis.

-     Es tam neticu. Tu nekad šādu sarakstu nebūtu taisījis, ja šie cilvēki nebūtu kaut kādā veidā saistīti.

-     Vai tad es teicu, ka viņi nav saistīti? Mēs zinām viņu pagātni, viņu adreses, ieradumus un agrāko nodarbošanos.

-Agrāko?

-    Visi šie cilvēki ir bijušie "Mossad" darbinieki un visi aizgājuši pensijā. Bet tu jautāji, kādā veidā viņi saistīti ar tava tēva nozušanu, un šo mīklu es vēl neesmu atrisinājis.

-     Vai viņi apgalvo, ka nepazīst manu tēvu? Vai neat- \ bild uz taviem jautājumiem? Kādi te sarežģījumi?

-    Man nav bijusi iespēja viņiem kaut ko pajautāt.

-    Tu atkal atgriezies pie vecajiem niķiem. Tu izvairies.

-    Nē, es to nedaru. Viņus visus vieno divas kopīgas pazīmes. Viņi visi izkļuvuši dzīvi no nacistu nāves nometnēm…

-    Un?

-    Viņi visi ir nozuduši.

Un Ērikas tēvs bija nozudis.

Viesnīcas durvis atvērās. Ērikai no jauna iekāpjot atpakaļ mašīnā, pēc viņas sejas izteiksmes neko nevarēja saprast.

-    Kaut ko uzzināji? - Zauls jautāja.

-    Nevar teikt, ka informācija nāktu straumēm. Liekas, mēs neesam vienīgie svešinieki, kas interesējušies par Avi- danu, un te neviens nav labvēlīgs pret svešiniekiem, sievietēm vai vīriešiem, kas nav tūristi un nav ieradušies tērēt naudu.

Zauls brīdi padomāja.

-     Lai kas pirms mums te bijis, tam jābūt Mišas cilvēkam.

-     Iespējams. Varbūt izdosies noskaidrot. Man izdevās uzzināt ceļu.

Zauls iedarbināja mašīnu un sāka braukt pa šauro ielu.

-    Saki, kur nogriezties!

-    Jāizbrauc ārā no pilsētiņas. Trešā lauku sēta pa kreisi.

Mašīna uzņēma ātrumu.

Māja bija veca ar balti krāsotu sienas apmetumu, tā atradās ar zāli apauguša kalna piekājē. Māja gan bija platāka

nekā pilsētas ēkas, bet tikpat smailu jumtu kā kalns aiz tās. Zauls iegriezās izdangātā zemesceļā un, no ganībām govju māvienu pavadīts, piebrauca pie mājas. Saulē ieleja izskatījās vēl košāka. Viņš ainavu gan neredzēja, jo domas nodarbināja atrastais saraksts.

Un saraksta pirmais vārds.

Abi izkāpa no mašīnas.

No mājas iznāca sieviete ar glītiem, gandrīz vīrišķīgiem vaibstiem, īsiem, saulē izbalojušiem matiem un sārtiem vaigiem. Viņai bija nedaudz pāri trīsdesmit gadiem. Muskuļainās kājas bija ieautas augstos apavos, vilnas zeķēs līdz ceļiem, īsās ādas biksēs, bet mugurā bija zils, rūtains krekls ar uzrotītām piedurknēm. Apavi nodunēja uz koka lieveņa un pa kāpnēm, viņai ejot lejā pie mašīnas. Sieviete apstājās, un viņas acis aizdomās samiedzās.

Zauls uzskatīja, ka sarunu katrā ziņā vadīs Ērika, kā būtu rīkojies viņš, ja ārā iznāktu vīrietis. Ērika ierunājās itāliski:

-   Atvainojiet, ka trāucējam, bet mēs dabūjām zināt, ka pie jums dzīvojis Ēfraims Avidans.

Sieviete atbildēja angliski:

-    Jums ir akcents. Vai esat amerikāņi?

Ērika vaļsirdīgi atteica:

-    Nē, es esmu no Izraēlas, bet daudzus gadus dzīvoju Savienotajās Valstīs. Faktiski angļu valodu es pārvaldu labāk nekā savējo. Vai jūs nevēlētos…

-    Runāt angliski? - Sieviete papurināja galvu un pārgāja uz itāliešu valodu. - Es labprāt pavingrinātos, bet ne runājot par Ēfraimu Avidanu. Viņš te kādreiz dzīvoja, bet tagad ir prom. - Sieviete izskatījās sapīkusi. - Vai esat no tiem pašiem, kas jau viņu meklēja?

-    Meklēja?

-     Divi vīri. Pirms piecām dienām. Viņi apgalvoja, ka esot seni Avidana draugi. Bet abi bija trīsdesmit gadu jaunāki. Tāpat kā Avidans un jūs, viņi teica, ka esot izraēlieši, un stāstīja, ka esot Avidanam parādā naudu. Reti apzinīgi parādnieki - vai ne tā? Viņi vēlējās uzzināt, kur Avidans palicis.

-    Un ko jūs pastāstījāt?

-     To pašu, ko saku jums. Es nezinu, kur viņš palicis. Viņš nozuda pēkšņi. Februārī. Vakarā vēl te bija, bet no rīta vairs ne. Varu teikt tikai to, ka viņš neko līdzi nepaņēma. Pēc pāris dienām es ziņoju pilsētiņas policistam. Tika sarīkota meklēšana, taču līķi neatrada. - Sieviete pamāja uz kalnu pusi. - Mēs arī necerējām. Ziemā neviens neiet naktī pa mežu pastaigā. Nav izslēgts, ka viņš izdarījis pašnāvību, jo visu laiku bija tāds domīgs. Taču kamēr nav atrasts - līķis… Mūsu policists paziņoja varas iestādēm uz Bērni. Šī lieta tika izņemta no mūsu rokām. Mēs izturējāmies pret viņu godīgi - kā pret vienu no mūsējiem. Un viņš savukārt pret mani izturējās godīgi, jo pirms nozušanas samaksāja īri. Man nekad ar viņu neradās domstarpības.

-    Saprotams.

Sieviete salika ciešāk rokas uz krūtīm.

-      Un kā ar jums? Arī esat seni draugi, kas parādā naudu?

Jautājums bija domāts Zaulam.

-    Mēs viņu vispār nepazīstam.

Laikam negaidījusi atklātu atbildi, sieviete pasmaidīja. Zauls pamāja uz Ērikas pusi.

-      Tomēr manas sievas tēvs bijis Ēfraima Avidana draugs. - Lai būtu lielāks efekts, viņš brīdi klusēja. - Un viņas tēvs arī ir nozudis.

Izskatījās, ka sievietē cīnās izbrīns un neticība.

-    Ja padomā, tad jūsu skaidrojums varbūt ir vienkārši atjautīgāks nekā draugiem, kas palikuši parādā naudu.

-    Kāpēc jūs esat tik aizdomu pilna? - Ērika noprasīja. - Mums vajadzīga vienīgi informācija.

-   Aizdomu pilna? Ja vīrs būtu jūs pametis… Un ja visa atbildība par saimniecību… - Balss sievietei aizlūza. Skatiens pievērsās labi nobarotajiem lopiem ganībās. - Varbūt man nerastos aizdomas, bet garīdznieks…

Zaulam pulss sāka sist straujāk.

-    Garīdznieks?

-    Viņš gan neteica, ka ir garīdznieks. Vīrišķīgs un glīts cilvēks. Sacīja, ka esot tūrists, kas ceļo kājām. Viņš ieradās divas nedēļas pirms tiem izraēliešiem. Viņam bija zilas acis un salmu krāsas mali. Viņš saskaldīja malku vakariņām. Muskuļains vīrs ar platām krūtīm. Taču visvairāk es ievēroju viņa rokas.

-Ar ko tās saistīja uzmanību?

-    Viņš par tām ārkārtīgi rūpējās. Tas, ka viņš cirta malku ar cimdiem rokās, nelikās neparasti. Nav patīkami ieraut skabargu vai iedzīvoties tulznā. Tikai vēlāk, kad viņš bija novilcis cimdus un nomazgājis rokas, lai nāktu vakariņās, es nevarēju nepamanīt, cik rokas salīdzinājumā ar muskuļiem ir maigas un gludas. Viņš bija nosauļojies, bet uz kreisās rokas… vidējā pirkstā… vietā, kur noņemts gredzens, vīdēja gaiša ādas josliņa. Man joprojām nav skaidrs, kāpēc viņš bija gredzenu noņēmis. Kas to lai zina? Varbūt viņš itin vienkārši to bija pazaudējis. Bet labā roka… te… īkšķis, rādāmais un vidējais pirksts… par tiem viņš sevišķi gādāja. Viņš centās ar tiem nepieskarties ēdienam, bet vēlāk, palīdzot mazgāt traukus, turēja dvieli labajā rokā, bet traukus ņēma ar kreiso roku. Vai saprotat, cik tas zīmīgi?

-    Baidos, - bilda Ērika, - ka ne.

-    Nav brīnums, ka, būdama izraēliete, jūs to nesaprotat. Es pati esmu luterāniete, bet zinu, ka katoļu mācītājam īkšķis, rādītājs un vidējais pirksts ir ķermeņa svarīgākās daļas. Jo tās ir svētītas. Tieši ar šiem pirkstiem viņš tur dievmaizīti, kuru svētī un, pēc katoļu domām, pārvērš Jēzus Kristus gara klātesamībā. Ja garīdznieka labās rokas īkšķis un pirmie divi pirksti tiktu amputēti, viņš vairs nevarētu būt garīdznieks, nekādā ziņā ne. Viņš vairs nevarētu noturēt dievkalpojumu, viņš vairs nevarētu izpildīt dievmaizītes iesvētīšanas rituālu un dot Svēto vakarēdienu. Un, tā kā šie pirksti ir svētīti, viņam tie jāsargā ne tikai no fiziskas, bet arī citādas apgānīšanas.

Ērika bija apjukusi.

-    Bet vai viņš nevarēja būt kreilis, kas tikai tāpēc dod priekšroku kreisajai rokai?

-    Pēc vakariņām viņš uzvilka cimdus un piedāvājās iet uz kūti un palīdzēt ikdienas darbos. Palīdzība man bija vajadzīga, tāpēc es apsolīju brokastis un piekritu. - Sieviete pamāja ar roku uz kūti, kuras stūris rēgojās aiz mājas. - Viņš nostrādāja ilgāk, nekā biju gaidījusi. Iegājusi apskatīties, vai nav noticis kas ļauns, nejauši pārsteidzu viņu liekam mugursomā mazu, melnu grāmatiņu. Tā izkliedēja visas šaubas.

-    Es, vienalga, nesaprotu, - Ērika sacīja.

Zauls saprata. Viņš atcerējās, ko audžubrālis Kriss, īru katolis, bija stāstījis par savu reliģiju.

-    Mazā, melnā grāmatiņa droši vien bija lūgsnu grāmata, - viņš paskaidroja. - Lūgšanu grāmata, kas priesterim jālasa katru dienu. - Zauls pagriezās pret sievieti. - Jūs teicāt, ka jums izklīda šaubas. Atvainojiet, bet, vienalga, tas izklausās pēc pieņēmuma.

-        Nē, - sieviete atbildēja. - Naktī es aizgāju uz viņa istabu kūts ēkā un pārmeklēju mugursomu. Mazā, melnā bija lūgsnu grāmata.

-    Jūs pārmeklējāt viņa…

-    Varbūt jūs domājat, ka esmu drosmīga? Kā gan viņš varēja mani pieķert, ja bija tikpat drošs kā es un izlavījies no istabas, lai pārmeklētu Avidana mītni kalnā? - Viņas seja sašutumā iekvēlojās. - Es biju atstājusi namiņu tieši tā, kā to bija atstājis Avidans. Iespēja, ka Avidans varētu atgriezties, nebija zudusi, un, tā kā neviens nelūdza namiņu izīrēt, es nešķiedu laiku, aizvācot no turienes mantību. Un kur lai es būtu to likusi? Uzkāpusi kalnā, sapratu, ka priesteris darbojas pa namiņu. Varēja dzirdēt, kā viņš izvelk un iebīda atvilktnes. Pa slēģu spraugām bija redzama lukturīša gaismas pārvietošanās.

-    Un ko jūs darījāt?

-     Kas, jūsuprāt, man bija jādara? Sievietei vienai pašai? Kad pēc izskata nevainīgs viesis izrādās okšķeris? Es atgriezos mājās un nedarīju neko. No rīta izlikos neko nezinām par to, ka viņš bijis Avidana namiņā, bet viņš - ja arī bija pamanījis, ka mugursoma aiztikta, - izlikās, ka tas nav noticis. Viņš apēda manis pagatavotās brokastis, apjautājās, vai nevar izdarīt vēl kādus ikdienas darbus, un, kad es viņa piedāvājumu noraidīju, turpināja savas tūrista gaitas, kurās, kā viņš pats teica, devies. Dažas nākamās naktis es neizlaidu no acīm namiņu. Cik zinu, priesteris vairs neatgriezās.

-    Un ko var nozīmēt tas, ka viņš novilcis no pirksta gredzenu? - pajautāja Ērika.

-   Tas varēja būt piederības simbols brālībai, - Zauls paskaidroja. - Dažas reliģiskas grupas tādus nēsā.

-     Mugursomā es gredzenu nemanīju, - sieviete noteica. !

-    Varbūt viņš uzskatīja gredzenu par tik vērtīgu, ka glabāja kabatā.

-     Varbūt. Pēc divām nedēļām ieradās tie divi izraēlieši. Viņi lūdza atļauju ieskatīties Avidana namiņā, vai neatradīs ko tādu, kas varētu norādīt, uz kurieni viņš devies. It kā lai varētu samaksāt pasakaino summu, kuru šie viņam it kā bija parādā.

-    Un vai jūs atļāvāt?

-    Jā. Man bija tāda sajūta, ja neļaušu, viņi atgriezīsies naktī un, vienalga, to pārmeklēs. Vai arī pārmeklēs namiņu tūlīt, kaut arī es iebilstu. Kam man vajadzīgas nepatikšanas? Es cerēju, ka, dodot piekrišanu, es šai lietai pielikšu punktu. Turklāt nekā slēpjama man nebija.

-     Vai varbūt Avidanam bija kas slēpjams? - ieminējās Zauls.

-    Un tagad ierodaties jūs un jautājat, kāpēc izskatos aizdomu pilna. Kas šis Avidans ir? Kāpēc jūs un visi citi par viņu interesējas?

-    Es neko nemāku teikt par priesteri, - Zauls atbildēja. - Viņš mulsina mani ne mazāk kā jūs. Bet tie divi izraēlieši droši vien bijuši izlūkdienesta aģenti. No "Mossad". Avidans kādreiz piederēja pie šīs organizācijas. Ja pazūd kāds viņu darbinieks, kaut arī pensijā aizgājis, organizācija vēlas zināt, kāpēc tas noticis, bet, ja nozušana saistīta ar cita bijušā aģenta nozušanu, tad jo īpaši. Organizācijā bija arī sievastēvs.

Sieviete strauji ievilka elpu.

-    Politika? Man nav ne mazākās vēlēšanās jaukties politikā.

-    Mēs gan neesam pārliecināti, ka notikums kaut kādā veidā ir saistīts ar politiku. Te var būt seni personiskas dabas jautājumi. Godīgi sakot, mēs nezinām. Mums tas ir personisks jautājums.

-    Vai jūs esat no "Mossad"!

Ērika neatbildēja tūlīt.

-    Kādreiz tur biju.

-    Tātad politika.

-     Es teicu, ka biju tur kādreiz. Saprotiet, mēs esam izstāstījuši jums vairāk, nekā pienāktos. Lūdzu, sakiet - kas jādara, lai jūs mums noticētu?

-     Kas? Pastāstiet - kāpēc uz šejieni nemitīgi nāk svešinieki un jautā par Avidanu?

-    Ja jūs palīdzētu, varbūt mums izdotos uzzināt, kas ar viņu noticis. Tad arī sveši cilvēki pārstātu nākt.

Sieviete abus nopētīja.

-    Vai mēs varam apskatīt Avidana namiņu? - Zauls palūdza.

Sieviete turpināja nekustīgi stāvēt. Zauls aizturēja elpu.

Sieviete pamāja ar galvu.

3

Namiņš atradās ganību nogāzes attālākajā malā aiz mājas un kūts. Aiz tā slējās biezs mežs, kas sniedzās līdz klinšu kraujām. Tīrajā Alpu gaisā bija jaušams mūžzaļo egļu patīkamais aromāts.

Namiņš bija neliels, vienstāva, darināts no baļķiem, kuriem sen nolupusi miza. Virs jumta, kas prasījās pēc labošanas, slējās norūsējis skārda skurstenis. Zauls pagriezās un pārlaida skatienu apkārtnei: lekni zaļajai ielejai, nelielam ezeram tālumā, pilsētas torņiem, kurus kilometru pa labi daļēji aizsedza egles.

Kāpēc gan Avidans izvēlējies tik vienkāršu un nomaļu mītni, domāja Zauls.

-    Cik ilgi Avidans te dzīvoja? - viņš jautāja sievietei.

-    Viņš ieradās te pērnā gada oktobrī.

-    Vai viņš bija iecerējis pavadīt te visu ziemu?

-     Viņš sacīja, ka esot rakstnieks, kam vajadzīga vientulība un noslēgtība, lai pabeigtu romānu.

Pensijā aizgājis "Mossad" aģents romānu rakstnieks, Zauls prātoja. Tas bija iespējams. Daudz kas bija iespējams. Bet īstenībā? Kad sākas ziemas vētras… Vientulība un noslēgtība? Avidans šajā ziņā bija nogājis līdz galējībai. Kāda iemesla dēļ viņš izraudzījies šo vietu?

Visi iegāja namiņā. Tas bija sadalīts guļamistabā un virtuvē. Kamīna nebija, un namiņa apsildīšanai, kā arī ēdiena gatavošanai kalpoja liela, nomelnējusi, ar malku kurināma plīts. Abas telpas bija spartiski iekārtotas. Sienas sedza vienkārši priedes koka dēļi. Koka plāksne uz bukiem kalpoja par virtuves galdu, tam blakus atradās sols. Vēl tur bija vienkārša bufete, šūpuļkrēsls un otrs sols gar sienu. Par guļvietu kalpoja koka lāva ar salmiem piebāztu matraci. Virs daudzcietuša rakstāmgalda, kura atvilktnes bija izklātas ar nodzeltējušām 1975. gada avīzēm, karājās ieplīsis spogulis. Atvilktnēs atradās daži apģērba gabali. Plauktā blakus rakstāmgaldam atradās galvenokārt ar Izraēlas vēsturi saistītas grāmatas. Šur tur pie sienām bija piesprausti Izraēlas tuksneša un cilvēku pārpilnā Telavivas centra skati. Virtuvē Ērika atrada konservu kārbas, plastmasas traukus un krūzes. Nodalījumā zem izlietnes bija trauku mazgājamais līdzeklis.

Zauls nodomāja, ka cilvēks, kas nodzīvojis te ziemu, var sajukt prātā. Viņš pievērsās sievietei.

-        Jūs teicāt, ka neesat aiztikusi Avidana mantību, jo nospriedāt, ka viņš var atgriezties. Liekas, viņam vispār nav bijis mantu, ko ņemt līdzi.

-   Un, ja viņš rakstījis romānu, - sacīja Ērika, - tad viņš to paņēmis līdzi. Es neredzu nedz rakstāmmašīnu, nedz manuskriptu.

Atvērtajās durvīs saules gaismā iezīmējās sievietes siluets.

-    No oktobra līdz februārim es tikpat kā neredzēju viņu. Dažreiz no manas mājas cauri sniega vērpetēm viņa namiņu varēja saskatīt. Dažreiz man likās, ka sniegs namiņu apraks. Bet skaidrās dienās bija redzami dūmi no skursteņa, un es neuztraucos. Un katra mēneša pirmajā datumā viņš cauri kupenām nobrida lejā un samaksāja īri.

Atceroties sievietes izteikumu par aizgājušo vīru, Zauls nosprieda, ka Avidana regulārie ikmēneša maksājumi varēja būt pietiekams mierinājums, lai neliktos zinis par īrnieka dīvainībām.

-    Es jutu, ka kaut kas ir noticis, - sieviete sacīja. - Un, kad viņš nozuda, apņēmos neko neaiztikt, ja policija sāktu izmeklēšanu.

-    Bet, cik jums zināms, tad nedz priesteris, nedz tie divi izraēlieši neko neatrada, - Zauls noteica. - Mēs varam pārskatīt katru šo grāmatu lapu. Mēs varam izsijāt paciņās sabērtos produktus. Mēs varam pārbaudīt visus vaļīgos grīdas dēļus. Manuprāt, mēs velti tērēsim laiku. Avidans bija profesionālis.

-    Gan priesteris, gan abi izraēlieši iedomājās mani par muļķi, kuru var tīt ap pirkstu, - sieviete dusmīgi noteica. - Neviens pat nepiedāvāja naudu.

Zauls juta, ka pār muguru pārskrien drebuļi.

-    Bet ja mēs piedāvātu naudu?

-    Vienai vadīt šo saimniecību nav viegli.

-    Tas ir saprotams, - Ērika piekrita. - Mēs labprāt jums palīdzētu. Mūsu resursi ir ierobežoti. Nesen atstājām savu māju Izraēlā, bet mēs gribam palīdzēt.

Sieviete rēķinādama pagrozīja galvu no vienas puses uz otru un nosauca summu. Tā bija augsta, gandrīz puse no tās, kuru Zaulam ar Ēriku bija iedevis Plecs. Taču, ja informācija bija svarīga, par ko liecināja sievietes saspringtā sejas izteiksme, šī summa bija niecīga.

-     Lai tā būtu, - Zauls sacīja, - ja vien jūs nedomājat mums parādīt vecu adrešu grāmatiņu vai…

-    Tā ir dienasgrāmata, - sieviete paziņoja. - Datumi no pērnā gada oktobra līdz viņa nozušanas brīdim. Tajā rakstīts par namiņu. Rakstīts par viņu. Tur ir fotogrāfijas, no kurām man kļuva nelabi.

Zaulam sažņaudzās sirds. Ērika spēra soli uz priekšu.

-    Kā jūs to dabūjāt?

-    Es atradu vietu, kur dienasgrāmata bija paslēpta.

-    Jā? Kādā veidā?

-    Pēc tam kad priesteris bija pārmeklējis namiņu, es sāku domāt, ko viņš meklējis. Kad sapratu, ka viņš patiešām ir aizgājis, uznācu te kalnā un arī sāku meklēt. Es pārbaudīju grīdu. Sienas. Griestus. Es pat noņēmu plīts virsu un pārbaudīju ugunsdrošos ķieģeļus apakšā.

-Un?

-    Neko neatradu. Bet priesteris nebija visu izpētījis līdz galam, - sieviete sacīja. - Viņam nebija zināmas Avidana dienas gaitas. Viņš nespēja sevi iedomāties Avidana vietā. Ir vēl viens naminš.

Zauls saprata.

-    Mazmājiņa.

-    Es atradu, ka dienasgrāmata un fotogrāfijas ir piestiprinātas zem platformas virs bedres. Katru dienu ejot pa sniegā izrakto taku, viņš droši vien ņēmis to līdzi, varbūt pat slēpis zem apģērba.

-    Un tā ir jūsu nosauktās summas vērta? -Tā ir jūsu darīšana. Summa jums zināma. Ērika iebāza roku kabatā.

-    Nauda ir austriešu.

-    Manis pēc lai tā ir kaut japāņu. Te ir Šveice, kur priecājas par jebkuru naudu.

Sieviete saskaitīja naudaszīmes.

-    Kur ir tas, par ko mēs samaksājām?

-    Nāciet līdzi lejā uz māju.

4

Viņi sēdēja pie laucinieciskās virtuves galda. Kamēr

Zauls taisīja vaļā plastmasā ietīto saini, sieviete pagatavoja

kafiju. Ieraugot fotogrāfijas, Zaula seja savilkās kā sāpēs.

Tās šķirojot, Ērikai trīcēja rokas.

Nacistu koncentrācijas nometnes. Esesieši ar ieročiem, kas pavērsti pret gūstekņiem, kurus grūž ārā no kravas mašīnām un dzelzceļa lopu vagoniem. Izdiluši ieslodzītie ar dobumos iekritušām acīm raugās cauri dzeloņstiepļu žogiem. Nebeidzamas tranšejas, ar nedzēstiem kaļķiem apbērti līķi, zemes šķūrēšanai gatavi buldozeri. Gāzes kameras, kaili cilvēki - tik cieši kopā saspiesti bērni, veci vīri un sievas, ka viņi mirst stāvus. Milzu krāšņu vaļējas durvis. Pelni un kauli prātam netveramos daudzumos.

Zauls nopētīja visus attēlus un konstatēja to, ko jau zināja, - cilvēka spējas izdomāt jaunas zvērības ir bezgalīgas.

Viņš salika fotogrāfijas kaudzītē un pagrieza ar attēlu uz leju.

-    Tāda dzīve kā redzētā nav dzīvošanas vērta, - Zauls sacīja, balsij izdziestot. Tad viņš atvēra dienasgrāmatu. - Dievs vien zina, kas vēl…

-     Tonakt, kad skatījos šo sainīti, es varēju likt krāsnī malku un likt, bet man, vienalga, bija salti, - sieviete stāstīja. - Staigāju pa istabu līdz pašam rītam. Es zināju, ka tādas zvērības notikušas, bet redzēt un lasīt…

-     Lasīt par… - Ērika paskatījās uz dienasgrāmatu, pastiepa roku, saminstinājās un atrāva to, it kā būtu kļuvis nelabi.

-    Jā, dienasgrāmata, - sieviete sacīja. - Avidans ar vecākiem, māsu un diviem brāļiem dzīvojis Minhenē. Četrdesmit otrajā gadā līdz ar holokausta sākumu esesieši viņu apcietināja un ar kravas mašīnu nogādāja Dahavā. Tā bija tikai divdesmit kilometru no viņu mājām. No rakstītā redzams, ka starp darba un nāves nometni nav bijusi liela atšķirība. Viņš un viņa ģimene līdzīgi daudziem strādājuši vergu darbā munīcijas rūpnīcā. Ēdiens visminimālākais. Atpūtai un miegam laiks atvēlēts pavisam maz. Sanitārie apstākļi neciešami. Tualešu vietā vaļējas tranšejas. Indīgs dzeramais ūdens. Baraku jumti cauri. Žurkas. Avidans ar ģimeni divus gadus vergojis Hitlera karam. Un miruši cits pēc cita. Pirmā aizgājusi Avidana māte - fabrikā saļimusi uz grīdas no spēku izsīkuma. Kad Avidana tēvs kādu rītu nav varējis piecelties no barakas grīdas, esesieši izvilkuši viņu ārā un nošāvuši citu ieslodzīto acu priekšā. Līķis nostāvējis pulcēšanās laukumā trīs dienas, un tikai tad pavēlēts to iekraut ratos un aizstumt aprakšanai uz bedri ārpus nometnes. Avidana desmit gadu vecā māsiņa klepojusi, līdz nomirusi. Vecākais brālis nav kustējies tik veikli, kā gribējies sargam, un viņam galva sašķaidīta ar rungu. Palikušais brālis sajucis prātā un pāršķēlis sev vēnas ar koka skaidu. Avidans arvien ciešāk apņēmies izdzīvot. Darba laikā viņš atradis paņēmienus, lai, nevienam nemanot, pa mirklim atpūstos un saglabātu spēkus. Viņš ēdis zirnekļus, mušas, tārpus - visu, ko nometnē varējis atrast. Un viņam veicies. Četrdesmit ceturtā gada septembrī viņš iekļauts grupā, kam vajadzējis no pilsētas piegādāt dzērienus un produktus ese- siešu nakts viesībām. Mašīnai pārsprāgusi riepa. Juceklī, kas izcēlies, ieslodzītie bēguši. Esesieši ātri atguvušies un nošāvuši no četriem bēdzējiem trīs. Ceturtais bijis Avidans. Brīvība bijusi tik reibinoša, ka viņā atklājušies tādi spēki, par kuriem viņš nav pat nojautis. Viņš zadzis produktus no kannām, gulējis siena kaudzēs un visu laiku pārvietojies. Dahava atrodas simt kilometru attālumā no Šveices. Dienasgrāmatā nav minēts, kā viņš ticis pāri Bodenezeram, bet, ieradies neitrālā teritorijā, viņš, nebūdams pārliecināts, ka nokļuvis drošībā, devies tikai tālāk, līdz nokļuvis šeit. Es ar savu bijušo vīru iegādājos šo saimniecību septiņdesmit astotajā gadā. Nezinu, kam tā piederējusi kara laikā. Bet, lai arī kam tā piederējusi, šie cilvēki kādu nakti atraduši Avidanu rāpojam kūtī. Šie cilvēki sapratuši viņa apstākļus, iežēlojušies un ļāvuši uzturēties namiņā. Viņi devuši Avi- danam ēst. Viņš nodzīvojis namiņā no četrdesmit ceturtā gada oktobra līdz kara beigām nākamā gada maijā, kad aizceļojis uz Palestīnu.

Sieviete apklusa. Istabā iestājās spokains klusums. Zauls bija klausījies ar tādu saviļņojumu, ka tikai kara beigu pieminēšana sarosīja atmiņu.

- Viņš nokļuva līdz namiņam četrdesmit ceturtā gada oktobrī? - Zaulam pārskrēja karstuma vilnis. - Un vai jūs neteicāt, ka viņš atgriezās pērnā gada…

-    Oktobrī, - sieviete pabeidza. - Ja vadās no ierakstiem dienasgrāmatā, es šaubos, vai vienādie mēneši ir nejaušība. Viņa domas bijušas pievērstas pagātnei. Kaut kas licis tajā atgriezties. Dienasgrāmata ir spilgta, tajā nav tikai atmiņas par šausmām - viņš visu pārdzīvojis no jauna.

-    Šāda apmātība… - Ērika noskurinājās.

-    Tikpat apsēsts kā tavs tēvs, - Zauls piebilda. Sveša cilvēka klātbūtnē viņš nepieminēja fotogrāfijas no Vīnes dzīvokļa pagrabstāva. /

-    Jūs pieminējāt, ka Avidans aizceļojis no šejienes maijā, kara beigās, - sacīja Ērika. - Tomēr šoreiz viņš devies prom februārī. Ir zināmas atšķirības.

-   Ja vien viņš nebija domājis doties prom maijā, - sieviete sacīja, - bet kaut kas piespiedis aizbraukt, tāpat kā ierasties, agrāk. Viņš nozuda bez brīdinājuma. Lēmums ir pieņemts negaidīti.

-    Vai arī kāds negaidīti izlēmis viņa vietā, - Ērika sacīja, - kā, manuprāt, noticis ar manu tēvu.

-    Vai viņš nolaupīts? - sieviete pajautāja.

-    Pilnīgi iespējams, - Ērika nopūtās. - Mēs joprojām zinām pārāk maz.

Pa vaļējo logu varēja saklausīt pa ceļu braucošas mašīnas rūkoņu. Tā kļuva skaļāka, līdz pēkšņi apklusa. Zauls juta, ka saspringst muskuļi. Viņš atstāja virtuvi, piesardzīgi nostājās blakus lielajam priekšējam logam un palūkojās pāri lievenim. Izdangātās gatves galā, kas no ceļa veda uz māju, stāvēja melns reno. Mašīnā vīdēja trīs vīru silueti.

Saimniecei pa priekšu istabā ienāca Ērika.

-    Kas noticis?

Zauls uzrunāja sievieti:

-    Vai jūs pazīstat šo mašīnu?

Sieviete piegāja tuvāk logam.

-    Tikai nerādieties! - Zauls brīdināja.

Sieviete aizrādījumu ņēma vērā un, tāpat kā Zauls, nostājās blakus logam.

-    Nekad agrāk neesmu viņus redzējusi.

Visi trīs vīri izkāpa no mašīnas. Viņi bija gara auguma un labi veidoti, apmēram trīsdesmit piecus gadus veci. Katram kājās bija ikdienas apavi ar biezu zoli, melnas bikses, bet mugurā vējjaka ar rāvējslēdzēju. Jakas šķita mazliet par lielām.

Jūnijā jakas? Zauls nobrīnījās. Tik siltā laikā kā šodien? Un kāpēc jakām aizvilkts rāvējslēdzējs?

Ejot pa gatvi, visi pavilka rāvējslēdzēju uz leju. Zauls sajuta Ēriku sev cieši aiz muguras.

-    Viņi būtu varējuši piebraukt pie pašas mājas, - Ērika noteica.

-    Bet viņi nobloķēja ceļa galu. Kamēr mašīna tur stāv, mēs nevaram izbraukt.

Vīri gāja kā ierindā. Kaut sejas neko nepauda, acis pētoši slīdēja pār folksvāgenu, pār māju, ganībām otrā pusē un kalnu aizmugurē. Visi turēja kreiso roku uz bikšu jostas. Viņi jau bija gatvei līdz pusei, pietiekami tuvu, lai Zauls pamanītu koši sarkanu gredzenu uz augšup paceltās kreisās rokas vidējā pirksta.

Zauls apgriezās pret sievieti.

-    Vai neviena ieroča mājās nav?

Jautājums bija izskanējis ar tādu spēku, ka sieviete pakāpās atpakaļ. Bet balss viņai skanēja mierīgi.

-    Protams. Te ir Šveice.

Ko piebilst bija lieki. Šveice gan bija neitrāla valsts, taču te nešaubījās par militārās mācības nepieciešamību. Katram vīrietim no divdesmit līdz piecdesmit gadu vecumam vajadzēja iziet militāro mācību. Katras ģimenes pienākums bija turēt mājās ieroci.

-    Ātri sameklējiet! Pārbaudiet, vai pielādēts! - Zauls izrīkoja. - Tūlīt mums jādodas prom.

-    Bet kāpēc…

-Veikli!

Sieviete ar platām acīm piesteidzās pie skapja un izvilka Šveicē ražotu Sturmgewehr jeb triecienšauteni. Zauls labi pazina šo ieroci. Tas bija karabīnes garumā un piemērots 7,62 kalibra NATO patronām. Zem stobra atradās salokāms trijkājis, bet laide aprīkota ar gumiju, kas mazināja atsitiena spēku.

Sieviete paķēra divas aptveres no plaukta virs galvas. Ērika tās paņēma un pārliecinājās, vai tajās ir visas divdesmit patronas. Ielikusi vienu aptveri šautenē, viņa atbrīvoja drošinātāju, iestatlja pusautomātiskai šaušanai un iebīdīja stobrā patronu. Otru aptveri viņa aizbāza aiz jostas.

Sieviete nelaimīga noskatījās, kas notiek.

-    Šie vīri nekādā zinā nav…

-Tagad nav laika par to runāt! Ātri no šejienes ārā!

Zauls metās pie dienasgrāmatas un fotogrāfijām, kas gulēja uz virtuves galda, un steidzīgi salika kartona kastē. Turot šauteni vienā rokā, ar otru Ērika atrāva vaļā virtuves durvis. Zauls sagrāba sievieti aiz rokas un, vilkdams līdzi, metās pakaļ Ērikai.

Skriešus viņi šķērsoja nelielu zālainu laukumiņu, izskrēja cauri kūtij un tālāk augšā pa nogāzi uz Avidana namiņu.

Zauls izdzirdēja aiz muguras kliedzienus. Turēdams pie krūtīm piespiesto kartona kasti, pilnā sparā skriedams, viņš riskēja paklupt, taču pameta skatienu atpakaļ. Divi vīri skrēja uz kūts kreiso malu, bet trešais parādījās labaja pusē un rādīja uz augšu. Trešais franciski nokliedzās:

-    Ici!

Katrs no vējjakas apakšas izrāva pa pistolei.

-    Ērika! - uzsauca Zauls.

Ērika atskatījās, ieraudzīja trīs vīrus, kas tēmē, un apsviedās otrādi. Nepārtraucot kustību, viņa nokrita uz viena ceļgala, atbalstīja elkoni uz augšup uzslietā otra ceļgala un pameta skatienu gar šauteni. Pirms trīs sekotāji paguva izšaut, viņa vienu reizi nospieda mēlīti un pēc mirkļa vēlreiz. Un vēlreiz. Attālums bija piecdesmit metru. Ērika bija prasmīga šāvēja, bet nebija paguvusi nomierināt muskuļus, tāpēc stobrs šūpojās. Viena viņas raidīta lode skāra kāda vīra plecu, citas ietriecās kūtī.

Ievainotais vīrs saķēra plecu un aizmetās aiz kūts. Pārējie iemetās kūtī un nozuda skatienam. Ja arī neviens nebija nogalināts, tad vismaz bija novērsta viņu uzmanība, un Ērika piecēlās un skriešus centās panākt Zaulu ar sievieti, kas jau atradās nogāzes augšmalā. Viņiem patveroties aiz Avidana namiņa, lode nošķēla no baļķa skaidu.

Zauls ar sievieti, smagi elsodami, gaidīja. Ērika izmantoja izdevību, iznira no stūra un divas reizes izšāva uz vīriem, kas sekoja. Vīri nometās guļus.

-Jūs pazīstat šos mežus,-Zauls uzrunāja sievieti. - Vediet mūs augšā kalnā!

-    Bet kur mēs…

-Pasteidzieties! Kustieties!

Izlauzusies cauri krūmu joslai, sieviete izgāja uz šauras takas, kura pa mežaino nogāzi vijās uz augšu. Muskuļainās kājas spēra uz virsotnes pusi garus soļus. Cenšoties pielāgoties neierastajam augstumam, Zauls ar Ēriku sekoja. Pašā augšā taka mainīja virzienu un starp diviem akmens bluķiem, kas sniedzās līdz krūtīm, nogriezās pa kreisi un uz leju. Biezi saaugušie koki aizsedza sauli. Zauls juta priežu sveķu aromātu un nobirušās, mīkstās skujas zem kājām. Taču tad uzmanību saistīja lūstoša zara krakšķis aiz muguras un klusinātu, niknu vārdu atbalsis.

Sieviete noveda viņus pa taku lejup līdz seklai straumei. Zauls, nelikdamies zinis par aukstajām un slapjajām biksēm, kas lipa pie kājām, brida pāri, lai iekļūtu ēnainā meža turpinājumā. Aiz muguras ūdenī šļakstēja Ērikas soļi.

Pa nākamo nogāzi sieviete veda viņus atkal augšup, taču šī nogāze bija stāvāka un taka gandrīz neredzama. Zauls meta līkumus ap kritušiem kokiem, biezokņiem un akmeņu sablīvējumiem. Beidzot, kad viņi bija tikuši augšā, plaušas dega kā ugunī. Zauls pagriezās un garām Ērikai paskatījās atpakaļ. Neviens vīrs nebija ieraugāms, taču varēja dzirdēt soļu šļakstus strautā.

Sieviete bija aizvedusi viņus līdz zālainam līdzenumam. Simt metrus uz priekšu sākās atkal biezs mežs, kam, šķiet, nebija gala. Viņi skrēja tālāk. Zaula kājas grima biezajā zālē. Iedomājoties, ka pēkšņi nogāzes augšmalā var parādīties trīs vīri, uzmetās zosāda, taču neviena lode mugurā ne- ieurbās. Klajuma otrā pusē viņš nometās guļus aiz krūmiem. Ērika nokrita blakus, pacēla šauteni un notēmēja. Sieviete traucās tālāk, bet, jūtot, ka vajātāji neseko, apstājās un aiz koka noslīga uz ceļgaliem.

Pretstatā sievietes gandrīz taustāmajām bailēm Zauls jutās gandrīz līksms. Mēs to izdarījām, viņš nodomāja. Mēs tikām otrā pusē, iekams mūs pamanīja! Mūs nenoķēra klajā vietā! Tagad ir mūsu kārta!

Ērika blakus nostabilizēja elpošanu, atlocīja pie stobra piemontēto trijkāji, notēmēja un sastinga kā akmens.

Nu jau drīz, Zauls zināja. Nu jau drīz. Izslaucījis no acīm sviedrus, viņš koncentrēja uzmanību uz klajuma pretējo malu. Kuru katru bridi krūmi varēja pašķirties un parādīties vīri.

Piecas sekundes pārtapa par desmit. Piecpadsmit. Trīsdesmit. Pēc minūtēm divām Ērika parāpās atpakaļ. Zauls saprata, kāpēc. Situācija nebija īsti pareiza. Vīriem jau vajadzēja būt nonākušiem nogāzes augšmalā. Viņiem vajadzēja parādīties.

Kopā ar Ēriku viņš piesteidzās pie sievietes. Tiklīdz viņa pavēra muti, lai ierunātos, Zauls uzspieda roku viņai uz lūpām un spēji norādīja uz meža turpinājumu. Ieraudzījusi Zaula acīs izmisumu, viņa reaģēja un skriešus veda abus cauri mežam augšup.

Pēc Zaula domām, tikai viena iemesla dēļ vīri nebija parādījušies. Viņi bija pienākuši pie klajuma, sajutuši lamatas, sadalījušies un pa meža malu devušies uz abām pusēm, cenšoties nokļūt medījumam priekšā. Nebija izslēgts, ka viņiem tas jau izdevies.

Šāviens no Zaula pa kreisi dzina pa mežaino nogāzi uz augšu vēl straujāk. Blakus lode notrausa lapas. Viņš dzirdēja un juta to nosvilpjam garām*

Bet vai šāviens nebija domāts, lai dzītu viņus pretī snaiperim, kas gaidīja nogāzes augšā? Vai arī tika šauts ar mērķi likt viņiem meklēt aizsegu, bet trijotne pa to laiku viņus ielenks?'

Intuīcija pavēlēja savaldīties. Pats galvenais bija kustēties - bēgt. Zauls saprata, kāpēc Ērika pat nemēģina atbildēt uz uguni. Nebija mērķa, un, pat ja būtu, koki traucētu notēmēt. Bija skaidrs, ka, dzirdot šaušanu, nesteigtos palīgā pat cilvēki no ciema. Obligātā militārā mācība Šveicē paredzēja, ka zemkopjiem šaušanā jāvingrinās regulāri. Šāvieni Alpos bija tikpat ierastas skaņas kā govju zvaniņu tinkšķi. Neviens tiem nepievērstu uzmanību.

Gaiss bija kļuvis vēsāks. Debesis aizsedza mākoņi. Kreklu kapāja lietus. Priecīgs, ka Avidana dienasgrāmata un fotogrāfijas ietītas plēves gabalā, Zauls spieda kartona kasti ciešāk pie krūtīm. Lietus kļuva stiprāks, neatstājot nevienu vietu sausu. Viņš sāka trīcēt. Pār kalnu traucās melni mā- koņi, brīdinot, ka laiks kļuvis bīstams. No neierastā skrējiena ar skābekli trūcīgajā kalnu gaisā sāka reibt galva. Situāciju vēl ļaunāku padarīja aukstais un ieilgušais lietus, tā ka apstākļi bija ideāli, lai sāktos hipotermija, organisms strauji zaudētu siltumu un spēkus un iestātos nāve.

Trīs stundas, Zauls nodomāja. Maksimālais laiks, lai hipotermija nonāvētu. Tieši tik mums vēl palicis. Atlika sevi mierināt vienīgi ar domu, ka vajātāji ir vienādos apstākļos.

Aukstumā trīcēdams, viņš uzkāpa nākamajā korē un, augstāk ieraudzījis vēl vienu ar mežu apaugušu kori, kuru klāja vēl tumšāki mākoņi un aizsedza vēl nepatīkamāks lietus, sāpīgi saviebās. Lietusgāze noslāpēja šāvienu no labās puses. Lode ietriecās kokā aiz muguras. Baiļu dzīta, sieviete skrēja tālāk. Zauls nespēja tikt līdzi. Viņa cauri šķēršļu labirintam vadīja tikai uz priekšu. Uz augšu. Arvien stāvāk. Jau jābūt astoņu tūkstošu pēdu augstumam, sprieda Zauls. Retais gaiss lika sagrīļoties. Lai cik strauji un dziļi viņš elpoja, plaušām nepietika skābekļa. Domas sāka jukt. Kustības kļuva automātiskas, refleksīvas. Divas reizes viņš pakrita, un abas reizes Ērika palīdzēja piecelties. Tad paklupa Ērika, un Zauls palīdzēja viņai tikt kājās. Galva dunēja. Bet sieviete veikli kā kalnu kaza kāpa arvien augstāk.

Zauls nebija pamanījis, pa kuru brīdi koki kļuvuši retāki, egļu audžu vietā arvien biežāk parādījās kaila zeme, bet piepeši domas un redze tā noskaidrojās, ka viņš saprata - viņi atrodas virs meža līnijas un augstāk ir vienīgi granīts un sniega klātas virsotnes.

Nu mēs esam iekļuvuši slazdā, Zauls nodomāja. Augstāk vairs nav kur iet. Mēs zaudēsim samaņu.

Vai arī nosalsim līdz nāvei. Lietu, kas bija viscaur izsaldējis, nomainīja sniegs. Jūnijā putenis virs meža līnijas nebija nekas neparasts. Pieredzējuši kalnos kāpēji šīs briesmas ņēma vērā un mugursomās nesa līdzi vilnas drēbes. Zauls nebija paredzējis, ka šeit nokļūs, tāpēc bija ģērbies kā vasarā. Apakšā, ciemā, šī piepeši uznākusi tālā vētra noteikti izskatījās glezna, taču te, augšā, tā apdraudēja dzīvību. Zaulam uz galv„as jau bija sakrājies sniegs. Bija nosniguši pleci, rokas kļuva nejūtīgas.

Te mēs aiziesim bojā, viņš nodomāja. Mēs esam aizgājuši tik tālu, ka, pat griežoties atpakaļ uz sievietes saimniecību, mēs turp nenokļūtu, bet mirtu no ķermeņa atdzišanas. Un atceļā mēs kaut kur ieskrietu vajātāju sarīkotajā slēpnī.

Sniegs noslēpa granīta nogāžu pelēkumu. Bet sieviete, spītējot dzelstigajam vējam, kāpa tik uz augšu. Viņa nav pie pilna prāta, Zauls nodomāja. Viņa tik ļoti pārbijusies no tiem cilvēkiem, ka rāpsies uz augšu, līdz sabruks, un vajātāji savukārt sapratīs, kādās briesmās mēs dodamies. Viņi atpaliks. Viņi patversies zemāk, meža joslā, patversies zem kritalām un uzmeklēs mūs, kad vētra būs galā. Viņi atradīs mūs, kur būsim pakrituši, un vienkārši turpat atstās. Jūlijā pēc sniega nokušanas mūs atradīs ceļotāji un ziņos par vēl vienu nelaimes gadījumu kalnos.

Šī doma iesvēla tādu niknumu, ka viņš turējās sievietei līdzi. Sniegs uz brīdi it kā pārstāja krist, ļaujot saskatīt, ka visi trīs sasnieguši vēl vienu plato, šoreiz bez jebkādas augu valsts. Sieviete tik joņoja uz priekšu.

Taču ne uz nākamo, vēl stāvāko nogāzi, bet granīta sienā ierīkotām durvīm. '

Durvis bija paredzētas tieši tādiem gadījumiem kā šis - parastā šveiciešu piesardzība pret negaidītām vētrām. Nu jau putenis bija kļuvis tik biezs, ka tam cauri durvis nebija redzamas, nemaz nerunājot par granīta nogāzēm tālāk. Viņam ar Ēriku neatlika nekas cits kā sekot sievietei.

Bet, kad sieviete atvēra durvis, atklājot tumšu alu aiz tām, Zauls iespītējās.

-     Durvis ir divas collas biezas! - sieviete apgalvoja. - Tām cauri nevar izšaut! Ja tie vīri grib gaidīt mūs ārā, viņi aizies bojā.

Zauls saprata sievietes loģiku. Gadiem ilgi dzīvojot līdzās kalniem, viņas uztverē ala bija patvērums. Bet paša gadu gaitā iegūtā pieredze neļāva nekur ieslēgties. Patvērums varēja pārvērsties par slazdu. Un ja nu vētra norimst? Un ja nu vajātāji nolemj nekavēties meža joslā, bet seko pa pēdām un ielenc alu? Ko tad, ja zem viņu palielajām vējja- kām paslēptas ne tikai pistoles?

Bet, piemēram, sprāgstvielas?

Nē! Stāties pretī ienaidniekam vajadzēja nevis noslēgtā telpā, bet vietā, kas dod iespēju brīvi manevrēt. Taču nedrīkstēja atstāt Ēriku bez aizsardzības iespējām. Kaut arī gribējās paņemt viņas šauteni, Zauls nepakustināja ne pirksta.

-   Es būšu atpakaļ. Ja nepazīsiet manu balsi, šaujiet virsū ikvienam, kas gribēs attaisīt durvis.

Ērikai pie sejas lipa sniegs. Aukstumā āda bija nobālējusi. Viņa saspieda Zaulam roku.

-    Es mīlu tevi.

Sniegs krita arvien stiprāk.

-     Ja vien man būtu cita iespēja… - viņš sacīja. - Bet tādas nav.

Ērika pavēra muti, lai sacītu vēl kaut ko. Zauls atkārtoja viņas teikto: - Es mīlu tevi, - un, zinot, ka Ērika sapratīs, bīdīja viņu alā. Viņa pakļāvās un aiz sievietes ieskrēja tajā un nozuda tumsā. Bunkšķis, durvīm aizcērtoties, vējā gandrīz nebija dzirdams.

6

Zauls strauji apsviedās uz apakšējās nogāzes pusi. Nostājoties ar muguru pret vēja brāzmām, kļuva redzams daudz labāk. Tumši rēgojās iepriekš vētrā gandrīz nesaskatāmie lielie akmens bluķi. Dodoties lejup, viņam pret medniekiem būtu nelielas priekšrocības. Tiem acīs ķeptu sniegs - kā viņam, kad kāpa uz augšu. Varbūt šī iespēja kompensētu pat ieroča trūkumu. Vajātāju priekšrocība bija tā, ka viņi bija trīs. Bet visu vienādoja stindzinošais aukstums.

Zauls nevēlējās ielaisties dziļākā analīzē, vajadzēja rīkoties. Sniegs dzēla arvien niknāk. Tas pārklāja zemi, neļaujot droši nolikt kāju. Potītes izmežģīšana nozīmētu katastrofu, taču neko tādu nedrīkstēja iedomāties. Vajadzēja rāpties pa nogāzi lejup un nokļūt aizsegā pirms vajātāju parādīšanās.

Viņš turējās pa gabalu no paša, Ērikas un sievietes sniegā atstātajām pēdām. Kaut ari sniegs tās strauji aizputināja, vajātājiem, vienalga, vēl bija labi redzamas. Katrā ziņā vajātāji neturējās grupā. Cenšoties ielenkt medījumu, mežā viņi bija šāvuši ir no labās, ir kreisās puses. Apstākļi var spiest tuvoties, taču, kur vien iespējams, viņi centīsies iet atstatu. Tāpēc no pēdām, kas veda uz augšu, vajadzēja turēties maksimāli tālu. Zauls bija iecerējis nokāpt krietni zemāk par vajātājiem, apgriezties, izsekot viņus no mugurpuses un izslēgt no spēles pa vienam.

Ja vien varētu atbrīvoties no drebuļiem. Kreklā un biksēs vien bija neiedomājami.auksti, vējš dzēla. Stinga rokas, pirksti zaudēja jutīgumu. Viņš paslīdēja uz apsniguša akmens bluķa un, sizdamies ar rokām, kājām un muguru pret akmeņiem, nobrauca uz leju, līdz atdūrās pret egles stumbru nogāzes apakšā. Virs galvas pletās zari, pasargājot no slīpā sniega. Nevarīgs viņš gulēja uz muguras un centās ievilkt elpu. Acu priekšā klājās migla. Ar milzu pūlēm Zauls panāca, ka skatiens noskaidrojas un ķermenis paklausa. Pārvarot sāpes, viņš pieķērās pie egles zariem, lai pieceltos…

Un sastinga, pamanījis kaut ko sakustamies, - vētrā starp retajiem kokiem uz augšu virzījās tumšs stāvs.

Tas bija vīrietis, ģērbies tumšā vējjakā un biksēs, un viņu jau varēja saskatīt. Viņš bieži apstājās, tēmēdams nogrozīja šaujamo no vienas puses uz otru un pagriezās pa kreisi, kur vajadzēja būt nākamajam vīram, kas nebija redzams. Turēt auksto ieroci noteikti nav viegli, nodomāja Zauls. Mēģinot šaut, pirksti var ari nepaklausīt.

Zauls gan tūlīt mainīja domas un klusībā novaidējās. Putenis bija pierimis tieši uz tik lielu brīdi, lai varētu ieraudzīt, ka vīram rokās ir cimdi. Viņš atcerējās sievietes doto tūrista mācītāja aprakstu. Tam vīram uz pirksta tajā vietā, kur nesen novilkts gredzens, bijusi balta svītra. Zauls sāka domāt, vai gredzens nav bijis tikpat koši sarkans kā uz kreisās rokas vidējā pirksta tiem vīriem, kas nāca uz māju.

Viņš atcerējās vēl kaut ko no sievietes teiktā. Ceļinieks bija izrādījis sevišķas rūpes par savām rokām un vilcis cimdus, kad vien iespējams. Gluži kā tagadējie vīri vējjakās, kuri nēsāja cimdus pat vasarā. Vai šie vīri būtu saistīti ar ceļinieku kājāmgājēju? Vai arī viņi būtu priesteri - kā sievietes iedomātais?

Garīdznieki ar ieročiem? Kas vajā Zaulu kā īsti profesionāļi? Kas nepārprotami ir spējīgi nogalināt? Kaut kas neiedomājams! Kāds sakars garīdzniekiem var būt ar Ērikas tēva un Avidana nozušanu? Reliģija un vardarbība? Nesavienojami jēdzieni.

Vējš mainīja virzienu un cauri zariem cirtās acīs. Zauls nodrebinājās un juta skaudību pret vajātājiem jakās un cimdos. Kūleņojot lejā pa nogāzi, no daudzajiem triecieniem locekļi bija kļuvuši nejūtīgi. Šķita, ka iekšā sakrājies ledus. Tikai ne tagad! Nesāc analizēt! Rīkojies!

Vajātājs nāca tuvāk. Zauls aizslēpās aiz koka. Piespiedies pie zemes, viņš redzēja, kā gar koku nozib mednieka kurpes un bikses."Zauls iedomājās, kā vīrs uzmanīgi skatās pa labi, pa kreisi un augšā pa nogāzi.

Tad kurpes apstājās. Tās pagriezās, it kā vīrs aplūkotu taisni šo koku. Bailēs, ka vīrs varētu pieliekties un paskatīties zem zariem, Zauls sakoda zobus.

Tomēr kurpes atkal sāka virzīties prom, vīrs devās uz augšu. Zauls līda nopakaļ. Sniegs tā savērpās, ka vīrs kļuva gandrīz neredzams.

Nu bija īstais brīdis! Zauls pieslējās un metās uz priekšu. No trieciena spēka vīrs nokrita uz akmeņainā slīpuma. Zauls uzklupa ar ceļgalu nokritušajam uz muguras, saķēra galvu un ar visu spēku rāva uz augšu. Mirkli, pirms pārlūza rīkle, nokrakstēja mugurkauls. Cauri vēja auriem Zauls izdzirdēja divus krakšķus, no kuriem sametās nelabi. Vajātājs noraustījās, caur zobiem izdvesa svelpjošu skaņu un pēkšņi aprima.

Lai līķis netiktu pamanīts, Zauls steidzīgi pavilka to zem egles zariem. Ar stīviem pirkstiem viņš novilka upurim ādas cimdus. Šķita, ka paša uztūkušie un nejūtīgie pirksti pieder citam. Izrādījās, ka uzvilkt cimdus rokās ir vēl grūtāk. Lai iedvestu pirkstos dzīvību, nācās iebāzt rokas padusēs un sildīt. Bet ari padusēs nebija siltuma, un Zauls saprata, ka nav tālu kritiskais brīdis. Ja ķermeņa temperatūra noslīdēs vēl zemāk, viņš zaudēs samaņu.

Reiboņa mirklī iedomās uzpeldēja Izraēlas tuksneša svelme. Un kā viņš tīksminās par šķietami dedzinošo sauli. Taču piepeši Zauls no jauna atskārta, ka pūš stindzinošs vējš un nogāzi aizsedz sniega plīvurs. Sajutis augstuma slimības un hipotermijas simptomus, viņš šausminādamies piespieda sevi novilkt līķim vējjaku un uzvilka to pats. Jaka deva minimālu aizsardzību, taču papildu kārta virs paša krekla jau likās greznība.

Zauls izbāza galvu no egles zaru apakšas un paskatījās pa labi, kur palikušajiem diviem vīriem vajadzēja rāpties uz augšu, un tad drāzās uz priekšu līdz vietai, kur bija noticis uzbrukums. Izgrābstījis ar rokām sniegu, viņš atrada upura nomesto pistoli. Taču rādītājpirksts atteicās klausīt un nolikt ieroci uz aizslēga. Viņš dauzīja vienu roku pret otru, cenzdamies tās padarīt paklausīgas, taču bez panākumiem. No locītavas uz leju roka neko nejuta.

Zauls aizbāza pistoli aiz jostas un devās lejup pa nogāzi, līdz nokļuva koku biežņā. Koku aizsegā viņš virzījās pa labi uz otra vīra pusi, cenzdamies nokļūt tā aizmugurē. Drīz vajātāji pamanīs, ka vīra kreisajā flangā trūkst. Biedri sāks to meklēt. Tik vārgam bez pārsteiguma momenta pieveikt šos abus ir mazas izredzes. Jātiek galā ar abiem pa vienam, iekams viņi nav apjēguši, ka kļuvuši par medījumu paši.

Sniegpārslas lidoja arvien straujāk. Šķiet, piecdesmit metru tālāk sniegā bija redzamas svaigas pēdas. Tās gāja uz augšu. Zauls sekoja un, atstājis koku aizsegu, pēkšņi jutās neaizsargāts. Cauri sniega vērpetēm augstāk varēja saskatīt vēl viena melna stāva muguru. Koncentrējis spēkus, viņš metās uz priekšu. Cimdi bija atgriezuši rokās mazliet siltuma, pirksti jau spēja ieroci noturēt, bet nebija vēl pietiekami lokani, lai viņš varētu šaut. Zauls no visa spēka sita stāvam pa pakausi ar stobru. Stobra gals dziļi iegrima kaulā. Sejā iešļācās asinis. Stāvs ievaidējās. Zauls sita vēlreiz ar lielāku spēku. Stāvs raustīdamies sasvērās. Zauls sita vēlreiz. Un vēlreiz! Viņš nespēja apstāties. Viņš sita un dragāja kaulu, līdz sarkanajā kupenā iekritušais vīrs vairs nekustējās.

Zauls strauji devās pa labi, mēģinādams saskatīt trešo vajātāju. Skrienot pa nogāzi, viņš cauri sniega brāzmām centās ieraudzīt rflelnas bikses un vējjaku. Noskrējis piecdesmit metru, viņš meklēto vēl nebija pamanījis.

Vai tas būtu uzgājis pa nogāzi augšā? Vai es būtu pa apakšu pagājis garām?

Zauls paskatījās uz kori, bet vētrā neko nespēja redzēt. Ja viņš atrodas augstāk, tad esmu viņa pēdām pagājis garām! Nē, viņam jābūt tepat kalnā kaut kur tālāk!

Nogājis vēl divdesmit metrus un neieraudzījis nedz viru, nedz pēdas, viņš spēji apstājās. Pēkšņi radās nelabas aizdomas.

Sekotāji nevar atrasties cits no cita tik tālu. Esmu kļūdījies. Pirmais vīrs, kuru nogalināju, nav bijis kreisajā flangā! Viņš bijis vidū! Uz šīs nogāzes zemāk par mani ir trešais vīrs, kurš īstenībā atradies kreisajā flangā un kurš tagad noteikti pamanījis, ka palicis viens! Vietā, kur es nogalināju partneri, viņš atradīs pēdas! Viņš atradīs līķi! Viņš meklēs mani!

Zauls apgriezās, lai atskatītos, un, ieraugot sniegā palikušās pēdas, viņu pārņēma šausmas. Trešajam vīram vajadzēja vienīgi sekot pa pēdām, kas veda pie… Nosprakstēja pistoles šāviens, Zaula piedurkni caurdūra lode. Viņš nometās zemē un, nelikdamies zinis par akmeņiem, ripoja pa nogāzi lejā. Atskanēja vēl viens šāviens, lode uzsita gaisā sniegu. Noripojis lejā un pieslējies kājās, viņš izdzirdēja trešo šāvienu. Nedrīkstēja apstāties, nedrīkstēja ļaut piespiest sevi pie zemes. Ar nosalušiem pirkstiem nebūs iespējams šaut pretī. Jāmet līkums, līdz mērķis kļūst skaidri redzams, un tad pretinieks jānošauj no droša attāluma.

