Morels Deivids

Nāves inspektors

Deivids Morels

Nāves inspektors

IEVADS

Mūsdienās stingrā pretnarkotiku likumdošana tiek uztverta kā pilnīgi pašsaprotama, un tādējādi fakts, ka gandrīz visu deviņpadsmito gadsimtu gan Britu impērijā, gan Amerikas Savienotajās Valstīs opijs, no kura iegūst heroīnu un morfiju, bija likumīgi iegādājams, raisa pārsteigumu. Tolaik to varēja iegādāties ij aptiekās, ij miesnieku veikalos, ij pārtikas veikalos; opiju pārdeva pat avīžzēni. Opija pulvera un alkoholiska dzēriena (parasti brendija) maisījumu sauca par opija tinktūru. Pudele šādas tinktūras glabājās vai katrā tālaika saimniecībā līdzīgi kā šodien mājas aptieciņās parasti ir atrodams aspirīns. Opijs bija gandrīz vienīgais pretsāpju līdzeklis (ja neskaita alkoholu), un to lietoja pret galvassāpēm, menstruāciju sāpēm, gremošanas traucējumiem, siena drudzi, ausu sāpēm, muguras spazmām, zīdaiņu kolikām, vēzi praktiski jebkuru iespējamo kaiti.

Tomass de Kvinsijs, viens no spožākajiem deviņpadsmitā gadsimta rakstniekiem, kuram bija lemts izpelnīties bēdīgu slavu, pirmoreiz saskārās ar šo zālīti jaunībā, kad cieta no zobu sāpēm. Piedzīvoto eiforiju viņš aprakstīja ar vārdiem "debešķīgas baudas bezdibenis", "panaceja visam cilvēces postam", "laimes noslēpums". Astoņus gadus viņš

šo substanci lietoja laiku pa laikam, taču, sasniedzot divdesmit astoņu gadu vecumu, iedzīvojās pieradumā, no kura nejaudāja atbrīvoties līdz pat kapa malai. Deviņpadsmitajā gadsimtā fiziskas un garīgas atkarības jēdziens nebija pazīstams. Opija lietošanu uzskatīja par vienkāršu ieradumu, kuru var pārtraukt ikviens ar raksturu un disciplīnu apveltīts cilvēks. Nespēdams atmest tā lietošanu, de Kvinsijs tika nosodīts par paškontroles trūkumu, kaut arī mēģinājumi atradināties no opija lika viņam "stipri satraukties, locīties mokās, piedzīvot pulsējošas sāpes un sirdsklauves un justies kā sagrautam".

1821. gadā, trīsdesmit sešu gadu vecumā, de Kvinsijs publicēja darbu "Angļu opija lietotāja grēksūdze", un pāri Anglijai aizvēlās spēcīgs satricinājuma vilnis. Tā bija pirmā grāmata par narkotiku atkarību, un vaļsirdīgums tajā atnesa autoram nepatīkamu slavu tajos laikos daudzi cieta no līdzīgas likstas, taču nevēlējās piedzīvot kaunu, atkailinot savu privāto dzīvi sabiedrības priekšā, un publiski to nekad neatzina. Tobrīd narkotiku radītais eliksīram līdzīgais efekts jau bija izgaisis, un de Kvinsijam bija nepieciešams milzīgi daudz šī stimulanta, lai spētu kaut funkcionēt. Ēdamkarote opija tinktūras nepieradušam lietotājam varētu izrādīties nāvējoša, turpretim de Kvinsijs savas atkarības smagākajos posmos, lai justos puslīdz normāli, patērēja sešpadsmit unces dienā un, kā izteicās kāds draugs, "uzkoda opija pilulas, ko glabāja tabakdozē, gluži kā dažs labs grauztu riekstus".

Narkotiku iespaidā de Kvinsijam rādījās pasakaini vērienīgi murgi, kas ik nakti šķita ilgstam simt gadus. Viņu apciemoja tuvinieku rēgi. No aizmirstības izcēlās visas mūžā piedzīvotās pārestības un zaudējumi un nebeidza vajāt

viņu sapņos, un šo murgu dēļ de Kvinsijs atklāja dzelmainu iekšējo pasauli, "milzu aizas, bezdibeņus bez saules, dziļākus par dzīlēm". De Kvinsijs attīstīja teorijas par zemapziņu, kurām līdzīgas tika izteiktas septiņdesmit gadus vēlāk dižā psihoanalītiķa Freida darbā "Sapņu tulkošana". Piedevām de Kvinsijs ieviesa terminu "zemapziņa" un aprakstīja prāta dziļos nostūrus, kuros varēja slēpties visiem citiem, pat pašam nezināma "šaušalīga sveša daba".

De Kvinsijam piemita vēl kādas pārsteidzošas spējas. Viņš bija slepkavību speciālists.

"Slepkavā, kurš cienīgs dēvēties par mākslinieku, plosās diženas kaisles vētras greizsirdība, godkāre, atriebe, naids -, kas viņā rada elli."

Tomass de Kvinsijs

"Par klauvēšanu pie vārtiem "Makbeta""

PIRMĀ NODAĻA . slepkavĪbu APGABALS

Londona, 1855. gads

Ja neskaita tos, kas devās uz teātri vai džentlmeņu klubu, pasaules lielākās pilsētas viscienījamākie iedzīvotāji pēc saulrieta centās atrasties mājās. Šajā dzestrajā trešā februāra sestdienas vakarā saule nogrima aiz apvāršņa bez sešām minūtēm piecos.

Šādu stundu rādīja sudraba kabatas pulkstenis saskaņots ar Griničas Karaliskās observatorijas laikrādi -, kuru šņācošas gāzes laternas gaismā ielas malā apskatīja acīmredzami ievērojams, smalkā kārtā ģērbies džentlmenis. Skarba pieredze vairakkārt bija apliecinājusi izskata milzīgo lomu. Kaut prāts perinātu viszemiskākās domas, svarīga bija tikai šķietami cienīgā āriene.

Tovakar viņš stāvēja pie Konstitjūšenhillas un vērās pāri ielai uz Bakingemas pils tumšajām sienām. Logos aiz aizkariem vietumis blāvoja gaismas. Ņemot vērā to, ka pirms četrām dienām nemākulīgas Krimas kara vadīšanas dēl bija kritusi britu valdība, karaliene Viktorija, bez šaubām, rīkoja steidzamas apspriedes ar savu Slepeno padomi. Ēna,

kas nupat paslīdēja garām aiz kāda loga, varēja piederēt pašai karalienei vai arī viņas vīram princim Albertam. Džentlmenis netika gudrs, kuru no tiem viņš ienīst vairāk.

Izdzirdējis tuvojamies soļus, viņš pagriezās. No miglas iznira konstebls ar policistiem raksturīgo aizsargcepuri galvā. Kad patrulētājs pavērsa luktura staru pret ielas malā stāvošo vīrieti un novērtēja viņa apģērbu, džentlmenis prasmīgi noslēpa nemieru. Viņa cilindrs, mētelis un bikses bija no augstākās kvalitātes materiāliem. Bārda, pielīmēta maskēšanās nolūkā, vēl pirms dažiem gadiem saistītu uzmanību, taču šajos laikos tādu sejas rotu bija iecienījuši daudzi. Pat melnais spieķis ar spodro sudraba rokturi bija jaunākās modes paraugs.

-     Labsvakars, ser. Ja neiebilstat, atļaušos jūs brīdināt ilgi nekavēties šeit, konstebls aizrādīja. Pat šajā kvartālā nav vēlams uzturēties vienam tumsā.

-    Tencinu, konstebl. Es nu steigšos tālāk.

*   * *

Paslēpies jauneklis beidzot saklausīja tuvojamies upuri. Viņš gandrīz bija atmetis cerībām ar roku, jo apzinājās niecīgo iespējamību, ka šajā miglas pielietajā ielā uzdrīkstēsies parādīties kāds pietiekami turīgs cilvēks, taču vienlaikus viņš arī apjauta, ka migla ir vienīgais glābiņš no konstebla, kas pagāja garām ik pēc divdesmit minūtēm.

Nospriedis, ka nācēja gaitā nav saklausāms konstebla smagajiem soļiem raksturīgais draudīgums, jauneklis sagatavojās uz visizmisīgāko rīcību savā mūžā. Trīs reižu veicis ceļojumu ar Britu Ostindijas kompānijas kuģi no Anglijas uz austrumiem, viņš bija pārcietis taifūnus un vairākkārt iz

slimojis drudzi, taču tas nebija salīdzināms ar plānoto nodarījumu, par kuru draudēja karātavas, Ieburkšķējās izsalkuma mocītais vēders, un jaunais vīrietis no sirds cerēja, ka šie trokšņi nenodos viņa atrašanās vietu.

Soļi skanēja aizvien tuvāk, un no miglas iznira cilindra apveids. Apspiedis vājumu, jauneklis iznāca no Grīnparka koka aizsega, pieķērās kaltajām dzelzs margām, vienā stiepienā pārmetās pāri parka žogam un nostājās aci pret aci ar džentlmeni, kura tumšā bārda bija labi saskatāma tuvējās laternas mestajā miglaini blāvajā gaismā.

Jauneklis viegli pavēzēja rungu.

-   Tev tak, draugs, bilde ir skaidra, vai ne? Dod šurp maku, citādi tev klāsies pagalam plāni!

Džentlmenis nopētīja uzbrucēja nosmulētās, ieplēstās jūrnieka drēbes.

-    Maku, es teicu, draugs! jauneklis pieprasīja, ausīdamies, vai nedzirdēs atgriežamies konsteblu. Un veicīgi! Otrreiz vairs nebrīdināšu.

-    Te gan nav izcils apgaismojums, bet tu, iespējams, vari saskatīt manas acis. Ielūkojies tajās vērīgi!

-    Ja tu neatdosi naudu, tad tavas acis knaši vien aizvērsies uz visiem laikiem!

-    Vai tu tajās saredzi bailes?

-    Tūliņ pat redzēšu.

Jaunais vīrietis metās priekšu un gāza upurim ar rungu.

Džentlmenis spēra soli sāņus un ar spieķi sāpīgi iecirta jauneklim pa plaukstas locītavu, piespiezdams izlaist rungu no rokas. Pēc otrā sitiena, šoreiz pa deniņiem, uzbrucējs nokrita uz zemes.

-    Necelies, ja vien negribi, lai pamieloju vēl, džentlmenis laipni ieteica. Apvaldījis vaidu, jauneklis satvēra

plaukstās sāpošo galvu. Pirms stāties pretī otram, allaž ieskaties viņam acīs. Noskaidro, vai viņa apņēmība ir lielāka par tavējo. Kāds, lūdzu, ir tavs vecums?

Pieklājīgā balss toņa gaužām pārsteigts, jauneklis vien attapa atbildēt:

-    Astoņpadsmit gadu.

-    Kā tevi sauc? Jauneklis vilcinājās, bet džentlmenis mudināja: Saki vien. Pietiks ar kristīto vārdu. Ar to vien tev neko nevarēs inkriminēt.

-    Ronijs.

-    Tātad Ronalds. Ja vēlies dzīvē pacelties augstāk, vienmēr lieto pilno vārdu. Atkārto!

-    Ronalds.

-    Pat manus sāpīgos cirtienus tu pārcieti klusēdams, neiekliedzies un nesauci konsteblu. Tāda rakstura stingrība pelna atlīdzību. Kad tu pēdējoreiz esi baudījis maltīti, Ronald?

-    Pirms divām dienām.

-    Tavs gavēnis nu ir galā.

Džentlmenis nobēra uz celiņa piecas monētas. Tuvējās laternas blāvajā gaismā Ronalds nevarēja uzreiz noteikt to vērtību. Pirmajā acumirklī noturēdams tos par penijiem, viņš tikai pēc brīža aptvēra, ka peniju vai pat šiliņu vietā saņēmis zelta sovrinus, un pārsteigts skatījās uz monētām. Pat grūta darba strādnieki nepelnīja vairāk par vienu zelta sovrinu nedēļā, bet te viņam tika veseli pieci.

-    Vai tu vēlētos saņemt vēl sovrinus, Ronald?

Jauneklis alkaini sagrāba monētas. ]ā.

-    Vopinga, Gārnerstrīta divdesmit pieci. Šī adrese atradās nomācošajā īstendā, cik vien tālu no Grīnpārka iespējams. Atkārto!

-    Vopinga, Gārnerstrīta divdesmit pieci.

-     Esi tur rit četros pēcpusdienā. Iegādājies tīru drēbju kārtu. Bet neko pārmērīgu, kas lieki piesaistītu vērību. Tev lemts piebiedroties diženai kustībai, Ronald. Taču, ja tu kādam izpļāpāsies par Gārnerstrītu divdesmit pieci, tad, paša vārdiem izsakoties, tev klāsies pagalam plāni. Paraudzīsim, vai tev patiešām piemīt raksturs vai arī tu palaidīsi vējā vislieliskāko izdevību, kāda tev ceļā gadījusies. Tuvojās smagi soļi. Šurp nāk konstebls. Ej! brīdināja bārdainais džentlmenis. Neliec man vilties, Ronald.

Vēders no izsalkuma ierūcās vēl sāpīgāk, tāpēc, neticamās veiksmes pārņemts, Ronalds sažmiedza saujā visus piecus dārgos sovrinus un aizjoņoja miglā.

*   * *

Džentlmenis turpināja iet augšup pa Konstitjūšenhillu, un viņa kabatas pulkstenis rādīja astoņas minūtes pāri pieciem. Viņa līdzbiedru pulksteņi, ari saskaņoti ar Griničas Karaliskās observatorijas laikrādi, vēstīja tādu pašu stundu. Viss norisinājās saskaņā ar paredzēto grafiku.

Nonācis pie Pikadili loka, viņš nogriezās pa labi un devās uz Meifēru, vienu no respektablākajiem Londonas rajoniem. Paredzamo baudu viņš bija gaidījis, šķiet, veselu mūžību. Gatavojoties pasākumam, viņš bija pārcietis neiedomājamas mokas, tomēr soļoja līdzsvarota gaitā, jo bija apņēmies steigas dēļ nenotrulināt gaidāmo apmierinājumu.

Viņš nenomaldījās pat biezajā miglā. Savā atmiņā vīrietis šo maršrutu bija mērojis neskaitāmas reizes. Pa šo ceļu viņš, toreiz izmisuma pārņemts zēns, bija skraidījis pirms piecpadsmit gadiem, kad nogriezās pa labi uz Pikadilistri-

tu, tad pa kreisi uz Hafmunstrītu, pec tam velreiz pa kreisi uz Kērzonstrītu, šaudīdamies šurp un turp, saukdams palīgā.

Kamēr atmiņā skanēja izmisīgā lūgšanās tajā liktenīgajā dienā, džentlmenis nonāca ielā, ko sauca par Česterfīldhillu. Ieraudzījis gāzes laternas gaismā dzelzs margas, aiz kuram pieci akmens pakāpieni veda pie ozolkoka durvīm, viņš apstājās. Klauvēklim bija heraldiskā lauvas galvas forma.

Pakāpieni bija svaigi noberzti tīri. Pamanījis pie margām iestrādāto apavu zoļu skrāpi, vīrietis notrauca netīrumus no zābaku apakšas, lai neatstātu istabās pierādījumus. Saņēmis spieķi ciešāk, viņš atvēra vārtiņus un devās augšup pa kāpnēm. Klauvēkļa belzieni atbalsojās visā namā.

Ciemiņš izdzirdēja kādu nostājamies otrpus durvīm. Uz bridi gaidpilnajam vīrietim šķita, ka ārpus miglas loka izzūd pasaule, it kā viņu būtu apņēmis visums un laiks būtu apstājies. Tika atšauta bulta, pavērtas durvis, un vīrietis atvēzēja spieķi ar sudraba rokturi.

-   Viņa Gaišība negaida apmeklētājus. Sulainis rādīja samulsušu seju.

Džentlmenis no visa spēka sita kalpotājam pa galvu, nogāzdams viņu uz marmora grīdas. Sirdij apmierinājumā pukstot, viņš iegāja namā un aizvēra durvis. Daži ātri soļi, un viņš nonāca plašā hallē.

Istabene sastinga krāšņi dekoratīvo kāpņu pakājē un sarauca pieri acīmredzami brīnījās, kādēļ viesi nepavada sulainis. Iekaisis dusmās, džentlmenis cirta ar spieķi un juta, kā rokturis ielauž sievietei galvaskausu. Izdvesdama pirmsnāves vaidu, viņa saļima uz grīdas.

Šo māju džentlmenis bija vairākas reizes apmeklējis, ne

slēpdamies aiz liekās bārdas. Viņš zināja tās izkārtojumu, un būs nepieciešams maz laika, lai likvidētu pārējos kalpotājus. Pēc tam sāksies īstais baudījums, kad viņš visu uzmanību veltīs saimniekiem. Sažņaudzis saujā spieķi, viņš ķērās pie sava diženā darba.

Bija nepieciešams uzjundīt atmiņas.

Bija nepieciešams piespriest sodu.

OTRĀ NODAĻA . baznĪcas LOŽA AR AIZKARIEM

Liktos, ka Svētā Jēkaba baznīca ir teju pārāk pieticīga bagātās Meifēras dienvidaustrumu robežai. Sera Kristofera Rena projektētā būve nekādi neuzvedināja uz domām, ka izcilais arhitekts bijis atbildīgs ari par Svētā Pāvila katedrāles grandiozo krāšņumu tik milzīgs bija kontrasts starp abām celtnēm. Šaurā, tikai trīs stāvus augstā Sv. Jēkaba baznīca bija mūrēta no vienkāršiem sarkaniem ķieģeļiem, un tās tornī redzēja pulksteni, misiņa lodi un vēja rādītāju. Ar to arī smailes rotājumi aprobežojās.

Zvani ieskandināja svētdienas dievkalpojumu pulksten vienpadsmitos dienā, un turp straumēm plūda karietes, vedot rajona ietekmīgākos baznīcēnus. Dievnams pildījās ātri, jo bija solīta kāda īpaša apmeklētāja ierašanās, kas līdzēšot kliedēt kara sagādāto drūmumu. Pa daudzajiem augstajiem logiem iespiedās rīta saules stari un atmirdzēja no baltajām sienām, krāšņi izgaismojot telpu. Tieši ar tādu žilbinošu iespaidu Sv. Jēkaba baznīca bija slavena.

Uzmanību saistīja četri nepazīstami baznīcēni, kas nupat ienāca pa durvīm. Divi no vīriešiem bija ārkārtīgi slaida au

guma, gandrīz sešas pēdas gari, un tas bija ievērības cienīgi dienās, kurā vairums vīriešu slējās ne augstāk par piecām pēdām septiņām collām. Trešais vīrietis bija abu pretmets neierasti īsa auguma, īsāks par piecām pēdām.

Arī ienācēju apģērbs piesaistīja uzmanību. Garākie vīrieši valkāja bezveidīgus ikdienas ielas drēbju gabalus, kādus nebija gluži ierasts skatīt Svētā Jēkaba baznīcā, kurp lielākā daļa vīriešu ieradās svārkos. īsākais vīrietis, kurš bija krietni vecāks par abiem pārejiem, vismaz bija tērpies atbilstoši apstākļiem, taču nospūrušās aproces un spīdīgie elkoņi liecināja par piederību citam rajonam.

Ceturtā bija pievilcīga jauna sieviete, aptuveni divdesmit vienu gadu veca… Ko gan draudze par šo ienācēju varēja domāt? Viņa bija apvilkusi nevis modernu izsmalcinātu krinolīna kleitu ar bagātīgiem satina kruzuļiem, bet gan brīvi krītošus svārkus un sieviešu bikses, ko laikraksti nicīgi dēvēja par blūmerēm. Apģērbs skaidri ļāva saraudzīt viņas kāju apveidus un kustības, tādēļ nepazīstamajiem pievērsās ikviens un pāri jomai aizplūda čukstu viļņi.

Brīdī, kad viens no milžiem nocēla avīžzēniem raksturīgo cepurīti un atklāja skatieniem rudus matus, čuksti pieņēmās spēkā.

-    īrs, vairāki baznīcēni noburkšķēja.

Otrajam milzim pāri zodam stiepās rēta, liekot atskārst, ka viņa izcelsme nav diez cik labāka.

Raibajai kompānijai piedienētos palikt stāvam joma aizmugurē, kur dievkalpojumā piedalījās kalpotāji un citi vienkāršie ļaudis. Taču blūmerēs tērptā pievilcīgā jaunava ar pārsteidzoši zilajām acīm un sprogainajiem gaišbrūnajiem matiem izbrīnīja klātesošos, pieiedama pie galvenās baznīcas ložu uzraudzes Agneses Bērētas.

Sirmā sešdesmit gadus veca Agnese nēsāja acenes. Gadu desmitu laikā sieviete bija pakāpusies ložu uzraugu hierarhijā, un tagad viņas rokās atradās vissvarīgākās atslēgas. Baumoja, ka gadu gaitā sakrātās ložu Irētāju pateicības sniedzas trīs tūkstošos mārciņu, un tas bija pelnīti, jo labs ložu uzraugs pratās pakalpot spodrināja ozolkoku, slaucīja putekļus no soliem, uzbužināja spilvenus un tā tālāk.

Samulsusī Agnese gaidīja, kamēr jaunā sieviete apkaunojošajās blumerēs izsacīs savu vēlmi. Kazi, nabadzīte apmaldījusies. Kazi, viņa vēlas pajautāt ceļu uz piemērotāku baznīcu.

-    Lūdzu, pavadiet mūs uz lorda Pālmerstona solu, jaunā sieviete lūdza.

Agnesei no pārsteiguma mute palika vaļā. "Vai šī dīvainā būtne pieminēja lorda Pālmerstona solu? Es noteikti pārklausījos. Lords Pālmerstons ir viens no ietekmīgākajiem politiķiem valstī."

-    Kā, lūdzu?

-    Esiet tik laipna un parādiet ceļu uz lorda Pālmerstona solu.

Nepazīstamā, kas bija radījusi tādu satraukumu baznīcēnos, pasniedza Agnesei zīmīti.

To lasot, Agneses apjukums auga augumā. Tas neapšaubāmi bija lorda Pālmerstona rokraksts, un zīmītes saturs nepārprotami deva atļauju šai ērmotajai četrotnei ieņemt vietas viņa ložā. Bet kāpēc lai, Dieva dēļ, Viņa Augstība tā zemotos?

Lai neizrādītu savu mulsumu un apjukumu, Agnese pievērsa skatienu neparasti īsajam vīriņam, kuram acis mirdzēja tikpat pārsteidzoši zilas kā jaunajai sievietei un mati bija tādā pašā gaišbrūnā krāsā. "Tēvs un meita," Agnese

secināja. Nelielā auguma vīrietis saspringti žņaudzīja rokas un mīņājās, it kā soļodams uz vietas. Pat saltā februāra rītā uz viņa pieres mirguļoja sviedru lāsītes. "Vai viņš būtu slims?"

-    Nāciet man līdzi, Agnese negribīgi aicināja.

Uzraudze soļoja pa vidējo eju, garām baznīcas soliem,

kas bija izkārtoti kā ložas. Proti, šeit soli nevis stiepās no vienas ejas līdz otrai, bet gan bija izkārtoti astoņas reiz astoņas pēdas lielos kvadrātveida nodalījumos ar sienām, kas sniedzās cilvēkam līdz viduklim. Šajās ložās ērti pietika vielas džentlmenim ar ģimeni. Daudzas ložas bija iekārtotas ka mājīgas atpūtas vietas, ar spilveniem uz soliem un paklājiem uz grīdas. Dažās pat bija ierīkoti galdi, uz kuriem novietot cilindrus, cimdus un salocītus mēteļus.

Lorda Pālmerstona sols atradās priekšā, pa labi no centrālas ejas. Vēl nekad agrāk Agnesei šis attālums nebija šķitis tik garš. Viņa raudzījās taisni uz priekšu, tomēr gribot negribot juta sev un šai pārsteidzošajai cilvēku grupai pievērsto uzmanību. Tuvodamās baltajām marmora altāra margām, Agnese pagriezās ar seju pret draudzi, starp atslēgām, kas bija uzvērtas uz riņķa, uzmeklēja nepieciešamo un atdarīja lorda Pālmerstona ložas durtiņas.

-   Ja Viņa Gaišība būtu brīdinājis par nodomu ielaist viesus, es butu ložu sagatavojusi, Agnese taisnojās. Ogļu panna ir auksta.

-     Pateicos, jaunā sieviete viņu mierināja, mums siltums nav nepieciešams. Te ir daudz mājīgāk, nekā mēs esam raduši mūsu dzimtās Edinburgas dievnamā. Tur mēs nevarējām atļauties īrēt solu un parasti stāvējām aizmugurē.

"Tātad viņa ir no Skotijas," Agnese atskārta. "Un viens no vīriešiem ir īrs. Tas daudz ko izskaidro."

Lorda Pālmerstona ložā soli ar atzveltnēm bija izkārtoti trijās rindās. Abi slaidie vīrieši apsēdās vidējā solā, bet sieviete ar tēvu ieņēma priekšējo. Pat apsēdies mazais vīriņš nerima šūpot pēdas.

Piespiedusi sevi pieklājīgi pamāt ar galvu, Agnese pažvadzināja atslēgas un atgriezās pirmītējā vietā, kur viņai pietuvojās baznīcas vecākais, kura sejā bija manāms tāds pats apjukums kā Agneses vaibstos.

-    Jūs taču zināt, kas ir šis vīriņš, vai ne? čukstēja baznīcas vecākais, ar pūlēm valdīdams pārsteigumu.

-     Nav ne mazākās jausmas. Skaidrs ir vien tas, ka viņam ar steigu jāsalāpa drānas, attrauca Agnese.

-    Tas ir Opija lietotājs.

Ari šoreiz Agnese bija pārliecināta, ka nav sadzirdējusi pareizi.

-    Opija lietotājs? Tomass de Kvinsijs?

-     Decembrī, kad tika pastrādātas visas tās slepkavības, es redzēju viņa portretu Illustrated London Neivs. Avīzē bija teikts, ka viņš kādā veikalā ierakstīšot savu autogrāfu ikvienā nopirktajā viņa grāmatā. Necienīgi tā pelnīt iztiku, ja gribat zināt manas domas. Ziņkāres mākts, es turp devos.

-    Nesakiet, ka viņš parakstīja TO grāmatu! Agnese pieklusināja balsi, nepateikdama skaji bēdīgi slavenā darba "Angļu opija lietotāja grēksūdze" nosaukumu.

-    Ja viņa vārds bija uz vāka un kāds vēlējās grāmatu iegādāties, viņš bija gatavs ierakstīt tajā savu autogrāfu. Skandalozi ģērbtā sieviete ir viņa meita. Ikreiz, kad viņš grāmatveikalā bāza roku aiz mēteļa, gribēdams izņemt flakonu, viņa pūlējās novirzīt tēva domas, pienesdama tasi tējas.

-   Apžēliņ! Agnese nomurmināja. Vai spriežat, ka flakons bija pildīts ar opija tinktūru?

-    Ar ko gan citu? Kamēr es maliņā vēroju, de Kvinsijs i/.dzēra kādas piecas tases tējas. Padomājiet vien, kādu daudzumu opija tinktūras viņš būtu izlietojis, ja tur nebūtu viņa meitas. Laikam nevajag uzsvērt, ka es nevienu viņa darini nenopirku.

-    Nevajag. Kurš gan gribētu lasīt viņa nožēlojamos savārstījumus? Kur nu vēl pirkt! Tomass de Kvinsijs, Opija lietotājs, mūsu Svētā Jēkaba baznīcā! Lai debesis stāv mums klāt!

-    Un tas vēl nav viss, turpināja baznīcas vecākais. Jaunumi satrieca Agnesi aizvien vairāk. Viens no tiem diviem, kas pavada Opija lietotāju, ir Skotlendjarda detektīvs.

-    Nevar būt!

-    Es ik rītu ārstnieciskos nolūkos pastaigājos pa Pikadilistrītu. Mans ceļš ved gar lorda Pālmerstona savrupmāju. Šis vīrietis ierodas tur katru dienu deviņos. Esmu dzirdējis, ka vārtu sargs viņu uzrunā par "detektīvseržantu".

-    Par "detektīvseržantu"? Saki viens cilvēks!

-    Tāpat es reiz dzirdēju vārtu sargu un šo detektīvu apspriežam citu detektīvu, kurš acīmredzot ievainots decembra slepkavību laikā. Šis otrs detektīvs atguva veselību lorda Pālmerstona savrupmājā. Opija lietotājs ar meitu ari tur apmetušies.

Agnese juta, ka no vaigiem atplūst asinis.

-    Kurp šī pasaule nonāks?

Taču ložu uzraudze nedrīkstēja ilgi nodoties šādām pārdomām. Drīz ieradīsies īpašais viesis. Džentlmeņi tikām raidīja uz viņu nepacietīgus skatienus un gaidīja, kad viņiem atslēgs solus. Sieviete stingri satvēra atslēgu saišķi un dzī-

rās pieiet pie tiem, kas neapmierināti mīņājās vistuvāk, taču it kā šim rītam pārsteigumu nebūtu gana viņa ieraudzīja pa galvenajām durvīm ienākam pašu Nāvi.

*   * *

Viktorijas laikmeta vidusposmā attieksmē pret nāvi valdīja stingras tradīcijas. Atraitnei, bērniem un tuviniekiem pienācās mēnešiem ilgi uzturēties mājās un valkāt sēru apģērbu atraitnēm ne mazāk kā gadu un vienu dienu.

Tālab nebija brīnums, ka Agnesi redzētais satrieca. Apstulbušie baznīcēni atkāpās, dodot ceļu bargam vīrietim ar iekritušiem vaigiem, pilnīgi melniem svārkiem, vesti, biksēm un cimdiem. Tā kā karaliene Viktorija un princis Alberts neatzina vīriešiem citas apģērba krāsas kā vien melnu, pelēku vai tumši zilu, būtu grūti izskatīties drūmāk par Svētā Jēkaba dievnama apmeklētājiem, taču, salīdzinot ar šo svešinieku, baznīcēni izskatījās gluži vai uz svētkiem saposušies. Rokās viņš turēja cilindru ar sēru lenti, un no pleciem pār muguru slīga melns apmetnis.

Tērps apliecināja tik ārkārtīgas sēras, ka tādās gandrīz nekad cilvēks neparādījās publiski, ja nu vienīgi karsti apraudāta tuvinieka bērēs. Šādi ģērbies svētdienas dievkalpojumam, ienācējs piesaistīja uzmanību.

Turklāt viņš balstīja trauslu, vārgu sievieti, kuras sagumusī mugura liecināja par cienījamu vecumu. Arī viņas drānas pauda visdziļākās bēdas. No piķa melnās krepdešīna kleitas grubuļainās virsmas neatmirdzēja gaisma. Pie apaļās melnās cepurītes malām bija piestiprināts melns plīvurs. Rokās viņai bija melni cimdi. Sieviete spieda pie acīm melnu mutautiņu.

-   Lūdzu, atslēdziet lēdijas Kosgrovas solu, drūmais vīrietis sacīja Agnesei.

-   Lēdijas Kosgrovas solu? Agnese piepeši atskārta, kas ir šī sieviete. Augstā debess, kas noticis?

-    Lūdzu! vīrietis atkārtoja.

-    Bet lēdija Kosgrova atsūtīja ziņu, ka šārīta dievkalpojumu neapmeklēs. Es neesmu sagatavojusi viņas solu.

-     Lēdiju Kosgrovu patlaban māc daudz lielākas rūpes un viņai nav vaļas uztraukties par nenoslaucītiem putekļiem.

Negaidīdams atbildi, kungs vadīja nedrošā gaitā ejošo sievieti pa vidējo eju. Jau otro reizi Agnese dzirdēja draudzi sačukstamies un manīja sev pievērstus skatienus. Viņi nonaca netālu no altāra, nogriezās pa labi un pagāja garām Opija lietotājam un viņa ērmoti ģērbtajiem pavadoņiem, kas sēdēja lorda Pālmerstona solā. Nelielā auguma vīrietis nemitējās šūpot pēdas.

Nākamā loža pirmajā rindā piederēja lēdijai Kosgrovai. Tā bija visizsmalcinātākā visā dievnamā un atradās pie sienas labajā pusē. Gadsimtu gaitā katrā ložas stūrī bija uzstādīts pa balstam un pāri soliem nostiepts audekls. Turklāt pie balstiem bija nostiprināti aizkari, kas caurvēja gadījumā lēdijas Kosgrovas ģimenei ļāva norobežot ložu no trim pusēm, atstājot vien skatu uz altāri. Tiesa, ložu apmeklētāji mēdza aizvilkt aizkarus arī siltās dienās, it kā tādēļ, lai varētu lūgties, citu baznīcēnu netraucēti, taču patiesībā droši vien dievkalpojuma laikā nosnaudās.

Kamēr Agnese atslēdza ložu, lēdija Kosgrova nolaida gar sāniem roku ar melno mutautiņu.

-    Pateicos! viņa sacīja vīrietim ar iekritušajiem vaigiem.

-    Es palīdzēšu jums, kā vien varēšu, lēdija Kosgrova. Izsaku jums visdziļāko līdzjūtību.

Viņš pasniedza sievietei melnu aploksni.

Lēdija Kosgrova skumji palocīja galvu, iegāja ložā un noslīga uz pirmā no trim soliem.

Izdzirdējusi kādu smalkjūtīgi iekāsējamies, Agnese pamanīja, ka uz durvju sliekšņa līdzās altārim stāv vikārs, gatavs sākt dievkalpojumu. Ērģelnieks nekavējoties sāka atskaņot dziesmu "Dieva dēls karā dodas", un no arkveida griestiem atbalsojās koristu dziedājums. Dobji rībinot, draudze cēlas kājās. Agnese līdz ar sērīgo pavadoni atgriezās tuvāk izejai. Pagriezusies, lai apvaicātos par lēdijas Kosgrovas bēdu iemeslu, viņa pārsteigumā konstatēja, ka bargais vīrietis nekur nav redzams.

"Kur gan viņš palicis?" Agnese prātoja. Lūkodamās apkārt, viņa pamanīja, ka priekštelpā gaida tumši sarkanā mētelī ģērbies īpašais viesis. Pēdējo brīžu pārdzīvojumu dēļ sievietei nebija viegli apvaldīt strauji pukstošo sirdi.

*   * *

"Dieva dēls karā dodas

karalisku kroni gūt."

Majestātiskās dziesmas pacilāto akordu pavadīts, vikārs Semjuels Hārdestijs aizsoļoja līdz altārim, palocījās pret to un pagriezās pret savu draudzi.

Lepns viņš pārlaida skatienu savai valstībai: kalpotāji un vienkāršie ļaudis stāvēja aizmugurē, bagātie un dižciltīgie solos. Kuru katru brīdi parādīsies īpašais viesis. Ar smaidu cerēdams noslēpt mulsumu, vikārs ievēroja četrus trū-

cigi ģērbtos dievlūdzējus, kas acīmredzot nebija Meifēras iedzīvotāji, bet neizskaidrojamā kārtā ieņēma lorda Pālmerstona ložu.

Vistālāk kreisajā stūrī atradās lēdijas Kosgrovas loža. Vikāru Hārdestiju satrieca tas, ka viņa uzvilkusi vismelnāko sēru apģērbu. Tobrīd lēdija Kosgrova atplēsa melnu aploksni un, nepacēlusi plīvuru, izlasīja vēstuli, tad atraisīja nostiprinātos aizkarus un aizvilka tos ciet.

Nu viņa bija noslēpta visiem, vien mācītājam Hārdestijam ne, nometās uz ceļiem pie sola un atbalstīja pieri pret šķērskoku.

Ar acs kaktiņu samanījis pazibam kaut ko tumši sarkanu, vikārs pievērsās baznīcas pretējai pusei.

Tumši sarkanā plaiksna kļuva aizvien lielāka un spilgtāka. No pūļa iznāca izskatīgs gaišmatis armijas virsnieka uniformā ar spožām pogām. Kaut arī viņa staltā, taisnā mugura liecināja par disciplinētību un apņēmību, kalsenie, elegantie vaibsti pauda domīgumu, un gudro acu skatiens slēpa sāpes, rosinot uz nojautu, ka par stingrību ir maksāts dārgi un šīs lielās cenas visredzamākā pazīme bija ievainota labā roka, kas karājās pleca saitē. Viņu pavadīja jauna, daiļa sieviete un viņas vecāki.

Šis īpašais apmeklētājs bija pulkvedis Entonijs Tresks. Visa Londona nepārstāja runāt par viņa drošsirdību Krimas karā par to, kā Sevastopoles aplenkumā pulkvedis viens pats bija aizsūtījis nāvē trīsdesmit ienaidniekus. Izlietojis visas šautenes patronas, brašais vīrs ar bajoneti rokās bija vadījis uzbrukumu augšup pa asinīm slacītu nogāzi un izcīnījis uzvaru. Viņš bija saliedējis nogurušos karavīrus un atvairījis pusduci ienaidnieka ofensīvu un, ja tas nešķiet pietiekami neikdienišķi, viņš bija izglābis karalienes brālē

na Kembridžas hercoga dzīvību, kad ienaidnieka spēki aplenca hercoga vienību.

Kad Tresks atgriezās Londonā, karaliene Viktorija iecēla viņu bruņinieka kārtā. The Times aprakstīja brīdi, kad karaliene nosaukusi pulkvedi par seru, bet viņš lūdzis arī turpmāk uzrunāt viņu militārajā pakāpē "par godu visiem varonīgajiem kareivjiem, ar kuriem kopā es karoju, un īpaši par godu tiem, kas krita šajā nolāpītajā karā". Izdzirdējusi vulgāro frāzi, karaliene nobālēja, un Tresks uz karstām pēdām piemetinājis: "Atvainojiet par tik vaļīgu valodu, Jūsu Majestāte. Šāds paradums man saglabājies no tiem gadiem, kad būvēju dzelzceļus." Turklāt Treskam ar tēvu piederēja dzelzceļi, kas ienesa bagātīgu peļņu. Viņš bija turīgs, glīts kara varonis. Klīda runas, ka dziļi sirdi viņš neieredz to, cik ideāls ir.

Kamēr dziesma aizvibrēja gaisā, svarīgie viesi nonāca tuvāk altārim. Kad Agnese piesteidzās atslēgt ložu, pulkvedis Tresks palaida savu burvīgo pavadoni un viņas vecākus pa priekšu, tad apsēdās pats.

Gari izskanēja dziesmas beidzamais ērģeļu akords. Svētā Jēkaba baznīca iegrima cēlā klusumā.

Mācītājs Hārdestijs plati pasmaidīja.

-     Vissirsnīgākie sveicieni visiem, kas ieradušies, un jo īpaši es vēlos cildināt pulkvedi Tresku. Viņa varonība iedvesmo mūs visus.

Daži draudzes locekļi pacēla rokas, it kā grasīdamies aplaudēt, taču laikus atģida, kur atrodas.

Vikārs palūkojās pa kreisi, uz lēdiju Kosgrovu, kura bija palikusi tupam uz ceļiem, atspiedusi pieri pret ložas margu.

-     Ikreiz, kad mums uzkrautā nasta šķiet pārlieku smaga, paturiet prātā grūtības, kādas izcieš mūsu brašie kareivji. Ja viņi spēj būt stipri, arī mums tas ir par spēkam. Nav tāda posta, ar kuru Dievs mūs pārbauda un kuru mēs nevaram pārciest. Kad Tas Kungs ir mūsu pusē… Vikārs uz mirkli saminstinājās, jo pamanīja tumšsarkanu strēli. Taču šoreiz tā nebija pulkveža Treska tumšsarkanā uniforma. Tas bija šķidrums uz grīdas iepretim lēdijas Kosgrovas solam. Ievērojot mācītāja Hārdestija vilcināšanos, ļaudis šur tur nedroši sačukstējās. Patiesi, kad Tas Kungs ir mūsu pusē…

Tumšsarkanā peļķe pletās. Tā šķita plūstam no lēdijas Kosgrovas ložas durtiņu apakšas. "Vai Viņas Gaišība ir kaut ko izlējusi?" ieprātojās mācītājs Hārdestijs. "Vai viņa nejauši nometusi uz grīdas kādu zāļu pudelīti?"

Neizprotamā kārtā lēdija Kosgrova šķita virzāmies vienlaikus uz divām pusēm. Melnā plīvura aizsegtā seja vērsās augšup, tikām ķermenis slīga atmuguriski.

-    Mans Dievs! iesaucās vikārs.

Lēdijas Kosgrovas galva liecās atpakaļ, un vikārs ieraudzīja viņas muti, taču tā kļuva aizvien platāka un dziļāka un… Augstā debess, tā nebija lēdijas Kosgrovas mute! Mutes nemēdz būt tik platas un sarkanas.

Viņai bija pārgriezta rīkle no vienas auss līdz otrai, un galva bija atgāzusies atpakaļ, acis neaptveramā kārtā raudzījās tieši uz griestiem, kamēr ķermenis turpināja slīgt lejup.

-    Nē!

Mācītājs Hārdestijs atkāpās no altāra un, drudžaini rādīdams ar pirkstu, lūkojās uz tumšsārto lāmu, kas pletās aizvien lielāka.

Ari brūce lēdijas Kosgrovas kaklā vērsās plašumā un dziļumā galva slīga atpakaļ, draudot atdalīties no rumpja.

Vikārs kliedza.

*   * *

No Emilijas de Kvinsijas dienasgrāmatas

Nakts migla izklīda, un stiprs vējš izgaiņāja mākoņus rīta debesīs. Par sauli spožāks bija vien lorda Pālmerstona dedzīgais smaids, kad viņš sasveicinājās, acīmredzami cerēdams mūs redzēt beidzamo reizi.

Priecīgs atbrīvoties no mums, viens no varenākajiem Anglijas politiķiem sagaidīja mani un tēvu savas savrupmājas pirmajā stāvā un sirsnīgi spieda mums roku. Par spīti kara izraisītajai krīzei, kas kalpoja par iemeslu valdības krišanai, lorda Pālmerstona balss skanēja aizrautīgi.

"Neatliekamas valstiskas darīšanas liedz man būt mājās, kad atgriezīsieties no dievkalpojuma.” Vecišķo acu spožo mirdzumu izcēla tumši krāsotā vaigu bārda. "Taču varat būt droši, ka ceļasomas jūs jau gaidīs un mana kariete katrā ziņā būs sagatavota, lai aizgādātu jūs uz dzelzceļa staciju.”

Pēc slepkavībām decembrī lords Pālmerstons pats mums ar tēvu piedāvāja apmesties kalpotāju istabās savrupmājas augšstāvā, kamēr atžirgstam. Tāpat viņš uzstāja, lai inspektors Raiens atgūst tur veselību. Neviens no mums neloloja ilūzijas, ka Viņa Gaišība tā rīkojas, nesavtīgu iemeslu vadīts. Bijušais kara ministrs un ārlietu ministrs tagad ieņēma iekšlietu ministra amatu, tādējādi būdams atbildīgs gandrīz par visu, kas norisinās Angli-

jā, īpaši par valsts drošības un kārtības jautājumiem. Es manīju valstsvīra bažas, ka izmeklēšanas laikā mēs varbūt esam nākuši uz pēdām noslēpumiem, kas varētu viņu kompromitēt. Viņš bieži atrada izdevību uzdot šķietami nevainīgus jautājumus, uz kuriem dotas atbildes palīdzētu noskaidrot, vai mēs zinām to, ko nevajadzētu.

Taču mūsu atbildes nesniedza viņam pienācīgu apgaismību. Es nevaru viņam pārmest to, ka viņš pēc septiņām nedēļām mums vispieklājīgākajā manierē mudināja pamest šo mājokli. Nudien, es brīnos, ka viņš mūs tik ilgi pacieta precīzāk sakot, pacieta tēvu, kura nebeidzamā soļošana, kas palīdzēja ierobežot opija tinktūras patēriņu, nepārprotami tracināja Viņa Gaišību.

Pirms vairākām dienām dziļi naktī, kad Svētā Jēkaba baznīcas zvani nosita trīs, es nokāpu uz balles zāli, lai aizvestu prom tēvu, kurš soļoja turp un atpakaļ dipoņa atbalsojās visā savrupmājā.

Apstājusies turpat aiz balles zāles durvīm, es pamanīju lordu Pālmerstonu mājastērpā. Viņš ar trijžuburu svečturi rokā sirdīgi uzrunāja tēvu.

-      Dievs tēvs, cilvēk! Vai tad jums no opija nenāk miegs?

-     Gluži pretēji. Saskaņā ar braunismu…

-     Braunismu? Kas tas, pie velna?

-       Džons Brauns šo savu medicīnas sistēmu radīja Edinburgas universitātē. Varbūt jūs, milord, studēdams šajā universitātē, esat dzirdējis par viņa darbu "Elementa Medicinae"?

-     Es neko neesmu dzirdējis par kaut kādu braunismu.

-     Šī teorija vēsta, ka ārsti pārspīlē un padara medicīnu sarežģītāku vienkāršo cilvēku priekšstatos, lai viņus

maldinātu un iedvestu viņiem bijību pret ārstu dižajām zināšanām.