Zauls traucās tālāk. Neierastajā augstumā šķita, ka no piepūles tūlīt būs jāvemj. Mežs kļuva biezāks. Zauls traucās lejā pa nākamo nogāzi. Vīrs nesekos tieši pa pēdām, bet, vairīdamies no lamatām, turēsies sānis. Paļaudamies uz šādu viņa stratēģiju, Zauls mainīja virzienu un izlīda pa divu akmens bluķu starpu. Ieraudzījis kupenā iesnigušu nokaltušu zaru, viņš to izrāva. Cerot, ka aiz krūmiem nav redzams, viņš skrēja atpakaļvirzienā, no kura bija nācis, un nogāzes augšā vēlreiz pagriezās uz vajātāja pusi. Zaula nodoms bija ar plašu loku nokļūt vīram aiz muguras, sameklēt pēdas un viņu izsekot. Šobrīd viņš šķērsoja pats savas pēdas un iegāja ienaidnieka teritorijā. Krītošais sniegs bija padarījis pēcpusdienu krēslainu. Jau desmit metru attālumā nekas nebija skaidri saskatāms. Pārvietojoties no koka uz koku, Zauls piepeši uzgāja virsū vajātāja pēdām.

Zauls apsvēra nākamos vajātāja gājienus. Patlaban viņam vajag sasniegt Zaula pēdas, viņš būs atklājis vietu, kur Zauls lejupceļā apstājies un devies atpakaļgaitā. Vīrs būs aptvēris iespēju, ka Zauls nodomājis apiet ar loku viņam apkārt. Vīrs steigsies uz šejieni viņu pārtvert.

Saķēris pacelto grumbuļaino zaru, Zauls pameta skatienu uz pretinieka pēdām lejupvirzienā. Viņš ieraudzīja akmeņu sakopojumu, kuram ienaidnieks bija gājis garām, un tuvojās tam pa pēdām. Nonācis pie akmeņiem, Zauls aizlēca sānis, cik vien spēja. Viņš cerēja, ka jaunās pēdas būs pietiekami tālu no vecajām un mednieks tās neieraudzīs un neiedomāsies, ka Zauls noslēpies starp akmeņiem.

Ielīdis spraugā starp akmeņiem, viņš iedomājās vēlamo notikumu secību. Vajātājs, atgriežoties pa šo ceļu, savām pēdām nepievērsīs uzmanību, bet dosies tālāk, meklēdams Zaula pēdas. Pienākot pie šiem akmeņiem, viņš jau varēs saskatīt vietu, kur uz nogāzes Zaula pēdas krustojas ar viņējām. Apjucis viņš brīdi nebūs gatavs pēkšņam uzbrukumam.

Zauls cerēja, ka tā būs. Tomēr bija iespējami dažādi iepriekš neparedzami varianti. Vīrs varēja iet nevis tieši pa savām pēdām, bet'tām blakus, varēja iet akmeņiem garām pa kreiso, nevis labo pusi. Zaulam bija diezgan grūti koncentrēties vienā virzienā, nerunājot par abiem. Vīrs varēja arī sekot Zaula pēdām, viņam metot līkumu pa nogāzi. Tādā gadījumā vīrs tuvosies akmeņiem no priekšējās, nevis mugurpuses, un Zauls būs redzams kā uz delnas.

Vajadzēja skriet tālāk, Zauls nodomāja.

Bet uz kurieni? Ferma ir pārāk tālu. Sniegputenī es ap- maldīšos. Un sieviete ar Ēriku? Nedrīkst viņas pamest.

Bet es viņas nepametu. Viņām ir patvērums un šautene. Man ir tikai pistole un tik stīvi pirksti, ka es nevaru pat izšaut.

Un vēl man ir zars.

Šaujamais kā ierocis likās smieklīgs. Zauls trīcēja un baidījās, ka nosals līdz nāvei, iekams vajātājs nonāks līdz viņam. Viņš jutās vārgs, nāca virsū reibonis un nelaba dūša.

Es nekad netikšu ar viņu galā.

Piepeši ienāca prātā, ka arī sekotājs tāpat trīc no aukstuma. Arī viņa spriešanas spējām jābūt apgrūtinātām tāpat kā man. Iespējams pat, ka mūsu spēki ir vienādi.

Saspringti gaidot, sekundes krājās minūtēs. Visapkārt sniga sniegs. Sniegs krita uz galvas un pleciem. Locītavas šķita nekustīgas. Radās šaubas, vai viņš spēs maz pakustēties, ja vajātājs ielīdīs lamatās.

Mežs kļuva arvien tumšāks. Drīz pilnībā zudīs orientācija un viņš nespēs nedz cīnīties ar pretinieku, nedz atrast atpakaļceļu uz alu. Nemaz nerunājot par to, ka varētu tikt galā ar abām problēmām. Ja paliks nekustīgi stāvam kā patlaban, aukstums iespiedīsies ķermenī līdz kaulam un līdz naktij viņš būs nosalis.

Ienaidnieka pēdas jau bija puslīdz aizsnigušas. Ja viņš nespēs tās saskatīt, nez vai dosies garām šiem akmeņiem. Bija jau pagājis daudz laika, un Zauls nodomāja, vai vajātājs nav izraudzījies citu maršrutu. Vai arī viņš tā nosalis, ka nav vairs spējis izturēt un griezies atpakaļ uz fermu.

Jākustas, muskuļiem jādarbojas, asinīm jāriņķo!

Zaula pacietība beidzās. Viņš izgāja no akmeņu spraugas, pagriezās pa labi…

Un nokļuva aci pret aci ar vajātāju. Vīrs nupat bija pienācis pie akmeņiem un vērīgi pētīja nogāzi. Šoks viņu paralizēja, aukstums nobremzēja refleksus. Kamēr vīrs pagriezās un notēmēja pistoli, Zauls sita ar zaru. Zaram bija atzars pirksta garumā. Tas ietriecās vajātājam acī. No acs izsprāga šķidrums un asinis. Vīrs izdvesa sirdi plosošu kaucienu. Sitiens bija izrādījies tik spēcīgs, ka atzars bija caursitis kaulu aiz acs. Vīrs savicināja rokas, it kā gribētu lidot. Kliedziens kā motorisks reflekss turpināja skanēt, līdz apklusa. Vīra mute palika vaļā. Atlaidis pistoli, viņš saķēra zaru, saslējās uz pirkstgaliem, nolaida rokas gar sāniem, paskatījās Zaulā ar palikušo aci un nogāzās zemē.

Nelaimīgais zars sāniski izslīdēja no acs un nokrita. Šausmas, bailes, spēku izsīkums, aukstums un nelabums darīja savu. Zauls izvēmās. Likās neiespējami, ka saltuma pārņemtā vēdera saturs varētu tā tvaikot. Viņš aizsteberēja atpakaļ pie akmeņiem, starp kuriem bija slēpies, saķēra vidukli, pārlocījās uz pusēm, piecēlās vēlreiz un saļima uz ceļgaliem. Apsnigusī zeme zem kokiem sašķiebās uz vienu un uz otru pusi.

Tūlīt es nomiršu, viņš nodomāja. Esmu uzvarējis, bet, vienalga, nomiršu.

Riebums pret nupat paveikto piepeši pārvērtās dusmās - pret sevi, pret apstākļiem, pret laiku, pret savu nevarību! Viņš pacēla galvu uz augšu un saniknots ierēcās.

Nē! Ja arī miršu, tad ne tāpēc, ka esmu padevies!

Zauls ar grūtībām uzslējās kājās, atgrūdās no akmens bluķa un cauri putenim devās pa nogāzi uz augšu. Acu priekšā uzpeldēja Ērikas seja. Nākamajā vīzijā parādījās dēls. Par katru cenu vajadzēja palikt dzīvam. Ne jau sevis dēļ.

Viņš bija vajadzīgs ģimenei.

Likās, pleci pārtapuši koka bluķos, kājas - stabos, taču viņš neatlaidās, sasniedza vienas nogāzes augšu un kumu- roja augšā pa nākamo. Sniegs ķepa acīs. Viņš zaudēja līdzsvaru un krita, pieslējās stāvus, krita atkal un…

Un sāka rāpot.

Augstāk.

Tālāk.

Kaut arī apziņa bija apmiglojusies, viņš saprata - vējš bija kļuvis stiprāks tāpēc, ka viņš izgājis no sargājošās meža joslas un nonācis uz klajā, akmeņainā plato.

Šķita, ka plato nav ne sākuma, ne gala. Šķita - jo centīgāk viņš kustas, jo mazāku attālumu pārvar. Pārvietodamies četrrāpus, Zauls atsitās ar galvu pret akmeni, mēģināja tikt tam pāri, nespēja, līdz beidzot atskārta, ka atdūries pret sienu, bet ne akmeni.

Pret sienu plato pretējā pusē.

Durvis. Ja atmiņa nevīla, šajā sienā vajadzēja būt durvīm. Bet uz kuru pusi? Pa labi, pa kreisi? Lai saglabātu dzīvību, acumirklī vajadzēja pieņemt lēmumu. Pilnīgi zaudējis orientāciju, Zauls izvēlējās virzienu pa kreisi.

Un, neapjēgdams, ko redz, gandrīz pagāja garām durvīm. Spēku izsīkums cīnījās ar satraukumu. Apstulbis viņš grābstījās gar durvīm ar rokām, skrāpēja ar nagiem.

- Ērika, tas esmu es, Zauls. Dieva dēļ, Ērika!

Likās, sniegs pārvērties siltā segā. Tas apsedza. Durvīm veroties, viņš saļima uz priekšu.

Sekoja sāpīgs kritiens uz akmens grīdas.

Un Ērikas kliedziens.

7

Pirmais iespaids bija tāds, ka Ērikas seja, kas peldēja miglā virs viņa, ir pavisam cita nekā tā, kura kā bāka bija vedusi ārā no sniegavētras. Niecīga vēl saglabājusies apziņas daļa tomēr uzurdīja atziņu, ka viņš nokļuvis līdz durvīm un ielaists alā.

Nākamais iespaids bija saistīts ar kaut kur tālu sīcošu gaismu. Petrolejas lākturis. Tā gandrīz mistiskā gaisma apspīdēja plauktus ar pārtikas konserviem un ūdens pudelēm, baltas plastikāta kastes ar sarkanu krustu, svārkus, kreklus, zeķes, bikses un rāciju divpusējiem radiosakariem.

Trešais un vissvarīgākais iespaids bija saistīts ar siltumu. Tas sāpēja. Ērikai velkot Zaulu tuvāk lākturim, viņš locījās un vaidēja. Atklājās, ka blakus laternai atrodas petrolejas sildāmkrāsniņa un augšup ejošā caurule aizvada deggāzes. Siltumam skarot miesu, viņš sarāvās. Ērikas steidzīgā piekjaušanās sagādāja mokas. Viņš mēģināja protestēt, taču nebija spēka.

Šveiciete aizcirta alas durvis, vēju un sniegu atstājot ārpusē. Piesteigusies klāt, viņa pataustīja Zaula pieri.

-   Ķermeņa temperatūra nokritusies pārāk zemu. Tas nespēj pats sevi vairs sasildīt.

Zauls saprata. Siltuma avots viņa ķermenī līdzinājās krāsnij. Ja krāsns pārstājusi darboties, siltums no ārienes neko nespēs dot. Siltumam vajadzēja nākt no iekšienes. Vajadzēja piespiest krāsni ražot siltumu no jauna.

-Viņš nomirs, ja…

-    Vajadzīgas segas, - sacīja Ērika.

-    Ar to vien nepietiks.

-    Uzkarsēsim mazliet kakao.

Sieviete papurināja galvu.

-Arī karsts kakao neko nedos. Viņam nav pat spēka to norit.

-    Kā tad lai es rīkojos? Kā es varu izglābt savu vīru?

-    Ar sava ķermeņa siltumu.

-    Ar ko? Es nesapratu.

-    Liec lietā savu miesas siltumu! Glāb viņu!

Ērika saprata. Viņa novilka Zaula slapjo apģērbu. Sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš trīcēja. Norāvusi no plaukta guļammaisu, viņa attina to vīram blakus un atvilka rāvējslēdzēju. Viņa ievietoja maisā vīru un aizvilka to atkal ciet.

Guļammaiss bija biezs un mīksts. Bet auksts.

- Es salstu, - Zauls nomurmināja.

Lāktura gaismā viņš noskatījās, kā Ērika izģērbjas. Viņa atbrīvojās no visa pēc kārtas - no jakas, no blūzes, biksēm, kurpēm, zeķēm, krūštura, biksītēm, kas ielidoja kaktā. Tad viņa steidzīgi ielīda guļammaisā blakus vīram.

Iespiedusies blakus, Ērika ieskāva viņu rokās, kļāva klāt krūtis, vēderu, gurnus. Guļammaiss diviem augumiem bija gandrīz par mazu. Kaut ari apskāviens darīja sāpes, varēja just, kā guļammaisā uzkrājas siltums. Siltums no Ērikas plūda uz Zaulu. Viņa iespiedās ar ceļgalu starp viņa kājām, ieņēma viņa gurnus starp savējiem. Skūpstīja Zaula vaigus, kaklu, plecus. Un visu laiku pūta elpu uz vīra krūtīm, darīja visu, ko spēja, lai tikai viņam būtu silti.

Zauls nekad vēl nebija piedzīvojis tik intīmu apskāvienu. Ērikas kvēlā vēlēšanās apņemt vīra miesu ar savējo, ielaist savu siltumu viņā un saplūdināt abu augumus radīja tik pilnīgu savienošanos, kāda viņam nebija šķitusi iespējama. Abu augumi kļuva par pašiem jutīgākajiem orgāniem, par abu atsevišķo maņu summu. Zauls nezināja, cik ilgi Ērika tā gulējusi viņam cieši klāt - miesa pie miesas, dvēsele pie dvēseles -, bet juta, ka siltums pamazām iesūcas viņā, iekļūst pašā vidū. Vispirms sasila vēders, tad plaušas, sirds. Siltumā ievibrējoties muguras nerviem, kļuva skaidrs, ka ķermeņa spēja radīt siltumu atjaunojusies.

Elpot kļuva vieglāk. Krūtis izpletās. Viņš pārstāja trīcēt, uzsmaidīja Ērikai, noglāstīja viņas daiļo seju, kas tūlīt kļuva neskaidra, un iegrima nemaņā.

Pamodies Zauls joprojām atradās guļammaisā, taču jau pilnīgi pārģērbts sausās drānās. Nebija spēka, taču viņš jutās brīnišķīgi atpūties. Maisa siltajā iekšpusē viņš izstiepa kājas, izbāza ārā rokas un lampas gaismā ieraudzīja Ēriku un sievieti, kuras, atspiedušās pie alas pretējās sienas, pētīja viņu. Ari Ērika bija apģērbusies.

-Cik ilgi es…

-    Ir jau desmit no rīta, - viņa atbildēja. - Saulīte pamodusies. - Viņa atvēra alas durvis.

Zauls ātri aizlika acīm priekšā roku un novērsās. Gaisma no āra iedzēla acīs.

-     Saulīte jau modusies? - viņš novaidējās. - Tā nav saule. Tas ir lāzera stars.

-    Nevar gulēt veselu mūžu.

Zauls ievaidējās no jauna. Alas durvju priekšā pilēja ūdens. Sniega atstarotie saules stari žilbināja. Viņš uzvilka guļammaisa stūri virs sejas.

-    Ja tu par katru cenu to gribi… - Ērika sacīja.

Paskatījies no guļammaisa stūra apakšas, Zauls pamanīja sievas acīs humora dzirksti. Viņa pievilka durvis gandrīz ciet. Pa vaļā atstāto dažas collas plato spraugu ieplūda dienas gaisma, papildinot lāktura starojumu.

-    Katrā ziņā tu māki iemidzināt vīra cilvēku, - viņš sacīja.

-    Tas man sagādāja prieku.

Zaulam pārskrēja trīsas, bet šoreiz no jūtām, nevis no aukstuma.

-    Es tevi mīlu.

Šķita, ka šveicieti abu intīmā tuvība mulsina, un vina ieklepojās.

-    Vai neesi izsalcis? Mēs no saldētā koncentrāta sagatavojām mazliet zupas.

-    Esmu izbadējies.

Viņš jutās tik stiprs, ka jau pats rīkojās ar karoti.

-      Kas notika tur, kalnā? - Ērika beidzot uzdeva jautājumu.

-    Es viņus nogalināju.

Šveiciete nobālēja. Ērika tikai palocīja galvu.

Zauls neiedziļinājās sīkumos.

-    Vēl daudz kas jāizdara.

Rāpjoties ārā no guļammaisa, iesāpējās mugura, un viņš nogaidīja, līdz spēja stabili nostāties un saglabāt līdzsvaru.

Ērika savāca Zaula slapjās drēbes un iedeva saini ar Avidana dienasgrāmatu un fotogrāfijām. Pati paņēma šauteni. Pārliecinājušies, ka siltumkrāsniņa, lākturis un plīts nodzēsti, viņi atstāja alu. Sieviete aizvēra durvis.

-    Visu, kas izlietots, vajadzēs nolikt atpakaļ.

-    Mēs samaksāsim, - bilda Zauls.

-    Nē. Jūs jau esat samaksājuši pietiekami. Ne tikai naudā. Jūs izglābāt man dzīvību.

-    To nevajadzētu darīt, ja mēs nebūtu pie jums ieradušies. Mēs, vienalga, esam jūsu parādnieki.

Pāri kūstošajām kupenām viņi devās lejup. Saules gaisma dūra acīs. Zauls kļuva nemierīgs, jo juta, ka nonācis netālu no vietas, kur viņš bija spiests nogalināt pirmo vīru.

Es negribu to darīt, viņš nodomāja.

Bet tas bija jādara.

-    Pagaidiet labāk mani tepat.

Viņš gāja lejā pie egles, bet Ērika aizkavējās, lai novērstu sievietes uzmanību. Viņš pacēla egles zarus un negribīgi noliecās, lai aplūkotu vīru, kura mugurkaulu bija pārlauzis. Aizturējis elpu, viņš novilka no līķa sastingušās rokas vidējā pirksta gredzenu.

Gredzenam bija vizoša zelta stīpa, kura saturēja lielu, mirdzošu rubīnu. Akmeni rotāja zobens un krusts.

Zauls rūpīgi pārmeklēja līķi, bet atrada vienīgi pasi un kabatas portfeli. Pase piederēja Žanam Lepjēram, cilvēkam ar neuzkrītošu vārdu, droši vien pseidonīmu. Pārbaudījis pases iekšējās lapas, viņš atrada Austrijas un Šveices imigrācijas dienesta spiedogus. Tas pats maršruts, pa kādu devāmies mēs, Zauls nodomāja. Vai tie paši cilvēki, kas man uzbruka parkā Vīnē?

Pārbaudījis kabatas portfeli, viņš atrada tūkstoš dolāriem līdzvērtīgu naudas summu dažādu Eiropas valstu valūtās. Uz divām kredītkartēm un Francijā izdotās vadītāja apliecības bija tāds pats paraksts kā pasē. Parīzes adrese. Fotogrāfija ar pievilcīgu sievieti un spulgacainu jaunu meiteni piešķīra personiskumu dokumentiem, kurus Zauls uzskatīja par meistarīgu viltojumu.

Pagāja vēl četrdesmit minūtes, bet galu galā viņš atrada pārējos līķus, novilka visiem no pirksta gredzenu un pārbaudīja pases un kabatas portfeļus. Neuzkrītoši vārdi. Mar- seļas adrese. Lionas adrese. Ģimenes fotogrāfijas. Dokumentiem nevarēja piesieties, un, tāpat kā pirmais komplekts, tie neapšaubāmi bija nevainojams viltojums.

Viņš atgriezās pie Ērikas un sievietes, kas sēdēja uz saulē nožuvuša akmens.

-   Jautājums, vai mēs atstāsim līķus turpat, kur tie ir, vai noslēpsim?

Sieviete satraucās.

-    Vai tie jānoslēpj? Kāpēc gan?

-    Tas nepieciešams jūsu dēļ, - Zauls paskaidroja. - Lai jūs netiktu saistīta ar to, kas notika. Cik ilgā laikā var aiziet līdz fermai? Stundā? Ala, kurā uzturējāmies, liek domāt, ka uz šejieni nāk arī ceļotāji. Tie atradīs līķus. Jūs iztaujās varas iestādes. Vai spēsiet pārliecināt, ka neko nezināt?

-    Man ir… Es visu spēju izdarīt.

-    To jūs jau esat pierādījusi. Bet par maniem vārdiem padomājiet. Ja pametam līķus, kur tie ir, jums jājūtas drošai par sevi.

Sieviete notrīcēja.

-    Tepat augstāk ir aiza. Tūristi no tās vairās. Gandrīz visu gadu aizā ir sniegs. Noslēpiet viņus.

-    Jums nav jāpalīdz to darīt.

Sieviete pat nemēģināja iebilst, bet pievērsa skatienu ielejai.

Zauls paskatījās uz Ēriku, kas piecēlās. Pēc nepatīkamas pusotras stundas un trim gājieniem uz aizu viņi atgriezās pie sievietes. Zauls īsi noteica:

-    Tas ir padarīts.

Sieviete savu stāvokli nebija mainījusi un, acis neatraudama, skatījās uz ieleju. Viņa paraudzījās uz pienācējiem, kā iziedama no transa.

-    Es mēdzu nākt uz šejieni kopā ar vīru. Kādreiz šī bija mana mīļākā vieta.

Visi devās atpakaļ uz ieleju.

9

Saules apspīdētajā fermā neslauktās govis māva aiz sāpēm. Sieviete skriešus devās pie tām. Zauls juta, ka viņas vēlēšanos tikt prom noteica ne tikai rūpes par lopiņiem. Mēs esam izstumtie, viņš nodomāja un palūkojās uz kalniem, no kuriem bija nokāpis. Ar sniegu klātās virsotnes līdzinājās milzu kapakmeņiem. Kopā ar Ēriku viņš devās pie folksvā- gena, ar kuru abi bija ieradušies.

Zauls parādīja sievai pie viena līķa atrasto aizdedzes atslēgu.

-     Brauc man aiz muguras. Es braukšu ar reno. Jādodas uz Cīrihi. Tas ir pietiekami tālu, lai neviens nesaistītu līķus, ja tie tiks atrasti, ar automašīnu. Tomēr pagaidi vēl brīdi. Manuprāt, šī ir no autonomas ņemta mašīna, taču es neesmu vēl atradis nomas kvīti. Droši vien tā ir cimdu nodalījumā. Gribu pārbaudīt šasiju, bet pēc tam pierakstīt mašīnas numuru un numuru uz motora. Vienalga, cik starpnieku viņi izmantojuši, kādam vajag maksāt par mašīnas nomu, un es gribu noskaidrot, kas to dara.

-    Bet šāda veida informācija mums nav pieejama. Atceries noslēgto vienošanos.

-    Tikt galā ar visu pašiem? Protams. Taču man šķiet, ka esmu radis iespēju piespiest Pārvaldi uz sadarbību, likt atzīt, ka esmu izdarījis viņiem pakalpojumu. Un tajā pašā laikā saņemt palīdzību.

-    Es nesaprotu, kā to var izdarīt.

-     Te ir šis līdzeklis. - Zauls izvilka no kabatas vienu gredzenu ar rubīnu. - Es negribēju sievietes klātbūtnē tos rādīt un viņu mulsināt.

Ērika nopētīja gredzenu.

-     Neko līdzīgu agrāk neesmu redzējusi. Zelta stīpa. Ideāls rubīns ar tajā iestrādātu zobenu un krustu. Viduslai- cīgs noformējums, vai ne?

-    Taču virsma ir gluda. Gredzens izgatavots nesen.

-    Zobens un kmsts.

-     Reliģija un vardarbība. Visai trijotnei bija šādi gredzeni. Tie nepārprotami simbolizē piederību grupai. Pazīšanās zīme zinātājiem. Droši vien tieši tādu no pirksta novilka ceļinieks pirms ierašanās sievietes mājās.

Zauls uzspieda uz gredzena mirdzošā rubīna. Tas no- klikstēja un pagriezās uz neredzamas ass, atklājot iedobumu.

Ērika iedobumā ieraudzīja kapsulu. Dzeltenu kapsulu. Viņa pacēla to pie deguna.

-    Cianīds.

-    Vai kaut kas vēl iedarbīgāks. - Zauls atkal aizsedza indi. - Manuprāt, ja šie cilvēki būtu palikuši dzīvi, viņi būtu ieņēmuši indi, iekams pagūtu viņus nopratināt. Liekas, mums ir darīšana ar kādu nāves kultu. Ļoti senu un ļoti meistarīgu. Nav noslēpums, ka mums abiem ir turpat vai trīsdesmit gadu ilga pieredze savā profesijā. Bet ne tu, ne es neesam redzējuši šādu gredzenu vai pazīšanās zīmi. Ir kāds izlūkdienests, par kuru nekas nav zināms, un varu derēt, par to nezina neviens svešs.

-    Bet kā tas ir iespējams?

-    Es nezinu, kā viņiem izdevies palikt nezināmiem tik ilgi un kādēļ viņi riskējuši ar atmaskošanu. Skaidrs vienīgi tas, ka viņi pastāv. Un skaidrs arī tas, ka viņiem ir pieredze. Bet vai tev neliekas, ja piedāvātu šāda satura informāciju Pārvaldei, vai viņi neatsauks prasību izdarīt viņiem pakalpojumu?

-     Kamēr nebūšu uzzinājusi, kas noticis ar manu tēvu, un atkal redzējusi dēlu.

-     Mūsu dēlu. - Zauls ierunājās skaļāk, atcerējies asiņaino sniegu. - Un, ja mans piedāvājums tiktu pieņemts, varbūt man nekad vairs nevajadzētu nogalināt.

NEDABISKA APVIENĪBA

i

Cīrihe. Agrākajā profesijā Drejs bieži bija meklējis tur patvērumu, tā bija viena no viņa mīļākajām pilsētām. Taču, dzidrajā un siltajā rītā kopā ar Arlēni pastaigājoties gar upi, kas pārdalīja pilsētu, viņš lāgā pat nemanīja piestātnes un izpriecu laivas vai ģildes ēkas upes pretējā krastā. Prātu aizņēma atmiņas, mirušie apsardzes vīri villā ārpus Romas un atpūtas krēslā pie baseina sakropļotais Gato līķis. Iepriekšējā vakarā atklājuši slaktiņa vietu, Drejs un Arlēne steidzīgi bija izlidojuši no "Romas uz Cīrihi. Tagad viņi pameta kājceliņu pie upes un pa ielu ar impozantām ēkām klusējot tuvojās Šveices Cīrihes bankai. Tēvs Sebastjans bija teicis, ka tieši tur viņiem būs noīrēts seifs. Bikšu kabatā Drejam bija atslēga, bet atmiņā šifra vārds "Dievmāte", kam vajadzēja atvērt seifa nodalījumu.

Pieejot pie bankas ieejas, Arlēne, acīm domīgi uzzib- snot, teica:

-    Iedomājies, kas notiks, ja izrādīsies, ka šifrs ir nepareizs. Vai atslēga. Un ja nu tēvs Sebastjans nav domājis mūs apgādāt, kā solījis?

-   Līdz šim viņš vārdu turējis. Viņš gaidīja mūs Vatikāna dārzā. Viņš apgādāja mūs ar ieročiem, pasēm, naudu, kā arī tēva Viktora izmeklēšanas materiāliem par kardināla Pa- velika nozušanu. Nav šaubu, ka kaut kas ir briesmīgi sagājis grīstē, bet es nezinu, vai tajā vainojams tēvs Sebastjans.

-    Drīz to noskaidrosim.

Drejs un Arlēne iegāja bankā. Ar savu marmora grīdu, masīvajām kolonnām un augstajiem, velvētajiem griestiem tā Drejam atgādināja baznīcu. Atbalsis radīja iespaidu, ka draudze notur misi. Viņi devās garām sargiem un kalpotājiem, rakstāmgaldiem un letēm, līdz atrada uzrakstu vācu, franču, itāliešu un angļu valodā, kas norādīja uz nomas seifiem pagrabstāvā. Viņi kāpa lejā gluži kā uz kapelu.

-     "Dievmāte", - Drejs vāciski paziņoja svētnīcas sargātājai, sievietei ar skarbu seju, un parādīja numuru uz atslēgas.

Sieviete pārbaudīja sarakstu ar seifu numuriem un šifru devīzēm un dzedri paskatījās uz Dreju.

-    Viss kārtībā, ser.

Kamēr sieviete ieveda viņu velvē ar seifiem un, izmantojot Dreja un savu atslēgu, atslēdza nodalījumu, Drejs valdīja bažas. Sieviete izņēma nodalījumā ievietoto metāla lādīti un pasniedza svinīgi kā priesteriene, kas dod pēdējo svaidījumu.

Pēc trim minūtēm Drejs un Arlēne jau bija vieni aiz maza kambarīša slēgtajām durvīm. Drejs pacēla vāku, atrada divas pistoles, divas pases un, kā jau tēvs Sebastjans bija solījis, aploksni ar naudu.

-    Viņš savas saistības pilda, - Drejs konstatēja. - Ir labi zināt, ka priesterim, kas pieder pie brālības, var uzticēties.

-    Pagaidām, - piebilda Arlēne.

Ieročus viņi noslēpa zem apģērba. Pirms iziešanas caur metāla detektoru Romas lidostā viņi bija iznomājuši bagāžas nodalījumu un tur noslēpuši tēva Sebastjana agrāk iedotos ieročus. Jūtot smago pistoli spiežamies pie muguras, Drejs sabāza kabatās naudu un pases, pēc tam izvilka rakstāmo un papīra gabalu un lieliem, drukātiem burtiem uzrakstīja: STEIDZAMI NEPIECIEŠAMS TIKTIES. DODIET NORĀDĪJUMUS PAR LAIKU UN VIETU. GRĒKU NOŽĒLOTĀJS.

Viņš ielika zīmīti lādē, aiztaisīja vāku un atvēra kambarīša durvis. Sardze miera stājā to saņēma kā svētu relikviju. Kad lādīte bija droši ieslēgta un atslēga kabatā, Drejs, sekojot Arlēnei pa pēdām, atstāja naudas mijēju templi. Pārlaidis skatienu rosīgajai ielai, viņš neredzēja pazīmes, ka viņu un Arlēni kāds novērotu, un devās uz upes pusi.

-    Un tagad gaidīsim, - Drejs sacīja. - Nāksim vēlreiz šurp pēcpusdienā, rīt no rīta un tik rītus pēc kārtas, cik būs nepieciešams. Varbūt notiks brīnums un neviens ar mums vairs nevēlēsies tikties. Šī cīņa nav mūsu. Mūs tajā iesaistīja pret mūsu gribu. Pagaidām ar savu lomu esam tikuši galā. Tagad viss atkarīgs no tēva Sebastjana, un, ja viņš kontaktu nemeklē, rtlūs nevar vainot. Kopā ar tevi esmu ar mieru gaidīt vai visu mūžu.

-    Bet tu labi zini, ka nekas tamlīdzīgs nenotiks, - Arlēne atteica.

Drejs izmisis pamāja ar galvu.

-    Brālība nekad neliksies mierā. Mēs netiksim no viņiem vaļā, iekams nebūsim izdarījuši to, ko viņi grib. Man derdzas tas, kas man iemācīts, taču es izmantošu savu prasmi, lai vienreiz visu izbeigtu. Lai mēs varētu sākt kopīgu dzīvi.

Arlēne saņēma Dreja roku.

-   Mēs jau esam sākuši kopīgu dzīvi. Un mēs varam paļauties vienīgi uz šo brīdi.

Četros pēcpusdienā Drejs atvēra seifa nodalījumu otro reizi vienā dienā. Paša atstātās zīmītes vietā gulēja cita, ar vēl spēcīgāk uzspiestiem burtiem. Norādījumi bija skaidri, profesionāli, precīzi. Zem tiem uz izkusušā vaska lāses bija iespiesta pazīšanās zīme - zobens virs krusta.

Šoreiz viņš bija devies bankā viens. To atstājis, viņš gāja uz upei pretējo pusi, līdz nonāca uz Bānhofštrāses Cīrihes galvenajā darījumu rajonā, kur apstājās un iegrima puķu pētīšanā pie skatloga. Jau pēc brīža viņam blakus nostājās Arlēne. Viņas atspulgs bija redzams logā. Arlēne bija sekojusi viņam kopš iziešanas brīža no bankas.

-    Neviens interesi neizrādīja, - viņa sacīja.

Tas gan nebija pierādījums, ka abi netiek novēroti. Tomēr viņi rīkojās pietiekami muļķīgi un neparūpējās par drošību, bet pievienojās pircēju straumei uz ielas.

-   Esam saņēmuši vēstījumu, - Drejs sacīja. Viņš tomēr to nerādīja un nebūtu arī spējis to izdarīt, jo bankas kambarītī bija saplēsis vēsti vissīkākajos gabaliņos un iebāzis bikšu kabatā. Ejot pa ielu, viņš paslepen izmeta druskas uz ietves gan te, gan tur. - Pieņemsim, ka ziņa patiešām ir no tēva Sebastjana, - Drejs sacīja. - Viņš minējis tikšanās vietu un laiku šonakt. Vēl viņš devis divus rezerves laikus un vietas rītdien, ja mēs nesaņemtu viņa ziņu šodien.

-    Rūpīgi izdomāts.

-    Nekas tāds, kas nebūtu gaidāms no brālības locekļa.

Arlēnes acis atkal domīgi iedzalkstījās.

-    Kur tikšanās paredzēta?

Vienos naktī viņi atstāja alejas tumsu un pāri šaurajam Rāts tiltam piegāja pie skulptūrām rotātās strūklakas. No upes uz viņu pusi cēlās migla.

-    Es nevaru iedomāties labāku tikšanās vietu, - Arlēne noteica.

-     Ne tik klaju? - Drejs atjautāja. - Ikvienam sekotājam vajadzētu šķērsot tiltiņu. Tik vēlā nakts stundā, kad cilvēku gandrīz nav, mēs noteikti viņu pamanītu.

Saskaņā ar norādījumiem viņiem bija vajadzējis pieiet pie strūklakas piecas minūtes pāri vieniem, kaut bija zināms, ka tikšanās nevar notikt agrāk kā pēc pusstundas. Pirms parādīšanās tēvs Sebastjans pats gribēja pārliecināties, vai viņiem neviens neseko.

Pēc pusstundas priesteris, vienalga, nebija ieradies.

-Tas, ko es jaušu, man nepatīk. Pamēģināsim rezerves laiku un vietu no rīta, - sacīja Drejs. - Būs labāk, ja dosimies no šejienes prom.

Arlēni nevajadzēja mudināt. Viņa devās prom no strūklakas, bet ne atpakaļ pie tilta, bet uz ielu, kas gāja pa šo upes krastu. Drejs sekoja.

Migla kļuva retāka. Iekļuvuši neapgaismotā sānielā, viņi pagāja garām restorānam ar tumšiem logiem. Priekšā krustojumu šķērsoja kāds jauneklis ar tik trokšņainu motociklu, ka Drejs nesadzirdēja no mugurpuses piebraucam automašīnu. Viņš strauji pagriezās pret lukturiem. Mašīna joņoja uz viņa pusi. Drejs pabīdīja Arlēni uz durvīm, bet pats satvēra pistoli. Mašīna bremzēja.

Pa vaļējo logu atskanēja tēva Sebastjana balss:

-    Kāpiet iekšā! Veicīgi!

Viņi iekāpa. Drejs tikko bija aizcirtis durvis, kad tēvs

Sebastjans nospieda gāzes pedāli un dzina mašīnu uz priekšu.

-     Kur jūs tik ilgi kavējāties? - Drejs vaicāja. - Kāpēc neieradāties uz tikšanos?

Tēvs Sebastjans strauji nogriezās krustojumā.

-     Es novēroju jūs kvartāla attālumā. Ja jūs kāds izsekotu, vajadzēja radīt iespaidu, ka tikšanās nenotiks un jūs dodaties prom. Es nogaidīju tik ilgi, ka tikšanās šķita gandrīz neiespējama, nedodot nevienam iespēju sekot.

Priesteris bija ģērbies melnās biksēs, melnā, līdz augšai ar rāvējslēdzēju aizvilktā vējjakā, rokās bija melni šofera cimdi. Kreisās rokas vidējo pirkstu izspīlēja gredzens.

-     Esmu pārsteigts, ka saņēmāt ziņu tik ātri. Mēs atstājām to bankā tikai no rīta, - sacīja Drejs. - Vai patlaban uzturaties Cīrihē?

-    Nē, Romā.

-Tad kādā veidā…

-    Kopš tā brīža, kad jūs dabūjāt seifa nodalījuma atslēgu un šifru, uz klosteri Cīrihē tika norīkots mans visuzticamākais palīgs. Viņš pārbauda nodalījumu katru dienu. Dabūjis vēstuli, viņš zvanīja man uz Romu. Es liku parūpēties par vairākām iespējamām tikšanās vietām un tūlīt izlidoju uz Cīrihi. Lidmašīna ieradās šovakar.

-    Bet ja asistents zina jūsu plānus…

-    Tieši tā. Lai arī kā es viņam uzticos, uzskatīju par prātīgu plānu mainīt. Tāda piesardzība ļāvusi brālībai saglabāt slepenību gadsimtiem ilgi. Nedrīkst ari aizmirst, ka esmu savervējis jūs, cilvēku no malas, tāpēc ka man ir iemesls uzskatīt, ka brālībā iekļuvis ienaidnieks, un tāpēc ka jums nekas cits neatliek kā man palīdzēt. - Priesteris strauji nogriezās vēl vienā krustojumā un palūkojās atpakaļskata spogulī. - Neviens no aizmugures nebrauc. Šķiet, ka vēlētais ir panākts. Vai negribat piedalīties pusnakts tūrisma izbraucienā?

Priesteris strauji vadīja mašīnu uz ziemeļiem no pilsētas, kur slējās ar mežu apauguši kalni.

4

-    Tavs lūgums tikties nāca negaidīts. No drošības viedokļa tas ir ļoti riskants, - tēvs Sebastjans teica, vadīdams mašīnu. - Kas vajadzīgs?

-    Informācija, - atbildēja Drejs.

-    Vai nebija iespējams palūgt to rakstiski un jautājumu atstāt bankā?

-      Lai palīgs uzzinātu, kas man vajadzīgs, agrāk par jums? Kādus drošības pasākumus jūs būtu tad veicis?

-    Es sapratu tavu domu.

-    Bez tam laiks pēc mūsu tikšanās Vatikānā bijis notikumiem bagāts.

-    Ceru, tas nozīmē, ka esi pavirzījies uz priekšu.

-Tas nozīmē, ka spēlē iesaistījies vēl kāds spēlētājs.

Tēvs Sebastjans strauji pagriezās.

-    Kas?

-   Ja es zinātu, es nebūtu riskējis un lūdzis tikšanos. Man vajadzīgi jūsu resursi un aģentūra, lai to noskaidrotu.

Priesteris visu uzmanību pievērsa ceļam.

-    Paskaidro!

Drejs iesāka ar lēmumu izpētīt, vai kardināla Pavelika nozušanā nevar būt vainojami teroristi.

-    Galu galā teroristi savā laikā bija mana specialitāte, - viņš sarūgtināts noteica. - No tēva Viktora materiāliem izrietēja, ka viņš tādu iespēju nav pētījis.

-    Tātad kardināla Pavelika nozušana varētu ievadīt teroristu uzbrukumu baznīcai? Visu cieņu! Tas man nebija ienācis prātā.

-      Es nebiju pārliecināts, vai man ir taisnība. Bet izrādījās, ka vēl diviem vīriem ir tādas pašas aizdomas. - Drejs pārstāstīja sarunu ar Gato un to, ka ieroču tirgonis, kas vairs neskopojās ar konfidenciālu informāciju, bija viņu nosūtījis pie Mediči. - Bet, kad ar Arlēni ieradāmies pēc Mediči, divi citi vīri savāca šo pirmie. Atgriežoties pie Gato, lai pajautātu, kas viņam zināms par mūsu redzētajiem vīriem, atklājās, ka viņa villai uzbrukts. Miesassargi nogalināti, viņš pats spīdzināts, un viņam pārgriezta rīkle.

Tēvs Sebastjans ieķērās stūrē stingrāk.

-     Tātad tev šķiet, ka tie divi piespieduši Gato atklāt visu, ko viņš pateicis jums?

-     Jā. Es uzskatu, ka tie divi spīdzinājuši Gato, lai noskaidrotu, vai kardināla nozušanā nav iejaukti teroristi. Manuprāt, viņus interesē tas pats, kas mūs. Es gribu zināt, kas viņi ir.

-Apraksti, kādi viņi izskatījās!

Drejs atcerējās alejā redzēto skatu ar diviem vīriem, kas pieveic Mediči miesassargu un šoferi, bet pēc tam iebīda Mediči pašu limuzīnā. Gan sadursme, gan nolaupīšana bija noritējusi apbrīnojami veikli, ne ilgāk kā divdesmit sekundēs, taču Dreja ievingrinātajā atmiņā notikums parādījās no jauna kā filmas fragments.

-    Mazliet pāri četrdesmit gadiem, - viņš stāstīja, - abiem galvā cepure. Tomēr bija iespējams saskatīt matus aizmugurē uz kakla un pie ausīm. Viens blondīns, otrs - sarkanmatis. Gaišmatis sešas pēdas garš, iededzis, labi veidots, it kā cilātu smagumus, platiem pleciem, platu pieri un spēcīgu žokli. Sarkanmatis garāks, varbūt sešas pēdas un divas collas garš, bet neparasti tievs un bāls. Ar iekritušiem vaigiem. Likās, ka viņa seja saplacināta no sāniem.

-     Burvīgs pāris, - tēvs Sebastjans noteica. - Bet, ja citas informācijas nav, tad nezinu, kā no maniem avotiem iespējams par viņiem ko uzzināt. Muskuļains gaišmatis un izstīdzējis sarkanmatis. Vai ir kāda nojausma par šo vīru tautību?

-    Tikai negatīvā nozīmē. Radās iespaids, ka viņi nav nedz franči, nedz spāņi, nedz itālieši. Tomēr ir cita veida informācija.

-    Kāda?

-     Šie vīri ir profesionāļi. Ne tādā nozīmē, ka viņi prot savu darbu. Ar to es domāju pasaules klasi. No manis redzētajiem tikai daži ir labāki, bet savā agrākajā dzīvē man nācies saskarties ar daudziem lietpratējiem. Neiespējami, ka tādiem speciālistiem nav noteiktas reputācijas. Manuprāt, matu krāsa ir viens no viņu firmas zīmes atribūtiem. Apjautājieties saviem avotiem par visaugstākās klases slepkavām. Uzziniet, vai viņu vidū nav gaišmatis un sarkanmatis. Un vēl kas. Ja pieņem, ka šie cilvēki nav itālieši, tad viņiem vajadzēja iet cauri imigrācijas dienestam. Pārbaudiet to pie saviem "Opus Dei" ļaudīm Itālijas drošības dienestā, Interpolā un CIP. Varbūt abi draugi ieradušies Itālijā nesen. Varbūt kāds pamanījis viņus.

-    Vienalga, tas pagaidām maz ko dod.

-    Tas ir viss, ko varu pateikt, - bilda Drejs. - Nu jums tas ir zināms, un es nododu jautājumu jums.

-    Mums? Vai tu mēģini pilnībā izstāties no spēles? Es ceru, ka mūsu darījumu neesi aizmirsis. Tikai sadarbības gadījumā mēs piedosim tavus grēkus pret mums.

-    Es neko neesmu aizmirsis. Man nekas cits nav vajadzīgs kā iespēja būt kopā ar Arlēni. Es zinu, ka, nododot jūs, šādu iespēju man nekad nebūs. Bet kāda var būt sadarbība, ja es nedabūju vajadzīgo informāciju?

Tēvs Sebastjans padomāja.

-     Kā jau tu teici, tagad šis jautājums ir manās rokās. Pārbaudi seifa nodalījumu bankā katru ritu desmitos un katru pēcpusdienu trijos.

Sarunas nogurdināts, Drejs atslīga sēdeklī. Viņš juta, ka tepat, no krēslainās mašīnas aizmugurējā sēdekļa, Arlēne kvēli noskatās.

-    Es pacentīšos dot atbildi jau drīz, - priesteris sacīja.

5

Langenbergas savvaļas parks netālu no gleznainā ceļa uz dienvidrietumiem no Cīrihes deva apmeklētājiem iespēju tuvumā apskatīt kalnu kazas, murkšķus, briežus un lāčus. Drejs un Arlēne no diviem parka mežainu kalnu akriem devās tālāk uz dienvidiem līdz Albisas pārejai. No divu tūkstošu seši simti pēdu augstuma pavērās skats uz viļņaino ainavu. Svarīgi bija arī tas, ka apstāšanās tur deva tēvam Sebastjanam iespēju pārbaudīt, vai no parka neviens neseko.

Pēc desmit minūtēm blakus piebrauca tēvs Sebastjans. Drejs un Arlēne iekāpa mašīnā, un priesteris steidzīgi atstāja pāreju. Drīz viņš iegriezās mežā sānu ceļā un palūkojās at- pakaļskata spogulī. Bija pēcpusdiena pēc tikšanās naktī. Debesis klāja mākoņi, solīdami lietu.

-    Tilka un Sets.

Drejs nesaprata.

-Tilka un…

-    Sets, - priesteris atkārtoja. - Tie ir segvārdi. Jāatzīstas, es nodomāju, ka neko neuzzināšu. Bet, pieminot gaišmati un sarkanmati, mans informācijas avots Interpolā reaģēja acumirklī. Pats nesaprotu, kāpēc neko neesmu dzirdējis par šiem abiem agrāk. Varbūt manas neziņas vienīgais aizbildinājums ir tas, ka viņi nekad nav iesaistījušies pret baznīcu vērstās lietās. Viņi nav teroristi, un tu par viņiem neko nebūtu uzzinājis.

-    Un kas par viņiem ir zināms? - Drejs jautāja.

-    Abi ir ārkārtīgi dārgi, ārkārtīgi prasmīgi un bīstami. Viņi nestrādā bieži, bet, ja ko dara, darbs ir nozīmīgs. Slēpšanās prasme abiem ir apbrīnojama. Neviens nezina, kur viņi mīt.

-    Acīmredzot, - Drejs sacīja. - Citādi pret viņiem būtu vērstas represijas.

-    Pēc kādas Interpolā teorijas, viņi lielāko ienākumu daļu maksā par protekciju. Tomēr viņi pieļāvuši dažas kļūdas. Dažas novērošanas kameras fiksējušas viņus pasažieru rindā. Tikai pāris. Attēli ir neskaidri. Mūsu dienās datori spēj darīt brīnumus un neskaidras fotogrāfijas padarīt pavisam skaidras. Palielinātie attēli noderēja, lai identificētu šos pirms divām dienām no Kanādas atlidojušos pasažierus Romas lidostā. Katrs par sevi viņi nebūtu izraisījuši interesi. Bet abi vienā lidmašīnā…

-    Skaidrs. Viņi kopā saistīja interesi. Novērotājs nevarēja nepamanīt.

-    Tas ir viens no iemesliem, kāpēc viņi tika pamanīti, - tēvs Sebastjans paskaidroja. - Bet ir vēl nopietnāks iemesls, kāpēc abu atrašanās vienā lidmašīnā likusies neparasta. Es jau teicu, ka viņu segvārdi ir Tilka un Sets. Piemēroti slepkavām.

-     Ledus ir nāve. Sets ir sarkanmatainais ēģiptiešu pazemes dievs.

-    Pirms četrdesmit gadiem cilvēki ar šiem segvārdiem

bija nāvīgākie ienaidnieki, - tēvs Sebastjans piebilda.

-    Tas nav iespējams! Pirms četrdesmit gadiem manis redzētajiem vīriem vajadzēja gulēt bērnu autiņos.

-    Es runāju par tēviem, kuru segvārdus mantojuši dēli. Otrā pasaules kara laikā Tilka un Sets bija galvenie Hitlera personiskie slepkavnieki. Katrs centās pārsniegt otra veikumu un izpelnīties vadoņa atzinību. Arī pēc Trešā reiha sagrāves iemīļotie slepkavas turpinājuši viens otru izaicināt. Bijuši vairāki gadījumi, kad viņi mēģinājuši viens otru nogalināt. Daži informācijas avoti izsakās, ka sievietes dēļ. Vai senu ienaidnieku dēli būtu samierinājušies? Un sākuši lidot vienā lidmašīnā? Un sadarbojas, lai nozagtu informācijas avotu? Tieši šis apstāklis saistījis Interpolā uzmanību. Lai arī kas notiek, lieta ir daudz nopietnāka, nekā biju iedomājies. Tilka kopā ar Setu - tas ir neparasts savienojums.

6

Debesis kļuva arvien tumšākas. Tēvam Sebastjanam izlaižot Dreju un Arlēni no mašīnas Albisas pārejā, sāka sijāt smalks lietus.

- Lieta atkal ir nodota tavās rokās, - priesteris sacīja. - Es nezinu, kā informācija, kuru sniedzu, var noderēt. Bet es nolīgu tevi tieši tāpēc, ka izmeklēšanā negribēju iesaistīt brālību. Ja man nāksies veikt darbu tavā vietā, tad kāpēc vajadzēja ielaisties ar tevi darīšanās? Man sāk zust pacietība.

Pametis saniknotu skatienu, priesteris aiztrauca. Drejs noskatījās, kā mašīna nozūd aiz pārejas. Lietus atgādināja biezu miglu. Tas tecēja pa seju lejup. Drejs un Arlēne domīgi iekāpa automašīnā.

-     Ko nu darīsim? - Arlēne pajautāja. - Viņa informācija joprojām neko nav devusi. Uz kurieni lai nu dodamies?

-    Manuprāt, atpakaļ uz Romu, - Drejs centās runāt pārliecinātā tonī. - Romā nozuda kardināls Paveliks, tur tika nošauts tēvs Viktors, tur Sets ar Tilku sagrāba Gato un Mediči.

Arlēnes acīs atspīdēja cerība.

-    Bet kā tas viss saistīts?

-     Hitlera personisko slepkavnieku dēli un kardināla Pavelika nozušana? Neesmu pārliecināts, vai te ir saistība. Vismaz ne tieša. Sets ar Tilku nav nolaupījuši kardinālu, citādi viņi to nemeklētu. Viņi grib dabūt atbildes uz tiem pašiem jautājumiem, uz kuriem mēs. Kāda iemesla dēļ? Kāpēc viņi ir tik ļoti ieinteresēti? Kas licis nacistu dēliem, slepkavu dēliem, turklāt neaizmirsti, ka tēvi bijuši ienaidnieki, apvienoties, lai meklētu nozudušo kardinālu? Jau pašā sākumā mēs neesam pamanījuši kaut ko acīm redzamu. Atslēga ir kardināls. Bet mēs domājam par viņu vienīgi kā par augstu amatpersonu, kā baznīcas spīdekli, bet ne kā par cilvēku. Kāda ir viņa pagātne? Gandrīz nekas par kardinālu nav zināms.

Drejs pagrieza aizdedzes atslēgu, iedarbināja motoru un brauca ārā uz ceļu. Tajā pašā brīdī viņš ieraudzīja reno markas automašīnu ar vīrieti pie stūres aiztraucam pa pāreju uz Cīrihes pusi. Cieši aiz reno brauca cita mašīna, folksvāgens. Sieviete tajā skatījās uz priekšējo mašīnu, it kā pats ļaunākais, kas var notikt, būtu izlaist to no acīm. Drejs nešaubījās, ka nekad šos cilvēkus nav redzējis, bet nez kāpēc juta ar viņiem neizprotamu tuvību. Izgriezis uz ceļa, viņš sekoja braucējiem, taču, lai kur tie brauktu, viņa un Arlēnes ceļš veda uz Cīrihes lidostu un tālāk ar nākamo reisu uz Romu.

Zauls atrada brīvu vietu pārpildītā automašīnu stāvvietā netālu no Cīrihes dzelzceļa stacijas. Āda uz sejas no pārguruma šķita savilkusies. Es gribu izdarīt pārāk daudz, viņš nodomāja. Alā vajadzēja atpūsties ilgāk. Saņēmies viņš izkāpa no mašīnas un aizslēdza to. Smalkais lietus nepārstāja. Viņš pameta skatienu uz reno aizslēgto bagāžnieku, kurā bija atradis automātiskos ieročus, plastiskās sprāgstvielas, kā ari trīs pasu, kredītkaršu un vadītāja apliecību komplektus, kas mašīnas lietotājam nodrošināja trīs dažādas identitātes.

Zauls nosprieda, ka vīri nebūtu riskējuši braukt ar tādu kravu cauri Šveices muitai. Visa šī mantība dabūta pēc ierašanās valstī. Tas nozīmēja, ka viņi nav darbojušies vieni, ka viņiem ir sakari un organizācija, kas viņus atbalsta. Viņi noteikti sprieduši, ka mums nemodīsies aizdomas un mēs nebēgsim. Citādi viņi būtu ieradušies pie mums agrāk.

Tā ir viņu kļūda.

Ērika piebrauca ar folksvāgenu. Zauls iekāpa mašīnā.

-    Braukšanas laikā mašīna tev pāris reižu sazvāļojās, - viņa sacīja. - Acis tev neskaidras, āda bāla. Vai neesi slims?

Sāpošais kakls lika ieklepoties.

-    Nedomāsim par to, iekams nebūšu piezvanījis uz vienu vietu.

-    Bet pēc tam šī ebreju dāma parūpēsies par tevi.

-    To Јs neaizmirsīšu. - Zauls pasmaidīja. - Brauc tagad uz ezera pusi.

Viņš būtu varējis lietot telefonu dzelzceļa stacijā, taču pēc veca ieraduma vairījās izmantot staciju telefonus, kurus bieži mēdza noklausīties drošības dienesti. Kad viņi bija nobraukuši kādu gabalu, Zauls norādīja uz telefona kabīni.

-    Jādomā, tā ir tikpat droša kā jebkura cita.

Ērika piebrauca ielas malā.

-    Apmet līkumu apkārt kvartālam, - viņš noteica un izmetās ārā no mašīnas. Pacēlis aparāta klausuli, Zauls ielika tajā Šveices monētas. Atsaucās rupja vīrieša balss vācu valodā:

-    Cīrihes puķu veikals.

-    Man ir ļoti steidzams pasūtījums. Savienojiet ar savu starptautisko dispečeru.

-     Vai esat ko pasūtījis pie mums jau agrāk? Lai pasūtījumu varētu izpildīt, mums vajadzīgs jūsu konta numurs.

-    Konta numurs ir sarakstā kopā ar vārdu.

-    Un kāds tas ir?

-    Romuls.

Balss tikai mirkli vilcinājās un tad atbildēja:

-    Es pārbaudīšu sarakstu un noskaidrošu, vai dispečers var pienākt pie telefona.

-    Pasakiet, ka esmu atradis puķu veikalu, par kuru, manuprāt, viņš nezinā.

-    Nešaubos, ka tas izraisīs interesi, ja vien varēšu viņu sameklēt.

-    Ticu, ka jūs to spējat.

Zauls ieskatījās pulkstenī. Pēc četrdesmit sekundēm atskanēja cita balss, šoreiz angliski:

-    Kādas puķes jūs vēlētos nosūtīt?

-     Rozes. Es zvanu no telefona kabīnes Cīrihē, un es vēlētos nosūtīt ziedus uz maiznīcu Vīnē. Tur man ir draugs, iesaukts par Bakurētaino. Telefona numurs kabīnē ir tāds. - Zauls nosauca numuru. - Šobrīd man nav cita telefona. Pasakiet, lai Bakurētainais piezvana, tiklīdz kļūs iespējams. Pasakiet, ka vēlos aprunāties par viņam vajadzīgo pakalpojumu.

-Tas var prasīt zināmu laiku.

Zauls zināja, ka pēc numura tiks noteikta kabīnes atrašanās vieta un pārbaudīts, vai zvanītājs ir cilvēks, par kuru tas uzdodas.

-   Es saprotu. Tomēr parūpējieties, lai Bakurētainais piezvana.

Zauls nolika klausuli un pa lietus norasināto kabīnes stiklu paskatījās ārā. Garām brauca Ērika, un viņš nomierinot pamāja ar roku.

Un gaidīja. Pa elpas norasojušajiem kabīnes logiem viņš noskatījās, kā Ērika pabrauc garām vairākas reizes.

Telefons iezvanījās pēc desmit minūtēm. Zauls paņēma klausuli.

Runātājs atsaucās vāciski. Tikai šoreiz izklausījās, ka akcents iegūts Jaunanglijā.

-    Es zvanu sakarā ar puķēm, kuras vēlaties man sūtīt.

- Jūsu akcents ir briesmīgs, Bakurētainais.

-   Bet jūs, kā vienmēr, ar pieklājību neizceļaties. Jūs pie- kritāt nestāties ar mums kontaktos.

-     Es gribu parunāt par Vīnē gandrīz notikušo negadījumu.

Bakurētainais strauji ierunājās:

-    Mums ar to nav nekāda sakara.

-    Zinu. Esmu noskaidrojis, kas tajā bija iejaukts. Jūs būsiet pārsteigts. Vai pārrunāsim to tūlīt vai arī pārslēgsimies uz citu telefonu?

Iestājās klusums.

-    Romul!

-    Es klausos.

-    Vai esat pārliecināts, ka sagādāsiet man pārsteigumu?

Tas ir pilnīgi neapšaubāmi.

-    Kā būtu, ja jūs paņemtu numuru viesnīcā? Mēs mak- NUtilm.

-    Kurā viesnīcā?

-    Šobrīd puķu veikals droši vien jau atradis jūsu tele- lona kabīni.

-    Tas cilvēks, kas jau piecas minūtes stāv ārpusē. Izskatās, ka lietū viņam nav'silti.

-    Es pacentīšos līdz naktij sazināties ar jums.

Telefons atslēdzās. Zauls izgāja no kabīnes. Cenzdamies paglābties no lietus, mājas aizvēnī stāvēja sirms vīrietis.

-    Vai jums patīk puķes? - Zauls jautāja.

-    Es dievinu rozes.

-    Vai zināt kādu labu viesnīcu?

-    Nu protams! - vīrs atsaucās.

Pie telefona kabīnes piebrauca Ērika.

8

-    Vai traks! Tas ir pārāk karsts!

-   Aukstums no tevis jāizsviedrē.

-    Man labāk patīk tāda sildīšana kā pagājušajā naktī.

-    Kā tev šķiet, kāds ir mans rezerves variants? Bet tagad ģērbies nost un kāp vannā!

Zauls lēnām izģērbās un lēni iegremdējās tvaikojošajā ūdenī. Ērika noberza viņam muguru. Ērikai tinot vīru dvielī, no viņas sejas nenozuda smaids.

-    Kā būs ar rezerves variantu?

Ērika atbildēja ar galvas papurināšanu.

-    Drīz var ierasties viesi.

Zauls savieba seju.

-    Turklāt tev vajadzīgs spēks, - viņa sacīja, - tāpēc padomā par iestiprināšanos.

Bija vakars. Viņi jau bija pasūtījuši vakariņas numurā. Kamēr Zauls ģērbās - viesnīcas numura drēbju skapī atradās visdažādākā lieluma apģērbs -, pie durvīm atskanēja klauvējiens. Zauls pārliecinājās, vai ieradies viesnīcas kalpotājs, un atvēra durvis. Kalpotājam, kas ieripināja iekšā ratiņus, seja bija bakurētaina.

-    Ceru, ka neiebilstat, Bakurētainais sacīja un aizvēra durvis. - Es pasūtīju vakariņas trijiem. Kopš brokastīm neko neesmu ēdis.

-    Viss uz sabiedrības rēķina, - Zauls atteica.

-Tieši tā. Un mēs ceram, ka jūsu piedāvājums būs mūsu viesmīlības vērts.

-    Ja tas būtu tik vien vērts, es nebūtu zvanījis.

Pirms piecām minūtēm Zauls bija juties izsalcis. Tagad viņš pat lāgā nepaskatījās uz ēdieniem, kas gaidīja uz ratiņiem.