-     Sevi par pārspīlēti zinošiem uzskata ne tikai ārsti, bet arī juristi un politiķi. Beidzot jūs esat sācis jēdzīgi spriest, piezīmēja lords Pālmerstons.

Stāvēdama tumšajā gaitenī pie zāles un vērodama sarunbiedrus, es piepeši jutu kādu nostājamies man līdzās un iztrūkos. Aši pagriezusies, es ieraudzīju, ka man piebiedrojusies lēdija Pālmerstone. Nama saimnieka svečtura mestā gaisma ļāva sazīmēt viņas grumbainos, satraukuma pilnos sejas vaibstus. Es gaidīju kundzes pārmetošo skatienu par noklausīšanos, taču viņas sejas izteiksme drīzāk pauda bažas par Viņa Gaišības dompilno bezmiegu, gluži tāpat kā es raizējos par tēvu.

Mēs pamājām ar galvu viena otrai un pievērsām uzmanību sarunai, kas risinājās balles zālē.

-      Milord, Brauna medicīnas sistēma uzskata, ka slimības izraisa vai nu pārāk liels, vai pārāk mazs kairinājums. Kad šie pretstati ir līdzsvarā, cilvēks ir pie labas veselības, tēvs turpināja klāstīt.

-      Patlaban… lords Pālmerstons nolika svečturi uz galda, un viņa balsī bija dzirdams pārgurums. …es ciešu no pārāk liela kairinājuma.

-     Kara un valdības sabrukuma dēļ, milord? ļums uz pleciem noteikti gulst milzum daudz pienākumu.

-     Runas par karu man izraisa galvassāpes. Lūdzu, atbildiet! Daži cilvēki mirst, ieņēmuši ēdamkaroti opija tinktūras, turpretim jūs patērējat to veselām uncēm un ne tikai staigājat apkārt, bet arī nerimstat staigāt. Kādēļ opijs neatņem jums spēkus?

-     Brauna sistēma uzskata opiju par uzbudinošu, mi-

lord. Tas ir visspēcīgākais no visiem līdzekļiem, kas uztur dzīvību un atjauno veselību.

-     Ha!

-     Tā ir patiesība, milord. Studēdams universitātē, es pirmo reizi pamēģināju opija tinktūru, lai dziedētu slimību, un sajutu gluži vai taustāmus enerģijas uzplūdus. Piepeši manī modās spars jūdzēm tālu klaiņot pa pilsētu. Tirgos un drūzmā uz ielas es visapkārt dzirdēju neskaitāmu sarunu druskas. Apmeklēdams koncertus, es saklausīju agrāk nedzirdētas notis un līdzi melodijām pacēlos neiedomājamos augstumos. Es šādi soļoju tādēļ, ka tas palīdz mazināt opija kairinājuma ietekmi, atstājot vienīgi tā dziedinošo iespaidu.

-      Es savukārt vēlētos, lai mazinātos manas sasodītās galvassāpes.

Stāvēdama man blakus pustumsā pie balles zāles, lēdija Pālmerstone stingri satvēra mani aiz rokas.

-     Ja atļauts piedāvāt… Tēvs izņēma no mēteļa kabatas savu opija tinktūras flakonu. Tas remdēs jums galvassāpes.

-     Karaliene mani neieredz tik ļoti, ka vienīgi priecātos, ja uzzinātu, ka esmu kopā ar jum$ lietojis opiju.

-     No viena malka neizveidosies pieradums, milord. Taču, ja atsakāties izbaudīt opija tinktūras dziedinošo iespaidu, es ierosinu jums paieties man līdzi. Labākajā gadījumā šāda izkustēšanās līdzsvaros jūsu nervu sistēmas sastrēgumu, sliktākajā uzdzīs jums miegu.

-     Tas būtu kā Dieva sūtīts.

Abas ar lēdiju Pālmerstoni, kavēdamās pustumsā pie balles zāles durvīm, mēs vērojām abus vīriešus uzsākam pastaigu. Tēvs pat ar savām strupajām kājām drīz vien

aizsteidzās iekšlietu ministram priekšā. Tas bija nesaderīgs pāris tēva miniatūrais augums pretstatā lorda Pālmerstona slaidajam stāvam un varenajām krūtīm.

-      Savam vecumam jūs esat visnotaļ ņiprs, lords Pālmerstons negribot atzina.

-      Paldies, milord. Tēvs neaizrādīja, ka ir tikai gadu jaunāks par septiņdesmit gadus veco lordu Pālmerstonu.

-     Es raugu ik dienas nostaigāt vismaz divdesmit jūdzes. Pagājušajā vasarā es šādi pieveicu tūkstoš sešsimt jūdzes.

-     Tūkstoš sešsimt jūdzes. Lords Pālmerstons izklausījās pārguris, vien atkārtodams šo vārdus.

Tēvs pirmais nonāca pie zāles pretējās sienas un pagriezās.

-    Laikraksts The Times ir ieviesis jaunu, proti, kara korespondenta amatu, lords Pālmerstons nomurmināja.

-    ļā, es esmu lasījis Viljama Rasela sūtījumus no Krimas, tēvs atteica.

-     Rasels nestāsta patiesību par karu.

-     Situācija tomēr nav tik ļauna, kā viņš raksta? Atmaskojiet viņa melus, milord.

-     Kaut tie būtu meli! Nekompetences dēļ mums karā klājas vēl sliktāk, nekā Rasels apgalvo. Kurš gan to būtu iedomājies? Žurnālistam piemīt vara sacelt tādu jezgu, kas spēj gāzt valdību. Ak mūžs! Mana galva…

Nākamajā rītā lords Pālmerstons izturējās tik noraidoši, it kā saruna, kas šķita paveram ceļu tikko plaukstošai draudzībai, nav notikusi. Iespējams, viņš bija nokaunējies par to, ka izrādījis vājumu. Kļuva skaidrs, ka man .un tēvam pienācis laiks atstāt šo namu, kaut arī tas nozīmētu nepatīkamu sastapšanos ar daudzajiem mūsu parādu piedzinējiem Edinburgā.

Inspektors Raiens (kuru es privātos apstākļos saucu kristītajā vārdā par Šonu) bija atveseļojies no savām vainām tiktāl, ka varēja pavadīt mūs uz baznīcu. Mums piebiedrojās arī jaunizceptais detektīvseržants Bekers (viņu es uzrunāju par Džozefu). Mūsu pirmajā tikšanās reizē, kas norisinājās pirms septiņām nedēļām, es nevarēju nejust dabisku nepatiku pret abiem policistiem, kuri turēja manu tēvu aizdomās par slepkavošanu. Taču, kad mēs visi četri apvienojām spēkus cīņā pret briesmām, kas draudēja ne tikai mums, bet arī visai Londonai, manī modās aizvien siltākas jūtas pret šiem abiem vīriešiem lai gan katrā gadījumā tās izpaudās dažādi.

Divdesmit piecus gadus vecais Džozefs ir tikai četrus gadus vecāks par mani. Jaunība gluži dabiski raisa saikni starp mums, un es atzīstu viņa sejas vaibstu pievilcību. Turpretī četrdesmitgadīgais Šons ir turpat divpadsmit gadus vecāks par mani. Parastos apstākļos tas mūsu attiecībās radītu lielu plaisu, taču patiesībā mani valdzina viņa pārliecība un pieredze. Es manīju abu policistu sāncensību, taču neviens no mums neuzdrošinājās par to bilst skaļi, un, visticamāk, tas arī nekad nenotiks, ņemot vērā to, ka šis būs pēdējais mūsu kopā pavadītais svētdienas rīts. Atbilstošā kārtā mēs bijām iecerējuši apmeklēt dievkalpojumu un pateikties Tam Kungam par mūsu dzīvi un mūsu draudzību.

*  * *

Vikārs nemitējās kliegt. Baznīcēnu čuksti pārvērtās murmināšanā. Vai cienījamais Hārdestijs ir pēkšņi šķīries no

prāta? Debesu vārdā, kāpēc viņš rāda uz lēdijas Kosgrovas solu?

Vispārējais apjukums vērtās apstulbumā, kad viens no slaidajiem plukatām, kas iepriekš bija sēdējis lorda Pālmerstona ložā, izlēca no tās un aizsteidzās turp, kur rādīja baznīckungs.

Hārdestija balsij pievienojās sievietes spiedziens. Pēc tam vēl viens. Pulkvedis Tresks, kuram bija ierādīta loža iepretim altārim, atvēra durtiņas. Ar kreiso roku pieturēdams saiti, kurā balstījās labā, viņš iznāca jomā, lai noteiktu sajukuma cēloni. Citi džentlmeņi acīmredzot nosprieda, ka varētu doties varonim līdzi.

-    Lai Dievs stāv mums klāt! viens no šiem džentlmeņiem iesaucās.

-    Asinis! Visa grīda vienās asinīs! otrs piebalsoja.

Kliedzieniem pieņemoties spēkā, draudze sadalījās divās daļās vieni traucās tuvāk altārim, lai izdibinātu jezgas iemeslu, otri bēga uz lielo durvju pusi. Augstmaņi sadūrās ar augstmaņiem, lēdijas ar lēdijām. Pūlis gandrīz sabradāja ložu uzraudzi Agnesi, taču baznīcas vecākais paguva paraut sievieti malā.

-    Asinis!

-    Nost no ceļa!

Vikārs metās pie lēdijas Kosgrovas, taču sapinās talārā un klupa. Plukata, kurš bija izlēcis no lorda Pālmerstona sola, paspēja laikus viņu satvert un pavilkt atpakaļ, citādi garīdznieks būtu iekritis tumšsārtajā lāmā, kas arvien izplūda uz grīdas.

Otrs plukata atslēdza lorda Pālmerstona ložas durtiņas un aizšķērsoja ceļu dažiem, kas tiecās nonākt pie altāra.

-     Es esmu Skotlendjarda detektīvinspektors! viņš, pa-

celis žetonu, sauca. Saglabājiet mieru! Atgriezieties savās vietās!

Skotlendjarda detektīvs? Daudzus tas pārsteidza vēl vaira k. "Te, mūsu vidū? Meifērā? Svētā Jēkaba baznīcā?"

Panika palielinājās.

-    Jūs stāvat man ceļā, kāds džentlmenis brīdināja cilu, piedraudēdams ar spieķi.

-    Stāt! uzkliedza inspektors, paceldams žetonu augstāk. Atgriezieties savos solos! Norimstiet, iekams kāds dabū ciest.

-    Iekams vēl kāds dabū ciest, kāds lords neatlaidīgi piebalsoja un uzsauca citam lordam: Nost no ceļa!

Pulkvedis Tresks atgriezās ložā un uzkāpa uz sola. Jau tā garais augums tagad ļāva viņam noraudzīties baznīcēnos no augšas.

-     Uzklausiet mani! viņš noskaldīja tik valdonīgā balsī, kāda varētu piemist vienīgi vīram, kurš būvējis dzelzceļus, vai virsniekam, kurš nule atgriezies no Krimas elles. Jūs! Un tas attiecas arī uz jums, ser! Uz visiem! Klausiet inspektora lūgumam un dodieties atpakaļ uz saviem soliem! Jezga turpinājās. Piķis un zēvele! pulkvedis Tresks nolamājās. Tas piesaistīja uzmanību. Tik rupjā valodā Svētā Jēkaba baznīcā vēl neviens nebija runājis. Velns un elle, dariet, ko jums liek!

Satriektie baznīcēni teju pārakmeņojās. Dažas dižciltīgas lēdijas, iespējams, nekad dzīvē nebija tādus izteicienus dzirdējušas. Dažiem pavērās mutes. Daudziem iepletās acis. Kāda sieviete saļima.

-    Jo drīzāk mēs nodibināsim kārtību, jo drīzāk saņemsim atbildes! Vai jūs negribat zināt, kas šeit noticis?

Apelēdams pie cilvēku ziņkāres un izteikdamies skar

bākiem vārdiem, pulkvedis Tresks panāca, ka draudzes locekļi pamazām atgriezās savos solos.

Inspektors, kurš bija tikpat garš kā pulkvedis, sekoja viņa paraugam un uzkāpa uz sola. īram raksturīgie rudie mati piesaistīja ne mazāk uzmanības kā viņa žetons.

-    Es esmu inspektors Raiens! Vīrs, kurš sarunājas ar vikāru, ir detektīvseržants Bekers!

Vēl viens detektīvs!

Raiena paceltajā balsī varēja saklausīt sāpju atblāzmu. Viņš spieda kreiso plaukstu pie vēdera, it kā raudzīdams remdēt ievainojuma radītas mokas.

-    Palieciet savās vietās! Mēs gribam parunāt ar jums visiem cerībā, ka esat pamanījuši ko noderīgu!

*   * *

Bekers pieturēja vikāru, līdz tas atguva līdzsvaru, un tad apsviedās pret tumšsarkano lāmu ložas priekšā. Tā izplūda pa durtiņu apakšu. Uzmanīdamies, lai neiekāptu asinīs, Bekers atgriezās pie lorda Pālmerstona ložas un vēlreiz pārlēca pāri margām. Baznīcēni atkal noelsās. Dzelzs riņķiem noskrapstot gar stieni, viņš atrāva vaļā aizkaru un ielūkojās kaimiņu ložā.

Jūtot sev pievērstos daudzos skatienus, Bekers savaldījās, lai neizpaustu emocijas. Viņš bija domājis, ka pēc pārdzīvotajiem notikumiem pirms septiņām nedēļām viņu vairs nekas nespēs šokēt.

Sieviete, kuru viņš bija redzējis ieejam ložā, gulēja uz grīdas. Melnās drānas bija piesūkušās ar tumšsarkano šķidrumu, kas pletās visapkārt uz grīdas. Labajā rokā viņa bija sažņaugusi papīra lapu ar melnām apmalēm. Gan zīmīte,

melnā aploksne bija notraipītas asinīm. Galva bija atgazusies tik tālu, ka seja zem plīvura kārtām, šķiet, vērās uz kaut ko aizmugurē. Kakls bija pārgriezts tik dziļi, ka varēja saskatīt skausta kaulus.

Piecus gadus patrulējis uniformā, Bekers paraduma pēc pasniedzās pēc klabekļa, kas tolaik policistiem karājās pie jostas. Viņš bija gatavs atlocīt koka rokturi, izskriet no baznīcas uz ielas un spēcīgi iegriezt instrumentu. Skaļo troksni sadzirdētu citi konstebli pat ceturtdaļjūdzes attālumā.

Taču viņam, protams, vairs nebija ne klabekļa, ne instrumentu jostas. Tagad Bekers bija detektīvseržants civildrēbes un viņa pienākums bija ne tikai saukt papildspēkus, bet arī uzņemties vadību.

Kāds nostājās blakus, un viņš pagriezās. Lorda Pālmerstona ložā bija ienācis vikārs. Ieraugot asiņaino ainu, garīdznieks nobālēja un saļodzījās. Bekers satvēra mācītāju un lēni nosēdināja uz sola.

Pēkšņi līdzās parādījās vēl kāds de Kvinsijs. Mazais vīriņš pacēlās uz pirkstgaliem, lai palūkotos pāri starpsienai. Groteski izplājies līķis, milzum daudz asiņu visas šīs šausmas nelikās viņu nekādi ietekmējam, ja nu vienīgi viņa skatiens tapa vēl spraigāks.

-    Kā jūtaties? Bekers apvaicājās.

Opija lietotāja zilās acis bija cieši piekaltas līķim, un viņš palika atbildi parādā. Piedevām pirmo reizi šajā rīta viņš bija pārstājis knosīties.

-     Nesaprotu, kāpēc es taujāju. Dabiski, ka jūs šādās situācijās jūtaties kā zivs ūdenī, Bekers novilka. Viņš pagriezās pret Emiliju, kura bija palikusi sēžam un vēroja tēvu. Un jūs, Emilij? Kā jūtaties?

-    Kas tur redzams?

-    Ta sieviete melna.

-    Mirusi? Emilija jautāja.

-Jā.

-    Varbūt viņa krizdama atsitusi galvu? Tas varēja būt negadījums.

-    Man ir aizdomas, ka tur slēpjas kas vairāk.

Kāds cits varbūt nerimtu tincināt Bekeru. "Vai viņa ir noslepkavota? Kā? Kādēļ tik daudz asiņu? Vai mums visiem gals klāt?" Taču Emilija uztvēra Bekera skaļi neizteikto mājienu un apņēmīgi palocīja galvu.

-    Pildiet savu pienākumu, Džozef. Par mums ar tēvu neliecieties ne zinis.

-   Jā, pirms septiņām nedēļām jūs vairāk nekā skaidri izrādījāt savu nervu stingrību, Bekers attrauca.

Tajā bridi pie ložas pienāca Raiens un apstājās pie asiņu peļķes.

Viņam sekoja pulkvedis Tresks. Ieraudzījis Emiliju, virsnieks it kā norūpējies sarauca pieri. Emilija neviļus samulsa. Pulkveža sejas izteiksme liecināja, ka viņš jauno sievieti ir redzējis agrāk, taču viņai nebija ne jausmas, kad tas gadījies.

Jau nākamajā mirklī Tresks pagriezās pret mirušās sievietes ložu. Viņš bija pietiekami gara auguma un varēja ieskatīties tajā, neiekāpdams asinīs, un no redzētā viņa sejā saspringa vaigu muskuļi jādomā, no izbrīna, nevis šoka. Protams, kara gaitās viņš neapšaubāmi daudzkart redzējis vardarbīgas nāves upurus un nebija viegli pārsteidzams.

Virsnieks iztaisnojās.

-    Kā varu līdzēt, inspektor?

-    Mēs nedrīkstam pielaist cilvēkus šeit, tuvumā, Raiens viņam paskaidroja. Ja pūlis te sāks drūzmēties, agrāk vai

vēlāk kāds iekāps asinis. Mēs nevarēsim izšķirt, kuras pēdas atstājis pūlis un kuras slepkava.

-    Es apsolu to nepieļaut.

Pulkvedis nostājās aizsardzības pozā asiņu lāmai priekšā.

-    Beker! Raiens pagriezās.

-    Nesaprotu, jaunākais policists mulsa. Kā slepkava iekļuva ložā, neviena neredzēts? Kā viņš spēja aizbēgt?

Raiens izklausījās tikpat apjucis.

-    Jā, izliets tāds lērums asiņu, ka slepkava noteikti notraipījies. Pat šādā sajukumā viņš nevarētu atstāt baznīcu neievērots, ja vien nekļūtu neredzams. Raienam iešāvās prātā kāda doma, un viņš sastomījās. Varbūt viņš nav aizbēdzis.

-   Jūs domājat, ka slepkava joprojām slēpjas kaut kur baznīcā? Bekers strauji paraudzījās apkārt.

-   Atved konsteblus! Raiens pavēlēja. Cik vien daudz vari atrast.

Garām pārbiedētu cilvēku rindām Bekers aizsteidzās pa centrālo eju.

-     Sastādiet aizgājušo draudzes locekļu sarakstu! nonācis pie lielajām durvīm, viņš izrīkoja baznīcas vecāko.

-    Kad iziešu, aizbultējiet durvis un nevienu nelaidiet ārā!

*   * *

Pa ausu galam dzirdēdams Bekeru aizskrienam, Raiens pievērsās vikāram.

Mācītājs sēdēja lorda Pālmerstona ložā, sakņupis un galvu noliecis teju līdz ceļgaliem.

Blakus sēdēja Emilija, kā mierinādama uzlikusi roku vī-

rictim uz pleca. Tieši tā. Pieliecieties. Elpojiet lēni un dziji.

-    Vikār, vai spēsiet atbildēt uz dažiem jautājumiem? Raiens vaicāja. Es dzirdēju, ka džentlmenis, kas pavadīja šo sievieti, godāja viņu par lēdiju Kosgrovu.

-    Jā, tāds ir viņas vārds.

-    Es esmu dzirdējis par lordu Kosgrovu. Viņš vada komiteju, kas pārrauga cietumu sistēmu.

-    Tas ir viņas vīrs, vikārs paskaidroja.

-    Kālab viņa tērpusies sērās? Vai lords Kosgrovs ir miris?

-     Vēl vakar redzēju lordu, un viņš bija pie labākās veselības. Vikāra balss skanēja slāpēti, jo viņš joprojām sēdēja, zemu noliecis galvu. Ieraugot šorīt lēdiju Kosgrovu sērās, es biju ārkārtīgi pārsteigts.

-    Vai jūs saskatījāt to, kas viņai uzbruka? Raiens tincināja.

-     Neviena cita es ložā neredzēju. Vikāra pleci nodrebēja. Viņa bija nometusies uz ceļiem un balstīja pieri pret nodalījuma sienu. Piepeši es pamanīju uz grīdas izplūstam asinis. Pēc tam lēdija sāka slīgt lejup un pamazām atgāza galvu atpakaļ. Lai Dievs mūs sargā! Kā tas varēja notikt, kā tas ir iespējams?

-    Lēni un dziļi ieelpojiet, Emilija deva padomu.

Raiens piegāja pie starpsienas, kas atdalīja lorda Pālmer-

stona un lēdijas Kosgrovas ložu.

De Kvinsijs joprojām stāvēja un lūkojās pāri starpsienai uz līķi.

-    Vai dzirdējāt, ko viņš stāstīja? Raiens jautāja. Nelielā auguma vīrs domīgi palocīja galvu. Uzbrucējs noteikti slēpies ložas aizmugurē zem sola, Raiens sprieda. Vikāra uzmanību saistīja svarīgais viesis.

-    Iespējams, de Kvinsijs atzina.

-    Citas iespējas es neredzu. Raiens runāja klusi, lai neviens nevarētu noklausīties. Ja slepkava sadomātu pašķirt aizkarus un iekāpt ložā no aizmugures vai sāniem, kāds no draudzes viņu būtu redzējis. Ja viņš tuvotos no priekšpuses, tad mēs paši viņu ieraudzītu no savas ložas. Visos šāļos gadījumos lēdija Kosgrova gribot negribot ievērotu uzbrucēju un noteikti pagūtu iekliegties. Vienīgā iespēja slepkavam būtu paslēpties ložā zem sola un tad piezagties sievietei no aizmugures. Uzbrukuma brīdī visu domas saistīja pulkveža ierašanās un dziesma.

-    Iespējams, de Kvinsijs atkārtoja.

-    Kāpēc jūs tā sakāt? Vai jūs saskatāt manā loģikā kādu nepilnību?

-    Lēdijas Kosgrovas plīvurs ir palicis neskarts.

-     Protams! Cirtiens bija nāvējošs, slepkavam vajadzēja atgāzt sievietes galvu un pacelt plīvuru, lai piekļūtu kaklam, Raiens skaidroja.

-Taču tad lēdijai Kosgrovai rastos izdevība pretoties vai iekliegties, de Kvinsijs secināja. Turklāt, ja slepkava tā rīkotos, kustības varētu piesaistīt vikāra uzmanību.

-    Tomēr viņš neko neievēroja, Raiens uzsvēra.

-    Neizprotams risks, kaut gan citādā ziņā šis cilvēks rūpīgi izplānojis noziegumu. Jāatzīst, ka mēs atļaujamies milzīgu pieņēmumu, de Kvinsijs prātoja.

-    Kādu pieņēmumu?

-    Inspektor, lūdzu, atsauciet atmiņā Imanuelu Kantu.

-      Imanuelu? Jūs taču nedomājat atkal skandināt šo vārdu!

-     Pirms septiņām nedēļām dižā filozofa uzdotais jautājums izrādījās neizmērojami lietderīgs. Tas skanēja: "Vai pastāv objektīva realitāte?"

-     "Vai varbūt realitāte ir tikai mūsu domās?" Šis jautājums padarīs mani traku.

-    Mēs dzirdējām, ka sievietes pavadonis nodēvēja viņu par lēdiju Kosgrovu, de Kvinsijs atzīmēja.

-Jā.

-     Mēs redzējām, kā sievieti ielaiž lēdijas Kosgrovas ložā. Arī vikārs nosauca viņu par lēdiju Kosgrovu, de Kvinsijs piemetināja.

-    Jā, jā, Raiens viņu nepacietīgi steidzināja.

-    Taču, kā mēs pieminējām pirmīt, ienācējas seju sedza plīvurs.

Atskārtis, uz ko otrs tēmē, Raiens izgrūda nesaprotamu vārdu, varbūt izteicienu, kuru baznīcā gadās dzirdēt reti.

-     Kā mēs varam droši zināt, ka tā bijusi lēdija Kosgrova? de Kvinsijs jautāja.

Raiens pagriezās. Vikār, vai jūs bieži redzaties ar lēdiju Kosgrovu?

-    Jā, bieži. Vakar viņa uzaicināja mani kopā iedzert tēju.

-    Paldies. Pulkvedi Tresk… Izgājis no ložas, Raiens piegāja pie pulkveža. Es gribu lūgt, lai paveicat varoņa cienīgu darbu, viņš klusā balsī ierunājās.

-    Varoņi ir tie viri, kuri krita kaujā man blakus, Tresks atteica.

-    Es saprotu. Taču, kā man bieži liek saprast misters de Kvinsijs, dažādiem cilvēkiem realitāte ir dažāda.

-    Kā, lūdzu?

-    Vai jūs Jautu vikāram uz mirkli uzlūkot jūs kā varoni?

-    Kas man jādara? apmulsis atteica pulkvedis. Uzklausījis Raiena skaidrojumu, Tresks savilka seju drūmā izteiksmē. Jā, un arī vikārs būs spiests rīkoties varonīgi.

Viņi atgriezās lorda Pālmerstona solā.

Vikār, ierunājās pulkvedis Tresks, lūdzu, paraugieties uz mani! Mācītājs pacēla galvu. Viņa seja bija pelēka. Pulkvedis Tresks pavēstīja: Es jums pastāstīšu to, ko nekad nevienam neesmu izpaudis. Vikāra pierē iegūla vēl dziļākas grumbas. Tresks turpināja: Kad kaujas laikā mums uzbruka ienaidnieks, man nāves bailēs drebēja kājas. Es teju kritu dubļos un slēpos zem līķiem.

Mācītājs samirkšķināja acis un atzina:

-    Grūti noticēt, ka tādu vīru kā jūs arī nomāc bailes.

-    Mēs alkstam noslēpties. Taču mums tik un tā ir jādara las, kas nepieciešams, pulkvedis Tresks skaidroja. Vai jus, vikār, spējat darīt to, kas nepieciešams?

-    Man nav īsti skaidrs…

-    Pēc īsa brīža es palūgšu jūs paskatīties pāri šai starpsienai.

-    Bet tur guļ lēdija Kosgrova, vikārs iebilda.

-    Gluži tā. jūs drīz uzzināsiet, ko es no jums prasu, apliecināja pulkvedis Tresks. Vai varat darīt to, kas nepieciešams? Vai spēsiet manis dēļ būt varonis?

Mazliet vilcinājies, baznīckungs pamāja.

-    Lai kādas pūles jāpieliek, cīņā ar briesmoņiem spēkus līdzsvaro tādi vīri kā vikārs un pulkvedis, skaļi prātoja de Kvinsijs.

-   Un sevišķi tādi kā vikārs, piebalsoja pulkvedis Tresks un pagriezās pret Raienu. Tikai pasakiet, kad esat gatavs, inspektor.

Raiens dziļi ieelpoja un parāva augšup labo bikšu staru. Ieraugot, ka viņš izvelk nazi no maksts, kas piesprādzēta pie kājas, baznīcēni visi kā viens ieelsās.

Kad saules stari zaigodami atspulgojās no asmens, vēl dažiem skaļi aizrāvās elpa.

-    Slepkava varbūt paslēpies zem viena no lēdijas Kosgrovas ložas soliem, Raiens pačukstēja pulkvedim Treskam.

-    Ja tā patiešām ir, es apsolu, inspektor, ka nežēlošu arī savu ievainoto roku un viņš, ja raudzīs bēgt, nekur tālu netiks.

-     Labi, ka esat šeit, pulkvedi.

Citos apstākļos Raiens vilcinātos, taču šeit, pulkveža skatiena paskubināts, viņš saņēma drosmi un uzkāpa uz sola. Ar garajām kājām viņš vienā stiepienā bija pāri starpsienai un nostājās uz lēdijas Kosgrovas ložas priekšējā sola.

Atzveltne liedza ielūkoties zem otrā un trešā sola. Pat pieliecoties varēja samanīt vienīgi ēnas. Strauji elpodams un turēdams nazi pa tvērienam, Raiens nogūlās uz pirmā sola. Tik tikko sadzijušais vēders piespiedās pie sola dēļiem. Pūlēdamies aizgaiņāt domas par to, kas viņu varētu tur sagaidīt, Raiens nodūra galvu zemāk un paraudzījās zem sola un vienlaikus arī zem abiem pārējiem soliem.

Bet uz grīdas neviena nebija. Juzdams, kā pie sola virsmas piespiestajās krūtīs pukst sirds, viņš pacēla acis, pavērās pulkvedī Treskā un de Kvinsijā, papurināja galvu un tādējādi apliecināja, ka slepkava nav atrodams.

-    Vikār, lūdzu, piecelieties, pulkvedis aicināja.

Lai neizbradātu asinis nozieguma vietā, Raiens palika guļam uz sola un pastiepa roku. Asiņu metāliskā smārda nomākts, viņš pabāza naža smaili zem plīvura, kas sedza mirušās sievietes seju. Tad viņš pasniedzās, cik vien tālu spēja, sajuta, kā iestiepjas šūtās brūces uz vēdera, parāva nost plīvuru un atklāja līķa seju.

-     Vikār, vai tā ir lēdija Kosgrova? pulkvedis Tresks vaicāja.

-    Jā, lai Dievs mielo viņas dvēseli.

Raiens dzirdēja būkšķi un minēja, ka vikārs ir sabrucis.

-    Atspiedieties pret mani, ierunājās Emilija.

Spiests tuvināt galvu asiņu lāmai, Raiens pievērsās zīmītei, ko mirusī sieviete turēja plaukstā, un viņam izdevās lo atsvabināt ar nazi. Satvēris zīmīti ar otru roku, viņš uzilūra uz naža asmens aploksni, kas, daļēji piesūkusies ar asinīm, gulēja uz grīdas.

Tad inspektors piecēlās no sola un nopētīja aploksni. Melna bija ne tikai aploksne, bet ari vaska zīmogs. Zīmīte bija rakstīta uz papīra ar melnu apmali tādu parasti nosūtīja, paužot visdziļākās sēras.

"Kādu šaušalīgu vēsti lēdija Kosgrova saņēmusi, pirms tika noslepkavota?" Raiens prātoja un atlocīja saburzīto zīmīti.

Tajā bija tikai divi vārdi.

Viņš satriekts skatījās uz tiem un atskārta frāzes briesmīgo nozīmi, jo tā uzjundīja nevaldāmu atmiņu vilni.

Par notikumiem pirms piecpadsmit gadiem.

Par kliedzieniem, paniku un šaujamieroču uguni.

Par jukām un par neiedomājamo.

Piepeši Raiens strauji pacēla galvu. Pie baznīcas galvenajām durvīm kāds neganti klauvēja ar dūrēm.

TREŠĀ NODAĻA . nĀves nams

Tūkstoš astoņsimt piecdesmit piektajā gadā tāds jēdziens kā "saglabāt nozieguma vietu neskartu" bija pazīstams vien dažas desmitgades. Nozieguma disciplinēta izmeklēšana ir atkarīga no organizācijas, taču Londonas policija bija dibināta tikai tūkstoš astoņsimt divdesmit devītajā gadā. Tā bija pirmā šāda vienība Anglijā, kas darbojas visā pilsētā, un tās principus formulēja divi komisāri: viens no tiem bija atvaļināts armijas komandieris pulkvedis Čārlzs Rouans, otrs ad vokāts Ričards Meins, kurš specializējās krimināllietās. Rouana militārā pagātne izrādījās nozīmīga īstermiņā, policijas veidošanā ņemot par paraugu armijas priekšrakstus un dienesta pakāpes. Turpretim Meina zināšanas par likumdošanu lieti noderēja turpmākajos gados.

Meins saprata arestēt cilvēku aizdomās par nozieguma pastrādāšanu ir viens, taču pierādīt viņa vainu tiesā ir pavisam kas cits. Viņš mācīja patruļu policistiem, ka pierādījumi ir tikpat svarīgi kā arests. Rūpīga nozieguma vietas pārmeklēšana, plaša tuvumā esošo cilvēku iztaujāšana, po-

tenciāli inkriminējošo priekšmetu savākšana un kataloģizācija šādi paņēmieni tolaik bija jaunievedums.

Advokāts uzstāja, ka par katru arestēto jāveido detalizets reģistra ieraksts auguma garums, svars, matu un acu krasa, rētas, izmantotie segvārdi, rokraksta paraugs, ja cilvēks prot rakstīt, un viss, kas varētu noderēt, saistot viņu ar noziegumu un pierādot vainu tiesā. Viņš iedibināja sistēmu, kuru pats sauca par "aprites dokumentiem", neatrisinātu noziegumu apraksti no katra policijas iecirkņa ik ritu tika izplatīti uz visiem pārējiem pilsētas policijas iecirkņiem.

-    Pierādījumi! Meins uzsvēra. Tieši ar pierādījumu palīdzību notver noziedzniekus un ieliek cietumā. Ikviens noziedznieks atstāj pēdas. Sameklējiet tās. Sekojiet tām. Es gribu visus sīkumus.

*   * *

Klauvēšana pie baznīcas durvīm nerimās.

-     Te detektīvseržants Bekers! Atveriet!

-    Ielaidiet viņu! uzsauca Raiens.

Viņš iebāza nazi makstī zem bikšu staras un, iegrūdis aploksni un zīmīti ar satraucošajiem diviem vārdiem mēteļa kabatā, steigšus pārkāpa pāri starpsienai un nonāca lorda Pālmerstona ložā.

Pulkvedis Tresks panācās tuvāk.

-    Jūsu seja… Ko jūs izlasījāt zīmītē?

Raiens izlikās nedzirdam jautājumu un nejūtam arī smeldzošo brūci vēderā, vien paspraucās garām de Kvinsijam un pārējiem, kas stāvēja ložā, un aiztraucās prom pa jomu. Baznīcas vecākais tobrīd atslēdza lielās durvis.

Sviedru lāsītēm zaigojot uz sejas, dievnamā iebrāzās Bekers, un viņam aiz muguras drūzmējās ducis konsteblu, kurus viņš bija sapulcinājis.

-    Šurp steidzas vēl citi.

-    Tas labi. Mums viņi ir vajadzīgi, un pat ar tiem nepietiks, Raiens attrauca.

Ar duci konsteblu patiešām būs par maz. Ar vēl vienu duci un un pat ar trešo arī nebūs gana. Bija jāiztaujā visi, kas atradās baznīcā, nemaz nerunājot par tiem, kas aizbēga, izbiedēti pēc kliedzieniem: "Asinis!" Jāpārmeklē visa Svētā Jēkaba baznīcas teritorija gan sakristeja, gan kambari, gan zvanu tornis, jāieskatās zem soliem, aiz ērģelēm kora augšstāvā un visur citur. Jānoskaidro baznīcēnu personības un jāpārliecinās, ka viņi te iederas. Jāapskata visu apģērbs, meklējot asiņu pēdas.

Raiens uzmeklēja ložu galveno uzraudzi Agnesi.

-    Vai jūs zināt, kā sauc vīrieti, kurš pavadīja lēdiju Kosgrovu?

-    Es nekad agrāk neesmu viņu redzējusi.

Raiens apvaicājās arī baznīcas vecākajam un citiem ložu uzraugiem.

-    Vai jūs pazināt vīrieti, kurš pavadīja lēdiju Kosgrovu?

-    Tik skābu seju es noteikti paturētu atmiņā. Šajā dievnamā viņš nav agrāk kāju spēris, to es varu jums apgalvot.

Konstebli iegriezās katrā solu ložā un iztaujāja baznīcēnus. Starpsienas, kas sniedzās līdz viduklim, dāvāja mānīgu savrupības sajūtu, taču sarunas aizdārdēja pa visu jomu.

-     Es esmu ielūgts pie sava tēva Belgreivijas namā uz pusdienām pulksten divos. Jūs taču neapgalvosiet, ka man jāpaliek te, kamēr jūs…

-    Pavērt mēteli? Atpogāt vesti? Konstebl, gandrīz varē-

tu padomāt, ka jums padomā mani pārmeklēt. Mēs ar policijas komisāru Meinu esam viena kluba locekļi. Ja vēlaties palikt savā…

Ko es ievēroju? To šausminoši ģērbto sievieti ar biksēm zem svārkiem, tos divus nabadzīgi tērptos vīrus, kuri izrādās policijas detektīvi, un to neliela auguma vīrieti ar apdriskātajām aprocēm, kurš, kā man stāsta, esot Opija lietotājs. Šeit, Svētā Jēkaba baznīcā! To, redz, es ievēroju! Jums drīzāk pienāktos nopratināt Opija lietotāju!

Soļodams turp un atpakaļ pa ejām un klausīdamies sarunās, Raiens nemitīgi sadzirdēja atkārtojam līdzīgus sīkumus, visur paužam neapmierinātību ar iztaujāšanu un sašutumu par aizturēšanu.

Noraidošā attieksme pret iztaujāšanu nekādā ziņā neliecināja par klātesošo bezsirdību. Meifēras bagātie un varenie iedzīvotāji patiešām bija satriekti par lēdijas Kosgrovas slepkavību, vēl jo vairāk tādēļ, ka tā notikusi Svētā Jēkaba baznīcā. Taču londonieši no augšējiem slāņiem ar aizdomām uzlūkoja jebkuru iespējamo iejaukšanos viņu personiskajās darīšanās. Cienījami cilvēki nepastrādā nežēlīgus noziegumus. Vardarbība ir zemāko šķiru parādība. Ja parastie ļaudis uzbrūk cits citam tavernās vai kavējas šķērsielās, lai sadurtu garāmgājējus un atņemtu viņiem naudasmakus, kāda Meifēras iemītniekiem gar to daļa? Patiesi, vai šie strādnieki, kas sevi dēvēja par konstebliem (policisti piederēja pie proletāriešiem), no tiesas uzskatīja, ka Svētā Jēkaba baznīcas draudzes loceklis būtu vainojams lēdijas Kosgrovas slepkavībā? Aši pārmeklējot ielas, konstebli drīz vien uzietu kādu, kuram nav vietas Meifērā. Luk, ar to būtu jānodarbojas policijai, nevis jāaizkavē pieklājīgi cilvēki, neļaujot viņiem doties uz savām lauku mājām vai apciemot

ģimenes locekļus svētdienas maltītēs, kas norunātas pirms vairākām nedēļām!

Raiens nepievērsa uzmanību šīm gaudām, paskatījās uz dievnama galvenajām durvīm, pa kurām nupat ienāca vīrietis saņurcītās drēbēs, ar īsiem rugājiem uz virslūpas un platu ādas somu plecā.

Vīrietis pameta Raienam ar galvu un devās pie viņa, izspraukdamies garām pūlim.

-     Vai tik neesat par agru cēlies no gultas! No nācēja elpas uzdvesa viegls alkohola smārds. Spriežu pēc tā, ka esat piespiedis roku pie vēdera.

-    Tā ir tikai šuve sānos, Raiens attrauca.

-   Taču šīs dažas šuves burtiski satur jūs kopā. Jums droši vien derētu apsēsties.

-    Pēc brīža.

-     Jā, man vajadzētu biežāk apmeklēt svētdienas dievkalpojumus, atzina vīrietis ar somu. Taču nebiju gaidījis, ka nāksies ierasties baznīcā šāda iemesla dēļ. Jūsu sūtītais konstebls jau man šo to pastāstīja. Jādomā, ka gribēsiet labi daudz skiču, tāpat kā iepriekšējā reizē.

-    Ne gluži tāpat kā iepriekšējā reizē, Raiens pavēstīja.

-    Kā tad gribēsiet?

Tuvojās cits vīrs. Pavērtais virsmētelis ļāva saskatīt, ka viņš nevalkā vesti. Šādi viņš bija ģērbies pretēji vispārpieņemtajām Meifēras normām, un baznīcēnu raidītie skatieni to skaidri apliecināja. Bālais vīrietis padusē stiepa trijkāji un katrā rokā nesa pa lielam piederumu koferim, un šķita, ka šī nasta kalsnajam stāvam ir teju pārmērīga.

-    Paldies, ka ieradāties, Raiens sacīja.

-    Ko jūs no manis gribat?

ejiet uz altāra pusi! Nepieciešami uzņēmumi no dažādiem leņķiem. Neiekāpiet asinīs.

Asinīs?

Skats būs diezgan skarbs. Bet jums vismaz nevajadzēs raizeties par to, ka objekts sakustēsies un izbojās kadru, Raiens skaidroja.

Es arī agrāk esmu fotografējis miroņus. Mani šad tad nolīgst mirušo ģimenes locekļi.

Tad puse darba jums jau nebūs neparasta. Ja viss ritēs veiksmīgi, solu jums stabilus ienākumus.

-    Tie man noderētu.

Fotogrāfs aizgāja pa eju ar piederumiem rokās, un mākslinieks īgni noprasīja:

-    Sasodīts, jūs nolīgāt viņu, lai atņemtu man maizi?

-    Man jāiet līdzi laikam.

-    Tad kamdēļ sūtījāt pēc manis?

-    Lai uzzīmētu vīru, kura pašlaik te nav.

-Ko?

Raiens aizveda mākslinieku uz vietu, kur pulcējās baznīcas vecākais un Agnese ar citiem ložu uzraugiem.

-  Šis džentlmenis ir no Illustrated London News, Raiens pavēstīja. Lūdzu, aprakstiet viņam lēdijas Kosgrovas pavadoni. Viņš uzskicēs tā vīrieša ģīmetni, un jūs varat palīdzēt un palabot, lai panāktu iespējami lielāku līdzību. Kad visi būs apmierināti, Raiens sacīja māksliniekam, ievietojiet to sava žurnāla lapusēs. Cerēsim, ka atradīsies kāds, kurš viņu sazīmēs. Pēc tam dodieties uz pirmo rindu un izveidojiet ari mirušās portretu.

-    Bet jūs jau likāt to nofotografēt.

-   Un uzņēmums var neizdoties, aizrādīja Raiens. Viņš vēl nebija atguvies no trieciena, ko sagādāja abi vārdi zī

mītē. Es esmu spiests nodrošināties ar divkāršu atbalstu.

-    Raienl

Pavēlnieciskais balss tonis piespieda inspektoru pagriezties. Satraukts straujiem soļiem tuvojās komisārs Meins.

Tas bija piecdesmit astoņus gadus vecs vīrs ar kalsnu seju, kuras vaibsti zem biezās, sirmās vaigubārdas šķita iekrituši. Komisāra amatā nostrādātie divdesmit seši gadi manāmi atspoguļojās viņa sejā. Neviens cits visā pasaulē tik labi nepārzināja Londonas Metropoles policijas darbu un arī likumu izpildi.

-    Nākdams es uz ielas ieraudzīju vairākus žurnālistus, Meins paziņoja.

-    Konsteblu vienība nelaiž viņus tuvāk, ser. Es zinu, ka jums bija ārkārtas tikšanās ar iekšlietu ministru. Es nebūtu lūdzis jūs to pārtraukt, ja šis notikums neprasītu tūlītēju jūsu uzmanību.

Pēkšņi Raiens ieprātojās, vai tobrīd valstī vispār ir iekšlietu ministrs. "Ja reiz valdība ir kritusi, vai lords Pālmerstons vēl sēž šajā krēslā? Politiskās jukas rada vispārēju nedrošību."

-    Tik ievērojamas personas slepkavība, turklāt Svētā Jēkaba baznīcā! Meins izklausījās satracināts. Es nevilcinoties steidzos šurp.

-     Bīstos, ser, ka situācija ir vēl ļaunāka, nekā sākotnēji uzskatāms.

-     Nevaru pat iedomāties.

-    Lēdijas Kosgrovas rokā es atradu šo sūtījumu.

Raiens izvilka no kabatas aploksni un zīmīti.

Meins uzmanīgi aplūkoja asiņu traipus uz papīra. Paņēmis no Raiena zīmīti, viņš nopētīja kodolīgo vēstījumu.

Komisāra vaigs sadrūma vēl vairāk.

-    Lai Dievs stāv mums klāt! Kas vēl par šiem vārdiem /Ina?

Tikai jūs un es, ser. Tā bija viena no retajām reizēm piecpadsmit gadu pazīšanās laikā, kad Raiens redzēja Meiihi tik satriektu. Valstī nav nedz premjerministra, nedz labineta, Raiens atgādināja. Notikušais skar Viņas Maļestātes drošību, tālab droši vien vajadzētu karalieni nekavejoties par to brīdināt.