-     Un tā droši vien ir Ērika, - sacīja Bakurētainais. - Man nekad nav bijis gods ar jums tikties.

Viņš paspieda Ērikai roku un ielēja trīs kafijas tases. Nedz Zauls, nedz Ērika savai tasei nepieskārās. Bakurētainais iedzēra malku.

-     Tātad izvērtēsim situāciju. Bija izvirzīti noteikumi. Mēs nelikāmies zinis, ka jūs pārkāpjat vienošanos par trimdu. Jūs savukārt apsolījāt izdarīt mums pakalpojumu. Bet, lai no pakalpojuma būtu maksimāls labums, mēs vēlējāmies, lai jūs turaties no mums… un jebkura cita izlūkdienesta maksimāli tālu. Bija jāpanāk, lai izskatās, ka jūs ne ar ko neesat saistīts. Vai gribat teikt, ka pēcpusdienas telefona saruna nozīmē vienošanās ievērošanu? Mēs pastāvīgi uzmanām, vai mūsu sakaru sistēmu kāds nenoklausās, bet īliošiba nekad nav absolūta. Iespējams, ka citiem izlūkdie- ncsiiem par jūsu telefona sarunu jau zināms. Jūs stādījāties priekšā ar segvārdu. Pastāv iespēja… niecīga, bet to nevar neņemt vērā… ka nedraudzīgas ausis noklausījušās. Jūs ap- «li Kudat tā pakalpojuma būtību, kuru nojums gaidām.

-  Manuprāt, es šādu pakalpojumu jau esmu izdarījis.

Bakurētainais atkal iedzēra kafijas malku.

-   To grūti stādīties priekšā.

-    Esmu ieguvis informāciju, kādas jums nav.

-    Jūs to teicāt pa telefonu. Runājiet konkrētāk! Kāda veida informācija tā ir?

-    Vai jūs esat radioficēts?

-    Mēs runājam aci pret aci.

-    Protams. Bet vai jūs esat radioficēts?

Bakurētainais paraustīja plecus.

-    Jūs droši vien tūlīt gribēsiet mani izkratīt.

Viņš izvilka no baltā uzsvārča kabatas sīciņu magnetofonu un uzlika uz galda. Zauls pat no attāluma redzēja to griežamies.

-     Un tas ir viss? - Zauls noprasīja. - Radioraidītāja nav? - Viņš devās pie ratiņiem.

-     Labi jau, labi, - noteica Bakurētainais. - Bet tas lai paliek. Jūs salaidīsiet raidīšanu dēlī. - Viņš pacēla ratiņu balto pārklāju, atsedzot mikrofonu un barošanas bloku uz apakšējā plaukta. - Vai esat apmierināts?

-     Es gribu, lai viss būtu oficiāli un lai to zinātu jūsu vadība. Es netīkoju pēc pārpratumiem.

-    Varat ticēt, ka mēs gribam, lai būtu skaidrība.

-   Trīs vīri gribēja mani nogalināt.

-    Jā, Vīnē. Atcerieties, es tur biju klāt.

-    Ne tikai Vīnē.

Bakurētainais izbrīnījies nolaida uz leju roku ar kafijas

tasi.

-    Tepat Šveicē, - Zauls sacīja. - Kalnos uz dienvidiem no Cīrihes. Manuprāt, tie bija tie paši, kas Vīnē. Šoreiz es viņiem atņēmu šo prieku.

-Jūtu viņiem līdzi.

-    Es dabūju viņu gredzenus.

-Atkārtojiet, lūdzu, vēlreiz!

-     Gredzenus. Ja vienosimies, varēsiet tos dabūt. Tas būtu mans pakalpojums aģentūrai. Vienošanās izpilde no manas puses.

Bakurētainais samirkšķināja acis.

-    Acumirkli, kā lai to saprot? Jūs sakāt, ka parādīsiet mums dažus gredzenus un ar to būsiet izpildījis saistības?

-    Kopā ar automātiskajiem ieročiem, plastikāta sprāgstvielām un viltotiem personas dokumentiem. Nevienam nezināms izlūkdienests.

Bakurētainais iesmējās.

-    Izklausās absurdi!

-     Labi. Tādā gadījumā izslēdziet magnetofonu, izstu- miet ratiņus no numura un dodiet piecas minūtes laika, lai mēs varam aiziet.

-     Piecas minūtes? Nekas no tā neiznāks. Ja es saku, ka jūsu vārdi izklausās absurdi, tas nenozīmē, ka neesmu gatavs uzklausīt.

-    Tas nav viss, jo jums nāksies man piekrist. Es nodošu gredzenus. Pastāstīšu, kur sameklēt mašīnu, ar kuru brauca tie vīri. Bet mūsu vienošanās būs jāpilda. Es nevēlos, ka man seko ēnas.

Bakurētainais saminstinājās.

-    Man šis jautājums jāapspriež ar…

Iezvanījās telefons. Zauls bija gaidījis telefona zvanu, taču Bakurētainais pārsteigumā sarāvās.

Mūsu uzticamie klausītāji, - Zauls sacīja. - Uzzinā- Niin, kādas ir mūsu likmes.

Bakurētainais pacēla klausuli, pielika pie auss un māja iii galvu, kā gribēdams izpatikt.

-   Jā, ser. Protams. Ja jūs tā vēlaties, ser. - Viņš nolika klausuli. - Pie velna, Romul, lai tā būtu! Izstāstiet visu, ko /ināt. Ja pēc pārbaudes izrādīsies, ka informācija ir pareiza un tas ir kas jauns, jūs būsiet izdarījis pakalpojumu. Es uzsveru vārdu - ja. Nemēģiniet iznest mūs cauri! Un neaizmirstiet, ka mēs būtu varējuši dabūt to pašu informāciju, liekot lietā ķīmiju.

-   Ar ķīmiju var dabūt atbildes uz jautājumiem, bet jūs nezināt, ko jautāt. - Zauls labi zināja, ka Ērikai, kas sēdēja uz gultas, zem segas klēpī ir vajātāja pistole. - Turklāt es pārāk daudz varu zaudēt.

-    Dodiet gredzenus! - Bakurētainais pastiepa roku.

Zauls izņēma no kabatas gredzenus un ielika Bakurē-

tainā saujā.

-    Zobens un krusts?

-    Reliģija un vardarbība, - Zauls paskaidroja. - Katram gredzenam malā ir atsperīte. Paceliet rubīnu uz augšu.

Bakurētainais pacēla akmeni. Ieraugot dzelteno kapsulu, viņa acis samiedzās.

-    Inde?

-    Vai esat kādreiz redzējis šādu gredzenu?

-    Protams! Katru dienu.

-   Nav šaubu. Vīri, kas nēsāja gredzenus, bija neparasti labi apmācīti slepkavotāji.

Bakurētainais papurināja galvu.

-    Bet saistību izpildei ar to nepietiek. Nekas nepierāda, ka viņi pieder pie kāda jauna izlūkdienesta.

-        Vai es teicu, ka pie jauna? Apskatieties, kāds ir gredzenu izskats. Tie ir no viduslaikiem. Es domāju, ka aģentūra ir ļoti veca.

-    Un neviens par to nav dzirdējis? Jāsmejas.

-    Es došu iespēju to uzzināt. - Zauls uzrakstīja uz papīra lapiņas mašīnas numuru, kuru bija paturējis atmiņā, un pasniedza Bakurētainajam. - Melns reno, pagājušā gada modelis. Jūs atradīsiet mašīnā automātiskos ieročus, plastiskās sprāgstvielas un viltotus personas dokumentus. Varbūt ari pirkstu nospiedumus, lai gan par to šaubos. Šie vīri ir cimdu mīļotāji. Bet paņemt nomā mašīnu, neatstājot dokumentos pēdas, nav iespējams.

-    Ja dokumenti ir viltoti, papīri nekur tālu nenovedīs.

Zauls nebija domājis zaudēt savaldību.

-     Beidziet tīšuprāt tēlot muļķi! Lai noīrētu mašīnu, vajadzīga kredītkarte. Pat ja karte ir uz sveša vārda, kādam rēķins, vienalga, jāsamaksā. Nauda nevar nokrist no zila gaisa.

-    Nomierinieties!

-     Es neteicu, ka zinu atbildes! Es jau iepriekš ziņoju, ko teikšu. Tātad mēs esam vienojušies, vai ne? Vai mūsu darījums ir nokārtots? Sakiet saviem bosiem, lai pieņem lēmumu! Turiet solījumu! Es gribu atrast Ērikas tēvu un atkal redzēt dēlu!

9

Stāvu zemāk istabā zem Zaula numura pie gara un šaura galda sēdēja Galagers un vēroja, kā magnetofons ieraksta radio uztverto sarunu. Rezidentūras šefs Austrijā pāri galdam paskatījās uz kolēģi, maza auguma vīru ar maigām un bālām manikirētām rokām. Šis vīrs vadīja rezidentūru Šveicē.

Pēc sasteigtā lidojuma kopā ar Bakurētaino no Vīnes (lalagers bija viegli saburzītā uzvalkā. Patiesību sakot, viņam te nebija nekādu tiesību. Taču Romuls bija pieprasījis, ka jautājums jārisina ar Vīnes maiznīcu, nevis Cīrihes puķu veikalu, un jautājums par Romula izdarīto pakalpojumu bija jāizlemj Vīnei. Līdz ar to - vai nu Cīrihes kolēģis iebilda, vai ne pret Galagera klātbūtni, ko viņš gan netaisījās darīt, - bez viņa nevarēja iztikt.

-     Kādas ir jūsu domas? - tēlotā cieņā pret saimnieku Galagers pajautāja.

Cīrihe pieņēma drūmas nopietnības masku.

-     Pieņemt lēmumu nav mūsu varā. Tas jādara Lenglijai.

-    Lēmums daļēji izrietēs no musu ieteikumiem, - Galagers sacīja. - Ko domājat jūs?

-    Es gribētu redzēt gredzenus un mašīnu.

-    Ne tādu darījumu piedāvā Romuls. Viņš grib, lai lēmums tiek pieņemts pirms mašīnas apskates.

-     Nez vai viņam te ir kāda teikšana vai ne? Pie kā viņš var meklēt palīdzību, ja viņa informācija neko mums nedos un mēs pasakām, ka viņš joprojām ir parādā pakalpojumu?

Šādas Cīrihes nostādnes šausmināts, Galagers saviebās kā zobu sāpēs.

-    Jūs nekad neesat sadarbojies ar Romulu, vai ne?

-     Nē. Un kas no tā izriet? Es zinu par viņu visu, kas vajadzīgs. Viņš taisa nepatikšanas.

-    Viņš ir vīrs ar raksturu. Vīnē viņš noslēdza vienošanos ar mums no labas gribas. Man ir pilnīga pārliecība, ka viņš izdarījis mums pakalpojumu.

-    Izdarījis? Pagātnē? - Izskatījās, ka Cīrihe neizprot.

-    Un nu viņš cer uz mūsu labās gribas demonstrējumu, un, ja sāksim viņu niekot, viņš atteiksies sadarboties.

Cīrihe paplēta rokas.

-     Tādā gadījumā mēs sodīsim viņu, lai kalpo par paraugu, kas notiek ar tiem, kas taisa nepatikšanas. Godīgi sakot, es nekādus sarežģījumus nesaskatu.

Galagers gribēja triekt dūri pret galdu. Tomēr viņš centās nepacelt balsi.

-    Ļaujiet izskaidrot. Es esmu strādājis ar Romulu un pazīstu viņa domu gājienus. Viņš ir viltīgs. Nav šaubu, ka viņš nav pateicis visu. Kā taktisku paņēmienu sarunu turpināšanai viņš paturējis kaut ko neatklātu.

-     Mēs varam izlikties, ka piekrītam, līdz viņš izstāsta visu.

-    Un kas notiks, ja paklīdis runas, ka mēs neturam vārdu? Sekas var būt nepārredzamas. Neviens brīva līguma aģents negribēs ar mums vairs sadarboties. Mums jāsaka Romulam "jā" vai "nē". Varbūt tas nav tas labākais. Turklāt viņš mums ir vajadzīgs.

-    Lai iegūtu papildinformāciju, kuru, pēc jūsu domām, viņš noklusējis? - Cīrihe jautāja. - Atšķirībā nojums es šaubos par tādas informācijas esamību.

Galagers vēlreiz savaldīja pacietību.

-     Klausieties, ko teikšu! Romuls tikai tāpēc apņēmās veikt šo darījumu, ka pazudis viņa sievastēvs. Viņi grib noskaidrot, kas ar veco vīru noticis. Tagad viņi apgalvo, ka atklājuši izlūkdienestu, par kuru neviens nav dzirdējis. Ja pieņem, ka tāds tīkls pastāv, tad tam ir sakars ar tēva nozušanu. Viss, ko Romuls zina par pirmo, saistīts ar to, ko viņš grib uzzināt par otro. Mums pienākas viņu iedrosmināt, nevis cīnīties ar viņu. Cik ilgi viņš turpinās meklēt sievastēvu, tik ilgi viņš veiks pakalpojumu, kas mums vajadzīgs.

Cīrihe pārsteidza Galageru, jo piekrita.

-     Jā. Neapšaubāmi, ka tēva meklēšana nozīmē arī nezināmās aģentūras meklēšanu. Tagad es saprotu, un tātad ir jčga Romulu atbalstīt. Tomēr ir vēl daži sarežģījumi. Mēs gribam, lai viņš izdara pakalpojumu. Un, ja mēs noskaidrosim svešās aģentūras iespējas un ja tā kaut kādā veidā būs saistīta ar tēva nozušanu, mēs palīdzēsim Romulam viņa meklējumos. Mēs pakalposim viņam. - Cīrihes acis iespī- dējās. - Viņš patiešām ir tik viltīgs, kā jūs teicāt. Viņš ir atradis iespēju visu sagriezt ar kājām gaisā un panākt, ka mēs viņu sedzam.

Kamēr Cīrihe nodarbojās ar zvanīšanu uz Lengliju, Galagers paņēma otru telefonu un uzgrieza augšējās istabas numuru.

-     Dodiet Romulu… Te Galagers. Es atrodos viesnīcā un visu ar interesi noklausījos. Mēs lūdzam Lengliju piekrist jūsu piedāvātajam darījumam. Jums jāsaprot, ka mēs varam dot tikai ieteikumu. Galīgais vārds pieder Lenglijai.

-    Tas ir saprotams.

-     Šis ir labas gribas žests, - Galagers sacīja. - Es apsolu darīt, kas manos spēkos, lai jūs atbalstītu. Tomēr gribu uzzināt ko vairāk. Jūs neesat pateicis visu. Es par to nešaubos. Pasakiet vēl kaut ko, kas palīdzētu nosvērt svaru kausu uz mūsu pusi.

-    Laba griba?

-     Esmu devis vārdu. Es būtu varējis ar jums manipulēt, Romul. Bet es nekad neesmu jums melojis. Pasakiet ko vairāk.

-    Tie trīs vīri, kuri nēsāja gredzenus, - Romuls nesteidzās ar atbildi, - es viņus nogalināju.

-    Un ko par viņiem varat teikt?

-    Manuprāt, viņi bija garīdznieki.

Piektā daļa

TRIECIENS

"MEDŪZA"

i

Vašingtona, Kolumbijas apgabals. Kaut ari bija tikai sešpadsmit minūtes pāri deviņiem no rīta un košera restorāns durvis vēl nebija vēris, privātā telpā pie banketu galda sēdēja astoņi vīri gados. Telpa parasti tika izīrēta svētku reizēm un kāzu mielastiem, bet šoreiz runa nebija par svinībām. Visās sejās vaibstus bija iegriezušas atmiņas par nāvi un izmisums, taču, katram paceļot glāzi un ceremoniāli to iztukšojot, svinīgums nebija pretrunā ar drūmu gandarījumu. Lai īstenojas atmaksa. Un atriebība.

Viņus sauca Ābrams, Daniels, Ēfraims, Jozefs, Jakovs, Moše, Nātans un Simons. Visi viņi bija mazliet jaunāki vai vecāki par septiņdesmit gadiem, un katram uz delma bija uztetovēts numurs.

-    Vai viss ir sagatavots? - Ēfraims pajautāja.

Viņš nopētīja biedrus. Tie par atbildi palocīja galvu.

-    Ierīces ir savā vietā, - atsaucās Nātans. - Vēl atliek iekustināt beigu procesu. Pēc nedēļas, sākot no šīs dienas, viss būs galā.

-    Paldies Dievam! - piebilda Ābrams.

-    Jā, taisnība beidzot uzvarēs, - sacīja Jakovs.

- Nevar teikt, ka mūsu loma pie taisnīguma uzvaras būtu pēdējā, - noteica Ābrams. - Tas, ko esam jau izdarījuši, ir gana nosodāmi. Bet nu mēs ejam pat tālāk.

-    Mēs darām to, kas nepieciešams, - Moše iebilda.

-    Pēc tik daudziem gadiem kas labs ir izdarīts?

-     Tam, cik ilgs laiks pagājis, nav nozīmes. Ja taisnīgums toreiz bija vērtē, tam jābūt vērtē ari tagad, - ierunājās Simons. - Vai ari jūs apstrīdat taisnas tiesas vērtību kā tādu?

-    Vai tu aicini uz pasivitāti un piedošanu? - Jozefs pavaicāja.

Ābrams noteica pavisam stingri:

-    Pasivitāti? Protams, ne. Pasivitāte nozīmē izmiršanas draudus. - Viņš uz bridi pieklusa. - Bet piedošana ir tikums. Un taisnīgums dažkārt ir vārds, kas slēpj neglītu atriebību. Dieva izraudzītajiem jāaizstāv sevi, bet vai mēs paliksim viņa izraudzītie, ja mūsu rīcību vadīs zemiski motīvi?

-      Ja jau tu nepiekriti tam, ko darām, kāpēc neej projām? - Jakovs pavaicāja.

-     Kāpēc tas man jādara? - sacīja Jozefs. - Ābramam, izvirzot šos jautājumus, ir taisnība. Darbojoties bez morālas pārliecības, mēs paši kļūstam zemiski.

-     Jā, es atzīstu, manī mīt naids, - noteica Ēfraims. - Līdz pat šai dienai man rādās vecāku, brāļu un māsu līķi. Ja es ko vēlos, ja pēc kā tīkoju, tad pēc sodīšanas.

-     Man nav mazāk iemeslu ienīst kā tev, - noteica Ābrams. - Taču es apvaldu emocijas. Tikai tām jūtām, kas lolo cerības, ir vērtība.

-     Un mēs cienām tavas domas, - Ēfraims sacīja. - Taču mēs visi varam nodarboties ar kopīgu lietu, dažādu motīvu vadīti. Ļaujiet uzdot jums divus vienkāršus jautājumus.

Ābrams gaidīja.

-   Vai tu tici, ka tiem, kas iedzīvojušies no mūsu ciešanām, jāļauj paturēt viņu bagātības un par tām priecāties?

-    Nē, tas nebūtu taisnīgi.

-    Tāpat domāju arī es. Vai jūs ticat, ka jāļauj, lai tēvu grēki atkārtojas bērnos?

-    Nē, nedrīkst pieļaut, ka ļaunums zeļ. Nezāles jāiznīcina, kamēr tās nav izsējušas sēklu.

-    Bet šoreiz sēkla ir izsējusies un mūsu ļaudis atkal ir apdraudēti. Mums jārīkojas, vai jūs to nesaprotat? Un nav nozīmes tam, vai kāds to nedara aiz atriebības. Svarīgs ir i/.nākums, un iznākums būs labs.

Telpā iestājās klusums.

-    Vai mēs esam vienisprātis? - Jozefs jautāja.

Visi palocīja galvu. Ābrams negribīgi.

-   Tādā gadījumā ieturēsim kopīgu maltīti, - aicināja Ēfraims. - Un simboliski apstiprināsim mūsu apņēmību un sen atliktā gala sākumu.

2

Mehiko. Ārons Rozenbergs sēdēja ložu necaurlaidīgā mersedesa aizmugurējā sēdeklī un garām šoferim ar miesassargu skatījās uz oldsmobili priekšā, kas bija pilns ar apsardzes vīriem. Apgriezies viņš paskatījās pa aizmugurējo logu uz kreisiem, kurā tāpat atradās apsardze. Iztēli mocīja domas, ar ko pēc viņa izbraukšanas no mājām šobrīd nodarbojas sieva ar savu miesassargu. Vienlaikus viņu māca bailes, kādas vēl draudu zīmes "Nakts un migla" var atstāt mājā viņa prombūtnes laikā. Viņš bija trīskāršojis drošību, gan uzturoties mājās, gan tās atstājot. Ja mersedesam priekšā un aiz muguras neatradās mašīnas ar apsardzi, viņš atteicās izbraukt. Ar visu to viņš šodien nekādā ziņā nebūtu devies prom no mājām, ja nebūtu absolūti nepieciešams, ja viņu nebūtu uzaicinājis kāds no arvien pieaugošā to cilvēku skaita, kuriem nevarēja atteikt. Par to nevar būt ne runas, Rozenbergs nodomāja. Mana dzīve kļuvusi nekontrolējama.

Karavāna ciešā ierindā ar pastāvīgu mērenu ātrumu brauca pa Reformu ielu. Drīz grupa pameta versmaino pilsētu un devās uz dienvidiem, kur gaiss Čalko ezera krasta īpašumos bija vēss. Mītne, uz kuru mersedess brauca, bija pazīstama. Plašā nama īsto sarkano kārniņu jumts bija uzlikts par Rozenberga naudu. Lielais peldbaseins, no kura pavērās brīnišķīgs skats uz ezeru, bija Rozenberga dāvana mājas iemītniekam. No speciālā konta, kurā katra mēneša sākumā Rozenbergs ieskaitīja lielas naudas summas, algu saņēma daudzi dārznieki un kalpotāji.

Šādas darījumu izmaksas, nodomāja Rozenbergs, tikai lieku reizi atgādina, cik ļoti dzīve kļuvusi nevadāma. Viņš grūtsirdīgi izkāpa no mašīnas un tuvojās mājai.

Pretī iznāca augsta ranga Mehiko policijas virsnieks. Viņa uzvārds bija Čavess. Viņa apģērbs sastāvēja no sandalēm, šortiem un košsarkana krekla, kuru vaļā bija paple- tis apaļš vēderiņš. Kad viņš smaidīja, zīmuļiem līdzīgajām ūsām nesaprotamā veidā izdevās paturēt horizontālu stāvokli.

-    Cik labi, ka atbraucāt, senjor Rozenberg.

-    Es vienmēr braucu pie jums ar prieku, kaptein.

No mājas paēnas Rozenbergs sekoja kapteinim svelmainajā saulē pie baseina. Zīmīgi, ka vispirms nebija piedāvāts padzerties, tāpēc viņš kļuva domīgs.

-    Lūdzu, pagaidiet tepat, - kapteinis teica. Pa bīdāmajām stikl^ durvīm viņš iegāja mājā un tūlīt atgriezās ar nelielu paketi. - Esmu saņēmis informāciju, kas jums var būt svarīga.

-    Vai radušies kādi sarežģījumi?

-    Jūs pats to pateiksiet. - Kapteinis attaisīja paketi, izvilka lielu, melnbaltu fotogrāfiju un pasniedza Rozenbergam.

Rozenbergs pamira bailēs.

-    Es kaut ko nesaprotu. - Viņš paskatījās uz Čavesu. - Kāpēc jūs rādāt man Otrā pasaules kara laika vācu karavīra fotogrāfiju?

-    Tas nav vienkāršs karavīrs, tas ir virsnieks. Man ziņoja… atvainojiet slikto vācisko izrunu, ka viņa dienesta pakāpe saucas Oberfuhrer jeb vecākais pulkvedis. Viņš kalpojis Totenkopfverbande jeb tā saucamajā miroņgalvas karaspēka vienībā. Uz viņa virsnieka cepures redzama kokarde ar miroņgalvu. Uz frenča piedurknes redzamas divas zibens šautras, SS simbols. Fotogrāfija ir tik laba, ka uz jostas sprādzes redzams pat personiskais solījums fīreram: "Uzticība - mans gods." Pievērsiet uzmanību fonam ar līķu bedrēm. Miroņgalvas divīzija nodarbojās ar ebreju iznīcināšanu.

-     Jums nav vajadzības stāstīt man par holokaustu! - Rozenbergs kļuva spurains. - Kāpēc jūs rādāt man šīs fotogrāfijas?

-    Vai jūs nepazīstat to virsnieku?

-    Protams, ne. Kāpēc man būtu viņš jāpazīst?

-    Tāpēc, ka viņš ir apbrīnojami līdzīgs jūsu tēvam, kura fotogrāfijas iedevāt, kad viņš pirms pāris mēnešiem nozuda un jūs lūdzāt tēvu sameklēt.

-    Tas nav mans tēvs.

-     Nevajag melot! - Čavess atcirta. - Es sīki salīdzināju fotogrāfijas. Iezīmējiet sejā grumbiņas. Noņemiet mazliet matus, bet palikušos padariet sirmus. Pieļaujiet nelielu kosmētisku operāciju. Redzamais cilvēks ir jūsu tēvs!

-    Kā ebrejs var būt SS virsnieks?

-     Jūsu tēvs nav ebrejs, tāpat kā neesat jūs. Jūsu īstais uzvārds ir Rodenbaks! Tēva vārds ir Oto, bet jūsējais - Karls! - Čavess izņēma no paketes dokumentus. - Šī virsnieka fotogrāfija redzama SS dokumentos un uz imigrācijas veidlapām, jums ierodoties Meksikā. Uzvārds atšķirīgs, bet seja tā pati. Valsts iestādes drīz uzzinās, kas viņš patiesībā ir! Tas tiks paziņots ari ASV valsts iestādēm, un mēs

» abi zinām, ka Savienotās Valstis attiecībās ar Izraēlu tēlo sašutumu pret nacistu kara noziedznieku nodarījumiem.

Rozenbergs nespēja pakustēties.

-    Kas jums to visu sastāstījis?

-    Ceru, ka jūs negaidāt, lai es atklāju savus informācijas avotus. - Čavess paplēta rokas, demonstrēdams labo gribu. - Mani interesē, kādu summu esat gatavs maksāt, lai šī informācija tiktu neitralizēta un es apliecinātu varas iestādēm, ka notikusi kļūda.

Rozenbergam gribējās vemt. Šantāžai nebija gala. Tika nopirkts vienīgi laiks. Taču to ierobežoja naudas resursi. Viņš iedomājās par kravu, kuru kuģis veda uz Vidusjūru. Nevarēja būt šaubu, ka draud katastrofa.

-    Cik jūs vēlaties? - Rozenbergs pajautāja.

Spīdums kapteiņa ogļu melnajās acīs viņu nenomierināja.

3

Sentpola, Minesota. Viljams Millers ar neīstu smaidu uz lūpām šķērsoja kokteiļu zāli un piegāja pie pēdējās kabīnes kreisajā malā.

Cilvēks pa telefonu bija paziņojis, ka viņu sauc Slouns, ka viņš strādā "Associated Press", un bija izteicis vēlēšanos parunāt par Millera tēvu.

Šobrīd, atdarinādams Millera smaidu, Slouns piecēlās un sniedza roku.

Abi vīrieši viens otru nopētīja.

-     Kāds jums kaut ko ir aizsūtījis? - Slouns jautāja.

-    Pa telefonu jūs nosaucāt to par netīrumiem.

-    Vai jūs patiešām esat reportieris?

-    Ja vajag, varu pārmest krustu.

-    Sasodīts! - Millers neapmierināts nokremšķinājās.

-     Atvainojiet, ka zaudēju savaldību, kad piezvanījāt. Es biju pilnīgi pārliecināts…

-     Tieši tāpēc esmu ieradies. Lai izrunātos par šo gadījumu. - Slouns pamāja uz kabīnes pusi.

Viņi apsēdās viens otram pretī. Slouns bija gadus trīsdesmit piecus vecs, ar platām krūtīm, tumšiem un plāniem matiem, inteliģentām acīm.

-    Ko jūs nosaucāt par netīrumiem?

-    Fotogrāfijas.

-    Kādas?

-    Nacistu koncentrācijas nometnes. Līķi. Pelni. - Millers saberzēja pieri. - Ak Dievs! Mans tēvs ir pazudis. Pēc tam kāds uzkrāsoja mana peldbaseina dibenā miroņgalvu.

-    Miroņgalvu?

-Tagad ierodaties jūs…

-    Un jūs iedomājaties…

-    Vai jūs nedomātu? Mana sieva par fotogrāfijām neko nezina.

-    Nevajag iekaist, - pamācīja Slouns. - Jūsu teiktais sakrīt ar mana šurpbrauciena mērķi. Es pastāstīšu, ko zinu no savas puses, un paskatīsimies, pie kādiem secinājumiem varam nonākt.

-    Pilnvaras.

-Ko?

-    Ja esat AP reportieris, tad aplieciniet to.

Slouns nopūtās un sameklēja savu preses karti.

-   Tādu karti var nodrukāt katrs.

-    Uz tās ir telefona numurs. AP centrālais birojs.

-     Kurš katrs var nolīgt ari balsi, kas atsauksies kā AP centrālais birojs.

-    Gluži pareizi. Varu derēt, ka esat saklausījies visfantastiskākās teorijas par Džona Ficdžeralda Kenedija noslepkavošanu. Par ANO, kas atrodas narkotiku tirgotāju kontrolē. Un to, ka par smago roku atbildīgs sātans.

Millers pret savu gribu iesmējās.

-     Labi, - noteica Slouns. - Kamēr jūs spējat pasmieties par sevi, jūs esat par sevi noteicējs.

-     Reizumis pats nesaprotu. Jūs sacījāt, ka vēlaties parunāt par manu tēvu. Kādēļ?

-    Man ir kontakti Tieslietu ministrijā. Var teikt, ka tās ir simbiotiskas attiecības. Es izdaru viņiem laipnību, publicējot rakstu, kas ceļ viņu prestižu sabiedrības acīs. Viņi atsaucīgi padod man ziņu, ja nodarbojas ar materiālu, kuru varu izmantot.

-    Es, vienalga, nesaprotu. Kāpēc mans tēvs var interesēt Tieslietu ministriju?

-     Kāds aizsūtījis dokumentus, kuri liek uzsākt izmeklēšanu.

Millers saspieda glāzi tik cieši, ka likās, tā tūlīt saplīsīs.

-    Jo dienas jo trakāk…

-    Un kopš jūsu tēva nozušanas…

-    Jums ari tas jau zināms?

-     Es nodomāju, ka vienīgais cilvēks, ar kuru šis jautājums pārspriežams, esat jūs.

-    Labi, - Millers gurdi atsaucās. - Tad atklājiet visu uzreiz. Pašu to ļaunāko. Līdz galam.

-    Jūsu tēvu sauc Frenks Millers. Ir pieņēmums, ka īstenībā viņš ir Francis Millers, vācu virsnieks Otrajā pasaules karā. Tiek uzskatīts, ka viņa dienesta pakāpe bijusi Ober- sturmbannfiihrer. - Slouns izrunāja vārdu ar grūtībām. - Angliski tas tulkojams kā pulkvežleitnants. Otrajā pasaules karā Francis Millers komandējis SS vienības, kas pazīstamas kā Einsatzgruppen. Tās bija īpašu uzdevumu vienības, kas sekoja nacistu karavīriem iekarotajās teritorijās, piemēram, Čehoslovakijā, Polijā un Krievijā, un nonāvēja katru ebreju, kuru varēja atrast. Vai nu nošāva uz vietas, vai sadzina bedrēs, lai vieglāk būtu aprakt, kad šāvēju komanda būs beigusi darbu. Nogalināto skaits Krievijā vien pārsniedz pusi miljona.

-    Un jūs gribatteikt, ka Tieslietu ministrijai radušās aizdomas, it kā mans tēvs būtu līdzdarbojies šajā vājprātā? Ka viņš bijis nacistu masu slepkava?

-      Runa nav par aizdomām vien. Ministrija ir pārliecināta par to. Tiek apgalvots, ka viņiem ir pierādījumi. Un ministrija domā, ka tēvs nozudis, jo ticis brīdināts par izmeklēšanu. Ministrija uzskata, ka tēvs bēdzis no viņiem. Vai ar jums viss kārtībā? Jūs pēkšņi kļuvāt bāls.

-     Pasaule, kurā dzīvoju, pēkšņi jūk un brūk, un jūs vēl jautājat, vai ar mani viss kārtībā. Ak Kungs, es… Saprotiet, kādam jāizbeidz šis neprāts. Tikai tāpēc, ka tēva vārds līdzīgs Franča Millera vārdam…

-     Nē, ir kas vairāk. Tieslietu ministrija nesāktu izmeklēšanu, balstoties uz kaut ko tik nedrošu. JūsU tēvs emigrēja uz šejieni no Vācijas. Vai jūs to zināt?

-    Protams. Pēc kara. Daudzi vācieši emigrēja. Tas nav nekas nelikumīgs.

-    Bet vai jūs zināt, ka viņš nomainīja ari vārdu?

Millera sejā noraustījās muskulis.

-    Mans Dievs, jūs zināt\ - Slouns atskārta.

-     Ļaujiet, es paskaidrošu. Es zināju. Bet ne sīkumos. Viņš pateica tikai to, ka amerikanizējis vārdu, lai izvairītos no pretvāciskā noskaņojuma Amerikā pēc kara.

-    Vai viņš teica, ka bijis karavīrs?

-     Man nav nekādas vajadzības klausīties šīs blēņas. - Millers piecēlās.

Uzmanīdamies, lai nepieskartos, Slouns pastiepa roku.

-    Jums neizdosies izvairīties no klausīšanās, kad ieradīsies Tieslietu ministrijas izmeklētājs. Jūsu vietā es izmantotu šo gadījumu kā ģenerālmēģinājumu un, kamēr te esmu, padomātu par visu. Ja prese izturētos pret jūsu ģimeni ar simpātijām, tas jums nāktu ļoti par labu.

Millers svārstījās.

-   Ar simpātijām?

-     Pagātne atgriezusies, lai vajātu ģimeni, kam par šo pagātni nav ne jausmas. Es varu izveidot patiesi cilvēcisku ieinteresētu rakstu. Rakstu par labu jums. Protams, pieņemot, ka jūs stāstāt par tēvu patiesību.

-    Tas, ko teicu, nebija samelots. - Millers apsēdās. - Es nespēju iedomāties, ka manu tēvu var apsūdzēt par…

-Apsūdzēšana ir viens. Fakts, vai esat zinājis par viņa pagātni, ir pavisam kas cits. Vai jūs patiešām ticat, ka viņš ir nevainīgs?

-    Sasodīts, jā!

-     Tad atbildiet uz manu jautājumu. Vai viņš ir teicis, ka bijis vācu armijas karavīrs?

Millers padomāja.

-    Kļūdams vecāks, viņš dažreiz ierunājās par karu. Viņš sacīja, ka uz kara beigām katrs vīrietis, kuru viņš pazinis, pat bērns, ticis mobilizēts. Par spīti pieredzes trūkumam, viņam piešķirta seržanta dienesta pakāpe un uzdots apsargāt tiltu. Iebrūkot sabiedrotajiem, viņš kādu laiku slēpies, bet tad padevies.

-    Vai jums neliekas dīvaini, ka vācu karavīram tika dota atļauja iebraukt Amerikā?

-    Viņš izskaidroja arī to. Vācu karavīri tika ievietoti ka- ragūstekņu nometnēs. Sabiedrotie nebija sevišķi laipni, turklāt neviens vācu karavīrs nezināja, cik ilgi nāksies nometnē palikt. Visa viltība bija tā, ka, iekams sabiedrotie tevi pārbauda, vajadzēja atrast civilista līķi un samainīties ar drēbēm un dokumentiem. Manam tēvam izdevās iekļūt bēgļu, nevis karagūstekņu nometnē. Viņš nodzīvojis tur vairāk nekā gadu, līdz kāds administrators pievērsis uzmanību atkārtotajiem lūgumiem atļaut emigrēt uz Ameriku. Ja tas, ko izstāstījāt, ir patiesība, tad izklausās, ka tēvam nav veicies ar to, civilists, kura līķi viņš atradis, saucies Francis Millers. Manuprāt, Francis Millers ir izplatīts vācu vārds. Droši vien ir simti, ja ne tūkstoši Franču Milleru. Bet tikai viens no viņiem bijis tās esesiešu triecienvienības komandieris.

Slouns pārvilka ar pirkstu slapjajam aplim, kuru uz galda bija atstājusi viņa glāze.

-    Tieslietu ministrijā ir tā virsnieka, par kuru runājam, fotogrāfija. Tur ir ari fotogrāfija no jūsu tēva imigrācijas dokumentiem. Seja viena un tā pati. Kāpēc viņš nozudis?

-     Es nezinu! Kungs Dievs, viņam ir septiņdesmit trīs gadi. Uz kurieni lai viņš bēgtu? Tieslietu ministrijā par viņu domā absolūti aplam.

-     Labi. Jūs nemaināt savu nostāju. Kad Tieslietu ministrija nolems paziņot to sabiedrībai, jūs varat paļauties, ka prese izrādīs jums simpātijas. Pat ja Tieslietu ministrija pierādīs savu taisnību, jūs tiksiet attēlots kā nevainīgs malā stāvētājs un mīlošs dēls, kas neko nav zinājis. Savukārt brīdinu, ja esat ko noklusējis vai melojis, es pavērsīšu visu otrādi. Ir jūs, ir jūsu ģimene tiks parādīta kā līdzdalībnieki.

-    Es neesmu melojis.

-    Lai tā arī paliek. Šis man nebūs tikai vēl viens raksts. Man jābūt objektīvam. Bet ir lietas, kas dara mani vai traku. Visa valsts ir pilna ar nacistu kara noziedzniekiem. Uz līdzenas vietas es varētu nosaukt desmitiem vārdu un adrešu. Tās nav nekāds noslēpums. Tieslietu ministrijā par viņiem ir zināms. Lielākajai šai cilvēku daļai ir tuvu pie septiņdesmit gadiem. Viņi kārtīgi pļauj savus mauriņus. Viņi dod dzeramnaudu avīžpuikam. Viņi aicina pie sevis kaimiņus viesībās. Es varu apsūdzēt viņus arī draugu priekšā. Tam nebūtu nekādas nozīmes. Neviens par to neliktos zinis. Jo viņi netaisa tračus. Vai maz iespējams, ka jaukais cilvēks, kas dzīvo kaimiņos, darījis tādus briesmu darbus? Un šā vai tā - tas noticis briesmīgi sen. Kāpēc jāceļ augšā tik nepatīkamas atmiņas?

-    Jūs pārspīlējat.

-    Drīzāk jau otrādi. - Slouns izvilka no žaketes kabatas papīra lapu. - Te ir saraksts, kuru sastādījis mans informācijas avots Tieslietu ministrijā. Divdesmit masu slepkavas. Džeks Ķidātājs, Sema dēls un Džons Veins Geisijs līdzās viņiem nobāl.

-    Un viņi visi ir kara noziedznieki?

-    Ir vēl lērums citu. Šī ir tikai pati kaudzes virsotne.

-    Bet ja Tieslietu ministrijā zina, kas šie nacisti ir…

-    Kāpēc viņi nav saukti pie atbildības? Iemesls ir tāds, ka pēc kara amerikāņu izlūkdienests noslēdza ar viņiem vienošanos. Palīdziet mums pārņemt nacistu spiegu tīklu, lai tas strādā pret krieviem. Apmaiņai pret to iegūsiet imunitāti. Ja ari darījums ar imunitāti nesanāks, mēs, vienalga, jūs nesodīsim, jo noziegumi pastrādāti Eiropā. Un, lai nesāktos diplomātiska jezga, mēs veikli varam jūs deportēt. Savukārt, ja mēs liegsim pilsonību, neviena valsts jūs nepieņems, un atkal mēs būsim ar jums ķezā. Tāpēc neliksimies zinis par jucekli. Šie nacisti tik un tā drīz nomirs. Vismaz pirms pāris gadiem šādi ieskati pastāvēja. Grupa ideālistiski noskaņotu žurnālistu nolēma kaut ko darīt, lai valdības nostāja mainītos. Tūkstoš deviņi simti septiņdesmit devītajā gadā tika izveidots Sevišķais izmeklēšanas birojs.

-   Tātad kaut kas sarakstā minēto cilvēku sakarā tiek darīts.

-    Jā, taču pārāk maz. Nav iespējams droši zināt, kāds ir viņu skaits, taču aplēsts, ka šajā zemē ieradies tuvu pie desmit tūkstošiem nacistu - kara noziedznieku. Pagaidām Tieslietu ministrija saukusi pie atbildības četrdesmit. Turklāt sods izpaužas kā denaturalizācija vai deportācija.

-    Masu slepkavām?

-   Slepkavības nav izdarītas Savienotajās Valstīs. Patiesībā vienīgais noziegums, kādā viņus apsūdz, ir melošana par savu īsto identitāti imigrācijas dienestiem.

-    Publika, to uzzinot, būs sašutusi.

-    Jūs tā domājat? Tajās reizēs, kad lieta nonāca tiesā, apsūdzēto cilvēku draugi un kaimiņi vēlējās, lai pagātne netiek cilāta.

-    Vai tā būs jūsu raksta sāls?

-     Es vēlos palīdzēt Tieslietu ministrijai. Ja man izdotos iekustināt sabiedrību, varbūt Sevišķajam izmeklēšanas birojam tiktu piešķirti līdzekļi. Šiem neģēļiem, lai arī cik veci viņi būtu, pienāktos just tādas pašas šausmas, kādas izjuta viņu upuri.

-   Ari manam tēvam?

-    Ja viņš ir vainīgs, - bilda Slouns, - tad jā.

Millers atbildēja uz Slouna saniknoto skatienu.

-    Es esmu uzticējies savam tēvam un cienījis viņu visu mūžu. Ja notiek neiespējamais un izrādās, ka Tieslietu ministrijai par manu tēvu ir taisnība… Ja viņš ir tas, ko tā saucamie pierādījumi apliecina…

-    Jūs piekrītat, ka viņam jāsaņem sods?

-     Pat mans tēvs… - Millers nejutās labi. - Ja izrādās, ka mans tēvs ir vainīgs, pat viņš nedrīkst iziet sveikā.

4

Kaut arī pulkstenis rādīja pieci, Milleram izdevās divdesmit minūšu braucienu saīsināt gandrīz līdz desmit minūtēm. Likās, ka lifts uz piekto stāvu velkas veselu mūžību. Atverot durvis ar uzrakstu "ARHITEKTI MILLERS UN BIEDRI", viņš redzēja, ka sekretāre vēl nav aizgājusi mājās.

-     Kā noritēja tikšanās, mister Miller? Vai dabūjāt jaunu pasūtījumu?

-     Par to spriest pāragri. Man jāizdara dažas piezīmes, Mārdža. Ja kāds zvana, manis šeit nav. Lai neviens netraucē!

-    Vai nebūšu vajadzīga diktēšanai?

-    Paldies, nē. Kad savu rakstāmo būsiet pabeigusi, ejiet uz mājām.

-    Kā teiksiet.

Viņš iegāja kabinetā, aizslēdza durvis un pieslējās pie tām. Kā iespējams, ka cilvēks, kuru tu mīli, izrādās briesmonis?

No pieres pār acīm tecēja sviedri. Pēc piecām minūtēm, kas vilkās kā mūžība, tastatūras klabināšana žēlīgi apklusa. Noklikšķēja datora slēdzis, un nošalca uz monitora uzliekamais putekļu pārsegs.

-   Arlabvakar, mister Miller!

-    Arlabvakar! - viņš atsaucās no durvju otras puses.

Augstpapēžu kurpju klikšķi pa grīdu. Atslēgas noskrap-

stēšana. Ārējo durvju aizciršanās.

Klusums.

Millers nopūtās, atbrīvodamies no iekšējā spiediena, un paskatījās kaktā pa labi uz seifu ar šifru. Tajā bija projekti, pie kuriem tika strādāts. Pirms divām dienām saņēmis līķu un pelnu kaudžu fotogrāfijas, viņš bija gribējis tās iznīcināt, bet intuīcija bija brīdinājusi rīkoties uzmanīgi. Acīmredzot fotogrāfijas nebija atsūtītas aiz gara laika. Tās iznīcinot, varētu zust noderīga informācija, kas vēlāk varētu dot pieturas punktu, meklējot sūtījuma iemeslu.

Šobrīd patiesības dēļ, kura varētu atklāties, viņš vēlējās, kaut nebūtu fotogrāfijas saglabājis. Viņš pieliecās, sastādīja seifa ciparu kombināciju un izņēma fotogrāfiju kaudzīti. Viņš aplūkoja melnbaltos uzņēmumus citu pēc cita.

Nāve. Šausmīga nāve.

Viņš bija melojis Slounam, bet tikai atbildot uz vienu jautājumu, un atbilde bija samelota daļēji. Viņa daļējie meli nekādā ziņā nebija salīdzināmi ar patiesības daļu.

Jā, viņš bija atbildējis godīgi. Es zinu, ka tēvs ieceļojis no Vācijas. Es zinu, ka viņš mainījis vārdu. Es zinu, ka viņš bijis vācu armijas karavīrs.

Jā, karavīrs. Bet Millers labi apzinājās, ka tēvs nav bijis nevainīgs kara dalībnieks, nepieredzējis jauniesauktais, kas neizprotamā kārtā paaugstināts par seržantu. Nebūt ne. Viņa tēvs bija SS pulkvedis.

Līdz ar gadiem Millera tēvs arvien vairāk bija iedziļinājies pagātnē. Dažas dienas gadā neizprotamu iemeslu dēļ viņam šķita personiski nozīmīgas - 30. janvāris, 20. aprīlis un 8. novembris. Tajās viņš arvien kļuva sentimentāls. Šajās dienās tēvam bija pienākuši noslēpumaini telefona zvani un arī pats viņš bija zvanījis. Kādā šādā dienā vēlu vakarā tēvs bija atzinies, ko darījis kara laikā.

- Jā, es biju esesietis. Ēs pildīju fīrera pavēles. Es ticēju augstākajai rasei. Un - jā, es ticēju Lebensraum, dzīves telpai, kas nepieciešama, lai tauta varētu zelt. Taču es neatzinu citu rasu iznīcināšanu. Ja jau mēs esam pārāki, kāpēc nevaram dzīvot harmoniskā iecietībā pret zemākajām rasēm? Kāpēc nevaram tām ļaut sevi apkalpot? Es nebiju miroņgalvas vienībās. Es nebiju likvidētājs, bet ietilpu Waf- fen-SS, likumīga Schutzstaffel militāra veidojuma sastāvā. Es biju krietns karavīrs. Es kalpoju savai valstij godam. Tā zaudēja karu. Lai tā būtu. Šā notikuma morāle pieder vēsturei. Tagad es dzīvoju Amerikā. Tās iemītnieki sauc sevi par izcilāko pasaules tautu. Lai tā būtu. Mana sirdsapziņa ir tīra, un, ja rastos vajadzība, es aizstāvētu Ameriku tikpat apņēmīgi kā savā laikā Vāciju.

Milleru teiktais bija pārliecinājis. Karš bija raksturīgs ar to, ka domas un vērtības padarīja neskaidras. Viņš cerēja, ka vismaz dažas vērtības ir nemainīgas.

Tēvam un vēl dažiem Waffen-SS komandieriem bija izdevies izvairīties no Vācijas sakāves sekām. Viņi bija samainījušies personas dokumentiem ar mirušiem civilistiem un aizbēguši uz Bolīviju, Meksiku, Ameriku, Kanādu, Angliju, Zviedriju. Bet viņi uzturēja kontaktus, atceroties pagātni, zvanīja cits citam un iestāstīja paši sev, ka, par spīti vēsturei, kas vislielākajā mērā pierādījusi agrāko uzskatu nepareizību, viņi joprojām pieskaitāmi pie savas zemes elites.

Tieši tāpat kontaktus bija uzturējuši šīs elites dēli. Galu galā Millers tika ievilkts tēva agrāko draugu pulkā. Viņš ' un citu šo tēvu dēli bija solījušies cits citam palīdzēt, ja tēviem kāds uzbruktu. Katra gada pirmajā datumā vajadzēja samaksāt nodevu, katrai ģimenei divdesmit tūkstošus, lai atpirktos no kāda, kas zināja ģimeņu noslēpumu. Tā bija tāda kā apdrošināšanas maksa, kas garantēja šantažētāja klusēšanu.

Tagad šī piekukuļošana bija izrādījusies veltīga. Dēlu savstarpējais solījums turēties kā vienam un aizsargāt grupu, kā izrādījās, bijis neefektīvs. Par spīti piesardzības pasākumiem, tēviem bija uzbrukts. Un uzbrukumam bija pakļauti arī viņi, savu tēvu dēli.

Neprāts.

Neaiztiksim pagātni, Millers nodomāja. Svarīga ir nākotne un tagadne. Mūsu tēvi nav tādi, par kādiem viņus uzskata. Dodiet viņus atpakaļ un lieciet mūs mierā! Jūs esat kļūdījušies. "Naktij un miglai" ir jābeidzas.

Taču jaunais un izskatīgais SS virsnieks, kas lepni noraudzījās no fotogrāfijas, kuru Millers nespēja nolikt, bija pārdabiski līdzīgs tēvam. Nevar būt! Tēvs nevarēja melot!

Bet vai maz iespējama patiesība, kas apdraud veselo saprātu?

Kaut tā nebūtu taisnība, Millers nodomāja. Es redzēju šā SS virsnieka fotogrāfiju pirms divām dienām. Man nenāca ne prātā, ka tas varētu būt mans tēvs.

Bet varbūt es negribēju, lai šāda doma ienāktu prātā?

Un nu šī doma nelaida vaļā. Skatiens pētīja fotogrāfiju daudz rūpīgāk, bet jo īpaši virsnieka pieri un galvu, uz kuras atradās ar kokardi rotāta militāra galvassega.

Viņš centās sev iestāstīt, ka uz pieres redzamais ir kļūme fotogrāfijā no saskrāpēta negatīva, taču sevi pārliecināt

nespēja. Rēta bija tieši tāda kā tēvam uz pieres. Tā bija gū- ' ta gandrīz liktenīgā autoavārijā desmit gadu vecumā. Kā gan iespējams mīlēt briesmoni? Un vai iespējams apzināties, ka tas, ko mīli, ir briesmonis?

Vēl neatskārtis, ko dara, Millers pacēla telefona klausuli.

5

-    ASV Tieslietu ministrija? Kas to teica? - Helovejs piespieda klausuli pie auss ciešāk.

-     "Associated Press" reportieris.

-    Kungs Dievs!

-    Viņš apgalvo, ka mans tēvs ir nacistu kara noziedznieks, - Millers sacīja. - Nelietīgo SS nāves vienību komandieris.

-    Tas ir absurds!

-    Vai patiešām? Es sāku šaubīties. Daļa no viņa stāstītā…

-   Jūs gribat teikt, ka patiešām esat noticējis? Tas vīrs ir reportieris\ Viņš visu ko var sastāstīt!

-    Bet es vēlreiz pārskatīju fotogrāfijas un…

-    Jūsu pienākums bija to nekrietnību iznīcināt!

-    Uz vienas ir mans tēvs SS miroņgalvas vienību formastērpā! Un aiz viņa redzami civilistu līķi!

-    Otrā pasaules kara laika fotogrāfija? Vai jūs maz zināt, kā toreiz izskatījās tēvs? Fotogrāfija neko nepierāda!

-   Tēvam uz pieres labajā pusē ir rēta! Tieši tāpat kā tam SS virsniekam!

-Tā ir sagadīšanās!

-    Šāds izskaidrojums nekur neder! - Millers pacēla balsi. - Man ir jāzina! Vai mans tēvs bijis nacistu nāves vienību komandieris? Un kā ar citiem tēviem? Vai arī viņi bijuši masu slepkavas?

-    Ja jūs iedomājaties, ka mans tēvs… Kaut kas smieklīgs! Tas aizvaino! Man nav jāklausās, kā…

-    Beidziet izlocīties, Helovej! Atbildiet!

-Tas pazemo mani…

-    Vai viņi bija nacistu kara noziedznieki?

-     Protams, ne! Jā, viņi bija esesieši. Waffen-SS! Likumīgi karavīri! Un ne esesieši ar miroņgalvu pie cepures, kas galēja ebrejus! Cilvēki no malas nesaprot atšķirību! Civilisti domā, ka visi esesieši ir kara noziedznieki. Tāpēc mūsu tēviem nācās melot. "Nakts un migla" pieļāvusi to pašu kļūdu, kādu, kā jau mēs baidījāmies, var pieļaut imigrācijas iestādes, tādu pašu kļūdu, kādu pieļauj ASV Tieslietu ministrija un "Associated Press" reportieris.

-    Jūs gribat teikt, ka Tieslietu ministrijā nezina, ar ko atšķiras Waffen-SS un miroņgalvas SS vienības? Kādas blēņas!

-    Bet kā tad izskaidrot viņu kļūdu?

-     Manējais, jūsējais un citi grupas locekļi zvanīja cits citam viņiem nozīmīgās dienās. Divdesmitajā aprīlī. Astotajā novembrī. Trīsdesmitajā janvāri. Vai šie datumi kaut ko jums izsaka?

-     Protams, - Helovejs atbildēja. - Tās ir dažu grupas locekļu dzimšanas dienas.

-    Draņķi, - iesaucās Millers, - nebūtu jel melojis!

-    Melojis? Par ko?

-     Labi, lai tā būtu. Divdesmitajā aprīlī patiešām kāds ir dzimis. Tūkstoš astoņi simti astoņdesmit devītajā gadā. Tā ir Hitlera dzimšanas diena. Astotais novembris ir tāsau- camā "alus puča" gadadiena, kad Hitlers pirmo reizi mēģināja gāzt Vācijas valdību. Tas notika 1923. gadā, pučs cieta neveiksmi. Viņš tika pie varas pēc desmit gadiem. Trīsdesmitajā janvārī. Šie ir visnozīmīgākie nacistu svētki. Un trīs datumi, kad mūsu tēvi, par spīti riskam, nespēja pretoties vilinājumam sazināties savā starpā.

-    Labi, - atteica Helovejs. - Es tātad neesmu izpratis šo datumu nozīmi.

-    Es jums neticu. Jūs zinājāt, ko datumi nozīmē. Tas dzirdams jūsu balsī.

-    Acīmredzot jūs esat noskaņots saklausīt to, ko vēlaties. Taču es apgalvoju…

-    Man ir vēl kāds jautājums, - Millers viņu pārtrauca. - Mūsu tēvi visi bijuši vecākie virsnieki. Tas nozīmē, ka viņi vienkopus nav dienējuši. Viņi katrs komandēja savu atsevišķu vienību. Karam beidzoties, viņi atradās tālu cits no cita. Uz kā balstās viņu savienība? Kas saliedē viņus grupā?

-    Mans tēvs sacīja, ka kopīgas mācības, - Helovejs atbildēja.

-    Bet nacistu armija bija plaši izkaisīta. Austrumu fronte, Rietumu fronte, Ziemeļāfrikas fronte. Krievija, Francija, Itālija, Ēģipte. Ja arī viņi kopā mācījušies, tad nez vai kara laikā viņiem bija iespēja tikties. Draņķi, jūs atkal melojat! Viņu kopība nav saistīta ar kopīgu mācīšanos. Kāpēc no visiem vācu karavīriem, kas centušies noslēpt savas gaitas karā, šī grupa uztur savstarpējus kontaktus? Viņi atraduši vietas, kur paslēpties, visā pasaulē, taču saskarsmi nezaudē. Sasodīts, kāpēc?

Helovejs neko neatbildēja.

-    Kas ir tas šantažētājs, kam viņi maksā? - Millers noprasīja. - Un kādēļ maksā?

Vada otrā galā valdīja klusums.

-    Es domāju, ka reportierim ir taisnība, - Millers noteica. - Manuprāt, ir vesels lērums jautājumu, par kuriem tēvs man nav stāstījis, - tāpat kā jūs. Bet jūs pateiksiet patiesību. Es došos pie jums. Es lidošu uz Kanādu un izspiedīšu atbildes!

-     Nekādā ziņā! Tas būtu neprāts! Jūs nedrīkstat lidot šurp! Tieslietu ministrija jūs novēro, un tā jūs pievērsīsiet uzmanību man un…

Helovejs teikumu nepabeidza. Millers bija nometis klausuli.

6

Helovejs lēni nolika klausuli. Kādu brīdi viņš nespēja pakustēties. Ar piespiešanos viņš pagriezās pret tēva akrila ainavām, kuras sarunas laikā nostalģiski bija vērojis. Gleznu rindu ik pēc gabaliņa izjauca logi uz pagalmu, aiz kuriem varēja saskatīt sardzes patruļas.

Pēc noteikumiem viņš nedrīkstēja atsaukties uz Millera telefona zvanu šeit, bet vajadzēja doties uz kaimiņu pilsētu Kičeneru. Bet nebija ari gudri riskēt un atstāt īpašumu. Pat ne tādēļ, lai apciemotu ģimeni konspiratīvajā mītnē pilsētā. Sāpēja mokošais sievas un bērnu trūkums, taču viņš negribēja apdraudēt tuvos cilvēkus, atvedot viņus atpakaļ.

Rozenbergs, bīstami zaudējis paškontroli, bija zvanījis no Mehiko jau agrāk un murkšķējis, ka varas iestādes atklājušas patiesību par viņa tēvu. Līdzīgi - baiļu rosināti - zvani bija pienākuši no citiem grupas tēvu dēliem. Kāds cēla gaismā pagātni. "Naktij un miglai" atmaksa veicās, atriebības loks savilkās arvien ciešāk.

Helovejam gan bija ļauna nojauta, ka skrūve vēl nav pievilkta līdz galam, ka jāgaida nākamais, vēl spēcīgākais skrūves piegrieziens. Pēc tam domas pievērsās kuģim. Tam vajadzēja jau būt izgājušam cauri Gibraltāram un atrasties Vidusjūrā. Helovejs nodomāja, ka vajadzēja ņemt vērā Rozenberga bažas. Viņš nožēloja, ka nav reaģējis uz Rozenberga bailēm un pavēlējis kuģim atgriezties. Tagad to darīt bija par vēlu. Pat gribēdams Helovejs nespēja iziet cauri sarežģītajai kontaktu sistēmai un laikus brīdināt kuģi.

Lai arī kas tagad notiktu, neko vairs nebija iespējams kontrolēt. Bet, ja "Nakts un migla" zināja par kuģi un par visu pārējo, ja patiesība par kuģi nāks gaismā, tad mums jau būs divi ienaidnieki - "Nakts un migla", kā arī klienti, domāja Helovejs, un vēl nav zināms, kurš no abiem ir ļaunāks.

7

Transportkuģa "Medūza" reģistrs bija tikpat samudžināts kā čūskas, tā leģendārās vārdamāsas, gredzeni. Kuģa šķietamais īpašnieks bija Bolīvijas korporācija "Transoce- anic Enterprises". Cieši pārbaudot "Transoceanic Enterprises" dokumentus, atklātos, ka šī sabiedrība, par kuras biroja adresi uzdota pasta nodaļa, pieder Libērijas sabiedrībai "Atlantis Shipping", bet Libērijā sabiedrības kantoris atrodams tikpat grūti kā nogrimušais kontinents, kura vārdā tā bija nosaukta.

Savukārt šī sabiedrība daļēji piederēja Šveices koncernam "Mediterranean Transport", kas piederēja Kanādas koncernā ietilpstošam Meksikas koncernam. Daudzu darbinieku, kas skaitījās šajos koncernos, vispār nemaz nebija.

I iem, kas bija, par atļauju izmantot viņu parakstus ofici- iilos dokumentos maksāja. Viens no nedaudzajiem īstajiem direktoriem bija Ārons Rozenbergs no "Mexico City Imports" un Ričards Helovejs no "Ontario Shipping".

"Medūza" regulāri šķērsoja Atlantijas okeānu, vedot tekstilpreces, mašīnas un produktus gan uz Grieķiju, Itāliju, Franciju, Spāniju, Angliju, Kanādu, Meksiku un Brazīliju, gan arī vedot no tām. Peļņa no pārvadājumiem bija minimāla, un, ja nebūtu citas kravas, kas bieži bija paslēpta starp tekstilprecēm, iekārtām un produktiem, nedz Ārons Rozenbergs, nedz Ričards Helovejs nevarētu atļauties savu grezno dzīvesveidu.