*   * *

Konstebla pavadībā Bekers brāzās pa Pikadili. Viņš cerēja nepiesaistīt apkārtējo uzmanību, taču viens otrs dzeļošs skatiens viņam tika pievērsts. Pirms divdesmit sešiem gadiem sabiedrība tikai pamazām pieņēma policistus formastērpā grozāmies gluži vai uz katra stūra. Toties tūkstoš astoņsimt četrdesmit otrajā gadā norisinājās vēl satraucošaks pavērsiens tika nodibināta detektīvu vienība, kas darbojās civilās drēbēs. Šādas radikālas pārmaiņas konsteblus, kas nevalkā formastērpu, cilvēki uzlūkoja ar lielam aizdomām. Vidusšķira un augstākās aprindas atzina, ka no pārģērbušos policistu iefiltrēšanās tavernās, azartspēļu ellītēs un citās ar sliktu slavu apveltītās vietās, kur noziedznieki perina savus neģēlīgos plānus, ir savs labums. Bet… kurā brīdī šie detektīvi kļūst par spiegiem? Kā godīgi pilsoņi zinās, vai šķietami parastais sarunu biedrs gadījumā nav detektīvs, kas okšķerē viņu privātās lietās?

Apģērbs, kas citā rajonā parasti neraisīja aizdomas, turīgajā Meifērā tūdaļ tika ievērots. Grūti pateikt, kas piesaistīja lielāku uzmanību, Bekera vienkāršās drānas vai viņam sekojošā policista uniforma. Pa logiem aiz nolaistajiem

aizkariem viņus nopētīja vietējie iedzīvotāji. Vairāki kalpotāji, kas atstāja savas darbavietas pusdienlaikā, kā jau daļēji brīvajā svētdienā pieņemts, uzlūkoja nācējus platām acīm, droši vien secinādami, ka Bekers ir noziedznieks, kuru policists arestējis. Rēta uz Bekera zoda liecināja par vētrainu pagātni. Taču kāpēc likumsargs veda ļaundari cauri Meifēras sirdij, nevis uz tuvāko policijas iecirkni?

Sekodams baznīcā uzklausītajām norādēm, Bekers nogriezās pa labi uz Hāfmūnstrltu, tad pa kreisi uz Kērzonstrītu un atrada ceļu uz Česterfīldhillas biezi apbūvēto ielu.

-    Dodies uz lēdijas Kosgrovas namu un pavēsti par notikušo, Raiens bija piekodinājis. Ja Dievs būs žēlīgs, tu pagūsi viņiem visu izstāstīt, iekams to izdarīs reportieri. Iztaujā iedzīvotājus pamatīgi!

Te, sabūvētas cieši cita citai blakus, blīvējās baltas akmens ēkas cik ļoti šī apkārtne nelīdzinājās saspiesto, nolaisto būdeļu rajonam īstendā, kur agrāk patrulēja Bekers! Dārgie četrstāvu nami izskatījās tik vienādi, ka tos varēja atšķirt vienīgi pēc neuzkrītošiem misiņa numuriem pie ārdurvīm.

Gaiss kļuva dzestrāks. Arvien spēcīgāks vējš dzenāja tumšus mākoņus garām saulei. Nonācis pie vajadzīgās adreses, Bekers apstājās pie dzelzs vārtiņiem un palūkojās uz pakāpieniem, kas veda līdz ārdurvīm. Visi aizkari bija ciet tiesa, turīgajos rajonos aizkari allaž bija aizvilkti, lai garāmgājēji nevarētu nojaust, vai kāds ir mājās.

Bekers norādīja uz reportieriem, kas viņam sekoja.

-    Konstebl, pieraugiet, lai šie vīri tālāk netiek. Bez manas atļaujas neviens nedrīkst iekļūt pa vārtiņiem.

Tikai nesen izpelnījies paaugstinājumu, Bekers nebija radis dot pavēles. Viņš atvēra vārtus un piegāja pie durvīm.

"Kā lai paziņoju par lēdijas Kosgrovas nāvi?" jaunais vīrietis lauzīja galvu. Policists atcerējās, kā pats bērnībā, kad ģimene mitinājās rentētā fermā, bija aizšāvies pie mātes, izmisīgi kliegdams, ka tēvs šķūni nokritis no kāpnēm un viņam ērmoti pagriezta galva. Mātes bēdu sagrauztā seja Bekeram joprojām rādījās murgos.

Dziļi ieelpojis, viņš uzkāpa pa kāpnēm. Šķita, ka pakāpienu ir vairāk nekā tikai pieci. Viņš nostājās uz kāpņu laukumiņa un laida darbā klauvēkli ar lauvas galvu, un spēcīgie belzieni atbalsojās vestibilā.

Aizritēja desmit sekundes. Neviens nepienāca pie durvīm. Juzdamies kā nelūgts viesis, Bekers pieklauvēja skaļ.ik. Ari šoreiz neviens neatsaucās.

Viņš nodūra galvu, saņēmās klauvēt trešo reizi un pamanīja pa durvju apakšu izplūdušu tērcīti.

Šķidrums bija sakaltis un blāvi brūnā krāsā. Taču, ņemot vērā rīta notikumus, tā izcelsme likās nemaldīgi nosakama tās bija asinis.

Uz ielas gaidošie reportieri viņu vēroja, tādēļ Bekers savaldījās un izturējās aukstasinīgi. Viņš nospieda rokturi un, sirdij spēcīgi pukstot, pastūma durvis nelielā spraugā.

Tad viņš uzsauca, vai mājās kāds ir. Nama iemītnieki varbūt nevēlētos atvērt durvis pēc klauvējieniem, taču uz balsi viņiem vajadzētu reaģēt.

-    Vai mani kāds dzird? Es esmu detektīvseržants Bekers! Man ar jums jārunā.

Cauri pirmajam stāvam aizdārdēja viņa vārdu atbalss.

Viņš pagrūda durvis vēl platāk un centās kaut ko saskatīt, cik vien tālu varēja. Tobrīd durvis atdūrās pret neredzamu šķērsli un tālāk nevērās.

-    Vai te kāds ir? Bekers atkārtoja.

Vīrietis pameta skatienu pār plecu. Abi žurnālisti jau tuvojās vārtiem.

-    Konstebl, pielūkojiet, lai šie cilvēki turas pa gabalu!

Bekers pagrūda durvis stiprāk, juta, ka otrā pusē kaut kas pavirzās nost, un spēja iespraukties priekšnamā.

Vēl iekams acis pierada pie pustumsas, viņš saoda nāves smaku.

* * *

Otrpus durvīm gulēja sulaiņa līķis. Vīrietim bija ielauzts galvaskauss. Daļa asiņu bija izplūdusi pāri slieksnim un nu jau sakaltusi.

Aiz paraduma Bekers taustījās pēc steka tāds karājās pie instrumentu jostas katram konsteblam. Protams, tā tur nebija. Taču viņam bija duncis, kuru Raiens bija iemācījis nēsāt makstī, kas piesprādzēta zem bikšu staras. "Vispirms liec lietā trulo galu un tikai tad asmeni," Raiens brīdināja, "citādi nāksies atbildēt uz nepatīkamiem jautājumiem."

Izvilcis nazi un sajutis krūtīs uzvilnījām baiļu karstumu, Bekers iekšēji sagatavojās iespējamajam uzbrukumam un pārlaida skatienu telpai. Aiz pustumsā grimstoša priekšnama pletās halle, kuras abās pusēs atradās durvis tobrīd abas bija aizvērtas. Greznas kāpnes veda uz augšējiem stāviem.

Līdz šim Bekers bagātību bija uzlūkojis vienīgi lorda Pālmerstona savrupmājā. Lai arī vairākkārt viesojies tajā, viņš vēl aizvien nebija pieradis pie ārkārtīgā kontrasta, salīdzinot lepnos namus ar caurumainajām būdām, kādās viņš bija mitinājies, kad strādāja sešdesmit stundas nedēļā ķieģeļu fabrikā. Viņaprāt, bija pārsteidzoši, ka lords Pālmerstons

savu rezidenci dēvēja vienkārši par māju. Iespējams, augstmanis bija tā pieradis pie bagātībām, ka viņa acīs tā patiesi nebija nekas vairāk kā parasta māja. "Tiesa, tādā gadījumā būtu interesanti noskaidrot, kādu īpašumu lords Pālmerstons atļautos dēvēt par savrupmāju," Bekers prātoja.

Parastos apstākļos Bekers būtu ar interesi aplūkojis melnbaltās marmora grīdas rūtis vai bronzā atlietos izsmalcinatos kāpņu balustrādes greznojumus (vārdu "balustrāde" Bekers tikai nesen bija uzzinājis). Taču šos par normāliem apstākļiem diez vai varētu dēvēt. Bekers uzreiz pievērsa uzmanību drēbju kaudzītei kāpņu pakājē. Viņš piesardzīgi paspēra trīs soļus uz priekšu, un ar to pietika,

lai ieraudzītu, ka patiesībā tas ir kalpotājas līķis arī viņai bija sasista galva, un sieviete gulēja sakaltušu asiņu lāmā.

Krūtis sažņaudza saltums, un viņš uzmanīgi pakāpās atpakaļ. Nonācis pie ārdurvīm, Bekers iestūma nazi makstī /cm bikšu staras, lai neradītu paniku, kad izies uz ielas. Viņš izspraucās pa durvju spraugu un pārkāpa pāri slieksnim, taču vēsais vējš nespēja mēroties ar namā valdošo dzestrumu. Mākoņi vērtās vēl tumšāki.

Abi avīžnieki pūlējās pārliecināt konsteblu ielaist viņus mājā.

-    Ko jūs tur noskaidrojāt? viens uzsauca.

-    Konstebl, laidiet darbā klabekli! Bekers ieaurojās.

Nobijušies, ka Bekers pavēlējis viņus piekaut, reportieri paspruka sāņus.

Bet konstebls cieši satvēra klabekļa rokturi un iegrieza mēlīti, un skaļā klaboņa satricināja šauro, pieblīvēto ielu.

Namā pēc nama aiz aizkariem pavīdēja satrauktu cilvēku sejas. No pagrabstāvu virtuvēm pa kāpnēm augšup uz

steidzās kalpotāji. Vēl pirms pusminūtes iela bija tukša un pamesta, bet tagad tajā kūsāja dzīvība.

Pa ielu skriešus tuvojās konstebls. Policistu apgaitas teritoriju struktūra bija veidota tā, lai kaimiņu apgabala patruļas ne uz brīdi neatrastos ārpus dzirdamības robežas. Kā apliecinādams šī noteikuma lietderību, no pretējās puses arī brāzās konstebls.

Pirmajam Bekers paziņoja:

-     Es esmu detektīvseržants Bekers! Palieciet tepat un nodrošiniet kārtību! Otru jaunpienācēju viņš norīkoja steigties uz Svētā Jēkaba baznīcu. Paziņojiet inspektoram Raienam, ka lēdija Kosgrova nav vienīgā.

-    Nav vienīgā?

-    Inspektors sapratīs, kas ar to domāts. Sakiet, lai viņš uz karstām pēdām steidzas šurp. Lai ņem līdzi konsteblus. Cik vien daudz var.

Patruļu policists aizšāvās prom, bet pie nama parādījās divi citi.

-    Kas noticis? no pūļa sauca sieviete priekšautā.

-    Mans kungs vēlas noskaidrot, par ko tāds tracis, paziņoja livrejā tērpts sulainis.

-    Pasakiet, ka policija ir ņēmusi vadību savās rokās. Jūs visi atgriezieties savās vietās! Bekers pavēlēja. Te nav ko redzēt.

-    Policisti nenorādīs, kā mums Meifērā dzīvot! sieviete priekšautā nerimās.

Bekeram uzmācās vēlme apjautāties sievietei, kā viņai patiktu apspriest šo repliku aiz restēm iecirknī. "Kā šādu problēmu nokārtotu Raiens?"

-    Panāc šurp! Bekers viņai uzsauca.

Es? Piepeši sieviete vairs tik pašpārliecinātā nerādījis.

Uz kuru es rādu ar pirkstu? Uz tevi, vai ne? Panāc šurp. Viņa vilcinādamās paklausīja, un Bekers turpināja:

Vai gribi palīdzēt? Būs jaunumi, par ko patrīt mēli virtuve.

Iedomādamās, ka varēs darbavietā atgriezties ar svaigām baumām, kalpone pasmaidīja.

Vai šīm mājām ir sētas puses durvis? Bekers vaicāja.

Tur ir sabūvēti staļļi. No turienes mēs drīkstam nākt, sanest ēdamo un ogles.

Parādi šim glītajam konsteblam sētas puses durvis.

-   Man šis nemaz tik glīts nerādās.

Tā, tagad tu viņu aizvainoji. Parādi viņam, kur atrodas durvis! Konstebl, pa tām neviens nedrīkst ieiet. Pats .tuuzmanieties, jo pa tām var izbrāzties kāds cilvēks ar neļ. mkiem nodomiem.

-    Saprotams, seržant!

Bekers nebija pieradis pie tā, ka viņu uzrunā jaunajā dienesta pakāpē, un pirmajā mirklī nodomāja, ka šis konstebls vēršas pie kāda cita.

Kamēr kalpotāja aizveda konsteblu, no Česterfīldhillas vienas puses attraucās vēl trīs patruļu policisti, un divi citi steidzās no pretējās puses. Bekers uzrādīja žetonu un paaicināja visus sapulcēties tuvu. Viņš runāja klusu, lai reportieri nevarētu noklausīties.

-            Šajā mājā ir noslepkavoti vismaz divi cilvēki. Es neesmu pārmeklējis visas telpas.

Apkārtējo sejas nocietinājās bagātajā rajonā varmācība bija gaužām reta parādība.

-     Vispirms Svētā Jēkaba baznīcā un tagad šeit, viens no konstebliem nomurmināja. Vēsts par pirmītējo slepkavību izplatījās vēja spārniem.

-      Izskatās, ka noziegums pastrādāts pirms vairākām stundām. Lai divi paliek šeit un stāv sardzē pie vārtiem, bet pārējie lai iztaujā šos ļaudis. Izdibiniet, vai viņi redzējuši vai dzirdējuši kaut ko neparastu.

Kad konstebli izklīda, reportieri sarosījās.

-    Ei, mums arī izstāstiet, ja? viens uzsauca.

-     Pa šiem vārtiem drīkst ienākt vienīgi detektīvinspektors Raiens, Bekers piekodināja patrulētajiem, kas nostājās sardzē, un pagriezās pret konsteblu, kas bija pavadījis

vinu no dievnama. Nāc man līdzi!

f

Pievārējuši pakāpienus, abi pa atvērtajām durvīm iespraucās namā.

* * *

-     Šis ir pirmais, Bekers norādīja. Nāves smārds šķita spēcīgāks. Pat pustumsā Bekers ievēroja, ka jaunais konstebls samiedz acis, cieši uzlūkodams mirušā savainoto galvu. Apej ar līkumu. Nekam neskaries klāt, Bekers izrīkoja. Es gribu, lai tu nāc līdzi. Gadījumā ja vainīgais vēl atrodas zem šī jumta.

Konstebls satvēra pie jostas piestiprināto steku. Iegājis hallē, viņš izbrīnīts aplūkoja statujas, kas bija nostādītas uz marmora postamentiem, apzeltītos sienu un durvju rāmju rotājumus un fresku paneļus pie sienām.

-    Johaidī, un cilvēki patiešām tā dzīvo, konstebls brīnīdamies izdvesa.

Jā, un tepat ari tiek noslepkavoti, Bekers atgādināji! Papūlies neaizmirst, kādēļ mēs te esam ieradušies.

Beķers piegāja pie kalpones līķa kāpņu pakājē. Jautādams sev, kā šādā gadījumā rīkotos Raiens, viņš nometās uz ceļgaliem un nopētīja apaļo ievainojumu galvā, kuru, pēc visa spriežot, bija radījis tas pats priekšmets, ar kuru nonāvēts sulainis pie ārdurvīm.

Viņš atvēra durvis labajā pusē. Aizvilkto aizkaru dēļ valdoša tumsa neļāva skaidri saskatīt daudzās viesistabas mīkstās mēbeles. Galdu pārklāju malas rotāja pušķīši. Ikviena virsma bija izdekorēta, kā tas pierasts turīgu cilvēku mājokļos. Biezi polsterētos krēslus un dīvānu vēl mīkstākus padarīja neskatāmie izšūtie spilveni. Sperdams soļus pa biezu austrumniecisku paklāju, Bekers pieķēra sevi pie domas, ka pirmo reizi atrodas telpā, kas tik ļoti slāpē skaņas.

Pašķīris aizkarus, seržants piesardzīgi pavērās apkārt, lāču nekā aizdomīga nesaskatīja. Viņš devās atpakaļ, šķērsoja halli un pavēra durvis pretējā pusē, un ari te pretī uzvēdīja nāves smārds.

-     Konstebl, esiet gatavs, ja man ievajadzēsies jūsu palīdzību.

Seržants pastūma durvis plašāk un nonāca bibliotēkas istabā. Aizkari bija aizvilkti. Pārlaidis skatienu pustumšajai telpai, viņš pamanīja sarkanā ādas krēslā sēžam vīrieti. Izskatījās, ka saimnieks lasa grāmatu.

-     Lord Kosgrov? Bekers iejautajās, pats nezinādams, kāpēc ierunājies. Skābenais aromāts telpā skaidri liecināja, ka atbildi no vīrieša nesagaidīs.

Gatavs aizstāvēties, Bekers pagājās pa kreisi un atvēra aizkarus. Uz vīrieti krēslā nu krita gaisma. Grumbainā seja bija izķēmota sāpju agonijā.

Negaidīti atskanot kādai balsij, Bekers pat sarāvās.

-    Kur ir detektlvseržants Bekers? Jautātājs bija Raiens, kurš jau stāvēja hallē.

-    Viņš ir tur, inspektor, konstebls paskaidroja.

Uz bibliotēkas istabas sliekšņa parādījās Raiens.

-     "Lēdija Kosgrova nav vienīgā"… Tava ziņa patiešām radīja ziņkāri.

-    Kā mēdz izteikties de Kvinsijs, daži cilvēki šajā namā ir "pievienojušies vairākumam". Bekers atminējās de Kvinsija novērojumu, ka tūkstošgades laikā ir miris vairāk cilvēku, nekā patlaban ir dzīvo.

Raiens iegāja bibliotēkas istabā, cieši vērdamies vīrietī, kas sēdēja ādas krēslā.

-     Vai jūs esat kādreiz ticies ar lordu Kosgrovu? Bekers vaicāja.

-     Vienu reizi. Komisārs Meins mani sūtīja izsacīt savas domas cietumu komitejai. Lords Kosgrovs bija komitejas direktors un pēc sēdes uzdeva man dažus jautājumus.

-    Vai šis ir lords Kosgrovs?

-   Šaubos, vai pat lorda sieva, ja kundzei būtu dvaša krūtīs, viņu pazītu, Raiens atteica.

Vīrietis bija piesaistīts pie krēsla. Viņam aiz muguras līdz pašai augšai slējās grāmatplaukti, kuriem piekļūt ļāva pie sienas sliedēs iestiprinātās kāpnes. No kāpņu augšdaļas līdz upurim nostieptā virve bija savilkta cilpā ap mirušā kaklu.

Viena no grāmatām atvērta gulēja vīrietim klēpī. Viņš sēdēja, noliecis galvu, it kā to lasīdams.

-     Vai ievērojāt viņa acis? Bekers, šausmu pārņemts, norādīja ar roku. Vai esat jelkad kaut ko tādu redzējis?

-    Nē, Raiens atzina.

Gan vienā, gan otrā acī bija iedurts nosmailināts sudra-

ba spalvaskāts. No pārdurtajiem acs āboliem lejup slīga tumšas sakaltušas lāstekas, it kā cilvēkam asaru vietā būtu lijušas asinis. Bekers apspieda drebuļus, jo iztēlojās, kādas mokas spēj sagādāt cilvēks, ietriekdams otram acs ābolā rakstāmspalvu.

-    Grūti pateikt, kas īsti atņēma dzīvību, Bekers prātoja. Vai viņš noasiņoja? Vai nosmaka?

-    Spalvaskātus acīs dūra spīdzinot. Tomēr galu padarīja virve, secināja Raiens.

-    Kā jūs varat to apgalvot tik droši?

-    Kādā krāsā ir viņa lūpas un mēle?

Bija skaidrs, ka Raiens viņu pārbauda. Bekers pārvarēja riebumu un piegāja tuvāk, lai aplūkotu sāpju sašķobīto muti un mēli, kas karājās ārā no tās.

-    Zilā.

-     Vai tu kādreiz esi apmeklējis pakāršanu? Raiens vaicāja.

-    Nē.

-    Zilganas lūpas norāda, ka cilvēks cīnījies pēc gaisa. Viņu novājināja asiņu zudums. Galva nokārās, pavērsās pret grāmatu. Slepkava te visu sakārtoja tā, ka upuris pats pakārās. Kas tā ir par grāmatu, kuru viņš it kā lasa?

Apjautis, cik daudz viņam vēl jāiemācās, Bekers iztaisnojās, izņēma grāmatu līķim no rokām un izlasīja uz muguriņas nosaukumu.

-    Tā ir par likumiem.

Starp lapām vidēja papīra gabaliņš. Bekers to izvilka. Papīram bija tādas pašas melnas apmales kā zīmītei, kuru lēdija Kosgrova bija sažņaugusi plaukstā savas nāves brīdī.

-    Ko zīmīte vēsta? Raiens jautāja.

-      Uz tās ir rakstīts man nepazīstams cilvēka vārds. "Edvards Oksfords".

-     "Edvards Oksfords"? Vai esi pārliecināts?

-    Vai jums šis vārds ir pazīstams? Bekers jautāja.

-    Jā, lai visi svētie mums stāv klāt!

* * *

Emilijas de Kvinsijas dienasgrāmata. Turpinājums

Kamēr konstebli Svētā Jēkaba baznīcā tērpināja lieciniekus, tēvs sēdēja uz altāra margām. Viņš nevarēja aizsniegt grīdu un tādēļ kuļāja kājās gaisā, it kā soļodams. Ikreiz, novērsis skatienu no asins peļķes, viņš pētīja lēdijas Kosgrovas ložu, kur fotogrāfs uzstādīja aparātu. Tēva dziņas padarīja viņa seju slimīgi bālu. Es redzēju, kā viņš iegrūž roku aiz mēteļa pēc flakona ar opija tinktūru, un piesteidzos viņu atturēt, lai nedotu iemesla vēl vairāk sadusmot draudzes locekļus.

Tikām pulkvedis Tresks turpināja palīdzēt policistiem uzturēt kārtību, savukārt daiļā sieviete, kuru viņš bija pavadījis dievnamā, apbrīnoja virsniekam izrādīto cieņu. Nevilšus es ievēroju pulkvedi vairākkārt uzmetam man tādu pašu mulsu skatienu kā pirmajā sastapšanās reizē it kā viņš atminētos mani redzējis, taču nezina, kad tas īsti noticis. Tas vienīgi vairoja manu mulsumu. Es gaidīju brīdi, kad varēšu pieiet klāt un dāvāt iespēju paskaidrot savu izturēšanos, ja vien viņam būtu tāds nodoms.

Taču, pirms šāda izdevība radās, Šons (ar to es domāju inspektoru Raienu) izveda mani un tēvu no baznīcas un apstājās pie pūļa, kurš auga aizvien lielāks.

-     Piebraukusi lorda Pālmerstona kariete. Kučierim un sulainim dots stingrs rīkojums aizgādāt jūs uz Jūstonas staciju.

-     Man vajadzētu palikt, tēvs ieteicās.

-      Pirms septiņām nedēļām jūs vareni palīdzējāt, Šons atzina. Taču lords Pālmerstons ir skaidri licis manīt, cik neapmierināts viņš justos, ja jūs nokavētu vilcienu. Viņam pār policijas spēkiem ir lielāka vara nekā komisāram Meinam, tālab man nav izvēles, jūs atbildējāt uz visiem maniem jautājumiem, ļa man radīsies citi, es

varu tos telegrafēt jums uz Edinburgu. Par laimi, mēs / ar seržantu Bekeru redzējām to pašu, ko jūs.

-      Vai jūs nudien redzējāt to pašu, ko es? tēvs pārjautāja.

-      Es apsolos paturēt atmiņā jūsu teoriju par daudzajām realitātēm, Šons solīja.

Sarokodamies uz atvadām, viņš paturēja manu plaukstu savējā ilgāk, nekā to prasītu vienkārša draudzība. Es jutu vaigus pietvīkstam pat šajā vēsajā laikā.

-     Emilij, man pietrūks sarunu ar jums, viņš sacīja.

Parasti man pēc vārdiem kabatā nav jāmeklē, taču jāatzīst, ka šajā reizē es, skumju pārņemta, vien ar grūtībām spēju tos dabūt pār lūpām.

-     Man arī pietrūks mūsu sarunu, es izspiedu.

Atcerējies par pieklājības normām, Šons pagriezās

pret tēvu.

-     Arī mūsu neparasto sarunu man, protams, pietrūks, ser.

-     Cik sen es neesmu uzrunāts par seru! tēvs atzina. Vēl pirms vairākām nedēļām jūs man veltījāt pavisam citādus apzīmējumus.

Šons nokaunināts nodūra galvu un noteica:

-      Mēs kopā esam mērojuši garu ceļu. Žēl, ka tam ir jābeidzas tagad. Viņš palūkojās uz manu pusi. Paldies, ka palīdzējāt aprūpēt manas vātis, Emilija. Lai Dievs jūs pavada visos ceļojumos!

Vīrietis nelaida manu plaukstu vaļā, un mani vaigi kaisa vēl vairāk.

-      Lai Visaugstais jūs sargā! pieliekusies tuvāk, lai atvadām piešķirtu intīmāku gaisotni, es nočukstēju.

-     Kad iebrauksim Edinburgā, es jums rakstīšu.

Pēkšņi mēs ieraudzījām šurp steidzamies kādu konsteblu, un man uz sirds tobrīd palika daudz nepateikta.

-      Inspektor, seržants Bekers jūs aicina uz lēdijas Kosgrovas māju. Viņš vēlēja pateikt, lai dodaties turp bez vilcināšanās. Viņa neesot vienīgā.

-     Nav vienīgā?

-     Tādi bija viņa vārdi. Seržants sacīja, ka jūs sapratīšot. Un tas esot steidzami.

Šona acu skatiens patiesi liecināja, ka viņš ir sapratis. Inspektors pagriezās pret mani un tēvu un sacīja:

-     Diemžēl man jādodas.

-     Jā, lūdzu! Dariet savu darbu, es teicu.

Īstenībā man gauži gribējās, lai viņš paliek, taču viņš jau aizskrēja garām drūzmai un es nepaguvu satvert Šonu aiz rokas.

Pēkšņi es ieraudzīju cauri avīžnieku un garāmgājēju pūlim mūsu virzienā steidzamies lorda Pālmerstona sulaini.

-     Žiglāk! Mums jau sen vajadzēja būt ceļa uz staciju.

-     Sulainis šķita izmisis. Lords Pālmerstons īpaši uzsvēra, ka nevēlas, lai jūs nokavētu šo vilcienu.

Kamēr sulainis vedināja mūs uz karieti, viens reportieris bilda otram:

-    Rau, tur iet Opija lietotājs. Vai esi dzirdējis, kā viņš izteicies par lielo miglāju Oriona zvaigznājā?

-     Vai tas ir jaunais publiskais nams Strendā?

-     To novēro naksnīgajās debesīs. Opija lietotājs paziņoja, ka miglājs atgādinot cilvēka galvaskausu ar caurumu, pa kuru no smadzenēm izplūst debesu matērija. Lūk, ko cilvēkam nodara opijs!

Ieraugot mūsu trūcīgās somas piesprādzētas uz karietes jumta, man negaidīti un nomācoši uzvējoja apjausma par mūsu skumīgo aizbraukšanu.

Līdzko sulainis aizvēra aiz mums durvis un ieņēma

r

vietu karietes aizmugurē, zirgi nekavējoties rāvās uz priekšu kučieris izmisīgi tiecās izpildīt lorda Pālmerstona pavēli.

Tēvs sēdēja man iepretim un drebēja.

-     Tagad tu drīksti, es atslēju.

Viņš nekavējoties izņēma flakonu ar opija tinktūru un iedzēra malku rubīnsarkanā šķidruma. Aizvēris plakstus, viņš sastinga, tad attaisīja plakstus un iemalkoja dziru vēlreiz. Zilās acis ieguva miglainu spīdumu. Blāvie sviedri uz sejas šķita iesūcamies atpakaļ ādas porās. Viņš pamazām mitējās šūpot kājas.

Ja vēlētos doties taisnā ceļā uz Edinburgu, tad mēs tobrīd uz staciju brauktu velti tas tādēļ, ka uz šo attālo reģionu vilcieni izbrauc agri no rīta, lai pasažieri nonāktu galamērķī tās pašas dienas vēlā vakarā. Taču mūsu beidzamo Londonā pavadīto nedēļu laikā tēvs bija iegrimis vēl dziļākā melanholijā nekā parasti. Es piedēvēju šo garastāvokli aizvien dziļākai atkarībai no opija un bai

lēm, ka tā var beigu beigās tēvu iznīcināt, ja vien viņš drīz nepieliks varonīgas pūles, lai no šīm važām atsvabinātos.

Melanholijas pārņemts, viņš bija nodomājis apciemot abu māsu kapavietas pie savām bērnības mājām Mančestrā. Avīžnieks nevarēja zināt, ka tēva apsēstība ar galvaskausiem un no tiem plūstošu matēriju bija skaidrojama ar viņa māsiņai izdarīto pēcnāves operāciju nolūkā izdibināt, vai viņas neparasti lielā galva nav nāvējošu kroplīgu smadzeņu radīta. Tēvam murgos rādījās dzijā plaisa, kuru ķirurgs bija iegriezis meitenītes galvā.

Mans brālis Viljams cieta no postošām galvassāpēm, kas laupīja viņam redzi un dzirdi. Kad mokas beidzot bija galā, sekcijā atklāja, ka viņam smadzenēs ir liels gabals zaļas vielas. Arī dēla atvērtais galvaskauss tēvam rādījās murgos.

Kad kariete grabēdama nogriezās no Pikadili ziemeļu virzienā un ripoja pa Rīdžentstrītu, tēvs izliecās pa logu un uzsauca sulainim, kas stāvēja uz kāpšļa karietes aizmugurē.

-     Pa kādu ceļu mēs braucam uz jūstonas staciju?

-     No Rīdžentstrītas uz Portlendpleisu, pēc tam pa labi

uz Nūroudu!

/

-     Lūdzu, nogriezieties pa labi uz Oksfordstrītu.

-     Mēs zinām ceļu uz staciju.

-    Manis ieteiktais ceļš aizvedīs mūs turp tikpat ātri. Es vēlos kaut ko apskatīt.

Par spīti kariešu riteņu saceltajai graboņai, es dzirdēju sulaini noburkšķam dažus vārdus un tikai tad uzsaucam kučierim:

-    Nogriezies austrumu virzienā, jo mēs brauksim pa Oksfordstrītu!

-     Kādēļ?

-     Pasažieru lūgums!

-     Ha! Pēdējais, kuram mēs paklausām! attrauca kučieris, varbūt neapjauzdams, ka mēs sarunu dzirdam.

Kariete nogriezās pa labi uz Oksfordstrītu.

-     Stāt! tēvs uzreiz uzkliedza sulainim. Skaļais sau-

/

ciens no tik maza cilvēka mutes mani iztrūcināja.

Zirgu pakavu klaboņa nespēja nomākt kučiera lāstu, un viņš apturēja karieti Greittičfīldstrītas sākumā.

Tēvs atvēra karietes durtiņas un izkāpa.

Es viņam sekoju.

-      Nē, nekāpiet ārā, sulainis pamācīja. Jūs gribējāt tikai kaut ko apskatīt! Mums jātiek uz staciju!

Agrīnajā svētdienas pēcpusdienā Oksfordstrītas veikali bija slēgti, rosību neredzēja, garām klabēdami pabrauca vien daži kebi un karietes. Mākoni un skursteņu

t /

dūmi iekrāsoja apvārsni brūnu, aizsedzot skatienam māju augšējos stāvus.

Sērīgu seju tēvs aplūkoja apkārtni. Septiņpadsmit gadu vecumā viņš šajā ielā bija pavadījis četrus bada pilnus mēnešus starp prostitūtām un ubagiem, ar savu apsviedīgumu pūlēdamies izvilkt dzīvību bargajā Londonas ziemā. Viena no šīm prostitūtām, Anna, kuru cietsirdīgā pilsēta drīz pēc tam aprija, bija tēva lielā mīlestība līdz pat dienai, kad viņš iepazinās ar manu māti.

-     Tolaik, pat būdams tuvu nāvei, es biju dzīvīgāks nekā tagad, tēvs murmināja.

-     Tēvs, lūdzu, nerunā par nāvi!

-     Ātrāk! sauca sulainis. Ja nokavēsiet vilcienu, lords Pālmerstons turēs par vainīgiem mūs!

-     Pasakiet Viņa Gaišībai, ka tā bija mana vaina, atbildēja tēvs. Pasakiet, ka es atteicos iekāpt karietē.

-     Ko jūs ar to domājat? sulainis izgrūda.

-      Es tiešām izlūdzos visdziļāko piedošanu. Esiet tik laipni un aizvediet mūsu somas atpakaļ uz lorda Pālmerstona māju. Es vēlāk izlemšu, ko ar bagāžu iesākt.

-     Nē! kučieris iebilda.

Tēvs aizsoļoja pa Oksfordstrītu rietumu virzienā.

-      Vai tu karietē iemalkoji pārāk daudz opija tinktūras, tēvs? es uzstājīgi vaicāju, steigdamās viņam nopakaļus. Teic, kas tev padomā!

Mēs pagājām garām Rīdžentstrītai un turpinājām ceļu uz rietumiem. Tēva strupās kājas nesa viņu tik apņēmīgā gaitā, ka vien retais spētu neatpalikt. Tikai brīvi krītošie svārki ļāva man turēties līdzi.

-     Nāve, tēvs izgrūda.

-     Tu mani biedē.

-      Vēl pirms septiņām nedēļām es modos pusdienlaikā pēc nožēlas pilniem opiju murgiem, ja mēs nebūtu ieradušies Londonā, es tagad droši vien celtos no gultas vēl vēlāk, piemēram, saulrietā. Varbūt pārliecīga opija lietošana man būtu likusi ieslīgt mūžīgajā miegā. Tad arī es būtu piebiedrojies vairākumam. Tad es visbeidzot spētu aizmirst sāpes, kuras nodarīju tev, taviem brāļiem un māsām un visvairāk tavai mātei… par parādu piedzinējiem, no kuriem jūs visi manis dēļ bēguļojat… par nabadzību, kuru es jums liku pārciest.

-     Tēvs, tu no tiesas mani biedē.

* * *

-     Edvārds Oksfords? Bekers cieši vērās zīmitē, kuru

bija uzgājis grāmatā līķim rokās. Kāpēc jūs sakāt, lai visi svētie mums stāv klāt?

-    Cik vecs tu varēji būt pirms piecpadsmit gadiem? Raiens jautāja.

-    Man bija tikai desmit gadu.

-    Tu stāstīji, ka uzaugi rentētā fermā nomaļā Linkolnšīras pusē. Vai tavs tēvs lasīja avīzes?

-    Viņš neprata lasīt. Pats par to kaunējās, Bekers atzina. Kad man nebija jāstrādā mājās, viņš sūtīja mani skolā.

-    Tad tu, iespējams, par to varēji nezināt.

-     Par ko? Vai tas ir saistīts ar zīmīti, kuru jūs atradāt baznīcā un par kuru man nekā nestāstāt?

-    Nav laika, Raiens atmeta. Mums jāpārmeklē visas pārējās telpas.

-    Lūdzu, neizvairieties. Ko nozīmē šis vārds? Kas ir Edvards Oksfords? Izstāstiet, kas bija rakstīts tajā atrastajā lapiņā! Bekers neatlaidās.

-    Nevaru.

-    Vai par to ir grūti runāt?

-     Man nav ļauts. Tādas pilnvaras ir tikai komisāram Meinam.

-    Tas skatiens jūsu sejā… Vai baidāties, ka gaidāms vēl kaut kas ļaunāks?

-    Pirms piecpadsmit gadiem tiešām tika sagaidīts. Lūdzu, beidz uzdot jautājumus, uz kuriem es nedrīkstu tev sniegt atbildes. Mums nepieciešams pārmeklēt visu māju. Kur ir pārējie kalpotāji?

Bojātas pārtikas un kādas vēl nepatīkamākas smakas vilināja policistus doties uz virtuvi pagrabstāvā.

Bekers apstājās uz kāpnēm.

-    Vai jums kaut kas kaiš? Raiens apvaicājās.

-    Pec cik ilga laika cs varētu but tads ka jūs?

-    Kā es?

-    Šķiet, ka uz jums tādi notikumi neatstāj nekādu iespaidu, Bekers sprieda.

-    Tā nav. Iespaids vienmēr ir, Raiens apgalvoja.

-     Bet jūs to nekad neizrādāt.

-    Tālab, ka pūlos par to nedomāt un visu uzmanību pievēršu detaļām. To man iemācīja komisārs Meins. Mērķtiecīgi meklē pierādījumus un dari visu, lai slepkavam vairs nekad nerodas izdevība noziegumu atkārtot.

Bekers pamāja un piespieda sevi atsākt ceļu lejup.

Nonācis kāpņu galā, viņš ieraudzīja virējas un trauku mazgātājas līķus, tad saņēmās un centās nekādi neizrādīt savas emocijas. Abas bija nogalinātas ar sitienu pa galvu, tāpat kā divi kalpotāji pirmajā stāvā. Priekšautus iekrāsoja sakaltušu asiņu traipi.

Lai paklausītu Raiena padomam un apvaldītu emocijas, Bekers centās prātā atzīmēt daždažādus sīkumus. Krāsnī melnēja atdzisuši pelni. Bļodiņās bija sabiezējusi zupa. Gaļas pīrāgi likās saplakuši cepamajās formiņās. Blakus atradās sakrituša bezē deserta porcijas.

Viņi devās augšā pa nemīlīgajām kalpotāju kāpnēm, izgāja cauri pirmajam stāvam un drīz nonāca otrajā. Lielākoties to aizņēma milzīga ēdamistaba, kurā varēja ietilpināt četrdesmit cilvēkus.

-    Patrulējot īstendā, man ne sapņos nerādījās, ka cilvēki var baudīt tādu greznību, Bekers novilka.

Trešajā stāvā policisti secināja, ka trīs durvis ir atvērtas un vienas aizvērtas.

No aizvērtās telpas plūda nepatīkama dvaka.

Raiens atgrūda durvis līdz kājai vaļā ar tādu spēku, ka lās skaļi noklaudzēja pret sienu.

-    Vai kaut kas atgadījies, inspektor? no pirmā stāva pavaicāja konstebls.

-    Kad būs, tad paziņosim! Raiens atmeta.

Satvēruši nažus, inspektors un Bekers iegāja telpā. Tā

grima tumsā. Abi aizsoļoja līdz logam un atvilka aizkarus.

Ieraudzīdams, ko min viņa apavu zoles un kas izšļācies gultā pat visā istabā -, jaunais policists neveikli atkāpās.

Sienas, tualetes galdiņu, aizkarus, paklāju visas virsmas klāja sakaltušas asinis.

-    Velna milti, kas šeit noticis?

* * *

Atriebējs nekad neaizmirsa pēdējo laimes pilno brīdi savā dzīvē. Viņš ar māsām Emmu un Rūtu katlā virs pavarda vārīja kartupeļus. Neko citu viņu ģimene vakariņām atļauties nevarēja. Arī malku būtu grūti sagādāt, ja vien tēvs savās namdara gaitās nesavāktu daždažādus koka atgriezumus. Viņi cieta trūkumu, taču mīlēja cits citu. Un smiekli šajā namā bija biežs viesis.

Tiesa, todien ne. īsi pirms saulrieta tēvs pārradās mājās, noraisīja darbarīku jostu un apjucis paraudzījās apkārt.

-      Kolin, kur ir māte? tēvs vaicāja. Viņa brezenta priekšautu izraibināja zāģu skaidas.

Emma atbildēja brāļa vietā.

-    Mamma vēl nav atnākusi no darbiem.

Māsai bija trīspadsmit gadu un zilas acis. Kopš tās dienas Kolins bieži atminējās, kā tās izgaismojušas istabu.

-    Bet viņa aizgāja no paša rīta.

Ar tulznaino roku paberzējis saules apsvilināto skaustu, tēvs pārgāja pāri virtuvei un nostājās pie būdiņas durvīm.

Kolins, Emma un Rūta viņam sekoja. Rūta bija ģimenes pastarīte. Izkritušā priekšzoba radītā sprauga nez kāpēc vērta viņas smaidu vēl spožāku. Bērni vēroja, kā tēvs iziet pa durvīm, nostājas uz putekļainās ieliņas un paraugās uz to pusi, kurp māte no rīta bija aizdevusies. Ciemats pastāvēja vien īsu laiku. Lielāko daļu būdiņu vēl tikai cēla, un to karkasi slējās līdzās ķieģeļu un kokmateriālu kaudzēm. Ciemata īpašnieks, nekustamā īpašuma attīstītājs, cerēdams uz Londonas izplešanos, bija iegādājies šo zemesgabalu četru jūdžu atstatumā no Sentdžonsvudas, galvaspilsētas ziemeļrietumu tālākā rajona.

-    Varbūt ieskrējusi pie kaimiņiem, tēvs minēja.

Viņš devās uz tuvējo namiņu.

Kolins un Emma, turēdami Rūtu aiz rokas, vēroja, kā tēvs pieklauvē pie durvīm un ar kādu sarunājas. Tumši sarkanā saule jau pieskārās apvārsnim. Tēvs pagājās vēl uz priekšu pie nākamās mājiņas un arī tur ar kādu aprunājās. Ģimene te bija apmetusies tikai pirms desmit dienām un neviena kaimiņa nepazina, tomēr šeit dzīvoja strādnieki, tādi paši kā tēvs. Kaut arī Kolina ģimene bija īri, ar nekādām naidīguma izpausmēm viņi nebija saskārušies.

Saraucis seju drūmā izteiksmē, tēvs atgriezās, apskāva bērnus un ieteicās:

-   Celsim vakariņas galdā. Gan viņa kuru katru brīdi pārradīsies.

Taču Kolins nevilšus ievēroja, ka tēva rokas mazliet dreb. Vīrietis negribīgi pabakstīja savus pāris kartupeļus un tad sadalīja tos bērniem.

-    Kolin, pieskati māsas. Lai sargātos no vakara dzestruma, viņš uzmeta plecos mēteli. Es drīz atgriezīšos.

Bērni sagaidīja tēvu ilgi pēc tumsas iestāšanās, taču mātes kopā ar viņu nebija. Tēvs, acīmredzami nobijies, apsedza bērnus paša darinātajā trīsstāvu gultā, kas atradās blakus šaurajai laulības gultai.

-    Kas, tavuprāt, ar viņu noticis? Emma jautāja.

-    Es nezinu, tēvs norūca. Kad iestājās pilnīga tumsa, es pārtraucu meklēt. No rīta iešu atkal.

-    Noskaitīsim lūgšanu par māmiņu, piedāvāja mazā Rūta.

Māte bija paņēmusi grozu ar saviem adījumiem un devusies uz Sentdžonsvudu. Ar adatām un dziju viņa rīkojās kā īsta burve, radot pārsteidzoši smalkus, krāšņus rakstus. Ja nebūtu viņas amata prasmes, Kolinam un māsām ziemā nebūtu ne siltu dūraiņu, ne cepuru, ne šaļļu. Viņa bija aizgājusi uz Sentdžonsvudu pārdot trīs puloverus, jo padzirdējusi, ka tur kāds tirgotājs tos uzpirktu. Par saņemtajām monētām viņa cerēja iegādāties gaļu, ar ko pietiktu vairākām maltītēm.

Bet Sentdžonsvuda atradās vien stundas gājiena attālumā.

Rīta agrumā, pieraudzījis, ka dēlam un meitām uz galda ir maize un siers, tēvs atvēra būdas durvis, lai dotos meklējumos.

Piepeši viņš pārsteigumā sastinga uz sliekšņa.

Kolins piegāja pie tēva un ieraudzīja durvīm tuvojamies konsteblu.

-    Vai jūs esat Ross O'Braiens? konstebls vaicāja.

-Jā.

Saklausījis īru akcentu, konstebls pievērsa vīrietim ciešāku skatienu.

-    Vai Keitlīna O'Braiena ir jūsu sieva?

-    Jā, ir. Kolina tēvs paspēra soli uz priekšu. Kamdēļ prasāt? Vai ar viņu kas atgadījies?

-    Tā var sacīt.

-     Es nesaprotu.

-     Viņa ir arestēta.

CETURTĀ NODAĻA . kristĀla pils

Kad Raiens ar Bekeru no nama izgāja uz ielas, vēsais vējš, par laimi, izgaiņāja no Raiena nāsīm nāves smārdu. Šeit skatienam pavērās aptuveni simts cilvēku pūlis, kas trokšņaini grūstījās un stumdījās, lauzīdamies piekļūt, cik vien tuvu spēja, un žēlojās par katru, kas aizspraucās priekšā. Vairākums pūlī bija sulaiņi biksēs un kamzoļos, istabenes un virtuves kalpotāji priekšautos. Nebūtu iedomājams, ka šie cilvēki bez atļaujas atstātu savas darbavietas, tālab jāpieņem, ka lordi un lēdijas ir sūtījuši viņus izdibināt kņadas cēloņus. Šķita, ka ikviens ir aizmirsis par salu, kas koda aizvien spēcīgāk, tik interesanti notikumi te risinājās, un tik nopietni viņi bija uztvēruši rīkojumus noskaidrot visus sīkumus.

Nopētījis ziņkārīgo pūli, Raiens iztrūkās, pamanījis pazīstamu seju.

-    Vai tā varētu būt Emilija?

-    Augstais Dievs, tur ir viņas tēvs! Bekers piebalsoja.

De Kvinsijam sazin kā bija izdevies izspraukties cauri

ciešajai burzmai, kas tagad viņu spieda pie dzelzs žoga na

ma priekšā. Emilija cīkstējās viņam blakus un, pūļa grūstīta, lūdza konsteblam atļauju abiem ieiet pa vārtiem. Konstebls nemitējās raidīt viņu prom.

-     Ejiet mājās! cits konstebls sauca sanākušajiem. Te nav, ko redzēt!

-    Tad kāpēc policija staigā un klaušina, vai mēs esam redzējuši ko ērmotu? ieprasījās kāds kalps.

-    Nu, un jūs esat ko redzējuši? konstebls atvaicāja.

Emilija kaut ko uzsauca Raienam, taču kņada aprija viņas teikto.

/

Raiens ar Bekeru steidzās lejup pa pakāpieniem.

-     Šie divi ir kopā ar mums, Raiens paziņoja konstebliem.

Kad Bekers atvēra vārtus, Raiens ievilka pa tiem Emiliju, kura savukārt rāva līdzi tēvu.

-    Atbrīvot ceļu! konstebls pavēlēja ļaudīm.

-    Pastāstiet, kas te norisinās! sauca reportieris.

-    Mums jāizdomā, kurp jūs aizvest, Emilija, Raiens teica, iepriecināts sievieti redzēt, taču karsti vēlēdamies, kaut tas būtu noticis citos apstākļos. Šajā namā notikušas nelāgas lietas.

-    Vēl ļaunākas nekā baznīcā? apjautājās de Kvinsijs. Viņam bija sašķiebies mētelis, un tam izrauta poga.

-    Tas atkarīgs no skatpunkta.

-    Pats Imanuels Kants nebūtu pateicis labāk, de Kvinsijs piezīmēja.

Vējš pieņēmās spēkā. Mākoņi grima zemāk un satumsa. Virpuļojošās sniegpārslas beidzot piespieda dažus apskaut savus nosalušos plecus un nozust.

-    Šon, kad mēs ieiesim mājā, pabrīdiniet, kad man jānovēršas, Emilija sacīja.

-    "Kad mēs ieiesim mājā"? Bet es nupat paskaidroju… Kaiens rezignēti nopūtās. Jā, kad mēs ieiesim mājā.

-    Emilij, labāk visu laiku raudzīties griestos. Es jūs pavadīšu, Bekers piedāvāja.

Sniega vētra nemitējās.

* * *

Jauno sievieti iekārtoja plīša krēslā viesistabā. Kamīnā klājās vakardienas uguns pelni.

-     Es nedrīkstu iekurt uguni, lai jūs sasildītu, Raiens atzina. Pelnos varētu būt atrodami lietiskie pierādījumi.

-    Saprotu.

-     Bet no kurienes jūs uzradāties? Jums taču jābūt vilcienā.

-    Tēvs atteicās paklausīt lordam Pālmerstonam.

-    Atteicās? Bekers pārsteigts atkārtoja.

-     Baznīcā mēs neviļus dzirdējām vikāru nosaucam lorda Kosgrova adresi. Tēvs uzstājīgi vēlējās ierasties šeit.

-     Atrast nebija nekādu grūtību. De Kvinsijs llkņāja kāpņu pakājē, turpat aiz istabas durvīm, un pētīja mirušās kalpotājas ievainojumu, ar labo rādītājpirkstu teju aizskardams iedobumu galvaskausā. Pirms piecdesmit trim ziemām es bieži lūdzu dāvanas Meifērā. Pazinu šo rajonu gandrīz tikpat labi kā Oksfordstrītu un Soho.

-    Lords Pālmerstons… Raiens uzsāka.

-     Būs pārskaities. To es apzinos. De Kvinsijs iedzēra no flakona opija tinktūru. Baznīcā jūs minējāt, ka gan jūs, gan seržants Bekers esat redzējuši to pašu, ko mēs ar Emiliju. Taču mūsu sarunas pirms septiņām nedēļām visādā ziņā lika jums saprast, ka patiesībā tā vis nav.

-    Veicot policijas izmeklēšanu, nepietiek vienīgi piesaukt Imanuela Kanta vārdu, atcirta Raiens, ar pūlēm valdīdams izmisīgu sašutumu. "Vai pastāv objektīva realitāte? Varbūt realitāte ir tikai mūsu domās?" Es jums varu gaužām droši apgalvot, ka realitāte pastāv ij pie ārdurvīm, ij pie kāpnēm. Vēl realitāte ir atrodama pagrabstāva virtuvē, un pavisam noteikti tā pastāv, piesieta pie krēsla bibliotēkā.

-     Piesieta pie krēsla bibliotēkā? de Kvinsijs atkārtoja. Pamanījis atvērtās durvis halles pretējā pusē, viņš devās turp.

-     Ei, tur nedrīkst iet! dežurējošais konstebls iebilda.

-     Nekas, nekas, Bekers viņu mierināja. Es iešu viņam līdzi.

Raiens no jauna pievērsās Emilijai.

-     Bet… kā jūs iztiksiet bez lorda Pālmerstona atbalsta? Naudas jums nav ne drusciņas. Kur jūs gulēsiet? Kā sagrabināsiet ēdamo?

-    Tēvs apgalvo, ka spētu dzīvot uz ielas, tāpat kā septiņpadsmit gadu vecumā.

-      Viņam tagad ir sešdesmit deviņi gadi! Kur paliksiet jūs pati?

-     Viņš solās iemācīt man, kā izdzīvot tur, Emilija paskaidroja, it kā tēvs būtu tikpat pārliecināts, ka abi spēs pārpeldēt Lamanšu.

-     Bīstos, ka opijs beigu beigās ir saļodzījis viņam prāti-

nu, Raiens norūca.

/ '

-    Nāve… Emilija noteica.

-    Kas?

-    Tēvs vienā laidā to piemin.

-    Vai gribat sacīt, ka viņš nejūtas labi? Raiens vaicāja.

-    Var gadīties, ka viņš ar nepacietību gaida miršanu.

-    Ak Dievs!

-    Es domāju, ka viņš atgriezās te, lai, palīdzot jums, viņa atjaunotos dzīvotgriba un rastos mērķis, Emilija prātoja.

-    Inspektor? sarunu pārtrauca de Kvinsijs, kurš stāvēja otrpus halles.

Raiens šķērsoja halli un atrada de Kvinsiju bibliotēkas istabā no dažādiem redzes punktiem pētām groteski novietoto upuri.

-    Tas atstāj iespaidu, vai ne? Raiens ieminējās.

-   Caurdurtās acis, cilpa un likumu grāmata… tas viss kopā veido šedevru.

-    Jādomā, ka nevar gaidīt citu secinājumu no cilvēka, kas sarakstījis darbu "Spriedumi par slepkavību kā vienu no smalkajām mākslām".

-    Upura poza liecina, ka slepkavības motīvs ir atriebība par netaisnību.

-    Jā, diez vai tā ir laupīšana, Raiens piekrita. Acīs iedurtās rakstāmspalvas ir no sudraba. Pie vestes karājas zelta pulksteņķēde. Šajā telpā ir daudz citu vērtīgu mantu, bet rādās, ka nekas nav paņemts.

-    Jūs pieminējāt virtuvi. Vai ir citi upuri? de Kvinsijs vaicāja.

-    Virēja un trauku mazgātāja, Raiens atbildēja. Acīmredzot laikā, kad norisinājās slepkavības, lēdija Kosgrova bija izgājusi no mājas.

Bekers panācās uz priekšu un apjucis jautāja:

-   Kāpēc, pārradusies un atradusi nogalinātos mājiniekus, viņa neziņoja policijai? Kāpēc lēdija Kosgrova nevis sacēla

trauksmi, bet gan apvilka sēru tērpu un devās uz Svētā Jēkaba baznīcu? To es nesaprotu.

-               Vismaz viens upuris nav atrasts, Raiens sprieda.

-     Augšstāva guļamistabu no vienas vietas klāj sakaltušas asinis.

De Kvinsijs paraudzījās līķim pāri plecam un nopētīja papīra lapiņu ar melno apmali, kuru Bekers bija atlicis atpakaļ starp atvērtās grāmatas lapām.

-     Tur rakstīts Edvarda Oksforda vārds.

-    Izklausās, ka jums tas ir pazīstams, Raiens norādīja.

-    Kā gan citādi?

-    Tēvs, es nesaprotu. Kas ir Edvards Oksfords?

Emilijas klātbūtne pārsteidza vīriešus. Viņi pagriezās un

ieraudzīja meiteni stāvam uz bibliotēkas istabas sliekšņa un lūkojamies griestos, lai neredzētu šaušalīgo ainu krēslā.

-     Būtu labāk, Emilij, ja jūs uzturētos otrā istabā, Bekers piekodināja.

-     Man labpratak gribētos palikt te, kopā ar visiem, nevis jebkur citur vienai pašai.

-    Arī man nepatiktu palikt šajā namā vienatnē, Raiens bija vienisprātis.

Uzpūšot stingrākai vēja brāzmai, māja šur tur iečīkstējās.

-    Tēvs, ņemot vērā to, cik ļoti pārsteigts tu izrunāji Edvarda Oksforda vārdu, es jūtos muļķīgi, viņu nepazīdama.

-    To notikumu laikā tev bija tikai seši gadi, de Kvinsijs paskaidroja. Inspektor, es taču nekļūdos, teikdams, ka Edvards Oksfords joprojām ir Bedlamā?

De Kvinsijs pieminēja Betlēmes Karalisko slimnīcu, kuru parasti dēvēja par Bedlamu, vienīgo iestādi Anglijā, kurā ieslodzīja garā vājos noziedzniekus.

Ja, Raicns apstiprināja. Ja Oksfords būtu izlaists, man tas noteikti būtu paziņots.

Bet kas ir šis Edvards Oksfords? Emilija neatlaidās.

Kadas šausmas viņš ir pastrādājis? Šon, jūsu balss tonis vesta, ka tas bijis patiesi drausmīgs nodarījums. Vai tas ir saistīts ar zīmiti, kuru lēdija Kosgrova saņēma baznīcā? Jūs atteicāties izpaust, ko tajā izlasījāt.

-    Baidos, ka to jums vajadzēs jautāt komisāram Meinam.

-    Iespejams, ka tomēr ne, iejaucās de Kvinsijs.

-    Kā tā? Raiens aizdomu pilnā balsī vaicāja.

-     Pirms jūs Svētā Jēkaba baznīcā iegrūdāt zīmiti kabatā, es saskatīju vien to, ka tur rakstīti divi vārdi. Ja šie vārdi būtu "Edvards Oksfords", tie paši, kas redzami šajā lapiņa, tad noslēpums būtu nācis gaismā. Jums vairs nebūtu jāslēpjas. Tātad tur rakstīts kaut kas pavisam cits. Ņemot vērā apstākļus, šie vārdi varēja būt vienīgi… Inspektor, lūdzu, izstāstiet Emilijai par Edvardu Oksfordu!

* * *

1840. gada 10. jūnijs, trešdiena

Karaliene Viktorija uzstājīgi pieprasīja avīzēs publicēt viņas ikdienas kārtību. Tikai pirms trim gadiem kāpusi tronī, jaunā valdniece tiecās uzsvērt atšķirību no saviem nesenajiem priekštečiem, kuri gandrīz nekad nerādījās vienkāršajiem ļaudīm. Apņēmusies iedibināt saikni ar saviem pavalstniekiem, karaliene bieži devās braucienos ar karieti pa Londonas ielām un vēlējās, lai tauta zinātu viņas iecerēto un tai būtu pietiekami daudz izdevību aplūkot Viņas Majestāti un viņai uzgavilēt.

Gandrīz ik dienu pulksten sešos vakarā viņa kopā ar nesen apņemto dzīvesbiedru princi Albertu sēdās karietē bez jumta un izbrauca no Bakingemas pils. Maršruts allaž veda pa kreisi uz Konstitjūšenhillu, garām Grīnparkam, pēc tam uz Haidparku, kur apmeta loku un atgriezās pili. Karieti pavadīja divi viri zirgos.

Valdniecei bija savi iemesli tīkot pēc tautas labvēlības. Viņas virs bija svešzemnieks, nācis no nabadzīgas vācu zemes. Kaut arī prata angļu valodu, labprātāk viņš runāja vāciski. Karalienes māte arī bija svešzemniece un deva priekšroku vācu valodai. Laikraksti pareģoja, ka drīz visu Angliju piespiedīs runāt vāciski un iztukšot valsts kasi, lai nomaksātu Vācijas parādu. Iedzīvotāji baidījās, ka necik ilgi nebūs jāgaida un Anglija kļūs par īstenu vācu zemi.

Tādējādi pretstatā tūkstošiem skatītāju, kas uzgavilēja valdniecei pirms kāzām, viņas izbraucienus kopā ar princi Albertu vēroja vien daži simti. Daži garāmgājēji pat svilpa, kad karaliskais pāris pabrauca garam. Ja kariete bija tukša, lāgiem to apmētāja ar akmeņiem.

Tajā liegajā trešdienas vakarā kāds no skatītājiem savu neapmierinātību izpauda pavisam klaji. Karaliskajai karietei braucot garām Grīnparkam, no pūļa iznāca kāds vīrietis.

Viņš pacēla pistoli un izšāva uz karalieni no piecpadsmit

I’HDU ATTALUMA.

* * *

-    Es tolaik biju tikai konstebls un norīkots darbā netālu no pils, Raiens stāstīja.

Aizkari bija pavērti. Aiz bibliotēkas istabas logiem brāz-

moja sniegputenis. Pūļa auri vairs nebija sadzirdami acīmredzot skarbie laika apstākļi aizdzinuši ziņkārīgos uz savam darbavietām.

-    Es patrulēju rajonā ap valdības ēkām, Sentdžeimsa parku un Grīnparku un allaž paturēju prātā pieskatīt celiņu gar (.rinparku laikā, kad Viņas Majestāte devās savā ierastajā izbraucienā. Kaut arī vērotāju pūlis bija mazāks nekā agrākos laikos, tas tomēr piesaistīja kabatzagļus. Reti gadījās vakars, kad es nepieķēru kādu no viņiem. Izdzirdot šāvienu, pūlis sastinga kā paralizēts.

Raiens paskatījās uz Emiliju, kura vēl arvien raudzījās augšup, vairīdamās uzlūkot baiso ainu krēslā.

-    Būs prātīgāk, ja turpināsim sarunu viesistabā, viņš piedāvāja.

Inspektors pavadīja sievieti pāri hallei, un de Kvinsijs ar ISekeru sekoja.

Emilija iekārtojās uz dīvāna, un Raiens apsēdās viņai iepretim, priecīgs par iespēju uz brīdi atpūtināt dzīstošās brūces, kas joprojām sūrstēja.

-     Kad nodārdēja blīkšķis, karalienes kučieri apjukumā apturēja zirgu, viņš turpināja stāstīt. Neviens nespēja noticēt, ka tas bijis šāviena troksnis. Es mēģināju noteikt, no kuras puses tas atskanējis. Tad es ieraudzīju netālu no karietes paceļamies dūmu mutulīti un atskārtu, kas noticis. Kāds vīrietis nolaida dueļu pistoli un pacēla pistoli arī otrā rokā. Es izmisīgi lauzos cauri drūzmai, taču nepaguvu. Viņš izšāva no otra ieroča. Joprojām, vēl pēc šiem daudzajiem gadiem, es atminu, kā man iesāpējās ausis. Atkal gaisā pacēlās dūmi, taču kučieri beidzot bija atjēgušies un trenca zirgus prom. "Karaliene!" kāds iebļāvās. "Viņš mēģināja nošaut karalieni!" Cits sauca: "Sitiet nelieti nost!" Un vi-

ņam ļnevienojās pārējie, vienā balsī skandēdami: "Sit nost! sit nost!" Kad es nonācu līdz čīkstina vietai, tur bija divi vīrieši ar pistolēm. Pūlis plosīja abus. "Viens dievojās: "Es neesmu vainīgs! Es atņēmu pistoli viņamV Tad kāds nokliedza: "Abi ir uz vienu roku! Sitam nost abus!" Uzradās vairāki konstebli. Bakstīdami ar stekiem, mēs izšķīrām pūli. Man uzreiz tapa skaidrs, kurš nēsājis pistoles. Pirmā vīra svārki bija pārāk šauri, lai paslēptu šaujamieročus. Otrs valkāja lētas lina bikses ar lielām kabatām. Taču pūlim tas bija viss viens. "Sitam abus!" ļaudis klaigāja. Pārējie konstebli nāca talkā, un mēs atvilkām aizdomās turētos nost no pūļa. "Vedam viņus uz iecirkni!" es saucu. Kaut nojauzdams, kurš vainīgs un kurš ne, es nedrīkstēju kavēties. "Iecirknī tiksim skaidrībā!" es piebildu. Braucēji apturēja karietes un kebus, lai izdibinātu, kas te atgadījies. Pūlis pieauga gandrīz vai līdz tūkstotim un saniknots sekoja mums līdz pat iecirknim Vaitholā. Viņi raustīja vīriešus aiz mēteļiem, ķērās pie apkaklēm, burtiski žņaugdami nost. Konsteblu skaits auga, un mums izdevās iestumt vīrus iecirknī; tur kļuva acīmredzams, ka vienīgais uzbrucējs ir vīrietis platajās biksēs. Otrs apstiprināja, ka izrāvis uzbrucējam no rokām pistoli. Turpmākajās dienās laikraksti viņu pasludināja par varoni.

De Kvinsijs atrāva no lūpām opija tinktūras flakonu.

-     Vīrietis platajās biksēs bija Edvards Oksfords.

Raiens pamāja. Viņš mīļuprāt nosauca savu vārdu. Pat vareni sirdījās uz trača cēlāju par to, ka tas piesavinājies pūļa uzmanību. "Es biju tas, kurš šāva! Tas biju es!" viņš uzstājīgi daudzināja. Tā kā nedz karaliene, nedz princis Alberts nešķita ievainoti, es apjautājos, vai pistoles bija

pielādētās vienīgi ar pulveri. "Ja lode būtu aizķērusi tev galvu, tad tu zinātu!" viņš nikni atcirta.

Un karaliene no tiesas nebija ievainota? Emilija pajautā ja.

-    Ne viņa pati, ne princis Alberts. Man par izbrīnu, drīz es dabūju dzirdēt, ka Viņas Majestāte nevis pavēlējusi kučieriem braukt uz pili drošībā, bet gan, it kā nekas nebūtu noticis, likusi turpināt ceļu pa Konstitjūšenhillu uz Haidparku.

-    Pārsteidzoši! Emilija iesaucās.

-      Aculiecinieki stāstīja, ka majestāšu brauciens cauri Haidparkam bijis teju valstiski cēls. Tūkstošiem pilsoņu uzgavilējuši viņu drošsirdībai un tam, ka viņi izdzīvojuši. Kad abi pec pusstundas beidzot atgriezās pilī, vēstis bija ieguvušas vēl dramatiskāku pieskaņu. Nu tika uzskatīts, ka princi Albertu viegli skārusi lode, kad viņš aizsedzis Viņas Majestāti ar visu augumu. Tā gan nebija taisnība, taču, valodām pieņemoties spēkā, karalienes un prinča varonība izpelnījās vispārēju apbrīnu. Visi, gan premjerministrs, gan ministru kabinets, gan Slepenā padome, traucās uz Bakingemas pili paust savu sašutumu par Oksforda pastrādāto un pateikties Dievam, ka slepkavības mēģinājums nav izdevies.

-              Un viss norisinājās vienā vakarā, Emilija brīnījās.

-    Jūs minējāt, ka Viņas Majestāte tolaik nebaudīja pavalstnieku patiku. Kādēļ pūlis pēkšņi metās izrādīt tādu uzticību?

-    Iesākumā cilvēki bija satriekti. Mēģinājums atņemt dzīvību monarham bija kaut kas neiedomājams. Noziegums pret dabisko kārtību, Raiens atbildēja. Taču drīz radās vēl viens iemesls priecāties par viņas izdzīvošanu.

-     Karalienes stāvoklis, iestarpināja de Kvinsijs. Viņš, pieliecis galvu, pētīja opija tinktūras flakonu, kuru turēja rokās.

-    Stāvoklis? Vai jūs liekat manīt, ka… Emilija ievaicājās.

-    Iepriekš pils to bija turējusi noslēpumā, nedaudz sakautrējies, Raiens turpināja. Bet tagad tika paziņots, ka Viņas Majestate ir gaidībās. Ziņas par iespējamo mantinieku kā ugunsgrēks izplatījās visā Londonā. Karalim Džordžam Ceturtajam un karalim Viljamam Ceturtajam bija bagātīgi daudz… Raiens delikāti novērsās no Emilijas,

-     favorīšu un ārlaulības pēcnācēju, bet Viņas Majestāte tagad dāvāja cerību uz likumīgu troņmantnieku. Aizmirstas bija visas bailes, prinča Alberta vācu saknes, viņa velme labprātāk runāt vāciski. Nu tauta slavināja princi kā nākamā monarha radītāju. Tovakar visos teātros apturēja izrādes, lai paziņotu, ka musu karaliene ir pārdzīvojusi atentātu. Visi vienojās dziesmā "Dievs, sargi karalieni". Koncertzālēs, ēdnīcās, visur, kur pulcējās tauta, gan augsti dzimušie, gan zemākās kārtas pārstāvji, tika pārtraukti visi pasākumi, lai par godu Viņas Majestātei uzsauktu tostus un skandētu dziesmas.

-     Kāds liktenis sagaidīja Edvardu Oksfordu? iejautājās Bekers.

-    Tolaik, tūkstoš astoņsimt četrdesmitajā gadā, Metropoles policijā nebija detektīvu nodaļas. Komisārs Meins pavēlēja man un diviem maniem priekšniekiem doties pari upei, uz Sautvorku, kur Oksfords kādā pansijā bija noīrējis istabu. Bija steigšus jānoskaidro vairāki jautājumi, tostarp ari tas, vai viņam bijuši līdzzinātāji. Pārmeklējuši istabu, mēs uzgājām aizslēgtu lādīti. Es to atlauzu un atradu lodes, šaujampulveri, zobenu un, neizprotamā kārtā, melnu

cepuri ar divām sarkanām lentēm. Vēl tur bija dokumenti un piezīmju grāmatiņa.

Sniegputenis aiz loga pieņēmās spēkā. Emilija apņēma sev apkārt rokas un pagriezās. Hallē kaut kas nočīkstēja.

-    Dokumenti vēstīja par organizāciju "Jaunā Anglija", de Kvinsijs minēja.

-    Tiesa, Raiens atzina.

-     Un šos vārdus jūs izlasījāt baznīcā atrastajā zīmītē, īle Kvinsijs piebilda.

Raiens bija pārsteigts.

-    No patērētā opija tinktūras daudzuma jums vajadzētu būt pilnīgi apdullušam. Taču jūs spējat lasīt manas domas. |a, dievnamā atrastajā zīmē bija rakstīti šie divi vārdi "Jaunā Anglija".

* * *

-     Es nesaprotu, zūdījās Emilija. Nosaukums "Jaunā Anglija" izklausās nekaitīgi. Tie ir jauni cilvēki, kas atbalsta savu nāciju, vai Anglijas pagātnes, piemēram, Lielās brīvības hartas, pētīšanai nodevušies vēsturnieki.

-     "Jaunās Anglijas" mērķis bija gāzt valdību un atcelt monarhiju, Raiens klāstīja. Biedrībā bija četrsimt locekļu. Katram vajadzēja iegūt pistoli, šauteni un dunci. Katram bija pieņemts vārds un izdomāta pagātne. Daudzi iestājās darbā dižciltīgās ģimenēs par kučieriem, galdniekiem un citiem amata meistariem un ieguva saimnieku uzticību. Dažiem pat izdevās izlikties par džentlmeņiem un iekļūt iecienītos klubos. Melno galvassegu, ari nepieciešamu katra locekļa atribūtu, varēja novilkt pāri pierei brīdī, kad pienāktu laiks revolūcijai. Divas sarkanās lentes pie Oksforda aizslēgtajā

lādē atrastās cepures liecināja, ka viņš biedrībā ir ieguvis kapteiņa pakāpi. Mēs atradām ari satraucošākas mantas, Raiens piemetināja. Vēstules par biedrības slepenajām sanāksmēm, kurās viņi pauda gatavību cīnīties uz dzīvību vai nāvi, ja pulcēšanās vietās negaidot ielauztos policija. Vēstulēs bija pieminēts arī "Jaunās Anglijas" noslēpumainais virspavēlnieks, kurš dzīvojot vācu zemē Hannoverē.

-    Hannoverē? Emilija pārjautāja. Vai tad tur…

-     Tieši tā, Raiens apstiprināja. Pēc tam, kad Viņas Majestāte kļuva par Anglijas valdnieci, taja zemē troni bija ieņēmis karalienes tēvocis. Daudzi apsprieda tēvoča spīvo aizvainojumu par to, ka viņš netika iecelts monarha tronī, un viņa iespējamo tieksmi darīt visu, lai tajā kāptu. Tika uzskatīts, ka viņš stāv aiz "Jaunās Anglijas" un tās mērķa gāzt valdību un Viņas Majestāti. Bailes, ka Anglija var kļūt par Vācijas valsti, šķita pamatotas.

-    Tā kā revolūcija nenotika, policija noteikti ir arestējusi visus sazvērniekus, Bekers sprieda.

-    Tā nenotika.

-    Vai viņi aizbēga?

-     Tas viss bija vienīgi Edvarda Oksforda iedomas, Raiens atteica. Bekers neizpratnē lūkojās uz Raienu.

-    Priekšniecība vēlāk man pastāstīja, ka visi dokumenti bijuši rakstīti ar Oksforda roku un biedrība "Jaunā Anglija" un viss pārējais bija viņa fantāzijas, Raiens pavēstīja. Tiesas prāvā apsūdzību pret viņu uzturēja pats ģenerālprokurors, kurš uzstāja, ka Oksfords ir garā vājš. Tāpat viņš norādīja, ka Oksforda tēvs piekāvis viņa māti, kad tā bijusi gaidībās, tādējādi traumējot nākamā bērna smadzenes. Frenologi mērīja viņa galvaskausu un liecināja, ka tā izvirzījumi un iedobumi liecinot par neparastu smadzeņu apveidu

un tātad ari neprātu. Iespējams, viņš šo smadzeņu kaiti ir mantojis no tēva, kurš reiz iejājis ar zirgu istabā un divreiz mēģinājis padarīt sev galu, ieņemdams pārāk lielu opija tinktūras devu.

Pieminēdams nāvi un opija tinktūru, Raiens uzmeta de kvinsijam zīmīgu skatienu.

De Kvinsijs paraustīja plecus. Kazi, visnotaļ jauks veids, ka pievienoties vairākumam.

-   Tēvs, es lūdzu tevi neņemt galvā šādas domas! Emilija bilda.

-     Vai jūs pats aptverat, cik bieži kopš ienākšanas mājā esat iedzēris no tās opija pudeles? Raiens vaicāja.

-    Es atzīstos, ka neesmu skaitījis.

-    Sešas reizes.

-    Redzi, Emilij? Tikai sešas. Man jau kļūst labāk. Lūdzu, turpiniet stāstījumu, inspektor! Cik man zināms, Oksfordam bija paradums izplūst ķiķinošos smieklos, kas lika bailēs nodrebēt ikvienam, kurš tobrīd atradās tuvumā.

-    Jā, un citkārt viņš stundām ilgi cieši vērās uz sienu. Dīvainas uzvedības dēļ viņš nevarēja noturēties nevienā darbā ilgāk par dažiem mēnešiem. Lielākoties šis vīrs strādāja par tavernas krodzinieka palīgu, iznēsāja alus kausus. "Neticiet nevienam šī ārprātīgā vārdam!" tiesas prāvas laikā ģenerālprokurors paziņoja zvērinātajiem. "Iebāziet viņu trakonamā, kur tādam ir īstā vieta!"

-    Un tajā viņš paliks līdz pat mūža beigām, de Kvinsijs piemetināja. Bet atgriezīsimies pie iepriekšējā sarunas temata. Vai Oksforda pistolēs bija ielādēta munīcija?

Raiens labu brīdi klusēja.

-    Jūs patiešām lasāt domas. Jūs jutāt, ka tas mani uztrauc.

-    Cik cilvēku, pēc jūsu aprēķiniem, šāvienu brīdī atradās pūlī?

-    Aptuveni divi simti.

-    Tātad, šāda pūļa ieskauts, Oksfords, kuru no karalienes un prinča Alberta šķīra piecpadsmit soļi, izšāva divas reizes un netrāpīja ne tikai nodomātajam mērķim, bet arī nekam citam, ne kādam zirgam, ne karalienes karietei. Pārsteidzoši slikti tēmēts. Vai es pareizi minu, ka lodes netika atrastas?

Inspektors apstiprinoši pamāja.

-    Konstitjūšenhillas pretējā pusē stiepjas pils sienas. Tajā apkaimē pārmeklēja ielu. Pēc tam nogrāba zemi, izcilāja katru akmentiņu. Lodes neatrada. Arī sienas izpētīja, jo cerēja, ka lodes tajās ieurbušās. Pat otrpus mūrim pārmeklēja pils dārzus… ja nu lodes būtu pārlidojušas pāri. Taču velti.

-     Tādējādi vienīgais pierādītais Oksforda pastrādātais noziegums bija tas, ka viņš pabiedēja karalieni, de Kvinsijs secināja.

-    jā, citu pierādījumu nebija.

-    Daudzi londonieši izplūst ķiķinošos smieklos un cieši veras sienā. Viņus gan dēvē par vājprātīgiem, taču šīs nabaga dvēseles nav ar tiesas spriedumu nosūtītas vilkt dzīvību trakonamā.

-    Viņi gan nešauj uz karalieni, Raiens aizrādīja.

-    Ar pistoli, kurā varbūt nemaz nebija munīcijas, de Kvinsijs iebilda.

-    Atcerieties, kā Oksfords man sacīja? Ja lode butu aizķērusi manu galvu, tad es zinātu, Raiens atgādināja.

-    Taču pieņēmums un pārliecība nav viens un tas pats.

jūs atzināt, ka šis notikuma aspekts jūs satrauca, de Kvinsijs atvairījās.

Jūs par to varat tik daudz zināt vienīgi tādā gadījuma, ja esat lasījis par šo atgadījumu visu, ko vien iespējams sameklēt, Raiens secināja. Tā vakara notikumus jūs vaidu aprakstīt tikpat detalizēti kā es, kaut arī jūs nebijāt klāt.

-     Es varētu izklāstīt vairākas versijas par tā vakara nolikumiem, taču jūsu stāstījumam, inspektor, piemīt spilgtums, kādu es nevarētu atainot. Daudzie avlžrakstu atstāstījumi nonāk pretrunā cits ar citu, lieku reizi pierādot, ka pastāv daudzas realitātes. Daži aculiecinieki apgalvoja, ka dzirdējuši pāri galvām aizsvilpjam lodes. Ja tas ir tiesa, Okslords tēmēja tik augstu, ka nekādi nevarēja ievainot un nogalināt karalieni. Runājot par lodēm, kas aizsvilpušas pāri galvām… Vai mēs varam uzticēties tādām liecībām, ja pēc vairāku dienu meklējumiem neviena lode tā arī netika uzieta? Ja reiz policijas rīcībā nebija neviena pierādījuma par lo, ka Edvards Oksfords patiesi lūkojis nonāvēt Viņas Majestāti, nevis vienīgi nobiedēt viņu, kālab ģenerālprokurors tik ļoti alktu panākt, lai Oksfordu līdz mūža beigām iesloga trakonamā?

-    Vai atbildes uz to jums ir? Raiens vaicāja.

-    Pat vairākas.

-    Stāstiet! Tas varbūt ļautu izsecināt, kādēļ daži šīs slepkavības saista ar piecpadsmit gadus seniem notikumiem.

-    Es nespēju izpaust šīs atbildes.

-     Nespējat? Mans Dievs, vai opija tinktūra beidzot laupījusi jums runas spējas?

-     Šajā gadījumā es atbildes izteikt neuzdrošinos, de Kvinsijs izlaboja. Tās robežojas ar nodevību.

* * *

Vestibilā vēlreiz kaut kas nočīkstēja.

Durvju ailā izauga ēna, un Emilija ieelsās.

Raiens un Bekers pietrausās kājās, gatavi sievieti aizsargāt.

-    Nodevību? kāds pārjautāja.

Visi klātesošie iztrūkās, kad istabā iesoļoja lords Pālmerstons. Viņam sekoja komisārs Meins, un abi ienesa telpā saltumu vīriešu mēteļus klāja kūstošas sniegpārsliņas.

-    Kāpēc jūs minējāt nodevību? lords Pālmerstons noprasīja.

-     Mēs runājām par Edvardu Oksfordu un "Jauno Angliju", milord, Raiens paskaidroja.

Lords Pālmerstons cieši uzlūkoja de Kvinsiju un Emiliju.

-    Kālab jūs abi esat šeit? Kādēļ jūs vispār joprojām esat Londonā? Iztēlojieties manu izbrīnu, kad, pārradies mājās, atradu kalpotājus izceļam no karietes jūsu ceļasomas!

-     Milord, ņemot vērā steidzamos apstākļos, es nospriedu, ka būtu lietderīgāk uzkavēties un paust savus novērojumus, kas varētu lieti noderēt, de Kvinsijs atbildēja.

-     Iespējams, jūsu novērojumi kļūs vēl asredzīgāki, kad attapsieties pārlaižam nakti kupenā.

Savukārt komisārs Meins stingri vērās Raienā un Bekerā.

-    Kādēļ jūs apspriežat "Jaunās Anglijas" lietu ar nepiederošām personām? Mēs taču baznīcā vienojāmies, ka zīmītes saturam jāpaliek noslēpumā, citādi var sākties panika.

-    Misters de Kvinsijs uzminēja tajā rakstīto.

-    Ko jūs sakāt?

-   Pēc tam, kad viņš izlasīja Edvarda Oksforda vārdu otrajā zīmītē.

Notikumi arvien vairāk pārsteidza komisāru. Otrajā zīmītē?

-   To mēs atradām rokā citam upurim. Raiens ar roku pamāja uz bibliotēkas istabu otrpus hallei.

Lords Pālmerstons un komisārs Meins aizsteidzās turp.

-    Paldies, ka novirzījāt sarunas tematu un vairs nepieminējāt nodevību, de Kvinsijs sacīja Raienam.

-    Jācer, ka vēlāk jūs par to izstāstīsiet, noteica Bekers.

-    Katrā ziņā, Emilija apsolīja. Reti gadās, ka tēvs neizsaka kādu domu līdz galam. Ja reiz viņu kaut kas pamudinājis vilcināties, es to neapšaubāmi vēlos dzirdēt.

Abi augstmaņi atgriezās istabā diezgan satriekti.

-    Vai tas ir lords Kosgrovs? Raiens jautāja.

Lords Pālmerstons pamāja. Parasti ap šo cilvēku bija jaušama spēka un varenības aura, taču tobrīd grumbiņas vecišķo acu kaktiņos nodeva milzīgo satricinājumu. Allaž izrieztās krūtis nu izskatījās iekritušas.

-     Kāds nezvērs spētu viņam to nodarīt? Komisārs Meins skumji nopūtās.

-    Cilpa, likumu grāmata un izdurtās acis norāda, ka to izdarījis cilvēks, kurš lordu Kosgrovu uzskatījis par nezvēru, atbildēja de Kvinsijs.

-    Jūs viņu apvainojat, lords Pālmerstons iebilda.

-    Tāds nebija mans nolūks, milord. Taču rūpīgi iestudētā aina liecina, ka slepkava tā rīkojies, viņaprāt, attaisnojamu dusmu vadīts.

-     Kādu dusmu? Lords Kosgrovs bija viens no visvairāk apbrīnotajiem pēriem valstī. Viņa sasniegumi cietumu re

formas jomā bija parauga cienīgi. Kurš varētu ienīst tik augsti tikumīgu vīru?

-    Vai ienīst lēdiju Kosgrovu tik ļoti, lai nogalinātu arī viņu? komisārs Meins piemetināja. Es nesaprotu, kālab viņa ietērpās sēru kārtā un devās uz baznīcu, nevis ziņoja policijai. Tad viņa, iespējams, vēl būtu dzīva.

-     Varbūt viņa nemaz nedevās uz baznīcu, sacīja de Kvinsijs un pielika pie mutes opija tinktūras flakonu.

-     Debesu vārdā, viņa tur guļ asiņu peļķē! lords Pālmerstons izsaucās. Vai kāds nevarētu iesēdināt šo viru vilcienā uz Skotiju, lai es beidzot būtu brīvs no viņa? Salietojies opiju, viņš vairs neapjēdz, kas notiek patiesībā un kas iedomās.

-    Tēvs, labāk klusē! Emilija brīdināja.

-               Nē, es gribu dzirdēt! lords Pālmerstons uzstāja.

-     Varbūt kādudien jūsu tēvs sarunās tādas lietas, ka izpelnīsies vietu trakonamā.

-     Es vienīgi vēlējos atzīmēt, ka īstenība nereti var izrādīties tieši pretēja šķietamībai. De Kvinsijs norādīja uz līķi, kas gulēja hallē. Iespiedumu istabenes galvaskausā un arī iedobumu kalpotāja galvā ir radījis ierocis, kuram vienā galā ir apaļa virsma. Sitienu leņķis ir tāds, ka to var izdarīt vienīgi no augšas uz leju. Šādi! De Kvinsijs pacēla labo roku un strauji nolaida, iztrūcinādams lordu Pālmerstonu. Šādam nosacījumam atbilst džentlmeņa spieķa rokturi. Bet mēs nezinām, vai šo spieķi nesis džentlmenis. Varbūt šis vīrs pārģērbies par džentlmeni, lai iekļūtu mājā.

-    Nav iedomājams, ka labi audzināts cilvēks varētu pastrādāt tik riebīgu noziegumu, lords Pālmerstons neiecietīgi paziņoja. Mums nav laika klausīties jūsu pārdomās. "Jaunā Anglija". Edvards Oksfords. No komisāra uzzinājis

par dievnamā atrasto zirnīti, es bez kavēšanās izlūdzos Viņos Majestātei audienci. Raien, tā kā jūs izmeklējāt Oksforda pastrādāto slepkavības mēģinājumu, jūs nāksiet mums līdzi.

-Ja drīkstu ierosināt, seržantam Bekeram vajadzētu mūs pavadīt, Raiens ieteicās. Tad viņam būtu iespēja ātrāk uzzināt plašāku informāciju.

-     Labi, Beker, nāciet līdzi. Žiglāk! Mēs nedrikst likt Viņas Majestātei gaidīt, komisārs Meins mudināja.

-    Un… Raiens saminstinājās.

-    Kas vēl? Mēs esam laika trūkumā.

-    Arī misteram de Kvinsijam būtu jānāk.

-    Jūs taču jokojat.

-    Saruna ar viņu mani pārliecinājusi, ka viņš par Edvarda Oksforda pastrādāto karalienes slepkavības mēģinājumu zina tikpat daudz, cik es. Varbūt pat vairāk.

-     Opija lietotājs pie karalienes? lords Pālmerstons noelsās. Vai būsiet pats piekļuvis viņa opija tinktūras krājumiem?

-    Viņas Majestāte gribētu, lai mēs izmantojam visus, pat visneparastākos līdzekļus, lai karalieni pasargātu. Vai jūs piekrītat, milord?

Lords Pālmerstons neapmierināts novaidējās.

* * *

Atriebējs varēja nosaukt konkrētu nedēļas dienu, datumu un laiku, kad viņam pirmo reizi atausa gaisma par to, kā izgāzt ilgi apspiestās dusmas. Ceturtdiena. Tūkstoš astoņsimt piecdesmit pirmā gada pirmais maijs. Trīs minūtes pāri vienpadsmitiem no rīta.

Pirmā diena pirmajā vispasaules Lielajā izstādē, kuru lielākoties dēvēja tapat kā speciāli šim pasākumam būvēto krāšņo ēku, proti, par Kristāla pili. Teorētiski šī "pils" nebija nekas cits kā gigantiska siltumnīca. Daudzi valsts varenie smējās, izdzirdot princi Albertu iesakām šādas būves ideju.

Bet kurš būtu iztēlojies ieceres kolosālo īstenojumu, tik pārsteidzoši apbrīnojamu celtni! Milzīgi plašās, grandiozās Kristāla pils būvniecībā izlietoja gandrīz miljonu kvadrātpēdu stikla. Miljonu! Haidparkā tā aizņēma piecdesmit astoņus akrus un slējās divpadsmit stāvu augstumā tik augstu, ka pieaugušas gobas tika atstātas iekšpusē, lai izdaiļotu interjeru, un tās pat neaizsniedzās līdz griestiem. No milzīgiem, ārpus pils uzslietiem torņiem piegādāja ūdeni neaptverami lielajām strūklakām. Divu milzu ērģeļu, divsimt citu mūzikas instrumentu un sešsimt balsu skanējumu tajā tik tikko varēja dzirdēt.

Atriebējs, todien stāvēdams izcilo viesu vidū, pats par to varēja galvot. Kaut arī ēkā uzstājās vairāk nekā astoņsimt dalībnieku orķestris, mūzika šķita gluži vai izšķīstam milzīgajā telpā. Kad ienāca procesija ar karalisko ģimeni, visa bezgalīgi plašā ēka iegrima cieņas pilnā klusumā. Pat strūklakas tika izslēgtas. Desmit tūkstoši skatītāju vēroja garām paejam cilvēkus, ko turēja par dievībām.

Karaliene Viktorija bija īsa auguma, vāju zodu, ar noslieci uz tuklumu.

Princis Alberts savukārt bija gara auguma, maigiem sejas pantiem, ar ūsām, šauriem pleciem un liku muguru.

Valdniece nēsāja neiedomājami vērtīgus dārgakmeņus un greznu galvassegu, kas atgādināja tiāru.

Kaut arī ne reizi nebija piedalījies kaujā, princis valkāja militāru uniformu ar daudzām medaļām.

Abus atriebējs neieredzēja ar tādu spēku, ka cieši sažņaugtajās dūrēs draudēja lūzt kauli. Viņš pārlaida skatienu augstajām galerijām, kur stāvu pēc stāva bija izstādīti daudzu pasaules valstu atsūtītie eksponāti. Šī pasākuma ierosinātājs bija princis Alberts, un atriebējs, kaislīga naida plosīts, bija cerējis, ka tas izgāzīsies. Lasīdams laikrakstos žurnālistu zobgalības, viņš iekšēji bija gavilējis.

Eiropas monarhi pamatoti baidījās, ka vienkāršo ļaužu pūlī var iejukt arī slepkavas, un noraidīja prinča ielūgumus. Vēl nesen, tūkstoš astoņsimt četrdesmit astotajā gadā, Londonas ielās izgāja simt piecdesmit demonstranti, pieprasīdami ikgadējas vēlēšanas un vēlēšanu tiesības visiem vīriešiem, ne tikai tiem, kuriem pieder kāds īpašums. Armijai i/,devās nekārtību cēlājus izgaiņāt. Bet neviens nevarēja paredzēt, kad kareivīgs pūlis var atkal apdraudēt Londonu.

Par spīti šīm raizēm, Kristāla pils bija kolosāls triumfs. Pirmajā dienā to apmeklēja desmit tūkstoši priviliģēto, un viņu paustā sajūsma arī izraisīja ienaidu atriebēja dvēselē. Viņš nešaubījās, ka Lielās izstādes oficiālais mērķis svinēt nāciju brālību ir tikai iegansts un Alberta patiesais nolūks ir uzsvērt Lielbritānijas varenību. Kūsājošas dusmas pārņēma atriebēju, kad viņš dzirdēja, kā cilvēki dedzīgi tērgā par Viktorijas laikmetu šo terminu bija ieviesis Alberts. Atriebējs sapņoja, kā nakts aizsegā slepus nogādā Kristāla pilī šaujampulveri un sasper šo būvi gabalu gabalos. Bet… kāda jēga nopostīt celtni? Viņš alka iznīcināt tikai cilvēkus Viktoriju, Albertu un daudzus citus.

Karaliene, princis un divi no viņu daudzajiem bērniem bija piebiedrojušies premjerministram un citām godājamām personām uz sarkana paaugstinājuma, kuram pāri slējās koši zils kupols. Ar pūlēm valdīdamies un neizrādīdams nai

du, kas virmoja zem apbrīnas pilnās maskas, atriebējs ar nicinājumu klausījās neiedvesmojošajā Alberta uzrunā.