"Medūzā", dodoties uz tikšanās vietu ar kravas kuģi, kura reģistrs bija ne mazāk samudžināts kā "Medūzai" un kura īpašniekam piederēja glīta muiža Lībijas piekrastē, šāda slepena krava bija iekrauta. Nākamajā naktī pretī Zie- meļāfrikas piekrastei vajadzēja notikt šīs kravas pārvietošanai. "Medūza" pēc plastisko sprāgstvielu, granātu, kājnieku mīnu, automātisko pistoļu, triecienšauteņu, automātu, portatīvo raķešu palaišanas iekārtu un termovadāmo raķešu izkraušanas ar krietni augstāku ūdenslīniju vedīs Brazīlijas kafiju tālāk uz Neapoli.

Parastajos apstākļos ieroči kontrabandas ceļā tiktu izvesti no Beļģijas, galvenās ieroču piegādātājas Eiropas ieroču melnajam tirgum, un, dažādi nomaskēti, nokļūtu Mar- seļā. Te "Medūzā" tiktu iekrautas "medicīniskās iekārtas", kas tiktu sadalītas dažādajām teroristu grupām Eiropas dienvidu piekrastē.

Taču kā reakcija uz teroristu arvien biežāko bumbu spridzināšanu nesen ieviestā teroristu novērošanas sistēma bija padarījusi Marseļu un citas Eiropas ostas ierobu kontrabandai pārāk bīstamas. Tāpēc noderēja ieroču iegāde Dienvidamerikā, kur pēc dažādajiem pilsoņu kariem bija uzkrājušās milzīgas padomju un amerikāņu ieroču kaudzes, kas jebkurā brīdī bija nopērkamas. Un tā "Medūzā" uz amerikāņu ieročiem, kurus kontrām bija piegādājusi CIP, bija iekrauta Brazīlijas kafija, un tā bija šķērsojusi Atlantiju, lai pēc trīsdesmit sešām stundām satiktu Lībijas kravas kuģi. " Trans- oceanic Enterprises" bija vienalga, ko Lībija darīs ar ieročiem. Ja Rozenbergu un Heloveju kas interesēja, tad vienīgi simts miljonus dolāru lielais honorārs.

8

Telaviva, Izraēla. Tiklīdz helikopters pieskārās zemei, Miša Plecs izrāpās ārā. Skriešus viņš devās uz mazāko no gofrētā skārda būvēm lidostas dienvidu stūrī. Viņu sagaidīja dūšīgs vīrs baltā kreklā ar īsām piedurknēm.

-    Vai atvedi to sev līdzi? - Miša uzkliedza.

Dūšīgais vīrs norādīja uz portfeli sev rokā.

-    Vai gribi lasīt mašīnā vai…

-    Nē, tūlīt pat, - Miša atteica.

Vini iegāja ēkā ar gaisa kondicionētāju.

-    Šo ziņojumu saņēmām pirms četrdesmit minūtēm, - noteica vīrs, vilkdams ārā no portfeļa dokumentu. - Ieraudzījis tavu segvārdu, es nekavējoties sazinājos ar tevi.

Miša paņēma papīra lapu. Pildīdams Ērikai ar Zaulu doto solījumu gādāt par dēla drošību, viņš bija izbraucis uz kibucu divdesmit jūdzes no pilsētas. Kristofera atstāšana pie "Mossad" filiāles sargiem bija viens no grūtākajiem uzdevumiem, kādu bija nācies veikt.

-   Tavi vecāki mīl tevi un drīz atgriezīsies, - Miša bija teicis. - Arī es tevi mīlu.

Nebūdams pārliecināts, vai Ērika ar Zaulu vēl dzīvi, un negribēdams, ka paša emocijas var satraukt viņu dēlu, Mi- Sa bija steidzies uz helikopteru, kas viņu gaidīja.

Atceļā uz Telavivu pilots bija licis Mišām uzlikt austiņas, jo izsauca galvenā mītne. Kaut arī helikoptera rācija bija apgādāta ar traucētāju, Mišas palīgs nebija vēlējies atklāt saņemtā ziņojuma saturu, tomēr pateicis, ka informācija nāk no Daudzkrāsainā Ģerboņa.

Segvārda iedarbības spēku varēja pielīdzināt sprādzienam. Tas piederēja pazudušajam Ērikas tēvam Jozefam Bernsteinam.

Acīm aprodot ar krēslaino telpas iekšieni, Miša nopētīja dokumentu.

-    Kādā veidā tas ienācis? No kuras rezidentūras, no kuras valsts?

-     No vēstniecības Vašingtonā, - paskaidroja palīgs. - Kāds mūsu cilvēks, kas tur strādā, pirms desmit gadiem mācījies pie Jozefa. Tātad šorīt mūsu cilvēks no rīta iegriežas kafejnīcā. Viņš paskatās, kas pie letes sēž blakus, un ko, tavuprāt, viņš ierauga?

Miša notrīcēja.

-     Vai mūsu cilvēks par to ir pārliecināts? Vai nav ne mazāko šaubu?

-    Ne mazāko. Tas pilnīgi droši bijis Jozefs. Varbūt tieši tāpēc, ka abi ir ļoti labi pazīstami, Jozefs izvēlējies viņu informācijas nodošanai. Acīmredzot Jozefam bijusi vajadzīga garantija, lai informācijas avots neradītu mums aizdomas. Tikšanās nav ilgusi vairāk par minūti. Jozefs sacījis mūsu cilvēkam, ka par viņu nav jāuztraucas. Viņš nodarbojoties ar dažu nepabeigtu lietu kārtošanu. Un gals tam jau esot redzams.

-    Ko viņš ar to gribējis teikt?

-     Mūsu cilvēks uzdevis to pašu jautājumu, bet viņš atteicies paskaidrot sīkāk. Viņš tikai nodevis mūsu cilvēkam ziņojumu. Pateicis, ka informācija ir droša. Viņš vēlējies, lai to saņemat jūs, un cer, ka jūs attiecīgi rīkosieties. Jau pēc mirkļa viņš bijis prom.

-Tik vienkārši? Vai mūsu cilvēks nav mēģinājis sekot?

-     Mēģinājis, tiesa kas tiesa. Bet Jozefs zina visas iespējamās viltības. Jau pēc diviem kvartāliem viņš mūsu cilvēkam pazudis.

-    Vai viņš neteica, kā Jozefs izskatījies?

-    Briesmīgi. Bāls. Novājējis. Trīcošām rokām. Acis izskatījušās vissliktāk.

-    Tieši kādas?

-     Tās izskatījušās - es tikai atstāstu mūsu cilvēka subjektīvo viedokli - izmocītas.

-    No kā?

Palīgs paraustīja plecus. Miša nogrozīja galvu.

-     Mēs meklējam Jozefu pa visu pasauli, un ne no šā, ne no tā viņš pēkšņi parādās Vašingtonas kafejnīcā.

-    Tagad vismaz zināms, ka viņš ir dzīvs.

-    Katrā ziņā mani tas iepriecina. Bet ar ko viņš visu šo laiku nodarbojies? Kāpēc parādījies Vašingtonā? - Miša uzsita ar roku pa dokumentu. - Un kā viņš ticis pie atsūtītās informācijas?

-    Tu vienmēr esi teicis, ka viņš ir viens no mūsu labākajiem. Es uzsveru vēlreiz - mūsu cilvēkam Vašingtonā viņš sacījis, ka informācija ir droša.

Miša izlasīja ziņojumu.

"Kravas kuģis "Medūza" nākamajā naktī tiksies ar lībiešu sauskravas kuģi, lai pārkrautu Izraēlai naidīgajiem teroristiem paredzēto munīciju un ieročus."

Ziņojumā bija kravas pienākšanas laiks, tikšanās vie- lus koordinātas, šifrs, kā viens kuģis pazīs otru.

-   Kā gan viņš ticis pie tādas informācijas? - Miša vēl- triz pajautāja.

-    Daudz svarīgāk zināt, kā tu domā informāciju izman-

lot.

Miša jutās kā paralizēts. Kaut arī Jozefs bija apgalvots, ka ziņa ir pilnīgi droša, viņš tomēr varēja būt kļūdījies. Standarta procedūra prasīja vispirms saņemt apstiprinājumu no citiem avotiem un tikai tad veikt atbildes pasākumus. Taču Jozefa ziņojuma apstiprināšanai laika bija par maz. Ja ieroči patiešām atradās uz kuģa un ja līdz nākamajai naktij nekas netiks darīts, pārkraušana notiks. Munīcija un ieroči tiks sadalīti. Un ar tiem uzbruks Izraēlai. Bet no otras puses… Ja ieroču nav un Izraēlas aviācija nogremdē kuģi…

Miša negribēja ne domāt, kādas sekas tad gaidāmas starptautiskā mērogā.

-    Ko tu darīsi? - palīgs jautāja.

-Aizved mani uz mītni!

-Un?

-    Kad būsim tur, pateikšu.

Patiesībā Miša pats neko nezināja. Izejot no ēkas, viņš iedomājās, ka pienācis laiks sazināties ar Ēriku un Zaulu.

Ērika, tavs tēvs ir dzīvs, Miša gribēja teikt. Viņš redzēts Vašingtonā. Es nesaprotu, ar ko viņš nodarbojas, bet, spriežot pēc tā, kas uzzināts, lieta ir svarīga, turklāt es netieku gudrs, kā šoreiz rīkoties. Sameklē viņu! Palīdzi! Man jābūt lietas kursā, kas īsti notiek.

Zaul, tu vairs nedarbojies viens. Agrākā aģentūra nevar liegt tev saņemt mūsu palīdzību. Uz kārts likta mūsu valsts nacionālā drošība. Tavi meklējumi visfantastiskākajā veidā apvienojušies ar mūsu meklējumiem. Mēs atbalstīsim tevi.

Miša iekāpa palīga automašīnā. Braucot uz "Mossad" galveno mītni Telavivā, viņš tikpat kā neko neredzēja.

Vai tu uzticies Jozefam?

Jā.

Vai tici, ka viņa ziņojums ir patiess?

Jā.

Vai dosi pavēli gaisa uzbrukumam?

Nē. Tas nebūs uzbrukums. Esmu izdomājis ko labāku, un tas atrisinās problēmas lielāko daļu. Neizraisīsies starptautisks incidents. Bez tam - vai ir jēga vedamos ieročus uzspridzināt? Mēs pratīsim izmantot tos labāk nekā lībieši.

Acīmredzot viņš bija sācis domāt skaļi. Palīgs pagriezās un sarauca pieri.

-    Ko tu teici?

-    Es vienmēr esmu sapņojis kļūt par pirātu.

9

Tilka sēdēja viesnīcas istabā Romā, vēroja, kā Sets, tēva ienaidnieka dēls, lasa tā saucamos apskatus, un juta pret viņu arvien lielāku nepatiku.

Sarkanmatainais slepkava bija nopircis no visām Eiropas, Anglijas un Amerikas avīzēm, kādas varēja dabūt, pa eksemplāram. Viņš prata neparasti daudz valodu un, ja dažreiz ari gadījās aizķeršanās, tad palūdza palīgā Tilku.

-    Es zināju, ka par to rakstīs Itālijas avīzes, - Sets sacīja. - Arī Parīzes un Londonas avīzes, kā jau paredzēju. Informācija parādījusies Rietumberlīnes un Atēnu avīzēs. Ņujorkas un Vašingtonas avīzēs arī.

Tilka pat necentās slēpt riebumu un garlaicību.

-     Atzīstu, pirmajās lapās šīs ziņas nav, - teica Sets. 11/ to es necerēju.

Raksti visā visumā bija līdzīgi. Ārpus Romas Tibrā at- ts Itālijas noziedzīgās pasaules darboņa Mediči līķis. Me- i, par kuru klīda runas, ka viņš uztur sakarus ar starp- liskajām teroristu organizācijām, pēc policijas domām, Iris no narkotisko vielu pārdozēšanas. Sekcijas rezultāti I nav zināmi. Romas policija izteikusi pieņēmumu, ka pa- iilām nenoskaidrotu iemeslu dēļ pret Mediči vērsušies no- fclcdzīgie līdzbiedri.

Notikums pats par sevi tik ļoti neizcēlās, lai par to zi- potu starptautiskā mērogā. Taču izmeklētāji bija izvirzījuši nutājumu, vai Mediči līķa atrašana nav saistīta ar daudz nrusacionālāko deviņu līķu atrašanu villā ārpus Romas. Bija Identificēti astoņi apsardzes personāla līķi. Devītais upuris, noziedzīgajā pasaulē pazīstams ar vārdu Gato, pirms viņam pārgriezta rīkle, spīdzināts. Gato, kas, cik zināms, bijis saistīts ar starptautisko ļerorismu, pēdējā laikā sliktās veselības dēļ atgājis no kriminālās darbības. No drošiem, bet vārdā nenosauktiem informācijas avotiem zināms, ka Gato vietu melnajā ieroču tirgū ieņēmis Mediči. Šo abu vīru noslepkavošana vedina varas iestādes uz domām, ka notiek bandu karš ar nepārprotamu starptautisku pieskaņu.

-       Mēs esam izdarījuši policijai pakalpojumu, - bilda Sets. - Turklāt tas nav viss. Policija tur aizdomās nepareizos cilvēkus. Mums nav iemesla sūdzēties.

-       Bet kas notiks, kad asins analīzes parādīs, ka Mediči miris no pārmērīgas nātrija amitāla devas? - Tilka pajautāja. - Policija šo faktu salīdzinās ar Gato naža brūcēm un nolems, ka abi vīri ir pratināti.

-       Un tad? Policijai nekad neienāks prātā, ka iejaukti esam mēs un kādu informāciju esam gribējuši iegūt.

Tilku pārsteidza, kā bija mainījusies viņa kompanjona sejas krāsa. Varēja nodomāt, ka, sējot nāvi, Setā ieplūst dzīvība. Tas darīja Tilku nervozu. Viņam slepkavošana bija profesija, turpretī Setam, šķiet, tā bija nepieciešamība. Tilka nekad nenogalināja cilvēkus, ja nejuta morālu pārliecību, ka tie jālikvidē - diktatori, narkotiku baroni, komunistu dubultaģenti. Savukārt Sets atstāja iespaidu, ka viņam vienalga, ko nogalināt, ja honorārs ir atbilstošs. Ja Seta tēvs kādā veidā bijis līdzīgs savam dēlam, tad Tilka nebrīnījās, kāpēc viņa tēvs to ienīdis.

Nebija šaubu, ka viņi Hitleram bijuši galvenie slepkavas. Seta tēvs bija specializējies uz ebreju atbalsta pagrīdes organizāciju līderu izsekošanu, bet Tilkas tēvs medīja sabiedroto izlūkus un ne reizi vien bija lūdzis atļauju novākt Čērčilu. Tā bija būtiska atšķirība. Rasu iznīcināšana jebkuros apstākļos iedvesa šausmas. Politisku slepkavību varēja attaisnot, ja no tās atkarīga tavas valsts pastāvēšana.

Bet ja nu tavai zemei nav taisnība? Tilka pats sev uzdeva tādu jautājumu. Ja šīs valsts politikas pamatā ir rasu naids? Vai patriotisma vārdā jāaizstāv amorāla valsts? Vai arī nacionālā drošība saprotama vienīgi kā pašaizsardzība?

Vai tēvs būtu pats sevi maldinājis?

Tilka vēroja vīru, kas joprojām iedvesa viņam riebumu. Seta acis, domāja Tilka. Jo vairāk Sets nogalina, jo gaišāk tās iedegas.

-    Vai esi par kaut ko noraizējies?

-    Daudz līķu esam atstājuši. Un nekas nav izdarīts.

-     Nav tiesa! - Sets nolaida lejā avīzi. - Mēs esam sašaurinājuši darbības jomu. Mēs esam noskaidrojuši, ka teroristi un kardināla nozušana nav saistīti.

-    Es uz to arī necerēju.

- Taču bija jāparedz tāda iespēja. Ņemot vērā, ka HeVis melnajā tirgū piegādā ieročus teroristiem…

- Dieva dēļ, kam?

- Vai tad tu nezināji? Tas ir Heloveja peļņas avots. Ie- Bfi, bruņojums.

- Tu gribi teikt, ka visa šī putra ievārījusies nelegālo mfoču dēļ?

- Ari kardināls, šantažētājs, pieprasa maksājumus katRU gadu. Tu noteikti to zini.

-                Par to es neiebilstu. Es gan to uzskatīju kā ilgtermiņa Maksājumu par sniegtajiem pakalpojumiem, nevis par šan- ižu.

- Daži mūsējie ir apsvēruši iespēju priesteri nogalināt, lln tā noslēgt rēķinu pavisam.

-    Viņš tomēr palīdzējis mūsu tēviem.

-      Protams, jo tas bija ļoti izdevīgi viņam. Vai viņa baz- Mlfcm No tēvu iemaksām četrdesmit gadu laikā varēja uzkrāties vesela bagātība. Astoņi miljoni dolāru.

-    Ja gribi zināt manas domas, - Tilka noteica, - tad par pastrādātajām zvērībām tāda cena ir lēta.

-    Ieskaitot tavu tēvu? - Sets pajautāja.

Tilka piecēlās.

-Atskaitot manu tēvu! Viņu nevar salīdzināt ar citiem!

-     Patiešām? Atvaino, ja sagādāju vilšanos, bet tavs tēvs nogalinājis ne mazāk ebreju glābēju kā manējais. Un mūsu tēviem izcēlās domstarpības nevis ebreju, bet sievietes dēļ - tavas mātes dēļ! Viņa izvēlējās tavu tēvu, nevis manējo! Es varēju būt tu! Tad tevis vispār nebūtu!

Tilka atskārta, cik dziļš var būt viņu naids. Viņš piekāpdamies pacēla rokas.

-      Šis ir muļķīgs strīds. Mums ir pārāk daudz problēmu, ar kurām jātiek galā.

Seta skatiens aizmiglojās.

" - Protams. Turklāt mēs joprojām neesam atraduši tēvus. - Viņš ar piepūli atguva profesionāļa savaldību. - Līdz ar to, - viņš nopūtās, - es uzskatu, - viņš nopūtās vēlreiz, - ka situācija ir tāda.

Tilka gaidīja, ko viņš teiks.

-    Mēs esam izslēguši pieņēmumu, ka Heloveja tā sauktā "Nakts un miglas" teroristu grupa, kurai kļuvuši zināmi kardināla noslēpumi, viņu nolaupījusi, lai pārņemtu Heloveja ieroču izplatīšanas tīklu.

-    Tam es piekrītu, - Tilka sacīja. - Šis pieņēmums neko nav devis.

-    Taču kardināla nozušana ir saistīta ar mūsu tēvu nozušanu, - Sets turpināja. - Ja nebūtu kardināla, tad "Nakts un migla" nebūtu spējusi sameklēt mūsu tēvus.

-   Arī šajā ziņā es piekrītu.

-     Ja ar viņu nolaupīšanu nav bijis nodoma paturēt tēvus par ķīlniekiem un saņemt izpirkuma maksu, tad "Nakts un miglas" rīcību vada personiski motīvi. Un "Nakts un migla" nozīmē Izraēlu. Taču, lai sāktu turēt aizdomās kardinālu un atklātu, kas viņam zināms, ebrejiem vajadzēja iefiltrēties katoļu baznīcas drošības sistēmā.

-    Es par to šaubos.

-   Tāpat kā es. Un tas dara mani domīgu.

-    Domīgu par ko?

-    Jāatmet iespējas. Vai nav iespējams, ka pašā baznīcā kāds… vai kāda grupa… ir "Nakts un migla"?

MELNIE JEZUĪTI

1

Astoņu kvartālu attālumā no Limmatas, cauri Cīrihei tekošās upes, Zauls un Ēriks alejā devās garām Pārvaldes sar- ļam, atvēra durvis un iegāja garāžā.

Telpa bija liela, un lampas pie griestiem spīdēja vēl spo- žūk nekā rīta saule, no kuras viņi tikko bija aizgājuši. Be- lona grīda bija nevainojami tīra. Garāžā stāvēja tikai viena automašīna, slepkava izmantotais reno. Pārvaldes cilvēki bija to paņēmuši Cīrihes dzelzceļa stacijas stāvvietā, kur Zauls bija to atstājis. Brigāde bija darbojusies visu nakti, meklējot pirkstu nospiedumus, izjaucot mašīnu un to pārbaudot. Šobrīd bija redzams tikai mašīnas skelets.

-    Tie zēni bija sagatavojušies kā uz trešo pasaules karu, - noteica piesmakusi balss.

Balss piederēja Galageram. Druknajam rezidentūras vadītājam ar RPG-7 raķešu palaišanas ierīci rokās pienākot tuvāk, Zauls pagriezās. Viņš norādīja uz munīcijas krājumiem - uz grīdas bija sakrautas plastiskās sprāgstvielas, Uzi un AK-47 automāti.

-    Vai atradāt pirkstu nospiedumus?

-        Visvisādus, - Galagers atbildēja. - Bet šī ir nomas mašīna, un nav iespējams atšķirt, kuri pieder jūsu "draugiem" un kuri automašīnas agrākajiem lietotājiem.

-     Jūs zināt, kur mēs esam noslēpuši līķus. Jūs varējāt nosūtīt cilvēkus, lai dabū nospiedumus.

-    Tas jau ir izdarīts. Maniem ļaudīm līdz vakaram jābūt atpakaļ. Mašīnā nekas neparasts netika atklāts, vienīgi ieroči. Mašīna gan iznomāta Austrijā. Neviens nebūtu riskējis vest pilnu bagāžnieku ar ieročiem cauri Šveices muitai. Atrastā mantība ir sagādāta Šveicē.

-     Pareizi. Un, tā kā viņi mums sekoja, tad viņiem nevarēja būt daudz laika ieroču sagādei bez riska mūs pazaudēt, - Zauls sacīja. - Viņiem noteikti ir lieliski kontakti.

-Aģentūra, par kuru mums nekas nav zināms? - Galagers noteica. - Nav izslēgts. Tas liekas pat ticamāk nekā jūsu aizdomas, ka tie vīri ir priesteri. Viņu nēsāto gredzenu dēļ.

-    Šķērsām zobens ar krustu.

-    Tas nenozīmē, ka viņi ir garīdznieki. - Galagers nolika raķešu palaižamo ierīci blakus AK-47 automātam. - Reliģija un vardarbība uz šīs zemes diez kā nesaderas. Runājot par Lengliju, es neko neteicu par reliģisko aspektu. Pagaidīšu, līdz būšu pārliecinājies. Patlaban mūsu cilvēki pārbauda franču dokumentus, kurus jūs ieguvāt no šiem cilvēkiem. Pases un vadītāja apliecības droši vien ir viltotas. No kontaktpersonām franču izlūkdienestā mēs itin drīz to uzzināsim.

-    Bet kā ar kredītkartēm? - Zauls noprasīja. - Visa atslēga ir tās.

-     Nav divu domu. Manuprāt, drīz mēs uzzināsim, ka kartēm nevar piesieties. Esmu ziņkārīgs pēc velna, kas maksā rēķinus.

Iezvanījās telefons. Kamēr Galagers gāja pacelt klausuli, Zauls ar Ēriku apmainījās skatieniem. Nekas no sarunas nebija dzirdams. Galagers lielākoties klausījās un atgriezies izskatījās satraukts.

-      Cilvēki, kuru vārdi ierakstīti dokumentos, miruši pirms vairākiem gadiem. Adresēs minētās telpas tiek izīrētas iemītniekiem uz īsu laiku. Taču kredītkartes ir tikai trīs mēnešus vecas un rēķini apmaksāti tūlīt pēc saņemšanas.

-    Un kas tos apmaksājis?

-     Katram vīram ir sava karte. Ik rēķins tiek apmaksāts caur citu banku. Visām bankām ir katra apmaksātā rēķina čeku fotokopijas, un uz tiem nav to vīru, kurus jūs nogalinājāt, neīstie paraksti. Čekus parakstījis grāmatvedis. Vai nav dīvaini, ka cilvēkiem, kuru adrese ir uz īsu laiku izīrējamas istabas, vajadzīgs grāmatvedis? Un vēl dīvaināk ir tas, ka trim cilvēkiem, kam dažādas adreses, ir viens grāmatvedis. Bet, jo tālāk, jo interesantāk. Arī grāmatveža nav. Ar čekiem gan viss ir kārtībā, bet viņš pats atdusas Marse- ļas kapsētā. Un kantora vietā viņš izmanto abonenta kastīti pastā. Tātad friēs apejam neīsto grāmatvedi - un ko atrodam? Jums taisnība, Romul. Atvainojos, ka ienāca prātā jūs apšaubīt.

-    Sakiet - ko atradāt?

-    Katoļu baznīcu. Rēķini apmaksāti caur Romu. To darījis kardināla Krunoslava Pavelika birojs. Bet šis joks ar to nebeidzas. Kardināls nozudis pirms septiņiem mēnešiem. Kāda ir saistība starp pazudušo kardinālu, trim slepkavām, kas var izrādīties priesteri, un…

-    Mana tēva nozušanu, - Ērika pabeidza. - Turklāt viņš ir ebrejs, nevis katolis.

-     Un, ja kardināls nozudis, kas tādā gadījumā apmaksājis rēķinus?

-    Kardināla asistents, - Galagers atbildēja. - Tēvs Žans Diso.

Nolīkuši klusajā Romas bibliotēkā "Vallicelliana" pār koka galdu, Drejs un Arlēne pētīja darbinieka sameklētās grāmatas. Pusducis grāmatu, visas ar itāliešu nosaukumiem, bija izdevumam "Who's Who" līdzīgi izziņu krājumi ar Vatikāna, Kūrijas un Romas katoļu baznīcas reliģisko darbinieku biogrāfijām. Viņi atfada vajadzīgo informāciju, neapmierināti saskatījās, atdeva grāmatas un np bibliotēkas vestibila izgāja gaismas pielietajā un trokšņainajā pilsētā.

-    Nu, bija vismaz vērts pamēģināt, - Drejs sacīja.

Arlēnes atbilde viņu pārsteidza.

-      Ja gribi zināt manas domas, tad esam uzzinājuši daudz.

-     Man gan nav īsti skaidrs, ko. Biogrāfiskās ziņas šajās grāmatās visvairāk attiecas uz kardinālu.

-     Nekādā ziņā sava ego viņam netrūkst, - Arlēne sacīja. - Vairums krājumā "Who's Who" ievietotās informācijas iegūts no cilvēkiem, kas tajā pārstāvēti. Acīmredzot kardināls uzskata sevi par svēto, kas mīt uz zemes. Viņš saņēmis desmitiem reliģisku grupu medaļu un atzinības. Viņam ir pat pāvesta ordenis. Bet apbalvojumu saraksts nav biogrāfija. Kardināls nav atklājis savas dzīves sīkumus. Vai nu kardināls domā, ka viņa biogrāfija ir garlaicīga, par ko gan šaubos, ņemot vērā gatavību darītsvisiem zināmus savus titulus un apbalvojumus, vai ari…

-    Viņam ir kas slēpjams?

-    Padomāsim par to, - Arlēne sacīja. - Mums zināms, ka viņš dzimis četrpadsmitajā gadā un uzaudzis Dienvidslāvijā. Mēs zinām, ka viņš agri jutis ticības aicinājumu un astoņpadsmit gadu vecumā pievienojies baznīcai. Mums zināms, ka viņš ieguvis reliģisko izglītību tepat Romā. Kādu laiku viņš kalpojis par baznīcas pārstāvi pie Sarkanā Krusta. Viņš strauji kāpis uz augšu pa baznīcas hierarhijas kāpnēm. Trīsdesmit piecu gadu vecumā bijis visjaunākais garīdznieks, kas ticis Kūrijā. Kā baznīcas finanšu kontrolētājam Vatikānā viņam ir viens no ietekmīgākajiem posteņiem.

-    Kardināls neapšaubāmi ir talantīgs cilvēks, - Drejs sacīja. - Jautājums tikai - kādā jomā. Biogrāfijā nav nekādas norādes, kāpēc viņš kāpis uz augšu tik strauji. Ja tev ir taisnība un viņam ir kas slēpjams, tas nebūs atrodams nevienā oficiālā biogrāfijā. Es šaubos, vai mēs ko atradīsim pat Vatikāna arhīvos. Kūrijas loceklim noteikti ir diezgan daudz varas, lai viņš parūpētos par pagātnes tīrību.

-    Bet kā lai iegūst Pavelika biogrāfijas neoficiālo versiju? - Arlēne pajautāja.

-    Manuprāt, pienācis laiks intīmai sarunai ar kardināla tuvākajiem līdzbiedriem, - Drejs noteica. - Es atceros, ka avīžu ziņojumos par kardināla nozušanu bija atsauce uz Pavelika persontsko asistentu. Ja nemaldos, tēvu Žanu Diso.

-    Francūzis.

-   Mēs varam ierobežot diskusijai izraudzīto personu loku ar viņu. Mani interesē…

-    Otrais pasaules karš, - Arlēne pabeidza. - Un kāpēc slepkavas, slepkavu nacistu dēli, tik ļoti grib atrast pazudušo kardinālu. Dosimies atpakaļ uz Vatikānu!

Tēva Žana Diso apartamenti atradās vienā no Vatikāna renesanses pilīm. Protams, visvienkāršāk ar viņu varēja dabūt tikšanos, piezvanot uz biroju un vienojoties par laiku.

Bet nez vai saruna ko dotu. Zauls iedomājās akmeņaino sejas izteiksmi, kāda būs Diso, uzklausot jautājumu, kuru Zauls gribēja uzdot.

"Vai jums kas zināms par saistību starp kardinālu Pa- veliku un čekiem, kas apmaksāti jūsu birojā un izsniegti slepkavām, kuri, kā izrādās, var būt priesteri? Vai esat ko dzirdējis par slepenu katoļu baznīcas izlūkdienestu? Absurds? Atvainojiet, ka traucēju!"

Nekas no tā nebūtu iznācis, domāja Zauls, gaidot nišā pretī tēva Diso dzīvesvietai. No intervijas birojā nebūtu nekādas jēgas. Personiska saruna, vajadzības gadījumā pat piespiedu kārtā, bija vienīgā praktiskā izvēle.

Zauls bija piekritis Galageram, ka, par spīti Pārvaldes pēkšņajai vēlmei palīdzēt, Zaulam ar Ēriku labāk iet tikai diviem. Patlaban viņi nebija saistīti ne ar vienu aģentūru. Ja viņus noķertu, lielākā apsūdzība, kādu viņiem varētu izvirzīt, būtu tāda, ka cilvēki, kuri nejaušības dēļ ir ebreji, pārāk enerģiski iztaujājuši katoļu garīdznieku par sievietes pazudušo tēvu.

Turklāt, domāja Zauls, lieta joprojām ir gluži personiska. Mani interesē Ērikas tēva atrašana. Galagers man iedeva trūkstošo informāciju par Vatikāna saistību ar maniem izsekotājiem. Apmaiņai viņš uzzināja par noslēpumaina izlūkdienesta pastāvēšanas iespēju. Tā ir godīga apmaiņa.

Gaisma vairākos apartamentos nodzisa. Nakts kļuva arvien melnāka. Pēc septiņiem vakarā Vatikāns tūristiem bija slēgts, bet Zauls ar Ēriku bija noslēpušies kādas ēkas pagrabstāvā un atstājuši to pēc saules rieta. Zauls no sava novērošanas posteņa paskatījās pa šauro ielu uz priekšu, kur līdzīgā nišā gaidīja Ērika. Viņi bija ieņēmuši pozīcijas tēva Diso dzīvojamās mājas abās pusēs. Tiklīdz gaisma apartamentu logos nodzisis, viņi dosies augšā. Bet, ja tēvs nāktu laukā no ēkas, viņi bija gatavi sekot.

Izrādījās, ka viņš atstāja ēku. Zauls pazina jauno, spēcīgo francūzi ar biezajiem, melnajiem matiem un diezgan vārgo zodu, jo, izlikdamies par žurnālistu, kuru interesē jaunākie pavērsieni kardināla meklēšanā, vēlā pēcpusdienā bija iegriezies tēva Diso birojā. Priesteris bija atturīgs, strups, noraidošs. Zauls nebija centies dabūt atbildes, no kurām nebūtu nekāda labuma.

Tēvs Diso uz brīdi apstājās gaismā zem pils ieejas un devās Ērikas virzienā no Zaula pa labi. Melnais ietērps nozuda ēnā, taču baltā apkaklīte palika redzama.

Devis Ērikai iespēju pirmajai sekot priesterim, Zauls atstāja slēptuvi. Viņš pievērsa visu uzmanību blāvajai gaismai ielas galā, lai nepalaistu garām, kādā virzienā tēvs Diso dosies.

Priesteris devās taisni uz priekšu. Viņa apartamenti atradās no Svētā-Pētera laukuma pa kreisi, netālu no tā saucamā Vatikāna centra ar universālveikalu, aptieku un pastu. Viņš veda Zaulu un Ēriku starp Siksta kapelu un Svētā Pētera katedrāli, garām Pāvesta Zinātņu akadēmijai uz Vatikāna mežiem un dārziem, kur laternas tikai vietām kliedēja tumsu. Divas reizes Zaulam nācās apstāties un slēpties - kad no vienas ēkas uz otru garām pagāja divi priesteri un kad ielā parādījās šveiciešu sardze. Iekļuvis koku un krūmu aizsegā, viņš tūlīt jutās drošāk. Taču nemieru viesa divas priestera roku kustības. Viņš noņēma balto apkaklīti un ielika kabatā un tad ar labo roku pārvilka pār kreisās rokas vidējo pirkstu, it kā uzmauktu gredzenu.

Vai ar šķērsenisko krustu un zobenu?

Vai tēvs Diso būtu saistīts ar trijotni, kas mēģināja mani nogalināt? Vai tāpēc tās rēķini tiek apmaksāti ar kardināla biroja starpniecību?

Priestera agrāk nevērīgās kustības kļuva piesardzīgas. Nakts pastaigā izgājušais vīrs garīdznieka tērpā kļuva par aģentu, kas vairās no briesmām. Viņš apgāja ar līkumu blāvo laternu dārzā. Melnais tērps bez baltās apkakles ideāli saplūda ar tumšajiem krūmiem.

Priesteris izgaisa.

Zauls zināja, ka kaut kur priekšā starp krūmiem un kokiem priesteri novēro Ērika! Varbūt viņa ir tik tuvu, lai redzētu, uz kurieni priesteris aizgāja. Bet varbūt priesteris izseko viņu, tāpat kā viņa priesteri? Vai tēvam Diso būtu radušās aizdomas, ka viņš tiek izsekots?

Viens gan Zaulam bija skaidrs. Viņš ar Ēriku domāja tik līdzīgi, ka vienādas aizdomas varētu būt ienākušas galvā arī viņai. Viņa būs sevišķi piesardzīga. Zauls nedzirdami virzījās starp strūklakām, dzīvžogiem un skulptūrām uz priekšu. Marmora eņģeļi vienmēr bija uzdvesuši viņam domas par nāvi. No dažādajiem augiem nāca šķebinošs aromāts. Gluži kā sēru zālē. Zauls nometās pie zemes, izlīda pa spraugu starp krūmiem un, ieraudzījis klaju vietu, apstājās. Priekšā rēgojās liela strūklaka spāniešu galeonas veidā.

Sākumā Zauls nodomāja, ka cilvēks, kas stāv ar muguru pret strūklaku, ir tēvs Diso. Tad gaismā, ko raidīja jauns mēness, viņš ievēroja, ka šim vīram ir priestera baltā apkaklīte. Šis vīrs bija garāks par tēvu Diso. Redzot profilu ar enerģisko zodu, Zaulam pār muguru noskrēja tirpas. Šajos dārzos, kas atgādināja kapsētu, radās dīvaina sajūta, ka viņš redz spoku. Vienu mirkli viņš būtu bijis ar mieru zvērēt, ka redz mirušo audžubrāli Krišu.

Zauls skatījās kā transā. Vai Kriss neizprotamā kārtā palicis dzīvs? Zauls nebija redzējis Kriša līķi, viņam bija tikai pateikts par uzbrukumu ar nažiem un audžubrāļa nodur- šanu. Kaut arī sirdī Zauls ilgojās, kaut šis vīrs būtu Kriss, dvēselē viņš juta, ka šādas cerības ir nepamatotas. Lai ari cik līdzīgs priesteris bija Krišam, tas nebija viņš.

Zaula uzmanību saistīja tikko manāma sakustēšanās blakus strūklakai. Vai tur Ērika, negaidīti ieraudzījusi otru priesteri, nemēģina iekārtoties labākā novērošanas postenī?

Nē, viņš nosprieda. Viņa ir pārāk laba profesionāle, lai ziņkārības pēc riskētu ar atklāšanu.

Kustība blakus strūklakai kļuva arvien manāmāka. No tumsas atdalījās ēna. Uz priekšu panāca cilvēks. Priestera melnajā tērpā, bet bez baltās apkaklītes. Vīrietis ar gredzenu uz kreisās rokas vidējā pirksta.

Tēvs Diso.

Otrs priesteris acīmredzot bija jutis tēva Diso tuvošanos. Viņš mierīgi pagriezās pret pienācēju un kā miera žestu pacēla rokas. Vismaz tāds iespaids radās. Žests līdzinājās aģenta aicinājumam viņu pārmeklēt; tas norādīja, ka cilvēks nav apbruņots.

4

Lai nezaudētu spējas redzēt tumsā, Drejs bija centies neskatīties uz mēnesi vai laternu pie tuvējā celiņa. Viņš pievērsa uzmanību vistumšākajai krūmu grupai sev pretī, bet muguru sargājot turēja pret strūklaku. Kaut arī tēvam Diso vajadzēja būt jau klāt, Drejs uzskatīja, ka priesteris, sargādamies no lamatām, tuvosies lēnām. Izdzirdis nemanāmu kustību aiz strūklakas un nopriecājies, ka tēvs Diso nāk no tumšākās puses, tādējādi neviļus palīdzēdams tumsā redzēt, viņš miermīlīgi pacēla rokas.

Protams, nebija izslēgts, ka atnācējs vispār nebija tēvs Diso. Drejs nekad nebija viņu redzējis. Šajā pēcpusdienā viņš bija piezvanījis priesterim uz tā Vatikāna biroju un lūdzis tikšanos.

-    Par ko jūs vēlaties ar mani runāt? - bija jautājusi liega balss ar nelielu francisku akcentu.

-    Par kardinālu Paveliku, - Drejs bija atteicis.

-    Izsakieties konkrētāk! Ja jūs interesē kardināla nozušana, tad šodien pie manis viens reportieris jau bija, un varu pateikt vienīgi to, ko jau teicu viņam. Mums nav nekādas informācijas. Griezieties policijā!

-     Es neesmu reportieris, - bilda Drejs. - Un diez vai jums vajadzētu sūtīt mani uz policiju. Tā jūs varētu iekļūt nepatikšanās.

-    Man nav ne mazākās jausmas, kas jūs esat un…

-    Jūs lūdzāt pateikt ko konkrētāku. Kā jums tas patīk? Kardinālu meklē divi slepkavas. Esesiešu dēli no Otrā pasaules kara laika. Viņu tēvi atskaitījās tieši Hitleram. Vai tas nemodina jūsu interesi?

Līnijā uz brīdi iestājās klusums.

-    Smieklīgi, - sacīja tēvs Diso. - Kāpēc jūs domājat…

-    Tas nav apspriežams pa telefonu. Es teicu, ka gribu ar jums tikties. Personiski. Iespējami drīzāk. Šonakt.

-    Ko tas nozīmē?

-    Atvainojiet! - atbildēja Drejs.

-      Un jūs domājat, ka es uzticēšos anonīmai balsij telefonā? Ka slepeni tikšos ar jums un runāšu par slepkavām?

Tēva Diso sašutums vairāk gan bija aprēķināts nekā spontāns. Drejs nolēma viņu pārbaudīt.

-    Ja vajadzīgas rekomendācijas, ieteicu griezties brālībā.

Līnijā atkal iestājās klusums. Iedrosmināts Drejs turpināja viņu pārbaudīt un izteica pazīšanās paroles pirmos vārdus.

-    Dominus vobiscum.

-    Nesaprotu, kāpēc jūs man to sakāt!

-    Katrā ziņā, tēvs, jūs pazīstat latīņu mises vārdus.

-    Protams. "Lai Tas Kungs ir ar jums."

-    Et cum spiritu tuo.

-    Pilnīgi pareizi. "Un jūsu garu." Deo gratias.

Drejs aizturēja elpu, gaidīdams brālības pazīšanās paroles pēdējo daļu.

-    Pateiksimies Dievam. Āmen!

Drejs nedzirdami atvieglots uzelpoja. Parole bija izskanējusi visa.

-     Vatikāna dārzos ir strūklaka spāniešu galeonas izskatā.

Arī strūklakas pieminēšana kalpoja par pārbaudi. Pirms dažām dienām, maskējušies par garīdznieku un mūķeni, Drejs un Arlēne pie strūklakas Vatikāna dārzos bija tikušies ar tēvu Sebastjanu. Šajā vietā bija nošauts ari tēvs Viktors, kas bija sūtījis Arlēni uz Ēģipti pēc Dreja.

Jebkurš Vatikāna pilsonis nekavējoties būtu saistījis Dreja ierosināto tikšanās vietu ar neseno slepkavību. Jebkurš nevainīgs Vatikāna birokrāts būtu pievērsis uzmanību tik neveiksmīgai vietas izvēlei. Bet tēvs Diso pēc neilgas pauzes paziņoja:

-    Es būšu tur vienos naktī.

Patlaban, piecpadsmit minūtes pēc noteiktā laika, tēvs Diso iznāca no tumsas aiz strūklakas. Šķita, ka viņu nepārsteidz Dreja garīdznieka tērps. Tas ir saprotams, Drejs nodomāja. Cilvēkam, kurš sacīja brālības pazīšanās paroli, te, Vatikānā, gluži loģiski vajadzēja nēsāt attiecīgu formastērpu. Kurā vietā vēl katoļu hameleons droši var rādīt savas patiesās krāsas?

Drejs nevarēja nepamanīt, ka tēvs Diso nav ietērpies gluži kā priesteris - viņš bija noņēmis balto apkaklīti, lai labāk saplūstu ar tumsu. Šāda taktika pastiprināja Dreja aizdomas, ka priesteris ir ne tikai reliģiski apmācīts.

Bet tēvs Diso acīmredzot nebija atklājis Arlēni, kas, tāpat kā Drejs, reliģiska ordeņa tērpā atkal bija iegājusi Vatikānā. Viņa bija ieradusies dārzā labu laiku pirms vieniem, noņēmusi mūķenes tērpa balto apmali un nogūlusies zemē, saplūstot ar tuvākajiem tumšajiem krūmiem, kurus tēva Diso ierašanās brīdī vēroja Drejs.

Drejs mēnessgaismā noskatījās uz gredzenu ar zobenu un krustu tēva Diso kreisās rokas vidējā pirkstā. Pats par sevi saprotams, ka tēvs Diso bija uzvilcis gredzenu, lai apliecinātu piederību pie brālības, un ne mazāk saprotams bija tas, ka, neredzot tādu pašu gredzenu Dreja pirkstā, viņā modās aizdomas. >

Tēvs Diso patiešām norādīja uz Dreja pirkstu bez gredzena.

-    Es iedomājos, ka esat viens no mums.

Drejs pazina pa telefonu dzirdēto skanīgo balsi.

-    Nē, neesmu.

-    Kā jūs tādā gadījumā zināt paroli?

-    To kādreiz man pateica brālības biedrs… kad mēģināja mani savervēt, - Drejs paskaidroja.

-   Ja viņš mēģināja jūs savervēt, tad jums jābūt īpaši talantīgam.

Drejs neatbildēja.

-    Kāpēc jūs atteicāties pievienoties mums?

-    Tāpēc, ka nīstu visu, par ko brālība iestājas, - Drejs sacīja.

-     Ienīstat? - Tēvs Diso pasmaidīja. - Tās ir destruktīvās jūtas. Jums nāktos to atzīt un meklēt iespēju atbrīvoties. Un tā varētu būt grēksūdze, kuras dēļ esam šeit ieradušies. - Svētījot Dreju, viņš pacēla labo roku. - Tas Kungs tev piedod. Un tagad pastāstiet - kāpēc jūs tā interesē kardināla nozušana?

Drejs papurināja galvu.

-    Kā labā jūs strādājat?

Drejs papurināja galvu vēlreiz.

-    Labprātāk es parunātu par manis pieminētajiem slepkavām, diviem vīriem, kas meklē kardinālu.

-Ak jā, par tiem, kuri, kā jūs apgalvojat, ir Hitlera nāvessoda izpildītāju dēli. Ja tas ir jautājums, par kuru vēlaties runāt, tad - lūdzu! Kā jūs par viņiem uzzinājāt?

-    Pareizāk būtu teikt, ka mūsu ceļi krustojās. Viņu segvārdi ir Tilka un Sets.

Kaut tēva Diso sejā nepakustējās ne muskulis, acis viņu nodeva.

-    Jūs esat par viņiem dzirdējis? - Drejs jautāja.

-    Nē, - priesteris meloja. - Nav šaubu, ka tik spilgtus vārdus es atcerētos.

-     Viņi abi ir dēli nacistiem slepkavām, - Drejs turpināja. - Man viņi radīja pārdomas. Kāpēc viņi meklē kardinālu? Es apgriezu jautājumu otrādi. Kas kardinālam ar viņiem kopīgs? Saku domāt par kardināla pagatni. Ko viņš izdarījis, ka tik strauji virzījies uz augšu baznīcas hierarhijā?

- Tas nav nekāds noslēpums, - tēvs Diso paskaidroja. - Kardināls nepagurdams cīnījās par ticību. Par savu neizsīkstošo enerģiju viņš apbalvots ne reizi vien.

-Tie darbi, kas interesē mani, veikti tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektajā gadā, tieši pirms pirmā paaugstinājuma. Kādā veidā kardināls bijis saistīts ar nacistiem?

6

Zauls no savas novērošanas vietas rasainajā zālē zem krūmiem visu redzēja. Divi priesteri - gan tik klusu, ka Zauls sarunu nedzirdēja, - sarunājās. Tēvs Diso negaidīti spēra soli uz priekšu, pacēla kreiso roku, kurā mēnessgaismā iemirdzējās…

7

… nazis, kas droši vien bija paslēpts makstī ar atsperi tēva Diso svārku piedurknē. Drejs atlēca atpakaļ, un as- menis noslīdēja gar viņa kreiso tērpa atloku. Pār augumu . pārskrēja karsta šalts. Asinīs ieplūdušā adrenalīna devas iespaidā nervu galu reakcija kļuva straujāka. Cenzdamies manevrēt tā, lai mēness spīdētu mugurā, bet tēvam Diso acīs, Drejs izvairījās no nākamā naža dūriena.

Tēvs Diso saprata Dreja nodomu un devās Drejam apkārt lokā, lai paša mugura atrastos pret mēnesi.

Kad nazis atkal nozibēja uz viņa pusi, Drejs to nobloķēja un sita ar delnas apakšu pa tēva Diso krūškurvi, tēmēdams ribās virs sirds. Priesteris sitienu bija gaidījis, izlocījās pa kreisi un uzņēma sitienu ar sānu. Izmantodams ķermeņa pagriezienu, priesteris ar labo kāju spēra Drejam pa žokli.

Vairoties Drejs atrāva galvu atpakaļ un satvēra pēdu, kas traucās garām. Tēvs Diso sagriezās un vienlaikus dūra vēlreiz.

Drejs pasita roku ar nazi sānis, ar delnas pamatni trieca pa tēva Diso degunu un juta, ka nokrakst skrimslis. Sitiens nebija nāvējošs, bet ārkārtīgi sāpīgs, tāpēc turpmākās sekundes priesteris apstulbis nespēja aizstāvēties. Drejs izmantoja situāciju un strauji izdarīja vairākus spēcīgus sitienus - pa diafragmu, pa žokli un deguna augšdaļu.

Tēvs Diso nokrita.

8

Zauls izbrīnījies turpināja vērošanu. Otra priestera refleksi bija apbrīnas vērti, tie no jauna atsauca atmiņā Krišu. Priesteris bija sitis ar delnas pamatni, kā savā laikā bija mācīts Kriss. Priestera veiklība, ritms, precizitāte, viss stils Zaulam lika atcerēties Krišu.

Vai tāpēc, ka Kriss bija nodurts cīņā ar nažiem, vai jūtot vēlmi, lai viņš būtu izdzīvojis, es tagad attiecinu savas fantāzijas uz priesteri, kam tas izdevās?

Nē, Zauls nodomāja. Līdzība nav izfantazēta. Priesteris nav Kriss, es to zinu. Taču viņi ir tik līdzīgi, ka pār muguru skrien tirpas.

Zaula domas pārrāvās. Dārzā bija vēl kāds. Sākumā

Zauls nosprieda, ka ēna, kas parādījās no krūmiem pa labi, ir Ērika.

Viņš ātri atskārta, ka Ērika tā tomēr nav. Augums neapšaubāmi piederēja sievietei, bet viņa bija ģērbusies kā mūķene. Sieviete izskrēja klajumā. Uzvaru guvušais priesteris pagriezās pret viņu. Pietupušies blakus tēvam Diso, viņi steidzīgi sarunājās.

Zauls pēkšņi pieņēma bīstamu lēmumu. Gadiem ilgā profesionālā rutīna pret to iebilda. Sargājošie instinkti atteicās klausīt. Tam nebija nozīmes. Viņš atstāja tumsas aizsegu - ja intuīcija bija pievīlusi, jebkurā brīdī varēs mesties vēl lielākā tumsā - un izgāja atklātā vietā.

9

Priesteris un mūķene satraukušies strauji sagriezās uz viņa pusi.

-    Šis ir vislielākais risks, kādu jebkad esmu atļāvies, - bilda Zauls. Viņš pacēla rokas. - Es neesmu viens, tāpēc palieciet, kur esat. Es jums uzticos. Lūdzu, neizdariet uz manu pusi kustību!

Šķita, ka priesteri bija paralizējušas divas pretējas tieksmes - bēgt vai uzbrukt. Mūķene no tērpa apakšas izrāva pistoli. Zauls pacēla rokas vēl augstāk un gāja tuvāk.

-    Jūs nezinājāt, ka šeit atrodos un novēroju, tāpēc, ja būtu vēlējies, es varēju jūs nogalināt. Manuprāt, mums ir kopīgas intereses.

-    Kopīgas intereses? - priesteris jautāja.

Zaulam atkal pārskrēja dīvainas tirpas. Balss bija tāda pati kā Krišam. Tas nevarēja būt. Bet tā bija.

Vai es nejūku prātā?

-   Es gribēju darīt tieši to pašu, ko izdarijat jūs, - Zauls Niiclja.

-Tas būtu? - Mūķene nenolaida pistoli.

-   Dabūt tēvu Diso savās rokās un piespiest izstāstīt, kas viņam zināms par…

Priesteris pacēla galvu.

-Par?

Nezinādams, cik daudz atklāt, Zauls brīdi vilcinājās, bet tad strauji izšķīrās.

-    Par manas sievas nozudušo tēvu, kā arī par to, kāpēc trīs vīri, manuprāt, priesteri, gribēja nogalināt mani un manu sievu.

-    Jūs teicāt - priesteri?

-    Jā, tādi paši kā šis, kas jums uzbruka. Viņš nēsā tieši tādu gredzenu kā cilvēki, kas uzbruka mums. Ar rubīnu, uz kura sakrustoti šķēps un krusts.

10

Drejs izbrīnījies skatījās.

-    Jums zināms par brālību?

Svešinieks bija gandrīz četrdesmit gadu vecs, garš un muskuļains, melnīgsnējs, ar melniem matiem un stūrainu zodu.

Drejs acumirklī sajuta tuvību, likās, viņi tikušies jau iepriekš, tikai nebija saprotams, kur. Viņš atmeta nedrošību un gaidīja atbildi.

-    Par brālību? - Svešinieks sarauca pieri. - Vai viņi paši sevi tā sauc? Nē, es nezinu to, bet katrā ziņā gribu uzzināt. - Vīrs pagājās tuvāk. - Es zinu, ka gredzenā zem akmens ir noslēpta inde.

-    Jā, zem akmens, - Drejs atteica. - Tā ir Akmens brālība. Ja draud sagūstīšanas briesmas vai draudi atklāt ordeņa noslēpumus, viņiem jānorij šī inde.

-     Ordenis? - svešinieks strauji ierunājās. - Man tātad bijusi taisnība? Tie ir priesteri?

Drejs palocīja galvu. Izdzirdējis atgādinājumu par indi, viņš pietupās blakus tēvam Diso un novilka no viņa pirksta gredzenu.

-    Ceru, ka neesat viņu nogalinājis, - sacīja svešinieks.

-    Es ļoti uzmanījos, lai tā nenotiktu. Viņš gan pamodīsies no sāpēm.

-    Kad pienāks laiks. Es gribētu uzdot viņam dažus jautājumus. Bet, ja jūs zināt par brālību, jūs varat ietaupīt man liekas pūles. Jūs nenēsājat brālības gredzenu. Tas liek domāt, ka neesat tās loceklis. Nez kāpēc man liekas, ka jūs neesat arī priesteris un jūsu draudzene nav mūķene.

-    Es esmu jūs redzējis jau agrāk, - paziņoja Drejs.

11

Zaulam šķita, ka trāpījis sitiens.

-    Vakar Šveicē, - priesteris paskaidroja. - Albisas pārejā.

-    Vakar es braucu tai pāri ceļā uz Cīrihi.

-    Ar reno.

-    Sasodīts, kā jūs…

-    Jums sekoja sieviete. Ar folksvāgenu.

-    Mana sieva. Bet kā jūs…

-     Viņa izskatījās tik saspringta, tik nogurusi, taču nenolaida acis no mašīnas priekšā. Nemāku izskaidrot, kāpēc, bet, jums braucot garām, es identificējos ar jums.

Šķita, ka Zaulu trāpījis vēl viens sitiens. Gribējās pateikt priesterim par Krišu, par paša neizskaidrojamo identi- ficēšanos. Bet viņa uzmanību saistīja tēvs Diso.

-    Viņš jādabū no šejienes prom, - priesteris sacīja.

-     Kamēr te garām nav gājusi sardze, - piekrita Zauls un garām viņam ieskatījās tumsā. - Mana sieva nesapratīs, par ko mēs šobrīd runājam. Vajadzētu padot zīmi, ka droši var parādīties. - Zauls pagriezās uz krūmu pusi un aicināja ar rokas mājienu Ēriku. - Jūs neesat pateicis, kā jūs sauc. Bet varbūt es joprojām modinu aizdomas?

Vīrietis ar sievieti šaubīdamies paskatījās viens otrā.

-    Drejs.

-    Arlēne.

-    Zauls. Un manu sievu sauc Ērika. Jums viņa patiks.

Viņš vēlreiz ar rokas mājienu aicināja Ēriku nākt ārā.

Viņš gaidīja.

Tad viņš pamāja ar roku trešo reizi.

Un piepeši atskārta, ka Ērika no slēpņa neiznāks, ka visa pasaule apgāžusies un ka dzīve atrodas uz iznīcības robežas.

12

Zauls skriešus devās uz tumsā iegrimušo dārza malu un paskatījās uz masīvo Svētā Pētera kupolu, kas vizēja Romas nakts gaismās. Viņš bija pārmeklējis vienu daļu no dārza, kamēr vīrietis, kas uzdevās par Dreju, pārbaudīja pārējo. Tagad, netālu no pretējās pils ieraugot sardzes vīru, kļuva skaidrs, ka viņš nokļuvis līdz vietai, par kuru tālāk nedrīkst iet. Ja Ērikas nebija dārzā, tad kaut ko atrast Vatikāna ēku labirintos nebija cerību. No jauna viņš centās saprast, kas ar Ēriku noticis. Zauls centās izanalizēt iespējas un secināja, ka tikai divas ir nopietni ņemamas vērā. Lai netiktu noķerta, Ērika bijusi spiesta bēgt. Bet kas viņu piespiedis bēgt? Vai sargi? Vai kāds no brālības?

Bija pagājušas vairāk nekā divdesmit minūtes, par kurām viņi bija vienojušies. Šobrīd Drejam vajadzēja būt atkal pie strūklakas. Varbūt Ēriku atradis Drejs?

Zauls drāzās cauri naktij, ieskrēja klajajā vietā ap strūklaku un izbrīnījās, nevienu tur neredzot.

Saniknots viņš sažņaudza dūres, taču tūlīt no sevis pa labi izdzirdēja soļus un pazina no slēptuves iznākušo Dreju.

-    Mēs noslēpāmies, ja gadījumā garām nāktu sardze, - Drejs paskaidroja. - Jūs esat aizkavējies.

-    Vai atradāt?

-    Nē… diemžēl.

Zaulam likās, ka sirdi graiza kā ar žiletēm.

-    Baidos, ka ilgāk nedrīkstam te palikt, - bilda Drejs.

-    Saprotu.

-    Vai nāksiet mums līdzi vai turpināsiet meklēšanu?

Zauls pagriezās pret plašo, tumsā iegrimušo dārzu. Vilinājums palikt bija liels.

-     Nē. - Viņš tikko spēja parunāt. - Ja Ērika te būtu, viņa vai nu parādītos, vai arī mēs viņu atrastu. Es turpināšu meklēt. Kaut kur citur. - Balss aizlūza. - Bet es nevaru iedomāties, kur.

-    Vienalga, vēl paliek problēma, uz kurieni ar priesteri doties.

Zauls nopētīja dārzu pēdējo reizi. Bija vajadzīga visa savaldība, lai saņemtos. Ja viņu te atklās, Ērikai tas nepalīdzēs. Savukārt tēvs Diso varēja zināt, kur viņa atrodas. Viņš centās sakopot domas.

- Labāk nāciet man līdzi!

Zauls saprata, ka viņiem nav liela rīcības izvēle. Varēja mēģināt nogādāt tēvu Diso atpakaļ tā dzīvoklī, taču bija iespējams, ka sargi viņus ierauga un saceļ trauksmi. Un, ja arī kaut kādā veidā izdotos iekļūt dzīvoklī, ko viņi darīs pēc tam? Neziņā par tēva Diso prombūtni no rīta kāds darbinieks varēja ierasties viņu meklēt. Nē, vajadzēja izdabūt tēvu Diso ārā no Vatikāna. Bet kā? Ja viņi divos naktī mēģinās izvest priesteri pa apsargātiem vārtiem, viņi tiks aizturēti. Varēja atrast vietu, kur paslēpties, un palikt te līdz rītam, bet ko tad? Izvest priesteri caur kontrolpunktu, kamēr sargu uzmanību novērš tūristu pūļi? Bet kā panākt, lai neviens neievērotu tēva Diso sadauzīto seju? Turklāt priesteris pie vārtiem varēja sacelt traci. Šobrīd pieņemams likās tikai viens problēmas risinājums. Vajadzēja atstāt Vatikānu tūlīt, bet ne garām sargposteņiem.

Pirms vakardienas nāciena uz šejieni Zauls ar Ēriku bija izlūkojuši Vatikāna apkārtni. Pilsētvalsti ieskāva augsta mūra siena. Iebrucējs bez palīdzības pāri tai nevarēja pārrāpties, bet ikviens, kas censtos pārrāpties ar kāpņu vai virvju palīdzību, saistītu policijas uzmanību.

Taču šoreiz nevajadzēja Vatikānā iekļūt. Pārrāpties pāri Vatikāna mūriem no iekšpuses un aizbēgt nebija tik grūti kā pārvarēt tos no otras puses. Vakar Zauls iekšpusē bija pamanījis vairākas vietas, kur koki auga pietiekami tuvu sienai.

Kamēr Drejs un Arlēne nesa priesteri, kurš bija bez samaņas, Drejs, cerēdams atrast Ēriku, gāja pirmais. Sasnieguši Vatikāna otras puses mūrus, viņi sameklēja stingru koku, pa kura zariem varēja uz tā uzrāpties.

Šķita, ka nebūs grūti uzcelt priesteri pa zariem uz augšu. Dabūt priesteri otrā pusē lejā nevarēja tik viegli, jo apakšā diviem cilvēkiem vajadzēja to uzķert, bet vienam no augšas aiz rokām nolaist viņu tik zemu, ka var palaist vaļā. Jādomā, ka, tiklīdz priesteris būs lejā, viņi saistīs policijas uzmanību. Bija absolūti nepieciešams atstāt šo vietu nekavējoties.