Vācu akcenta iekrāsoto balsi tik tikko varēja saklausīt. Bagātie un varenie tēlotā bijībā klausījās, kaut arī lielākā daļa nesaprata ne vārda no viņa teiktā. Viņš murmināja vienmuļi un nebeidzami, adresēdams savas piezīmes karalienei. Nomocītā publika neuzdrošinājās izrādīt nedz mulsumu, nedz garlaicību un, tāpat kā atriebējs, izlikās aizgrābta.

Liktenis bija žēlīgs, un Alberta runai pienāca gals. Karaliene piecēlās no troņa un bilda dažus vārdus, slavinādama vīra brīnišķo uzrunu. Pēkšņi atskanēja koris "Aleluja" no Hendeļa oratorijas "Mesija". Neviens, ja neskaita atriebēju, neuzlūkoja šādu izvēli par zaimojošu un neiedomājās, ka tas ir mēģinājums pielīdzināt karalieni un princi Jēzum Kristum.

Piepeši atgadījās kaut kas neparasts, un tas bija īsts pagrieziena punkts atriebēja dzīvē. No pūļa iznāca ķīnietis košās drānās. Viņam mugurā bija izsmalcināta austrumnieciska mantija. Publika kā pamirusi raudzījās uz vīrieti, kas devās pie karalienes troņa un vairākkārt zemu palocījās. Karalienes bērni izbrīnā nolūkojās uz viņu. Nezinādama, ko iesākt, Viņas Majestāte cienīgi palocīja galvu.

Pūli pāršalca čuksti. "Kas ir šis cilvēks?" visi brīnījās. "Ķīnas sūtnis," daži minēja. Citi teicās redzējuši šo ķīnieti sarunājamies ar augstām personām, pat ar Velingtonas hercogu. Politiķi sačukstējās. Premjerministrs un lords kambarkungs apspriedās ar Viktoriju un Albertu.

Visi vienojās, ka tas noteikti ir Ķīnas sūtnis.

Kad karaliene ar princi veda bērnus pie kādām no tūkstošiem durvju, politiķi un augstās personas viņiem seko-

ja Austrumnieku izcelsmes svešinieks piebiedrojās svītai,

l.ii   viens no pirmajiem novērtētu Lielās izstādes plašo vērienu un krāšņumu.

ŠI noslēpumā tītā persona aizņēma tautas prātus līdz brīdim, kad avīžu reportieris noskaidroja, ka tas ir vienkāršs ķīnietis, kam pieder grabažu veikaliņš Temzas krastā. Šis vīrietis vārdā He Sins bija ieģērbies ķīniešu tautas tērpā un pietuvojies karalienei vienīgi tāpēc, lai reklamētu savu "Senlietu tirgotavu".

Tobrīd atriebēja sejā uzplauka viens no retajiem neliekuļotajiem smaidiem viņa dzīvē viņš apbrīnoja to, kā ķīnietis padarījis par apsmieklu Lielo izstādi, kā arī karalieni un princi. Taču smaids nekādi nemazināja atriebēja neganto apņēmību, kas viņā bija modusies tajā ceturtdienas tūkstoš astoņsimt piecdesmit pirmā gada pirmā maija rītā, trīs minūtes pāri vienpadsmitiem, kad viņš bija sapratis, kā piepildīt savu likteni.

* * *

Spītēdams sniegputenim, Ronalds pūlējās atrast ceļu Londonas bēdīgi slavenajā Istendas rajona šauro ieliņu labirintā.

Viņu māca bailes.

Bārdainais džentlmenis vakar bija uzdāvinājis viņam piecus zelta sovrinus.

-    Vai tu vēlētos saņemt vēl kādu sovrinu, Ronald? Vopinga, Gārnerstrīta divdesmit pieci. Esi tur rīt četros pēcpusdienā. Tu grasies piebiedroties diženai kustībai.

Tobrīd, kad Ronalds mēģināja saskatīt ielu cauri sniegpārslu sienai, viņam kabatā bija trīs no pieciem izsniegta

jiem sovriniem, un pārējais bija izdots, lai nopirktu tīras drēbes, kuras bārdainais džentlmenis bija vēlējis viņam iegādāties vecā noskrandušā jūrnieku mēteļa un galvassegas vietā. Viņš bija nopircis ūdensnecaurlaidīgus zābakus un vilnas zeķes, tāpat siltu mēteli un cepuri. Vēl viņš bija sameklējis sev siltus cimdus un bagātīgu porciju nieru pīrāga ar alu, savu pirmo kārtīgo maltīti šo trīs dienu laikā.

Ielās cilvēku redzēja maz, daudzi jau bija atraduši patvērumu savos mitekļos šajā alu rezervātā. Tādēļ, nevarēdams pajautāt ceļu, Ronalds pamazām jauta uzmācamies paniku. Ceļu viņš bija uzsācis divos un laika virzību noteicis pēc veikaliņos redzamajiem pulksteņiem. Taču, jo dziļāk viņš ietiecās trūdošajā Vopingas rajonā, jo retāk redzēja pulksteņus turklāt sniegputeni daudzi logi bija aizslēģoti. Nu Ronaldam nebija zināms, cik drīz būs četri. Sovrinu alkās viņam sažņaudzās krūtis. Māca drūmas priekšnojautas bārdainais džentlmenis nemaz nepriecāsies, ja viņš nosebosies.

Kāsēdams dūmos, kurus krītošais sniegs nospieda lejup uz ielām, Ronalds nonāca pie daļēji aizputinātas izkārtnes. Viņš notīrīja to un juta sirdi sitamies straujāk uz tās bija rakstīts "Gārnerstrita". Nu viņš spēra platākus soļus un rūpīgi pētīja numurus pie sienām. Deviņi. Septiņpadsmit.

Divdesmit pieci!

Te nācēju aicināja tumšs koridors.

Ronalds nervozi tajā ielūkojās. Neredzēja ne gaismu, ne citas dzīvības pazīmes. "Vai tiešām džentlmenis bija nosaucis šo adresi? Vai mani būtu pievīlusi atmiņa? Ja es neatradīšu norādīto adresi, ja nenonākšu tur laikus, tad vairāk sovrinu nesaņemšu."

Iečīkstējās sasalušie dēļi vīrietis palēnām iegāja kori-

dorā, pūlēdamies tumsā kaut ko saskatīt. Viņš ar galvu aizskāra nolobījušās krāsas plēksnes, kas nokarājās no griestiem.

Negaidīti priekšā no tumsas izauga cilvēka stāvs, pacēla laternas aizvaru un iespīdināja Ronaldam sejā gaismu.

-    Kāds ir tavs vārds?

-    Ronijs, ciemiņš iztrūcies atteica, bet tad atcerējās, ka bārdainais vīrs bija uzstājis lietot pilno vārdu. Nē, Ronalds.

-    Ko tev uzdāvināja?

-    Piecus sovrinus.

-    Nāc līdzi.

Ēna pārkāpa pāri bedrei grīdā, kuru Ronalds tikai tagad pamanīja, zem tās pletās biedējošs tumšums. Nepazīstamais atvēra durvis un pamāja, likdams Ronaldam ieiet nelielā pagalmā, ko aizņēma pussabrucis šķūnis un krāmu kaudzes, kuras pat sniegs nespēja izdaiļot.

Kad viņi nonāca pie cita tumša gaiteņa, parādījās cits cilvēks.

-    Ja viņam šurp ir sekots, nebūs grūti sadzīt pēdas, pirmais vīrietis aizrādīja.

-    Es nevienam neesmu stāstījis! Ronalds iebilda. Es zvēru!

-    To mēs drīz uzzināsim. Man garām neviens netiks, otrais apsolīja pirmajam.

Ronalds sekoja vīrietim, kas gāja pa priekšu. Gaiteņa galā no tumsas pēkšņi iznira kāpnes bez margām. Laternas gaismā vietumis pavīdēja iztrūkstoši pakāpieni. Augšā viņš nonāca pie atvērta loga, no kura pretī citam atvērtam logam otrpus šķērsielas stiepās dēlis.

-    Ej! pavēlēja pavadonis, pievērdams laternas aizvaru.

Jaunais vīrietis sajutās pašapzinīgāks. Radis kāpelēt pa Britu Ostindijas kompānijas kuģu mastiem, viņš pat gandrīz pilnīgā tumsā bez grūtībām virzījās pa slideno, apsnigušo dēli. Tīrais sīkums, salīdzinot ar buru nostiprināšanu uz kuģa, kas gāzelējās jūrā negaisa laikā.

Četri soļi, un viņš atradās pretējā pusē, tumšā, ar kastēm piepildītā istabā. Tūlīt pēc tam telpā ietrausās pavadonis un ievilka tajā dēli. Pēc tam viņš atvēra laternas aizvaru un parādīja Ronaldam ceļu uz kāpnēm. Tad viņi nonāca aukstā, pēc pelējuma dvakojošā pagrabā, kurš arī bija no vienas vietas piekrauts ar kastēm.

Pēkšņi dzirde uztvēra klusu murdoņu.

Abiem tuvojoties durvīm, tā pieņēmās spēkā.

Aiz kastes parādījās ēna un paspēra soli pretī.

-    Vai tu esi Ronalds?

-Jā.

-    Lieliski! Visi tevi jau gaida.

Vīrietis atvēra durvis. Visi trīs iegāja telpā, kuru pildīja laternu spožā gaisma, ela un tabakas aromāts un vairāki smaidīgi vīrieši, kas piecēlās, viņu ieraugot.

Pašā istabas vidū stāvēja bārdainais džentlmenis ar spieķi, kam bija sudraba rokturis.

-    Esi sveicināts "Jaunajā Anglijā", Ronald!

PIEKTĀ NODAĻA . troŅa zĀle

9

Sniegam slāpējot zirgu pakavu dipoņu un riteņu metāla «īploču graboņu, pa Pikadili ielu traucās lorda Pālmerstona kariete. Kaut ari četrvietīgo karieti sildīja tajā iespiedušies seši cilvēki, tur bija neciešami auksts, un aiz tās sienām valdīja nedabisks klusums.

Raiens norādīja uz pusloka piebraucamo ceļu pie lorda Pālmerstona grandiozās rezidences un uzrunāja Emiliju:

-    Tajā vietā pirms pieciem gadiem kāds raudzīja atņemt Viņas Majestātei dzīvību.

-    Kārtējais atentāts pret viņu? Emilija pārsteigta vaicāja. Jaunā sieviete sēdēja starp Raienu un Bekeru. Jau atkal nācās pateikties liktenim par paradumu valkāt blūmeres, jo sieviete krinolīna kleitā nevarētu iespraukties tik pārpildītā karietē.

-    Kopumā bijuši seši tādi mēģinājumi, Raiens atbildēja. Es esmu apņēmies darīt visu, lai nebūtu septītā.

-    Seši slepkavības mēģinājumi? Emilija izklausījās vēl pārsteigtāka. Un viens no tiem norisinājies pie jūsu nama, lord Pālmerston?

-    Tolaik tas nebija mans. Te dzīvoja karalienes tēvocis. Reiz, kad Viņas Majestāte devusies pie radinieka viesos, ap karieti sapulcējies ziņkārīgo pūlis, un zirgi bijuši spiesti apstāties. Piepeši no burzmas iznācis vīrietis un belzis ar spieķi Viņas Majestātei pa galvu. Sitiens bijis tik spēcīgs, ka izraisījis asiņošanu.

-    Augstā debess!

-    No tiesas tā, lords Pālmerstons piezīmēja. Karaliskās ģimenes locekļiem nepieklātos asiņot.

-    Vai arī viņš bija iedomātas slepenas organizācijas loceklis, Jūsu Gaišība? Vai arī viņš sarakstīja dokumentus, perinādams sazvērestību nolūkā gāzt valdību un Kroni? Emilija apvaicājās.

-    Nē. Viņa vārds bija Peits. Dīvainis, kurš mēnešiem ilgi maksāja vienam un tam pašam kebmenam, lai tas viņu aizvestu uz dažādiem parkiem. Tur viņš ienira brikšņos un atgriezās izmirkušā, pilošā apģērbā, notriepies ar kazeņu sulu. Pa ielu viņš maršēja militārā solī un vicinājās ar spieķi, it kā uzbrukdams ar zobenu kaujas apstākļos.

De Kvinsijs domīgi lūkojās sniegpārslās, kas krita aiz loga.

-    Peits ne vienmēr tāds bija, viņš piebilda. Savulaik viņš bija kavalērijas virsnieks, kuram piederēja trīs zirgi, kas viņam bija dārgāki par visu pasaulē. Visus trīs sakoda traks suns un vajadzēja nošaut. Pēc tam Peitam sākās šīs ērmīgās izpausmes.

-    Tātad traks suns ir vainojams pie tā, ka viņš pats kļuva traks, secināja Bekers.

-    Likuma priekšā Peits nebija vājprātīgs, atgādināja de Kvinsijs, kad kariete strauji no Pikadili ielas nogriezās Konstitjūšenhillā.

-    Bet viņa uzvedība… Bekers iesāka.

-     …arī citādā ziņā bija ekscentriska, de Kvinsijs pabeidza. Viņš mēdza jebkurā diennakts stundā pēkšņi iedziedaties piesmakušā balsī, nokaitinādams visus apkārtējos. Viņš mazgājās vienīgi viskijā ar kamparu. Šādu cilvēku palasti dēvē par jukušu, taču ekscentriska uzvedība nav vājprāta pierādījums. Likuma burts vēsta, ka neprāts ir smadzeņu slimība, kas liedz cilvēkam apzināties savu rīcību un tas nepareizumu.

-Jūs zināt likumu? komisārs Meins izbrīnīts ievaicājās.

-    Pēc studijām Oksfordā es apsvēru domu apgūt jurista profesiju, de Kvinsijs atbildēja. Tomēr, gadu apguvis tieslietas, es nospriedu, ka tas nav manā garā.

-     Jurisprudence no tā vienīgi ieguva, lords Pālmerstons norūca. Patiesi, slepkavība kā smalkā māksla. Pats jus esat prātu zaudējis.

-     Bet ne likuma priekšā, de Kvinsijs attrauca. Peita prāvas laikā zvērinātie nāca pie secinājuma, ka viņa uzvedība, militāra maršēšana ielās, spieķa vēzēšana un tamlīdzīgi, gan ir pretdabiska, taču, iesitot karalienei, viņš apzinājās, ko dara. Zvērinātie pasludināja viņu par vainīgu. Kā izteicās tiesnesis pēc sprieduma nolasīšanas: "Jūs esat tik neprātīgs, cik vien veselam cilvēkam iespējams būt."

-    Galvassāpes mani nomoka aizvien stiprāk, lords Pālmerstons noburkšķēja.

-     Apspriežot tiks sarežģītus jautājumus, tas nav nekas neparasts, de Kvinsijs viņam apliecināja. Diagnosticēt neprātu nav vienkārši. Interesanti, ka Peita vārds angļu valodā apzīmē arī galvvidu.

-    Esam klāt! komisārs Meins saspringti izmeta.

Kariete apstājās.

Cilvēki izkapa sniegputeni pie majestātiskās Bakingemas pils.

* * *

Vēl pirms nepilniem simt gadiem Bakingemas pils bija parasta māja. Karalis Džordžs Trešais iegādājās šo namu tūkstoš septiņsimt sešdesmit pirmajā gadā, atvēlēja to savai sievai un sāka pārbūvēt. Tūkstoš astoņsimt divdesmitajā gadā par valdnieku kļuva Džordžs Ceturtais, kurš dzīvoja citur un turpināja šķietami nebeidzamos pārbūves darbus, iztērējot šim nolūkam vairāk nekā pusmiljonu mārciņu, līdz māja beidzot pārtapa pilī. Kāpusi tronī tūkstoš astoņsimt trīsdesmit septītajā gadā, karaliene Viktorija bija pirmā valdniece, kurai šī ēka kļuva par galveno rezidenci, ko vajadzēja paplašināt, kad viņas bērnu pulciņš kļuva kuplāks.

De Kvinsijs stāvēja sniegputeni un brīnīdamies uzlūkoja plašo trīsstāvu celtni.

-    Cik daudz te ir mainījies! Kad pirms vairākiem gadu desmitiem es ierados Londonā, pili ieeja bija Marmora arka. Šī spārna vietā slējās tikai mūris.

Komisārs Meins pamāja.

-    Lai atbrīvotu vietu austrumu spārnam, arku pirms četriem gadiem pārvietoja uz Haidparku.

-    Tā cildināja mūsu uzvaru karā par Napoleonu, de Kvinsijs atgādināja. Tomēr šī arka atradās savā sākotnējā goda vietā tikai astoņpadsmit gadus, līdz Viņas Majestāte un Viņa Augstība to pārcēla. Cik strauji izdziest slava!

-     Dieva dēļ, pilī tādu valodu neuzņemiet, lords Pālmerstons brīdināja.

Krītošā sniega apņemts, viņš piegāja pie vārtiem, nosauca savu vārdu un titulu un paziņoja sargkareivim:

-    Viņas Majestāte mūs gaida.

Sargkareivis izstiepās taisns kā svece un pavadīja visus pie cita sarga, kurš nodeva viņus trešā rokās. Visbeidzot viesus ieveda tunelim līdzīgā ejā, kur tos sagaidīja apkalpotājs un izvadīja cauri sarežģītam gaiteņu labirintam.

De Kvinsijs, it kā iegrimis opija tinktūras izraisītā sapnī, vērās augšup uz satriecoši augstajiem griestiem un neiedomājami krāšņajām, izsmalcinātajām lustrām. Kā miglā viņš lēni soļoja pa mīksto paklāju, izpelnīdamies lorda Pālmerstona pamudinājumu pasteigties. Franču neoklasicisma stilā iekārtotajās istabās sienas sedza tapetes, paneļi un apmetums, slējās kolonnas un dominēja mēļā, zilā un zelta krāsa. Redzēja arī ķīniešiem raksturīgus ornamentus, un šāda dīvaina pretišķība radīja de Kvinsijam iespaidu, it kā viņam rādītos halucinācijas.

Izteikdams lūgumu pēc steidzamas audiences pie Viņas Majestātes, lords Pālmerstons katrā ziņā būs piemetinājis brīdinājumu, ka pilnīgā slepenībā nepieciešams apspriest ārkārtīgi būtisku jautājumu, tādēļ viesus aizveda nevis uz pils centrālo daļu, bet cauri mazapdzīvotam spārnam līdz šaurām kāpnēm, kuras, iespējams, izmantoja vienīgi kalpotāji. Jo dziļāk apmeklētāji iegāja pilī, jo lielāks aukstums viņus apņēma.

Pa kāpnēm, gaiteņiem un pagriezieniem viesi visbeidzot nonāca lielākajā telpā, kādu de Kvinsijs jebkad bija redzējis. Tā bija trīsreiz plašāka par lorda Pālmerstona balles zāli.

De Kvinsijs nebija vienīgais, kurš pauda pārsteigumu.

-    Troņa zālē? lords Pālmerstons vaicāja apkalpotājam, norādīdams uz mēļi zeltaino krāšņumu visapkārt. Vai te

patiesi nav pieļauts misēklis? Nevar taču būt, ka Viņas Majestāte tieši te vēlētos noturēt slepenu sapulci.

-     Milord, karaliene skaidri norādīja, ka tūdaļ kopā ar princi Albertu ieradīsies pie jums Troņa zālē. Lūdzu, apsēdieties!

Tiklīdz apkalpotājs aizgāja, de Kvinsijs dzīrās pavilkt sānus aizkaru.

/

-     Nekam neskarieties klāt! lords Pālmerstons piekodināja. Nāciet te un ieņemiet vietas.

Viņš norādīja uz krēslu rindu līdzās stiklotām divvērtņu durvīm. Arī krēsli, tāpat kā gandrīz viss pili, bija veidoti neoklasicisma stilā.

Visi apsēdās.

-     Kaut mans tēvs un māte vēl būtu dzīvi un es varētu viņiem aprakstīt šeit pieredzēto! krāšņuma aizgrābts, iesaucās Bekers.

Milzīgās zāles tālākajā galā uz grezna paaugstinājuma goda vietā slējās tronis. Aiz tā, gluži kā teātra skatuves priekškars, karājās mēļi aizkari.

Emilija nebija novilkusi mēteli un sēdēja, piespiedusi rokas pie krūtīm.

-     Pirms kamīnu remonta te bija vēl aukstāks, Raiens sacīja.

Atbilde Bekeru apmulsināja. Iznāk, ka jūs te esat bijis ari agrāk.

-    Turklāt bieži, Raiens atbildēja. Pirmā reize bija četrdesmitajā gadā Edvarda Oksforda dēļ. Tolaik te valdīja nejauks aromāts.

-    Klusējiet! lords Pālmerstons aprāja. Ja nu karaliene izdzird?

-      Bet tas, ka no aromāta spēja atbrīvoties, ir prinča

Alberta nopelns, Raiens paskaidroja. Tā cēlonis lielā mēra bija dūmi, kas sūcās pa slikti mūrētu kaminu plaisām. Istabenes labu tiesu dienas pavadīja, slaucīdamas sodrējus no mēbelēm. Ventilācija te bija tik slikta, ka pēc gāzes vaila ierīkošanas pilī mēs baidījāmies, ka visi iemītnieki saelposies to un nosmaks. Princis Alberts uzņēmās pilī ieviest kārtību.

-     Es reiz sastapu karali Džordžu Trešo, piepeši sarunas tematu mainīja de Kvinsijs.

-     Izturieties mierīgi! lords Pālmerstons vēlreiz nobrīdināja. Es dzirdu tuvojamies soļus.

-     Kad man bija piecpadsmit gadu, drauga dižciltīgā ģimene uzaicināja mani uz pasākumu Vindzorā, kas bija sarīkots karaliskajai ģimenei par godu. De Kvinsijs sniedzās pēc opija tinktūras pudeles.

-    Nevajag, tēvs! Emilija viņu atturēja.

De Kvinsijs nopūtās un nolaida roku.

-     Es rotaļājos strauta malā, kad garām soļoja karalis ar svītu. "Un kā tev klājas, jauno cilvēk?" karalis uzrunāja mani. "Labi, Jūsu Majestāte!" es apliecināju. "Kā tevi sauc?" karalis vēlējās zināt. "Tomass de Kvinsijs, Jūsu Majestāte," es atbildēju. "De Kvinsijs," karalis atkārtoja. "Aristokrātisks uzvārds. Vai tavi senči ir francūži?" "Viņi ieradās Anglijā no Normandijas līdz ar Viljamu Iekarotāju, Jūsu Majestāte," es atteicu. Uz karali tāds paziņojums atstāja iespaidu. Viņš pamāja un devās tālāk.

-     Vai jūs esat cēlies no augstmaņu dzimtas? lords Pālmerstons pārsteigts vaicāja.

-    Nē, milord, de Kvinsijs atteica.

-    Bet karalim jūs teicāt…

-    Es taču nedrīkstēju atzīt, ka mana māte viendien glu

ži vienkārši nosprieda pievienot uzvārdam "de", lai piešķirtu tam cienīgāku skanējumu.

Komisārs Meins ieelsās.

-    Jūs melojāt karalim? Tomass de Kvinsijs nav jūsu īstais vārds?

-    Kurš žurnālu redaktors pirktu esejas no autora, kura vārds būtu vienkārši "Tomass Kvinsijs"?

-    Es nožēloju, ka esmu ar jums pazīstams, lords Pālmerstons izmeta.

Gaiteni atkal atskanēja soļu švīksti.

-     Kad karaliene un princis ienāks zālē, piecelieties, lords Pālmerstons pamācīja pārējos. Vīrieši pieliec galvu. Mis de Kvinsija taisa reveransu.

Lords Pālmerstons paskatījās uz Emilijas blūmerēm. Skatiens liecināja, ka ir tik ļoti pierasts redzēt viņai kājās bikses, ka lords tikai nule aptvēris, cik neikdienišķa viņas apģērba kārta liksies karalienei.

-     Kad karaliene un princis dos atbilstošu mājienu, komisārs Meins un es pieiesim tuvāk viņiem, lords Pālmerstons aši skaidroja. Inspektor Raien, palieciet tepat līdz brīdim, kad aicināsim jūs. Seržant Beker, mis de Kvinsij un mister de Kvinsij… Vārdus "mister" un "de" lords Pālmerstons izrunāja it kā šaubīdamies. Jūs palieciet stāvam. Nekādā gadījumā nebilstiet ne vārda. Kā es vēlētos, kaut jūs patlaban vilcienā trauktos uz Skotiju!

-     Misters de Kvinsijs mums noderēs, milord! Raiens apliecināja. Par to nav šaubu.

Soļi jau atskanēja plašajā zālē.

Apmeklētāji steigšus piecēlās un ieraudzīja savā priekšā visietekmīgāko monarhu pasaulē un viņas tuvāko padomdevēju un vīru princi Albertu.

*  * *

Karaliene Viktorija un princis Alberts bija nodzīvojuši laulībā jau piecpadsmit gadus. Pirmsākumā neierastās attiecības radīja saspringtus brīžus. Tajos laikos vīrietim ģimenē tika piešķirta neapšaubīta vara, pat tik liela, ka sievai nebija likumīgu tiesību ne uz sevi, ne uz bērniem un viņai nepienācās sava daļa ne tajā īpašumā, kuru viņa ienesa laulībā, ne tajā, kuru vīrs iegādājās laulības gados. Taču šajā nepieredzētajā gadījumā karaliene baudīja gadsimtiem senas likumīgas tiesības un viņai piederēja milzīgi nekustamie īpašumi, pār kuriem Albertam nebija nekādas teikšanas. Parlaments pat uzstāja, ka Alberts ieņem zemāku stāvokli nekā sieva tādējādi šī laulība šķita visneparastākā visā impērijā.

Tā bija neparasta arī no daudziem citiem aspektiem. Vidusšķiras un augstāko aprindu ģimeņu sievas lepojās ar to, ka nestrādāja. Bet vai iespējams iztēloties ievērojamāku nodarbi par valsts pārvaldīšanu? Ierasts, ka sievas ir savu viru piedevas, taču Alberts bija savas sievas piedeva.

Kad noplaka pirmie kāzu prieki, izrādījās, ka jaunajam vīram nodarbošanās neatrodas, ja nu vienīgi nosusināt tinti uz Viktorijas parakstītajiem dokumentiem. Tiekoties ar premjerministru un Slepeno padomi, viņa atstāja Albertu aiz durvīm. Viņa liedza vīram lasīt parlamenta ziņojumus, kas Viktoriju nodarbināja stundām ilgi.

Alberts klīda pa pils gaiteņiem. Garlaicības mākts, viņš pārvērtās par deviņpadsmitā gadsimta ģimenes sievu un izrīkoja karalisko saimniecību, kura prasīties prasījās tikt sakārtota. Vieni kalpotāji drīkstēja mazgāt logus tikai no iekš

puses, citi no ārpuses. Tiem, kuri bija atbildīgi par malkas iekraušanu kamīnā, nebija ļauts iekurt uguni šis uzdevums bija jāveic citiem. Nesen atjaunotā pils bija pārvaldīta tik nemākulīgi, ka tajā valdīja netīrība un nolaidības pazīmes. Pārlieku lielais kalpotāju skaits apgrūtināja saimniecības budžetu, ko parlaments negribīgi piešķīra un ko nācās gadu no gada palielināt. Taču pēc tam, kad Alberts atlaida nevajadzīgos kalpotājus un pienācīgi organizēja atlikušos, uzlabotie apstākļi pilī nemaz nerunājot par ietaupītajiem līdzekļiem pamudināja politiķus, kuri pret princi sākotnēji juta nepatiku, kļūt par viņa sabiedrotajiem.

Viktorija līdz tūkstoš astoņsimt piecdesmit piektajam gadam bija dzemdējusi četrus zēnus un četras meitenes. Bieži vien, nevarēdama apmeklēt sabiedriskos pasākumus, viņa sūtīja Albertu savā vietā. Laika gaitā karaliene sāka prasīt viņam pēc padoma un pavēlēja nolikt viņa rakstāmgaldu blakus savējam. Izlasījusi slepenos dokumentus, viņa pasniedza tos vīram. Viņš papildināja karalienes piezīmes ar savām. Viņš piedalījās sapulcēs ar premjerministru un citiem padomniekiem, izsakot savu viedokli. Var apgalvot, ka viņš kļuva par teju līdzvērtīgu "kluso" monarhu.

Taču četrus gadus pēc triumfālās Alberta atklātās Kristāla pils izstādes Anglija pieteica Krievijai karu. Neprasmīgā karošana Krimā, nevajadzīgie tūkstoši angļu zaldātu upuru un reālā iespēja zaudēt Krievijai noskaņoja sabiedrisko domu pret valdību un monarhiju.

Viszemāk sabiedrības acīs krita Alberts. Par spīti visiem pūliņiem likt Anglijai aizmirst par viņa izcelsmi, ap tūkstoš astoņsimt piecdesmit piektā gada februāri vienkāršā tauta no jauna iedegās nepatikā pret sveštautieti no nabadzīgas vācu zemes. Daudzi atkal uzskatīja, ka princis iegrūdīs val-

sti parādos un panāks, lai to pārņem cita nācija. "Krievija vai Vācija, kāda atšķirība?" tika spriedelēts. "Alberts droši vien ir spiegs."

*  * *

Iznākuši no pustumša gaiteņa, karaliene Viktorija un princis Alberts stāvēja uz Troņa zāles durvju sliekšņa, gluži kā būtu uzradušies no zila gaisa. Ja šis pāris piederētu strādnieku šķirai, neviens viņiem nepievērstu uzmanību. Viktorijas garais deguns vērta viņas seju vēl apaļīgāku. Alberta ūsas un garā vaigubārda nekādi nelīdzsvaroja šauro seju un maigos vaibstus.

Taču karaliskajā ģimenē par sejas apveidu neviens nebēdāja. Tie taču bija karaliene Viktorija un princis Alberts. Abu statuss vedināja apkārtējos uzlūkot pāri ar teju reliģisku apgarotību. Karaliskais stāvoklis piešķīra pārim īpašu auru.

Viktorijas krinolīna kleita, darināta no neskaitāmiem kruzuļaina satina un brokāta jardiem, bija tik tumši zaļā krāsā, ka to neviens nevarētu nodēvēt par priecīgi svinīgu tā liecināja par apņemšanos ievērot atturību pretstatā viņas priekšteču ekstravagancei. Alberta melno ietērpu greznoja vienīgi misiņa pogas un zelta krāsas epolete uz viena pleca.

Karalienes gaišbrūnie mati bija cieši pieglausti galvai, un vidū tos sadalīja celiņš. Galvvidū atstumtā apaļā cepurīte neļāva saskatīt, kā mati saņemti pakausi. Šūta no grezna auduma, savā ziņā cepurīte atgādināja kroni.

-     Jūsu Majestāte, Jūsu Augstība! Lords Pālmerstons

paklanījās, vīrieši sekoja viņa paraugam, un Emilija noslīga reveransā.

Karaliene pamāja lordam Pālmerstonam, aicinot pienākt tuvāk.

-     Kad jūs vēlējāties slepeni tikties, lai pārrunātu ārkārtīgi steidzamu jautājumu, es nebiju gaidījusi, ka atvedīsiet līdzi vēl kādu, Viktorija sacīja spiedzīgā balsī, ko avīžu reportieri laipni dēvēja par "sidrabskanīgu". Kas ir šie cilvēki? Šis rudmatis… Konstebl Raien, vai tas esat jūs?

-    Jā, Jūsu Majestāte. Raiens atkal palocīja galvu.

-    Kādēļ jūs neesat uniformā?

-    Es vairs neesmu konstebls, Jūsu Majestāte.

-    Jūs aizgājāt no policijas? Kā Londona bez jums iztiks? Neviens vairs nebūs drošībā!

-     Es tiku paaugstināts, Jūsu Majestāte. Tagad es esmu detektīvinspektors.

-    Kāpjat pa pasaules kāpnēm? Lieliski! Mēs ar princi Albertu joprojām esam pateicīgi par mūsu apsargāšanu.

-    Jūtos pagodināts pakalpot, Jūsu Majestāte!

-    Kas ir slaidais vīrietis jums līdzās?

-    Viņa vārds ir detektīvseržants Bekers, Jūsu Majestāte.

Bekers arī palocīja galvu.

-     Apžēliņ, nudien daudz detektīvu, sarunā iesaistījās princis Alberts. Viņa balsī bija jaušams spēcīgs vācu akcents.

-    Un komisārs Meins arī ir šeit. Vai tas mazais vīriņš jums blakus arī ir detektīvs?

-    Nē, Jūsu Augstība, atbildēja Raiens.

-     Tomass de Kvinsijs, Jūsu Augstība. Nepildījis iepriekš saņemto rīkojumu klusēt, vīrietis izpelnījās nelaipnu lorda Pālmerstona skatienu.

-    Šis vārds man šķiet pazīstams, princis sprieda. Izklausās ievērojams.

-    Viens no maniem senčiem ieradās no Normandijas līdz ar Viljamu Iekarotāju, Jūsu Augstība.

Lords Pālmerstons nokrekšķinājās.

-     Vai kaut kas atgadījies, lord Pālmerston? karaliene apvaicājās. Komisār Mein, varbūt jūs kliedēsiet mūsu neziņu?

-    Jūsu Majestāte, šorīt Svētā Jēkaba baznīcā noslepkavota kāda lordu dzimtas piederīgā.

Karaliene Viktorija kopš bērnības bija mācīta slēpt savas jutās. Monarham īpaši sievietei vajadzēja izskatīties stipram. Publiska emociju izrādīšana bija vājuma izpausme.

-     Noslepkavota? karaliene pārvaicāja uzsvērti nevērīgā tonī.

Komisārs Meins, cik vien smalkjūtīgi spēdams, izklāstīja dievnamā notikušo.

-     Vai jūs pazināt lordu Kosgrovu? komisārs jautāja.

Ar nožēlu jāpaziņo ari par viņa slepkavību, kas pastrādāta viņa mājā Meifērā.

Gan karaliene, gan princis prasmīgi slēpa savas izjūtas, kuras nodeva vienīgi piemiegtie acu kaktiņi.

-     Jūsu Majestāte, parastos apstākļos mēs netraucētu jūs ar šādām vēstīm, lords Pālmerstons atzina, taču lēdijas Kosgrovas rokā mēs atradām zīmīti, kurā rakstīts "Jaunā Anglija".

-    "Jaunā Anglija". Karalienes balsī nu iezagās bažas.

-    Un arī mirušais lords Kosgrovs turēja rokā zīmīti.

-    Kas tajā bija rakstīts? princis Alberts asi noprasīja.

-     Edvarda Oksforda vārds, Jūsu Augstība.

Karaliene aši saskatījās ar princi Albertu.

-    Vai Edvards Oksfords ir izbēdzis no Bedlamas? karaliene Viktorija vaicāja.

-    Nē, Jūsu Majestāte. Mēs vēl nezinām nedz to, kas rakstījis zīmītes, nedz to, kas pastrādājis šos noziegumus.

-    Atkal sākas no jauna, karaliene izdvesa un pieskārās prinča rokai. Tādu žestu publiski abi atļāvās retu reizi.

-    Mēs ieradāmies apliecināt, ka darām visu, lai garantētu jūsu drošību, lords Pālmerstons apsolīja.

-     Un kas tas būtu? karaliene Viktorija atcirta, un viņas apaļā seja saspringa raižpilnā izteiksmē. Ja nav valdības, nav kabineta locekļu ar nepieciešamajām pilnvarām. Jūs vairs neesat iekšlietu ministrs ar sava agrākā amata pilntiesīgo varu. Vēl vairāk… nav arī kara ministra, kurš dotu pavēles armijai un pastiprinātu apsardzi, kas patrulētu pilī.

-    Jūsu Majestāte, ja saņemsim rīkojumus tieši no jums, mēs varēsim rīkoties ari bez valdības, lords Pālmerstons centās iegalvot.

-    Taču žurnālisti rakstīs, ka es pārkāpju savas pilnvaras.

-    Vai žurnālistiem labāk gribētos, lai jūs ciestu?

-     Dodot pavēles armijai, es varu saglabāt galvu, taču zaudēt kroni.

-    Jūsu Majestāte, manas pilnvaras vēl ir spēkā, policijas komisārs Meins atgādināja. Žurnālisti nevarēs iebilst, ja es pavēlēšu norīkot vairāk konsteblu patrulēšanai pilī. Daži mani neoficiāli rīkojumi rosinās palielināt arī militārās sardzes pulku, nekādi nenorādot uz to, ka esat iesaistīta jūs. Diemžēl jūsu darba kārtību nāksies ierobežot, ja es drīkstu tā izteikties. Īpaši tas attiecas uz jūsu parādīšanos sabiedrībā. Tāpat es ierosinu izvairīties no tikšanās ar jums nepazīstamām personām.

-    Teiksim, ar šādām jaunām sievietēm, karaliene Viktorija bilda un ar aizdomām norādīja uz Emiliju.

-    Tā ir mistera de Kvinsija meita, Jūsu Majestāte.

-    Kur es šo vārdu esmu dzirdējis? princis Alberts prātoja.

-     Viņš… komisārs Meins bridi meklēja pareizos vārdus. …sniedz padomus policijai, Jūsu Augstība.

Karaliene Viktorija cieši uzlūkoja Emiliju. Kas tas par savādu kostīmu viņai mugurā?

-     Blūmeres, Jūsu Majestāte, Emilija uzdrošinājās paskaidrot.

-     Panāciet tuvāk, jaunā sieviete! Ikviena, kas valkā šādu ietērpu, var radīt aizdomas par piederību anarhistiem. Vai jums zem svārkiem ir bikses?

-    Jā, Jūsu Majestāte. Tā kā svārkiem nav stīpu karkasa, es varu brīvi kustēties. Šādu apģērbu izgudroja amerikāniete Amēlija Blūmere. Sieviešu tiesību aizstāve.

-    Sieviešu tiesību? Kaut arī pati baudīdama neparasti lielas tiesības, karaliene, šķiet, uz brīdi apjuka.

-    Jūsu Majestāte, ja drīkstu tā izteikties, jūsu kleita ir ļoti skaistā tumši zaļā krāsā. Taču briesmas var uzglūnēt no daudzām pusēm.

-    Es nesaprotu.

-    Krāsas sastāvā gandrīz noteikti ir arsēns.

Valdniecei nobālēja vaigi. Žurku inde?

-    Tekstila ražotāji to izmanto, lai padarītu zaļo krāsu audumā spilgtāku. Vai man atļauts to pierādīt, Jūsu Majestāte?

Emilija atvēra rokassomiņu un izņēma nelielu pudelīti.

Komisārs Meins to uz karstām pēdām satvēra.

-    Ak kungs, kas jums prātā? Tikai nesakiet, ka tas ir arsēns! viņš sauca.

-    Pudelītē ir amonjaks šķidrā veidā, Emilija paskaidroja. Jūsu Majestāte, uzticēdama kādam uzpilināt tikai vienu lāsīti uz piedurknes, jūs ātri vien pārliecinātos, vai kleitas krāsa satur arsēnu.

Viktorija atkal domīgi skatījās uz Emilijas blūmerēm.

-    Albert? karaliene mudināja vīru.

Princis izņēma pudelīti komisāram no rokām.

-    Jūsu Augstība, lūdzu, uzpiliniet kādā nemanāmā vietā, Emilija ierosināja. Vien pieskarieties ar mitro aizbāžņa galu pie auduma.

-   Ja es tādēļ nomiršu, te ir pietiekami daudz liecinieku, karaliene Viktorija brīdināja.

-    Jūsu Majestāte, es nudien…

-    Tas bija joks, karaliene atmeta.

Alberts atlocīja Viktorijas kleitas piedurknes galu un piedūra pie tā samitrināto aizbāzni.

Tajā vietā nekavējoties uzplauka zils punktiņš.

-    Amonjaks reaģēja ar arsēnu, Jūsu Majestāte, Emilija paskaidroja.

-    Man uz drēbēm ir žurku inde?

-    Tā diemžēl ir. Ar šādu paņēmienu atklādama arsēna klātbūtni, es esmu novērsusi daudzu sieviešu un bērnu slimošanu. Būšu pagodināta, Jūsu Majestāte, ja paturēsiet pudelīti. Varbūt varēsiet palīdziet citiem.

Karaliene Viktorija atkal labu brīdi noraudzījās Emilijā. Uz karalienes lūpām pavīdēja vārs smaids.

-    Mēs ar princi Albertu šovakar astoņos rīkojam vakariņas. Jūs sagādāsiet mums patikšanu, ja tās apmeklēsiet. Bez pavadoņa, protams, ierasties nav pieļaujams. Jūsu tēvs arī ir ielūgts.

Lordam Pālmerstonam noraustījās mutes kaktiņi.

Komisār Mein, norīkojiet vairāk konsteblu pils apkārtne, karaliene pavēlēja. Inspektor Raien, es zinu, ka dansiet visu iespējamo, lai gādātu par manu drošību.

-    Es zvēru, Jūsu Majestāte!

-    Lord Pālmerston? karaliene Viktorija ar jaušamu nepatiku sacīja.

-    Jā, Jūsu Majestāte?

-    Mēs vēlamies runāt ar jums divatā, viņa paziņoja tādā tonī, it kā tāda tikšanās būtu visnepatīkamākais pienākums pasaulē.

*  * *

Netīksmes iemesls meklējams sešpadsmit gadus senos notikumos. Pirmajos valdīšanas mēnešos karaliene bija uzaicinājusi lordu Pālmerstonu pavadīt nedēļas nogali Vindzoras pilī. Pasākumā laikā viņš bija ievērojis kādu viešņu, savu agrāko mīļāko. Jaunības gados lorda tieksme pēc sieviešu sabiedrības bija pamudinājusi laikrakstus iedēvēt viņu par lordu Kupidonu. Pēc vakariņām augstmanis bija mēģinājis sekot sievietei, taču sarežģītajos pils gaiteņos apmaldījies. Visbeidzot, domādams, ka atradis īsto istabu, viņš piesardzīgi atvēris durvis un iegājis telpā. Aizvēris durvis, viņš attapies aci pret aci ar nepazīstamu personu, vienu no precētajām karalienes galma dāmām, nevis savu agrāko sirdspuķīti. Sieviete, kuras privātajā dzīvē viņš bija ielauzies, izrādījās tik pievilcīga, ka lords Pālmerstons pārvarēja pārsteigumu un centās pierunāt viņu, lai pieņem mīlas apliecinājumus. Galma dāma iekliedzās, lords centās viņu nomierināt, taču drīz pie durvīm klauvēja kalpotāji. Izmek

lēti atvainojies un paskaidrojis, ka ir nomaldījies, lords lūdza parādīt ceļu uz viņa istabu.

Kopš tā laika Viktorija un Alberts lordu Pālmerstonu necieta, un šī spraigā nepatika vien pieauga, kad ārlietu ministra amatā lords nereti rīkojās uz savu galvu, izdeva ediktus ārvalstu valdībām un pat izrīkoja militārās vienības. Visievērojamākais no šādiem patvaļas darbiem bija pavēle karaliskajai flotei bloķēt Atēnu ostu, piedraudot sodīt Grieķijas valdību, ja tā nepiekritīs atlīdzināt kādam britu pilsonim par īpašumu, kas izpostīts nemieru laikā. Karaliene bija vairākkārt izsaukusi ārlietu ministru uz Bakingemas pili un kopā ar premjerministru dusmīgi pieprasījusi, lai viņš mitējas rīkoties gluži kā absolūtās varas pārstāvis. Ikreiz viņš izteica visdziļāko nožēlu un solījās klausīt viņu gribai, taču aizvien lauza šos solījumus un turpināja tēlot īsteno Lielbritānijas pavēlnieku.

Kad karaliene un princis paaicināja lordu uz milzīgās zāles vienu malu, abu nomāktās sejas vērtās vēl drūmākas.

Monarhu pāris uzkāpa uz paaugstinājuma karaliene Viktorija apsēdās tronī, un princis Alberts nostājās viņai pie kreisās rokas.

-    Jūs ziņojāt, ka vēlaties apspriest ārkārtīgi steidzamu jautājumu, un mēs pieņēmām, ka runa būs par valdības veidošanu, sacīja karaliene Viktorija.

-    Nē. Mans ierašanās nolūks bija pasargāt jūs no ļauna, Jūsu Majestāte!

-    Mēs pateicamies par jūsu rūpēm. Valdnieces sejas izteiksme gan liecināja par pretējo, it kā viņa šaubītos par lorda Pālmerstona nodomiem jebkad vēlēt viņai labu. Cietis neveiksmi karā, lords Aberdīns nevar pildīt premjerministra pienākumus, tālab mēs esam apspriedušies

.ii vairākiem citiem lordiem cerībā, ka viens no viņiem varētu izveidot vairākuma valdību. Taču rādās, ka neviens it.iv pietiekami iecienīts, lai apvienotu visas frakcijas.

Gan karaliene, gan princis vērās lordā Pālmerstonā, un viņu skatieni pauda dziļu neapmierinātību.

-    Mēs iedomājāmies, ka nāksiet klajā ar ierosinājumiem politiskās krīzes risinājumam, princis Alberts īgni noteica.

-    Par nožēlu jā teic, ka es neesmu nācis ne ar kādiem ierosinājumiem, Jūsu Augstība. Karš ir izraisījis vispārēju sajukumu un nedrošību.