-    Es pirmais došos pāri sienai, - Zauls sacīja. - Mēs ar Ēriku netālu atstājām īrēto automašīnu. Dodiet divdesmit minūtes laika, kamēr atgriežos. Pēc tam sāciet rāpties augšā. Uzceliet priesteri uz sienas. Ko var zināt? Varbūt Ērika gaida mašīnā?

-    Kas notiks, ja tā neatradīsies tajā vietā, kur atstājāt? - Drejs pajautāja.

-    Tādā gadījumā kādu mašīnu nozagšu. Lai notiktu kas notikdams, es būšu atpakaļ.

13

Izmircis slapjš, Drejs trīcēdams ar muguru pret sienu noslīdēja pie zemes. Arlēne noslīga blakus. Modās bažas, ka tēvs Diso var pamosties, notēlot samaņas zudumu un uzbrukt, kad vismazāk to gaida. Viņa pārbaudīja ievainotā priestera pulsu. Tas bija stabils, bet vārgs, katrā ziņā ne tāds kā slepkavam, kura refleksi atdzīvojas.

Arlēne pieliecās Drejam pie auss.

-    Vai tu uzticies viņam?

-    Vai Zaulam? Jā. Pats nezinu, kādēļ, bet uzticos.

Nomierinājusies Arlēne piekļāvās Drejam pie pleca.

-    Ko tādu tu tēvam Diso pateici, ka viņš uzbruka?

-     īsti nezinu. - Drejam par uzbrukuma iemeslu bija pretrunīgi ieskati, tāpēc vajadzēja padomāt.

Varbūt tēvs Diso bija ieradies uz pusnakts tikšanos ar to pašu nolūku kā Drejs - par katru cenu noskaidrot dažus lautājumus.

Vai arī, piepeši sajutis draudus, kad Drejs jautāja par kardinālu un nacistiem, tēvs rīkojies impulsīvi.

Atsaucot atmiņā incidentu, Drejs atskārta, ka tēva Diso šķietami spontānais uzbrukums bijis labi aprēķināts. Priesteris nebija dūris dzīvībai svarīgos orgānos, piemēram, rīklē, lai iestātos ātra un droša nāve, bet centies ievainot krūtis un vēderu, tā ka nāve neiestājas uzreiz, ja vispār iestājas. Viņš bija gribējis mani nopratināt, Drejs nodomāja. Viņš gribēja uzzināt, kas īsti esmu un kāpēc mani tik ļoti interesē kardināls. Tikai uzzinājis to, viņš būtu mani nogalinājis.

Šķiet, esmu atradis vīru, kas pie strūklakas nogalinājis tēvu Viktoru. *

Bet kāpēc vienam brālības loceklim jānogalina cits? Vai būtu pareizas tēva Sebastjana aizdomas, ka brālību kāds cenšas iznīcināt no iekšienes? Vai nodevējs ir tēvs Diso?

Atbildes nebū^.ilgi jāgaida, Drejs nodomāja. Tik ilgi, līdz Zauls atgriezīsies ar automašīnu.

Bet ko bija teicis Zauls? Nozudis sievastēvs? Un šī nozušana kaut kādā veidā saistīta ar trim priesteriem, brālības locekļiem, kas mēģinājuši nogalināt viņu pašu un sievu.

Turklāt šobrīd bija izgaisusi arī Zaula sieva. Drejam radās aizdomas, ka viņa un Zaula meklējumi neizprotamā veidā ir saistīti un ka atbildes uz Zaula jautājumiem var palīdzēt tās atrast uz savējiem.

Viņš pameta skatienu pulkstenī. Divdesmit minūtes bija pagājušas.

Arlēne viņu gaidīja.

- Ir laiks.

Viņa uzkāpa kokā, stingri nostājās starp zariem, pastiepa lejā rokas, bet Drejs pacēla tēvu Diso uz augšu.

Apakšā apstājās automašīna "Peugeot" ar ieslēgtiem lukturiem. Vienu saspringtu mirkli Drejs nesaprata, vai tikai tā nav policijas vai brālības mašīna. Tad no tās izkāpa Zauls, un Drejs nomierinājās. Arlēne pārvēlās pāri sienai un nevainojami nolēca lejā. Drejs padeva lejā priesteri un nolēca pats. Pēc mirkļa visi jau sēdēja mašīnā.

Zaulam par postu, Ērika mašīnā nebija atradusies.

-     Man ar sievu viesnīcā noīrēts numurs, - viņš pavēstīja pa ceļam. - Ja ar viņu viss kārtībā, ja viņai nācies bēgt, tad viesnīca ir vieta, kur viņa mani meklēs. - Viņš paskatījās uz Dreju un Arlēni, kuri sēdēja aizmugurē. Priesteris neredzams gulēja uz grīdas. - Es ierosinu vest viņu uz viesnīcu pie manis.

Dzirdot Dreja atbildi, Zauls atvieglots uzelpoja.

-    Tagadējā situācijā citas iespējas nav.

Zauls paskaidroja, ka izvēlējies viesnīcu izvietojuma dēļ. Gan kāpnes, gan lifts atradās no vestibila neredzamā gaiteņa vietā. Durvis no gaiteņa izgāja uz viesnīcas garāžu sētaspusē.

Trijos naktī neviens nepievērsa uzmanību nedz priesterim, kas palīdz otram priesterim ieiet ēkā, nedz slimnieku kopējai, kas tajā iegāja pēc dažām minūtēm, nedz melnīgsnējam vīram, kas ar ceļasomu iegāja pa priekšu.

Ceļasomā atradās drēbes, kuras Drejs un Arlēne bija valkājuši pirms pārģērbšanās par garīdznieku un mūķeni. Drejs bija tās paņēmis no glabātavas dzelzceļa stacijā ceļā uz viesnīcu. Ejot uz Zaula istabu, viņi nesatika nevienu nedz liftā, nedz gaitenī. Istabā Drejs un Arlēne pēc kārtas izmantoja vannasistabu, lai pārģērbtos, bet Zauls tikmēr aplūkoja gultā noguldīto priesteri.

-    Viņam ir lauzts deguns.

-   Tieši to es gribēju, - Drejs paskaidroja. - Viņš metās man virsū, tāpēc vajadzēja atņemt viņam šo vēlēšanos. Bet kā ar žokli?

-    Žoklis ir savā vietā. Runāt varēs.

-    Bet viņš briesmīgi lēnu atjēdzas, - Arlēne piebilda.

-    Jā, tas mani dara nemierīgu, - atsaucās Zauls. - Es pārbaudīju acis. Tās reaģē uz gaismu. Refleksi darbojas. Varbūt derētu viņam uzlikt uz deguna mazliet ledus.

-    Man gan labāk patiktos, ka deguns sāp. Tā viņš labprātāk atbildēs uz jautājumiem, - noteica Drejs.

-    Vai tev nav ķimikāliju, lai padarītu viņu runīgu?

-     Nē, - Drejs atbildēja. - Mums iedeva dokumentus, ieročus un naudu. Vairāk neko.

-    Kā saprast "iedeva"? Kas deVa?

-    Kāds no brālības, kuram esmu spiests palīdzēt.

Zauls iepleta acis.

-    Mēs kārtojam parādu, - Drejs paskaidroja.

-    Ticiet, - piebilda Arlēne, - mēs neesam pret viņiem lojāli.

Zauls abus nopētīja un negribīgi palika pie attiecību saglabāšanas.

-     Labi, līdz šim esmu jums uzticējies. Tāpēc esiet godīgi, un ari es tāds būšu. Ir grupa, kurai arī es esmu pakalpojumu parādā.

-Kam?

-    Kādreiz strādāju tai. Es negribēju ielaisties ar viņiem nekādās darīšanās, taču viņi panāca, ka esmu spiests sadarboties.

-    Es jautāju…

-Tā ir CIP.

-    Mīļais Dievs!

-     Šobrīd es labprāt viņiem piezvanītu, - Zauls sacīja. - Mēs varam minēt, kāds ir priestera stāvoklis, bet nav noliedzams, ka viņam vajadzīga ārsta palīdzība, jo citādi viņš nespēs atbildēt uz jautājumiem. Tu esi pamatīgi viņu apstrādājis. Šķiet, ka viņš dabūjis smadzeņu satricinājumu. Vajadzīgi ārsti un viss cits, lai viņu dabūtu pie sajēgas.

Istabā iestājās klusums.

Arlēne pagriezās pret Dreju.

-   Ja gaidīsim, kamēr tēvs Diso nāks pie sajēgas, var paiet milzum daudz laika.

-    Bet CIP… - Drejs iebilda. - Tu zini, kādas ir manas domas par…

-    Pēc tava darba stila, - ierunājās Zauls, - es nospriedu, ka esi saistīts ar viņiem.

-    Ne ar Pārvaldi, bet ar Ārlietu ministrijas variantu. Un es nejūtu vēlēšanos būt ar kādu saistītam.

-    Taču tu piekriti sadarboties ar brālību, - sacīja Zauls.

-    Nebija citas izejas.

-     Klausies uzmanīgi! Ir nozudusi mana sieva. Šobrīd cits nekas man nerūp. Man liekas, no šā priestera varu dabūt atbildes uz dažiem jautājumiem, kas var dot labas iespējas atrast viņu. Es varu ataicināt šurp cilvēkus ar pieredzi. Un varu garantēt, ka Pārvaldei nekas netiks zināms par jums. Es lūdzu atļauju piezvanīt viņiem.

Drejs skatījās grīdā. Ierunājās Arlēne:

-    Drej, ja tas var līdzēt šo lietu izbeigt, piekriti.

Drejs pacēla skatienu.

-    Mēs iesaistāmies arvien dziļāk.

-    Saki viņam!

-    Labi, - Drejs nopūtās. - Zvani!

Zauls veikli paņēma aparātu un uzgrieza numuru.

Atbildēja piesmakusi balss, kas atkārtoja numuru.

-    Te Romuls. Pasakiet Galageram, ka man ir informācijas avots, kas nav noskaņots uz sadarbību. Vajadzīgi pratinātāji ar medikamentiem. Steidzīgi!

-    Kāda adrese? - balss jautāja.

-    Viņš zina, kur esmu apmeties.

Zauls nolika klausuli atkal uz aparāta.

-    Sasodīts, kur palikusi mana sieva?

15

Pēc pusstundas pie durvīm atskanēja klauvējiens. Zauls paskatījās pa actiņu, cerēdams ieraudzīt vīru ar bakurē- taino seju, bet pārsteigts ieraudzīja pašu Galageru. Viņš brīdinot pamāja Drejam un Arlēnei, kas ar savu ceļasomu ieslēdzās vannasistabā. Tikai tad Zauls atvēra durvis uz gaiteni.

No negulēšanas aiztūkušām acīm ienāca Galagers.

-    Neatsaucīgs informācijas avots?

Zauls aizvēra un aizslēdza durvis.

Galagers turpināja:

-    Patiesību sakot, es skaitos Austrijā. Cīrihes cilvēki neiebilda, ka jaucos viņu jurisdikcijā. Bet Romas ļaudis paši grib piedalīties izrādē. Ja jūs būtu ar mieru ļaut, ka jūs kontrolē cits šefs…

-     Jūs pats gribējāt tagadējās attiecības. Un nu jūs no tām nevarat atteikties, - Zauls sacīja. - Es neriskēšu, uzticoties vēl kādam.

-     Tāda popularitāte ir ļoti patīkama. Ko jūs esat dabūjis?

Zauls pa mazu gaitenīti ieveda viņu guļamistabā. Ieraudzījis cilvēku uz gultas, Galagers nobālēja.

-    Mīļais Dievs, kaut kas neticams! Jūs esat nolaupījuši priesteri! Sasodīts, kā es par viņu ziņošu? Paskatieties uz viņa seju! Ko jūs esat izdarījis, vai pārbraucis viņam pāri ar traktoru?

-    Viņš nav priesteris vien. Viņš ir Kūrijas kardināla personiskais palīgs Vatikānā.

Galageram mute palika vaļā.

-     Par to mums vēl nāksies maksāt! Jūs esat padarījis manu dzīvi par…

-     Iekams sākat raizēties par darbu, paskatieties uz šo te. - Zauls parādīja gredzenu, kuru Drejs bija novilcis no tēva Diso pirksta.

Galagers pārsteigts to nopētīja.

-    Detaļas sāk iederēties katra savā vietā. Jūs devāt pierādījumus, ka cilvēki, kas gribēja mani nogalināt, saņēmuši naudu no Vatikāna biroja. - Zauls norādīja uz tēvu Diso. - No viņa biroja. Viņa boss ir nozudušais kardināls. - Zauls pacēla priestera labo roku, uzrotīja uz augšu piedurkni un atklāja dunča maksti ar atsperi. Viņš pasniedza Galageram nazi, kuru tēvs Diso bija izmantojis. - Visparastākais priestera standarta aprīkojums, vai ne? Nešaubieties, viņš mācēja ar to rīkoties.

-    Stāstiet tālāk! Jūsu vārdi skan pārliecinoši.

-    Tā ir ne tikai agrāk nezināma aģentūra. Man taisnība arī tajā ziņā, ka tā sastāv tikai no garīdzniekiem, - Zauls piebilda. - Viņu nosaukums atbilst rubīnam gredzenā. Tā ir Akmens brālība.

Galagers iesmējās.

-    Romul, jūs strādājat tikpat labi kā vienmēr. Un daudz esat uzzinājis.

-    Bet ne pietiekami. Es jau teicu to pa telefonu jūsu cilvēkam. Man vajadzīgi pratinātāji ar medikamentiem.

-    Viņi nezinās pareizos jautājumus.

-     Bet es zinu. Tiklīdz priesteris varēs runāt, lai mani paaicina. Izjautāšu es. Es gribu izspiest no priestera visu, kas viņam zināms.

-     Kas noticis? Vai notikusi kāda nelaime? Jūsu balss izklausās, it kā…

-    Nozudusi mana sieva.

-Ko?

-    Kad devos novērot priestera apartamentus, mēs bijām kopā. Priesteris atstāja ēku. Lai nepievērstu uzmanību, mēs sekojām viņam katrs par sevi. - Zinot, ka vannasistabā atrodas Drejs un Arlēne, Zauls nepieminēja viņu nozīmi nakts notikumos. - Dabūjis priesteri savos nagos, sāku meklēt Ēriku. - Kakls aizžņaudzās, runāt kļuva grūti. - Viņa ir nozudusi. Es pārmeklēju visas maliņas. Viņas nekur nav. Ja priesteris ko zina par viņas nozušanu, tad - lai Dievs pasarga, bet viņš to pateiks. Ja ar Ēriku kaut kas atgadījies, tad, lai arī kurš būtu vainīgs, tas mirs.

Galagers paspēra soli atpakaļ.

Iezvanījās telefons. Zauls steidzīgi paņēma klausuli. Tajā ieskanējās vīrieša balss:

-    Iedodiet Galageru!

Mēģinādams slēpt vilšanos, Zauls aizvēra acis un padeva klausuli Galageram.

-     Jā, nāciet augšā, - Galagers noteica un nolika klausuli uz aparāta. Viņš pagriezās pret Zaulu. - Zvanīja pratinātāji. Viņi ir tepat lejā. Es negribēju viņus šurp vest, iekams nebiju ticis pie skaidrības, kas noticis.

-    Un nu jūs esat apmierināts?

-     Nevajag uztraukties. Un neaizmirstiet, ka esmu jūsu pusē.

-        Vai tā ir? Gribu godīgi brīdināt, Galager. Pasakiet savai brigādei, lai priesteri tikai sagatavo. Pēc tam viņš ir mans.

-    Citos apstākļos, - Galagers samiedza acis, - es nesamierinātos ar jūsu toni. - Skatiens kļuva pieļāvīgāks. - Bet liekas, ka jums uz to ir tiesības. Mazliet paguliet. Un jums derētu mazliet paēst. Jūs izskatāties briesmīgi.

-    Pagulēt? Paēst? Pie joda, kad Ērika…

-     Dariet to, Romul. Nedz viņai, nedz kādam citam no jums nebūs labuma, ja pats sevi nomocīsiet.

Zauls piepeši atskārta, cik tuvu atrodas sabrukuma robežai. Viņš dziļi ievilka elpu.

-Jums taisnība… Es atvainojos.

-    Par ko? Jūsu vietā es lēktu uz ecēšām. Paļaujieties uz mani. Es izdarīšu visu, kas manos spēkos, lai palīdzētu.

Zauls pateicīgi viņam uzsmaidīja.

Pēc piecām minūtēm ieradās trīs vīri. Viens - trausla auguma un brillēs. Ieraudzījis garīdznieka sasisto seju, viņš neapmierināts savilka pieri, pārbaudīja, vai priesteris rāda dzīvības pazīmes, un pagriezās pret Galageru.

-    Var droši pārvietot.

Galagers palocīja galvu. Divi vīri pagājās uz priekšu. Abi bija spēcīga auguma.

-    Uz kurieni viņu aizgādāt? Atpakaļ uz veikalu vai…

-    Vai nevar izdarīt visu vajadzīgo tepat? - Galagers vaicāja. - Kādā citā šīs viesnīcas numurā? Es jau piezvanīju un rezervēju. Tas ir tepat gaiteņa galā. - Galagers norādīja uz vienu vīru. - Noejiet lejā un pierakstieties! Uznesiet augšā atslēgu!

Nepagāja ne desmit minūtes, kad grupa ar priesteri jau bija sagatavojusies doties prom.

-     Būs vajadzīgas dažas ierīces no furgoniņa, - brīdināja briļļainis.

-    Dabūsiet visu, kas vajadzīgs, - atteica Galagers. Viņi pārbaudīja gaiteni. Tas bija tukšs. Vīri ar spēcīgo

augumu paņēma priesteri sev pa vidu. Aplikuši priestera rokas sev ap kaklu, viņi aizgāja pa gaiteni. Briļļainis sekoja aiz muguras. Neviens svešs neko neredzēja.

Galagers pagriezās atpakaļ no atvērtajām durvīm, pa kurām bija skatījies.

-     Neaizmirstiet, ka vajag mazliet atpūsties. Kad viņš būs sagatavots, es piezvanīšu.

Zaulam no pārguruma saļodzījās ceļgali, viņš atslējās pret sienu.

-    Es gaidīšu. - Viņš aizslēdza durvis.

16

Vannasistabas durvis atvērās.

-     Ņemiet vērā Galagera padomu, - Arlēne vērsās pie ' te

Zaula. - Es izsaukšu apkalpotāju.

-    Viņa iztēlojusies sevi par Florensu Naitingeilu. Ja pacients atsakās no aprūpes, viņa kļūst nešpetna, - Drejs sacīja.

Zauls pasmaidīja un noguris atslīga uz krēsla. Arlēne pacēla klausuli.

-    Mans draugs reti ēd gaļu, - viņa teica Zaulam. - Kā būtu ar olu kulteni, smalkmaizītēm un kafiju?

-    Es jau tāpat esmu pārlieku saspringts, - Zauls sacīja. - Kafiju nevajag.

-    Pienu, - sacīja Drejs, - un augļus. Daudz augļu. Arlēne piezvanīja apkalpošanas dienestam. Zauls tikmēr viņu nopētīja. Arlēne bija slaida un vingra un atgādināja Ēriku. Bet ar to līdzība beidzās. Arlēnes mati nebija

tik melni un gari. Viņas seja gan bija skaista, tikai ovāla. Āda iedegusi, bet bez tā dabiskā melnīgsnējuma, kas Ērikai. Acis pavisam citādas. Arlēnei tās bija zaļas, turpretī Ērikai brūnas.

Ērika.

Lai nebūtu jādomā, viņš pievērsa uzmanību Drejam, un atmiņā atkal uzpeldēja Kriss.

-    Tu neesi vēl izstāstījis, vai tiešām neesi garīdznieks.

-     Nē, - Drejs sapņaini atbildēja. - Tomēr savā laikā esmu bijis klostera brālis.

Teiktais sagādāja Zaulam pārsteigumu.

-    Brālis? Tu gribi teikt, ka…

-    Es esmu Romas katolis. Un kādreiz biju mūks.

Zauls centās runāt kā starp citu.

-    Man bija ļoti tuvs draugs, audžubrālis, ja tā var teikt. Irs, Romas katolis.

-    Es esmu skots.

-    Mans draugs iestājās cisterciešu klosterī un palika tur sešus gadus, - Zauls sacīja.

-    Patiešām? Tā tik ir sagadīšanās!

-    Vai tad? - Zaulam saspringa nervi. - Kādā ziņā?

-     Es biju klosterī gandrīz tikpat ilgi, bet pie kartēzie- šiem.

-    Jā, draugs man stāstīja par kartēziešiem. Viņš sacīja, ka viņu, cisterciešu, ordenī ir bargi noteikumi. Viņi nesarunājas. Viņi tic smagam fiziskam darbam. Vēl viņš sacīja, ka pie kartēziešiem prasības ir visstingrākās, jo katrs dzīvo absolūtā vientulībā savā cellē, vientuļnieki uz visu mūžu.

-    Miers man sagādāja prieku. Kā sauca tavu draugu?

-    Kriss.

-    Kāpēc viņš aizgāja no ordeņa?

-        Pirms iestāšanās ordenī viņu vajāja murgi pret savu gribu darīto darbu dēļ. Faktiski viņš iestājās ordenī šo darbu dēļ.

-Darbu?

-     Viņa dzīve bija ievirzīta tā, ka viņš bija kļuvis par slepkavu.

Drejs pilnīgi manāmi sarāvās.

-     Jūs to nesapratīsiet, ja nezināsiet, ka mēs ar Krišu esam bāreņi. Iestādē, kurā augām, valdīja militāra kārtība. Jau no bērna kājas mēs tikām audzināti kā karavīri. Kāds vīrs neoficiāli mūs adoptēja. Viņu sauca Eljots. Viņš ņēma mūs līdzi ceļojumos. Viņš cienāja ar saldumiem. Viņš panāca, ka mēs viņu iemīlējām.

Zaulam bija grūti turpināt.

-    Izrādījās, ka viņš rīkojies valdības uzdevumā un par audžutēvu kļuvis tādēļ, lai savervētu mūs izlūku darbam. Pēc pamatīga treniņa viņš sūtīja mūs uzdevumos. ASV oficiāli neatzīst slepkavības, tomēr mēs ar tām nodarbojāmies. Mēs uzskatījām, ka mūsu misiju sankcionējusi valdība un tā kalpo taisnai lietai. Bet, kā jau gadās, izrādījās, ka mēs strādājām nevis valdības, bet Eljota labā. Mēs mīlējām viņu tik ļoti, ka viņa dēļ būtu bijuši gatavi uz visu. Un viņš lika nogalināt. Pats savu apsvērumu dēļ. Tas, ko Kriss darīja, radīja tik milzīgu stresu, ka viņš neizturēja. Lai saņemtu piedošanu par padarīto, viņš iestājās klosterī. Taču murgi neatlaidās, viņš vēl vairāk atgāja no pasaules un grima transā. Tādu stāvokli sauc par katatonisko šizofrēniju. Vai meditatīvo paralīzi. Cistercieši prasīja, lai katrs mūks vienādi pūlas klostera labā, bet transs atrāva Krišu no darba. Ordenis lūdza viņu aiziet.

-    Viņam vajadzēja justies kā uz pusēm rautam.

-    Ticiet, tā bija. Bet tagad viņš ir pie miera.

-Kā?

-    Viņu nogalināja.

Drejs samiedza acis.

-     Viņš tika nodurts, jo Eljots galu galā nostājās pret mums. Viņš nodeva mūs, lai saglabātu savus noslēpumus. Es gan nokārtoju rēķinus par Krišu.

-Kā?

-    Es nonāvēju Eljotu… Un tu?

-    īsti nesaprotu, ko tu gribi zināt, - Drejs sacīja.

-    Kāpēc tu pameti kartēziešus?

-    Klosteri ieņēma triečienvienība.

Zauls izbrīnā sarauca pieri.

17

Drejs juta, ka Arlēni pārsteidz viņa vaļsirdība.

-    Tā iztīrīja klosteri tukšu? - Zauls pavaicāja.

-Arī es esmu bārenis. Mani vecāki tika nogalināti, kad man bija desmit gadu, - Drejs paskaidroja. - Tokijā. Tēvs tur pildīja Ārlietu ministrijas uzdevumus. Tūkstoš deviņi simti sešdesmitajā gadā viņu un māti uzspridzināja teroristi. Varas iestādes tā arī neatrada vainīgos. Es toreiz zvērēju, ka pienāks diena, kad atradīšu vainīgos un sodīšu viņus vai arī jebkuru citu, kas rīkosies kā manu vecāku slepkavas. Mani nosūtīja uz Ameriku dzīvot pie tēvoča. - Balsī ieviesās rūgtums. - Izrādījās, ka nekas labs no tā neiznāk. Un mani adoptēja tēva labākais draugs. Viņu sauca Rejs. Viņš veica Ārlietu ministrijas uzdevumus, tāpat kā tēvs, un, pildot šos uzdevumus, es kopā ar viņu ceļoju pa visu pasauli. Lai arī kur mēs devāmies, es neatkāpos no zvēresta atriebt vecākus. Tāpēc Rejs savervēja mani slepenā Ārlietu ministrijas grupā "Skalpelis", kas cīnījās pret teroristiem.

Es tiku izmācīts par slepkavu. Desmit gadus mans darbs bija nonāvēšana.

-    Desmit gadus? Un kas spieda to pārtraukt? Kāpēc tu iestājies klosterī?

-     Tie paši iemesli, kas tavu draugu. Vajāja murgi. Septiņdesmit devītajā gadā mani nosūtīja uzdevumā, kas beidzās ar nevainīga vīrieša un sievietes nāvi. Es uzspridzināju viņus tieši tā, kā bija uzspridzināti mani vecāki. Viņu dēls to redzēja - tāpat kā biju redzējis es.

-    Tu teici, ka šis vīrietis un sieviete bija nevainīgi. Vai tu kļūdījies?

-      Nē. "Skalpelim" viņu nāve bija vajadzīga politisku iemeslu dēļ. Bet es savai rīcībai neradu attaisnojumu. Es biju kļuvis tāds kā tie, kas nogalināja manus vecākus. Es biju pārvērties tādā pašā nelietī, kādus medīju. Biju kļuvis pats sev ienaidnieks. Es piedzīvoju sabrukumu… Domāju, tā to var nosaukt. Man tik ļoti gribējās sevi attīrīt, sodīt sevi par grēkiem, ka kļuvu par kartēzieti. Sešos gados ar pazemību un lūgšanām biju guvis zināmu dvēseles mieru.

-      Un tad triecienvienība klostera iemītniekus nonāvēja?

-      Deviņpadsmit mūki tika noindēti. Vēl divi tika nošauti. Galvenais mērķis biju es, taču es izglābos. Es nozvērējos atrast tos, kas bija nogalinājuši manus līdzbiedrus mūkus un apdraudējuši manu atpestīšanu. Galu galā atklāju, ka triecienbrigādi uz klosteri sūtījis Rejs. Viņš bija nobijies, ka nervu sabrukuma dēļ atklāšu viņa noslēpumus. Viņš bija meklējis mani visus šos gadus un beidzot atklājis, kur esmu noslēpies… Jā, es atradu Reju, tāpat kā tu cilvēku, kurš bija licis nogalināt tavu audžubrāli, un nogalināju.

Zauls, dziļi aizkustināts, klausījās. Paralēles viņa un Dreja dzīves gaitās bija satriecošas.

Taču Kriss bija nogalināts.

Bet Krišam tik līdzīgais Drejs ar gaišajiem matiem, ugunīgajām acīm, tikko jaušamiem vasaras raibumiem un kalsno seju bija palicis dzīvs. Zaulam radās sajūta, ka tukšā vieta dzīvē atkal ir piepildīta, ka atgriezies rēgs.

-    Tu neteici, vai tev nav brāļa.

-    Brāļu man nav. Esmu vienīgais bērns.

Zauls pasmaidīja.

-    Ja vēlies brāli, tagad tāds tev ir. Tu nebūtu iepazīstinājis mani ar savu dzīvesstāstu, ja nejustu, cik līdzīgi… Tas izklausās pārdabiski.

-     Es ievēroju paralēles, - Drejs sacīja. - Un nemāku tās izskaidrot.

-    Tāda sastapšanās! Kā tas… Tā nevar būt parasta sagadīšanās.

-    Rodas jautājums, - iejaucās Arlēne, - cik līdzību vēl atklāsies?

19

Abi vīrieši pagriezās pret viņu. Arlēne bija klausījusies Zaula un Dreja sarunu ar pieaugošu interesi. Viņa bija satriekta, ka divi cilvēki, kas nekad agrāk nav tikušies, tik negaidīti kļūst vaļsirdīgi. Vēl vairāk viņu satrieca paralēles starp Dreju un Zaula mirušo audžubrāli. Zaula nupat teiktie vārdi bija patiesi - tas, ka viņi satikušies, bija neticami.

Un, pats dīvainakais, Arlēne juta, ka pārsteigumi vēl nav galā.

-    Kas vēl ir līdzīgs? - Zauls pajautāja.

-    Tu ieradies Vatikānā reizē ar mums, lai izspiestu informāciju no tēva Diso, - viņa sacīja. - Vai te nav ko padomāt? Tevi neapšaubāmi interesē, ko mēs šeit darām. Un katrā ziņā mūs interesē, ko tu šeit dari. Vai mēs neesam te sanākuši kopā viena iemesla dēļ, tikai pa dažādiem ceļiem?

-    Vai tu neteici, ka nozudis tavs sievastēvs? - Drejs jautāja. - Un trīs vīri centušies jūs nogalināt? Vīri ar tādiem pašiem gredzeniem kā tēvam Diso?

Zauls brīdi stāvēja kā sastindzis. Tad viņš nodrebinājās - Arlēnei šķita, ka tādēļ, lai atgrieztos pie sarunas. Drejs pareizi sprieda, ka nodrebēšanu droši vien izraisījusi viņa sievas saistība ar visu, par ko runāts.

-     Tā ir, - Zauls teica. - Un mēs esam izsekojuši šos vīrus līdz tēvam Diso. Līdz jūsu tā sauktajai Akmens brālībai. Kurā ir tikai priesteri. Kas tā brālība ir?

-    Dieva karavīri, - Drejs noteica. - Baznīcas armija.

-    Paskaidro!

-     Ordeņa vēsture iesniedzas divpadsmitajā gadsimtā, trešā krusta kara laikā, - Drejs sacīja. - Ordenis ievēro tradīcijas, kuras izveidojis katolicismam pievērsts arābs, kas vēlāk kļuva par priesteri un izmantoja arābu dzīvesveida pazīšanu, lai palīdzētu krustnešiem atbrīvot Svēto Zemi no musulmaņiem.

-    Lai palīdzētu krustnešiem? Kādā veidā?

-     Slepkavojot. Būdams arābs, viņš viegli varēja iefiltrēties ienaidnieku rindās. Viņa uzdevums bija nonāvēt musulmaņu vadoņus tikpat brutāli, kā viņu slepkavas nogalināja krusta karu vadoņus. Viņš pielavījās upuriem naktī un nogrieza galvu.

-    Spilgts paņēmiens, - Zauls sausi noteica. - Un efekts katrā ziņā dramatisks.

-     Teorētiski terors tika apkarots ar teroru. Krustneši, protams, uzskatīja, ka viņu terors ir svēts.

-    Un baznīca to piedeva?

-    Tādi bija laiki, - Drejs sacīja. - Nedrīkst aizmirst reliģisko degsmi, kuras dēļ sākās trešais krusta karš. Pāvests atlaida jebkurus, pēc ticīgo domām, Dieva svētītajā karā pret pagāniem izdarītos grēka darbus.

-    Bet laiki taču mainās.

-     Jā. Bet ne slepkavas priestera nodibinātais ordenis. Brālība, tiklīdz uzskatīja, ka nepieciešams aizstāvēt ticību, slepus no baznīcas turpināja īstenot svēto teroru cauri gadsimtiem.

-    Un ko nozīmē gredzens?

-    Tas brālības locekļiem noder, lai viņi pazītu cits citu. Tādu gredzenu karalis Ričards nēsājis trešā krusta kara laikā, un šis ir tā kopija. Rubīns simbolizē Kristus asinis.

-     Bet kāpēc viņi negrib pieļaut, ka mēs ar Ēriku atrodam viņas tēvu? - Zauls prasīja. - Un vai viņi iejaukti Ērikas nozušanā?

-    Varbūt to pateiks tēvs Diso, kad nopratināsim viņu, - sacīja Arlēne. - Mēs ieradāmies Vatikāna dārzā tikties ar viņu, lai noskaidrotu jautājumu, kas tāpat bija saistīts ar cilvēka nozušanu. Ar kardināla Krunoslava Pavelika nozušanu. Tēvs Diso bija viņa asistents.

-    Esmu dzirdējis par kardināla nozušanu. Bet kāpēc jūs viņu meklējat?

-    Lai nokārtotu parādu, - Drejs paskaidroja. - Brālības priesteris mēģināja mani iesaistīt ordenī. Kad atteicos, viņš gribēja mani nogalināt, lai ordeņa noslēpums nekļūtu zināms. Glābjot manu dzīvību, Arlēnes brālis priesteri nošāva.

-    Brālība domāja, ka Drejs nogalinājis priesteri, - piebilda Arlēne. - Lai pasargātu brāli un pateicībā par dzīvības izglābšanu Drejs tēloja vainīgo un bēga. Visu pagājušo gadu viņš dzīvoja Ēģiptē. Pirms trim nedēļām Ņujorkā pie manis ieradās brālības pārstāvis un pateica, ka ordenim kļuvis zināms, kur Drejs slēpjas. Viņš lūdza doties pie Dreja un pierunāt, lai izdara brālībai pakalpojumu. Ordenis tad uzskatīs, ka tādējādi Drejs pilnībā būs samaksājis par priestera nāvi.

-    Kāds pakalpojums viņiem bija vajadzīgs?

-    Drejam jāatrod pazudušais kardināls.

-    Kāpēc viņi paši nevar to izdarīt?

-    Arī es par to brīnījos, - Drejs atbildēja. - Priesteris, ar kuru tikāmies Kairā, sacīja, ka ir kāds brālības loceklis, kas cenšas to sagraut no iekšienes, un ka atslēga šā cilvēka atrašanai meklējama kardināla Pavelika nozušanā. Ja mēs ar Arlēni gribot dzīvot mierā, mums jāatrod kardināls. Un, to darot, mēs atradīsim arī to, kas cenšas graut brālību. Man mostas aizdomas, ka nodevībā iejaukts tēvs Diso, un līdz ar to sāk veidoties sakarība starp atsevišķām parādībām. Neizpratni rada vienīgi fakts, ka vēl divi cilvēki meklē kardinālu. Divi slepkavas, slepkavu nacistu dēli.

-    Slepkavu nacistu dēli?

-    Viņu segvārdi ir Tilka un Sets.

Zauls bija pārsteigts.

-    Gaišmatis un sarkanmatis?

-    Vai tu zini par viņiem?

-     Kad biju Pārvaldē, dzirdēju šādas tādas runas. īpaši par Setu. Uzskata, ka viņš nav pie pilna prāta. Pie joda, kas īsti notiek?

-     Un vai tas viss ir saistīts? Vai tas, ko gribi tu, ko gribam mēs un ko grib viņi, savā starpā ir saistīts? - Arlēne jautāja.

-     Nozudusi mana sieva un viņas tēvs, - Zauls sacīja. - Un priesteri slepkavas.

-      Vēl jāpieskaita kardināla nozušana, - papildināja Drejs, - un slepkavu nacistu dēli.

20

Tilka sēdēja uz mitras betona grīdas pilī netālu no Sik- sta kapelas tumšā pagrabā. Blakus uz grīdas bez samaņas guļošo sievieti viņš neredzēja, taču juta ķermeņa siltumu un, pieliecies tuvāk, tik tikko saklausīja elpu. Protams, tāpat viņš neredzēja Setu sievietes otrā pusē, taču juta nemieru, dzirdēdams, ka Sets velk ar roku pa viņas augumu. Tilka mēģināja apspiest riebumu.

Apņēmušies iegūt informāciju no pazudušā kardināla asistenta tēva Diso, iepriekšējās dienas vakarā kopā ar tūristu grupu viņi bija iegājuši Vatikānā. Gids bija vadājis grupu pa Svētā Pētera katedrāli, bet Tilka ar Setu, meklējot vietu, kur noslēpties līdz naktij, atpalika. Izrādījās, ka durvis, kas veda uz šo tumšo pagrabstāvu, bija vaļā. Pusnaktī viņi bija atstājuši pils pagrabstāvu un devušies uz tēva Diso apartamentiem. Viņi tik prasmīgi prata saplūst ar nakti, ka ne reizi netika pamanīti.

Viņu plāns paredzēja iekļūšanu priestera apartamentos, kamēr viņš guļ, pakļaut viņu un nakts gaitā iztaujāt. Nonākuši līdz tās ielas stūrim, kas gāja gar priestera mītnes ieeju, viņi bija apstājušies, lai pirms iekļūšanas ēkā nopētītu apkārtni. Bet, tiklīdz Sets spēra soli uz priekšu, Tilka parāva viņu atpakaļ aizsegā un norādīja uz trešo nišu pa kreisi ielas pretējā pusē. Dziļo un tumšo iedobumu Tilka bija izraudzījies par nākamo slēptuvi.

Taču izrādījās, ka līdzīgās domās ir bijis vēl kāds. Nišā sakustējās ēna. Uz priekšu paliecās cilvēks, paskatījās uz dzīvojamās ēkas logu sev pretī un tūlīt atkāpās tumsā. Viņš parādījās tikai uz brīdi, bet Tilkam pietika, lai pamanītu, ka vīrs nav priestera melnajā tērpā, tātad nav šejienietis - tāpat kā Tilka un Sets.

Viņi nolūkojās, kā svešais novēro māju. Ik pēc brīža tas pārlaida skatienu ielai un atvilkās atpakaļ. Viņš darīja to pavisam neuzkrītoši, un droši vien viņam šajā jomā bija pieredze. Pēc ielas pārbaudīšanas varēja nodomāt, ka viņš nav viens un ka gaida kādu signālu vai gatavojas to dot pats.

No dzīvojamās ēkas iznāca priesteris, pārlaida skatienu ielai uz abām pusēm un devās pa kreisi, prom no Tilkas ar Setu un prom no svešā, kas novēroja ēku. Svešais palika uz vietas, bet tālāk, uz ielas parādījās sieviete un sekoja no mājas izgājušajam priesterim. Tilkam saspringa muskuļi. Vīrietis un sieviete? Viņam ar Setu jau agrāk bija krustojušies ceļi ar vīrieti un sievieti. Tajā reizē, kad tika nolaupīts Mediči.

Līdzko vīrs izgāja no slēptuves un arī sāka sekot priesterim, Tilkam radās iespēja viņu labi apskatīt. Viņš konstatēja, ka šo pāri nekādā ziņā agrāk nav redzējis. Vīrietis bija tumsnējāks, sievietei - mati garāki.

Par spīti atšķirībai, fakts, ka atkal vīrietis un sieviete uzmana vietas, kur darbojas Tilka ar Setu, darīja Tilku nervozu. Vai ari šie medītu tēvu Diso? Un vai nupat redzētais priesteris patiešām bija tēvs Diso? Tilka nekad nebija redzējis šo vīru vai viņa fotogrāfiju un nosprieda, ka labākais, ko var darīt, ir sekot. Tilka pamāja Setam un izgāja uz ielas.

Piesardzīgi sekodami un uzmanīdamies no vīrieša un sievietes, viņi nokļuva līdz klajai vietai, kur dziļi Vatikāna dārzos slējās strūklaka spāniešu galeonas veidā. Mēnessgaismā varēja saskatīt pie strūklakas priesteri. Tilka nogūlās uz vēdera. Abi ar Setu viņi līda tuvāk, lai pārliecinātos, vai tas ir tas pats priesteris, kas pirms brīža atstāja ēku.

Nē. Tas nebija viņš. Taču pārsteigts Tilka atskārta, ka redz to pašu vīrieti, ko alejā Mediči nolaupīšanas laikā. Apmulsis viņš paskatījās uz Setu, kas tāpat bija pazinis vīru un neizpratnē grozīja galvu. Klajumā parādījās priesteris, kurš bija izgājis no mājas un kuru Tilka bija noturējis par tēvu Diso. Abi priesteri sāka runāties. Tēvs Diso negaidot metās otram virsū ar nazi. Bet otrs priesteris aizstāvējās vienkārši lieliski. Tēvs Diso uzbruka prasmīgi, taču otrs priesteris aizstāvējās vēl labāk, vairākkārt labi trāpīja un notrieca tēvu Diso pie zemes bezsamaņā.

Tilka godbijīgi vēroja visu, kas notika. Viņam nekad nebija gadījies dzirdēt par priesteriem, kas cīnās kā karavīri. Klajumā ieskrēja mūķene - sieviete, kuru Tilka pirms divām dienām bija redzējis alejā kopā ar šo vīru. Tilku arvien vairāk interesēja, kas īstenībā notiek. Abi ar Setu viņi būtu varējuši likt lietā savus ar klusinātāju aprīkotos ieročus, padarīt viņus nevarīgus un likt izskaidrot. Bet Tilka juta, ka neatrodas šeit ar Setu divi vien. Kaut kur vajadzēja slēpties otram pārim. Klajumā ar paceltām rokām iznāca vīrs, kuram viņi bija sekojuši. Tilku pārņēma vilinājums pierāpties vēl tuvāk un noklausīties sarunu.

Taču uzmanību novērsa Sets. Slepkava izvilka no žaketes kabatas plakanu ādas kastīti, izvilka šļirci un rāpās nevis uz priekšu, bet pa labi, it kā gribētu apiet klajumam apkārt. Tilka neizpratnē vēroja, un, kad Sets apstājās, izlūkoja tumsā grimušos krūmus un rāpās tālāk, Tilka saprata, ka Sets mēģina atklāt sievieti, kuru viņi bija pamanījuši ārpus priestera mājvietas. Viņa dārzā vēl nebija rādījusies. Acīmredzot viņa bija nolēmusi nogaidīt un pavērot, kas notiek klajumā.

Viņas ēna vīdēja aiz koka divdesmit jardu no Tilkas pa labi. No klajuma sieviete nebija ieraugāma, taču no vietas, kur visu novēroja Tilka, viņa bija skaidri saskatāma. Sets nemanāmi tuvojās un metās uz priekšu, ar vienu roku aizspiezdams sievietei muti, bet ar otru iedurdams šļirces adatu sievietei rokā. Viņa nepretojās ilgāk par piecām sekundēm.

Sets klusītēm vilka viņu atpakaļ, nostāk no klajuma. Tilka piebiedrojās un pastiepa roku, lai palīdzētu nest, taču Sets viņu pastūma nost. Sarkanmatim acis neganti spīdēja, liekot saprast: viņa ir mana. Atskārtis, ka Sets ir slimāks, nekā šķita, Tilka nodrebinājās. No seksuāla uzbudinājuma, nesot sievieti ar vēderu pār plecu, bet krūtīm piespiestām pie muguras, notrīcēja arī Sets.

Viņi atgriezās pils tumšajā pagrabstāvā… kur tagad Tilkam blakus atradās bezsamaņā guļošā sieviete un viņai otrā pusē Sets, kas apgrābstīja viņu ar rokām. Dzirdot šīs skaņas, Tilka mēģināja apspiest pretīgumu. Nakts bija gara. Viņš nospieda pulksteņa gaismas podziņu. Rādīja septiņi un divdesmit trīs minūtes no rīta. Viņš nosprieda, ka ārā jau ataususi diena, un nesaprata, kā piepelējušajā telpā spēs izturēt līdz deviņiem, kad Vatikānā ielaidīs tūristus un vini, notēlojuši, ka sieviete pēkšņi paģībusi, varēs aiziet.

-    Pārāk daudz vīna un par maz gulēts, - Tilka itāliski paskaidroja vientulīgajam reģistratoram, kad kopā ar Setu viņi bija atkļuvuši līdz viesnīcai. Saņēmuši sievieti no abām pusēm, viņi stāvēja un gaidīja, kad atvērsies lifta durvis. - Nepārtraukta plītēšana un priecāšanās visu nakti var nogāzt ko kājām kuru katru, atvainojiet, ka tā izsakos. - Viņš atalgoja reģistratoru ar dzeramnaudu par rūpēm. - Šonakt viņai droši vien sagribēsies uz dejām.

Reģistrators saprotoši pasmaidīja un pieteica, ja gadījumā viņi ko vēlas…

-   Mēs piezvanīsim uz reģistratūru un palūgsim tieši jūs, - Tilka sacīja.

Lifta durvis atvērās. Viņi iegāja tajā un brauca uz savu numuru.

Kamēr Tilka aizslēdza durvis, Sets aiznesa sievieti līdz gultai.

-    Vai nekas slikts ar viņu nav noticis?

Sets pārbaudīja acu zīlītes.

-    Viņa sāk atjēgties. Drīz varēsim iztaujāt.

Viņš novilka sievietei kurpes un sāka masēt kājas. Tilkam mutē saskrēja žults. Viņš tikai ar pūlēm spēja atturēties un nepateikt Setam, lai neskaras sievietei klāt.

-    Vai pazini par priesteri un mūķeni pārģērbto pāri?

-    Viņi bija netālu, kad sagrābām Mediči. Toreiz viņi bija ielas apģērbā. Tas liek domāt, vai šonakt viņi bija maskējušies. Un tagad nācis klāt vēl viens vīrietis un sieviete. Šķiet, ka viens pāris ar otru nav pazīstams. - Sets skaļi domāja. - Kāpēc viņus interesē tēvs Diso? Vai abus pārus vada vienādi vai atšķirīgi motīvi? Un vai šie motīvi ir tādi paši kā mums?

-    Tas ir, vai viņi grib noskaidrot, ko priesteris zina par mūsu tēvu nozušanu? - Tilka novērsa skatienu no Seta, no kura grābstlšanās gar sievieti kļuva nelabi. - Nē, viņi nav mūsu grupā. Viņiem nav iemesla meklēt mūsu tēvus.

-     Bet viņiem var būt iemesls meklēt pazudušo kardinālu, - Sets noteica. Tilkam par atvieglojumu, viņš aizvāca no sievietes rokas. - Tomēr kaut kas var saistīt šo sievieti ar mūsu nozudušajiem tēviem. Gandrīz droši varu teikt, ka vina ir žīdiete.

-    Tā var būt arī sagadīšanās.

-    Varbūt, - sacīja Sets, - bet ne katrā ziņā. Drīz to noskaidrosim. - Sets atsprādzēja viņas jostu, atpogāja bikšu augšējo pogu un atrāva vaļā rāvējslēdzēju, atsedzot aprikožu krāsas biksītes.

Tilka vairs nespēja novaldīt riebumu.

-Nē!

Sets ar sarauktu pieri paskatījās uz viņu. Balss noskanēja bargi.

-    Atvaino, ko tu teici?

-     Aizmirsti, ko esi nodomājis darīt, pirms viņa nav atjēgusies.

-      Darīt ar viņu? - Seta sejā parādījās salts smaids. - Mans sašutušais draugs, kā tu domā, ko tieši es gribu darīt?

-    Es teicu, izmet to no galvas!

-     Es gribu novilkt viņai garās bikses, lai iztaujāšanas laikā ķermenis justos brīvāk. Arī viņas ķermeņa funkcijas ir aizkavējušās. Viņai nepieciešams izmantot labierīcības. - Sets novilka sievietei bikses, atklājot kājas.

Sieviete kaut ko nomurdēja un pievilka ceļgalus pie vēdera, it kā būtu auksti.

-    Un tagad iesim.

Sets pacēla sievieti sēdus stāvoklī, aplika viņas roku sev ap kaklu un palīdzēja piecelties. Pametis uz Tilku izaicinošu skatienu, viņš devās ar sievieti uz vannasistabu.

-    Es iešu tev līdzi, - noteica Tilka.

-    Nav vajadzīgs. Es pats tikšu galā.

-    Divatā mēs tiksim galā vieglāk.

Sets samiedza acis.

-    Vienu mirkli tu baidies, vai es viņai neuzklupšu, bet jau nākamajā gribi redzēt viņu vannasistabā. Tev sajaukušās vērtības.

Nepievērsdams uzmanību ķircināšanai, Tilka saņēma sievietes otru roku un pavadīja viņu ar Setu uz vannasistabu. Mulsdams viņš noskatījās, kā Sets novelk sievietei biksītes un uzsēdina viņu uz tualetes poda. Viņas galva noslīga uz vienu, tad uz otru pusi.

-     Pamēģini atviegloties, - Sets sacīja. - Mums nav vajadzīgas nekādas ķezas, vai ne?

Kad Sets uzspieda sievietei uz vēdera, Tilka gandrīz pagrūda roku sānis.

Nedrīkst! Mans tēvs! Man jāatrod tēvs! Nekas nedrīkst to izjaukt! Es varu skaidroties ar Setu vēlāk, bet tagad…

Tilkam par atvieglojumu, sieviete sāka urinēt.

Viņi aiznesa sievieti atpakaļ uz gultu. Viņa atkal pievilka ceļgalus pie vēdera.

-    Ko tu dari? - Tilka uzkliedza Setam.

-    Atkal uzvelku apakšveļu.

-    Viņai tā nav vajadzīga!

Viņi skatījās viens otrā. Šķita, ka telpa elektrizējas.

Tilka paņēma aiz stūra segu, lai uzklātu sievietei.

-    Nē! - Seta acis brīdinoši iegailējās. - Ja viņa būs vēsumā, medikamenti iedarbosies labāk.

Tilka saprata, ka abi tuvojušies bīstamai robežai. Ja viņš nepiekāpsies, ļoti iespējams, ka izcelsies kautiņš. Tēvs bija svarīgāks.

-    Kā vēlies.

-   Tieši tas man bija vajadzīgs. Kā es vēlos. Es negribu apdraudēt mūsu draudzību. - Seta vārdos ieskanējās izsmiekls. - Bet tagad sāksim. Izjautā viņu!

Un tu tikmēr veltīsi uzmanību viņas kailumam, Tilka aizkaitināts nodomāja.

Viņš piegāja pie skapīša, atvēra atvilktni un izņēma no tās flakoniņu ar nātrija amitāla pulveri. Lielākā pudelītē divdesmit mililitros destilēta ūdens viņš izšķīdināja piecsimt miligramus pulvera un ievilka šķīdumu šļircē.

22

-    Vai tu dzirdi mani? Sieviete neatbildēja.

Tilka pieliecās tuvāk un jautājumu atkārtoja. Sieviete pamāja ar galvu, viņas balss bija tikko saklausāma.

-    Dzirdu…

-    Labi. Un nevajag uztraukties. Tu esi drošībā. Ne no kā nav jābaidās. Tu esi kopā ar draugiem.

-    Draugiem…

-    Gluži pareizi. Tagad pasaki, kā tevi sauc.

-    Ērika…

-    Un uzvārds?

-    Bernsteina-Grismane.

Uzvārds nerada šaubas, nodomāja Tilka. Izrādījās, ka sieviete, kā jau Sets bija paredzējis, ir ebrejiete. Tilkas runas tonis bija maigs.

-    Kāpēc jūs sekojāt tēvam Diso uz Vatikāna dārziem?

-Trīs viri gribēja mūs nogalināt…

Nesakarīgās atbildes dēļ Tilka neizpratnē pievēra acis. Taču viņš turpināja iztaujāt tikpat maigi.

-   Par trim vīriem tu varēsi izstāstīt vēlāk, Ērika. Bet kā ar tēvu Diso?

Vēl viena nesakarīga atbilde.

-    Nozuda mans tēvs.

Tilka nosprieda, ka radusies problēma - vai nu turpināt sarunu par tēvu Diso, vai ļaut, lai viņu vada pašas asociācijas. Tas, ko Ērika zināja, varēja izrādīties tik samudžināts, ka ierobežotā izjautāšanā viņi varēja zaudēt vitāli svarīgu informāciju. Kaut arī šķita, ka paziņojums par tēvu nekur neiederas, tas bija pietiekami intriģējošs, lai turpinātu iztaujāšanu.

-    Pazuda? Kad?

-    Pirms divām nedēļām.

-Kur?

-Vīnē.

-    Kāpēc viņš pazuda?

-Nezinu…

Pat zāļu apstulbināta, sieviete tik ļoti satraucās, ka Tilka izvēlējās neitrālus jautājumus, lai viņa varētu justies brīvi un runātu atraisīti.

-    Pastāsti par tēvu!

Viņa neatbildēja.

Tilka jautājumu precizēja.

-    Cik viņam ir gadu?

-    Septiņdesmit…

-    Vai viņš vēl strādā?

-Aizgājis pensijā…

-    No kurienes?

No nenozīmīgajiem jautājumiem, ar kuriem viņš centās sievieti nomierināt, Tilku jau sāka mākt garlaicība.

-    Ar kādu darbu viņš pelnīja iztiku?

-     "Mossad"…

No negaidītās atbildes Tilkam salēcās sirds. Viņš pievērsās Setam, kurš pārsteigts atrāva skatienu no sievietes kājām. Tilka pagriezās pret sievieti.

-    Tavs tēvs agrāk bija "Mossad" aģents?

-Jā.

-    Vai tu strādā "Mossad" labā?

-Nē.

Tilkam ap sirdi tā kā kļuva vieglāk.

-Aizgāju…

-    Kāpēc?

-    Gribēju būt kopā ar vīru…

-    Tas ir cilvēks, ar kuru tu biji Vatikānā? Vai viņš strādā "Mossad"!

-Nē.

-    Un nekad nav strādājis?

-Nē.

-    Kas pēc profesijas ir tavs vīrs?

-    Zemkopis.

-Kur?

-    Izraēlā.

-    Kāpēc jūs abi no turienes aizbraucāt?

-    Mēs meklējam manu tēvu. - Balss sievietei pieņēmās spēkā, notrīsēja plakstiņi.

Tilka piegāja pie skapja, piepildīja otru šļirci ar agrāk sagatavoto nātrija amitālu un iešļircināja nelielu devu jūga artērijā. Medikaments iedarbojās gandrīz acumirklī. Sievietes ķermenis atslāba.

-    Atstājuši Izraēlu, lai meklētu tevu, uz kurieni jūs devāties?

-    Uz Vīni.

-     No turienes pazuda tavs tēvs. Tas ir saprotams. Un kur jūs devāties pēc tam?

-    Uz Šveici.

Atbilde pārsteidza Tilku.

-    Uz kurieni? '

-    Uz Alpiem dienvidos no Cīrihes. Tilka bridi vilcinājās.

-    Kāpēc?

-    Pie tēva drauga.

-    Un vai satikāt viņu?

-    Nē… Viņš bija pazudis.

Jau otro reizi negaidīta atbilde.

-    Dienasgrāmata…

-    Nesapratu.

-    Mēs atradām dienasgrāmatu.

-    Un kas tajā bija?

-    Nacistu koncentrācijas nometnes… Kungs Dievs, nodomāja Tilka.

-    Vai jūsu tēvs rakstīja dienasgrāmatu par nometni? -Jā.

-    Vai jūsu tēvs kādreiz bija nometnē? -Jā.

Tilkam radās briesmīga nojausma par kopsakarībām, kādas veidojas. Taču sieviete pēkšņi mainīja tematu.

-    Trīs vīri gribēja mūs nogalināt. Tilka ļāva viņai runāt par šo tematu.

-    Jā, tu viņus jau pieminēji. Kur tas notika?

-    Alpos.

-    Kas viņi bija?

-    Pēc mūsu domām, priesteri…

Sieviete runāja muļķības. Vai medikamenti būtu ietekmējuši atmiņu? Sieviete sāka trīcēt, jo zemapziņā iekustinātās atmiņas par…

-    Garīdznieki? - Tilka pārjautāja. - Kāpēc priesteriem būtu vajadzējis jūs nogalināt?

Trīcēšana kļuva stiprāka.

-    Tēvs Diso.

Tilkam sirds iepukstējās straujāk. Viņi bija atgriezušies pie jautājuma, ar kuru bija sākts.

-      Ko jūs gribējāt no priestera Diso? Kāpēc viņu izsekojāt? Vai viņš ir saistīts ar tiem garīdzniekiem, kuri grasījās jūs nogalināt?

-    Tika maksāts caur kardināla biroju.

-    Caur kardināla Pavelika biroju? Tā kardināla, kas pazuda? Vai jums ir zināms, kur kardināls atrodas?

-Nē.

-    Vai jūs meklējat viņu?

-Nē.

Tilkas satraukumu nomainīja neizpratne. Sieviete bija vedusi viņu bezjēdzīgā lokā uz riņķi.

23

Pagāja divas stundas. Tilka atkārtoja vēlreiz visu viņas teikto, vedinādams iedziļināties sīkumos. Sieviete satraucās tāpat kā iepriekš, kad saruna novirzījās uz nozudušo tēvu un trim priesteriem, kas centušies nogalināt viņu un vīru. Visbeidzot Tilka atgāja no sievietes uz istabas otru galu. Viņš bija uzdevis visus jautājumus, kādus spēja izdomāt, bet uzzinājis bija pārāk maz. Mocīja jautājumi, kurus viņš nespēja izdomāt, un fantastiskā informācija, kādu sieviete varētu sniegt, ja vien viņš prastu pajautāt.

Sets nenovērsa acis no sievietes kailumiem.

-   Kādas ir tavas domas par sievietes aprakstītajiem gredzeniem? - Tilka pajautāja Setam.

-    Priesteri slepkavas? - Sets novērsa no sievietes skatienu. - Trīsdesmit gadu ilgajā darbā man ne reizes nav gadījies dzirdēt par šādu grupu.

-Tāpat kā man. Bet tas nenozīmē, ka sieviete kļūdījusies. Tā grupa var būt ārkārtīgi uzmanīga. Un ko tu domā par viņas tēva nozušanu? Vai tā ir saistīta ar mūsu tēvu nozušanu? Un ar kardināla nozušanu?

-    Šķiet, tēvs Diso vieno visus šos elementus, - Sets secināja. - Meklējumi un šī sieviete dažādu iemeslu dēļ noveduši pie viņa.

-    Neaizmirsīsim ari otru vīrieti un sievieti priestera un mūķenes tērpos dārzā. Kas viņiem liek meklēt tēvu Diso? Kāpēc viņus, tāpat kā mūs, interesēja Mediči? Es nešaubos, ka tas viss savā starpā ir saistīts. Atbildes var dot tēvs Diso, taču zudusi iespēja viņu iztaujāt.

-    Varbūt, - Sets atteica.

Tilka savilka pieri.

-    Kas tev padomā?

-   Neesmu vēl izdomājis līdz galam. Kad būšu pārliecināts, ka varētu kas iznākt, pateikšu.

Skatīdamies sievietē, Sets noģērba sporta žaketi un sāka pogāt vaļā kreklu.

Tilka kā aizstāvot pagājās uz sievietes pusi.

-    Kāpēc tu izģērbies?

-   Nomierinies! Patlaban sievietes ķermenis mani neinteresē. Jānodzen bārda un jāieiet dušā. Es gatavojos iziet laukā. Tev jāpaliek šeit un jāgādā, lai viņa visu laiku būtu pakļauta medikamentu iedarbībai.

-   Tu gribi iziet? - Tilkam no aizdomām pakrūtē sažņaudzās. - Kādēļ tas vajadzīgs? - Viņš tūlīt Setam līdzi iegāja vannasistabā. - Ko tu… Ak jā, - viņš saprata. - Laiks sniegt ziņojumu Helovejam. Tev vajadzīgs drošs telefons, lai piezvanītu.

-    Ziņot Helovejam? - Sets nicīgi attrauca. - Ne uz to pusi! Mēs nevaram paziņot neko konkrētu. Es esmu radis ziņot par panākumiem, bet ne jau neveiksmēm. - Sets atgrieza dušas krānu. - Taču, ja veiksies, ja mans gājiens izrādīsies veiksmīgs, drīz varēsim pavēstīt labas ziņas. Pavisam drīz.

24

Zaulam murgā šķita, ka tumsā dzird Ērikas kliedzienu, un viņš pamodās. Viņš strauji pieslējās sēdus, vēlreiz izdzirdēja sievu kliedzam, izrāpās no gultas un tikai tad atskārta, ka neviens nekliedz, bet zvana telefons. Izrādījās, ka viņš, pilnīgi apģērbies, stāv Romas viesnīcas numura pašā vidū. Viņš bija gulējis uz dīvāna, bet Drejs un Arlēne divvietīgajā gultā. Aizkari bija ciet, aiz tiem spīdēja saule.

Cerot, ka atskanēs Ērikas balss, Zauls pacēla klausuli. Viņas vietā sēcoši un gurdi ierunājās Galagers:

-   Romul, priesteris sagatavots grēksūdzei. Nāciet uz numuru!