Karaliene Viktorija un princis Alberts, šķiet, no sirds vēlējās, kaut varētu neturpināt šo sarunu.

-     Vai jūs būtu ar mieru uzņemties premjerministra pienākumus, ja tiktu pildīti daži nosacījumi? karaliene vaicāja bezcerības pilnā balsī.

-     Es, Jūsu Majestāte? lordam Pālmerstonam izdevās neizrādīt milzīgo pārsteigumu. Pirms simtiem gadu ar karalisko nepatiku butu pietiekami, lai nocirstu viņam galvu.

-    Es lai kļūtu premjerministrs?

-     Mēs teicām, ka būtu izpildāmi daži nosacījumi, karaliene uzsvēra.

-    Lūdzu, Jūsu Majestāte, kādi?

-    Jums jāapzvēr, ka iecerēto politiku vispirms pārrunāsiet ar kabinetu, parlamentu un, pats svarīgākais, ar mums.

-    Jūsu Majestāte, es allaž esmu pūlējies jums kalpot pēc labākās sirdsapziņas. Agrāk es vairākkārt esmu rīkojies pārlieku dedzīgi un iepriekš neapspriedos ar jums. Taču laika gaitā es esmu labojies. Es darīšu visu, kas manos spēkos, lai būtu uzticams premjerministrs.

Abu valdnieku sejās joprojām bija redzama sāpjpilnu izteiksme.

X* *

Uz austrumiem no Bakingemas pils stiepās Sentdžeimsa parks. Tas atradās tieši Lielbritānijas varas centru vidū, jo robežojās ar valdības ēkām Vaitholā un nesen uzcelto Parlamenta ēku. Visu svētdienas pēcpusdienu uz parka aizsalušo ezeru plūda ļaudis, nesdami paši savas slidas vai turpat iznomādami tās. Šādos retos gadījumos šķēršļi starp augstākajām un zemākajām sabiedrības šķirām, starp bagātajiem un nabagajiem tika nojaukti.

Joprojām sniga. Cerībā izpelnīties kadu peniju, kalpotāji uzturēja ledu tīru. Slidotāji taisīja piruetes, klupa un krita ap laukuma vidū sastumto sniega kalnu. Bija pat tādi, kam izdevās slidot atmuguriski, raugoties pāri plecam, dažiem skatītājiem tie atgādināja krabjus. Ja slidotājam bija nepieciešama atelpa, izmanīgi ļaudis par diviem pensiem piegādāja krēslus un no jauna sasēja vaļīgās slidu aukliņas. Brendijbumbiņu viri nēsājās ar atspirdzinājumu paplātēm; piedāvātās apaļās konfektes gan nesaturēja brendiju un bija piesūcinātas ar piparmētrām, ingveru vai sarkanajiem pipariem.

Viens ezera stūris palika neaizsalis, un tur pleznas kustināja zosis, pīles un gulbji. Ja uz ledus sadrūzmējās pārāk daudz slidotāju vai viņi sāka izpildīt akrobātiskos trikus, tumšais ūdens klajs uzreiz ieņirbējās. Izkārtnes krastmalā brīdināja par varbūtējām briesmām. Lielā teltī glabājās uzmundrinoši līdzekļi, karsta ūdens pudeles, sausas drēbes un karstiem ķieģeļiem sildītas segas viss nepieciešamais, lai atdzīvinātu tos, kas ielūzuši ledū. Slidotāju skaitam augot, tāda iespējamība kļuva aizvien ticamāka.

Ledus sāka drebēt. Izdzirdot krakšķi, visi kliegdami brāzās uz krastiem, un ledus iešūpojās vēl stiprāk. Spalgi nobrīkšķēja un sadrupa liels ledus gabals. Cilvēki iekrita ezerā. Visapkārt pašķīda tumšas šļakatas.

-    Palīgā!

Paķēruši virves, glābēji metās pie slidotājiem, kas kārpījās ledainajā ūdenī.

-    Es nejūtu kājas!

Krastmalā un drošībā palikušie ar šausmām vēroja, kā viens no slidotājiem mēģina izvilkt no tumšā ūdens draugu, taču nespēj aizsniegties. Tad viņš noāva slidzābaku, nogulās uz ledus, pavirzījās, cik vien tālu uzdrīkstējās, un pameta slidzābaku biedram, kas kūļajās ūdenī. Izmirkušais, nosalušais vīrietis pastiepa slapjo roku un satvēra slidas asmeni, taču tajā brīdī ledus piepeši ielūza, un glābējs attapās ūdenī blakus draugam.

Pēc virvēm stiepās tik daudz izmisīgu roku, ka paši glābēji gandrīz vai tika ierauti ūdenī. Izmirkušie upuri, drebēdami un berzēdami nosalušos locekļus, streipuļoja uz mediķu telti. Kā vissmalkākie mēteļi, tā visskrandainākās jakas aukstumā sasala ragā. Visdārgākie zābaki piesmēlās tikpat ātri kā apavi ar caurumiem zolēs.

-    Asinis uz ledus!

-    Re! Viens peld ūdenī!

Varēja nepārprotami secināt, ka džentlmeņa apģērbs, pat ūdenī samircis, ir ļoti kvalitatīvs. Viņš lēni šūpojās uz vēdera starp ledus gabaliem. Ūdeni iekrāsoja asinis.

-    Laikam sasitis galvu! Veikli nesat kārti!

Pusducis ļaužu dedzīgi metās izpildīt rīkojumu un izvilka smalki ģērbto vīru no ūdens. Sniga. Vīrieti noguldīja uz ledus un apgrieza uz muguras.

-    Vai jūs man dzirdat? kāds glābējs nokliedza.

Taču bija acīmredzams, ka džentlmenis nekad vairs nedzirdēs, un tikpat acīmredzams bija tas, ka viņš nav atsities pret ledu. Džentlmeņa galvā nebija ievainojumu tumšsarkanais šķidrums bagātīgi plūda no kakla, kas bija pārgriezts no vienas auss līdz otrai. Kāds glābējs grīļodamies atkāpās, norīstījās un apcirtās pret sniegoto krastmalu un neskaitāmajiem skatītājiem, kas uzmanīgi lūkojās turp.

-    Slepkavība!

-    Ko viņš teica? Man gandrīz izklausījās, ka…

-    Slepkavība! Policiju! Pasauciet policiju!

Daži paklausīgi aizsteidzās pēc likumsargiem, bet lielākā daļa palika, lai vērotu turpmākos notikumus.

-    Es viņu pazīstu! Tas ir sers Ričards Hokinss! Tiesnesis!

-    Tiesnesis? Patiešām?

-    Protams, tas ir viņš! Es biju tiesas zālē, kad viņš pagājušā mēnesī iebāza manu brāli aiz restēm!

-    Velns, paskat! Rīkle pārgriezta līdz pat skaustam!

SESTĀ nodaĻa . sĒru noliktava

-    Kas tā par bļaustīšanos? komisārs Meins iejautājās.

Viņi iznāca no Bakingemas pils plašumiem, apstājās un

ieklausījās panikas pilnajos kliedzienos. Pulkstenis rādija pieci, un jau bija tumšs. Sniegputenis nerimās, un aiz lorda Pālmerstona karietes, kas gaidīja viņus pie pils vārtiem blāvā laternas gaismā, nekas nebija saskatāms.

Jezga kļuva aizvien skaļāka, un troksnis acīmredzot plūda no tumsas tieši iepretim.

-      Laikam kaut kas atgadījies Sentdžeimsa parkā, Raiens minēja.

Kliedzienus caururba policistu klabekļu tarkšķi, signalizējot par saceltu trauksmi.

-    Seržant Beker, noskaidrojiet trača cēloni, komisārs Meins pavēlēja.

Bekers steigšus nozuda sniegputeni.

-     Inspektor, esiet tik laipns un aizgādājiet mūs uz baznīcu, de Kvinsijs lūdza. Mēs ar Emiliju vēlamies jums tur kaut ko parādīt. Taču vispirms mums jāpiestāj pie "Džeja sēru noliktavas".

-     Pie "Džeja sēru noliktavas"? lords Pālmerstons iebilda. Apžēliņ, kas jums tur vajadzīgs? Tik tikko pietiks laika saposties karalienes rīkotajām vakariņām.

-    Kā mums jāsapošas? Emilija bikli vaicāja.

-    Vakartērpā, lords Pālmerstons uzsvēra.

-    Bet mums tādu nav.

-    Blūmeres nav piedienīgs apģērbs karaliskās ģimenes pasākumam. Jūsu tēva mēteļa piedurknes ir noplukušas, un trūkst vienas pogas.

-    Vai jums ir viņa augumam piemērots mētelis? Emilija jautāja, salīdzinādama tēva īso, kalsno miesasbūvi ar lorda Pālmerstona garo augumu un varenajām krūtīm.

-     Nav gan, lords Pālmerstons atrūca. Jūs abi esat saistīti ar mani. Ja izbojāsiet karalienes rīkotās vakariņas, vainos mani.

*  * *

Bekers steidzās tumsā arvien tuvāk vietai, no kuras skanēja kliedzieni. Viņš izrāva no kabatām cimdus un pārvilka galvassegu pāri ausīm, tomēr ne siltais apģērbs, ne piepūle neaizgaiņāja dzestrumu.

Pavīdēja ēna pretī skrēja kāds vīrietis.

-    Kas tur notika? Bekers noprasīja.

-    Kas zina, ko nogalinās nākamo!

Negaidīti parādījās vēl kāds stāvs, uzgrūdās Bekeram un traucās tālāk. Iekams policists uzsauca, skrējējs jau bija pazudis.

Piepeši kā no zemes izauga Sentdžeimsa parka žogs, un Bekers tik tikko paguva apstāties, lai tajā neietriektos. Tālumā šūpojās vāru gaismiņu apveidi Bekers sprieda, ka

I.ts varētu būt policijas laternas. Viņš steidzās gar žogu, cilvēki skrēja laukā pa vārtiem un triecās Bekeram virsū. Nelikdamies ne zinis par sāpēm, detektīvseržants spraucās viņiem garām un visbeidzot pāri sniegotam klajam nonāca pie konstebla, kas vērsa laternu pret panikas pārņemto pūli.

-     Detektīvseržants Bekers! Kas šeit noticis?

-    Tiesnesim pārgriezta rikle!

-    Kādam tiesnesim?

-    Seram Ričardam Hokinsam, konstebls atteica.

-    Bet es viņu vēl pirms nedēļas redzēju! Es sniedzu liecību viņa tiesas zālē.

-     Nu, tiesas zālē viņš vairs neparādīsies, to es jums galvoju.

Bekers aizsteidzās turp, kur citi konstebli pūlējās nodibināt kārtību. Piepeši vīrietis juta zemi zem kājām sakustamies. Ledus nodrebēja gluži kā dzīvs. Noreiba galva, un viņš izpleta rokas, lai saglabātu līdzsvaru. Pūlis steidzās uz krastu. Kamēr ledus virsma pamazām rima līgoties, Bekers dziļi ieelpoja, lai nomierinātu satraukto sirdi, un piesardzīgi virzījās pie līķa, kas gulēja uz ledus.

Tam blakus stāvēja konstebls, un luktura gaismā varēja saskatīt mirušā tiesneša savdabīgo iezīmi neparasti plato zodu.

Uzmācās sajūtas, kas saltumā pārspēja pat sniegu, un detektīvseržants atcerējās Raiena piekodinājumu. "Nedomā ne par ko citu. Koncentrējies uz detaļām."

-    Vai ir kāds liecinieks? Bekers jautāja.

-    Simtiem, konstebls attrauca. Taču šaubos, vai kāds kaut ko ievēroja. Slepkava droši vien uzdūrās tiesnesim slidojot, it kā nejauši nogrūda uz ledus, pārgrieza rīkli un aizbēga, iekams kāds kaut ko pamanīja.

-    Slidojot?

Konstebls pavērsa luktura staru pret mirušā dārgajiem zābakiem, kam bija piestiprinātas slidas. Nez kāpēc tajā acumirklī slidas šķita vēl baisākas nekā sniegpārslas uz sārtās brūces kaklā.

-    Pie viņa atradām gan maku, gan pulksteni, tāpēc neizskatās, ka to pastrādājis zaglis. Lūk, šis bija iespiests viņam mēteli. Konstebls pasniedza detektīvseržantam vaskadrānas maisiņu.

Pārlauzdams ledus kārtiņu, kas cietēja uz vaskadrānas, Bekers juta cauri cimdiem izsūcamies vēsumu. Maisiņā atradās papīra lapiņa, kurai vaskadrāna nebija ļāvusi samirkt. Lapiņai bija tāda pati collu plata melna apmale, kādu viņš bija redzējis lorda Kosgrova namā atrastajam papīram.

-    Rādiet šurp gaismu! Bekers izrīkoja policistu.

Rokraksts, kas atklājās luktura apgaismojumā, izskatījās

tāds pats kā iepriekš uzietajās zīmītēs.

Uz lapiņas bija rakstīti tikai divi vārdi.

-     "Jaunā Anglija"? pārvaicāja konstebls. Vai jūs zināt, ko tas nozīmē?

-     Diemžēl zinu gan. Bekers manīja aukstumu iespiežamies dziļāk krūtīs. Vai zināt, kur tiesnesis dzīvoja? Mums vēja ātrumā jāsteidz turp!

*  * *

Kariete apstājās modernajā Rīdžentstrītā. De Kvinsijs, Emilija un Raiens izkāpa sniegputenī un nostājās pie trīsstāvu ēkas, kas šķita raudam. Tās melnais koka apšuvums radīja iespaidu, it kā pāri tam ritētu lāses. Visus logus rotāja melnas drapērijas. Logos izliktās lampas parādīja, ka

vitrīnas un letes līdz pat telpas otram galam izklātas melnā.

Izkārtne vēstīja, ka viņi ieradušies pie "Džeja sēru noliktavas", viena no pārtikušākajiem uzņēmumiem visā Londonā. Pēc cilvēka nāves radiniekiem bija pienākums bez kavēšanās ietērpties askētiskās sēru drānās. Ja piemērotu apģērba gabalu mājās neatradās, kalpotāju vai kaimiņu steigšus sūtīja uz "Džeja sēru noliktavu", kas piedāvāja bagātīgu bēru tērpu klāstu. Ja sērojošā ģimene bija diezgan turīga, Džejs uz namu nosūtīja drēbniekus līķratiem līdzīgos ratos ar melniem zirgiem un melnā ģērbtu kučieri lai kaimiņi netenkotu par nepietiekamu sēru izrādīšanu.

-    Es tik un tā neapjaušu, kālab likāt mums šurp braukt, Raiens purpināja.

Atbildes vietā de Kvinsijs soļoja pie galvenajām durvīm. Lords Pālmerstons un komisārs Meins jau bija izkāpuši agrāk un nodarbojās ar steidzamiem pienākumiem, kas bija saistīti ar karalienes apsargāšanu.

-     Lūdzu, uzgaidiet! Raiens veco vīru aizkavēja, kad viņi nonāca pie markīzes. De Kvinsijs jautājoši paskatījās viņā. Pirmo reizi kopš lorda Kosgrova mājas apmeklējuma mēs varam parunāt zem četrām acīm, Raiens teica. Man jājautā jums, ko jus domājāt, pauzdams šaubas par piecpadsmit gadus seniem notikumiem un Edvarda Oksforda ieceri nogalināt karalieni.

-     Viņa pistoles gandrīz noteikti nebija pielādētas, de Kvinsijs atteica. Nelieša vienīgais noziegums bija Viņas Majestātes nobiedēšana, tomēr ģenerālprokurors pieprasīja Oksfordu līdz mūža beigām ieslodzīt trakonamā.

-   Jūs pats minējāt nodevību, Raiens neatlaidās. Pirms paguvu pieprasīt paskaidrojumu, ieradās lords Pālmerstons

un komisārs Meins un mēs bijām spiesti pārtraukt sarunu. Ko jus tobrīd gribējāt man teikt?

-    Kad zināšu skaidri, tad pastāstīšu.

Brāzmainais vējš pūta sniegu zem markīzes, un de Kvinsijs pagriezās pret ieejas durvīm.

Nāve neievēroja grafiku. Sēru noliktava bija allaž atvērta kā dienu, tā nakti. Šeit bēdu un nomāktības iespaids gūlās vēl skaudrāk, nekā lūkojoties no ielas. Grīdu klāja biezs melns paklājs, kas slāpēja soļu troksni. Rēgiem līdzīgi manekeni bija sēru apģērbā. Plauktos bija izkārtoti zārku pārklāji un sēru plīvuri. Uz vienas letes kaudzītēs slējās melnas aploksnes un tām blakus bija lapiņas ar melnām apmalēm šādu vēstuļpapīru izmantoja, paziņojot par nāvi, un tādu viņi bija atraduši gan baznīcā, gan Kosgrova savrupmājā.

No tumsas iznira izģindis, nopietns vīrietis melnā uzvalkā un ar apsēju uz rokas.

-     Nožēloju, ka, apstākļu spiesti, esat ieradušies šādā briesmīgā naktī, viņš klusā balsī ierunājās.

Vīrietis apklusa un šaubīdamies nopētīja Emilijas blūmeres, de Kvinsija noskrandušo mēteli un Raiena avīžzēna cepurīti, kuru tas noņēma, atklādams visu acīm savus īra rudos matus.

Bet pārdevējs saņēmās.

-     "Džeja sēru noliktava" jums palīdzēs, kā vien spēdama, viņš turpināja. Vai drīkstu vaicāt, kurš jūsu dārgais tuvinieks ir atstājis šo pasauli?

-     Laimīgā kārtā mūsu dārgie tuvinieki vēl ir kopā ar mums, atbildēja de Kvinsijs, pamezdams skatienu uz Emiliju.

-              Tad aizgājējs ir kāds jūsu draugs? pārdevējs taujāja.

-    īsts draugs patiesi ir dārgums. Zaudēt uzticamu biedru…

-    Ari draugs nav mūs pametis.

-    Tādā gadījumā es jūs nesaprotu.

-    Jūs nebūsiet vienīgais, Raiens noņurdēja.

-    Varbūt esat zaudējuši tālāku radinieku vai kāda jums tuva cilvēka draugu? pārdevējs centās minēt.

-   Arī šoreiz nav trāpīts, de Kvinsijs atteica. Vai jums ir piemērota fraka, kuru es varētu uzvilkt uz oficiālām vakariņām?

Pārdevējs apjuka.

-    Jums varētu derēt jauna zēna uzvalks, viņš sprieda, nopētījis de Kvinsija nepilnu piecu pēdu augumu. Man gan nav gadījies dzirdēt, ka cilvēki ierastos uz oficiālām vakariņām bēru tērpā.

-    Vai gadās, ka jūsu klientiem nepieciešamas zāles, lai pārciestu milzīgus bēdu uzplūdus?

-    Zāles? pārjautāja pārdevējs.

-    Lai nomierinātu nervus.

-    Pieņemu, ka viņš domā opija tinktūru, Raiens nelaimīgs paskaidroja.

-    Nu jā, mums ir tas, ko jūs dēvējat par zālēm. Gadījumā, ja klients nonācis ārkārtīgu emociju varā.

-    Vai jūs būtu tik laipns un to piepildītu? de Kvinsijs pasniedza pārdevējam savu tinktūras flakonu.

-   Vai jūsu apmeklējuma iemesls ir vienīgi mētelis un opija tinktūra? pārdevēja balsī sāka izplēnēt līdzjūtīgie toņi.

-    Un bēru tērps sievietei.

-    Kādēļ sievietei? Raiens neizpratnē iejaucās.

-    Visdrūmākais, kāds vien atrodams, de Kvinsijs precizēja.

-    Ja vien drīkstu zināt… pārdevējs ierunājās. Šādos neparastos apstākļos, ņemot vērā to, ka neviens no jums

nav zaudējis ne tuvinieku, ne draugu, pat ne drauga draugu…

Pārdevējs ieturēja delikātu klusuma bridi.

-    Jūs gribat zināt, kas par to visu maksās? Raiens uztvēra.

-    īsi sakot, jā, pārdevējs attrauca.

-    Lai cik ļoti negribētos to atzīt, maksās Metropoles policija. Raiens uzrādīja žetonu.

Pirmajā mirklī pārdevējs neizskatījās drošs, vai žetons nav viltots, bet tad pamāja.

-     Mēs allaž vēlamies būt labās attiecībās ar policiju. Viņš pagriezās pret de Kvinsiju. Nāciet man līdzi, ser.

-     Inspektor, vai jūs būtu tik pacietīgs un pagaidītu šeit, kamēr mēs ar Emiliju visu nokārtojam? de Kvinsijs lūdza.

-     Būtu vēlams, ka jums par manām iecerēm nekas nav zināms.

-    Parasti tā ir labāk, piekrita Raiens.

*  * *

Bekers skriešus devās uz Meifēru, kas atradās pusjūdzes attālumā uz ziemeļiem no Sentdžeimsa parka. Spēji ievilkdams plaušās auksto gaisu, viņš juta, kā tas saldē rīkli.

Bija jādodas uz namu Kērzonstrītā, pa kuru viņš bija traucies vēl pirms piecām stundām. Steidzīgi, apavu zolēm šķiezdams sniegu, viņš apskrēja gar stūri un nopētīja šauro ielu, cik nu tālu laika apstākļi atļāva.

Tāpat kā citur Meifērā, arī šeit ēkas bija būvētas cieši cita citai blakus. Četrstāvu ēkas, celtas no Portlendas kaļķakmens un apjoztas ar vienādiem kaltiem dzelzs žogiem,

šķita gandrīz identiskas. Šo iespaidu vēl pastiprināja apsnigušās fasādes.

Viņam bija jādodas uz piecdesmit trešo namu.

Misiņa numuri mirdzēja virs durvīm uzstādīto lampu gaismā. Bekers skrēja tālāk. Virs kādas mājas durvīm lampa nebija iedegta. Aiz logiem, kurus sedza aizkari, valdīja tumsa. Ja arī pirms viņa pa šo ielu kāds bija gājis, sniegs jau izrādījās pēdas aizvilcis.

Policists uzskrēja pa pakāpieniem un vairākkārt uzsita ar misiņa klauvēkli. Troksnis atbalsojās otrpus durvīm, taču neviens neatsaucās. Bekers satvēra rokturi un nebija pārsteigts, kad atklāja, ka durvis nav aizvērtas, tāpat kā viņu neizbrīnīja klusums, kad viņš pavēra durvis un nokliedzās tumsā:

-    Detektīvseržants Bekers! Vai mani kāds dzird? Es eju iekšā!

De Kvinsijs reiz bija stāstījis par opija izraisītu sapni, kurā viņš, ieslodzīts ellišķīgā burvju lokā, bija atkal un atkal piedzīvojis vienu un to pašu grotesko notikumu. Līdzīgi tagad jutās Bekers, kad pavērtās durvis atdūrās pret kādu šķērsli uz grīdas. Priekšnamā viņš saskatīja galda apveidu un uz tā sataustīja sērkociņu kārbiņu un sveci. Rokām trīcot, viņš iededza sveci.

Uz grīdas gulēja sulainis ar ievainotu galvu. Lēni recošās asinis liecināja, ka viņam uzbrukts nesen.

Turēdams sveci kreisajā rokā, Bekers izņēma nazi no maksts zem labās bikšu staras un piesardzīgi ieslīdēja vestibilā. Vāzēs plauka siltumnīcā audzēti ziedi, izplatīdami spēcīgu saldu smaržu. No portreta pie pretējās sienas jaunajā policistā bargi vērās vīrietis armijas uniformā. Paša soļu

atbalsīm noklustot, Bekers pulējās saklausīt kādu kustību, taču dzirdēja vienīgi pulksteņa tikšķus.

Gan pa labi, gan pa kreisi atradās aizvērtas durvis. Bekers attaisīja durvis pa labi, un sveces liesmiņa salīgojās. Aiz durvīm viņš ieraudzīja atpūtas istabu, līdzīgu kā lorda Kosgrova namā. Toreiz tā bija tukša. Šeit vienā no daudzajiem plīša krēsliem sēdēja kāds stāvs.

-    Es esmu policijas detektīvseržants. Vai jūs mani dzirdat? Bekers jautāja.

Viņš uzmanīgi tuvojās un sveces drebelīgajā gaismā sazīmēja krēslā sēžam sievieti. Viņa bija piesieta pie krēsla, galva atgāzta atpakaļ. No mutes karājās kāds priekšmets.

Bekers norīstījās, jo saprata, ka šis priekšmets ir kāda dzīvnieka urīnpūslis. Telpā valdīja izteikts aromāts tā nebija ne nāves (pārāk drīz), ne asiņu dvaka (jo asiņu neredzēja). Nē, šo dvingu viņš atcerējās no fermā nodzīvotajiem gadiem.

Tā oda ieskābis piens. Sievietes mati un drēbes bija samērcēti baltajā šķidrumā, un tas pilēja arī no urīnpūšļa, kas iestumts upurim starp lūpām. Kāds bija ar varu lējis pienu sievietei rīklē, lējis tik ilgi, līdz viņa nosmakusi.

Labajā rokā viņa cieši turēja lapiņu. Uzmācās baisa priekšnojauta. Bekers izvilka papīru mirušajai no pirkstiem un uzreiz pazina melno apmali. Skaidrajā, stingrajā, jau gluži vai pazīstamajā rokrakstā bija uzrakstīti divi vārdi.

"Džons Frānsiss".

Tāds Bekeram nebija pazīstams, taču viņš nešaubījās, ka tas ir vēl kāds vīrs, kurš reiz raudzījis nogalināt karalieni Viktoriju. Pārņēma aizvien lielāks dzestrums.

*  * *

Kad de Kvinsijs ienāca Svētā Jēkaba baznīcā un novilka mēteli, komisārs Meins pārsteigts lūkojās uz drūmo apģērbu viņam mugurā.

-    Varētu domāt, ka dodaties uz bērēm, nevis uz vakariņām pilī, Meins izdvesa.

-   Tā kā par uzvalku maksāja policija, es biju priecīgs par to, ko varēja atrast, de Kvinsijs atteica.

-    Par uzvalku maksāja policija? Komisārs Meins, pieri saraucis, pavērās Raienā.

-    Viņš apgalvoja, ka esot jāveic uzskatāma parādīšana. Raiens jutās neērti un labprāt mainīja sarunas tematu.

-    Parādīšana?

-     Mēs uzskatāmi izrādīsim Imanuela Kanta diženo jautājumu, vai realitāte pastāv ārpus mums vai vienīgi mūsu prātos, de Kvinsijs paskaidroja.

-    Šādi prātojumi neatteicas uz likumu, komisārs aizrādīja. Zvērinātajiem nepieciešami stingri, neapgāžami, parbaudāmi pierādījumi. Lai ko jums padomā parādīt, tam ir maz laika. Karaliene mūs gaida jau pēc stundas.

Šaudīdami lukturīšu starus, konstebli steidza pabeigt izmeklēšanas darbus. Draudzei jau bija atļauts iet prom. Bez policijas šeit uzturējās vienīgi daži baznīcas vecākie un ložu uzraugi.

Meins satrūkās no pustumsas viņam tuvojās sieviete sēru tērpā. Kleitas melnais krepdešīna audums likās uzsūcam visus gaismekļa starus. No melnās, apaļās cepurītes lejup slīga biezs melns plīvurs.

Viņas ierašanās sabiedēja ne tikai komisāru ari konstebli kļuva tramīgi.

-     Inspektor, šādi izskatījās lēdija Kosgrova, šorīt ierazdamās baznīcā. Vai piekrītat? de Kvinsijs jautāja.

Raiens pamāja un ieminējās:

-    Vai šīs sieviešu drānas jūs iegādājāties "Džeja sēru noliktavā" un glabājāt saiņos, kurus vedāt šurp? Tagad es, Emilij, sapratu, kālab jūs, iegājusi baznīcā, no priekštelpas nozudāt blakusistabā. Jūs pārģērbāties?

-     Un ko tas pierāda? komisārs Meins neapmierināts noprasīja. Nesakiet, ka policija ir maksājusi arī par šo apģērbu.

Tobrīd Raiens novērsās, juzdamies vēl neērtāk.

-     Lēdijai Kosgrovai bija pavadonis, de Kvinsijs turpināja runāt. Emilij, atļauj man uzņemties viņa lomu.

It kā balstīdams bēdu sagrauztu sievieti, viņš veda meitu pa eju.

Pārējie sekoja.

Drīz viņš nonāca netālu no altāra un brīdi stāvēja pie altāra margām, kuru marmora virsma laternu staros vizēja spokaini balta.

-    Vai Viņas Gaišības mirstīgās atliekas jau ir aizvestas?

-    Vēl nav, komisārs Meins teica.

-    Tādā gadījumā nāksies izmantot otro aizkariem apjozto ložu. De Kvinsijs norādīja uz kreiso stūri. Nāc, Emilij!

ŠI loža, lai gan atradās aiz kolonnas, bija tieši tāda pati kā lēdijai Kosgrovai piederējusī. Visos četros stūros slējās balsti, pie kuriem bija piestiprināti aizkari. Tāpat kā Kosgrovu ložā, ari te bija novietoti trīs soli.

-    Vai varu aizņemties lukturus? de Kvinsijs lūdza konstebliem un iepretim ložai novietoja vairākus gaismekļus.

-    Tas domāts, lai radītu iespaidu par dienasgaismu, viņš paskaidroja. Šorīt lēdijas Kosgrovas loža bija aizslēgta. Vai kāds, lūdzu, varētu to atslēgt?

Ložu uzraudze tobrīd stāvēja pulciņā ar citiem un atsaucās lūgumam.

De Kvinsijs pagriezās pret sievieti melnā. Emilij, es izsaku jums visdziļāko līdzjūtību.

-    Līdzjūtību? Par ko? komisārs Meins apjucis vaicāja.

-    To šorīt lēdijai Kosgrovai apliecināja viņas pavadonis, atteica de Kvinsijs. Tiesa, tas vīrietis uzrunāja sievieti par lēdiju Kosgrovu, nevis Emiliju. Viņa vārdi bija: "Lēdija Kosgrova, izsaku jums visdziļāko līdzjūtību." Vai tā ir taisnība, inspektor Raien?

-    Jā, Raiens apstiprināja. Tā es pats dzirdēju.

-    Emilija, lūdzu, paceliet plīvuru.

Sieviete paklausīja, un komisārs Meins izbrīnīts soli atkāpās.

-     Bet…

Tā nebija Emilija.

Tā bija aptuveni sešdesmit gadus veca sirma večiņa, kuras augums līdzinājās Emilijas stāvam.

-    Kas, pie… komisārs izsaucās.

-     Kad inspektors Raiens uzrunāja sievieti par Emiliju, viņa pamāja ar galvu, de Kvinsijs skaidroja. Es viņu vairākkārt nosaucu vārdā, un pārējie nemaldīgi pieņēma, ka tā ir Emilija. Tieši tā notika šorīt. Sieviete, kas ienāca baznīcā, nebija lēdija Kosgrova. Tomēr viņas pavadonis uzrunāja viņu šajā vārdā, tādējādi liekot apkārtējiem tam noticēt. Realitāte mūsu prātos atšķīrās no tā, kas patiesībā atradās mums acu priekšā.

-     Taču ložā uz grīdas guļ lēdijas Kosgrovas līķis, iebilda Raiens.

-    Par to šaubu nav. De Kvinsijs pagriezās pret sievieti sēru tērpā. Vai drīkstu iepazīstināt jūs ar Agnesi, ložu uzraudzi, kas šorīt te mūs sagaidīja pirmā? Kad pirms laiciņa atgriezāmies, kundze atradās vestibilā un piekrita palīdzēt šajā nelielajā izrādē. Tencinu, Agnese. Lūdzu, nolaidiet plīvuru un turpiniet tēlot lēdiju Kosgrovu. Vai varbūt Emiliju? Cik daudz vārdu! Komisār, vai jums ir nelabi? Jūs esat tā saviebies, it kā ciestu no dūrēja pakrūtē.

No jaunās žaketes iekškabatas de Kvinsijs izņēma melnu aploksni ar melnu zīmogu un pasniedza Agnesei.

-    Šo es ieguvu "Džeja sēru noliktavā". Tai līdzīgu lēdijas Kosgrovas lomas tēlotāja saņēma, visai draudzei redzot. Agnese, pareizāk sakot, Emilija, nē, patiesībā, lēdija Kosgrova… Jūs varat turpināt šārīta notikumu rekonstrukciju.

Plīvurā tinusies sieviete iegāja ložā, aizvēra vārtiņus un apsēdās uz pirmā sola.

De Kvinsijs pagriezās pret konstebliem.

-     Tagad, lūdzu, esiet tik laipni un apsēdieties dažādos solos, it kā jūs būtu draudzes locekļi dievkalpojuma laikā.

-     Lai notiktu kas notikdams, es vēlos atrasties tam tuvumā! Komisārs Meins izvēlējās kaimiņu solu.

-    Es jums parādīšu vēl labāku skatpunktu, de Kvinsijs solīja. Lūdzu, nāciet līdzi. Viņš veda policijas priekšnieku uz altāra margu pusi.

-    Ko jūs darāt? komisārs uzstājīgi gribēja zināt.

De Kvinsijs iedzēra malku no opija tinktūras flakona.

-Jūs izliksieties par vikāru. Lūdzu, mazliet tuvāk margām.

-    Es patiešām jūtos neomulīgi, Meins atzina.

-    Tagad pagriezieties ar seju pret draudzi.

-    Nudien, gaužām neomulīgi.

-    Tā kā šajā vietā stāvēja tikai vikārs, es iešu uz centrālo eju un no turienes došu jums norādījumus, de Kvinsijs paziņoja.

Stāvēdams ar muguru pret altāri, komisārs Meins apstulbis vēroja, kā nelielā auguma vīrs soļo garām konstebliem un baznīcas uzraugiem, kas bija atraduši vietu dažādos solos, un nozūd tumsā.

-    Komisār, vai jūs jaunībā jebkad esat spēlējis teātri? no tumsas atlidoja de Kvinsija balss. Es jums pateikšu priekšā dažus teikumus. Jūs atkārtosiet.

-     Patiesi, tas ir…

-     Dievkalpojums sākās ar baznīcas himnu. “Dieva dēls karā dodas". Cik konsteblu to prot? de Kvinsijs vaicāja.

Daži pacēla roku.

-    Tad dziediet līdzi. Pret arkveida griestiem pacēlās de Kvinsija apbrīnojami skanīgā balss. "Dieva dēls karā dodas karalisku kroni gūt."

Konstebli viņam piebalsoja.

Meins apjucis klausījās, bet tad viņa uzmanību piesaistīja sols labajā pusē, kur melnā tērptais stāvs kā viņu sauca? atplēsa melno aploksni, atlocīja papīra lapiņu ar melno apmali un izlasīja tekstu. Seja palika neatklāta.

Stāvs pavirzījās uz ložas stūriem, atraisīja aizkarus un aizvilka tos gan aizmugurē, gan sanos. Apslēpta visu skatieniem, redzama vienīgi komisāram, sieviete noslīga uz ceļiem un nolaida pieri uz priekšējām margām.

-    Vai tā šorīt rīkojās lēdija Kosgrova? komisārs Meins uzsauca de Kvinsijam, kurš joprojām stāvēja tumsā.

-    Jā! apstiprināja Opija lietotājs. Vikārs sveica draudzi, sacīdams aptuveni šādi: "Ikreiz, kad mūsu nasta top

pārlieku smaga, paturiet prātā, kādas grūtības nākas pārciest mūsu brašajiem kareivjiem." Vai varat to atkārtot, komisār? "Ikreiz, kad mūsu nasta top pārlieku smaga…"

-     "Ikreiz, kad mūsu nasta…"

Komisārs drūmi noraudzījās, kā de Kvinsijs iznirst no tumsas un nāk pa eju, turēdams rokās kaudzīti ar dziesmu grāmatām.

-    Lūdzu, pabeidziet teikumu, komisār. Par grūtībām, kādas pārcieš mūsu brašie kareivji.

-     Es…

Pēkšņi de Kvinsijs krita uz priekšu. Grāmatas pajuka kur kurā uz akmens grīdas. Skaļie būkšķi aizvēlās pa gandrīz tukšo baznīcu.

-    Vai dieniņ! de Kvinsijs iesaucās.

Viņš rausās grāmatas pacelt, taču izlaida no rokām citas.

-    Ko jūs darāt? komisārs noprasīja.

-    Izlūdzos piedošanu! Cik es esmu neveikls! Opija lietotājs pacēla dažas dziesmu grāmatas, bet tikām gandrīz nometa citas. Lūdzu, turpiniet dievkalpojumu.

-    Kādu dievkalpojumu?

Komisārs Meins paraudzījās uz solu, kurā sērojošā sieviete Agnese, viņu sauca Agnese! bija notupusies uz ceļiem un piespiedusi galvu sola priekšējām margām.

Taču tajā brīdi Agnese sāka slīgt lejup, un vienlaikus viņas galva atgāzās, atklājot skatieniem…

-    Nē! iekliedzās Meins.

Agneses plīvurs un kleita mirka tumšsārtā šķidrumā.

-    Mans Dievs! komisārs sauca. Viņai pārgriezts kakls!

Sieviete ložā saļima uz grīdas, kur viņu vairs nevarēja

saskatīt.

Meins traucās turp, un no blakus sola piesteidzās Raiens.

-    Atkal sākas! Meins sauca.

Pie ložas piegāja de Kvinsijs un paraudzījās uz stāvu, kas, sažņaudzis plaukstā zlmiti ar melno apmali, nekustīgi gulēja uz grīdas.

-    Inspektor Raien, lūdzu, noskaidrojiet, vai Agnesei vēl ir iespējams palīdzēt. Man palicis atmiņā, ka jus ar naža galu pacēlāt lēdijas Kosgrovas plīvuru. Šajā gadījumā tas nebūs nepieciešams.

Samulsušais Raiens iegāja ložā. Vismaz šoreiz grīda nav klāta asinīm.

-    Jā, tikai kleitas priekšpuse un nedaudz plīvurs. Patiesībā tā ir sarkanā tinte no pudelītes, ko es pievācu no lorda Kosgrova kabineta rakstāmgalda. Man radās labāka doma. Komisār Mein, lūdzu, pārliecinieties, ka Agnese nav cietusi!

Saraucis uzacis, Meins iegāja ložā, notupās un pacēla Agneses plīvuru.

Un satriekts atkāpās.

No plīvura apakšas viņā vērās cita seja.

Viņam pretī smaidīja nevis ložu uzraudze, bet gan Emilija.

-    Piedodiet, ka iztrūcināju, komisār, jaunā sieviete bilda un piecēlās no grīdas. Plaukstā viņa joprojām turēja zīmīti ar melno apmali.

-    Tieši tā draudzes acu priekšā šorīt risinājās notikumi, de Kvinsijs skaidroja. Agnese, kur esat jūs?

Sirmā uzraudze panācās priekšā sajukuma laikā viņa bija nostājusies aiz ložas. Viņai mugurā vairs nebija sēru tērpa.

-    Paldies, ka piekritāt palīdzēt, mīļā, de Kvinsijs pateicās.

Negribot Agnese atplauka smaida.

-    Bet… Raiens izdvesa.

-    Lorda Kosgrova namā jūs minējāt asinīm nošķiestu guļamistabu. Jūs norādījāt, ka jāmeklē vēl viens upuris. Patiesībā upuris jau ir atrasts. Vakar vakarā savā mājā tika noslepkavota lēdija Kosgrova. Viņa nekādā ziņā nevarēja iesoļot baznīcā. Kā jūs pirmīt sacījāt, nav saprātīgi domāt, ka viņa būtu devusies mājās, atradusi savu vīru un kalpotājus brutāli nogalinātus un pēc tam braukusi uz baznīcu sēru tērpā, nepaziņojot policijai par noziegumu. Vienīgais iespējamais risinājums ir tāds, ka viņa nonāvēta mājās. Tad viņas līķi ietērpa sēru drānās un nakts vidu atgādāja šurp. Atslēgu ir tik daudz, ka diez vai būtu sarežģīti kādu sadabūt. De Kvinsijs pagriezās pret pārējiem. Vai kādam nav pazudusi ieejas durvju atslēga?

-    Man! kāds baznīcas vecākais atsaucās. Nevarēju atcerēties, kur biju to nogrūdis. Izmeklējos malu malās.

-     Naktī šurp atveda lēdijas Kosgrovas mirstīgās atliekas un paslēpa zem ložas pēdējā sola. Agnese, vai jūs gadījumā nesaņēmāt lorda un lēdijas Kosgrovu ziņu, ka viņi šorīt neapmeklēs dievkalpojumu un jums nav nepieciešams noslaucīt putekļus solā vai iekurināt ogļu krāsniņu?

-    Jā, tā patiesi bija.

-    Šādi slepkava ar līdzzinātājiem nodrošināja to, ka neviens neatslēgs lēdijas Kosgrovas ložu un nejauši nepamanīs zem trešā sola noglabāto līķi. Pirmās baznīcas dziesmas laikā sieviete, kas tēloja lēdiju Kosgrovu, aizvilka ložas aizkarus. Viņu redzēt varēja tikai vikārs, taču viņa uzmanību saistīja augsti cienījamais kara varonis pulkvedis Tresks, kurš tobrīd savā tumši sarkanajā formastērpā neparasti skaistas sievietes pavadībā nāca pa centrālo eju. Visu ska

tiem, ari vikāra, bija pievērsti šim krāšņajam pārim. Viltvārdei nebūtu sarežģīti noslīgt zem ložas margām, kur viņu neviens neredz. Tur viņa izvilka lēdijas Kosgrovas līķi ložas priekšpusē un nostatīja pie priekšējā sola pozā, kādā pēc tam to redzēja vikārs, kurš tobrīd vairs nelūkojās uz augsto viesi. Mūsu gadījumā pietika ar manu mazo izrādi, kad es izmetu no rokām dziesmu grāmatas un steigšus vācu tās kopā. Zīmīte, kuru saņēma viltvārde, un tāda pati lapiņa, kuru atrada upura rokā, abu līdzību vienīgi pastiprināja.

-    Bet asinis uz grīdas? iejaucās Raiens.

-    Pie līķa bija paslēpts pūslis ar asinīm, droši vien kāda dzīvnieka asinīm. Nostatījusi lēdijas Kosgrovas līķi, nezināmā sieviete iztukšoja šo pūsli tā, ka asinis izplūda zem ložas vārtiņiem. Iekams vikārs iztrūkās no šī skata, viltvārde atgriezās paslēptuvē zem pēdējā sola, atbrīvojās no maskējuma un salika visu maisiņā. Kad izcēlās tracis, dāma izmantoja par aizsegu aizkaru un balstu aiz ložas un izslīdēja no ložas pa aizmuguri. Sieviete, kas iejūk satraukto draudzes locekļu vidū, nepiesaistītu uzmanību. Tāpat kā nupat, pienākusi klāt, palika neievērota Agnese.

-     Ļaudis redzēja to, ko viņiem lika redzēt, komisārs Meins secināja.

-    Patiesi tā. Jautājums par to, vai realitāte pastāv ārpus mums vai ir mūsu prātos, nav vis lieks, komisār. Baznīcēnus maldināja, liekot domāt, ka viņu vidū norisinājusies brutāla slepkavība, turklāt lai nu kur, bet Svētā Jēkaba baznīcā, un ka slepkava nesaprotamā kārtā spējis izkūpēt gaisā. Rīt no rīta šo pārliecību izplatīs piecdesmit divi Londonas laikraksti. Cilvēki sapratīs, ka nevar justies droši ne savās gultās, ne arī citur, ja nejūtas droši svētdienas rītā

baznīcā. Noziedznieku mērķis ir ne tikai atriebties, bet arī sēt paniku. Varat būt pārliecināts, ka drīz notiks citas slepkavības, arī saistītas ar publiskām vietām.

Negaidot atskanēja troksnis, un de Kvinsijs pagriezās turp.

Otrpus jomam noklaudzēja un atvērās durvis. Iebrāzās Bekers, kuram no cepures un mēteļa bira sniegpārslas.

Policists pūlējās atgūt elpu.

-     Tiesnesis… sers Ričards Hokinss… pārgriezta rīkle… Sentdžeimsa parkā!

-    Ko jūs sakāt? komisārs Meins pārjautāja.

-    Viņa sieva… viņai rīklē caurulīte… nosmacēta ar…

*  * *

Atriebējs visu mūžu paturēja prātā, cik satriekts izskatījās tēvs, kad konstebls, tuvodamies viņu pieticīgajai būdiņai, vaicāja: Vai Keitlīna O'Braiena ir jūsu sieva?

-    Jā, ir. Kamdēļ prasāt? Vai ar viņu kas atgadījies?

Izdzirdējis īru akcentu, konstebls nopētīja vīrieti no galvas līdz kājām.

-    Tā var sacīt.

-    Es nesaprotu.

-    Viņa ir arestēta.

-    Arest… Kolina tēvs pat nejaudāja pabeigt šo vārdu. Kolins pirmo reizi dzirdēja tēvu balsī bailes. Mans Dievs! Par ko?

-    Par zagšanu veikalā.

-Ko?

-     Bērbridža tekstiliju veikalā.

-    Tc kaut kas misējies. Uz to veikalu Keitlina devās pārdot savus adījumus.