-    Esmu jau ceļā.

Zauls iemeta skatienu pulkstenī. Rādīja dažas minūtes pāri desmitiem. Viņš bija pavadījis sešas stundas murgainā miegā un jutās tikpat izsīcis kā tobrīd, kad gāja gulēt.

Drejs un Arlēne bija nomodā.

-    Kas zvanīja? - painteresējās Drejs.

-     Galagers. Pienācis izjautāšanas laiks. - Zauls iegāja vannasistabā, apšļakstīja seju ar aukstu ūdeni un atgriezās pie Dreja un Arlēnes. - Vai joprojām negribat ielaisties ar Pārvaldi?

-    Man pietiek nepatikšanu ar brālību, un negribu sarež- . ģīt savu stāvokli, saistoties ar vēl kādu izlūkdienestu. Pēc

"Skalpeļa" visas aģentūras man ir līdz kaklam, - Drejs paskaidroja. - Pārvalde gribēs uzzināt par mani visu iespējamo. Tā mēģinās mani savervēt, bet, kad atteikšos, sāks novērot. Tā ir kā līme. Pietiek tai pieskarties, un tu esi pielipis. Mēs ar Arlēni gribam dzīvot mierā.

-     Tādā gadījumā rodas problēma, - Zauls paskaidroja. - Man jāiet pie Galagera un priestera, bet es nezinu jautājumus, kādus uzdot. Tu esi šeit tāpēc, ka gribi atrast kardinālu un noskaidrot, kas grauj brālību. Es esmu te, lai atrastu Ēriku un viņas tēvu. Turklāt esmu pārliecināts, ka mūsu abu meklējumiem ir kaut kas kopīgs. Manuprāt, atbildes uz taviem jautājumiem var izrādīties atbildes uz manējiem. Bet, ja tu negribi, lai Pārvalde uzzina par tavu līdzdalību, kā iespējams nopratināt priesteri mums abiem?

25

Zauls pieklauvēja pie Galagera numura durvīm. No- skrapstēja atslēga. Tūlīt tika atvērtas durvis, un Zauls devās iekšā. Nāsīs iecirtās medikamentu smārds. Viņš piegāja pie gultā guļošā tēva Diso. Uz priesteri bija žēl paskatīties. Salauztais deguns bija uzpampis. Pietūkuši bija arī nobrāztā āda pie uzacīm. Žoklis izskatījās apaļīgs. Priestera melnais apģērbs novilkts, krekls atpogāts, piedurknes uz- rotītas. Pie krūtīm un rokām piestiprināti signālu devēji raidīja tos uz portatīvu aparātu, kas stāvēja uz gultai blakus pievilkta skapīša sirds un asinsspiediena novērošanai.

Zauls nopētīja pārējo telpu. Vannasistabas durvis stāvēja vaļā. Ārsts un palīgi bija aizgājuši.

-    Kur ir…

-     Es aizsūtīju viņus brokastīs, - Galagers paskaidroja. - Tas, ko cilvēks nezina, nerada problēmas ar dzirdētā aizmiršanu. Ja radīsies vajadzība, varu šiem uzpeidžerēt uz restorānu. Viņi piezvanīs pēc stundas un painteresēsies, kad jānāk atpakaļ.

Zauls atkal pagriezās pret tēvu Diso un nopētīja sistēmu, ar kuru viņa rokā tika ievadīts nātrija amitāls.

-    Viņš joprojām guļ, - Zauls sacīja. - Vai tas nozīmē, ka viņam ir smadzeņu satricinājums?

-    Nē, viņš neguļ, jo pamodās pirms divām stundām. Ārstam nācās ievadīt sedatīvus.

-    Bet vai viņš"ir spējīgs atbildēt uz jautājumiem?

-    Monitori rāda, ka viņš ir ideālā pussamaņas stāvoklī. Tādā stāvoklī viņš pateiks visu, ko vēlēsieties uzzināt.

-    Labi. Bet tagad es gribu lūgt mazu laipnību.

Galagers nostājās uz otras kājas.

-     Jums jau ir pietiekami daudz līdzēts. Ja neesat aizmirsis, jūs apsolījāties izdarīt pakalpojumu mums, ja ļausim pamest trimdu. Bet pamazām vien jūs esat pamanījies visu iegrozīt tā, ka mēs arvien palīdzam jums. Tas sāk apnikt.

-    Tikai vēl vienu reizi. Vai tāpēc var rasties kāds ļaunums?

-     Varu dot atbildi tikai tad, ja pateiksiet, kas jums vajadzīgs.

-    Izjautājot priesteri, es gribu būt viens.

Galagers nepakustējās.

-    Ak Kungs, jums ir vairāk bezkaunības nekā…

-     Tikai jūsu pašu labā. Ja kaut kas notiks, ja viņš nomirs, vai tiešām gribat atrasties tajā brīdī līdzās? Vai gribat, lai Pārvaldes vārdu piemin sakarā ar Vatikāna amatpersonas nāvi?

-    Tās ir blēņas, Romul. Kas vēl, atskaitot mūs, zinās par viņa nāvi?

-     Tur jau tas suns aprakts. Ja esam divi, tad viens ir lieks. Ja priesteris neizturēs pratināšanu, jums nāksies raizēties, vai varat man uzticēties. Varbūt jūs nospriežat, ka esmu pārāk bīstams liecinieks. Es nevēlos vēlreiz pārdot dvēseli Pārvaldei tikai tādēļ, lai nejauši ciestu negadījumā. Tāpēc padomājiet par sevi un piebiedrojieties saviem ļaudīm, kas ēd brokastis. Un izdariet pakalpojumu man, ļaujot uzņemties ar nopratināšanu saistīto risku. Es izstāstīšu visu, ko uzzināšu.

-    Vai es varu būt par to drošs?

-    Jūs esat man vajadzīgi. Bez jūsu palīdzības es tik tālu nebūtu ticis. Un, saņemot vēl mazliet palīdzības, es ceru tikt daudz tālāk. Nav šaubu, ka viņš pateiks daudz kā tāda, ko nevarēšu likt lietā bez Pārvaldes resursiem. Esmu jums devis vārdu. Pateikšu jums visu, ko uzzināšu par brālību. Mani interesē vienīgi tas, kas noticis ar sievu un viņas tēvu.

Galagers aizvainots saknieba lūpas.

-    Es jūtu, ka man nāksies to nožēlot. Jūs dodat godavārdu?

Zauls palocīja galvu.

-     Jūs vienmēr esat spēlējis godīgi, - Galagers sacīja. - Tikai šī iemesla pēc esmu ielaidies ar jums tik tālu. Ceru, ka neesat mainījies, jo citādi jūs gaida negadījums. Dodu divas stundas. Pēc tam es atgriezīšos, lai arī ar ko jūs aizbildinātos.

- Tātad esam vienojušies.

Galagers aizgāja. Zauls nogaidīja, kamēr viņš varētu būt ticis lejā, un pacēla klausuli. Viņš grieza numuru, cik klusu vien spēja, ļāva signālam līnijas otrā galā vienu reizi noskanēt, nolika klausuli un pagriezās pret tēvu Diso. Divas stundas. Vajadzēja izvilkt no priestera visu, kas iespējams. Viņš steidzīgi atvienoja signālu devējus no priestera rokām un krūtīm, aizpogāja kreklu, bet intravenozās sistēmas adatu atstāja rokā. Izcēlis priesteri no gultas, Zauls paņēma pudeli ar nātrija amitāla šķīdumu. Pēc tam viņš virzīja priesteri uz durvīm. Viņam izdevās tās atslēgt. Kāds pavēra durvis no otras puses. Drejs, brīdināts ar vienreizējo telefona iezvanīšanos, nekavējoties no Zaula numura bija steidzies uz šejieni. Klusējot Drejs palīdzēja Zaulam iznest tēvu Diso gaitenī un maigi aizspieda durvis.

Klusums bija obligāts. Nepietika ar to, ka Galagers bija atstājis istabu, dodams iespēju pasargāt Dreju un Arlēni no Pārvaldes. Zauls bija pārliecināts, ka istaba ir pilna ar radioelektroniskām novērošanas ierīcēm. Galagers strādāja pamatīgi. Viņš noteikti bija parūpējies, lai pratināšana tiktu ierakstīta magnetofona lentē un viņš varētu to noklausīties un izvērtēt priestera sniegto informāciju. Zauls rēķinājās ar mikrofoniem arī tad, kad centās pārliecināt Galageru iet lejā. Ja pratināšana tika ierakstīta, tad no Galagera redzes viedokļa nebija lielas atšķirības, vai viņš atrodas istabā vai ne. Bet, ja pratināšana notiktu uz vietas, tad tiktu fiksēta arī Dreja un Arlēnes balss, un tas nozīmētu, ka Galagers pēc tam pratinās viņus.

Zaulam šķita, ka gaitenī viņš ir visiem kā uz delnas. Vajadzēja baidīties, ka var parādīties kāds viesnīcas iemītnieks vai apkalpojošais personāls un ieraudzīt viņu un Dreju balstām tēvu Diso. Šādus draudus nebija iespējams novērst. Varēja dzirdēt uz augšu uzbraucam liftu un aiz durvīm apslāpētas balsis. Aiz muguras noskrapstēja atslēga. Tikuši ar priesteri līdz sava numura durvīm, viņi tās atvēra un iegāja tajā mirklī, kad atvērās citas durvis un kāds iznāca gaitenī.

Bet Arlēne tajā brīdī jau numuru slēdza ciet. Zauls ar Dreju aiznesa tēvu Diso uz gultu. Uzmanīgi viņu noguldījuši, viņi palika priesterim zem galvas spilvenu un ērti iztaisnoja kājas.

-    Galagers atvēlēja man tikai divas stundas.

-    Tāds laiks nav pietiekams, - atteica Drejs.

-Ar to ir jāpietiek.

-    Bet ja nu Galagera cilvēki klausās mikrofonus, kas, tavuprāt, uzstādīti numurā? - Arlēne pajautāja. - Uztverot vienīgi klusumu, viņi sapratīs, ka tu nepratini priesteri. Viņi brīdinās Galageru, ka kaut kas nav īsti, kā vajag.

-     Es nedomāju, ka kopā ar viņu ir grupa, - atteica Zauls. - Uzzinājis, ka esmu nolaupījis Vatikāna amatpersonu, viņš sāka raizēties par savu saistīšanos ar mani. Ja nu kas izies greizi, viņš zina, ka var zaudēt darbu. Viņš ir noraizējies, ka ārsts ar palīgu jau tagad zina pārāk daudz. Pirms zvanīšanas man viņš bija nosūtījis abus brokastīs. Manuprāt, neviens mikrofonus neklausās. Viņš ieplānojis pratināšanas ierakstu tikai savām ausīm.

-   Tādā gadījumā var rēķināties tikai ar tām divām stundām, kas ir mūsu rīcībā.

-    Nu jau mazāk, - Zauls bilda. - Labāk ķersimies pie darba.

Drejs pacēla pudeli ar nātrija amitāla šķīdumu. Arlēne pievienoja caurulīti ar adatu vārsta mehānismam, kas gāja uz tēva Diso roku. Zauls pieliecās priesterim labi tuvu.

-    Mēs esam draugi. Jūs esat drošībā. Ne par ko nav jāuztraucas. Esiet mierīgs!

-    Mierīgs… - Tēva Diso balss noskanēja skrapstoši, it kā rīkle būtu izkaltusi.

-   Jūtieties pavisam brīvi. Izstāstiet visu, ko mēs lūgsim. Neko nenoklusējiet. Jūs varat mums uzticēties.

-Uzticēties jums…

Zauls vilcinājās, jo nespēja izšķirties, kādu jautājumu uzdot pirmo. Ko vaicāt bija daudz, un, iztaujājot uz labu laimi, atbilžu salikšana kopīgā ainā prasītu milzum daudz laika. Vajadzēja izdomāt secību, lai no viena jautājuma izrietētu nākamais.

Iejaucās Drejs, uzdodot jautājumu tieši par savas problēmas būtību.

-    Vai jūs zināt, kas noticis ar kardinālu Paveliku?

-    Es viņu nogalināju… līķi kremēju.

Drejs satriekts paskatījās uz Arlēni un Zaulu.

-    Kāpēc?

-    Viņš bija uzzinājis, ko esmu izdarījis.

-    Un kas tas būtu?

-    Es paziņoju ebrejiem.

Zauls sastinga.

-    Ebrejiem?

Arlēne pajautāja:

-    Un ko jūs paziņojāt?

-    Par nacistiem.

Istabā iestājās klusums. Zaulam šķita, ka tūlīt pavērsies zeme un atklāsies šausmas šausmu galā.

Notikumu gaita atklājās lēnām.

1941. gadā, kad ar antifašistisku apvērsumu tika gāzta provāciskā valdība Dienvidslāvijā, Hitlers nolēma sodīt Dienvidslāviju tik bargi, lai neviena cita tauta nejustu kārdinājumu atdalīties no Trešā reiha līdzīgā veidā. Valsts galvaspilsēta Belgrada tika sagrauta ar masveida gaisa uzlidojumiem. Iebrukuši vācu armija likvidēja pēdējās dumpja paliekas. Valsts tika sadalīta, tās daļas pievienotas Bulgārijai, Ungārijai un Itālijai. Lielākais nogabals kļuva par nacistisku marionešu valsti ar Horvātijas vārdu.

Elles vārti bija vaļā. Jaunizveidotā Horvātijas valdība īstenoja tik varmācīgu rasu un reliģiskās attīrīšanas politiku, ka pat daudz pieredzējušos SS virsniekus pārņēma šausmas. Ustaši, fanātisma apsēsta horvātu grupa, kļuva par valdības instrumentu, kas attīrīja valsti no serbiem, ebrejiem un čigāniem. Upurus sadzina dīķos un nodūra. Viņiem lika mesties ceļos, noliekt galvu pie zemes,un tad zāģēja to nost. Pa rīkli uz leju tika dzīti asi iesmi, pēcpusē urbts ar urbi, tika izlaistas zarnas, viņi tika sēdināti uz uguns, apstrādāti ar atskaldāmo āmuru, ar kravas mašīnām vesti augšā kalnos un nogrūsti no klints, bet pēc tam saspridzināti ar granātām. Kas netika nogalināts uz vietas, bija spiests iziet koncentrācijas nometņu mokas un lēni mirt no bada, dizentērijas un laika apstākļiem. Laimīgākie tika vienīgi nošauti. Bija nogalināti vismaz seši simti tūkstoši, bet varbūt pat miljons ar ceturtdaļu cilvēku.

Dienvidslāvijā dzimušais un augušais tēvs Krunoslavs Paveliks atbalstīja nacistus un viņu kungus. Daļēji viņu vadīja praktiskais apsvērums nostāties uzvarētāju pusē. Bet neizpalika arī ideoloģiski apsvērumi - viņš stingri ticēja, ka izpilda Dieva gribu. Ja neņem vērā rasistiskos ieskatus, viņš apsveica visu citu reliģiju iznīcināšanu, atskaitot Romas katoļticību. Pēc viņa ieskatiem, ebreji un čigāni bija pagāni, bet serbi, galvenokārt grieķu pareizticīgās baznīcas pārstāvji, bija likvidējami tāpēc, ka novērsušies no vienīgās pareizās ticības. Tēvs Paveliks ne tikai atbalstīja ustašus, viņš draudzējās ar tiem, viņš tos vadīja.

Baznīcas amatpersonas neko nezināja par Pavelika personisko svēto karu. Taču iekšējais loks zināja par grieķu pa- reizticībnieku masveida noslepkavošanu Horvātijā un zināja arī par nacistu vēl masveidīgāko ebreju iznīcināšanu. Vienīgi ar dažiem izņēmumiem baznīcas oficiālās personas pat nemēģināja apturēt slepkavošanu. Viņi sprieda, ka baznīcai, lai nodrošinātu savu pastāvēšanu, jāpaliek neitrālai. Ja Hitlers uzvarētu karu un iedomātos, ka baznīca ir ienaidniece, viņš iznīcinātu to kā Dienvidslāviju. "Lūdz Dievu un gaidi," - tāds kļuva baznīcas vadmotīvs. "Pacenties izdzīvot šajos posta laikos, cik labi vien māki."

Pēc Hitlera sākāves 1945. gadā baznīca kompensēja savu nostāju, palīdzot bēgļiem, daļēji ar Sarkanā Krusta starpniecību. Tajā laikā tēvs Paveliks no Horvātijas bija pārcelts uz Romu, kur parūpējās, lai tiktu norīkots pie Sarkanā Krusta bēgļu programmas. Atrazdamies šajā amatā, viņš ar savu ustašu paziņu starpniecību slepus padeva ziņu, ka palīdzēs izbēgt no atmaksas sakautajiem, pēc viņa domām, "taisnās lietas" sekotājiem, kurus sabiedrotie dēvēja par kara noziedzniekiem un viņu rīcību sauca par kara noziegumiem.

Viņš gribēja to darīt par samaksu, palīdzot baznīcai tās labajos darbos. Maksa bija tam laikam liela summa - līdzvērtīga diviem tūkstošiem dolāru par bēgli. Bet augsta ranga nacistu amatpersonas bija salaupījušas pietiekami daudz, lai varētu atļauties šādu summu. Līdz ar to par tēva Pavelika klientiem kļuva visvairāk meklētie kara noziedznieki, kas bija tieši atbildīgi par holokausta organizēšanu un īstenošanu. Izmantojot Sarkanā Krusta pases, tēvs Paveliks apgādāja viņus ar jaunām identitātēm un noorganizēja drošu nokļūšanu uz slēpšanās vietām Dienvidamerikā, Meksikā, Savienotajās Valstīs, Kanādā un Vidējos Austrumos. Dažkārt viņš nomaskēja savus klientus par priesteriem, nobēdzināja klosteros, pagaidīja, līdz meklētāji nozaudē pēdas, un pēc tam ar Vatikāna pasēm palīdzēja viņiem bēgt.

Nokļuvuši drošībā, klienti domāja, ka viņi nekad vairs neredzēsies, tāpēc jutās pārsteigti, drīz uzzinot, ka Paveliks sekojis, kur viņi beidzot apmetušies pavisam, kā nodrošina sev iztikšanu, un apmaiņai pret klusēšanu katru gadu pieprasa papildu samaksu. Atteikšanās gadījumā viņš draudēja šos cilvēkus atmaskot. Viņš zināja, ka riskē. Ja klienti atteiktos maksāt un par viņiem nāktos ziņot, nokļuvuši varas iestāžu rokās, viņi neapšaubāmi vilktu Paveliku līdzi kā bēgšanas organizētāju. Tik tālu tomēr nekad neaizgāja. Klienti bija pārāk nobijušies no soda, lai iebilstu pret Pavelika prasībām. Viņš atļāvās vēl kādu risku. Klienti varēja mēģināt viņu nogalināt, lai nav jāmaksā gadskārtējās nodevas. Lai pret to nodrošinātos, viņš lika skaidri saprast, ka vajadzīgie dokumenti ir rūpīgi noglabāti. Ja viņu nogalinātu, uzticams sabiedrotais saņemtu paskaidrojumu, kur tie atrodas, un norādījumu nodot tos varas iestādēm.

Klienti samierinājās. Gadskārtējās maksas sākumā bija tie paši divi tūkstoši dolāru gadā. Klientiem iegūstot turību, tēvs Paveliks summu palielināja. Kopumā viņš saņēma miljonus. Nauda neaizgāja tikai un vienīgi viņa vajadzībām. Viņš nebija savtīgs. Pēdējais grasis tika atdots baznīcai, ticības atbalstam. Nauda deva varu, un, liekot lietā talantu birokrātisku intrigu vērpšanā, viņam izdevās atrast sev atbalstītājus Vatikānā. Citi Kūrijas locekļi, kam bija kļuvis zināms par viņa aktivitātēm kara un pēckara laikā, konstatēja, ka ari viņi spiesti tēvu Paveliku atbalstīt, jo nepaaug- stināšanas gadījumā viņš var sagādāt baznīcai apkaunojumu, ka tā palīdzējusi glābt nacistu kara noziedzniekus. Arī šajā gadījumā viņš riskēja. Pats viņš bija baznīcai uzticams un nekad nebūtu rīkojis skandālu. Taču ienaidnieki, tāpat kā atbalstītāji, neko nezināja par Pavelika sirdsapziņas pārmetumiem un virzīja viņu uz augšu. Trīsdesmit piecu gadu vecumā viņš bija gan kardināls, gan baznīcas pārvaldes orgāna jaunākais loceklis. Vēl pēc pieciem gadiem viņš jau ietilpa vecajo skaitā, kas atbild par baznīcas finansēm.

Zauls, Drejs un Arlēne to visu uzzināja no tēva Diso. Priestera skaidrojums nebija sakarīgs, un viņiem pašiem nācās salikt kopā šo mozaīku. Kad pratināšana bija tikusi līdz pusei, viņi jau zināja, ka tēvam Diso, uz Vatikānu norīkotam brālības loceklim, darbojoties kardināla Pavelika asistenta amatā, bija radušās aizdomas par atsevišķu kardināla baznīcai ziedojamo līdzekļu izcelsmi. Izmantojot brālības locekļa iespējas, tēvs bija atklājis kardināla noslēpumu. Iededzies sašutumā par kardināla piedalīšanos holokaustā un par manipulēšanu ar baznīcu, tēvs Diso bija apņēmies panākt, lai beidzot uzvar taisnīgums.

27

Zauls pieliecās tēvam Diso cieši klāt. Drejam un Arlēnei viņš bija pateicis daudz no tā, ko viņi bija gribējuši zināt. Tagad bija viņa kārta. Kur ir Ērika un viņas tēvs? Priestera vēstījums par nacistiem un ebrejiem radīja pārliecību, ka viņš ir tuvu patiesībai.

-     Un ko jūs izdarījāt ar iegūtajām ziņām? Kādā veidā jūs gribējāt panākt taisnības uzvaru?

-    Izstāstot ebrejiem.

-    Kādiem ebrejiem? Kam tieši jūs izstāstījāt?

-     "Mossad" cilvēkam.

-Tieši kam no "Mossad"!

-    Ēfraimam Avidanam.

Zaula pārsteigums bija acīm redzams. Drejs un Arlēne izbrīnījušies paskatījās uz viņu.

Tas ir saprotams, viņš nodomāja. Viņi neko nezina par namiņu Alpos, kuru viņš bija apmeklējis kopā ar Ēriku. Viņi neko nezināja par Avidana dienasgrāmatu.

-     Kāpēc jūs izraudzījāties tieši viņu? - Zauls pajautāja.

-    Viņš bijis nometnē… Man bija vajadzīgs cilvēks, kurš rīkotos.

Zauls to saprata. Pēdējos gados Izraēla nebija sevišķi cītīgi meklējusi kara noziedzniekus, bet centusies radīt priekšstatu par sevi kā iecietīgu un līdzsvarotu valsti, kuras metodes ir pārākas nekā tās ienaidniekiem. Atmaksa tika panākta ar politiskiem līdzekļiem un likumu. Tēvs Diso, nepacietības dzīts, bija izmantojis brālības iespējas, lai atrastu "Mossad" aģentu, kurš ienīstu nacistus par ģimenes un savas rases iznīcināšanu un kura biogrāfija garantētu tiešu soda izpildi, nevis birokrātisku paralīzi.

-     Bet kardināls Paveliks atklāja, ko jūs esat izdarījis? - Arlēne pajautāja.

-    Viņš draudēja man. Nācās viņu nošaut.

Kardināla līķis bija sadedzināts, tāpat kā daudzi viņa

upuri. Tā bija saprātīga metode, lai atbrīvotos no mirstīgajām atliekām. Izmeklēšana par kardināla nozušanu tēvam Diso nebija tik bīstama kā izmeklēšana sakarā ar kardināla noslepkavošanu.

-    Vai jūs nogalinājāt arī tēvu Viktoru? - Drejs jautāja.

Zauls jau gribēja prasīt, kas ir tēvs Viktors, bet Drejs

apstādināja viņu ar rokas mājienu.

-Jā.

-    Viņam bija radušās aizdomas, ka esat nogalinājis kardinālu? - Drejs jautāja.

-    Viņš atklāja, ka es cenšos likvidēt brālību.

Bija atklājies nākamais slānis. Pārliecībā, ka baznīcai vajadzīgi miera uzturētāji, nevis karavīri, priesteris bija sācis nicināt ordeņa karojošo filozofiju. Sajutis pienākumu attīrīt baznīcu no kardināla Pavelika pērkamības, viņš bija nolēmis tikpat apņēmīgi iznīdēt no baznīcas tādu brālības vēzi un sācis sabotēt tās operācijas, kur vien iespējams. Kad brālības izmeklētāja tēva Viktora aizdomas bija kļuvušas pārāk lielas, tēvs Diso bijis spiests nošaut viņu nakts tikšanās laikā Vatikāna dārzā. Kaut ari pistole bijusi aprīkota ar klusinātāju, tomēr troksnis iznācis pietiekami liels, lai to izdzirdētu sargs un saceltu trauksmi. Tēvam Diso bija nācies bēgt, iekams viņš varēja savākt līķi, kā bija to izdarījis ar kardinālu Paveliku. Te arī bija skaidrojums, kāpēc viņš, dodoties uz tikšanos dārzā ar Dreju, bija izvēlējies nazi, kas ir daudz klusāks ierocis.

Zauls kļuva nepacietīgs. Priesteris bija novirzījies sānis no temata, kas viņu interesēja.

-    Vai Jozefa Bernsteina vārds jums neko nenozīmē?

-Nē.

-     Mana sieva jums sekoja uz dārzu. Vai jūs kāds piesedza? Vai jums zināms, kā tas nākas, ka viņa nozuda?

-Nē.

Zauls saberzēja deniņus un ieskatījās pulkstenī.

-     Mums vēl ir tikai divdesmit minūtes, iekams Galagers atgriežas otrā istabā, - Zauls teica Drejam un Arlēnei.

-    Mums pietrūks laika. Kā lai es uzzinu…

Iezvanījās telefons. Zauls aiz pārsteiguma sarāvās.

-    Ja tas ir Galagers…

-    Viņš varbūt piezvanīja uz savu numuru, - Arlēne ieminējās. - Nesaņēmis atbildi, viņš zvana uz šejieni.

-    Varbūt, - Zauls atteica. - Bet es domāju, ka Galagers būtu nevis izmantojis telefonu, bet nācis tiešā ceļā šurp. Bez tam viņam vēl pāragri parādīties. Viņš apsolīja, ka manā rīcībā būs pilnas divas stundas.

-    Varbūt viņam radušās ļaunas nojautas un viņš pārdomājis, - bilda Drejs.

Telefons zvanīja bez apstājas.

-    Var gadīties, ka tas nav Galagers, - ieminējās Zauls.

-     Varbūt zvana… - Viņš neteica "Ērika", kaut, sniedzoties pēc klausules, šis vārds kliegšus skanēja galvā. - Klausos!

-    Vai Zauls Grismans? - Runātājs, kā izrādījās, bija vīrietis. Balss bija smalka, ar metālisku pieskaņu, it kā uz galodas tiktu asināts nazis.

-Jā.

-   Jūs noteikti esat uztraucies par sievu. Par to galva nav vairs jālauza. Viņa ir pie mums.

-    Pie jums? Sasodīts…

Drejs un Arlēne apstājās kā sastinguši.

-    Jūs, protams, negaidāt, ka mēs nosauksim savus vārdus, - vīrietis sacīja. - Jums jāzina tikai tas, ka viņa ir pie mums un ir drošībā.

-    Kā es varu to zināt? - Zauls prasīja. - Ļaujiet parunāt ar viņu!

-        Par nelaimi, tas nav iespējams. Šobrīd viņa nav kopā ar mani, un, pat ja būtu, viņa ir pakļauta sedatīvu iedarbībai. Bet jūs varat viņu satikt.

-    Kādā veidā ?

-     Patiesību sakot, - vīrietis sacīja, - jūs varat viņu dabūt atpakaļ. Ar zināmiem noteikumiem. Mēs varam apmainīties. Priesteris pret jūsu sievu. Ceru, ka priesteris ir pie jums. Pretējā gadījumā mūsu sarunai nav jēgas.

-    Jā, priesteris ir pie manis.

-     Es gribu par to būt drošs. Negodīgi rīkojoties, no šā darījuma nekas neiznāks. Ja nebūsiet pilnīgi godīgs, uz jūsu sievu tas atsauksies ļoti smagi.

-    Es teicu, ka viņš ir pie manis! - sacīja Zauls.

-     Šovakar sešos aizvediet viņu uz Kolizeju. Saulei rietot, tas būs pilns ar tūristiem. Iejaucieties starp viņiem. Nosēdiniet priesteri ziemeļu puses terasēs pa vidu. Es no pretējās puses ar binokli par to pārliecināšos. Parūpējieties, lai viņš ir saprātīgi dzīvīgs. Turklāt gribu būt drošs, ka viņš spēj pārvietoties pats uz savām kājām. Bet es nevēlos, lai viņš būtu pie pilnas apziņas un sagādātu nepatikšanas. Tiklīdz būšu pārliecinājies, ka esat atvedis priesteri, es parūpēšos, lai jūsu sievu novieto jums pretējās Kolizeja dienvidu puses terasēs. Paņemiet līdzi binokli, lai varat pārliecināties, ka arī viņa ir apmierinošā stāvoklī. Kad viens un otrs būs ieraudzījis to, ko vēlas dabūt, vīrietis, kas izskatīsies pēc tūrista, viņai blakus noliks zilu ceļasomu un aties nost. Tas būs mūsu signāls darījuma sākumam. Tuvojieties sievai, ejiet lokā pa labi apkārt arēnai. Savukārt es došos no jums pa kreisi. Šādā veidā mēs neiesim viens otram garām un neradīsies nevēlamas sadursmes risks. Pirms sievas vešanas ārā no Kolizeja pagaidiet piecas minūtes. Es negribu doties ar priesteri no turienes prom pa galvu pa kaklu.

Zauls saspieda klausuli tik cieši, ka varēja nodomāt - plastmasa tūlīt pārsprāgs.

-    Esmu ar mieru. Pulksten sešos.

-    Ir vēl viens noteikums.

Zaulam izspiedās sviedri.

-     Izjautājot jūsu sievu, - vīrietis paziņoja, - es uzzināju, ka viņa savā laikā bijusi "Mossad" aģente. Vai "Mossad" te nav iejaukts?

-    Nē.

-     Jūs tā teiktu jebkurā situācijā. Man jābūt par to drošam. Tā ir kategoriska prasība - no tā atkarīga jūsu sievas drošība -, ka apmaiņas laikā jums nedrīkst būt nekādu palīgu. Nekādu sabiedroto. Arī vīrietis un sieviete ne, kuri pagājušajā naktī Vatikāna dārzā bija ģērbušies kā priesteris un mūķene. Mēs zinām, kā viņi izskatās. Ja ieraudzīsim viņus, ja manīsim kaut mazākās novērošanas pazīmes vai mēģinājumus iejaukties apmaiņas procesā, jūsu sieva tiks nogalināta. Ja, dodoties projām ar priesteri, es jutīšu, ka man seko, es, vienalga, varēšu izdarīt tā, lai viņa mirst.

Zauls iedomājās kaut kur Kolizejā noslēpušos snaiperi, kam ir divpusīgi radiosakari ar vīrieti, kas šobrīd runāja. Taču viņš nebija gatavs likt lietā vīrieša aprakstīto taktiku.

-     Jūsu sievai pie muguras būs piestiprināta pakete ar sprāgstvielu. Es piesegšu to ar žaketi. Bumbai būs radiova- dāms detonators, un iedarbināšanas ierīce atradīsies manā kabatā. Ja jutīšos apdraudēts, tad no jūdzes attāluma jebkurā brīdī varēšu bumbu uzspridzināt. Nelolojiet veltas ilūzijas, ka varēsiet bumbu noņemt un pēc tam mani nodot. Sprāgstvielu turēs pie muguras metāla josta, kas savienota tādā veidā, ka jebkurš mēģinājums to noņemt - kaut vai ar metāla grieznēm - beigsies ar sprādzienu. Detonatoru nevarēs iedarbināt tikai tad, ja atradīšos ārpus radioviļņu snie- dzamlbas zonas. Tikai tad jostu varēs droši pārgriezt.

Zaulam likās, ka krūtis ielīduši kukaiņi.

-    Liekas, nav nekā tāda, ko jūs nebūtu paredzējuši.

-    Tas ir iemesls, kāpēc dzīvoju tik ilgi. Sešos. Necentieties būt pārgudrs. Dariet tikai to, kas teikts.

Klausulē atskanēja klikšķis, telefons apklusa.

Zauls nolika aparātu. Skaidrojot Drejam un Arlēnei, kas noticis, balss trīcēja.

Izvērtēdams informāciju, Drejs brīdi stāvēja klusu, bet tad apņēmīgi ierunājās:

-     Ir divdesmit minūtes pāri divpadsmitiem. Vēl ir piecas minūtes laika, lai pirms Galagera parādīšanās aizgādātu tēvu Diso uz otru istabu. Pēc tam vēl kādu laiciņu tu vari priesteri izjautāt. Bet, ja viņam jābūt spējīgam kājām aiziet no Kolizeja, tad jāpārtrauc viņam dot nātrija amitāls un jāļauj tā iedarbībai izsīkt.

-    Pieņemot, ka Galagers būs ar mieru priesteri atdot.

Šķita, ka Arlēni tas pārsteidz.

-    Tev liekas, ka viņš nebūs ar mieru?

-     Galagers grib uzzināt par brālību visu, kas vien iespējams. Viņu nebūt neiepriecinās mans darījums. Un ja nu viņš iedomājas izvietot Kolizejā novērotāju brigādi? Un ja nu viņš nolemj, ka draudi ar bumbu ir meli, un pēc apmaiņas sadomā priesteri atgūt? Es neuzskatu, ka cits drīkst riskēt ar Ērikas dzīvību. Un tas vēl nav viss. Nebija paredzēts, ka es priesteri pārvietošu. Kā lai izskaidro Galageram, uz kurieni tika zvanīts? Man nāksies teikt, ka atvedu viņu uz šejieni, lai jūs palīdzētu viņu iztaujāt. Viņš uzzinās par jums.

Drejs paskatījās uz Arlēni. Viņa palocīja galvu.

-     Vari to Galageram teikt, - bilda Drejs. - Tava sieva ir vairāk no svara nekā mūsu slēpšana no Galagera.

Zauls juta, ka ķermenī ieplūst siltums. No saviļņojuma aizžņaudzās kakls.

-    Es zinu, ko jums nozīmē palikt slepenībā. Es ļoti novērtēju jūsu žestu. Patiešām. Man trūkst vārdu, lai to izteiktu.

-    Tas nav tikai žests, +- Drejs sacīja.

-     Bet, pasakot Galageram pārjums, problēmu, vienalga, es neatrisināšu. Nevar gaidīt, ka viņš piekritīs darījumam, kuru esmu noslēdzis. Es nevēlos viņa cilvēkus Ko- lizejā, un vienīgais veids, kā garantēt, lai viņu tur nebūtu…

-    Ja viņam neko neteiks? - pajautāja Drejs.

-    Mums jānozog priesteris.

Drejs piekrita acumirklī un rīkojās tā, it kā viņš ar Zaulu būtu sastrādājies jau gadiem.

-     Arlēne, pārbaudi gaiteni! Pārliecinies, vai Galagers nav tuvumā. Mēs ar Zaulu nonesīsim tēvu Diso pa kāpnēm. Sadabū mašīnu! Lai tā gaida ārpusē.

-    Bet būs taču redzams, ka jūs izvedāt priesteri no viesnīcas!

-    Mēs izliksimies, ka situācija ir kritiska, un iziesim tik strauji, ka nevienam nebūs laika mūs iztaujāt.

28

Izdzirdējis pie durvīm klauvējienu, Tilka acumirklī piecēlās. Viņš bija skatījies uz nemaņā guļošo sievieti un domājis par Seta uzvedību. Automātiska nogalināšana bez pamatota iemesla nozīmēja, ka Seta rīcība nepakļaujas kontrolei. Tā nav profesionāla. Tā nav… Setam tas sagādā prieku, Tilka domāja. Un tas dara raizes. Spīdums, kas parādās viņa acīs. Rodas iespaids, ka tas viņam aizstāj…

Seksu? Šī atskārsme lika atcerēties gandrīz izcēlušos kautiņu ar Setu, kad viņš gribēja izmantot nevarīgu sievieti. Medikamentu vai spēka izmantošana gūstekņa nopratināšanā bija attaisnojama. Taču sievietes izmantošana tikai savu iegribu apmierināšanai aizskāra Tilkas pašcieņu. Upuriem nedrīkstēja nodarīt nevajadzīgas sāpes vai izturēties pret viņiem kā pret lietām.

Labāk domā par savu tēvu, viņš sev teica. Ne par ko citu… Nedz sievietei, nedz taviem principiem… nav nekādas nozīmes.

Un tomēr viņš nevarēja nepamanīt, ka konflikts starp viņu un Setu ir abu tēvu neizsīkstošā ienaida kopija. Vai viss atkārtojas no jauna?

Viņš ieskatījās actiņā, pazina Setu un atslēdza durvis. Saiņi Seta rokās un spīdums acīs radīja neomulības sajūtu.

Sets paskatījās uz gultu, un spīdums acīs tūlīt izzuda.

-    Tu esi viņu apģērbis.

-    Viņa trīcēja.

-   Trīcēja? - Spīdums Seta acīs atgriezās. - Ja jau tu tik ļoti gādā par šo, tad jutīsies iepriecināts, uzzinot, ka viņa mūs atstāj.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Pratināšanas laikā viņa nosauca sava vīra vārdu un apmešanās vietu Romā, - Sets paskaidroja.

Tilka pamāja ar galvu.

Sets nolika saiņus uz skapīša.

-    Es piezvanīju viņas vīram.

-    Ko tu izdarīji?

-    Es vienojos par viņas samainīšanu ar priesteri.

Sets attaisīja saiņus, atklājot dūres lieluma plastiskās sprāgstvielas gabalu, kā ari radiovadāmu detonatoru un raidītāju. Sainī bija ari baterijas, vadi, pie metāla jostas piemetināta kastīte un atslēga.

-    Pie joda, kur tu dabūji to…

-    Pie viena no saviem Romas paziņām.

Likdams sprāgstvielu un detonatoru metāla kastītē, Sets paskaidroja, ko viņš sacījis sievietes vīram.

Tilkam aiz brīnumiem pavērās mute. Viņš nodomāja, ka nav jābrīnās, kāpēc Sets nebija teicis, uz kurieni dodas. Es nekad nebūtu piekritis šādai iecerei.

-     Tas ir pārāk riskanti. Lai ari ko viņas vīrs apsolījis, tur jābūt novērotāju grupai.

-    Kad viņai piestiprināta bumba? Ja vīrs mīl sievu, viņš ievēros norādījumus.

Sets izņēma no kabatas tālvadības ierīces uzgali, ielika spridzeklī un pievienoja ar vadu pie detonatora kontakta. Viņš paņēma palikušo vadu, pievienoja vienu tā galu kontaktam uz metāla jostas, bet otru galu pie detonatora otra kontakta.

-     Tiklīdz būšu ielicis detonatorā baterijas un noslēdzis jostu, izveidosies nepārtraukta elektriska ķēde. Es aiztaisīšu metāla kasti un pievienošu ar vadu detonatoru kastes vākam. Tas ir pagalam vienkārši. Ja nu kāds gribēs attaisīt vāku un izņemt detonatoru, ķēde tiks pārtraukta. Slēdzis detonatorā pievienos citas baterijas, kas automātiski uzspridzinās bumbu. Tas pats notiks, tiklīdz kāds atslēgs jostu vai to pārgriezīs. Protams, bumbu var arī uzspridzināt, izmantojot šo te.

Viņš pacēla radio tālvadības pulti.

Tilka paskatījās ar riebumu, ko izsauca nesaskaņa starp Seta skaidrojumu un to, ko viņš bija teicis sievietes vīram.

-    Līdzko bumba būs pietiekami tālu no iedarbināšanas pults, to var padarīt nekaitīgu?

-    Nekādā ziņā.

-    Bet tu sacīji viņas vīram…

-    Es meloju.

Sets aplika metāla jostu sievietei ap vidu un aizslēdza. Pēc tam viņš ielika detonatorā divus bateriju komplektus, aiztaisīja metāla vāku, piespiežot detonatoram piestiprināto vadu, un aizslēdza kasti. Viņš smaidīja.

-    Spridzināmo ierīci no tās kuņas varēs dabūt nost, tikai to uzspridzinot. Ko nu tu, draugs, teiksi par to!

KRITISKĀ MASA

i

Toronto, Kanāda, pusseptiņi no rīta. Saule tikko uzlēkusi. Pārgurušais Jozefs Bernsteins lika taksometra šoferim izlaist viņu no mašīnas nākamajā krustojumā. Viņš bija licis šoferim braukt uz vienu no pilsētas brūkošajiem rajoniem. Gar ielas malu rindojās noplukušas divstāvu ēkas, kuras drīz bija paredzēts likvidēt sakarā ar pilsētas atjaunošanu. Bernsteins samaksāja šoferim un, lai neiegultos tā atmiņā, iedeva ne pārāk lielu, ne pārāk mazu dzeramnaudu. Tiklīdz taksometrs bija nozudis skatienam, viņš pakļāva pārbaudei sava ķermeņa vājos resursus un vienu kvartālu dienvidu un divus kvartālus austrumu virzienā devās kājām. Viņa izskats bija tāds pats kā visbēdīgākajām ēkām. Dažās mājās dega gaisma, taču viņš nesatika nevienu cilvēku, tikai klaiņojošu suni, kas plosīja uzblīdušu plastmasas maisu ar atkritumiem. Pēdējā kvartāla vidū Bernsteins uzkāpa uz saplaisājušas ietves, kas veda uz šķību verandu. Visi mājas logi bija tumši. Pa labi no uzejas pakāpieniem gulēja tukša alus kārba - signāls, ka viss ir kārtībā. Viņš trīs reizes pieklauvēja pie priekšējām durvīm, pagaidīja, līdz tiek pavilkts sānis aizkars, un iegāja pa durvīm, kuras kāds atvēra.

Ēfraims Avidans durvis tūlīt aizvēra un aizslēdza un tikai tad nolika beretu, kuru glabāja pleca makstī zem saburzītās žaketes.

-    Vai sarežģījumu nebija?

-    Viss notiek pēc plāna. Ko dara citi?

-    Augšā guļ. Mēs sargājam uz maiņām. Divi arvien ir postenī.

-    Nē, es jautāju par tiem citiem, - Bernsteins paskaidroja. - Vai ar viņiem nav bijis sarežģījumu?

-     Viņi mierīgi paklausa. - Avidanam ap lūpām ievilkās rūgts smaids. - Sedatīvi ēdienā šajā ziņā palīdz.

-    Gribu viņus redzēt.

-    Tev droši vien ir stiprāki nervi nekā man. Es jūtu pret šiem tādu nicinājumu, ka cenšos redzēt pēc iespējas mazāk.

-    Man vajadzīgs atgādinājums.

-    Kā vēlies.

Avidans ieveda viņu pa šauru gaiteni krēslainā virtuvē ar atlupušām linoleja plāksnēm gar malām. Viņš trīs reizes pieklauvēja pie greizām durvīm, atslēdza tās un pakāpās atpakaļ.

Bernsteins paskatījās lejup pa appelējušām kāpnēm un cementa grīdu lodes krāsā. Blāvajā gaismā varēja saskatīt garu, apmēram septiņdesmit gadu vecu vīru biezā pulove- rā. Tāpat kā Avidans, viņš turēja rokā beretu un skatījās augšup. Ieraudzījis Bernsteinu, vīrs nolaida ieroci lejā.

Bernsteins nogājis apskāva šo vīni. Dāvids Gēmers grupā bija visvairāk cietis, un uz viņu visvairāk varēja paļauties. Kopā ar Gideonu Levinu pēdējos četrus mēnešus viņš nekurnot bija pildījis apnicīgo un nepatīkamo cietumsarga lomu. Cits pēc cita bija savākti gūstekņi no visas pasaules, šobrīd vienpadsmit, un ieslodzīti pussabrukušās ēkas pagrabstāvā Toronto. Izpildījuši savu uzdevumu, vakar te bija sapulcējušies ari citi grupas locekļi, kas tagad gulēja augšstāvā..

Bernsteins nopētīja lielo pagrabu. Visi logi bija aiznagloti ar dēļiem. No griestiem vienādos attālumos nokarājās trīs kailas spuldzes. Mitruma novēršanai pie sienām bija piestiprinātas baltas plastmasas plāksnes. Ar visu to telpa tomēr likās vēsa un drēgna. Bernsteins saprata, kāpēc tagad, pat jūnijā, Dāvids Gēmers nēsā svīteri. Gar sienām atradās rindas ar saliekamām gultām, pavisam vienpadsmit, uz kurām gulēja veci, ar vilnas segu apsegušies vīri. Daži bija nomodā, viņu acis miglojās ēdienam pievienoto seda- tīvu iedarbībā. Vairums vīru gulēja dziļā miegā. Tā kā neviens netika saulē, visi bija bāli. Visiem bija uzlikti roku- dzelži, kas ar ķēdi pievienoti gredzenam sienā.

Blakus katrai kojai gulēja dažas grāmatas un žurnāli. Telpas otrā galā līdzās vaļējai tualetei pie sienas karājās piestiprināti plaukti ar šķīvjiem un pārtikas konserviem.

-    Gandrīz vai kopīgā ierinda, - Bernsteins sausi konstatēja. - Ar visām mājas ērtībām.

-    Ja salīdzina ar Aušvici, te ir Apsolītā zeme, - noteica Gēmers. - Katru otro dienu es skuju šiem bārdu. Un gatavoju maltītes. Pieslēgtiem pie izlietnes, es lieku visiem pēc kārtas sevi sakopt. Viņi drīkst lietot vienīgi plastmasas karotes. Pēc katras maltītes saskaitu karotes. Kad pienācis laiks tualetei, pieslēdzu viņus pie izlietnes un ļauju darīt, kas darāms. Tad viņiem tiek atļauts arī nomazgāties.

-    Jā, tu esi visu kārtīgi noorganizējis.

-   Es smeļos iedvesmu no viņiem. Galu galā šiem monstriem bija īpašs organizatoru talants. Dažreiz tas atmiņā ienāk tik pēkšņi, ka liekas - es atkal atrodos nometnē. Es labprāt…

Gēmers pacēla pistoli un notēmēja uz tuvāko ieslodzīto.

Bernsteins pieskārās Gēmeram pie rokas.

-     Pacietību, draugs. Mūs abus vajā murgi. Bet ilgi viņiem vairs nebūs jāpacieš. Drīz taisnība uzvarēs.

-    Drīz? - Gēmeram tūlīt paspruka jautājums. - Kad? -Rīt.

2

-    Jozefs atkal parādījies.

Miša Plecs, dziļi iegrimis naktī paredzētās operācijas plāna atkārtotā pārbaudē, tikai pēc mirkļa atskārta, ko teicis palīgs.

-    Parādījies atkal?

-    Pirms divām stundām.

-    Kurā vietā? Vai turpat Vašingtonā?

-    Nē, šoreiz Toronto.

-    Toronto?

-     Viņš kontaktējies ar citu mūsu aģentu, - palīgs paskaidroja. - Tāpat kā iepriekšējā reizē, izvēlējies vienu no saviem audzēkņiem. Tur pulkstenis rādījis puspieci no rīta. Jozefs ieradies pie šā cilvēka dzīvoklī, uzmodinājis un nodevis ziņojumu nosūtīšanai tev. Aģents to nošifrējis un nosūtījis uz Telavivu.

Miša pastiepa roku un satvēra palīga sniegto papīru. Izlasījis viņš neko nesaprata.

-    Divi vārdi?

-     Ārons Rozenbergs. Ričards Helovejs. - Palīgs iedeva Mišām vēl vienu papīra lapu. - Te ir aģenta izdarītais Jozefa mutiski doto norādījumu apkopojums. Tas ir saistīts ar iepriekšējo ziņojumu, tas ir, ziņojumu par ieroču kravu, kas tiek sūtīta uz Lībiju, lai izmantotu pret mums. Jozefs vēlas, lai pēc tam, kad kravas nosūtīšana šonakt tiks izjaukta, šie vārdi kļūst zināmi lībiešiem, bet tikai tādā veidā, lai nerastos iespaids, ka tā ir speciāli organizēta informācijas noplūde. Viņš grib, lai izskatās, ka abi minētie vīri par šo informāciju saņēmuši no mums naudu.

-     Ja lībieši noticēs informācijas noplūdei, viņi gribēs atmaksu. - Miša apmulsis skatījās papīra lapā. - Līdz ar to mēs uzraidām viņiem slepkaVas. Kāpēc Jozefs grib…

-    Rozenbergs ar Heloveju ir ieroču tirgoņi, kas atbildīgi par kravu.

-    Viņš grib, lai izskatās, ka Rozenbergs ar Heloveju paņēmuši naudu no lībiešiem un tad tos divkārt nodevuši? Viņš grib, lai abus soda cilvēki, kuru labā šie strādā? Nenormāla taisnīguma vārdā? Kāpēc Jozefs nav minējis abus vārdus pirmajā ziņojumā? Kāpēc viņš nav pagaidījis, līdz… - Miša apklusa, jo iedomājās skaidrojumu. - Tāpēc, ka pirms kravas apturēšanas viņš negribēja dot mums laiku vīrus pārbaudīt. Vai ari ir kādi termiņi, par kuriem mēs nezinām? Vai ir vēl kāds grafiks, kuru ievēro Jozefs?

Palīgs norādīja uz ziņojuma pēdējo paragrāfu.

-    Viņš uzskata to par goda jautājumu. Maksa par Joze- fa sniegtajām ziņām, kas attiecas uz ieroču nosūtīšanu, ir informācijas noplūde, lai lībieši uzzinātu minētos vārdus.

3

Zauls kopā ar tēvu Diso gaidīja vienas Kolizeja ziemeļu terases padziļinājumā. Priesteris spēja paiet, taču vēl bija noreibis un viegli vadāms. Pa ceļam uz šejieni, kā ari nosēdinot viņu terasē, nekādi ekscesi nebija notikuši. Daudzie tūristi nepievērsa uzmanību priesterim, kas stingri neturējās uz kājām.

Bija noteikts, ka jāierodas sešos. Zauls bija ieradies piecpadsmit minūtes agrāk, bet nu jau bija desmit minūtes noteiktajam laikam pāri. Nobažījies, ka apmaiņa nenotiks, viņš pacēla binokli un nopētīja Kolizeja pretējo pusi. Saskaņā ar norādījumu viņš bija te ieradies tikai kopā ar tēvu Diso. Redzot, ka saule laižas arvien zemāk, viņš lādēja sevi, ka nav ievērojis vienu apmaiņas noteikumu un ir ļāvis Drejam un Arlēnei novērot Kolizeju no Eskvilīna dārziem ielas pretējā pusē. Uz Eskvilīna, viena no septiņiem Romas pakalniem, slējās Nerona pils jeb tā sauktais Zelta nams. Gan tur, gan apkārtējā parkā drūzmējās tūristi, padarot ienaidniekam Dreja un Arlēnes atklāšanu gandrīz neiespējamu. Viņi bija nosprieduši, ka neliels risks ir pieļaujams.

Šobrīd Zauls nožēloja, ka pieļāvis tādu noteikumu pārkāpumu. Kad pulkstenis rādīja divdesmit minūtes pāri sešiem, radās pārliecība, ka kaut kas nav kārtībā. Tūristu kļuva arvien mazāk. Aizsegdama binokli, Zaulam priekšā nostājās sieviete ar zili krāsotiem matiem. Viņa ar savu svaru pārspēja blakus stāvošo vīru, kurš klausījās žēlabas par augstpapēžu kurpēm un kuram tika aizrādīts, ka nevajadzējis ļaut viņai tādas vilkt kājās.

Zauls pagājās pa labi, lai varētu atkal redzēt pretējās terases. Binoklī ieraudzījis ejā sievieti ar muguru pret sienu, viņš piepeši sastinga. Tikai ar grūtībām viņš novaldīja rokas, lai binoklis netrīcētu. Vai Ērika? Pat ar visu palielinājumu sievieti nevarēja skaidri saskatīt, jo viņas galva nokarājās uz krūtīm. Izskatījās gan, ka mati ir tāda paša garuma, vecums tāds pats, kājas un vijīgais augums tādi paši. Mulsināja vienīgi zaļa neilona jaka sievietei mugurā, jo Ērikai tādas nebija.

Piepeši viņš atcerējās vīrieša brīdinājumu pa telefonu, ka Ērikai mugurā būs jaka, kas noslēps piestiprināto bumbu. Kad pie sievietes piegāja vīrietis un blakus nolika zilu ceļasomu, Zauls saprata, ka apmaiņa notiks. Binoklī viņš sekoja garam un bālam vīram, kas, nolicis ceļasomu, tagad virzījās no Zaula pa kreisi. Vīrs apstājās, pacēla binokli un pavērsa to pret Zaulu.

Viņš gaida, kad sākšu pārvietoties pretējā virzienā, nodomāja Zauls. Viņš nekustēsies no vietas, iekams nesākšu iet. /

Zaulam pamudinājums nebija vajadzīgs. Atstājis priesteri terases ejā, viņš strauji devās pa labi. Vajadzēja valdīties, lai nesāktu skriet. Piepeši atskārtis, ka ievērojis kaut ko svarīgu, Zauls gandrīz paklupa.

Vīrieša mati. Tie bija sarkani.

Kungs Dievs, vai balss telefonā būtu bijusi Seta balss? Slepkavas, Dreja un Arlēnes aprakstītā nacista dēla, slepkavas dēla balss? Ja tā, vai Tilka, Seta gaišmatainais partneris, arī atrodas Kolizejā?

Zauls neuzdrīkstējās pārlaist skatienu pūlim. Šāda rīcība varētu satraukt Setu, un viņš varētu uzspridzināt Ēriku, kā bija draudējis. Turklāt šobrīd Sets neko nenozīmēja. Tāpat kā Tilka. Nebija nekā svarīgāka par Ēriku. Iedams apkārt Kolizejam uz tā dienvidu pusi, Zauls pielika soli, bet no acīm neizlaida Ēriku. Viņa sēdēja, kā sēdējusi, ar galvu uz krūtīm. Nebija manāms, ka viņa būtu mainījusi stāvokli. Vai Sets nav ievērojis vienošanos? Vai Ērika būtu mirusi?

Nelikdamies zinis par neapmierinātajiem iebildumiem un pārāk satraukts, lai atvainotos, Zauls spiedās cauri tūristu bariņiem. No Ērikas vēl šķīra trīsdesmit jardu, bet viņa ne reizi nebija pakustējusies. Zauls metās skriet. Divdesmit jardu. Nekādu dzīvības pazīmju. Viņš jau atradās blakus. Pacēlis Ērikas galvu un ieraudzījis, ka viņai notrīs plakstiņi, Zauls gandrīz ieraudājās no atvieglojuma un noslīga uz ceļiem.

-    Ērika, tas esmu es. Es esmu Zauls. - Viņš apskāva sievu.

Un, sataustījis zem jakas metāla kasti, sastinga. Novilcis ar roku līdz viduklim, viņš uztaustīja metāla jostu, kas turēja kasti. Sets nebija melojis.

Zauls pievērsa skatienu Kolizeja pretējai malai. Sets bija nokļuvis līdz priesterim, uzslējis viņu kājās un nu veda uz izeju. Priesteris gāja kā noreibis. Daži tūristi paskatījās uz viņiem, bet vairumu nodarbināja pašu fotoaparāti un saulrieta iekrāsotās drupas. Pie izejas Sets pagriezās pret Zaulu un ironiskā romiešu sveicienā pacēla augšup labo roku. Un jau pēc mirkļa Sets ar tēvu Diso bija nozuduši.

Nogaidiet piecas minūtes un tikai tad ejiet prom, bija devis norādījumu §ets.

Piecas minūtes - lai būtu.

Zauls pagriezās pret Ēriku un apskāva viņu no jauna.

-   Es esmu Zauls, - viņš atkārtoja. - Tu tagad esi drošībā. - Viņš noskūpstīja sievu. - Es mīlu tevi. Ne par ko vairs nav jāuztraucas.

4

Drejs un Arlēne Nerona pils austrumpusē no parka saulrieta radītajās ēnās vēroja, kas notiek. Redzēt Kolizeju traucēja Via Labicana satiksme, bet apgrūtinātā redzamība tomēr bija vairāk paciešama nekā nesalīdzināmi lielākais nemiers, ko viņi justu, paliekot viesnīcā.

Redzeslokā ietilpa vienīgi Kolizeja ziemeļu un austrumu ieloki, tāpēc Drejs saprata, ka tēvs Diso ar savu sagūs- tītāju vispār nebūs ieraugāmi. Tomēr pati iespējamākā atkāpšanās bija pa Via Labicana, tāpēc Drejs mazāk uzmanību pievērsa Kolizejam, bet vairāk ielai, kas veda no tā prom.

Drejs ieskatījās pulkstenī. Divdesmit minūtes pāri sešiem. Apmaiņa bija paredzēta sešos. Ja kaut kas nav izjucis, piemēram, pretējā puse nav parādījusies, tad viņi nav pamanījuši, kā tēvs Diso tiek aizvests.

Drejs tomēr nepārstāja novērot ielas pretējo pusi. Ja līdz septiņiem priesteris nebūs parādījies, viņš ar Arlēni dosies uz tuvējo telefona kabīni, uz kuru pēc iepriekšējas norunas piezvanīs Zauls.

Arlēne satvēra viņa roku. Ielas pretējā pusē tūristu pūlī no Kolizeja ārā tika vadīts priesteris - tēvs Diso. No satiksmes plūsmas izdalījās pelēks sitroens un piestāja pie ietves. Priesteris tika iegrūsts uz pakaļējā sēdekļa, viņa nolaupītājs sekoja. Sitroens aiztraucās.

Iekāpšana mašīnā bija prasījusi ne vairāk par desmit sekundēm, bet, par spīti tūristiem un satiksmei, kas novērsa uzmanību, Drejs bija redzējis pietiekami daudz. Par sarkan- mati, kas veda priesteri, un gaišmati, kas sēdēja pie sitro- ena stūres, kļūda nevarēja būt. Sets ar Tilku. Atbrīvojies no Arlēnes rokas, Drejs drāzās uz ielu. Arlēne skrēja viņam līdzi. Pastāvēja risks, ka Setam ar Tilku ir cilvēki, kas novēro, vai kāds nemēģina sekot. Pamanot Dreju un Arlēni, viņiem vajadzēja pa rāciju sazināties ar sitroenu, un Sets ar Tilku varētu īstenot draudus uzspridzināt Ēriku. Drejs gan bija pārliecināts, ka novērotāju nav. Galu galā Sets ar Tilku nebija meklējuši palīdzību, nolaupot Mediči, un operācijas efektivitāte radīja pārliecību, ka viņi neuzticas nevienam, tikai sev.

Sitroens jau bija nozudis skatienam. Tas nozīmēja, ka satiksmes plūsmā arī Sets ar Tilku nevar redzēt viņus. Drejs kā neprātīgs pamāja garām braucošam taksometram. Arlēne skrēja pāri ielai un sasniedza ietvi mirklī, kad taksometrs apstājās. Abi iekāpa mašīnā.

Drejs strauji noteica, kur un kā braukt. Kaut nu tagad negadītos iestrēgt mašīnu plūsmā! Kaut Sets ar Tilku nenogrieztos sānielā, kamēr viņi tos neredz. Ļoti gribējās zināt, vai Zauls atdabūjis Ēriku un vai ar drauga sievu nekas nav noticis.

5

-    Kur tu tik ilgi kavējies? - Tilka braucot pameta ātru mirkli atpakaļ. - Vai kas neparedzēts?

-    Pirms es parādījos, kārtīgi nopētīju drupas. Vīrs precīzi ievēroja manus norādījumus. Labāk vairs nevarēja vēlēties. Esmu apmierināts.

-     Es gan nebūšu apmierināts, iekams nebūsim no šejienes ārā. Bet ja tuvumā slaistījās tas otrs vīrietis ar sievieti?

-    Pat ja tas notika, - sacīja Sets, - viņi turēsies pa gabalu, jo zina, ka es varu likt lietā šo te. - Viņš parādīja spridzekļa vadības ierīci. - Tagad vēl atliek nopratināt priesteri. Priesteris nebūtu nolaupīts, ja šiem nebūtu pārliecības, ka tā rīcībā ir svarīga informācija.