-    Neko nezinu par adījumiem. Zinu to, ka jūsu sievai, izejot no Bērbridža veikala, grozā bija vairāk nekā pirms ieiešanas.

-    Nē! Keitlina nemūžam…

-    Sargieties pacelt balsi! Kazi, dzimtajā pusē jums ļauts bļaustīties uz konstebliem, bet šeit ļaudis izrāda cieņu varai.

-      Es nemēģinu… Es negribēju… Kur viņa ir? Sentdžonsvudas iecirknī?

-    Ja gribat viņai palīdzēt, iesaku atrast advokātu.

Konstebls pagriezās, lai dotos uz divričiem, ar kuriem

viņš bija ieradies no pilsētas, un grasījās apsēsties pītajā sēdeklī.

-    Vai jūs varat mani aizvest? Kolina tēvs lūdzās.

-    Jūs pats redzat, ka divričos ir vieta tikai vēl vienam cilvēkam.

-    Vismaz pagaidiet mani! Jūs varētu parādīt ceļu uz iecirkni! Lūdzu! Man viņa ir jāsatiek!

-    Piecas minūtes es varu atlicināt. Konstebls aizkaitināts nopūtās.

Kolina tēvs steigšus atgriezās mājā.

-    Emma, tu esi vecākā. Paliec te un pieskati Rūtu. Vairāk naudas man nav. Saujā viņš turēja vien dažas monētas. Kolinu es ņemšu līdzi. Ja nevarēšu uzreiz nākt mājās, es atsūtīšu ar viņu vēstis.

Policists noplīkšķināja grožus, un ponijs sāka soļot.

-   Paķer mēteli un abiem pa maizes gabalam Kolin! tēvs aši pavēlēja.

Aizelsdamies un bailēs trīcēdams, Kolins izpildīja uzdevumu un traucās pakaļ tēvam, kurš steidzās panākt konsteblu.

Visgarām daļēji izbūvētā ciemata ceļam uz sliekšņiem stāvēja sievietes un bērni un nolūkojās trijotnē.

Ciemata iela saplūda ar platāku ceļu, tad pārgāja lielceļā, kur gājēju un braucēju plūsmā klabēja ratu riteņi un klaudzēja pakavi.

-    Policija! Dodiet ceļu! konstebls sauca.

Kad rati un lopi nepašķīrās viņa priekšā, konstebls iegrieza divričus uz lauka un traucās uz priekšu, saceļot putekļu mākoņus.

Kolins paklupa un ceļa smiltīs nobrāza roku. Viņš pietrausās stāvus un atsāka skriešanu, lai panāktu tēvu. Uz lūpām klājās putekļu kārtiņa.

Visbeidzot viņi nonāca pie uzraksta "Sentdžonsvuda", taču šaurajās ielās drūzma kļuva vēl biezāka un pakavi un riteņi uz bruģakmeņiem dārdēja skaļāk.

Konstebls iegrieza divričus nelielā šķērsielā un apturēja zirgu pie veikalam līdzīgas ēkas, kuras izkārtne vēstīja "Policija".

-    Es gan nezinu, kāda jēga bija man sekot. Daudz prātīgāk būtu, ja jūs sameklētu advokātu.

-    Bet man jāparunā ar sievu!

No iecirkņa iznāca seržants. Kas te par brēku? viņš uzsauca.

-    Te ir mana sieva. Keitlīna O'Braiena!

-    Tā īriete? Tā zagle? Nē, jūs maldāties. Viņas te nav.

-    Jūs gribat sacīt, ka jūs viņu palaidāt uz brīvām kājām?

-    Nē, es saku, ka mums nebija vietas. Pirms stundas jū

su sievu kopā ar divām citām zaglēm aizgādāja ratos uz Londonu.

-    Uz Londonu?

-     Uz Ņūgeitas cietumu. Paklaigājiet tur, tad redzēsiet, kas notiks.

-     Ņūgeita! Lai Dievs mums stāv klāt! Kolina tēvs izbllī uz bridi gluži pārakmeņojās. Atguvies viņš pavaicāja:

-    Kur ir Bērbridža veikals?

-    Ja aiztiksiet liecinieku, nonāksiet Ņūgeitā pie sievas!

Kolina tēvs izskrēja uz ielas, lūgdamies garāmgājējus, lai

parāda ceļu.

-     Kur ir Bērbridža tekstiliju veikals? Vai varat pateikt, kur atrast…

Cilvēki rāvās prom no viņa.

-     Divas ielas tālāk. Pa labi, beidzot kāds paskaidroja, lai tiktu vaļā no uzmācīgā vīra.

No trakās skraidīšanas Kolinam smeldza kājas. Tomēr viņam, steidzīgi izlavierējot cauri pūlim, sazin kā izdevās paturēt tēvu acīs. Tas ieskrēja veikalā, kura vitrīnā bija izlikti krekli, kabatlakatiņi un galdauti.

Ieiedams veikalā, Kolins izdzirdēja tēvu uzrunājam vīrieti, kas stāvēja aiz letes:

-     Mana sieva vakar atnāca šurp pārdot trīs pašas noadītos puloverus.

-     Man tos nevajadzēja. Bērbridžs bija masīvs vīrietis ar apaļu seju un biezām tumšām uzacīm.

-    Mēs dzīvojam Helmsifīldā, četras jūdzes uz ziemeļiem no šejienes, Kolina tēvs stāstīja. Kāda mūsu kaimiņiene teicās esam jūsu māsa.

-    Un tad? Kāds viņai ar to sakars?

-    Jūsu māsa vēlēja manai sievai atnākt šurp. Viņa apgal

voja, ka manas sievas adītie puloveri esot īpaši un jus varot tādus pārdot.

-     Varbūt manai māsai tie puloveri šķita īpaši, bet man vajag kvalitatīvāku preci. Es pateicu jūsu sievai, ka man tādi neder. Pēc brīža skatos, un viņa jau bāž grozā zem adījumiem kreklu!

-    Nē! Keitlīna tā nedarītu!

-    Tomēr darīja gan. Ko redzēju, to redzēju.

-    Te notikusi kāda kļūda.

Atvērās durvis. Ienāca konstebls, kuram abi bija sekojuši uz Sentdžonsvudu, un uzlika roku uz steka.

-    Vai kādas problēmas? policists jautāja.

-    Šis īrs mani sauc par meli.

-    Nē! Tā es neteicu! Es tikai apgalvoju, ka notikusi kāda kļūda!

-     Es jūsu vietā neuzplītos vīram, kuru jūsu sieva apzaga, konstebls pamācīja.

-    Viņš aizbaida manus klientus, Bērbridžs sūrojās.

-    Jūs varat doties uz Ņūgeitas cietumu un raudzīt, vai nevarat sievai kā kaut līdzēt, konstebls brīdināja. Citādi es nokārtošu tā, ka jūs attapsieties Ņūgeitā pa citu ceļu.

Izmisuma pārņemts, Kolina tēvs paraudzījās te uz vienu, te uz otru vīru un izskrēja no veikala.

Kolins izsteidzās viņam pakaļ. Abi nonāca uz galvenās ielas un iejuka nebeidzamajā ekipāžu un lopu straumē, kas ieplūda no blakus ieliņām. Aizvien skaļākā un putekļainākā plūsma nesa viņus līdzi ar tādu spēku, ka viņi pat gribēdami nebūtu varējuši izlauzties brīvībā un nonākt atpakaļ ciematā. Zēnam bija sajūta, ka viņu sagrābusi plūdu pārņemta nerimtīga upe, kas traucas pretī ūdenskritumam.

Taču gaisa neputoja šļakatu mākonis virs ūdens virs Londonas kā zārka pārklājs vilnīja bieza, brūna migla.

*  * *

Kampdams pēc elpas, Bekers izklāstīja pieredzēto, un visus šis stāstījums satrieca. Viņi sastinguši stāvēja netālu no ieejas baznīcā. Policijas lukturu trīsuļojošajā gaismā vīdēja stingās sejas izteiksmes.

-    Nosmacēja tiesneša sievu ar… Komisārs pagriezās pret de Kvinsiju. …ar pienu? Neaptverami! Kurš gan, pie pilna prāta būdams…

-     Tas ir pilnībā aptverams noziegums, attrauca de Kvinsijs. Slepkava labi apzinās, ko dara, un noteikti ir pie pilna prāta. Vismaz likuma priekšā.

-    Bet tā rīkotos vienīgi briesmonis.

-    Vai arī tāds, kurš savus upurus uzskata par briesmoņiem, de Kvinsijs piebilda. Skaidrs ir tas, ka slepkava uzskata savu baiso izrīcību par pilnībā attaisnojamu. Komisār, kas jums ienāk prātā vispirms, dzirdot vārdu "piens"?

-    Tā kā esam baznīcā, es atceros Bībeles pantu, Meins atbildēja. "Zeme, kurā piens un medus tek."

-    Un jums, inspektor Raien? Kāda ir jūsu pirmā doma?

-    Mātes piena šķīstums. Bet es nesaprotu, kā šie izteicieni var mums līdzēt.

-    Emilij? de Kvinsijs uzrunāja meitu. Kas tev ienāk prātā, kad saku vārdu "piens"?

-    Makbets, protams.

-    Lieliski, mana mīļā!

Komisārs Meins izskatījās apstulbis.

-     Vai ari jūs, mis de Kvinsija, nododaties opija tinktūras lietošanai? Es neredzu, kāds sakars pienam ir ar…

-    Vai jums ir gadījies nesen noskatīties izrādi "Makbets", komisār? de Kvinsijs vaicāja. Varbūt esat lasījis manu eseju "Par klauvēšanu pie vārtiem "Makbetā""?

-    No tām zālītēm jums domas lēkā gluži kā zaķis.

-     Lēdija Makbeta bargi rāj savu vīru par mazdūšīgumu, jo viņš atsakās nonāvēt karali un ieņemt tā vietu. Par ko viņa izsmej Makbetu, Emilija?

-    Par to, ka viņā ir par daudz cilvēciskās labsirdības piena.'

Komisāru Meinu šis citāts mulsināja. Piena? Cilvēciskā labsirdība?

-     Tieši to saoda seržants Bekers, atradis lēdiju Hokinsu. Viss sievietes augums mirka ieskābušā cilvēciskās labsirdības pienā. Slepkava atkal norāda, ka atriebjas par kādu lielu netaisnību.

-    Tie ir tikai patvaļīgi pieņēmumi, Meins aizrādīja.

-     Tā var šķist, iekams atceras "Makbeta" sižetu. Luga ir par atentātu pret monarhu.

Pēkšņi nobālēdams, komisārs apliecināja, ka viņam beidzot ataususi gaisma.

-     Lorda Kosgrova saujā atrada zīmīti ar Edvarda Oksforda vārdu. Šis cilvēks šāva uz karalieni, de Kvinsijs skaidroja. Zīmītē, kuru seržants Bekers uzgāja pēdējā upura rokā, bija Džona Frānsisa vārds.

-     Arī šis cilvēks ir uzbrucis karalienei, komisārs secināja,

1 "Makbeta" tekstā ir "milk of human kindness". Latviskajā tulkojumā ir vienīgi "cilvēciskā labsirdība", savukārt vārds "piens" ir pazudis. (Tulkotāja piezīme.)

3«* *

1842. gada 29. maijs, svētdiena

Pūlī netālu no Sentdžeimsa parka stāvēja melnīgsnējs vīrietis un vēroja karalieni Viktoriju un princi Albertu vaļējā karietē atgriežamies no dievkalpojuma. Tā kā visu uzmanība bija pievērsta karalienei un princim, tikai retais pamanīja, ka vīrietis izvelk pistoli.

Viens no tādiem bija zēns, kurš nejauši paskatījās uz vīrieša pusi brīdī, kad tas nomērķēja un nospieda mēlīti.

Taču atskanēja vien klikšķis. Pistoles gailis gan atsitās, taču šāviens nenotika. Vīrs aizsteidzās prom.

Otrs liecinieks bija princis Alberts, kurš palūkojās uz pūli un pateica Viktorijai: Iespējams, esmu maldījies, taču es visai skaidri redzēju, ka uz mums kāds notēmējis ieroci.

Zēnam, kurš redzēja atentāta mēģinājumu, piemita runas defekts stostīšanās. Kad viņš mēģināja izstāstīt par pistoli, ļaudis nepacietīgi atmeta ar roku un aizgāja, taču zēns pārradās mājās un spēja izklāstīt savus piedzīvojumus ģimenei, un tā nosprieda, ka par notikušo jāziņo varas iestādēm.

Turpmāko divdesmit četru stundu laikā puisēna ģimenes locekļi uzmeklēja vairākus ierēdņus un pārliecināja viņus noklausīties zēna lēnajā, stostīgajā izklāstā. Tikmēr pēc prinča Alberta liecības saņemšanas Bakingemas pilī ieradās komisārs Meins.

*  * *

-    Kā jau Viņa Augstība norādīja, bija pilnīgi iespējams, ka viņš ir pārskatījies, Meins baznīcā turpināja stāstīt. Vi

si bija sapulcējušies istabā līdzās priekštelpai, lai neviens nevarētu noklausīties. Tad mēs saņēmām ziņu par zēnu, kurš redzējis to pašu, par ko vēstīja princis Alberts. Šaubu vairs nebija, un mēs piekodinājām karalienei un princim uzturēties pilī, bet paši tikmēr palielinājām konsteblu patruļu skaitu pils apkaimē. Varat iedomāties, kā mūs pārsteidza karaliene, kura bija nospriedusi, ka slapstīšanās pilī esot slikts piemērs. Pavalstnieki gaidot viņu parādāmies ielās saskaņā ar iepriekš avīzēs izsludināto grafiku. Viņas Majestāte bija apņēmusies turēt savu solījumu, tālab nākamās dienas vakarā pulksten sešos, nebrīdinājusi mūs, karaliene kopā ar princi Albertu devās braucienā ar karieti no pils, augšup pa Konstitjūšenhillu uz Haidparku. Mēs par to neko nezinājām. Tūkstošiem cilvēku vēroja karieti pabraucam garām. Satriecoši varonīga rīcība.

Komisārs apklusa, bet stāstījumu turpināja Raiens:

-     Es tolaik vēl arvien patrulēju tajā apkārtnē. Tā kā es biju sagūstījis Edvardu Oksfordu un reiz arī biju palīdzējis notvert zagli, kurš ielavījās pilī un piesavinājās dažus karalienes garderobes piederumus, mani mēdza norīkot īpašiem uzdevumiem. Šajā reizē es, ģērbies civildrēbēs, iejuku pūlī. Detektīvu nodaļa tolaik vēl nebija nodibināta, taču var apgalvot, ka neoficiāli es tobrīd jau biju detektīvs. Es apstājos Grīnpārka malā, turpat netālu no vietas, kur Oksfords pirms diviem gadiem bija šāvis uz karalieni. Biju pārliecināts, ka draudošo briesmu dēļ karaliene ir atteikusies todien rādīties sabiedrībā. To, protams, iespējamais uzbrucējs nevarēja zināt. Viņš noteikti varēja atgriezties, un es cerēju, ka izsniegtais apraksts ļaus man viņu pazīt. Man par milzu pārsteigumu, karaliene un princis patiešām pabrauca mums garām. Nav nosakāms, kādas izjūtas mani tobrīd

sagrāba spēcīgāk: atvieglojums par to, ka Viņas Majestāte ir neskarta, vai bažas par to, ka viņai draudēs briesmas, atgriežoties no Haidpārka. Pūlis neizklīda, vēlēdamies karalieni un princi apskatīt vēlreiz. Sadrūzmējās vēl vairāk ļaužu, atskanēja saucieni: "Brauc! Brauc!" Bija pagājušas tikai divdesmit minūtes pēc pirmās parādīšanās. Es modri lūkojos, vai nesaskatīšu kaut ko neparastu, un manu uzmanību piesaistīja konstebls Konstitjūšenhillas pretējā pusē. Viņš cieši vēroja jaunekli, kurš stāvēja blakus ūdens brīvkrānam. Jaunajam vīrietim bija mazliet tumsnēja seja, un tādējādi viņš atbilda aprakstam. Kamēr karaliskā kariete parādījās tālumā, es pārgāju ceļam otrā pusē. Ļaudis trokšņoja aizvien skaļāk. Valdnieku pārim tuvojoties, es dzirdēju dunam zirgu pakavus un ekipāžas riteņus. Jauneklis bija atkāpies un noslēpies aiz koka. Brīdī, kad es nonācu pūlī abu tuvumā, kariete brauca garām. Konstebls mani pārsteidza, proti, viņš novērsās no jaunekļa un nostājās miera stājā, godinot braucējus. Acīmredzot policists nekad nebija atradies karaliskā pāra klātbūtnē. Turpretim es biju daudzreiz redzējis Viņas Majestāti un visu uzmanību veltīju jauneklim, kurš stāvēja aiz koka un piepeši pacēla pistoli. Es metos turp. Pēc šāviena blīkšķa no pūļa atskanēja kliedzieni. Gaisā izkūpēja pistoles radītie dūmi, un konstebls traucās pie manis un palīdzēja pievārēt vīrieti, kurš bija nospiedis mēlīti.

-    Tas bija Džons Frānsiss, iejaucās de Kvinsijs.

Raiens pamāja. Piesteidzās vēl daži konstebli. Mēs aizvedām Frānsisu uz pils sardzes telpām un pēc tam uz policijas iecirkni Vaitholā.

-     Vai karaliene un princis bija cietuši? Bekers apvaicājās.

-     Par laimi, nebija, komisārs Meins atteica. Frānsiss ņēmās apgalvot, ka pistole bijusi pielādēta tikai ar pulveri un prapi. Viņa advokāts argumentēja, ka Frānsisa nolūks bijis popularizēt viņam piederošo nīkulīgo tabakas veikaliņu, piesaistīt jaunus klientus un tādējādi nomaksāt parādus. Tomēr prokurors izvirzīja apsūdzību valsts nodevībā.

-    Valsts nodevībā? Pat ja pistole nebija pielādēta? Emilija brīnījās.

-     Šaujamieroču zinātājs liecināja tiesā, ka, trāpījis karalienei sejā, prapis varētu nodarīt nopietnus bojājumus. Šaujampulvera aizdedzināts, prapis varētu pielaist uguni karalienes kleitai. Frānsisu notiesāja.

-     Un piesprieda nāvessodu pakarot, de Kvinsijs papildināja. To, kā izpildīt sodu par valsts nodevību, izgudroja vēl I lenrija Astotā laikos. Frānsisam pēc nāves bija jānocērt galva un ķermenis jāsadala četrās daļās.

-     Emilija, atvainojiet par šādu nepatīkamu sarunu, Raiens iejaucās.

-    Tēva rakstos es esmu lasījusi vēl baisākus atgadījumus, Šon. Bet paldies par rūpēm.

Dzirdēdams, cik familiāri šie cilvēki uzrunā viens otru, komisārs Meins mirkli saminstinājās, tomēr tad atgriezās pie sarunas temata:

-    Dažuprāt, Frānsiss izmisīgi rīkojies savu parādu dēļ un cerējis, ka viņu atzīs par nepieskaitāmu un iemetīs Bedlamā, de Kvinsijs pavēstīja Emilijai. Pilsētā melsa, ka Edvardam Oksfordam tur klājoties itin ērti. Varbūt Frānsiss ilgojās pēc tādas dzīves, kurā viņam nebūtu jāraizējas par jumtu virs galvas vai maltīti. Ja šāds bija viņa nolūks, tad viņu gaidīja smaga vilšanās.

-    Vai Frānsisu sodīja ar nāvi? Bekers pavaicāja.

-     Nē, de Kvinsijs atteica. Pēdējā mirklī spriedumu nomainīja uz mūža katorgu Van Dīmena Zemē. Uzzinājis, kurp vedīs viņa ceļš, Frānsiss varbūt nosprieda, ka nāvessods būtu labāks.

-    Un tas viss nabadzības dēļ, Emilija klusi novilka tonī, kas nepārprotami liecināja, cik ļoti viņa izprot trūkuma radīto izmisumu.

-     Gadiem ilgi es biju spriedis iedibināt vienību ar detektīviem, kuri strādātu civilapģērbā un kuriem būtu pilnvara darboties visos Londonas policijas rajonos, komisārs Meins skaidroja. Otrs atentāts pret karalieni vien pasteidzināja mani spert šādu soli. Pirms trīspadsmit gadiem man bija nepieciešamas divpadsmit nedēļas, lai radītu Metropoles policiju. Turpretī detektīvu vienība, kurā darbojās divi inspektori un seši seržanti, tika izveidota sešās dienās.

-    Un tieši laikā, turpināja Raiens. Pēc diviem mēnešiem vēl kāds sadomāja šaut uz karalieni.

*  * *

-     Kur ir Ņūgeitas cietums? atriebēja tēvs lūdzoši tincināja garāmgājējus. Abi Londonā centās atrast ceļu.

Garām dārdināja karietes, rati, divriči, kebi un pārpildīti omnibusi uz to jumtiem bija satupuši pasažieri, bet sulaiņi turējās kariešu aizmugurē. Troksnis bija nomācošs. Avīžzēni auroja par nesen pastrādātajiem noziegumiem. Ielu tirgotāji skaļās balsīs slavināja ratos sabērtos augļus un dārzeņus. Ubagi lūdza žēlastības dāvanas.

Dažas ielas bija tik pārpildītas, ka Kolinu un viņa tēvu nerimtīgi kāds bukņīja un grūstīja.

-    Sakiet, kā nokļūt Ņūgeitas cietumā! tēvs lūdzās.

-    Iesit kādam pa galvu un nozodz maku, atcirta kāds garāmgājējs un ieirdzās.

-    Ja man būtu tāds Iru akcents kā tev, es laistos pretējā virzienā, deva padomu cits.

-    Lūdzu, pasakiet, kur atrodas Ņūgeitas cietums!

-     Londonā. Sitijā.

-    Bet es jau esmu Londonā. Kur tieši?

-    Es jau teicu, ka Londonas Sitijā.

-    Nedzen tādus jokus!

-    Ja vēlreiz tā atvēzēsi dūri, es pasaukšu konsteblu. Tad tu pavisam droši noskaidrosi, kur atrodas Ņūgeitas cietums. Tu esi Londonā, nevis Londonas Sitijā.

-    Man nav laika spēlītēm.

-    Sitija ir darījumu rajons. Pilsēta pilsētā. Ņūgeitas cietums atrodas tur, kur kādreiz bija izbūvēti vieni no senākajiem pilsētas vārtiem. Taisni pretī Oldbeilijai, kur izvietotas krimināltiesas.

Kolins ar tēvu no jauna skraidīja pa ielām un turpināja taujāt ceļu.

-    Kur atrodas Oldbeilija? Kur atrodas Ņūgeitas cietums?

-    Rau, tur! visbeidzot kāds norādīja.

Taču Kolins redzēja vienīgi milzīgu kupolu, acīmredzot lielas baznīcas jumtu, un tas taču nevarēja būt cietums. Tas tiešām nebija gan drīz puisis uzzināja, ka tas ir Svētā Pāvila katedrāles kupols.

Nogriezies ap stūri, viņš nešaubīgi aptvēra, ka tagad gan uzlūko cietumu. Bargā, raupjā celtne bija būvēta no lieliem, nokvēpušiem akmeņiem, izstaroja nomāktību un izmisumu un aizstiepās nebeidzami tālu gar ielu.

Abi pieskrēja pie sargkareivja, kas stāvēja pie apkaltām dzelzs durvīm ar kniedēm.

Viņus ieraugot, sargs satvēra steku, kas karājās pie instrumentu jostas, it kā bīdamies, ka nācēji uzbruks.

-   Šurp atveda manu sievu, smagi elsdams, paziņoja Kolina tēvs.

-    Viņai nudien nav palaimējies.

-    Viņa nav vainīga! Mana sieva nav pastrādājusi noziegumu, kurā viņu apvaino.

-    Skaidra lieta. Šeit neviens nav nodarījis to, par ko viņu apsūdz likums.

-     Runā, ka viņa esot zagusi, bet es zinu, ka tā nav. Es gribu ar viņu aprunāties.

-    Apmeklējuma laiks bija rīta agrajās stundās. Atnāciet atkal rīt. Paņemiet līdzi advokātu.

-    Kur lai tādu atrodu?

-     Tiesu innos. Ko jums vajag, Innertemplu vai Midltemplu?

-    Tempļu? Jūs man nupat likāt iet uz Tiesu inniem.

-     Innertempla un Midltempla ir divi Tiesu inni blakus Tempļa baznīcai.

-      No šīm mīklām es zaudēšu prātu! Kur ir Tempļa baznīca?

-             Starp Flītstrītu un Temzu. Sargs satvēra steku ciešāk.

-    Es jūsu vietā drusku pieklusinātu balsi. Citādi var klāties bēdīgi.

Izrādījās, ka Tiesu inni līdzās Tempļa baznīcai ir nevis inni jeb iebraucamās vietas, bet gan milzīgi ēku puduri, kur atrodas kapelas, bibliotēkas, ēdamzāles un juristu mājokļi, kā arī biroji.

Kolins un tēvs skraidīja pa birojiem.

-    Man vajag advokātu sievai! Kolina tēvs izgrūda.

Biroju klerki nikni palūkojās uz abu putekļainajām, nosvīdušajām sejām.

-   Ja jums ir vajadzīgs baristrs, tad jums nepieciešams solisitors, kāds klerks precizēja.

-    Kas tie tādi? Man vajag juristu]

-    Vispirms jums jāiet pie solisitora. Tas izvēlēsies baristru, vienīgo advokātu, kuram ir tiesības runāt tiesā.

-    Vājprāts! Manai sievai ir vajadzīga palīdzība! Kur var sameklēt solisitoru?

Klerks negribīgi izstāstīja, kurp doties.

Tēvs ar dēlu iebrāzās citā birojā, kur klerki sēdēja uz augstiem krēsliem, apzinīgi sagumuši pār rakstāmpultīm, kam no vecuma nolupusi krāsa, mērcēja spalvas tintnīcās un drudžaini rakstīja.

Pārlaidis skatienu apmeklētāju saburzītajam, aplāpītajam apģērbam, viens no klerkiem apjautājās, ko viņi grib.

-    Mums vajadzīgs solisitors!

-     Viņš jau devies mājup, atteica klerks, acīmredzami melodams.

Nākamajā birojā solisitoru nedrīkstēja traucēt. Trešajā solisitors jau dzīrās doties mājās un lika iegriezties nākamajā rītā.

-    Bet cietumā rīta pusē ir apmeklētāju laiks. Man jābūt tur, jāaprauga sieva.

-    Atnāciet ar trim mārciņām. Paskatīšos, ko varu darīt jūsu labā.

-    Trīs mārciņas? Man vispār nav naudas.

-    Tad labāk nenāciet nemaz.

Izmisums izplēnēja nogurumā. Viņi apēda maizes gabaliņus, kurus Kolins bija paņēmis no mājām, tad padzērās ūdeni no tuvējā brīvkrāna un vēroja, kā ēnas stiepjas garākas.

-              Emma jau ir liela, Kolina tēvs centās sevi drošināt.

-    Vienu nakti viņa par Rūtu gādās. Viņām ir maize un arī kartupeļi. Es viņām atstāju monētas.

Kolina tēvs, skarbs, plecīgs vīrietis ar stingiem, cietiem sejas pantiem, bija spējis noturēt ģimeni virs ūdens pat nabadzībā, kas to beigu beigās aizvadīja no Īrijas, un Kolins ne mirkli nešaubījās, ka tēvs pasargātu viņus no jebkurām grūtībām. Taču tagad viņš pamanīja, ka tēvam nedaudz iekritušas krūtis, pleci vairs neliekas tik plati kā agrāk un arī seja izskatās noliesējusi.

Nakti viņi pārlaida šķērsielā, rīta agrumā vēlreiz padzērās no tuvējā brīvkrāna un noskaloja rokas un seju. Ar pirkstiem izķemmējuši slapjos matus, viņi steidzās uz Ņūgeitas cietumu, kur simtiem cilvēku jau gaidīja pie biedinošajām dzelzs durvīm.

-   Vecais Harijs no apsaldējuma dabūjis čūlas, un tās aukstās sienas viņu beidz nost, tērgāja divas sievietes. Nezinu, kā viņš izturēs, ja vēl ilgi būs jāsēž.

-    Kad viņam būs tiesa?

-    To man neviens nevar pateikt.

Atvērās durvis. Pūlis metās turp.

-     Kā lai apmeklēju sievu? Kolina tēvs jautāja cietumsargam.

-    Jāiet tur.

Pagāja stunda, iekams simtiem cilvēku pieteicās vienam vienīgam klerkam, kurš nodeva zīmītes cietumsargiem, un tie savukārt atveda ieslodzītos.

-    Keitlīna O'Braiena. Jā, veikala zagle. Necik labas izredzes nerādās.

Kad beidzot atveda Kolina māti, cietumsargs pabrīdināja, ka līdz apmeklētāju laika beigām palikusi tikai pus

stunda. Miklajā, ēnainajā telpā ar akmens sienām atbalsojās izmisuma pilnu sarunu skaļā murdoņa. Ieslodzītie un apmeklētāji stāvēja gabaliņu atstatus, viņiem bija liegts saskarties.

Māte bija bāla.

-   Es neko sliktu neesmu darījusi. Bērbridžs apskatīja manus adījumus, paziņoja, ka puloveri viņam nav vajadzīgi, un atlika tos atpakaļ grozā. Kad gāju ārā, viņš sāka klaigāt, ka es esmu viņam nozagusi kreklu. Konstebls pārmeklēja manu grozu un atrada to kreklu zem adījumiem. Nemāku teikt, kā tas tur gadījās!

-    Es noskaidrošu, Kolina tēvs solīja. Es zvēru, ka tevi izpestīšu no šejienes!

-    Te ir aukstas sienas. Es esmu vienā kamerā ar četrām sievietēm. Trīs no viņām ir slimas. Es ieraušos kaktā, tālāk no viņām.

-    Vai sargi tev iedeva ēst?

-    Putru un sacietējušu maizi. Kā sokas Emmai un Rūtai?

-    Viņas…

-    Apmeklējumu laiks beidzies! cietumsargs paziņoja.

SEPTĪTĀ nodaĻa . vakariŅas pilĪ

Emilijas de Kvinsijas dienasgrāmata. Turpinājums

Daudz es esmu piedzīvojusi kopā ar tēvu, taču vakariņas pie karalienes Viktorijas un prinča Alberta man mūžam paliks atmiņā.

Tēvam labprātāk gribētos doties uz tiesneša namu un apskatīt tur līķus, taču es aizrādīju, ka pēdējoreiz mēs esam ēduši pirms divpadsmit stundām. Vairs nebaudot lorda Pālmerstona viesmīlību, mums bija jāpaļaujas uz labu laimi ēdiena sagādāšanā, un vakariņas ar karalieni un princi ir tieši laimes sūtītas. Tās būs ne tikai bagātīgas, bet arī nemaksās mums nenieka.

Lai tēvs vairs nesvārstītos, es skaidri un gaiši paziņoju, ka esmu izsalkusi.

Kad policijas slēgtie rati mūs nogādāja uz pili, tēvs sērīgi lūkojās pa logu sniegputenī. Sēdēdams viņš kā talismanu grozīja pirkstos opija tinktūras flakonu, taču grūtsirdīgā sejas izteiksme nepārprotami liecināja, ka šis talismans savu burvību jau sen zaudējis.

-     Sйriants Bekers stāstīja, ka tiesnesim kājās bijušas slidas, tēvs ierunājās.

-     Jā, tādējādi viņa bojāeja liekas vēl satraucošāka, es atbildēju. Cilvēks tiek nežēlīgi nogalināts brīdī, kamēr pats kā bērns bauda izpriecas.

Tēvs novērsās no krītošajām sniegpārslām aiz loga un cieši lūkojās uz opija tinktūras flakonu, it kā galvaskausa un sakrustoto kaulu simbols uz etiķetes būtu atšifrējams hieroglifs, kas atklātu visu kosmosa patiesību.

-     Tiesnesim nāve neatnāca negaidīta. Tas, ka viņa sieva ir nonāvēta tieši tajā pašā laikā, nav sagadīšanās. Šie notikumi ir saskaņoti. Slepkava ielauzās tiesneša mājā tieši tāpat, kā iegāja lēdijas Kosgrovas mājā. Pēc tam viņš ielaida savus līdzbiedrus, jo šāda mēroga darbus nevarētu paveikt, ja talkā nenāktu pie upuriem atstātajās zīmītēs minētā "Jaunā Anglija".

Nenolaizdams skatienu no opija tinktūras flakona, tēvs runāja un runāja. Izklausījās, ka viņš atkārto vārdus, ko diktē viņam vien dzirdama balss; zālīte šķita ievedam viņu pasaulē starp dzīvajiem un mirušajiem.

-     Iespējams, viņi piespieda tiesnesi iet līdzi, piedraudēdami nogalināt sievu. Protams, sieva jau bija nolemta nāvei, bet tiesnesis vēl izmisīgi cerēja uz labvēlīgu iznākumu. Viņu aizveda uz aizsalušo ezeru Sentdžeimsa parkā, tiesnesis iesaistījās draiskās, bet bezjēdzīgās slidotāju rotaļās, jo baidījās, ka pretējā gadījumā viņa sievu gaida baiss liktenis. Šaušalas vien auga augumā. Visapkārt slidinājās daudz cilvēku, un jautrība bija asā pretstatā viņa panikai, taču, sievu mīlēdams, tiesnesis neuzdrīkstējās nevienam lūgt palīdzību. Tēvs uz brīdi apklusa un tad pamāja, it kā būdams vienisprātis ar bal

si viņa prātā. Kādā piemērotā brīdī viņu nogrūda uz ledus. Izliekoties, ka grasās viņam palīdzēt, nolaupītāji pārgrieza vīrietim rīkli un iegrūda kabatā zīmīti. Piedevām šādi viņi atstāja nerakstītu ziņu, ka neviens nav drošībā nedz ļaužu pārpilnā parkā, nedz arī draudzes vidū svētdienas dievkalpojumā.

-     Tēvs, tu runā tik pārliecinoši, it kā pats būtu bijis klāt.

-     Naktī es to redzēšu sapnī un būšu tas vīrs, kurš pārgrieza tiesnesim rīkli. Kā es vēlētos, kaut pirms piecdesmit gadiem nebūtu padevies opija valdzinājumam!

* * *

Pils sargi neraidīja labvēlīgus skatienus uz mums, kad ar tēvu izkāpām no policijas ratiem. Savos vienkāršajos mēteļos mēs, kazi, izskatījāmies pēc klerkiem vai pat noziedzniekiem, kurus nez kādēļ atlaiž pils tuvumā.

Sekodama lorda Pālmerstona pirmīt rādītajam piemēram, es uzrunāju vārtu sargu:

-    Mani sauc Emilija de Kvinsija. Tas ir mans tēvs. Karaliene mūs ielūgusi uz vakariņām.

Vārtu sarga šaubu pilnā sejas izteiksme uzreiz nozuda. Karaliene acīmredzot tiešām mūs gaidīja, jo vīrs nekavējoties izstiepās taisns kā svece un raiti pavadīja mūs pie sarga, kas stāvēja pie pils galvenajām durvīm, un tas savukārt aizveda mūs pie nākamā. Šoreiz mūs neveda pa retāk izmantotiem gaiteņiem un nomaļām kāpnēm gluži pretēji, mūsu gājiens veda cauri pils galvenajai daļai, pa koridoriem, kas bija vēl ekstravagantāki nekā iepriekš re-

āzētie. Tēvs vērās apkārt ar pieaugošu izbrīnu, gluži kā apjūsmodams opija radītu mirāžu.

Mūsu pavadonis veda mūs pa gaiteni uz Dižajām kāpnēm, kā pats tās nosauca. Šāds apzīmējums nebija pārspīlēts. Spoži apgaismotajā hallē zem spīguļojošās lustras es bijīgi vēros uz divām lokveida kāpnēm, starp kurām aizstiepās nākamais greznais gaitenis. Kāpņu balustrādes bija rotātas ar brīnišķīgiem un smalkiem bronzā izlietiem dažādu lapiņu pušķiem. Pie krāšņajām sienām rindojās spilgtas četru gadalaiku frīzes un karaliskās ģimenes locekļu portreti. Manas pēdas iegrima neiedomājami mīkstā rožu krāsas paklājā. Šāda majestātiskuma apburta, es spēju vien noskurināties, atceroties daudzās būdas, kurās mēs ar tēvu bijām spiesti mitināties.

Sekodami pavadonim, mēs iegājām istabā, no kuras plūda vairākas balsis.

-     Vai drīkstu paņemt jūsu mēteļus? apvaicājās kalpotājs. Tos dabūjis, viņš pamanīja, ka uz karalienes rīkotajām vakariņām mēs esam ieradušies sēru tērpos, ļādomā, ka viņa apjukums būtu vēl lielāks, ja mēs būtu ieradušies ierastajās aplāpītajās drānās, tēvs mētelī ar ieplīsušo piedurkni un bez vienas pogas.

Kalpotājs aizveda mūs uz istabu, kurā vairāki grezni ģērbti vīrieši un sievietes pēkšņi aprāva sarunas un nopētīja mūs. Viņi izskatījās vēl vairāk apjukuši nekā pirmīt sulainis.

-     Mis Emilija de Kvinsija, paziņoja sulainis, un viņas tēvs misters Tomass de Kvinsijs.

Pieteikums skaidri liecināja, ka mums nepiederēja nekādi tituli. Pilnīgi skaidrs, ka mēs bijām vienkāršu ļaužu un mums noteikti nevajadzētu atrasties karaliskā pilī.

Taču tobrīd klātesošajiem vismazāk prātā bija tituli tik cieši viņi raudzījās uz tēva melnummelno uzvalku.

Mans tērps vismaz neizskatījās tik drūms. Es biju paviesojusies "Dzeja sēru noliktavas" vieglāko bēdu nodaļā, jo šajā veikalā bija pieejami dažādām sērošanas pakāpēm domāti tērpi melni, tad tumši pelēki, beidzot arī gaiši pelēki. Krāsu izvēle bija saistīta ar mēnešu skaitu, kas apritējuši kopš tuvinieka nāves.

Es biju izvēlējusies gaiši pelēku kleitu, taču principā atteicos valkāt pašlaik modernos krinolīna svārkus, dodot priekšroku blūmerēm. Par laimi, pieradusi pie nosodījuma pilniem skatieniem, es biju pārstājusi tiem pievērst uzmanību. Pat karaliene un princis Alberts nevarētu piespiest mani nēsāt neērtas drānas. Turklāt man bija radusies spēcīga nojauta, ka viens no Viņas Majestātes izteiktā ielūguma iemesliem bija vēlme izrādīt viešņu blūmerēs.

Klusums es pat sacītu, apstulbuma pilns klusums istabā ieilga. Beidzot mums pretī iznāca ļoti pievilcīgs un žilbinoši ģērbies vīrietis un sasveicinājās. Viņa tumši sarkanā uniforma un nevainojami baltais rokas pārsējs uzreiz atsauca atmiņā šorīt piedzīvotās šausmas Svētā Jēkaba baznīcā.

-     Mister de Kvinsij un mis de Kvinsija, es jau necerēju jūs atkal redzēt, sacīja pulkvedis Tresks.

Es atminējos norūpējušos skatienu, kādu viņš man veltīja baznīcā un kas it kā vēstīja, ka viņš mani ir redzējis, vienīgi neatceras, kur tas noticis. Tagad viņa acis pirmītējā mulsuma vietā izstaroja sirsnību. Vīrietis pat bija tik laipns, ka mūsu neikdienišķo apģērbu likās neredzam.

-     Cik priecīgs pārsteigums! Vai drīkstu jūs ar kādu iepazināt?

Pulkvedis Tresks aizveda mūs pie neparasti daiļās sievietes ar krāšņiem salmu krāsas matiem. Viņu pulkvedis bija pavadījis baznīcā. Tik daudz bija noticis kopš šī rīta starplaikā, ka šķita pagājušas vairākas dienas.

-     Atļaujiet iepazīstināt jūs ar mis Ketrinu Grāntvudu. Tie ir viņas vecāki lords un lēdija Grāntvudi.

Ketrina piespieda sevi pasmaidīt, taču bija acīmredzams, ka pēdējo dažu stundu laikā norisinājies kaut kas nelāgs. Pat baznīcā piedzīvoto šausmu pilnajā laikā, kamēr Tresks palīdzēja policijai iedibināt kārtību, skaistā sieviete pavadīja pulkvedi ar neslēptu dievināšanas pilnu skatienu. Nu apbrīnu, šķiet, bija nomainījusi spēcīga vilšanās vai pat vēl nepatīkamākas izjūtas.

Arī Ketrinas vecāki neizrādīja sajūsmu, taču viņi likās noskumuši arī šorīt, kad ienāca dievnamā, un bija grūti pateikt, vai drūma nomāktība nav viņu dabā. Daži lordi un lēdijas atļāvās pasmaidīt tikai savējo vidū.

-      Un šis ir sers Volters Kamberlends, lorda un lēdijas Kosgrovu draugs, pulkvedis Tresks bez īpašas aizrautības piebilda.

Seram Volteram varēja būt divdesmit pieci gadi, aptuveni tikpat, cik pulkvedim Treskam. Viņš bija melnīgsnējs, ar tumsnēju uguntiņu acīs, kas liecināja par apspiestām dusmām, taču teju tikpat izskatīgs kā gaišmatainais, valdzinoši sirsnīgais pulkvedis.

Viņš īsi palocīja galvu, līdzīgi kā sasveicinājās lords un lēdija Grāntvudi. Kļuva vēl acīmredzamāks, ka pirms ierašanās pilī viņus satricinājis vēl kaut kas ne tikai lēdijas Kosgrovas nāve.

-      Un vēl es gribētu jūs iepazināt ar… Pulkvedis Tresks bija iepriecināts novērsties no Ketrinas vecākiem un sera Voltera. …karalienes brālēnu Kembridžas hercogu, ar kuru kopā man bija tas pagodinājums karot Krimā.

Nedaudz pilnīgais hercogs bija apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs un jau plāno matu rotu kompensēja ar kuplu tumšu bārdu. Vīrietis pagrieza galvu sāņus un ieklepojās dobjais kāss liecināja, ka viņu jau labu laiku moka slimība.

-     Atvainojos. Tas man par piemiņu no kara laikiem, hercogs paskaidroja. Tieši man jājūtas pagodinātam par iespēju karot kopā ar pulkvedi Tresku. Viņš izglāba manu dzīvību augstienēs pie Sevastopoles.

-      Es darīju to, ko būtu darījis ikviens, proti, palīdzēju biedram, pulkvedis Tresks atteica.

-     Ienaidnieks miglā izrādījās nepatīkami tuvu. Hercogs uzlūkoja tēvu un mani. Šis jauneklis ar karavīru vienību nokrita kā no debesīm un nāca talkā maniem grenadieriem atvairīt krievu uzbrukumu. Ieroču saceltā dūmaka bija biezāka nekā migla. Mēs abi stāvējām plecu pie pleca un cirtām ar… Apjauzdams, ka visi istabā apklusuši, lords Kembridžs atvainojās. Es vienīgi vēlējos izteikt pulkvedim komplimentu. Ceru, ka neesmu jūs pārlieku satraucis. Viņš norādīja ar galvu uz pulkveža kaklā iekārto roku. Vai ievainojums dzīst?

-     Diezgan lēni, taču ārsts mierina, ka bažām nav pamata.

-     To pašu mans ārsts stāsta par klepu. Divi ielūgumi uz pili nepilnas nedēļas laikā, un vienā no tiem jūs tiekat iecelts bruņinieka kārtā. Jūs kļūstat par favorītu.

-     Šaubos, vai es jelkad pieradīšu pie šādas greznības. Ēdamzāle visādā ziņā ir tikpat krāšņa. Pulkvedis Tresks norādīja uz aizvērto durvju pusi.

Hercogs klusi pasmējās.

-     Šīs durvis ved uz istabu, kurā kalpotāji sagatavo ienešanai traukus. Ieeja ēdamzālē atrodas tālāk šajā gaitenī. Te ir viegli nomaldīties. Viņš palūkojās uz tēvu. De Kvinsijs. Šis vārds man ir pazīstams.

Tēvs viegli palocījās. Es baidījos, ka viņš tūliņ sāks klāstīt par savu dižciltīgo izcelsmi.

Laimīgā kārtā pulkvedis Tresks mainīja sarunas tematu.

-     Mister de Kvinsij, jūs, liekas, kaut ko meklējat.

-     Es cerēju te ieraudzīt vīnu vai… Tēvam bija nosvīdusi piere.

Taču tad visi izstiepās taisni. Ieradās Viņas Majestāte un princis Alberts. Es līdz ar pārējām sievietēm noslīgu reveransā, un vīrieši paklanījās.

-     Mister un mis de Kvinsiji, priecājamies jūs atkal redzēt. Karaliene Viktorija pagriezās pret pārējiem. Mis de Kvinsija šopēcpusdien iepazīstināja mūs ar dažām jaunām idejām, tostarp arī ar brīvību, kādu sniedz viņas tērps.