-    Bet varbūt tā nav mums vajadzīgā informācija?

-        Kāds cits nolaupīšanas iemesls vēl varētu būt, ja ne ziņu iegūšana par kardinālu? Viņš ir vienīgais cilvēks no malas, kas zināja, kur mīt mūsu tēvi. Tiklīdz uzzināsim, kāpēc kardināls pazudis, noskaidrosies arī tas, kā "Naktij un miglai" izdevies atklāt tēvu atrašanās vietu. - Sets pasmaidīja. - Jā, vēl tikai atliek viņu nopratināt. Bet, ja padomā, varbūt ari ne. Apturi mašīnu!

-    Mums jātiek no šejienes prom. Kāpēc tev…

-    Dari, ko liek! Apstājies!

Tilka paklausīja un apstājās ielas malā.

-    Saki man, kāpēc../

-     Es nespēju pretoties kārdinājumam. - Sets pa sitro- ena aizmugurējo logu neatņemdamies skatījās uz Kolizeju. - Skaidrs, ka sprādziens nebūs redzams, taču es varēšu to dzirdēt. - Viņš paraustīja plecus. - Būtu interesanti noskatīties, kā bizenē tūristi. - Viņš nospieda slēdzi, iedarbinādams detonatora radiovadību. Iedegās sarkana kontrolspul- dzīte.

-    Nē, - Tilka noteica.

Sets paskatījās uz viņu.

-    Vai tu vēl neesi mitējies viņu sargāt? - Seta acis ie- zalgojās.

Viņš speciāli izaicina mani, nodomāja Tilka. Viņš vairāk gan grib sodīt mani, nevis sievieti.

-    Kāda tam jēga? Tu teici, ka esi samelojis sievietes vīram. Pēc brīža, līdzko būsim ārpus radiodarbības rādiusa, viņš nodomās, ka bumbu var droši atvienot. Kāpēc jānogalina tagad, ja tas notiks tik un tā?

-    Vai tu ceri, ka viņas vīrs atradīs iespēju noņemt bumbu tā, lai nesprāgtu?

-    Un, ja arī tā notiks, vai tāpēc var izcelties kāds ļaunums? Medikamentu ietekmē viņa mūs neredzēja. Viņa nespēj identificēt…

-    Ļaunums ir tas, - sacīja Sets, - ka gribu sev sagādāt prieku. Un kāpēc tevi tik ļoti nodarbina sveša sieviete?

-     Bet kāpēc tev par viņu jāraizējas? Viņa mūs neapdraud. Kāpēc viņai jāmirst?

-    Viņai ir jāmirst, mans draugs. Tev par mācību. Lai tu nekad vairs nejauktos manās darīšanās.

Sets notēmēja pirkstu pret iedarbināšanas pogu.

Arī šoreiz Tilka neko nebūtu darījis, ja Sets nebūtu viņam veltījis nežēlīgu skatienu. Tilka niknumā nenovaldījās. Kā piepeši vaļā palaista stingri saspiesta atspere viņš pārslēdza slēdzi neaktīvā pozīcijā un izrāva vadāmierici Setam no rokas. Kustība bija tik spēcīga, ka viņš norāva no Seta pirkstiem gabaliņu ādas.

Ieraudzījis savas asinis, Sets saviebās.

-    Atdod vadāmierici!

-    Šīs kavēšanās dēļ mēs pārāk daudz riskējam. Nokārtosim to visu vēlāk, kad būsim tikuši prom.

-    Mēs nokārtosim visu tagad.

Sets acumirklī'izvilka pistoli. Tai uz stobra atradās klusinātājs, taču mašīnas šaurībā pat no klusināta šāviena šķita, ka Tilkam kāds iegāzis pa ausīm ar roku. Ieraudzījis ieroci, viņš acumirklī paliecās sānis, un krūtīs tēmētā lode trāpīja rokas augšdaļā. Lode izgāja cauri rokai un ietriecās mašīnas aparātu panelī. Tilka ignorēja sāpju uzliesmojumu, metās pret Setu un pasita stobru sānis, iekams Sets paguva izšaut otrreiz. Abi cīnījās par ieroci.

Tilkam no rokas pilēja asinis. Pat ar gribas piepūli cīņā pret Setu izrādījās, ka viņa bicepss ir vājāks. Pistoles stobrs nenovēršami griezās uz Tilkas sejas pusi.

Seta lūpas savilkās smīnā.

-    Man vajadzēja tevi novākt jau agrāk. Tāpat kā es nogalināju tavu tēvu.

Tilkam iepletās acis.

-    Nogalināji manu tēvu ?

Varbūt Sets bija cerējis, ka šāds paziņojums novērsīs Tilkas uzmanību un viņu apmulsinās, ļaujot pavirzīt pistoles stobru vēl pāris collu, kas bija atlikušas līdz Tilkas sejai. Bet Sets bija pārrēķinājies. Tilka vis nesamulsa, bet iekliedzās kā neprātīgs, spēku pieplūdumā grūda ar pistoli Setam sejā un iesita ar klusinātāju pa pieri. Seta acis aiz- miglojās.

Tilka paliecās atpakaļ un sita Setam pa zobiem.

-    Maita, ko tu domāji, teikdams, ka esi nogalinājis manu tēvu? - Viņš gāza Setam vēlreiz, pārsizdams lūpas. - Tūlīt paskaidro! - viņš uzkliedza un izrāva pistoli Setam no rokas. Apgriezis ieroci otrādi, lai uzliktu pirkstu uz mēlītes, viņš ieraudzīja aiz sitroena apstājamies taksometru un tā durvis atsprāgstam vaļā. Tilka ieraudzīja vīrieti un sievieti, kuri bija redzēti Vatikāna dārzā, ģērbušies kā priesteris un mūķene.

Sets iebelza Tilkam pa vēderu. Pārliecies uz pusēm, Tilka juta, ka Sets tver pistoli, bet nevar stingri saķert, un ka ierocis nobunkšķ uz grīdas. Uz viņu mašīnas pusi pa ielu metās vīrietis un sieviete. Nespēdams neko izdomāt, Tilka paklausīja instinktam, strauji pagriezās, no priekšējās sēdvietas paķēra vadāmierici, atgrūda ietves puses durvis un iemetās pūlī. Ievainotā roka neganti sāpēja. Atskanēja klusināts šāviens. Pabira loga stikli. Kājāmgājēji kliegdami pajuka uz visām pusēm.

Ieraudzījis priekšā pelēku sitroenu nobraucam ielas malā, Drejs uzsauca taksometra vadītājam, lai apstājas. Pa sit- roena logu varēja redzēt cīnāmies divus vīrus. Mazu brīdi Drejs domāja, ka viens no viņiem ir tēvs Diso, kas jau pietiekami atguvies, lai uzsāktu cīniņu. Bet tad viņš pamanīja, ka tur kaujas gaišmatis ar sarkanmati, ka abi cenšas saķert ieroci, un saprata, ka Tilka ar Setu mēģina viens otru nogalināt.

Kautiņš bija negants, un Drejs saprata, ka neviens nepamanīs nedz viņu, nedz Arlēni, līdz viņi pieskries tik tuvu, lai varētu abus iekarsušos pieveikt. Taksometrs apstājās. Drejs izlēca uz ietves, tūlīt aiz viņa arī Arlēne, un abi skrēja uz sitroenu.

Piepeši pret viņiem pagriezās Tilkas robustā seja. Pārsteiguma grimasi tajā tūlīt nomainīja sāpju grimase, jo Sets acumirklī sita viņam pa vēderu. Tilka steigā kaut ko paķēra no mašīnas sēdekļa un metās ārā, bet Sets tajā pašā brīdī pacēla kaut ko aizmugurē no grīdas, platām, izbrīnās pilnām acīm paskatījās uz Dreju un Arlēni, kas jau bija blakus sitroenam, pacēla pistoli un izšāva.

Mašīnai izbira aizmugurējais logs. Gājēji sāka kliegt. Drejs un Arlēne nometās guļus uz ielas. Drejs nebija gribējis satraukt taksometra šoferi agrāk, ļaudams ieraudzīt pistoli, bet tagad viņš to izvilka un sagatavojās atbildēt. Spridzekļa vadāmierīce, viņš nemitīgi domāja. Tā jādabū rokā. Šobrīd viņš jau bija pazinis priekšmetu, kuru Tilka paķēra no mašīnas sēdekļa. Gaišmatainajam Tilkam drāžoties cauri cilvēkiem, kas pajuka uz visām pusēm, viņš bija ievērojis slepkavam rokā nelielu taisnstūri. Vienlaikus Drejs bija pamanījis Tilkam uz rokas arī asinis.

Gulēdams uz ielas, Drejs no jauna pievērsa uzmanību, sitroenam un notēmēja uz izbirušo aizmugurējo logu. Tiklīdz Sets parādīsies, Drejs bija sagatavojies nospiest mēlīti. Taču Sets uz augšu necēlās, bet atgrūda vaļā durvis ietves pusē un ieskrēja pūlī. Drejs nevarīgi noskatījās, kā Sets aizbēg, jo varēja trāpīt nevainīgajiem garāmgājējiem.

Vai viņš patiešām bēga? Šķita, viņš grib noķert Tilku, nevis aizbēgt. Gaišmatis aizskrēja pa Via Labicana, nogriezās pa labi un nozuda aiz stūra. Sarkanmatainais slepkava ar pistoli rokās metās viņam pakaļ.

Drejs nesaprata, kas noticis, kāpēc abi vīri sanaidojušies.

Viņš paskatījās uz sitroenu, uz kura pakaļējā sēdekļa bija sagumis priesteris.

-Arlēne, ved viņu projām! Pacenties, lai neviens neseko. Ved atpakaļ uz viesnīcu!

-    Bet kā ar…

Drejs nokliedzās, jau skrejot:

-    Es dzenos viņiem pakal!

7

Tas maita dzenas man pakaļ, nodomāja Tilka. Pat gandrīz iedzīts sprukās, Sets, vienalga, grib mani nogalināt!

Tilka gandrīz neapjauta, ka, bēgot no sitroena, paķēris rokā vadāmierici. Rokas kustība bija refleksīva. Tikai mēģinādams paņemt aizmugurē zem žaketes aiz jostas iebāzto pistoli, viņš atskārta, ka tur kaut ko labajā rokā. Vadām- ierīce. Pārlicis to ar asinīm notrieptajā kreisajā rokā, viņš izvilka pistoli un nogriezās no Via Labicana pa labi.

Viņš gaidīja Seta šāvienu, nejau lai nogalinātu, vismaz ne uzreiz. Sets gribēs viņu dabūt gar zemi, atbruņot un likt noskatīties, kā tiek nospiesta detonatora iedarbināšanas poga. Vienīgi dažu kvartālu attālumā no Kolizeja sprādziens būs dzirdams. Tikai tad, guvis maksimālu prieku no uzvaras, Sets nogalinās Tilku, un viņam vēl paliks pietiekami daudz laika aizbēgt.

Tā nedrīkst notikt! Tilka bija pārskaities. Ja nebūtu sievietes, mēs nesastrīdētos. Un Sets nebūtu teicis, ka nogalinājis manu tēvu! Mēs tiktu no šejienes prom drošībā! Tā sieviete man neko nenozīmē! Kāpēc gan es viņu aizstāvēju pret Setu?

Ne mazāk nepatīkama bija cita doma. Seta augstprātība, lepnība un naidīgums tik ļoti valdīja pār viņu, ka līdz ar Tilkas izaicināšanu viņš bija zaudējis iespēju nopratināt priesteri un atrast tēvu.

Viņš ir vēl neprātīgāks, nekā biju iedomājies.

Skrienot tālāk pa sānielu, Tilka sajuta no aizmugures negantu triecienu labajā plecā. Trieciens sasvieda sāniski, viņš gandrīz zaudēja līdzsvaru. Uz priekšu izšļācās asinis. Labās rokas muskuļi atteicās klausīt prāta pavēlēm, roka neviļus pavērās. Pistole noklaudzēja uz ietves. Joprojām spēdams kontrolēt ievainoto kreiso roku, viņš piespieda vadāmierici pie krūtīm un skrēja uz priekšu enerģiskāk. Taču no asiņu zaudējuma zuda spēki. Redze aizmiglojās. Kājas kļuva ļenganas. Viņš nebija dzirdējis Seta klusinātā ieroča čak- stienu. Viņš necerēja, ka dzirdēs to nākamajā reizē, taču nešaubījās, ka Sets tēmē kādā viņa kājā.

Esmu pārāk viegls mērķis. Jātiek no sānielas nost. Jāatrod vieta, kur paslēpties.

Priekšā pa labi Tilka ieraudzīja ēku, kura noēnoja ielu un aizņēma pusi kvartāla. Veca baznīca! Viņš streipuļodams steidzās uz to. Šajā brīdī Sets izšāva, lode aizlidoja Tilkas kājai garām un divdesmit pēdu priekšā atsitās pret betonu.

Rokas pulsēja. Tilka saprata, ka atrodas pārāk klajā vietā un tiks nošauts, ja dosies pa milzīgās galvenās ieejas pakāpieniem uz augšu. Sviedriem noplūdušu seju viņš skrēja tālāk. Pārvarot sāpes, viņš nonāca līdz krustojumam un vēlreiz nogriezās pa labi.

Nokļuvis uz nākamās ielas, viņš ieraudzīja baznīcas sānu ieeju. Uzraksts tai blakus vēstīja, ka šī ir Svētā Klemen- ta bazilika. Ap stūri parādījās Sets un gatavojās šaut. Tā kā citur nebija, kur bēgt, Tilka steidzās uz baznīcas mazajām sānu durvīm, sakopoja spēkus un centās atgrūst tās vaļā.

Ticis iekšā, viņš aizcirta durvis un mēģināja ieslēgties, taču pie durvīm nebija nevienas aizbīdāmas bultas, tikai atslēgas caurums. Tilka apgriezās un trauca uz priekšu, līdz iekļuva plašā telpā, kas stiepās pa labi un pa kreisi. Uz sienām uzgleznotās freskas attēloja Kristu ar viņa mācekļiem. Divas jomas pārdalīja augstas kolonnas. Parādījās baznīcas kalpotājs, kas paziņoja, ka pēc pusseptiņiem bazilika tūristiem slēgta. Tilka, vairāk sajuzdams, nevis redzēdams, ka pa kreisi ir altāris, steidzās tālāk.

Viņš impulsīvi gribēja noslēpties aiz durvīm pretī, bet kalpotājs nerimās protestēt. Noklaudzot sānu durvīm, kļuva skaidrs, ka viņš pievērsīs Tilkam Seta uzmanību.

Jāatrod cita vieta, kur paslēpties.

No sakristejas pa labi uz leju veda kāpnes. Tiklīdz noklaudzēja sānu durvis un ieskanējās steidzīgie Seta soļi, Tilka devās lejā. Varēja gadīties, ka Sets viņu nav ieraudzījis, taču Sets nevarēja neredzēt asiņu atstātās pēdas.

Tilka nonāca uz kāpņu laukumiņa, pagriezās pa labi, nokāpa vēl vienu laidienu zemāk un ievaidējās ne tikai no sāpēm, bet arī no izmisuma, jo ieraudzīja, ka iegājis garā un tukšā koridorā. Seta soļi tuvojās, un Tilka steidzās pa koridora labo pusi uz priekšu, līdz iegāja citā bazilikā.

Nāsīs iecirtās četrpadsmit gadsimtu pelējuma dvaka. Bāla gaisma centās padzīt tumsu. Bet senatnes krēsla nespēja nevienu paslēpt, īpaši, ja no rokas uz grīdas pilēja asinis. Tilka aizsteberēja garām izbalējušām freskām ar romiešu augstmaņa un viņa kalpotāju attēliem, kurus skaidri redzami žilbināja svētā vīra aura, un izdzirdēja Seta soļus dodamies lejā pa kāpnēm.

Tilka paskatījās izejas virzienā uz altāra kreiso pusi. Ja es tiktu tam garām, iekams Sets izšauj vēlreiz, varbūt izdodas izgudrot viņam kādu pārsteigumu. Viņš ir pārāk pašpārliecināts un negaidīs uzbrukumu.

Beidz sevi mānīt! Tev nav spēka. Tu esi nozaudējis pistoli.

Bet tev ir nazis.

Lodei atšķeļot no freskas šķembas, Tilka sarāvās. Seta soļi skanēja arvien tuvāk. Piepeši apakšējā bazilikā kliegdams ieskrēja gids. Sets viņu nošāva. Dzirdot, kā nokrīt ķermenis, Tilka gandrīz pārstāja elpot.

Kad Sets atkal nomērķēja uz baznīcas priekšpusi, Tilka jau bija sasniedzis izeju pa kreisi no altāra. Viņš steigšus izgāja pa durvīm, izdzirdēja, kā aiz muguras sienā ietriecas lode, un ieraudzīja atkal vienas vienīgas kāpnes. Tās bija vēl vecākas nekā nupat atstātajā baznīcas daļā un tāpat veda lejup. Atlika vienīgi doties uz priekšu.

Kāpņu laukumiņš. Pagrieziens pa labi. Garām uzrakstam "Mithraeum" viņš iekumuroja dīvainā pazemes celtnē, kas varēja būt būvēta reizē ar katoļticības rašanos. Zem apakšējās bazilikas altāra no divu romiešu namu paliekām bija izveidots templis, bet brīnumainā kārtā tas bija nevis katoļu, bet pagānu templis. Aiz diviem paralēliem soliem, kas Tilkam atgādināja baznīcas solus, stāvēja akmens romiešu dievs Mitra. Tempļa centru aizņēma altāris, uz kura atradās cita dieva statuja, tas bija gludi skūts un brīnumaini skaists dievs un attēlots kāda svēta rituāla veikšanas brīdī, proti, pārgriežam vērsim rīkli. Ielicis detonatora vadāmierici kabatā, Tilka ar kustīgāko kreiso roku izvilka nazi no labās kājas potītei piestiprinātās maksts. Sāpēs trīcēdams, viņš noslaucīja no sejas sviedrus, aizturēja elpu un gaidīja.

Sets ienāca templī.

-Asinis atklāj visus noslēpumus. Es zinu, kur tu esi.

Viņa soļi nočirkstēja uz antīkās akmens grīdas, pār altāri nokrita ēna.

Tilka paskatījās augšup uz sarkanmataino vīru ar uztūkušām un asiņainām krevelēm klātām lūpām. Bet acis Setam nekad nebija gailējušas tik spoži.

-    Detonatora vadāmierici! - Sets pastiepa roku.

-    Pirms nākšanas lejā es to paslēpu.

-    Tādā gadījumā tu neiebildīsi, ja pārmeklēšu tevi. - Sets pavirzījās tuvāk.

Tilka pakāpās atpakaļ.

-Atdod, un varbūt es tevi nenogalināšu.

-    Tu nogalināsi tik un tā, bet ne agrāk, iekams būsi licis noskatīties, kā tu nospied pogu.

-    Dažas kopā pavadītās dienas gandrīz var pielīdzināt ilgai laulībai. Kā redzu, tu esi iemācījies mani saprast. - Sets piegāja Tilkam vēl tuvāk. - Dod detonatoru!

Tilka virzījās nostāk.

-    Tev nāksies to atņemt.

Sets papurināja galvu.

-    Ja es ko darīšu, tad šaušu vēlreiz, šoreiz vēderā, un tikai tad pieiešu tuvāk. Tu dzīvosi, lai redzētu, kā es nospiežu pogu, bet uzbrukt nebūsi spējīgs.

Sets pacēla pistoli. Tilka izmisīgi domāja, kā novērst pretinieka uzmanību.

-    Vai tā ir nopietnība, ko tu sacīji mašīnā?

Sets nesteidzās ar atbildi.

-    Vai tu patiešām npgalināji manu tēvu?

-    Kāpēc lai es melotu, ja patiesība ir tik patīkama? Protams, es viņu nogalināju.

-Kāpēc?

-    Doma tevi iesaistīt šajā pasākumā pieder Helovejam. Es teicu viņam, ka man nav vajadzīga palīdzība, taču Helovejs neatlaidās. Kā par postu, tavs tēvs nebija nozudis. Atgādinu, ka viņš varēja būt nākamais pēc saraksta, bet es gaidīdams negribēju šķiest dārgo laiku. Tāpēc pats ķēros pie darba. - Seta izdilušās lūpas savilkās smaidā. - Es to izdarīju tavā niršanas piederumu veikalā Austrālijā. Izmantoju klusinātāju. Tavu tēvu un pārdevēju es nošāvu, kamēr tu tikies ar Heloveja slepeno aģentu. Tava tēva līķi ietinu brezentā un ieliku mašīnas bagāžniekā. Es to izdarīju visas pludmales acu priekšā. Neviens tam nepievērsa uzmanību. Un vai vispār kāds kaut kam pievērš uzmanību? Kad tas bija izdarīts, atgriezos veikalā un pielaidu tam uguni, un braucu projām. Tikpat labi es varēju būt arī neredzams.

Tilkam kļuva nelabi.

-    Un ko tu izdarīji ar līķi?

-     Iznomāju laivu. Izvedu jūrā. Sarīkoju haizivīm mielastu.

Tilka izdvesa smakšanai līdzīgu skaņu.

-    Līķim vajadzēja nozust, lai izskatītos, ka par notikušo atbildīga "Nakts un migla". Līdz ar to tu piebiedrotos mums un palīdzētu meklēt pārējos tēvus.

-     Un kā ar Heloveja slepeno aģentu? Kāpēc viņš nozuda?

-    Es sagaidīju viņu viesnīcā. Stādījos priekšā. Paņēmu līdzi izbraukumā. Nošāvu. Izbaroju haizivīm gluži tāpat kā tavu tēvu. Tev vajadzēja nodomāt, ka ar viņa nozušanu saistīts Helovejs. Es gribēju piespiest tevi meklēt Heloveju…

-    Un, to izdarījis, es kā muļķis ļāvu jums abiem pārliecināt mani, ka neesat vainīgi. Es jums piebiedrojos.

-     Un atzīstu, tu izrādījies itin noderīgs, kad vajadzēja sagrābt Mediči. Bet īstenībā, - Sets noteica, - Helovejs maldījās, jo tu neesi man vajadzīgs. Mēs nekad nebūtu varējuši sadzīvot. Tavs tēvs nozaga sievieti, kuru mīlēja mans tēvs. Tava māte varēja būt mana māte. Tu nekad nebūtu piedzimis. Ja mans tēvs būtu vēl dzīvs, ja man izdotos viņu atrast, tad, uzzinot, ka esmu nogalinājis ne tikai viņa ienaidnieku, bet arī tā dēlu, viņš būtu priecīgs bez gala. Un vai tā nav likteņa ironija? Mums, tāpat kā tēviem, izcēlās domstarpības sievietes dēļ. Dod šurp detonatora vadības pulti! Apsolu, tiklīdz tu būsi redzējis, kā nospiežu pogu, tu mirsi vieglā nāvē.

No asiņu zuduma Tilka bija kļuvis miegains. Koncentrējies, viņš sacīja pats sev. Neļauj tam izdzimtenim gūt virsroku.

-    Tavs godavārds? - viņš noprasīja. - Tu nogalināsi mani tīri? - Viņš pacēla gandrīz neklausīgo labo roku un norādīja uz neaizsargāto vietu aiz labās auss.

-    Es apsolīju.

Tilka iebāza to pašu roku kabatā, izvilka tālvadības ierīci un sniedza ienaidniekam.

-    Noliec uz grīdas un pagrūd tuvāk, - Sets norādīja.

-    Pārāk maz spēka.

-    Es gan tā nedomāju.

Sirdij izmisumā sažņaudzoties, Tilka darīja, kā likts. Ierīce nošņirkstēdama slīdēja pa grīdu.

- Lieliski! - Sets pieliecās, lai paceltu ierīci. Viņš novērsa skatienu tikai uz mirkli.

Šis mirklis Tilkam Bija vienīgā iespēja. Viņš atvēzēja sāpošo kreiso roku un visu palikušo spēku ielika naža metienā.

Sets strauji pacēla galvu. Neganti degošām acīm, ar lāstu uz lūpām viņš notēmēja. Taču tas nebija pietiekami ātri. Nazis ietriecās rīklē, pāršķeldams ādamābolu. Asmeņa gals ar netīkamu, skrāpējošu skaņu iestrēdza kakla skriemeļos. Roktura gals apstājās pie salauztā gāmura.

Sets kumuroja atpakaļ. Viņa seja bija šoka izkropļota, bet āda pretstatā no rīkles nākošajam sarkanumam krīta balta. Tilka zināja, ka ādamābola smagā trauma radīs uztūkumu, kas nosprostos gaisa pieplūdi plaušām. Jekams Sets noasiņos līdz nāvei, viņš nomirs no gaisa trūkuma. Bet nejau tūlīt.

Tilka šausmās skatījās, kā Sets samiedz acis. Tu laikam domā, ka esi uzvarējis, acis šķita sakām. Bet tā nav. Man pietiek spēka izšaut vēlreiz. Mirsim mēs abi. Bet ne agrāk, iekams nebūsi redzējis mani izdarām to.

Sets paņēma detonatora vadāmierīci un nospieda tā aktivizēšanas slēdzi.

Tilka iekliedzās, gribēja viņu apstādināt, taču paslīdēja savu asiņu peļķē un krita.

Sets streipuļodams virzījās atpakaļ, lai kļūtu nesasniedzams, un uzlika pirkstu uz iedarbināšanas pogas.

No kāpnēm izdrāzās ēna - Vatikāna dārzā priestera tērpā redzētais vīrs. Svešinieks vienlaikus izrāva no Seta rokām vadāmierīci un izlauza pistoli.

Sets pagriezās pret negaidīto uzbrucēju. Gārgdams viņš mēģināja izraut no rīkles nazi, taču svešinieks uzsita pa rokturi, no jauna iedzīdams tā asmeni rīklē. No sitiena nazis sagriezās sāniski, paplašinot spraugu Seta ādamābolā. Izšļācās asinis. No sitiena spēka Sets sazvēlās, krita uz altāra statujām, mēģināja pie kādas noturēties, taču neveiksmīgi, un novēlās uz grīdas. Viņa asinis pilēja pār nazi, kuru Mitra turēja vērsim pie rīkles.

Tilka vēl nebija atjēdzies no negaidītās svešinieka parādīšanās. Tas izslēdza vadāmierici un, notēmējis Seta pistoli, nāca tuvāk. Svešā vīra sejā vienlaikus bija lasāms naids un riebums.

-    Izvediet mani no šejienes, - Tilka ierunājās, - pirms nav ieradusies policija. Laika nav daudz. Ja palīdzēsiet man, es palīdzēšu jums. - Galva reiba, domas putrojās. Viņš visiem spēkiem centās tās sakārtot. - Es izstāstīšu visu, ko gribēsiet zināt. Mans tēvs ir miris. Šī vairs nav mana cīņa. Helovejam jāsaņem sods.

-    Helovejs. Kas ir Helovejs?

-    Dieva dēļ, vediet mani no šejienes ārā! Tā sieviete, kuru nolaupījām dārzā… Sets piestiprināja viņai spridzekli.

-    Es zinu.

-    Bet viņas vīrs domā, ka bumbu ārpus radiodarbības rādiusa zonas droši var noņemt. Tiklīdz viņš mēģinās atvienot vadus, bumba sprāgs.

Svešinieks steidzīgi ierunājās:

-    Vai paiet vari?

-    Domāju, ka varu. - Tilka gandrīz paģība no sāpēm, svešiniekam ceļot viņu kājās.

Svešinieks uzmeta Tilkam uz pleciem savu žaketi.

-    Tā noslēps asinis.

Atslējies pret svešinieku, Tilka kā miglā atstāja templi.

Nākamais, ko viņš atcerējās, bija pazemes bazilika. Viņš neatcerējās, kā uzkāpa augšā pa pēdējiem pakāpieniem vai izgāja cauri augšējai bazilikai. Viņš apjēdza vienīgi to, ka atrodas uz ielas žilbinošās vakara saules staros un tuvojas policijas sirēnu gaudošana.

-    Ej ātrāk! - sacīja svešinieks, kas viņu balstīja.

Tikuši līdz stūrim, viņi pagriezās uz sirēnām pretējo pusi. Pie nākamā stūra viņi pagriezās vēlreiz.

Un vēlreiz. Tilka zaudēja orientāciju, likās, viņš pārvietojas labirintā.

-    Nezinu, vai izturēšu vairs ilgi.

-    Mēs gandrīz esam jau galā.

Tilka konstatēja, ka viņi atrodas pie parka uz dienvidiem no Konstantīna arkas. Saulrieta pēdējos staros visapkārt klīda tūristi un apbrīnoja monumenta bareljefus. Svešinieks nosēdināja Tilku zemē ar muguru pret koku. Šādā kritiskā situācijā tā bija ideāla maskēšanās, secināja Tilka. Kamēr asinis neizsūksies cauri pleciem uzmestajai žaketei, es nesaistīšu uzmanību.

-    Paliec tepat, - svešinieks sacīja. - Es atgriezīšos.

-     Pasakiet tās sievietes vīram, lai nemēģina atvienot bumbu.

Bet svešinieks jau bija nozudis cilvēku drūzmā.

8

-     Sasodīts, Romul, es brīdināju, ka ar mani nevar am- pelēties. Pie velna, kur palicis priesteris? Es apsolīju divas stundas, lai vari iztaujāt viņu viens pats. Es atgriežos, bet numurs tukšs. Un magnetofona lente tukša. - Galagers iebelza ar dūri pa otras rokas plaukstu.

Zaulam ievedot Ēriku, rezidentūras šefs saniknots staigāja pa viesnīcas numuru. Zauls bija cerējis ieraudzīt Dreju un Arlēni, nevis Galageru. Cerībā, ka draugi no parka līdzās drupām parādīsies, viņš brīdi bija nogaidījis. Kad viņi neparādījās, viņš mēģināja zvanīt uz iepriekš norunāto telefona kabīni. Pirmajā reizē neviens neatbildēja, bet otrajā reizē nikna sieviete noprasīja, vai viņš ir Luidži un kāpēc liek gaidīt. Tikmēr pulkstenis rādīja septiņi, bija pēdējais laiks kontaktiem. Ļaunu nojautu mākts, Zauls nosprieda, ka vienīgā vieta, kur Drejs un Arlēne zinās viņu meklēt, ir viesnīca. Turklāt viesnīcas numurā viņš netraucēts varēs noņemt Ērikas mugurai piestiprināto spridzekli. Viņš bija apstādinājis taksometru un steidzīgi atgriezies viesnīcā.

Un šobrīd līdztekus visiem citiem uztraukumiem nācās vēl nodarboties ar Galageru.

-     Priesterim nav nekādas nozīmes, - Zauls paziņoja. - Es atdabūju savu sievu. Un tas ir galvenais.

-    Jūs gribat teikt, ka priestera šeit nav, tāpēc ka viņu samainījāt?

-    Jā! Un es darītu to pašu vēlreiz! Neuztraucieties, es viņu izjautāju! Man ir milzum daudz, ko atstāstīt. Bet vispirms jātiek galā ar šo te!

Zauls noņēma Ērikai uz pleciem uzmesto jaku un parādīja mugurpusē pie jostas piestiprināto kasti.

Galagers satraucās.

-Ak Kungs, bumba!

Ērika nomurdēja kaut ko nesaprotamu. Medikamentu iedarbība palēnām sāka mazināties. Zauls nosēdināja sievu uz gultas un nopētīja viņai pievienoto aparātu.

-    Jāatlauž atslēga vai jāpārgriež josta. Bet josta ar vadu pievienota kastei. Viss kopā - atslēga, josta un kaste - veido nepārtrauktu elektrisko ķēdi.

-     Tāda gadījuma bumba var sprāgt, līdzko ķede tiks pārtraukta.

-    Sets sacīja, ka ārpus radiodarbības zonas to varēs droši noņemt.

-    Sets? Pie joda, kāds Sets?

-    Paskaidrošu vēlāk. Vispirms vajag…

Zauls sniedzās pie vadiem, bet, izdzirdis klauvējienu pie durvīm, sastinga. Viņš pameta satrauktu skatienu uz skaņas pusi.

Galagers devās pie durvīm.

-    Nē! Pagaidiet! - uzsauca Zauls. Viņam likās, ka gaitenī atrodas Drejs un Arlēne, tāpēc negribēja, ka Galagers viņus ierauga.

-    Kas noticis, Romul? Vai vēl kāds noslēpums?

Galagers atvēra durvis. Zaula aizdomas izrādījās pareizas tikai daļēji. Aiz durvīm, balstīdama grīļīgo priesteri, stāvēja Arlēne.

-    Pie joda, kas jūs esat? - Galagers noprasīja.

Zauls atslīga uz krēsla.

Arlēne brīdi atturējās, bet tad ļāva Galageram ievilkt sevi un tēvu Diso numurā.

-    Romul, kas ir šī sieviete? - noprasīja Galagers, slēgdams durvis.

-    Draugs.

-    Tāds paskaidrojums ir nepietiekams.

-    Tas ir viss, kas jums jāzina. Jūs dabūjāt priesteri atpakaļ. Tieši tas jums bija vajadzīgs, vai ne? Pasakiet paldies un nejautājiet, kas viņa ir.

Arlēne pieveda priesteri pie gultas un noguldīja Ērikai otrā pusē.

-    Priesteri atpakaļ? - Galagers sacīja. - Nē, ne jau tas man vajadzīgs.

-    Es ceru, ka jūs pārdomāsiet.

-     Man nav vajadzīgs viņš. Man vajadzīgs tas, ko viņš zina. Līdzko būšu uzzinājis par brālību, jo ātrāk tikšu no viņa vaļā, jo labāk.

-     Viņš nogalinājis kardinālu Paveliku. Viņš mēģina graut brālību. Turklāt viņš var izstāstīt, kur atrast duci vai pat vairāk nacistu kara noziedznieku.

Galageram aiz pārsteiguma pavērās mute.

Zauls pievērsās Arlēnei.

-     Priecājos tevi atkal redzēt. Kad nevarēju sazvanīt… Kā jums izdevās atdabūt priesteri? Drejs! Kur ir Drejs?

-    Viņš seko Setam ar Tilku, - Arlēne paskaidroja.

-    Tilkam? - Izskatījās, ka Galagera nesapratne aug augumā. - Drejs?

Zauls un Arlēne ignorēja viņu.

-    Kā ar tavu sievu? - Arlēne jautāja. - Vai ar viņu viss kārtībā?

-   No medikamentiem viņa joprojām ir kā noreibuši. Bet neizskatās, ka viņa ietekmēta fiziski.

-    Viņa ir brīnišķīga.

-    Jā. - Zauls juta, ka acīs kāpj asaras. - Un gudra un dzīvespriecīga, un mīlīga. Un visādā ziņā stipra, varbūt pat stiprāka par mani. Es nesaprotu, kā dzīvotu bez viņas.

-     Lūdzu, vai kāds nepateiktu, kas īsti notiek? - ierunājās Galagers.

-     Pēc Otrā pasaules kara kardināls Paveliks palīdzējis nacistu kara noziedzniekiem bēgt no sabiedrotajiem, - Arlēne paskaidroja. - Visus šos gadus viņš neizlaida tos no acīm. Viņš šantažēja, pieprasot naudu par klusēšanu. Viņa palīgs, - Arlēne pamāja uz tēva Diso pusi, - atklāja, ar ko kardināls nodarbojas. Tēvs Diso pieder pie brālības, taču viņš neatzīst ordeņa rīcību. Viņš izmantoja savu stāvokli, lai to grautu. Kardināls viņa acīs iemiesoja vēl vienu baznīcas pērkamības gadījumu. Viņš ne tikai nogalināja kardinālu, bet nolēma arī, ka tiem kara noziedzniekiem, kurus kardināls sargā, jāsaņem sods.

-    Jāsaņem sods? Kādā veidā?

Zauls Arlēnes skaidrojumu papildināja:

-     Tēvs Diso nodeva attiecīgo informāciju "Mossad" aģentam, kura ģimene nogalināta holokaustā un arī viņš pats gandrīz nogalināts Dahavā. Informācija tika nodota ar domu, ka cilvēks, kas piedzīvojis šādas drausmas, ir attiecīgi apmācīts un viņa rīcībā ir vajadzīgie resursi, tā ka viņš būs daudz efektīvāks sodarīks nekā tiesas, kas var ievilkties gadiem.

-    Sodīšana? Vai ar to nav domāta atriebība? - Galagers vaicāja. - Vai tēvs Diso gaidīja, ka "Mossad" aģents nogalinās nacistus?

Zauls palocīja galvu.

-     Par pārējo neesmu sevišķi drošs, bet šķiet, ka "Mossad" aģents, starp citu, viņu sauc Ēfraims Avidans, šis aģents nolēma, ka viņam vajadzīgi palīgi. Manuprāt, viņš griezās pie citiem "Mossad" aģentiem, bijušajiem koncentrācijas nometņu ieslodzītajiem, un noorganizēja grupu. Visi aģenti bija pietiekami veci un aizgājuši pensijā. Daudzi no viņiem bija atraitņi. Gan personiski, gan politiski viņi bija brīvi darīt, ko vēlas. Vīnē mēs ar Ēriku dabūjām no "Mossad" darbinieka cilvēku sarakstu. Sarakstā minētie cilvēki tieši atbilda manis dotajam raksturojumam. Dažu pēdējo mēnešu laikā viņi visi bija nozuduši. Manuprāt, viņi atgāja no nelielās sabiedrības, kāda nu kuram bija, lai gatavotos uzdevuma izpildei.

-    Nozuduši? - Galagers jautāja. - Tas izklausās kā…

-    Mans sievastēvs, - Zauls viņu pārtrauca, - šķiet, ir viens no grupas.

Likās, ka telpa saraujas.

-    Bet kas ir tie divi pieminētie cilvēki - Sets un Tilka?

-    Slepkavas. Nacistu dēli, slepkavu dēli. Manuprāt, viņu tēvi ir kardināla sargāto kara noziedznieku skaitā. Līdzko Avidana grupa uzsāka uzbrukumu viņu tēviem, Sets ar Tilku vēlējās noskaidrot, kāpēc tā notiek un kas to dara. Liekas, viņi nosprieduši, ka mīklas atminēšana jāsāk ar kardinālu. Noskaidrojuši, kāpēC nozudis kardināls, viņi uzzinātu, kādēļ pēc tik ilga laika kara noziedznieki kļuvuši par uzbrukuma mērķi.

Galagers norādīja uz Arlēni.

-    Un kā šajā darbībā iederaties jūs? Kas ir Drejs?

-    Pietiek jautājumu, - atteica Zauls. - Šobrīd galvenais ir Ērika. No viņas jānoņem tas nolādētais krāms.

Šajā pēcpusdienā viņš bija lūdzis Arlēni nopirkt metāla šķēres, jo Sets bija sacījis, ka pēc viņa attālināšanās ārpus radiodarbības sniedzamības zonas tās vajadzēs jostas noņemšanai. Arlēne iebāza roku somiņā un pasniedza tās Zaulam.

Pielicis šķēres pie jostas, Zauls apstājās.

-    Arlēne, varbūt tev, Galageram un priesterim jāiet ārā, ja gadījumā šī ierīce sprāgst.

-     Ja tu uzskati, ka kaut ko darīt ir riskanti, nedari neko.

Zauls papurināja galvu.

-    Bet ja nu Sets nav pietiekami tālu? Tu sacīji, ka Drejs dzenas viņam pakaļ. Sets var uzspridzināt šo bumbu.

-    Varbūt mums visiem jāatstāj šī telpa, - ieteica Galagers. - Es piezvanīšu Pārvaldes spridzināmierīču ekspertiem.

-        Kamēr viņi ieradīsies, var būt par vēlu. - Zauls nopētīja jostai un kastei pievienotos vadus. - Ja vien… jā, tā var gadīties. Jā, tā var sprāgt. - Viņš steidzīgi izrāva no kontakta naktslampas vadu. Nosvīdušiem pirkstiem viņš nogrieza ar metāla šķērēm vadu pie lampas un pie kontakt- dakšinas.

-    Ko jūs gribat darīt? - noprasīja Galagers.

Zauls bija tā iegrimis darbā, ka pat neatbildēja. Viņš viegli piespieda šķēres vada gumijas izolācijai un katrā galā atkailināja pāris collu. Tad viņš atgriezās pie Ērikas un piestiprināja vienu galu kailajam vadam, kas savienoja kasti ar jostu. Otru galu viņš pievienoja otrai kailajai stieplei, kas savienoja metāla kasti ar jostu. Pastāvēja draudi, ka, pārgriežot jostu un pārtraucot elektrisko ķēdi, bumba var sprāgt. Šobrīd lampas vads veica tādas pašas funkcijas kā josta. Teorētiski viņš varēja pārgriezt jostu, un elektriskā ķēde netiktu pārtraukta.

Teorētiski.

-    Manuprāt, - brīdināja Zauls, - jums visiem nu ir īstais brīdis iet ārā.

Arlēne neprotestēdama pacēla no gultas priesteri.

-    Gaiager, aizstaigāsim līdz gaiteņa galam.

-    Romul!

Zauls gaidīja, ko Galagers teiks.

-    Labu veiksmi!

-    Paldies!

Galagers pasmaidīja.

-    Tu esi pavisam citāds.

Pēc desmit sekundēm Zauls atradās divatā ar Ēriku. Ar sāpošu un mīlas pilnu sirdi viņš pielika šķēres pie jostas un to pārgrieza.

Tieši brīdī, kad bija gaidāms sprādziens, iezvanījās telefons. Asā skaņa trieca pa nerviem, sirds sarāvās.

-    Sasodīts!

Telefons iezvanījās vēlreiz.

Zauls centās atgūt savaldību un, cik vien ātri un piesardzīgi spēja, noņēma Ērikai no vidukļa jostu ar bumbu. Cenzdamies neizkustināt piestiprinātos vadus, viņš nolika aparātu uz krēsla.

Telefons zvanīja bez apstājas.

Viņš paķēra klausuli.

-    Te Drejs! Dieva dēļ, nemēģini noņemt sievai jostu ar bumbu! Sets samelojis! Bumba pievienota tā, ka sprāgs, tiklīdz josta tiks atdarīta!

Zauls noslīga uz gultas un sāka smieties.

-    Un tu saki man to tagad?

-    Kas par…

Zauls vai rēca. Viņš zināja, ka smiekli skan histēriski, bet atvieglojums bija pārāk liels, lai par to raizētos.

-    Viss ir kārtībā. Bumba vairs nav viņai klāt.

-    Mīļais Jēziņ, kā tev izdevās?

Zaula smieklos jau varēja just mīlestību pret draugu. Drejs, viņaprāt, bija vienīgais zināmais cilvēks, kura mutē lādēšanās varēja izklausīties pēc lūgsnas.

-   Ar nelielu lampas vada palīdzību. Izstāstīšu sīkāk, kad tiksimies. Bet vai ar tevi viss ir kārtībā? Arlēne sacīja, ka tu esi devies pakaļ Setam ar Tilku.

-    Jā… Sets ir miris. Tilka nogalināja viņu.

-Ko?

-Tilka ir ievainots. Ja palīdzēsim, viņš sola izstāstīt visu, ko gribēsim zināt.

Zauls acumirklī piecēlās kājās.

-    Kur lai tevi satiek?

-     Parkā Konstantīna arkas dienvidu pusē. Tur es atstāju Tilku. Mēs gaidīsim pie Svētā Gregorio ceļa.

-    Vai esi drošs, ka viņam var ticēt?

-    Jā. Tieši viņš brīdināja, lai nemēģina noņemt tavai sievai bumbu. To darīt viņam nebija vajadzības. Viņam nebija ne mazākās vajadzības palīdzēt Ērikai. Iztaujājot, manuprāt, viņš atbildēs uz katru jautājumu.

-     Es ieradīšos pēc divdesmit minūtēm. - Zauls nolika klausuli uz aparāta un izsteidzās no istabas pie Arlēnes, Ga- lagera un priestera, kas gaitenī gaidīja. - Arlēne, lūdzu, paliec pie Ērikas! Parūpējies par viņu! - Un Zauls skriešus devās pie lifta.

-     Nolādēts, vai vari mirkli pagaidīt? - iesaucās Galagers. - Es vēl neesmu izrunājis visu līdz galam. Uz kurieni jūs drāžaties?

-    Tikties ar draugu un atvest Tilku. Brīdiniet mediķus, ka viņi atkal būs vajadzīgi.

Nevarēdams sagaidīt liftu, Zauls skriešus devās lejā pa kāpnēm.

9

Braucot nomātajā mašīnā pa Svētā Gregorio ielu garām Konstantīna arkai, cauri starmešu haosam Zauls izmisīgi centās ieraudzīt vakara krēslā Dreju ar Tilku. Ietves gar ielu bija gājēju pilnas. Vajadzēja pajautāt Drejam, kurā ielas malā viņi būs.

Piepeši priekšā parādījās Drejs, aplicis Tilkam apkārt roku, it kā viņš būtu pārmēru piedzēries. Aiz muguras skanot nikniem autosignāliem, Zauls nogriezās uz viņu pusi un strauji nobremzēja ietves malā. Līdzko Drejs bija palīdzējis Tilkam iesēsties mašīnā un aizcirtis durvis, Zauls acumirklī aizbrauca tālāk.

Tilkam mugurā bija tā pati žakete, kuru pēcpusdienā bija valkājis Drejs. Gaišmatainā slepkavas seja bija tikpat balta kā viņa mati. Cauri žaketes piedurknei sūcās asinis.

-    Cik nopietni viņš ievainots? - Zauls jautāja.

-    Sašauti abi pleci. Viena lode izskrējusi cauri. Cik māku spriest, viena lode palikusi iekšā. Viņš nav pie skaidras saprašanas.

-    Helovejs, - Tilka murmināja.

-    Kas ir Helovejs? - Zatils pameta skatienu atpakaļ uz Dreju.

-    Neesmu vēl ticis skaidrībā. Lai ari kas viņš būtu, zinu vienīgi to, ka Tilkam viņš nepatīk.

-     Tam nelietim jāsaņem, ko pelnījis, - Tilka murmināja.

-    Kāpēc? - Drejs jautāja.

-    Viņš sūtīja Setu nogalināt manu tēvu, - Tilka paskaidroja.

-    Kāpēc lai Helovejs… Vai viņš ir izraēlietis?

Tilka iesmējās.

-Nē.

-     Kaut kas nesakarīgs. - Zauls nogriezās krustojumā. - Ja Helovejs nav izraēlietis, tad kāda ir viņa saistība ar gru- py, kas meklē nacistus?

-    "Nakts un migla", - Tilka nočukstēja.

-    Kā to saprast? - Zauls jautāja. - Par "Nakti un miglu" dēvēja nacistu Otrajā pasaules karā piekopto terora taktiku.

-    Bet varbūt… vai tāpat nav saprotama arī atmaksas metode, kuru izmanto izraēliešu grupa? - Drejs jautāja.

Nogriežoties nākamajā krustojumā, Zauls nodrebinājās.

-     Nacistu taktikas izmantošana pret ienaidniekiem? Kara noziedznieku nolaupīšana, liekot viņu ģimenēm ciest, tāpat kā ebreju ģimenes cieta holokaustā. Vai Ērikas tēvs iesaistīts šādā neprātā?

-    Atriebības alkas, - sacīja Drejs. - Ari mani vecāki tika nogalināti, tāpēc es zinu par naidu visu. Ilgus gadus es pats biju naida iemiesojums. Aizņemoties ienaidnieka taktiku, cilvēks kļūst sev ienaidnieks. Viņš iemācās sevi nīst.

Zauls atcerējās naidu, ar kādu, atriebdams audžubrāļa Kriša nāvi, bija izsekojis un nogalinājis audžutēvu. Taču atriebība bija sniegusi nevis gandarījumu, bet tikai briesmīgu tukšumu.

-    Man jāatrod Ērikas tēvs un viņš jāapstādina.

-    Helovejs, - murdēja Tilka.

-    Kas viņš iri - Drejs noprasīja. - Ja viņš nav ebrejs…

-    Gleznotāja dēls.

-      Mans Dievs, - noteica Zauls. - Par Gleznotāju tika saukts esesietis, Maidanekas nāves nometnes komandanta palīgs. No dienas dienā viņš pilnveidoja - tieši tā viņš izteicās un tā arī domāja - gāzes kameru un krāšņu sistēmu jeb demontāžas līniju, cauri kurai izgāja tūkstošiem gūstekņu. Naktīs viņš gleznoja idilliskas mežu un pļavu ainavas.

-     Vai Heloveja tēvs bija Maidanekas komandanta palīgs? - Drejs uzdeva Tilkam jautājumu.

-Jā.

-    Kāpēc Helovejs sūtīja Setu nogalināt jūsu tēvu?

-     Lai piespiestu mani pievienoties viņiem. Lai es domātu, ka tēvu nolaupījusi "Nakts un migla".

-    Kur Helovejs atrodas patlaban?

Tilka neatbildēja.

-     Ja lode netiks izvilkta un pārlietas asinis, - sacīja Drejs, - atbildi mēs vispār varam nedabūt.

-    Tev taisnība. Viņš nomirs. Žakete jau visa ir piemirkusi ar asinīm. Mums neizdosies nemanāmi ievest viņu viesnīcā. Vajadzīga kāda konspiratīvā mītne. Jāuzzina no Galagera, kur meklējama viņa mediķu komanda.

Zauls piebrauca ietves malā, izkāpa no mašīnas un devās uz telefona kabīni.

Bet vispirms viņš noklausījās Dreja atkārtoto jautājumu Tilkam.

-    Kur atrodams Helovejs?

-    Kičenerā. Netālu no Toronto. Kanādā.

/ 10

Lai gan kuņģis bija tukšs, Miša Plecs norija vēl vienu malku ugunīgas kafijas un apvaldīja vēlēšanos mesties uz "Mossad" Telavivas mītnes sakaru istabu apakšējā stāvā. Viņš atgādināja sev, ka pulkstenis ir tikai vienpadsmit vakarā. Līdz operācijas "Izglābtā krava" sākumam jāgaida stunda, un tikmēr tās veicējiem vajadzēja ievērot radioklu- sēšanu. Turklāt lejā visiem būšu pa kājām. Savu esmu izdarījis. Plāns vairākkārt pārbaudīts.

Un tomēr viņš raizējās, ka Jozefa sniegtā informācija varbūt nav pareiza. Nebija iespējams pārbaudīt nedz kontrabandas kravu, nedz tās piegādes laiku un vietu, nedz pazīšanās kodus. Ja informācija nebūtu nākusi no Jozefa, ja Izraēlas pastāvēšana nebūtu apdraudēta, Miša nebūtu riskējis kaut ko darīt. Pašreizējā situācijā vislielāko risku radīja nekā nedarīšana. Priekšniecība šajā ziņā negribīgi bija piekritusi.

Atvērās kabineta durvis. Ar satrauktu un izvārgušu seju iesteidzās palīgs.

-    Nupat ar mums sazinājās Romuls.

Miša iztaisnoja plecus.

-    Es cerēju uz to. Kur viņš atrodas?

-    Romā.

-    Kādā veidā viņš sazinājās ar mums?

-    Ar CIP starpniecību. - Palīgs iedeva papīra lapu ar telefona numuru. - Viņš grib, lai piezvanāt, līdzko būs iespējams.

Saņemtā ziņa radīja neizpratni. Pēdējo reizi tiekoties ar Zaulu, varēja nodomāt, ka Pārvalde iejaukta mēģinājumā viņu nogalināt. Un, pat ja nebija iejaukta, tā bija likusi Zau- lam, lai apsola turēties pa gabalu. Kā tas nākas, ka Zauls

izmanto vinu sakarus? Vai Zauls ar Pārvaldi būtu iedzīvo- »

jies nepatikšanās? Vai arī pienākusī ziņa ir kļūdaina?

Bet, lai arī cik neizprotams bija vēstījums, tas tomēr bija divkārt svētīgs. Viņš priecājās, ka ne tikai varēs parunāt ar Zaulu un Ēriku, bet arī brīdi nebūs jādomā par operāciju "Izglābtā krava". Miša paņēma savu drošo telefonu un uzgrieza numuru. Nosprakstēja Vidusjūras līnijas statiskā elektrība. Otrā līnijas galā telefons nozvanīja tikai reizi, un ieskanējās Zaula skanīgi piesmakusī balss.

-    Klausos!

-    Te Smilšu Čūska. Vai tur, kur esi, var runāt brīvi?

-     Esmu Pārvaldes konspiratīvajā mītnē. Man saka, telefons esot drošs.

-    Vai esi iekļuvis nepatikšanās?

-Ar Pārvaldi? Nē, tā sadarbojas. Lai visu izskaidrotu, vajadzētu pārāk daudz laika. - Zauls steidzīgi turpināja: - Esmu saņēmis dažas satraucošas ziņas par Ērikas tēvu.

-    Tāpat kā es, - atteica Miša. - Pēdējās divās dienās no viņa saņemti divi ziņojumi. Ir arī vizuāla informācija, ka viņš ir dzīvs. Pasaki Ērikai. Tēvs ir dzīvs un netiek turēts gūstā. Tomēr viņš negrib rādīties un ir izvairījies no diviem izsekošanas mēģinājumiem. Viņa sūtītie ziņojumi…

-     Par nacistiem? - Izklausījās, ka Zauls ir pārsteigts.

-    Vai viņš patiešām to ziņojis?

-    Nacistiem? - Miša piespieda klausuli ciešāk pie auss.

-    Par ko tu runā?

-     Par kara noziedzniekiem. Jozefs nozudis viņu dēļ. Viņš, Ēfraims Avidans un citi agrākie aģenti, kuru vārdi minēti tavā sarakstā, uzzinājuši, kur slēpjas kara noziedznieki, izveidojuši grupu un tagad ķer viņus rokā.

Miša bija tik pārsteigts, ka nespēja parunāt. Zauls ierunājās uzstājīgāk:

-     Ja Jozefs nav ziņojis par viņiem, par ko tad ir ziņojumi?

-     Lai arī cik drošs ir šis telefons, es nevaru riskēt. Tā bija Izraēlai ļoti svarīga informācija. Citu neko nevaru teikt. Paskaidrot vēl kaut ko varēšu rit ap pusdienlaiku.

-     Bet līdz rītdienai daudz kas var izšķirties. Jozefs jau var izdarīt ko tādu, kas vajās līdz mūža galam. Gan viņa paša, gan Ērikas dēļ viņš jāapstādina. Tu teici, ka viņš atkal nozudis. Vai nevari iedomāties, kur viņš ir?

-    Viņš visu laiku pārvietojas. Ziņojumi saņemti no dažādām zemēm. No Savienotajām Valstīm, no Kanādas.

-    Tu teici, ka no Kanādas? *

-    Vai tas ir tik svarīgi?

-    No kuras vietas Kanādā? - Zauls noprasīja. - No kādas pilsētas?

-   Toronto.

-    Tā jau es domāju!

-     Kas noticis? - Miša jautāja. - Vai tu zini, kāpēc Jozefs uz turieni devies?

-     Netālu no turienes dzīvo kāds nacists. Viņa tēvs ir

Gleznotājs, Maidanekas komandanta palīgs. Delu sauc Helovejs.

Šis vārds trāpīja Mišu kā sitiens. Viņš gribēja pateikt, ka Helovejs ir viens no ieroču tirgotājiem, kuru atklājis Jo- zefs. Taču Miša nedrīkstēja par to runāt, iekams operācija "Izglābtā krava" nav pabeigta. Tiklīdz komanda būs atgriezusies mājās, viņš parūpēsies par informācijas noplūdi, kas lībiešiem liktu domāt par Heloveja saistību ar šo gadījumu. Un tikai tad, kad drošos apstākļos viss būs paskaidrots Zau- lam, viņš būs brīvs.

-     Man jābeidz runāt, - sacīja Miša. - Piezvanīšu tev rīt pusdienlaikā. Tas ir svarīgi. Neko vairs nedari! Gaidi manu zvanu. Man ir informācija, kas tev jāzina.

Miša pārtrauca sarunu.

11

Klausulē sāka skanēt signāls. Zauls neapmierināts to nolika un pārlaida skatienu pieticīgajai Romas nomales lauku mājā ierīkotajai konspiratīvajai mītnei. Te steidzami bija iekārtots kas līdzīgs slimnīcai. Tilka, kura miesa bija ieguvusi ledus krāsu vārda tiešā nozīmē, gulēja uz salokāmās gultas, bet no augstāk novietotās pudeles vēnā plūda plazma. Tas pats ārsts, kas bija nodarbojies ar tēvu Diso, tagad dezinficēja un sakopa ievainojumu Tilkas kreisajā rokā. Viņš uzlika ievainojumam ziedi un apsaitēja.

-   Tagad sāksies lielākās grūtības, - ārsts paziņoja. Viņš izvērtēja pārnēsājamo ierīču rādījumus. - Sirds darbojas aritmiski. Asinsspiediens ir zems. Elpošana… Nepārtrauc dot viņam skābekli! - viņš uzrunāja asistentu.

-    Jums šķiet, ka viņš var nomirt? - Zauls jautāja.

-    Pēc ievainojuma ar divām lodēm viņš gribējis uzstādīt rekordu simt jardu sprinta distancē. Ar katru kustību no ķermeņa tika izsūknētas asinis. Vai nomirs? Brīnums, ja notiks otrādi. Vēl viņam jāpārdzīvo trauma, ko radīs lodes meklēšana otrā rokā.

-    Viņš nedrīkst nomirt!

-    Visi ir mirstīgi.

-    Bet man no viņa vajadzīga informācija!

-    Tad šis ir brīdis, kad pajautāt. Kamēr viņš ir pie samaņas. Paies piecpadsmit minūtes, un, pat ja viņš paliks dzīvs, viņš līdz rītvakaram nepateiks ne vārda.

Apzinoties, ka turpat līdzās ir ārsts un divi viņa asistenti, netālu stāv Galagers, vaļējās durvīs iestājies Drejs un Arlēne, kas aiz tām vēro Ēriku un tēvu Diso, Zauls pieliecās pie Tilkas. Viņš ar auduma gabalu noslaucīja sviedrus no Tilkas sāpju izmocītās sejas.

-    Vai dzirdi mani?

Tilka vārgi pakustināja galvu.

-    Ir iespējams, ka tu nomirsti. Bet, ja izturēsi un izdzīvosi, es garantēju, ka tevi adaidīs.

-     Dieva dēļ, - ierunājās Galagers, - nesoliet to, kas nav jūsu spēkos.

Zauls pagriezās uz Galagera pusi.

-    Es apsolīšu visu, lai tikai dabūtu vajadzīgās atbildes uz jautājumiem. Sākumā es teicu, ka lieta ir gluži personiska. Bet tagad tā skar ne tikai manu sievastēvu. Tā skar arī manu sievu. Uzzinājusi, ko tēvs gatavojas darīt, viņa nekad nepiedos, ja nebūšu darījis visu iespējamo viņa apstādinā- šanai. Mēģiniet apstādināt mani, un es…

-        Ko jūs izdarīsiet man? Un ko tas dos jums? Vai iznākumā būs cits variants ar viņas tēvu? - Galagers noprasīja.

Saprazdams Galagera vārdu patiesību, Zauls vilcinājās. Taču uzticība Ērikai neļāva piekāpties.

-    Nē, ir atšķirība. Šis nav naids, šī ir mīlestība.

-    Bet varbūt tā padara situāciju vēl ļaunāku.

-      Atvainojiet, es negribēju draudēt. Taču saprotiet mani.

Zauls pieliecās pie Tilkas.

-    Pasaki, kas man jāzina. Sakopo visus spēkus, kas vēl ir. Dzīvo. Un tu būsi brīvs. Vai arī es aiziešu bojā, tevi aizstāvēdams.

-    Milzīgs solījums, - Tilka nomurdēja.

-    Vari tam ticēt.

Tilka aplaizīja apkaltušās lūpas.

-    Ko… jūs gribat zināt?

-    Mašīnā, braucot uz šejieni, tu sacīji, ka Helovejs dzīvo netālu no Toronto. Vietā, kura saucas Kičenera. Koncentrējies! Kā var nokļūt pie Heloveja? Kur ir…

-     Kičenera? -'Tilkas balss skanēja tik vārgi kā kritušu lapu čaboņa. - Viņš dzīvo… - sāpīga nopūta, - tai pavisam blakus. Šoseja četri, nulle, viens… uz rietumiem no Toronto… astoņdesmit kilometri… nobrauktuves numurs…

Zauls centās iegaumēt katru vārdu.

12

Pusnakts. Vidusjūra. Uz dienvidiem no Ķrētas, uz ziemeļiem no Lībijas. Kravas kuģa "Medūza" kapteinis tumsā jutās neomulīgi, priekšā pa labi redzot uzplaiksnījām sig- nālugunis. Tikšanās ar Lībijas kuģi bija paredzēta tikai trijos naktī. Signāls mirgoja trīs stundas pirms laika, un viņš nebija brīdināts par grozījumiem plānā. Kopš vienpadsmitiem vakarā viņš ievēroja, lai radio klusētu. Tāpat, lai ienaidnieks neuzzinātu par kravas piegādi, vajadzēja rīkoties lībiešiem. Galvenais, ka signāls saskanēja ar šifru, par kādu pastāvēja agrāka vienošanās. Viņš deva pavēli atsaukties ar attiecīgo šifru, nogaidīja un, redzot, ka lībieši turpina raidīt pareizo šifrēto atbildi, nomierinājās. Jo ātrāk atbrīvosies no kravas, jo labāk.

No tumsas parādījās kuģa dūmenis un apstājās tuvā, bet drošā attālumā no vietas, kur mierīgos ūdeņos stāvēja "Medūza". No pretējā kuģa, dzinējiem dunot, atdalījās laivas. Kapteinis deva saviem vīriem rīkojumu nolaist virvju kāpnes un sagatavot kuģa celtņus kravas pārvietošanai.

Laivas apstājās pie "Medūzas". Pa virvju kāpnēm uz augšu rāpās vīri. Bet kapteiņa smaids izgaisa, kad viņš ieraudzīja, ka vīri ir maskās, ka rokās viņiem automāti un "Medūzas" komanda tiek sasēdināta glābšanas laivās. Dabūjis pa galvu ar pistoles stobru, kapteinis iekliedzās.

Sēdēdams glābšanas laivā, viņš noskatījās, kā "Medūza" uzņem ātrumu un nozūd naktī ar simt miljonus dolāru vērto automātu, triecienšauteņu, plastisko sprāgstvielu, granātu, munīcijas, mobilo raķešu palaišanas ierīču un siltum- jutīgo raķešu kravu. Divas ātrlaivas, ar kurām uzbrucēji bija ieradušies, "Medūzu" pavadīja. Tas, ko viņš maldīgi bija noturējis par lībiešu kuģi, patiesībā bija no audekla izgatavots virs vienas laivas laupītāju pacelts dūmeņa siluets. Modās aizdomas, ka līdzīgs siluets tiks pacelts arī virs "Medūzas" klāja, lai mainītu tās profilu un vajātājiem padarītu nepazīstamu. Uz līdzšinējā kuģa nosaukuma acīmredzot tiļcs uzkrāsots cits. Nākamās dienas rītā pirāti droši vien būs drošā ostā. Kapteinis pieskārās pierei vietā, kur bija trāpījis pistoles stobrs. Viņš pajautāja sev, ko, pie velna, paskaidros lībiešiem, kad tie ieradīsies, un deva komandai pavēli airēt, cik vien ātri tā spēj. Uz kurieni? Vai nebija vienalga, ja tikai tālāk no šīs vietas. Tālāk no lībiešiem, kas nebija pazīstami ar izpratni un nekādā ziņā ne ar žēlastību.

13

Ērika jau bija pie pilnas apziņas un mēģināja pārvarēt apjukumu, kā arī saprast, ko Zauls stāsta. Kā viņš, Drejs un, Arlēne apvienojuši spēkus un kas noticis pēc viņas nolaupīšanas. Dzirdot, ko viņi uzzinājuši, apmulsumu nomainīja šoks.

-    Trieciengrupa? Mans tēvs, Avidans un visi pārējie… septiņdesmit divus gadus vecie vīri… nozuduši tādēļ, lai atriebtos nacistu kara noziedzniekiem?

-    Var gadīties, ka tas nav viss, kas viņiem padomā.

-    Vai viņiem padomā vēl kas ļaunāks?

Drejs palīdzēja Zaulam skaidrot.

-   Mašīnā Tilka pieminēja "Nakti un miglu". Ar to viņš nedomāja nacistu "Nakti un miglu". Viņš domāja… Mums šķiet, ka tavs tēvs ar savu grupu nav apmierinājies ar to kara noziedznieku sodīšanu, kuri viņiem kļuvuši zināmi. Mēs domājam, ka viņi nolēmuši terorizēt nacistu bērnus. Lai samaksā par tēviem graudā.

Pēkšņi visu sapratusi, Ērika atrada sevī spēku piecelties no gultas.

-   Vai tad jūs nesaprotat? Ja iecerēts mocīt tēvus ar bērnu terorizēšanu, tad tēviem jābūt vēl dzīviem. Citādi atriebība nebūs pilnīga. Nacistiem jāzina, ka bērni tiek terorizēti. Zinot, ka bērni cieš, ari viņiem jācieš. Pirms tēva grupa nevienu vēl nav nogalinājusi, ir iespēja to apstādināt.

Drejs pasmaidīja.

-    Zaulam bijusi taisnība, uzteicot tavu gudrību.

-     Ja jau esmu tik gudra, kāpēc jūs nepriecājaties par manu tēvu? - Ērika pavaicāja. - Viena daļa no manis vēlas, lai viņš norēķinātos.

-    Daļa no manis vēlas to pašu, - sacīja Zauls. - Varbūt tāpēc mani tā kaitina centieni viņus aizsargāt.

-    Tur jau tā lieta, - bilda Drejs. - Zināma daļa no tevis alkst atriebības. Bet tikai daļa. Es jūtos kā malā stāvētājs bez tiesībām uz saviem ieskatiem. Mani tuvinieki netika nogalināti holokaustā. Mana rase netika vajāta un gandrīz iznīcināta. Bet, iedomājoties SS, mani pārņem tāds niknums, ka vēlos… - Viņš nopūtās. - Dažs no viņiem nebija tik neprātīgs, lai ticētu tam, ko dara. Viņi gluži vienkārši samierinājās ar apkārt valdošo neprātu. Jo vajadzēja pelnīt iztiku. Paēdināt ģimeni. Ja pietiekami daudz liekuļu būtu pietiekami spēcīgi iebilduši…

-    Bet pasaule nav tā iekārtota, - Ērika noteica.

-    Mēs esam, - sacīja Drejs. - Un tāpēc atsakāmies atzīt nacistu metodes pret viņiem pašiem. Mēs nevēlamies kļūt līdzīgi nacistiem. Vai ne tāpēc tika rīkota Nirnbergas prāva? Nevis atriebība, bet saprāts un likums. Vari ticēt, es vēlos, lai šie kara noziedznieki tiek sodīti. Man vienalga, cik viņiem gadu. Viņiem jāsaņem sods. Pēc manām domām, viņi sodāmi ar nāvi. Absolūts noziegums pelnījis absolūtu sodu. Bet sods nav jāīsteno indivīdam, balstoties uz naidu un bez sabiedrības sankcijas.

-    Bet kā… - Ērika aprāvās un pieķērās pie gultas.

-        Vai ar tevi viss kārtībā? - Zauls piesteidzās klāt un apskāva sievu. Vēlēdamas uzdot jautajumu, Ērika pamaja ar galvu.

-    Bet kā mēs varam apstādināt manu tēvu?

-    Toronto, - atteica Zauls. - Netālu no pilsētas dzīvo Helovejs. Tavs tēvs pēdējo reizi redzēts tur. Vai esi pietiekami stipra ceļojumam?

-    Pat ja nebūtu, es teiktu, ka esmu. Tēva dēļ.

-    Bet vai tā tiešām iri

-    Jā. Sagādā divas biļetes uz pirmo lidmašīnu, kas izlido.

-    Četras, - izlaboja Drejs.

Ērika pārsteigta pameta uz viņu strauju mirkli. Arlēne, kas bija klausījusies klusējot, paspēra soli uz priekšu.

-    Esmu vienās domās ar Dreju. Vajadzīgas četras biļetes. Lidojam arī mēs.

-    Bet jums tas nav…

-    Nav jādara? Vai to tu gribēji teikt?

-Tā nav jūsu problēma. - Ērika apjukusi pamāja ar roku. - Tas izklausās nepieklājīgi un tā nav domāts. Bet viņš nav jūsu tēvs.

-    Pareizi, - atsaucās Drejs. - Mēs neesam spiesti to darīt. Bet mēs, vienalga, lidosim līdzi.

-    Jūs mani pat nepazīstat.

-    Iepazīsim.

14

Jozefs Bernsteins sēdēja viens par cietumu pārvērstās Toronto mājas tumšajā viesistabā. Pirms rītdienas saspringtajiem notikumiem viņš mēģināja atpūsties. Dažu minūšu miers.

Man ir septiņdesmit, viņš domāja. Citi vecie vīri… mani biedri, guļ augšējā stāvā. Tikpat veci vīri - mani ienaidnieki - ir gūstekņi. Rīt pēc vairāk nekā četrdesmit gadiem es izpildīšu jaunībā doto zvērestu. Lai atriebtu ģimeni. Sodīšu briesmoņus tāpat, kā viņi sodījuši mani.

15

"Air Canada" lidmašīna DC-10 nolaidās Toronto tūlīt pēc diviem pēcpusdienā. Zauls bija pielāgojies Romas laikam, kur saule patlaban rietēja, nevis kvēloja virs galvas. Iepriekšējā naktī viņš bija maz gulējis un tagad juta spēku izsīkumu. Kājas no kustību trūkuma sāpēja.

Arlēne ar Dreju sacīja, ka jūtas tieši tāpat. Savukārt Ēriku bija pārņēmuši enerģijas uzplūdi. Norūpējusies par tēvu, pēc iziešanas caur imigrācijas dienestu un muitu viņa tūlīt uzņēmās vadību. Viņa sameklēja automašīnu nomātavu un jau pēc divdesmit minūtēm kopā ar grupu izbrauca no lidostas kompleksa uz ceļa, kas veda uz 401. automaģistrāli.

Satiksme bija ļoti dzīva, vairums braucēju ignorēja simts kilometru ātruma ierobežojumu. Ērika nevēlējās piedzīvot konfliktu ar policiju un, par spīti nepacietībai, ievēroja likumīgi atļauto maksimālo ātrumu. Pēcpusdienas saule nomāca. Viņa ieslēdza gaisa kondicionētāju un skatījās taisni uz priekšu, nelikdamās zinis par zemnieku laukiem maģistrāles abās pusēs.

Zauls vēroja nobrauktuvju numurus un pēc piecdesmit minūtēm ierunājās:

- Tepat ir. Nogriezies pa šo!

Viņš nožēloja, ka nebija varējis sagaidīt Mišas Pleca telefona zvanu Romā. Miša bija apgalvojis, ka grib teikt ko svarīgu, un Zaulam bija aizdomas, ka informācija attiecas uz Heloveju. Bet, kad vajadzēja izšķirties par palikšanu Romā vai izlidošanu ar pirmo lidmašīnu uz Toronto, lēmuma pieņemšanu bija noteikusi steidzamība.

-    Nogriezies šeit! Tagad pa kreisi, - Zauls deva norādījumus.

Ērika brauca pa lauku ceļu. Pēc pieciem kilometriem Zauls lika vēlreiz nogriezties pa kreisi. Saule apspīdēja lauku apvidu ar lēzeniem pakalniem un mežiem, kas mijās ar kukurūzas laukiem un ganībām.

-    Mums vajadzētu būt jau tuvu, - noteica Zauls. Asfaltētais ceļš meta līkumu. Viņš norādīja uz grants celiņu, kas cauri kokiem veda uz nolaidenu zālienu un ēku kraujā.

-    Manuprāt, šī ir īstā vieta. Apkārtne tāda, kā Tilka aprakstīja. Tepat jābūt… Jā, uz pastkastes ceļa malā redzams kurts.

-   Daudzi cilvēki izrotā pastkastes, un daudzi šim nolūkam izmanto suņu attēlus, - Drejs aizrādīja.

-   Tilka sacīja, ka aiz līkuma ēkas otrā pusē jābūt metāla tiltam.

Pēc minūtes Ērika jau brauca pa šādu tiltu.

-    Man vairs šaubu nav. Pulkstenis jau gandrīz rāda pusčetri. Izmantosim laiku, kamēr vēl ir gaiša diena.

Ērika apgrieza mašīnu, vēlreiz pārbrauca pār tiltu un apstājās asfaltētā ceļa malā.

-   Upes malā tukša mašīna neliksies aizdomīga. Var nodomāt, ka cilvēks devies makšķerēt.

-   Es priecātos, ja mēs būtu varējuši paņemt līdzi savus ieročus, - teica Zauls.

-    Vest cauri lidostas pārbaudei? Tādā gadījumā mēs vēl būtu Romā. Un cietumā, - Drejs piebilda.

-    Tā ir tikai vēlme. Bet, nokļuvis pie šā savrupnama, es jutīšos kā izģērbts.

-    Nekas vēl nav zināms. Var izrādīties, ka ieroči būs lieki, - sacīja Arlēne. - Varbūt Helovejs ir visparastākais biznesmenis.

-    Neaizmirsti viņa saistību ar Setu un Tilku. Jābūt gataviem uz pārsteigumierh.

Visi izkāpa no mašīnas. Skatienam no mājas viņus aizsedza mežs.

16

Mežs bija biezs. Tikai vietumis saules stari izspraucās cauri lapu pārsegam. Ieelpodams zemes aromātu, Drejs gāja pa līkumainu zvēru taku, pārkāpa pāri nokrituša koka stumbram un devās augšā pa nogāzi, kuru klāja vēl biezāks mežs. Atskatījies uz Arlēni, viņš nobrīnījās par viņas graciozajām kustībām un acīm redzamo jušanos svešajā apkārtnē kā mājās. Jādodas abiem pakāpelēt pa kalniem, viņš nodomāja. Diviem vien uz pāris nedēļām neskartā dabā.

Kad tas viss būs galā.

Tomēr viņš visu uzmanību pievērsa tagadnei un devās cauri mežam tikai augšup. Uzkāpis augšā, viņš pagaidīja Arlēni un mīļi noglāstīja viņai plecu. Klajuma otrā pusē uz kraujas turpinājuma pa labi starp kokiem varēja saskatīt savrupmāju. Priekšā Zauls ar Ēriku jau līda cauri krūmiem.

Pat no simt jardu attāluma Drejs saskatīja mājas priekšā pusduci bruņotu sargu. Viņu uzmanība bija pievērsta ceļam uz savrupnamu. Pie vārtiem stāvēja desmit dažādas mašīnas. Pa mājas parādes durvīm iznāca vīrietis zilā treniņtērpā un strauji apstājās. No redzētā viņš šausmās iepleta acis. Saceldama putekļus, pa grants ceļu tuvojās kravas automašīna.

17

Iepriekšējā vakarā Helovejs bija jutis tik lielu satraukumu par gaidāmo ieroču piegādi, ka bija riskējis un apmeklējis sievu ar bērniem konspiratīvajā mītnē Kičenerā. Pulkstenis trīs naktī Lībijā atbilda deviņiem vakarā Ontā- rio. Ņemot vērā laiku, kas nepieciešams ieroču pārkraušanai no "Medūzas" lībiešu kuģī, un laiku, kas lībiešu kuģim vajadzīgs, lai atgrieztos savā ostā, viņš necerēja, ka ziņu par operācijas pabeigšanu saņems agrāk par nākamās dienas rītu.

Viņš nebija reliģiozs, tomēr lūdza Dievu, lai pasākums izrādītos veiksmīgs, jo arī viņu bija pārņēmušas Rozenber- ga ļaunās priekšnojautas, ka "Nakts un migla" varētu uzzināt par kravas nosūtīšanu. Ienaidnieks zināja par viņiem tik daudz, lai spētu terorizēt, un nebija izslēgts, ka tas uzzinājis arī par "Medūzu". Bet Helovejs nevarēja brīdināt lībiešus par iespējamo informācijas noplūdi. Pārliecināts, ka par nedrošas kravas nosūtīšanu tiks maksimāli sodīts, viņš paļāvās uz laimi, klientus neinformēja un cerēja, ka nekas ļauns neatgadīsies.

Savas cerības viņš izteica, pusdienās uzsaucot tostu. Ar tēlotu smaidu viņš pacēla vīna glāzi un uzrunāja sievu un bērnus.

-    Es zinu, ka jūs esat neizpratnē par to, kas notiek. Pēdējie pāris mēneši pagājuši pastāvīgā sasprindzinājumā. Jūs priecātos, ja būtu mājās. Miesassargi jūs uztrauc. Diemžēl ir reizes, kad starptautiski darījumi rada ienaidniekus. Ja veiksies, tad ceru, ka krīze drīz beigsies. Bet tikmēr jūsu pacietība un sapratne bijusi lieliska.

Viņš iedzēra malku vīna un klusībā uzsauca vēl vienu tostu. Par "Medūzu". Par to, lai darījums simts miljonu dolāru vērtībā tiktu veiksmīgi pabeigts.

Viņš ievēroja, ka pulkstenis rāda deviņi vakarā, tas bija laiks, kad Vidusjūrā jāpārkrauj krava. Ēdamistabā ienāca miesassargs un pasniedza telegrammu.

Helovejs atplēsa aploksnes vienu malu un izņēma ziņojumu. Lai saprastu vārdu nozīmi, nācās to izlasīt vairākas reizes.

VISAS PROBLĒMAS ATRISINĀTAS. JŪSU TĒVS IR DROŠĪBĀ. VIŅŠ ATGRIEŽAS Rrr TRIJOS PĒCPUSDIENĀ PĒC

JŪSU LAIKA JŪSU NAMĀ. TILKA. SETS.

Helovejs atvieglots uzelpoja. Pirmo reizi pāris mēnešu laikā viņš jutās līksms un atbrīvots. Tiesa, viņš nesaprata, kāpēc Sets ar Tilku sūtījuši telegrammu, nevis zvanījuši, un kāpēc telegramma sūtīta uz konspiratīvo mītni, nevis uz ārpilsētas namu. Vēlāk gan viņš piezvanīja sargam uz savrupnamu, uzzināja, ka telegramma tikko saņemta arī tur, un nomierinājās, jo nosprieda, ka Sets ar Tilku mēģinājuši padot ziņu abās vietās, kur viņš varētu būt atrodams. Viņi acīmredzot bija noraizējušies, ka zvanīšana, vienalga, kāda iemesla dēļ, var radīt draudus. Viņš deva rīkojumu nama apsardzei rīt gaidīt mājās visu kompāniju.

-        Jūsu vecaistēvs drīz būs mājās, - Helovejs paziņoja bērniem. Veltījis sievai starojošu smaidu, viņš atmeta parasto atturību un ielēja sev vēl vienu glāzi vīna.

Nākamajā dienā Helovejs bija tā sanervozējies, ka nespēja nosēdēt uz vietas. Miesassargu pavadībā viņš devās uz savu īpašumu. Mašīna jau bija piebraukusi. Nopriecājies viņš steidzās pie tās.

Taču no mašīnas tēva vietā izkāpa Rozenbergs.

Helovejs izbrīnā sastinga.

-    Ko tu šeit dari?

-    Saņēmu tavu telegrammu.

-    Telegrammu?

-    Vai tad tu neesi sūtījis?

-    Dievs sodi, nē!

-     Bet uz tās ir tavs vārds. - Rozenbergs izņēma telegrammu no svārku kabatas.

Helovejs izrāva telegrammu viesim no rokām. To lasot, dūša saskrēja papēžos.

TELEFONAM NEVAR UZTICĒTIES. VISAS PROBLĒMAS

IR ATRISINĀTAS. MŪSU TĒVI IR DROŠĪBĀ. TRIJOS

PĒCPUSDIENĀ PĒC MANA LAIKA MANĀ ĪPAŠUMĀ.

HELOVEJS.

-    Un tu tam noticēji? - Helovejs saņurcīja papīru.

-    Bet ko lai es būtu darījis? Vai zvanīt, ja tu ziņo, ka nedrīkst to darīt? Vai palikt Meksikā, kad mans tēvs var būt šeit, Kanādā?

-    Stulbeni, arī es saņēmu tieši tādu telegrammu. To saturs ir gandrīz vienāds! Tajā norādīts, ka mans tēvs var te būt.

-    Tad tu esi tāds pats muļķis, par kādu turi mani!

-     Viņi to izdarījuši! - Helovejs pagriezās uz nama ieejas pusi. - Mēs esam ievilināti slazdā!

-     Viņi? - Rozenbergam saļodzījās ceļgali. - "Nakts un migla"?'

-     Kas gan cits? Un patlaban viņi droši vien mūs novēro.

Helovejs ar Rozenbergu devās uz māju. Pēkšņi Helovejs izdzirdēja mašīnas rūkoņu uz grants ceļa un apgriezās. Sargiem steidzoties pie mašīnas, Helovejs saskatīja pie stūres Milleru. •/

-    Es pavēlēju jums uz šejieni nebraukt!

Apstājoties uz grants nošņirkstēja Millera mašīnas riteņi. No mašīnas izklupa pārskaities arhitekts.

-     Bet es teicu, ka ieradīšos! Tu zināji, kas bija mans tēvs! Tu zināji, kas bijuši visi mūsu tēvi! Es mēģināju sevi pārliecināt, ka nolaidīšos līdz tavam līmenim, ja te ieradīšos un tevi nožņaugšu! Bet Dievs mans liecinieks, ka, pat zinot par tēva noziegumiem, es gribu viņu atpakaļ! Un tad tu atsūti telegrammu! Par tēvu! Tu ziņo, ka viņš ir šeit! Kur viņš ir?

Helovejs saķēra papīru, kuru Millers vicināja kā neprātīgs. Tā saturs bija tāds pats kā Rozenberga saņemtajam.

-    Viņi te ir visapkārt! - Helovejs nokliedzās. - Es zinu! Esmu par to pārliecināts! Viņi ir te visapkārt!

-    Visapkārt? - Millera dusmas auga augumā. - Par ko tu… Te visapkārt? Kas?

-     Būs labāk, ja nozudīsim aizsegā. Ātri iekšā! - Helovejs steidzās uz nama ieejas pakāpieniem, pa ceļam izkliegdams pavēles sargu kapteinim.

-     Savāc kopā pa perimetru izvietotos vīrus! Aizsargājiet māju!

Bet viņš vēlreiz strauji pagriezās, jo atkal izdzirdēja mašīnas rūkoņu. Ak Kungs, viņš nodomāja. Vai tiešām vēl nav gana?

18

Tas turpinājās vēl divas stundas. Pie mājas piebrauca mašīnas, un no tām visām kāpa ārā vīri ar telegrammām rokā. Viņi bija ataicināti no visas pasaules - no Meksikas, Amerikas, Anglijas, Francijas, Zviedrijas, Ēģiptes, Itālijas. Visi viņi bija traukušies tikties ar tēviem, bet, ieradušies pie Heloveja, uzzināja, ka ir piekrāpti. Kamēr sargi sargāja ēku, kabineta drošībā skanēja viņu saniknotās un baiļu pilnās balsis. Tika kliegts, izteikti pārmetumi un sūdzības.

-    Es dodos no šejienes prom!

-    Bet braukt projām nav droši!

-Arī palikt'nav droši!

-    Kam īsti trijos jānotiek?

-    Kāpēc telegrammā noteikts precīzs laiks?

-    Bet ja nu mūsu tēvi atgriežas?

-    Bet ja mums uzbrūk?

Noteiktais laiks pagāja. Helovejs izdzirdēja ceļā uz māju iegriežamies vēl kādu mašīnu. Cerot, ka sakarā ar "Nakti un miglu" notikusi kļūda un ka ieradušies Sets ar Tilku,

viņš izsteidzās ārā. )

Taču atbraukusi bija nevis vieglā automašīna, bet kravas automobilis. Ar dēļu paaugstinājumiem virs bortiem un brezentu pārklātu kravas kasti tā izskatījās kā…

Helovejs nodrebinājās.

… Kā lopu vāģis.

Dievs ir žēlīgs, nelabu priekšnojautu pārņemts, viņš nodomāja. Draudi to neskaidrības dēļ viesa jo lielākas šausmas. Kļuva skaidrs, ka tas ir beigu sākums.

19

-     Kas īsti tur notiek? - jautāja Zauls. Nogūlies uz kraujas blakus Ērikai, Drejam ūn Arlēnei, viņš noskatījās, kā kravas auto tuvojas mājas priekšā novietotajām deviņām vieglajām mašīnām. Vīrs zilajā treniņtērpā kā neprātīgs māja sargiem, kas pavērsa ieročus pret kravas automašīnu.

Drejs saspringts ierunājās:

-    Mums jātiek tuvāk.

-   Tūlīt pat, kamēr sargu uzmanība pievērsta kam citam, - bilda Ērika.

Aiz krūmiem, kuros viņi slēpās, zāliena priekšā slējās līdz viduklim augsts dzeloņstiepļu žogs. Ērika skrēja pie tā. Uz stabiņiem izolatoru nebija, tātad žogs nebija elektrifi- cēts. Nebija redzamas arī televīzijas novērošanas kameras. Kaut kur varēja būt noslēpti skaņas vai spiediena detektori, taču nācās riskēt. Viņa pārrāpās pāri stabiņam, nokūleņoja zālienā un rāpās uz priekšu.

Simt jardu attālumā pa labi vīrs zilā treniņtērpā izkliedza pavēles sargiem, kas tēmēja uz kravas mašīnu. Tā jau bija sasniegusi gatves galu un piebraukusi tuvu mājas priekšā novietotajām vieglajām mašīnām.

Šausmīgu priekšnojautu dzīta, Ērika rāpās ātrāk. Viņa pagriezās pret Zaulu, kas pa zāli līda viņai līdzi. Drejs un Arlēne bija atdalījušies vairāk pa kreisi, lai katrs atsevišķi būtu grūtāk pamanāms.

Saule spīdēja Ērikai aiz muguras, kad viņa steidzās uz dārza malu, kur auga garas, koši dzeltenas lauvmutītes, cerēdama, ka aiz tām varēs paslēpties, skrienot uz māju.

Viņa strauji apstājās. Divi sargi no mājas otras puses bija sadzirdējuši troksni un tuvojās. Viņi pievienojās saviem kolēģiem un notēmēja ieročus uz automašīnu, kas bija pagriezusies ar kravas kasti pret grupu.

Izmantojot sargu aizņemtību, Ērika vēl vairāk tuvojās mājai. Taču pa kreisi bija redzams sargpostenis, un viņa noslēpās aiz krūma. Sargs ar šaušanai sagatavotu ieroci piegāja pie nojumes un tūlīt atrāvās atpakaļ, gluži kā dabūjis sitienu. Viņš ķēra ar roku pie kakla un piepeši sabruka. Neko nesaprazdama, Ērika ieraudzīja no nojumes otras puses parādāmies divus vecākus vīrus. Viens turēja ieroci, kuru Ērika labi pazina pēc izskata un kuru izmantoja trankvili- zatoru šautriņu šaušanai. Par spīti gadiem, vīri apbrīnojamā ātrumā ievilka sargu nojumē. Viens aizvēra durvis, bet otrs tikmēr paņēma sarga ieroci. Abi aizsteidzās uz mājas otru pusi.

Ērikas neizpratne palielinājās, paskatoties pa labi uz mājas priekšu un ieraugot, ka no kravas mašīnas kabīnes izkāpj pavecs vīrietis. Vīrs devās uz mašīnas pakaļgalu, kur satikās ar otru pavecu vīru, kas bija izkāpis no kabīnes šofera pusē un, Ērikai neredzams, aizgājis līdz turienei. Viņi nostājās sargu ieroču stobru priekšā. Bailēm jaucoties ar samulsumu, Ērika rāpās ātrāk. Sirds skaļi pukstēja. Ļaunās nojautas pastiprinājās. Vecais vīrs, kas nupat bija parādījies no mašīnas otras puses, bija viņas tēvs.

Naids bija padarījis viņu neuzņēmīgu pret bailēm. Jozefs Bernsteins apstājās ieroču stobra galā un pagriezās pret Heloveju.

-    Vai tā jūs uzņemat ciemiņus?

-    Kas jūs esat?

-     Manuprāt, jūs jau to zināt, - atbildēja Ēfraims Avidans. Nostājies blakus Jozefam, viņš pastiepa roku pie brezenta, kas aizsedza mašīnas pakaļgalu. - Sakiet sargiem, lai nolaiž lejā ieročus. - Ēfraims parāva brezentu sānis, atsedzot kravas kasti.

Kravas kastē sēdēja ar bārdu noaudzis vecāks vīrs un tēmēja ar ložmetēju.

-Tā kā jūsu bizness ir ieroči, tad lieki teikt, ka ložmetējs gatavs šaušanai, - viņš sacīja. - Tāpat jūs zināt, kādu postu var nodarīt ātršāvēja trīsdesmitā kalibra lodes. Pat ja kāds mani tagad nošautu, pirksti refleksīvi nospiestu mēlīti. Es tēmēju jums tieši krūtīs. Lūdzu, izpildiet manu biedru lūgumu un pavēliet sargiem nolaist ieočus!

-    Bet, ja vajadzīgs vēl kāds pamudinājums, ieskatieties dziļāk mašīnā, - ieteica Jozefs.

Domīgi pavēris muti, Helovejs paskatījās kravas kastē.

-     Nāciet tuvāk! Mēs gribam, lai jūs redzat katru sīkumu, - aicināja Ēfraims.

Helovejs spēra divus nervozus soļus un, ieraudzījis, kas atrodas mašīnā, nobālēja.

Apstulbināti ar medikamentiem, pelnu pelēki un iekritušiem vaigiem vienpadsmit tēvi bija saslēgti ar ķēdēm un sagāzti kravas kastē uz grīdas. Piespiedis automāta stobru Heloveja tēvam pie pieres, gūstekņus sargāja pavecs vīrs.

-    Kungs Dievs! - Helovejs saķēra vederu, it kā gatavotos vemt.

-    Pavēliet sargiem nolaist ieročus, ja negribat, lai nošaujam gūstekņus! - noteica Jozefs un no vējjakas kabatas izvilka beretu.

-    Dariet, ko viņi liek, - ierunājās Helovejs.

Sargi nolika ieročus uz ceļa. Jozefs pārmeklēja viņus, atrada dažas pistoles un pavēlēja visiem nogulties uz grants ceļa ar seju lejup.

-      Kāpēc jūs to darāt? - Helovejs noprasīja. - Ko īsti jūs vēlaties?

-     Vai tas jau nav pilnīgi skaidrs? - Ēfraims jautāja. - Mēs esam ieradušies aprunāties par nacistu rasu teorijām.

Atvērās Heloveja savrupnama lielās parādes durvis. Cits aiz cita ar paceltām rokām un baiļu pārvērstām sejām pa tām nāca ārā Heloveja grupas locekļi. Viņiem sekoja divi vecāki vīri ar "Uzi" automātiem.

-    Nu tā, - noteica Ēfraims, - arī atlikusī klausītāju daļa devusi piekrišanu piebiedroties mums.

-   Man nav skaidrs, ko jūs gribat darīt, - iekliedzās viens no Heloveja grupas, - bet…

-    Mister Miller, - sacīja Jozefs, - lūdzu, aizverieties!

-    Neko tādu jūs nevarēsiet paturēt noslēpumā! Jūs nevarat…

Jozefs iezvēla viņam pa galvu ar beretu. Millers novēlās uz ceļa un, saķēris asiņojošo galvu, sāka vaidēt.

-    Vai vēl kāds vēlas izteikties? - Jozefs noprasīja.

Grupa šausmu pilnām acīm skatījās uz asinīm, kas plūda pār Millera seju.

-    Ļoti labi, - Jozefs noteica.

Ar šaušanai sagatavotiem automātiem no mājas abām pusēm parādījās vairāki veci vīri.

-    Vai esat sagustījuši ari pārējos sargus? - Ēfraims jautāja.

-    Perimetrs ir drošs. Mēs pārmeklējām visas ēkas istabas.

-    Tādā gadījumā laiks sākt. - Ēfraims pagājās uz kravas mašīnas pusi.

-    Lai arī ko jūs gribatdarīt, tas nav pieļaujams, - ierunājās vīrs, kas izskatījās pēc meksikāņa.

-     Rozenberg, nesāciet mācīt, kas ir pieļaujams un kas ne. Jūs abi ar Heloveju esat spilgts paraugs, kā dēli manto tēvu netikumus.

-    Par ko jūs runājat?

-    Par ieročiem, kurus pārdevāt Lībijai, lai tos izmantotu pret Izraēlu.

-    Jūs zināt par…

-    Ieroči jau ir izraēliešu rokās.

Rozenbergs iestenējās.

-     Pat ja tā jūs nebijāt domājis, ir tikai taisnīgi, ka esat palīdzējis aizsargāt manu rasi, rasi, kuru jūsu tēvi gribēja iznīcināt, - Ēfraims paskaidroja, pastiepa roku, izņēma no mašīnas lāpstas un nometa zemē. - Ņemiet lāpstas. Visi! - Viņš nometa zemē vēl lāpstas. - Mēs atvedām pietiekami daudz, lai iznāktu visiem. Mēs neesam nodomājuši veltīt tam visu dienu. Jūsu tēvi vienmēr domāja par efektivitāti. Par kopdarbu. Par organizētību.

-    Lāpstas? - Helovejs nobālēja. - Ko jūs…

-    Būs jārok bedre, protams. Liela un dziļa bedre.

-    Jūs neesat pie pilna prāta!

-     Vai jūsu tēvi bija pie pilna prāta, kad spieda ebrejus rakt bedres citu ebreju apglabāšanai? Vai ebreju nogalināšana ir prāta darbs? Vai neprāts ir tikai slepkavotāju sodīšana ar nāvi? Ņemiet lāpstas!

Automātu stobru pamudināt^, grupa pagājās uz priekšu.

- Bedri raksim aiz mājas, kur tā nav redzama no ceļa, - Ēfraims paskaidroja. - Saprotams, jūs interesē, kas notiks ar jums, kad bedre būs izrakta. Vai mēs liksim jums noskatīties tēvu nāvē un pēc tam nošausim jūs, kā jūsu tēvi nošāva tos, kas raka viņiem bedres līķu iemešanai. Mēs dodam jums tādu pašu solījumu kā jūsu tēvi saviem upuriem. Sadarbojieties, un mēs jūs atlaidīsim. Rociet bedri, un mēs būsim saprotoši. Cik ļoti jūs mīlat savus tēvus? Daudziem ebrejiem nācās atbildēt uz šo jautājumu kara laikā. Ja jau tēviem jāmirst, vai pretošanās un nāve kopā ar viņiem nav veltīgs upuris? Varbūt saprātīgāk ir sadarboties ar soda izpildītājiem un izmantot iespēju palikt dzīvam? Interesanta dilemma. Ja atteiksieties rakt bedri, mēs jūs nogalināsim. Ja izrādīsiet paklausību… - Ēfraims kā neziņā pacēla rokas. - Kas to lai zina? Izbaudiet to pašu pieredzi, ko mēs. Tā var būt audzinoša.

21

Ērika aizlīda aiz lapenes un nopētīja mājas otru pusi. Divi vecie vīri, kas bija ievilkusi sargu nojumē, nekur vairs nebija redzami. Droši vien bija iegājuši mājā pa sētaspuses durvīm. Mājas otrā galā divi citi veci vīri vilka sargu aiz būves, kas izskatījās kā gara garāža. Tad ar automātiem rokās viņi parādījās atkal un aizskrēja uz mājas otru pusi.

Ērika atskatījās uz Zaulu, kas līda viņai aiz muguras, brīdinoši pacēla roku un norādīja uz mājas otru pusi. Drejs un Arlēne nebija saskatāmi, un viņa nosprieda, ka abi cenšas apiet teritoriju un saprot - īpašumā atrodas sveši cilvēki.

Mājas otrā pusē diviem vecajiem vīriem piebiedrojās vēl divi. Visi kopā viņi iesteidzās mājā. Ērika piespieda sevi nogaidīt, līdz radīsies izdevība.

Viņa nopriecājās, kad tāda radās. Visi četri atkal iznāca ārā, nogrozīja apkārt automātu stobrus, kā pārbaudīdami, vai apkaime ir droša, bet tad sadalījās pa divi, un katrs pāris pa savu mājas pusi skriešus devās pie grupas mājas priekšā.

Tagad! Viņa pieskrēja pie mājas sētaspuses, piespiedās pie sienas un cauri durvīm ieskatījās klusajās un krēslainajās iekštelpās. Tiklīdz Zauls nostājās blakus, viņa atvēra durvis un iegāja.

Pa labi bija kāpnes, kas veda uz pagrabu. Priekšā aiz trim pakāpieniem bija īss gaitenis. Kamēr Zauls pārbaudīja pagrabu, Ērika iegāja gaitenī, kur saoda gaļas un svaigi ceptas maizes smaržu. No gaiteņa durvis veda uz lielu, spodrībā mirdzošu virtuvi, kurā ar trankvilizatora šautriņām kak- lā uz grīdas nekustīgi gulēja divi vīri kalpotāju ietērpā.

Ērikai pār muguru noskrēja drebuļi. Pēc Zaula atgriešanās no pagraba viņa pa atsperdurvīm iegāja citā, garākā un platākā gaitenī ar gleznām gar sienām. Kaut arī ainavas gleznās izskatījās skaistas un no tām staroja mistiska gaisma, tās droši vien bija radījis briesmonis - Maidanekas komandanta palīgs, Heloveja tēvs.

Pa labi atradās ēdamtelpa, pa kreisi - liels kabinets ar pelnutraukiem un tukšām dzērienu glāzēm, kas liecināja, ka nesen te pulcējies daudz cilvēku. Tad viņas uzmanība no kabineta pārsviedās uz gaiteņa galu. Ieejas durvis nebija līdz galam aiztaisītas. No ārienes šurp nāca vīriešu balsis - daža saniknota, daža lūdzoša, daža stindzinoši mierīga. Viena balss piederēja tēvam. Asinīm deniņos pulsējot, viņa lavījās pa gaiteni uz priekšu un pieplaka pie sienas blakus pavērtajām durvīm. Pa nelielo durvju spraugu varēja saskatīt saules apgaismotus pakāpienus durvju priekšā un sirmgalvjus, kas stobra galā turēja vīrus vidējos gados.

Atkal atskanēja tēva balss. Satraukums, ko radīja atrašanās tik tuvu tēvam, piepeši izgaisa. Ēriku pārņēma izmisums, no kura viņa zaudēja spēku. Dzirdamās runas bija tikpat groteskas kā uz grants nomesto lāpstu nošķindēšana un pavēle rakt aiz mājas bedri. Apvaldīdama nelabumu, kas viņu pārņēma, Ērika uzlika Zaulam uz pleca roku.

22

Ēfraimam pieminot bedres, ko dēli spiesti rakt tēviem, Jozefa atmiņā spilgti atausa bedres, kuras viņam ar sievu bija nācies rakt Treblinkā. Krāšņu trūkuma dēļ esesieši bija dedzinājuši līķus šajās bedrēs, un ebrejiem, kas līdz spēku izsīkumam lāpstoja zemi, viņi solīja atlikt sprieduma izpildi. Sadarbojies un dzīvo. Atsakies no lojalitātes pret saviem līdzcilvēkiem ebrejiem un mirsti gāzes kamerās, no kurām būtu varējis izvairīties, vai arī tu tiksi sadedzināts bedrēs, kuras atsakies rakt.

Šī drausmīgā izvēle bija apdraudējusi veselo saprātu - par iespēju palikt dzīvam vajadzēja palīdzēt atbrīvoties no biedru, cilvēcisku būtņu paliekām. Vainas apziņa bija tā nomocījusi viņu, naids bija tik nesamērīgi uzblīdis, ka viņš bija gatavs uz visu, lai tikai atbrīvotos no mokām. Kad nu šāds brīdis bija pienācis, viņš Treblinku ne tikai atcerējās. Likās, viņš atkal tajā atgriezies, visapkārt virmo gruzdošu līķu dvaka, pārogļojušās miesas smirdoņa tūlīt izraisīs vemšanu. Taču viņam bija pietiekami daudz spēka, lai pieslietos taisni un izpildītu esesiešu pavēles salikt vēl malku uz līķiem, atvērt jaunus maisus ar nedzesētiem kaļķiem, izvest no gāzes kamerām jaunus līķus. Acīs kāpa asaras.

-     Ārā! - viņš izdzirdēja esesieša uzkliedzienu. - Visi ārā! Veicīgi! Ātrāk! Nolādēts, Ieciet! Ārā no mašīnas!

Mašīna? Bet Treblinkā mašīnu nebija. Nacisti pieveda upurus lopu vagonos pa dzelzceļu. Kāpēc mašīna?

Apziņa pārlēca no toreizējā murga uz tagadni, no Treb- linkas uz Heloveja īpašumu. Viņš ieraudzīja Ēfraima naidā plaši atplestās acis.

-    Ārā! - Ēfraims kliedza uz vecajiem SS virsniekiem un mudinādams sita ar virves galu. Mēģinādami steigties, ķēdēs saslēgtie gūstekņi zaudēja līdzsvaru, un to trauslie ķermeņi krita uz grantainā ceļa cits citam virsū. Kopā sasieti, viņi šņukstēja un locījās.

-    Izbeidz, - sacīja Jozefs.

Līdzās Ēfraima kliedzieniem viņa iebildumi izskanēja kā čuksts.

-    Celieties kājās, mūdži! Veiklāk! Nekavējieties! Mil- ler, jums labi jāzina, kam jānotiek tālāk! Kad bedre būs izrakta, tai pāri tiks nolikts dēlis un mēs liksim jums nostāties pa vidu! Tad būs pilnīgi droši, ka pēc nošaušanas iekritīsiet bedrē. Mēs nevēlamies šķiest laiku, iesperot kādu bedrē, ja nokritīsiet uz malas. Galvenais ir efektivitāte, Miller! Vai tāds bija jūsu moto? Organizētība! Mēs negribam šķiest laiku!

-    Izbeidz, - Jozefs sacīja vēlreiz.

Cauri Ēfraima kliegšanai neviens viņa vārdus nedzirdēja.

Dēli stāvēja nobālējuši no satricinājuma.

-     Vai nevēlaties mūs apstādināt? - Ēfraims noprasīja. - Helovej! Rozenberg! Pamēģiniet mūs apturēt! Nē? Vai nu jūs sākat saprast, kā bailes var paralizēt gribu? Esesieši mēdza teikt, ka žīdi pelnījuši nāvi, jo nepretodamies gājuši gāzes kamerās! Nu, tagad ir jūsu kārta! Pretojieties! Demonstrējiet, cik lielā mērā esat pārāki! - Viņš atkal pātagoja tēvus. - Kājās! Nolādēts, pasteidzieties!

Redzot Ēfraima naidā pārvērsto seju, Jozefam kļuva nelabi. Nebija domāts, ka tas viss izvērtīsies tā. Viņš bija cerējis just gandarījumu, nevis riebumu. Atvieglojumu, nevis nelabumu.

Ēfraims pātagoja vecos vīrus arvien straujāk.

-    Drīz jūs iepazīsiet, kāda ir sajūta, kad dēls rok kapu, kā ir, kad dēli spiesti noskatīties jūsu nošaušanu! Jūs būsiet nobijušies, pazemoti, iznīcināti! - Ēfraims vērojot paskatījās uz dēliem. - Un drīz jūs uzzināsiet, kā ir, kad tiek nogalināts tēvs un bezpalīdzīgi jāstāv malā, kad pats esi piedalījies nonāvēšanā, rokot kapu! Drīz jūs zināsiet, ko nozīmē gaidīt, vai nekrietnā vienošanās tiks izpildīta un vai jūs tiksiet nogalināti vai atstāti dzīvi!

Vecie viri barā tika dzīti uz mājas otru pusi. Ar automātu stobriem pamudinātie dēli bija spiesti nest lāpstas bedres rakšanai.

-     Mēģiniet bēgt! - Ēfraims kliedza. - Arī mēs jutām tādu vilinājumu. Mēs zinājām, ka mūs nošaus, un tomēr nebeidzām cerēt, ka būs kas tāds, kas izbeigs šo efektivitāti, izbeigs šo…

Jozefs atvēra muti, lai iesauktos vēlreiz: "Nē!" - taču vārds pamira uz lūpām.

Kāds cits, sieviete, iesaucās pirmā.

Jozefs pavērsās uz pavērto parādes durvju pusi. Pagriezās ari citi ar visiem automātiem. Ēfraims izvilka beretu.

Apstulbis no brīnumiem, Jozefs ieraudzīja no mājas iznākam sievieti.

Nevar būt, viņš nodomāja. Tas nav iespējams! Man rādās!

Bet viņš zināja, ka tā nav. Grants ceļš zem kājām salīgojās, jo šaubas izgaisa.

Sieviete bija Ērika.

Viņas seja dusmās kvēloja.

-    Nē! Jūs to nedarīsiet! Tā nav pareizi! Tas ir vairāk nekā nepareizi! Izdaroties ar viņiem tāpat, kā viņi izrīkojās ar mums, ar mūsu tautu, jūs paši kļūstat kā viņi! Jūs iznīcināt paši sevi! Tas jāizbeidz!

-    Ērika… - Jozefs murmināja.

-    Vai tu pazīsti šo sievieti? - Ēfraims jautāja.

-    Viņa ir mana meita.

-Kas?

No mājas labās puses'izskrēja vīrietis un sieviete, saķērās ar diviem Ēfraima grupas locekļiem un atņēma automātus. Gandrīz tajā pašā brīdī pa nama atvērtajām durvīm izmetās kāds vīrs, saķēra Ēfraima komandas locekli stingrā tvērienā un atņēma tam ieroci.

Jozefam viss likās nereāls kā sapnī. Vīrietis atvērtajās durvīs bija Ērikas vīrs.

-    Zauls? - viņš apjucis prasīja. - Bet kā…

-    Viss beidzies! - Ērika sauca. - Nekādas soda izpildes nebūs! Mēs atstāsim vecos vīrus viņu dēliem! Mēs dosimies no šejienes projām!

Bet Ēfraims nenolaida pret Ēriku pavērsto pistoli.

-    Nē, jūs dosieties projām! Esmu gaidījis šo brīdi pārāk ilgi! Esmu izcietis pārāk daudz! Pirms es mirstu, pirms viņi mirst, viņiem jāsaņem sods!

-    Un tas arī notiks! - Ērika noskrēja pa pakāpieniem. -Tiesā! Pēc likuma!

Ēfraims drūmi pameta nicīgu mirkli.

-    Pēc likuma? Kur skatījās likums nacistiskajā Vācijā? Es labi zinu, ko nozīmē likums! Tas ir izšķiests laiks! Un tas dos viņiem tiesības, par kādiem upuri nevarēja ne sapņot! Tiesas prāva vilksies līdz mūžībai! Bet iznākumā netiks vis piespriests nāvessods, un viņi mierīgi nomirs savās mājās.

-Ja jūs nevadīsieties pēc morāles likumiem…

-     Vai SS to darīja?

-   Tad padomājiet par ko citu! Nogaliniet viņus, un jūs tiksiet vajāti visu mūžu! Jūs noķers, un jūs beigsiet mūžu cietumā!

-    Jūs tikai apstiprināt manu viedokli! Likums stingrāk vērsīsies pret mani nekā pret viņiem! Un, ja runā par manu mūžu, tas izbeidzās "vairāk nekā pirms četrdesmit gadiem!

-Tādā gadījumā jūs esat muļķis!

Ēfraims pēkšņi sastinga, un Jozefam kļuva bail, ka viņš nenospiež pistoles mēlīti.

-    Jā, muļķis! - iesaucās Ērika. - Brīnumainā kārtā jūs esat palicis dzīvs. Bet jūs vis nepateicaties Dievam un nebaudāt dzīvi, bet izbaudāt nāvi! Jūs atsakāties no Dieva dāvanas!

Ēfraims notēmēja uz Heloveja tēvu.

-    Nē! - uzkliedza Jozefs.

Ērika pieskrēja pie tēva.

-    Runā ar viņu! Pārliecini viņu! Ja tu mīli mani, tad liec viņam izbeigt! - Ērika apskāva tēva plecus. - Izdari to manis dēļ! Es lūdzu tevi! Saki, ka šie briesmoņi nav tā vērti, lai viņu dēļ sagandētu savu mūžu! Tev ir mazdēls, kuru tu redzi tik reti! Tev ir iespēja redzēt, kā viņš aug! Tu vari uzzināt, kas ir nevainība, un varbūt atgūt savējo. Tu vari atkal būt jauns! - Asaras tecēja pār viņas seju. - Dieva dēļ, ja tu mīli mani, tad dari to!

Jozefs juta sirdi tā sažņaudzamies, ka nav iespējams elpot. Tās bija iespaidīgas un pavisam atšķirīgas jūtas no tām, kas bija atvedušas viņu uz šejieni. Un tās izraisīja mīlestība, nevis naids. /

-    Ēfraim… - viņš spēja runāt tikai ar grūtībām. - Viņai taisnība. - Balss ķērās kā sāpēs, kaut izjūtas bija gluži pretējas. - Dosimies no šejienes prom.

Ēfraims, samiedzis acis, noskatījās gar pistoles stobru uz Heloveja tēvu.

-     Būtu tik viegli nospiest mēlīti. Tas sagādātu tādu prieku…

-   Tu neredzēji pats sevi, kad slānīji viņus ar pātagu. Tu atgādināji darba brigādes komandantu Treblinkā.

-    Nesalīdzini mani ar…

-    Tu nelīdzi atbrīvoties no murgiem, bet atdzīvini tos no jauna. Man kauns, ka meita redzēja, ko mēs darām. Ēfraim, lūdzu, es tagad zinu, ko vēlos. Aizmirst.

-     Un tu gribi [aut, lai viņi iet?

-    Vai tas ko mainīs? Nogalinot viņus, mēs neatgūsim savus mīļos. Naids nebeigsies. Nogalinot viņus, tu pats kļūsi par naida daļu.

Pār Ēfraima, tāpat kā pār Ērikas, seju plūda asaras.

-    Bet kas notiks ar mani?

Jozefs paņēma no Ēfraima ieroci.

-    Ja veiksies… mums abiem… tad mācīsimies dzīvot.

Nomātajā mašīnā viņi bija pieci. Drejs un Arlēne priekšā. Zauls, Ērika un Jozefs aizmugurē. Kravas mašīnā Ēfraims veda prom savu komandu, un tās pavadībā viņi atstāja Heloveja īpašumu. Zauls ierunājās:

-    Helovejs neuzdrīkstēsies zvanīt policijai. Gan viņam, gan pārējiem ir pārāk daudz slēpjama.

Jozefs svinīgi palocīja galvu un uzrunāja Ēriku:

-    Kā tu atradi mani?

-    Lai to izskaidrotu, būs vajadzīgs viss atceļš lidmašīnā uz Eiropu.

-    Baidos, ka nevarēšu lidot kopā ar tevi.

Ērika nobālēja.

-    Bet es iedomājos…

-    Es priecātos, ja varētu. - Jozefs apskāva meitu. - Bet te vēl daudz kas jāizdara. Operācija jāatceļ. Jāatsauc visi ar mūsu paredzēto bēgšanu saistītie pasākumi. Bez tam… - Jozefs skumji paskatījās uz Ēfraimu nopakaļ braucošās mašīnas kabīnē. - Mums ar draugiem ir daudz kas pārrunājams. Mums jāpielāgojas. Tas nebūs viegli. Gan Ēfraimam, gan visiem pārējiem.

-   Tādā gadījumā tev jāapsola mūs apciemot. Tev jāredz mazdēls, - Ērika noteica.

-    Par to nav šaubu.

-    Kad tas būs? - viņa strauji pajautāja.

-    Pēc divām nedēļām.

-    Paldies Dievam, ka paguvām laikā, - ierunājās Drejs.

-    Es nesaprotu vienu, - Jozefs skaļi domāja. - Zināmā mērā Ēfraimam ir taisnība. Iekams viņi saņems sodu, viņi mierīgi nomirs.

-    Nē. Mēs sazināsimies ar Mišu, - Ērika paskaidroja.

- Mēs izstāstīsim, ko jūs esat uzzinājuši. Viņš panāks noziedznieku izdošanu. Tie saņems sodu.

-    Es gribētu tam ticēt. Bet no otras puses… - Jozefs uzsmaidīja kaut kam ārā.

-    Ko tu gribēji teikt ar to - "no otras puses"?

-    Nav jēgas.

Viņš nupat bija ieraudzījis garām pabraucam mašīnu. Lielu mašīnu, kas devās Heloveja īpašuma virzienā. Mašīna bija pilna ar arābiem. Neapšaubāmi - lībiešiem. Nikniem lībiešiem. Kas prasīs no Heloveja un Rozenberga paskaidrojumu par nolaupīto ieroču kravu.

Jā, Jozefs nodomāja un apskāva Ēriku vēlreiz. Taisnīgums, kas dod gandarījumu.

25

Viņi paguva uz nakts lidmašīnu, kas izlidoja uz Romu. Zauls visu ceļu nogulēja, taču stundu pirms nolaišanās juta, ka uz pleca uzgulst roka. Pamodies viņš ieraudzīja garāmejošo Dreju, kas ar žestu aicināja sekot. Zauls ievēroja, ka Arlēne vēl guļ. Cenzdamies neiztraucēt Ēriku, kas tāpat gulēja, Zauls atsprādzēja drošības jostu un devās pie Dreja, kas neredzams gaidīja atpūtas telpas šaurajā gaitenītī.

-     Pirms neesam nolaidušies, - teica Drejs, - es gribu aprunāties.

-    Tikpat labi mēs to varam izdarīt Romā.

-     Nebūs laika. Man un Arlēnei jānodod ziņojums brālībai. Mēs esam izpildījuši savu vienošanās daļu. Mēs esam uzzinājuši, kāpēc nozuda kardināls un kas cenšas graut ordeni. Mēs vēlamies nokārtot visu, lai būtu brīvi.

-    Vai esi pārliecināts, ka brālība ievēros vienošanos?

-       Būtu vēlams, ka viņi to dara. Bet tev es gribēju pateikt - es priecājos, ka tev un sievai viss beidzās labi. Tas, •kā viņa izgāja no mājas pretī automātiem… viņa ir nepārspējama. Lai jums abiem veicas!

-    Mēs ar Ēriku nebūtu tikuši galā ar savām likstām bez tavas palīdzības.

-    Tāpat kā mums ar Arlēni tas nebūtu izdevies bez tevis un Ērikas. Mēs esam jums pateicību parādā.

-    Man ir grūti runāt.

Drejs gaidīja.

-    Sākumā, - Zauls sacīja, - es jutu instinktīvu draudzību pret tevi. Sava mirušā audžubrāļa dēļ. Tev ir ne tikai tādas pašas dzīves gaitas kā Krišam. Tu pat izskaties viņam līdzīgs.

-     Ko tu gribi teikt ar to "sākumu"? Vai kaut kas mainījies?

-    Līdzība vien ir slikts pamats draudzībai. Es gribu, lai mēs būtu draugi tevis paša dēļ.

Drejs pasmaidīja.

-    Pareizi teikts.

Viņi saņēma viens otru aiz pleciem.

-    Ir kas tāds, ko tu varētu izdarīt manā labā, - sacīja Drejs.

-    Saki, kas!

-    Iestāsti Galageram, lai nemeklē mūs. Pasaki, ka visādu aģentūru mums ir līdz kaklam. Mēs nevēlamies, lai mūs vervē. Mēs vēlamies tikai nozust visiem no acīm un mierīgi dzīvot.

-    Es to pateikšu.

-   Tas vēl nav viss, - Drejs piebilda. - Kamēr tēvs Diso atrodas Pārvaldē, brālībai neko nevar ziņot.

Zauls saprata. Ja brālība atklās, ka priesteri* atrodas CII'

gūstā, tā vainos Dreju un Arlēni par ordeņa slepenības apdraudēšanu. Drejs un Arlēne neiegūs brīvību, bet tiks nogalināti.

-     Pēdējo reizi redzot priesteri, viņš bija sazāļots, - runāja Drejs. - Viņš nezina neko, kas noticis pēc nakts Vatikāna dārzā. Viņš nezina nedz par jums, nedz par to, ka viņu pratinājusi Pārvalde. Saki, lai Galagers uzzina, kas viņam vajadzīgs, un pēc tam atstāj priesteri Vatikāna tuvumā. Tēvs Diso meklēs aizsardzību no brālības, jo pēc mana ziņojuma tā gribēs viņu sodīt par kardināla nonāvēšanu un Avidana grupas uzsūtīšanu nacistiem.

-     Un pienāks brīdis, kad Pārvalde sāks nodarboties ar brālību. Parūpēties par to nebūs grūti, - sacīja Zauls. - Galagers sagūstītā priestera dēļ jau sanervozējies. Viņš baidās, ka pārsniedzis savas pilnvaras. Viņš vēlas vienīgi informāciju, bet ne nepatikšanas, kas saistītas ar tās ieguvi. - Zauls uz brīdi apklusa. - Vai mēs sameklēsim viens otru?

-    Tiklīdz abi ar Arlēni būsim brīvi.

-    Kur esat nodomājuši apmesties?

-    Vēl īsti nezinām. Varbūt Pirenejos.

-    Bet kā būtu ar tuksnesi? Mēs priecātos, ja jūs apmestos pie mums Izraēlā.

-     Es gadu esmu pavadījis tuksnesī. Tas mani nepie- nēma.

Zauls pasmaidīja.

-    Skaidrs. Es sapratu. - Smaids kļuva nedrošs. - Tas ir tikai…

-    Saki vien!

-    Man pašam pie tevis būtu lūgums.

-    Kāds?

-     Pirms divām nedēļām, kad viss sākās, mūsu ciematam uzbruka. Uzbrukums bija vērsts tieši pret mums. Likās, tas kaut kādā veidā saistīts ar Jozefa nozušanu. Varbūt kāds tādā veidā negrib pieļaut, ka mēs noskaidrojam, kāpēc viņš nozudis. Nelaime tā, ka nekas no uzzinātā nav saistīts ar uzbrukumu. Es baidos, ka uzbrukuma iemesls ir pavisam cits un iemesli, kāpēc grib nogalināt mani un Ēriku, arī ir gluži citi. Manuprāt, viņi centīsies uzbrukt atkal.

Drejs pieskārās jaunā drauga rokai. Viņa acīs vīdēja ne tikai apņēmība, bet spoži mirdzēja mīlestība.

- Mēs ieradīsimies pie tevis, cik drīz vien spēsim. Un tad… - viņš runāja gandrīz kā Kriss, - lai tie nelieši pamēģina! Lai nāk pret mums četriem!

Deivids Morels

NAKTS UN MIGLAS BRĀLĪBA

Redaktore Gaida Silina »

Korektore Silvija Silīte Operatori Ilona Babāne, Ilona Smirnova, Maketētājs Edmunds Brencis Atbildīgā sekretāre Helēna Šuņina

Apgāds "Kontinents", LV-1003 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta a/s "Preses nams", LV-1081,

Rīgā, Balasta dambī 3. Iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1003 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. N9 715

D. Morels

Mo 531 Nakts un miglas brālība: Romāns / No angļu vai. tulk. ArmīnsVoitkāns.-R.,Kontinents, 1998.-4771pp. -(Pasaules bestsellers).

ISBN 9984-621-06-5

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Morels Deivids Nakts un miglas brālība

Prologs ČETRAS NAKTS ĒNAS

GARO DUNČU NAKTS

SASISTO STIKLU NAKTS

NAKTS UN MIGLA

DVĒSELES TUMŠĀ NAKTS

Pirmā daļa IZSAUKUMS TILKA KARDINĀLA NOSLĒPUMAINĀ NOZUŠANA

KARAVĪRA ATGRIEŠANĀS

GRĒKU NOŽĒLOTĀJS

Otra dala APMĀTĪBA STARP SKUDRULĀCI UN SUNI

"ŠAUSMAS, ŠAUSMAS"

KAROJOŠĀ BAZNĪCA

Treša dala SAŅEMSANA SPĪLĒS MIROŅGALVA

ĒNU SPĒLE

MŪŽĪGĀ PILSĒTA

KARDINĀLA NOSLĒPUMAINĀ NOZUŠANA

Ceturta dala KURSS UZ SADURSMI TĒLI IZ KAPA

MURGI TOREIZ UN TAGAD

NEDABISKA APVIENĪBA

Piektā daļa TRIECIENS "MEDŪZA"

MELNIE JEZUĪTI

KRITISKĀ MASA