Tas ļāva sievietēm visas valkāja krinolīna kleitas bez kautrēšanās aplūkot manas blūmeres. Turpretim vīrieši joprojām aizgriezās, lai manu kāju redzamie apveidi nepiesaistītu viņu skatienus.

-      Jūs ievērosiet, ka manā apģērbā nav neviena zaļa drēbes gabala, karaliene turpināja uzrunāt viesus. Es esmu pavēlējusi izņemt no manas garderobes visus zaļos apģērbus, iekams nebūšu pārliecinājusies, ka to krāsa

nesatur arsēnu. Lēdija Vīlere, redzu, ka jūs gan valkājat zaļu.

-    Jūsu Majestāte, es nezināju, ka zaļš vairs nav…

-     Lēdija Vīlere, ja atļauts… iejaucās princis Alberts.

Viņš iebāza roku aiz formastērpa žaketes un izņēma

manis dāvināto pudelīti.

-     Lūdzu, atritiniet savu aproci, princis Alberts ieteicās.

Satrauktā lēdija Vīlere paklausīja.

Princis Alberts atkorķēja pudelīti un piespieda tā aizbāzni aproces iekšpusei.

-     A-ha!

Vietā, kur aizbāznis bija pieskāries audumam, uzplauka zils punktiņš.

-    jūsu apģērba krāsa satur žurku indi. Lēdija Beringtone, noskaidrosim, vai arī jūsu apģērba zaļā krāsa ir saindēta!

Piecas klātesošas lēdijas valkāja kādu zaļu apģērba gabalu, un uz visiem aizbāznis atstāja zilu plankumu.

Sievietes izskatījās pārsteigtas un izbijušās.

-      Tieši mis de Kvinsija vērsa mūsu uzmanību uz šādu kaitējumu veselībai, karaliene Viktorija atzina.

-     Grūti iedomāties, cik pieaugušo un cik bērnu mūsu apģērba krāsas indīgo piejaukumu dēļ ir nonākuši slimības gultā.

-     Piejaukumi ir ne tikai apģērbā, bet arī mūsu ēdienā, Jūsu Majestāte, es aizrādīju.

-     Ēdienā? uztrauktu seju pārjautāja karaliene.

-     Jā, Jūsu Majestāte, lielākā daļa gatavoto produktu, kas ir zaļā krāsā, piemēram, marinēti dārzeņi, satur arsēnu. Brūnu dārzeņu burka neizskatītos tik kār

dinoša, taču zaļi dārzeņi, lai arī liktos gardāki, kaitē organismam.

-      Marinēti dārzeņi? Varu apliecināt, ka šovakar uz mūsu galda nebūs nekādu marinētu dārzeņu, nedz zaļu, nedz brūnu, nedz kādā citā krāsā, karaliene Viktorija solīja. Ā, lords un lēdija Pālmerstoni beidzot ir klāt. Tieši laikā uz vakariņām.

r

-     Jūsu Majestāte, es atvainojos par kavēšanos. Lords Pālmerstons uzmeta karalienei zīmīgu skatienu. Es biju nodarbināts ar dažādām agrāk apspriestām lietām.

-     Mēs jau sākām raizēties par jūsu iespējamo neierašanos, karaliene izmeta.

* * *

Mūsu acu priekšā norisinājās savāds rituāls. Secība, kādā viesi iegāja ēdamzālē, bija atkarīga no vietas, ko viņi ieņēma sabiedrības hierarhijā: vispirms hercogi, tad marķīzi, tad grāfi uti tā tālāk. Šāda sarežģīta kārtība man jauca galvu, taču vakariņu viesi īsā laikā nonāca pie secinājuma par to, kurš kuram iet pa priekšu.

To es pieminu tādēļ, ka saistībā ar seru Volteru un pulkvedi Tresku notika interesants starpgadījums. Pateicībā par brālēna dzīvības glābšanu karaliene Viktorija bija iecēlusi pulkvedi par bruņinieku. Tādējādi viņu, tāpat kā seru Volteru, bija jāgodā par seru. Taču sers Volters, pavadīdams Ketrinu, apzināti nostājās pirms viņa, it kā paša tituls būtu pārāks par pulkveža Treska bruņinieka titulu. Sera Voltera sejas izteiksme liecināja, ka viņš šo atšķirību uzskata par būtisku. Ketrinas vecāku drūmās sejas pauda, ka arī viņu ieskatā seram Volteram hierar

hijā būtu jāstāv augstāk par pulkvedi Tresku. Savukārt pulkvedis likās nomākts. Viņa pienākums šovakar bija pavadīt mani, vienu no zemākās kārtas pārstāvjiem viesu vidū.

Bet ko iesākt ar tēvu? Nebija nevienas necilas kārtas sievietes, kuru viņš varētu pavadīt zālē. Izrādīdama pārsteidzošu labvēlību, lēdija Pālmerstone atstāja ierindu un nostājās līdzās tēvam. Bija acīmredzams, ka mūsu, vienkāršās tautas pārstāvju, klātbūtne rada rituālā sajukumu.

Ar to pārsteigumi nebeidzās, jo mana vizītkarte garā ēdamgalda galā bija novietota līdzās prinča Alberta kartītei princis bija pazīstams ar savu ziņkāro prātu.

Tā kā visas sievietes valkāja krinolīna kleitas, viņām bija sarežģīti apsēsties krēslos, turpretim man, bez šaubām, nekādu tamlīdzīgu grūtību nebija.

Neaptveramais trauku skaits un milzīgā ēdienu izvēle pārspēja visu, ko es līdz šim biju piedzīvojusi. Man un arī citiem viesiem priekšā uz galda atradās ar roku rakstīta ēdienkarte gadījumam, ja mēs kaut ko nebūtu ievērojuši. Patiesi, es nekad mūžā nebiju redzējusi tik daudz ēdiena vienuviet.

Baltā zupa Buljons Cepts lasis Ceptas kefales

Liellopu fileja ar spāņu mērci Dziedzeri Garneļu kroketes Cāļa gaļas pīrādziņi

Cepta teļa fileja

Vārīta jēra kāja

Putna cepeši ar ūdenskresēm

Vārīts škinkis ar burkāniem un rāceņu biezeni

r / / f

jūras kāposti, spināti un brokoļi Pīlēni

Pērļvistiņas Apelsīnu želeja Kafijas krēms Ledus pudiņš

Ar pārbagātību uz galda mērojās ēdamāku komplekti. Katram viesim kopā bija divdesmit četri piederumi visdažādākās dakšiņas, naži, karotes un glāzes. Telpā vējoja dažādo ēdienu aromāti, sajaukušies cits ar citu, un es ar kaunu saklausīju nokurkstam vēderu.

Pulkvedis Tresks, kurš sēdēja man līdzās, vairākkārt iekāsējās un paslepšus man uzsmaidīja, liekot manīt, ka viņš pieklājīgi maskē mana kuņģa radīto troksni. Es pieliku pie mutes salveti un pasmaidīju tikpat slepus, it kā mēs būtu skolas bērni ar kopīgu noslēpumu.

Kalpotāji pienesa baltvīnu, un tēvs to priecīgs paņēma. Lords Pālmerstons pacēla glāzi. Par mūsu laipno namamāti karalieni Viktoriju un namatēvu princi Albertu!

-     Klausieties, klausieties! iesaucās Kembridžas hercogs un iedzēra malku. Dievs, sargi karalieni!

Pašreizējos apstākļos tāda hercoga piezīme bija nevietā. Acīmredzot viņam nebija zināms, ka valdnieces dzīvība ir briesmās un viņu patiešām ir nepieciešams sargāt.

-      Un par jūsu bērnu veselību! Kembridžas hercogs

turpināja. Vai princis Leopolds ir atveseļojies no savainojuma?

Hercogs runāja par Viņas Majestātes jaunāko bērnu, kura dzimšana pirms diviem gadiem bija izslavināta visos impērijas laikrakstos.

-     jā, tencinu, atbildēja karaliene Viktorija. Nelielais savainojums pierē beidzot mitējies asiņot. Acīmredzot pat doktoram Snovam nav pa spēkam izskaidrot, kālab visniecīgākā skramba Leopoldam izraisa tik bagātīgu asiņošanu. Šķita, ka brūce nekad neaizvilksies. Kā jau monarham piedienas, Viņas Majestāte nepieļāva, lai viņas daudzās rūpes aizēno šo pasākumu. Bet gana par nepatīkamām lietām. Mēs šeit esam pulcējušies uz vakariņām, lai nosvinētu mana brālēna laimīgo atgriešanos no kara un galanto pakalpojumu, kuru viņam izdarījis pulkvedis Tresks.

Ne sers Volters, ne Ketrinas vecāki neizrādīja prieku par to, kā slavinoši pieminēts pulkvedis.

-     Un tagad mums ir vēl viens iemesls svinībām, karaliene turpināja. Lords Pālmerstons ir piekritis pildīt premjerministra pienākumus un izveidot jaunu valdību.

Viņa to paziņoja tādā tonī, it kā būtu nogaršojusi skābu vīnu.

Ketrinas tēvs uzrunāja lordu Pālmerstonu: Vai jūs ar savu kara ministra un ārlietu ministra amatu pieredzi saredzat iespēju gūt virsroku pār krieviem?

-     Es domāju, ka tieši tālab Viņas Majestāte uzticēja man šo godu, atbildēja lords Pālmerstons. Es visiem spēkiem centīšos panākt mūsu uzvaru.

-     Klausieties, klausieties! viesi cits caur citu sauca.

Tēvs iztukšoja vīna glāzi un ļāva kalpotājam baltos cimdos ieliet vēl.

-     Atzīstu, ka man nav pilnībā skaidri šī kara iemesli, ieteicās lords Bells.

-     Osmaņu impērija vairāk nekā piecus gadsimtus austrumus šķīra no rietumiem, bet tagad tā izrāda sabrukšanas pazīmes, lords Pālmerstons skaidroja, likdams lietā savas zināšanas, kas iegūtas ilgos gados ārlietu ministra amatā. Krievija izmantoja šo vājumu un pārgāja pāri austrumu robežai Krimā. Reaģējot uz iebrukumu, mēs apvienojām spēkus ar Franciju un pieteicām karu Krievijai.

-     Agrāk es ne reizi nebiju dzirdējis tik vienkāršu un elegantu skaidrojumu, Ketrinas tēvs atzina.

-      Pat vienkārši skaidrojot, tas izklausās sarežģīti, lords Bells neatlaidās. Osmaņu impērija atrodas otrā pasaules malā. Kāda mums darīšana gar notikumiem tur?

-    Ja ļausim Krievijai iekarot to impērijas daļu, kas zina, kur tās agresija rimsies, atteica lords Pālmerstons.

-     Un neaizmirstiet Suecas kanālu, iejaucās tēvs.

Tie bija pirmie viņa bilstie vārdi pie galda. Runātāja

īsā auguma dēļ daži viesi bija spiesti paliekties uz priekšu, lai vinu labāk saskatītu.

-      Suecas kanālu? Es, liekas, par tādu neesmu dzirdējis, lords Bells sacīja.

-      Tādēļ, ka tas nepastāv. Tēvs izvilka no kabatas alvas kārbiņu un paņēma no tās pilulu. Lai uzlabotu gremošanu, viņš paskaidroja.

-     Kā gan Krimas karu var izraisīt tas, kas nepastāv? sers Volters pavaicāja.

-     Anglijas bagātības nes tirgošanās ar Austrumiem, -

tēvs atbildēja. Taču, burādams ap Āfriku, kuģis no Indijas ceļā pavada sešus mēnešus. Šo attālumu, iespējams, var samazināt.

Tēvs bija iemetis mutē opija pilulu. Uztraukusies, ka valdniece varētu to ievērot, es steigšus pievērsos zupas šķīvim, jo baidījos, ka tā var izrādīties mūsu pēdējā maltīte šeit.

-     5o attālumu var samazināt? sers Volters apjucis atkārtoja. Zemeslodes apkārtmēru nevar mainīt.

-        Pieņemsim, ka britu kuģiem nav nepieciešams braukt apkārt Āfrikai, tēvs ierosināja. Pieņemsim, ka tā vietā mūsu kuģi dodas pāri Indijas okeānam uz Suecas līci dziļi Ēģiptē. No līča līdz Vidusjūrai pa sauszemi stiepjas vien astoņdesmit jūdzes tāls ceļš. Kāds britu uzņēmums ir iecerējis tur būvēt dzelzceļu. Brauciens no Indijas uz Angliju tad tiktu samazināts līdz agrāk neiedomājami īsam laikam, proti, deviņām nedēļām. Tādējādi šo ceļu varētu mērot trīsreiz vairāk kuģu, atnesot krietni prāvāku peļņu.

Viesi izskatījās satriekti.

-      Vai taisnība, lord Pālmerston? apjautājās lords Vīlers.

-     Man nav ļauts to apspriest.

Ierunājās pulkvedis Tresks: Es gan drīkstu. Mani lūdza finansiāli atbalstīt šo pasākumu.

Nedz Ketrinas vecākiem, nedz seram Volteram acīmredzami nepatika mājiens par pulkveža turību.

-     Vai jūs ieguldījāt šajā dzelzceļā naudu? lords Beringtons vaicāja.

-     Nē. Tā nebūtu gudra rīcība.

-     Bet peļņa!

-     Ilgs tikai dažus gadus.

-     Kādēļ tikai dažus gadus? lords Vīlers brīnījās.

-      Tādēļ, ka ir iecerēts vēl vērienīgāks pasākums, atteica pulkvedis Tresks. Francūži ir vienojušies ar Ēģipti un nodomājuši izbūvēt kanālu, kuru nule minēja misters de Kvinsijs. Šāds kanāls radīs veselu apvērsumu starptautiskajā tirdzniecībā. Taču Francija vēlas šo projektu paturēt sev. Es jutos vīlies, ka mani neaicināja kļūt par vienu no investoriem.

-     Žurnālistu vidū valda uzskats, ka šī kara cēlonis ir iecere rakt šo kanālu, tēvs iejaucās. Taču mēs nejūtamies brīvi to paust drukātajā formā. īsumā stāvoklis ir šāds… Ēģipte ietilpst Osmaņu impērijā. ja iebrucēji nonāks līdz Ēģiptei, krievi iegūs varu pār Suecas kanālu un pasaules kuģniecību.

-     Bet… sers Volters uz brīdi zaudēja valodu. Tādā gadījumā Anglija zaudēs savu vadošo lomu!

-      Tas tiesa, atbildēja tēvs. Mēs ar Franciju kļuvām par sabiedrotajiem ar cerību, ka francūži mums dāvās pieeju kanālam, kuru gatavojas būvēt, ja mēs kopīgi spēsim sakaut Krieviju. Indijas opijs dod krietnu tiesu peļņas no tirdzniecības. Iztēlojieties, ka mūsu karavīriem, kas pašlaik iet bojā no bada, slimībām un aukstuma, rastos aizdomas, ka viņi riskē ar dzīvību nevis Anglijas, bet gan opija tirdzniecības dēļ! Tieši tāpēc šādas ziņas nav parādījušās ne laikrakstos, ne žurnālos.

Nekad mūžā es nebiju redzējusi tik daudzus cilvēkus ar pārsteigumā pavērtām mutēm.

Kļuva skaidrs, ka nepieciešams mainīt sarunas tematu.

Es izņēmu no somiņas pudelīti un palūdzu uzlikt uz

šķīvja gabaliņu sarkanā laša. Kad uzpilināju vienu lāsi šķidruma no pudelītes, samulsušie viesi ieraudzīja uz laša izplešamies brūnu plankumu.

-     Ko jūs darāt? painteresējās karaliene Viktorija.

-     Arsēns nav vienīgais toksīns, ko izmanto krāsošanā, jūsu Majestāte. Ēdiena sarkanajai krāsai nereti tiek pievienots svins.

-     Svins? pārjautāja princis Alberts.

-     Lai padarītu šo lasi acij tīkamāku, tas iekrāsots sarkans, Jūsu Augstība. Kā redzat, sarkanā krāsa satur svinu.

-     Svins zivī? Karaliene Viktorija nolika dakšiņu uz galda.

-     Tas var nest nāvi, kundze. Vai drīkstu to izmēģināt arī uz jēra?

Es uzpilināju šķidrumu uz sevišķi koši sarkana jēra gabaliņa, un arī tas iekrāsojās brūns.

-      Svins jēra gaļā? karaliene Viktorija nočukstēja.

-     Mister de Kvinsij, vai tālab jūs neesat pieskāries ēdienam? Vai jums tas šķiet aizdomīgs?

-     Man ir jutīgs kuņģis, Jūsu Majestāte. Tēvs viļāja pa muti jau otro kapsulu. Varbūt es varētu dabūt bļodiņu silta piena, kurā pamērcēt maizi?

-      De Kvinsijs… Princis Alberts piepūlēja atmiņu.

-     Beidzot man atausa gaisma. Es par jums lasīju saistībā ar slepkavībām decembrī. Pieminēdams opiju, jūs atsvaidzinājāt man atmiņu. Tās kapsulas… Augstā debess, tikai nesakiet, ka esat Opija lietotājs!

Tobrīd pārliecināta, ka mūsu laiks pie šī vakariņu galda ir neapšaubāmi iztecējis, es uzliku uz šķīvja liellopu gaļas gabalus un notiesāju, cik vien jaudāju.

-    Jums pieder arī darbs "Spriedumi par slepkavību kā vienu no smalkajām mākslām'', ierunājās pulkvedis Tresks. Gan jūs, gan mēs šorīt bijām Svētā jēkaba baznīcā. Vai jums ir kāda teorija par tur pastrādāto slepkavību ?

Es nebiju paredzējusi, ka slepkavības pieminēšana jebkad varētu sagādāt atvieglojumu. Viesi acumirklī aizmirsa par tēva opiju.

-      Ne tikai par to, bet arī par noziegumu lorda Kosgrova namā, tēvs attrauca.

-     jau notikušas vairākas slepkavības? kāds iesaucās.

-     Tostarp Sentdžeimsa parkā nogalināts tiesnesis sers Ričards Hokinss, tāpat arī tiesneša sieva un kalpotāja viņa namā, paskaidroja tēvs.

Vīriešu sejas uztraukumā piesarka, turpretim sievietes nobālēja.

-               Sers Ričards Hokinss? lords Beringtons izgrūda.

-     Mēs taču apmeklējam vienu un to pašu klubu!

-    Lord Pābnerston, kādēļ jūs neziņojāt mums par šiem nesen pastrādātajiem noziegumiem? izskatīdamies nelaimīgs, princis Alberts noprasīja.

-     Man… Man nebija ne jausmas, lords Pālmerstons apjucis atteica. ļūsu Augstība, tās noteikti norisinājušās jau pēc mūsu tikšanās.

-     Vai tiešām neviens nav drošībā? izsaucās sers Volters.

-     Tieši tādu iespaidu tiecas radīt slepkava, paskaidroja tēvs. Rīt Londonas avīzēs izplatīs ziņu par šiem drausmīgajiem noziegumiem, un ļaudis sapratīs, ka no briesmām nav pasargāti ne mājās, ne sabiedriskās vietās. Taču paniku sacelt var arī citādi, ļūsu Majestāte, jū

\

su Augstība, laikrakstos gandrīz noteikti drukās arī visādas baumas, ja atļauts tā izteikties.

Karaliene un princis brīdi palūkojās viens otrā. Viņas Majestāte tikko manāmi pamāja, likdama noprast, ka izvēle ir viņas vīra rokās.

r

-      Būtu labāk, ja mūsu draugi par to uzzinātu no mums, nevis izlasītu laikrakstos, princis Alberts nolēma.

-     Ikkatrā slepkavības vietā tika atrastas zīmītes ar norādi, ka šī ir daļa no sazvērestības pret Viņas Majestāti, pavēstīja tēvs.

Vīrieši izrādīja vēl lielāku sašutumu, sievietes kļuva vēl bālākas.

-      Mēs ticam Skotlendjarda spējām mūs pasargāt, karaliene Viktorija apliecināja.

-      Bet… kādēļ lai kāds lolotu naidīgus nodomus pret Viņas Majestāti? Kembridžas hercogs pauda neizpratni. Nevienam nekā slikta viņa nav darījusi. Tieši otrādi, karaliene ir augstākā tikuma iemiesojums.

-     Krievi, iespējams, ir citās domās, pulkvedis Tresks piezīmēja.

-      Vai jūs liekat manīt, ka mūsu karaliene varētu nebūt pats tikuma iemiesojums? sers Volters strikti noprasīja.

-     Neko tamlīdzīgu es nelieku manīt, pulkvedis atteica. Taču mēs nedrīkstam neņemt vērā varbūtību, ka krievi, cerēdami novājināt mūsu gribu karot, vēlas izraisīt valstī paniku. Kā misters de Kvinsijs jau paskaidroja, likmes ir gaužām augstas.

-      Turklāt slepkavam ir arī personisks motīvs, tēvs piebilda. Pie upuriem atstātās zīmītes uzvedina uz do

mām, ka slepkavību pamatā ir ilgi glabāts naids pret upuriem un arī pret Viņas Majestāti.

-     Tas ir kaut kas neiedomājams! sers Volters neizturēja. Viņas Majestāte nekad nevienam nav nodarījusi ļaunu.

-      Es vēlreiz atgādinu, ka nolāpītie krievi varētu būt citās domās, sera Voltera nokaitināts, izmeta pulkvedis Tresks.

Tik vulgāras valodas dēļ visas sievietes, arī karaliene, aizšāva plaukstu priekšā mutei.

-     Es izlūdzos piedošanu, Jūsu Majestāte, pulkvedis sacīja.

Šoreiz sarunas tematu mainīja princis Alberts.

-     Nevar taču būt, ka slepkavas būs grūti sazīmēt. Cilvēki, kas spējīgi uz šādiem noziegumiem, katrā ziņā ir garīgi nestabili. Pastrādātu slepkavību ilgi nenoslēpsi. Viņu ļaundarība izpaudīsies arī ikdienas uzvedībā un nodos viņus.

/

-     Dažos gadījumos, Jūsu Augstība, tas ir tiesa, tēvs piekrita. Bet es reiz iebaudīju vakariņas kopā ar slepkavu, patīkamā sarunā apspriezdams visdažādākos tematus, un man ne uz brīdi nekļuva manāma viņa aptumšotā dvēsele. Man tas bija liels trieciens, kad uzzināju, ka nespēju no cilvēka uzvedības spriest, kādus ļaunus darbus viņš ir spējīgs pastrādāt. Es runāju par Tomasu Grifitsu Veinraitu, ievērojamo gleznotāju un London Magazine līdzstrādnieku, kam bija draudzīgas attiecības gan ar rakstnieku Hezlitu, gan ar dzejnieku Lemu, gan ar Dikensu, gan arī galu galā ar mani, kaut gan es nevēlos, lai vērtējat mani augstāk tikai tāpēc, ka pieminu sevi šo izcilo vārdu vidū. Ekstravagantais dzīvesveids ie

grūda Veinraitu parādos. Veinraits ar sievu bija spiesti apmesties pie viņa tēvoča, kurš drīz nomira un atstāja gleznotājam savu māju. Pēc tam Veinraits pārliecināja sievasmāti sagatavot testamentu, kurā lielu dalu mantas novēlēja viņa sievai. Pēc neilga laika sievasmāte atstāja šo pasauli. Tad Veinraits apdrošināja savu svaini par divpadsmit tūkstošiem mārciņu. Drīz arī šīs sievietes nebija starp dzīvajiem. Apdrošināšanas firmai radās aizdomas, un nolīgtie izmeklētāji nāca pie secinājuma, ka Veinraits savus upurus noindējis ar strihnīnu. Viņa mantās gan inde netika atrasta, toties izmeklētāji uzgāja apdrošināšanas dokumentāciju ar Veinraita viltotiem parakstiem. Tādējādi viņu atzina par vainīgu līdzekļu izkrāpšanā, nevis slepkavībās. Cietumā Veinraitam kāds apjautājās, vai viņš patiesi ir nonāvējis savu svaini. "Vispār jau tā bija šausmīgi izrīkoties," Veinraits atzinies. "Bet pret viņu nebija grūti just nepatiku. Viņai bija gaužām resnas potītes."

Karaliene Viktorija, princis Alberts un pārējie klausījās pavērtām mutēm. Runas par arsēnu, svinu, strihnīnu un briesmīgajām slepkavībām acīmredzot bija laupījušas visiem ēstgribu, turpretim es tikmēr apēdu, cik vien gaļas spēju, ar katru mirkli aizvien ciešāk ticēdama, ka mūs ar tēvu tūdaļ padzīs no šīs telpas.

-     Šī vīra sabiedrībā es baudīju vienu no patīkamajām vakara maltītēm savā mūžā, un man ne sapņos nerādījās, ka sēžu iepretim īstam briesmonim, tēvs pabeidza stāstījumu. Tālab, redzat, Jūsu Augstība, tas ne vienmēr ir nosakāms.

Viesi sēdēja kā bez valodas palikuši.

Visbeidzot neērto klusumu pārtrauca princis Alberts.

-     Mister de Kvinsij, es nekad neesmu dzirdējis kādu runājam tik strauji un neparasti.

-     Pateicos, jūsu Augstība.

Ketrinas tēvs nokremšļojās.

-      Varbūt varam parunāt par kaut ko citu, lai kliedētu šo drūmo noskaņu. Viņas Majestāte atklāja svinīgas vakariņas ar paziņojumu, ka lords Pālmerstons ir iecelts premjerministra amatā, dodot cerību, ka šajā karā tiks gūta uzvara. Vai mums būtu ļauts šo vakariņu nobeigumā kopā ar sievu paziņot par mūsu meitas Ketrinas un Kamberlenda drīzumā gaidāmo salaulāšanos? Mēs esam laimīgi uzņemt seru Volteru mūsu ģimenē.

Es pat neapjautu, kā paust savu pārsteigumu. Ketrina un pulkvedis Tresks, šorīt ienākdami baznīcā, šķita tik krāšņs pāris, un jaunās sievietes starojošajās acīs jautās tāda pielūgsme, ka man nebija radušās šaubas: šis pāris ir vai nu saderinājies, vai arī grasās to darīt.

Visu vakariņu laiku klusējusi, Ketrina nodūra galvu un centās neizrādīt, cik nelaimīga jūtas.

Tikmēr sers Volters uzmeta pulkvedim Treskam uzvaras un nicinājuma pilnu skatienu.

ASTOTĀ NODAĻA . “laimes RATS”

Kad pusnaktī komisārs Meins brauca policijas slēgtajos ratos, sniegputenis bija mazliet rimies. Parasti pat šādā vēlā stundā šur tur redzēja pa kādam braucējam, taču tovakar, atgriežoties mājās pēc saspringtām sapulcēm dažādās noziegumu vietās, Meins nedzirdēja nevienu citu ratu riteņu rīboņu vai pakavu klaboņu.

Dzīvodams Česterskvēra aristokrātiskajā Belgreivijas rajonā, viņš labprātāk pārrastos mājās karietē vai keba, taču bija nospriedis, ka neviens šīs ielas namu iedzīvotājs tieši tajā mirklī nebūs nomodā, neskatīsies pa logu un nepamanīs viņu piebraucam ratos, kurus parasti izmantoja noziedznieku pārvadāšanai.

Viņš bija policijas līdzkomisārs jau vairāk nekā ceturksni gadsimta, un todien visa šī gadu nasta smagi gūlās uz pleciem. Mūžīgie satraukumi izdeldēja vīrieša stāvu, darīja plānākus matus un ievilka sejā grumbas. Mežonīgie noziegumi, kas norisinājās tik drīz pēc nesenās decembra asinspirts, uzvedināja viņu uz pārdomām, vai tiešām sava daļa vaina nav jāuzņemas daudzajiem laikrakstiem, kas ie

krāsojušas ari sievas matus sirmus un iezīmējušas krunciņas sejā.

-    Uz gultu! viņa pavēloši sacīja, satvēra vīru aiz rokas un, otrā rokā nesdama eļļas lampu, veda viņu augšup pa diviem kāpņu laidieniem.

Abi nonāca stāvā, kur atradās meitas guļamistaba un tālāk ari pašu guļamistaba.

Iedams garām kāpnēm, kas veda uz kalpotāju istabām, Meins samiedza acis un ielūkojās ciešāk, taču pustumsā nevarēja labi redzēt.

-    Lampai, šķiet, vajag jaunu dakti. Ļauj, es apskatīšu, viņš teica Džordžiānai un izņēma lampu viņai no rokas.

Tēlodams, ka to aplūko, Meins neuzkrītoši nolaida lampu zemāk, lai izkliedētu tumsu virs pakāpieniem, kas veda uz augšstāvu.

Uz paklāja vidēja mitri plankumi kā pēdas, ko atstājuši sniegā samirkuši apavi. Tās aizstiepās šajā stāvā un pazuda pie veļas skapja durvīm zem kāpnēm.

-     Man tikai rādījās, Meins atzina Džordžiānai, steigšus paceldams lampu augstāk. Daktij nav ne vainas. Laikam sagurušas acis.

-    Vēl jo lielāks iemesls doties pie miera, viņa maigi norādīja, vezdama viru pa ēnaino gaiteni.

Viņi pagāja garām meitas istabas durvim, kas atradās pa labi, un tuvojās skapim kreisajā pusē. Ejot gar slapjo pēdu sliedi uz paklāja, Meins juta krūtis sažņaudzamies.

Kāds bija ielauzies mājā. Uz jumtu veda vienīgi lūka, kuru izmantoja skursteņslauķi. "Bet… kā cilvēks vispār var nokļūt uz jumta?" Meins iedomājās, nonācis tieši iepretim sienasskapja durvīm.

Piepeši prātā atausa aina ar netālo, tobrīd remontējamo

ēku. Kāds būtu varējis atlauzt neapdzīvotās mājas sētas puses durvis, uzkāpt augšējā stāvā, izrausties pa lūku un doties pa rindu namu jumtiem līdz lūkai, pa kuru iekļūt viņa mājā. Jumts bija salīdzinoši līdzens, un, pietiekami uzmanoties, cilvēks varēja pa to soļot pat sniegputenī.

Meins apsvēra iespēju sūtīt Džordžiānu lejā, cik vien ātri viņa varētu, taču sieviete apstulbtu, sāktu lieki prašņāt. Tikām nelūgtais viesis izlēktu no skapja un uzbruktu abiem.

"Ja izdotos nonākt guļamistabā, mēs varētu aizbarikādēt durvis," Meins prātoja. "Bet meita? Iebrucējs tad pievērstos viņai." Par kalponi, kas mitinājās augšstāvā, komisārs nebēdāja, jo bija pilnīgi pārliecināts, ka viņas vairs nav starp dzīvajiem.

Trīcošām kājām soļodams, Meins tuvojās guļamistabai. Viņš cerēja, ka balss neiedrebēsies.

-    Kā Džūdita jūtas? viņš vaicāja. Vai klepus vairs tā nemoka?

-    Daudz labāk. Vairs nevajag bažīties, Džordžiāna paskaidroja.

-    Bet viņa tikko iekāsējās. Necik labāk neizklausās. Gluži otrādi!

-    Es gan nedzirdēju viņu klepojam, Džordžiāna mulsi atzina.

-    Pieej pie durvīm un paklausies. Rādās, ka viņu vajadzētu apraudzīt.

Meins devās atpakaļ un ausījās, vai nesadzirdēs kādu troksnīti, kas brīdinātu, ka skapja durvis atveras. Viņš gan minēja, ka svešinieks varbūt plāno pagaidīt, kamēr visa saime guļ miegā, un tad nonāvēt visus gultās aizvien šādi pastiprinot visos pārliecību, ka Londonā neviens nav pasargāts no briesmām.

Paskatījies pār plecu, Meins ieraudzīja, ka meita sien kopā divu palagu galus.

-     Vajadzēs vairākus, viņš aizrādīja. Savelc, cik vien cieši vari! Vai tev ir skaidrs, kas mums jādara?

Atspiedies pret kumodi, Meins raidīja izmisuma pilnu skatienu uz loga pusi. Pustumšajā istabā, kuru apgaismoja vien lampa uz galda, Džūdita sapratusi pamāja.

-    Tava sieva un tu cietīsiet tā, kā cieta mana māte un tēvs! uzbrucējs rēca.

Pēc kārtēja trieciena uz grīdas nokrita koka durvju atlūza.

-    Tēvs, ir gatavs! Džūdita pieteicās.

-    Vienu galu piesaisti pie gultas staba! Pieraugi, ka sien cieši! piekodināja Meins, ar visu augumu piespiedies pie kumodes. Turpat garām palidoja vēl viena durvju šķēpele.

-    Uzvelc rītasvārkus, Džūdita! Apauj kājas.

"Labi, ka sievai mugurā ir rītasvārki," Meins nodomāja, taču tad ieraudzīja, ka viņa uzāvusi vien čības.

No durvīm atlūza jau trešais koka gabals.

-    Džūdita, atver logu! Meins rīkoja.

Meita pieskrēja pie loga, taču nejaudāja to pacelt.

-    Tas ir iesalis! Džūdita iesaucās.

-    Grūd spēcīgāk!

Piepeši meitenei izdevās pastumt logu augšup. Istabā ieplūda salta gaisa plūsma. Vīrs gaitenī spārdīja durvis, pūlēdamies tās sadragāt.

-    Met palagus ārā pa logu, Džūdita! Kāp lejā!

-     Bet…

Viņi atradās vismaz trīsdesmit pēdu augstumā. Iespēja nokrist, varbūt pat uz kalt dzelzs žoga smailēm, Meinu neizsakāmi biedēja un viņa sieva un meita arī noteikti bai

dījās. Taču tas, kas atradās otrpus durvīm, likās vēl draudīgāks.

-    Jūs dzersiet paši savas asinis! auroja svešais.

-    Ķeries klāt! komisārs mudināja meitu. Ašāk! Aiziet!

Durvis eņģēs nodrebēja. Meins jutās pārsteigts par to,

cik izveicīgi Džūdita spēj rīkoties. Bailēs nobālusi, meitene izspraucās pa logu tumsā. Meins ar sievu spieda kumodi pie durvīm.

Komisārs noskaitīja līdz desmit. “Vai ar to pietiks, lai Džūdita būtu tikusi līdz lejai?"

-    Tagad ir tava kārta, Džordžiāna!

-    Es tevi neatstāšu! sieviete vilcinādamās apgalvoja.

-    Es kāpšu lejā pēc tevis. Dari, kā lieku!

Džordžiāna cieši uzlūkoja vīru, it kā šaubīdamās, vai jelkad viņu atkal redzēs.

-    Ej! viņš skubināja.

No durvīm atlūza pamatīgs dēļa gabals.

Sieviete piesteidzās pie loga un izrāpās ārā. Pēc brīža viņa nozuda tumsā.

Viens pats Meins ilgi nevarēs noturēt kumodi uz vietas.

No durvīm lidoja koka šķēpeles.

"Viens, divi trīs…"

Meins gluži vai ieurba zābakus paklājā un piespiedās kumodei ar visu svaru.

"Seši, septiņi, astoņi…"

Kumode slīdēja prom no durvīm.

"Deviņi, desmit."

Ilgāk gaidīt Meins nedrīkstēja.

Atrāvies no kumodes, viņš traucās uz loga pusi. Pie staba piesietais palagu vijums bija atslābis, tādējādi liecinot, ka Džordžiāna jau ir sasniegusi zemi. Nedomādams viņš

atmuguriski izrāpās pa logu, satvēra palagu virvi un slīdēja lejup.

Ziemas gaisā palagi bija kļuvuši auksti, tomēr berzes dēļ svila delnas. Pa atvērto logu viņa dzirdi sasniedza brīkšķis bija apgāzusies kumode. Gara acim viņš redzēja, kā nepazīstamais iebrāžas istabā.

Pie pirmā mezgla Meins apstājās vien tik ilgi, lai pārliktu rokas zem tā, un turpināja šļūkt lejā. Uzbrucējs acīmredzot jau bija ielauzies istabā un neiedomājami spēcigi un vareni iegaudojās.

No sāpēm plaukstās Meins saviebās. Tad viņš sasniedza otro mezglu un atkal spēji apstājās. Drudžaini pārlicis rokas, viņš šļūca lejup, cik vien ātri varēja, un nelikās zinis par asiņojošajām plaukstām.

Kad viņš beidzot sasniedza zemi, ceļgali saļodzījās. Sieva un meita pasteidzās piecelt viņu no sniega.

-    Bēdziet! Meins uzsauca.

Augšā viņš ieraudzīja tumšu vīrieša stāvu. Tas veikli izlīda pa logu un sāka rausties lejup.

Trijotne izskrēja uz apsnigušās ietves.

-    Skrienam turp! Uz austrumiem! Uz pils pusi! Meins kliedza. Pils atradās ceturdaļjūdzes attālumā. Tur lielā skaitā patrulēja konstebli. "Vai mēs varēsim paskriet ātrāk par viņu?" Meins izmisīgi prātoja. Sievai kājās bija čības. "Vai viņa un trīspadsmit gadus vecā meita aizbēgs no uzbrucēja? Ja mēs klauvēsim pie kaimiņu mājas, cik ilgs laiks paies, kamēr kāds pamodīsies un nokāps līdz parādes durvīm?"

-    Nē! Meins pārdomāja. Šurp!

Viņš vilka sievu un meitu uz pašu mājas galvenajām durvīm.

Svešais biedinoši ātri slīdēja lejup pa steigā tapušo palagu virvi.

Meins taustījās bikšu kabatā pēc atslēgas.

Uzbrucējs palaida vaļā virvi un lēca.

Drebošām rokam Meins nevarēja trāpīt slēdzene.

Iebrucējs ar pēdām pieskārās zemei, ieliecās ceļgalos un aizvēlās pa sniegu.

-    Tēvs! Džūdita iespiedzās.

Nākamajā mirklī Meins iegrūda atslēgu slēdzenē, pagrieza un atgrūda durvis vaļā.

Kad nepazīstamais pielēca kājās, Meins paguva ievērot viņa bārdu. Vīrs aizskrēja pakaļ bēgļiem tik spēji, tik drudžaini, tik neprātīgi, ka visus pārņēma milzīgas bailes. Ar tik taustāmi mežonīgām emocijām un tik nepārvaramu niknumu Meins nekad dzīvē nebija sastapies.

Redzēdams šurp drāžamies tāda spara iemiesojumu, komisārs gandrīz pārakmeņojās, bet spēji atguvās, izmisīgi iekliedzās, iegrūda Džordžiānu un Džūditu priekšnamā, iesteidzās iekšā pats un aizcirta durvis.

Visi trīs piespiedās pie durvīm, kamēr svešinieks otrā pusē apveltīja tās ar sitienu krusu. Kamēr vīrietis uz ielas spēra pa durvīm un kliedza, Meinam izdevās pagriezt atslēgu.

-    Viņš var izsist logu! Džūdita brīdināja.

-     Skrieniet augšā! Uz mūsu guļamistabu! Meins mudināja.

-     Bet tur mēs būsim iesprostoti, Džordžiāna pretojās.

-    Dariet, kā lieku!

No dzīvojamās istabas atskanēja plīstoša loga stikla

škindona.

/ /

Iemītnieki steidzīgi kāpa augšup, dzirdēdami no kaimiņu mājas atlidojam saucienus:

-    Kas tur notiek? Tu tur! Kas tev tur meklējams?

Aizelsušies viņi steidzās garām Džūditas istabai ar sadragātajām durvīm. Arī sienas skapis, kurā slēpās uzbrucējs, nu bija vaļā.

Beidzamo reizi pielikuši spēkus, viņi ieskrēja saimnieku guļamistabā, aizcirta durvis un aizbīdīja priekšā kumodi. Kamēr Džordžiāna un Džūdita spieda nelielo mēbeli pie durvīm, Meins atvēra skapi un izcēla no kakta šaujamieroču kasti.

Tajā atradās Enfīldas šautene, uzlabots ierocis, ar kādu angļi karoja Krimā. Vītne stobrā nodrošināja precīzāku šāvienu. Daži muižnieki, kas dzīvoja Česterskvērā, bija iegādājušies tādas šautenes mežacūku un briežu medībām Skotijā. Kāds hercogs pērnruden bija ielūdzis Meinu uz medību brīvdienām viņa īpašumā, taču spiedīgo darba apstākļu dēļ no brauciena nekas nesanāca.

Komisārs atplēsa vaļā patronu paciņu un iebēra stobrā šaujampulveri. Iemetis stobrā lodi, viņš ar īpašo Enfīldas rūpnīcā ražoto slauķi iebīdīja lādiņu precīzi vietā. Pēc tam viņš novietoja zem gaiļa pistonu, nosēdināja sev blakus uz grīdas sievu un meitu un visu nakti pavadīja istabas kaktā, pavērsis šauteni pret durvīm.

* * *

Turpat uz rietumiem no Londonas Tauera atradās džina dzertuve ar nosaukumu "Laimes rats". Krogs bija iekārtots ērtā vietā, Šorleinā pie Temzas upes, viegli sasniedzams banku, apdrošināšanas kompāniju un tirdzniecības uzņē

mumu pārstāvjiem no darījumu rajona. To vakaros apmeklēja daudzi klerki un pat viņu priekšnieki. Lai gan tika apgalvots, ka krogā var nobaudīt gardus cūkgaļas pīrāgus, patiesībā klientus pievilināja lētais alus un džins.

Pamanījis, cik vēls jau ir, tavernas īpašnieks mudināja pēdējos apmeklētājus uz durvju pusi.

-    Slēdzam ciet! Izdzeram, un viss. Līdz ritam! Paldies, ka iegriezāties. Tad taisāmies prom. Pa sniegu ejiet uzmanīgi. Nepakrītiet un nenosalstiet.

īpašnieka vārds bija Tadeušs Mičels. Aizslēgdams durvis, viņš nelikās pārsteigts, kad ieraudzīja, ka viens apmeklētājs vēl palicis un bāra letes galā sakumpis nīkst pie glāzes.

Tadeušs aizslēģoja logus.

-    Rādās, ka mēs nebūtu pazīstami, viņš noteica.

-     Kventins Kvazija, Dziru doktors. Esmu jūsu rīcībā, vīrietis atbildēja, pagriezās un ar smaidu sejā izstiepa paprāvo roku sveicienam. Viņam bija apaļa, sārta seja un draisks, nebēdnīgs skatiens.

-    Kur Edvards? Tadeušs jautāja.

-     Iegūlies ar kuņģa kaiti. Bet ne jau sīvais pie vainas, Kventins iespurcās, it kā būtu palaidis varenu joku. Esiet bez baiļu. Mēs ar brāli esam vienlīdz lietpratīgi dziru viltošanā.

Arī šī asprātība izpelnījās viņa sīkos smiekliņus.

-     Kā es varu būt drošs, ka jūs patiešām spēsiet to paveikt? Tadeušs vaicāja.

-Ja nebūsiet apmierināts, nevajadzēs izdot ne penija. Es tādu solījumu varu dot, jo zinu, ka iznākums būs jums pa prātam.

-    Rādiet nu šurp.

Tadeušs nostājās aiz letes un pacēla lūkas vāku, atklājot skatienam kāpnes uz pagrabu. Viņš aizdedza lukturi un ar mājienu aicināja nepazīstamo kāpt līdzi.

Tuvējās upes dēļ pagrabā valdīja mitruma smārds. Gaiss bija auksts. Te vairākās rindās stāvēja lielas mucas.

Nepazīstamais nesa lielu maisu, kuru bija glabājis uz grīdas blakus bāra krēslam.

-    Es sākšu ar alu, viņš noteica.

-    Gluži kā jūsu brālis. Kā jūs īsti sauca?

-    Kventins Kvazija.

-    Jūsu brālis ne reizi nebija nosaucis uzvārdu. Kvazija. Neparasts vārds.

-    Tā sauc kādu Dienvidamerikas augu. No tā vārīta tēja uzlabo gremošanu. Kventins izņēma dažādas pudeles un sainīšus un sarindoja uz plaukta.

Tadeušs sēdēja uz ķeblīša un vēroja. Trīsdesmit divus gadus vecais vīrietis jau astoņus gadus bija "Laimes rata" īpašnieks un bija iecerējis to pārdot. Par iegūto naudu un sakrātajiem desmit tūkstošiem mārciņu viņš domāja iegādāties lauku īpašumu un tur pavadīt visu atlikušo mūžu. Peļņa no veiktā ieguldījuma atstāja kaunā neskaitāmās finanšu shēmas, kuras pie alkohola glāzes un cūkgaļas pīrāga šad tad apsprieda klerki un viņu priekšnieki.

Alus pārdošanas licenci varēja dabūt jebkurš. Daudz grūtāk bija tikt pie džina licences. Tadeušs bija uzsācis savu veikalu pieticīgi un iesākumā šai tavernā pārdeva zem pašizmaksas labāko pieejamo alu, tādējādi iekarodams tuvākās apkaimes klientu labvēlību. Pēc kāda laika viņš saviem uzticamajiem apmeklētājiem lika manīt, ka apsver iespēju tirgot ari džinu. Klienti labprāt izpildīja krodzinieka aicinājumu atbalstīt vajadzīgajiem miertiesnešiem iesniedzamo

lūgumu pēc atbilstošās licences. Saņēmis to, Tadeušs apspriedās ar dzērienu viltotāju, kurš pamazām atšķaidīja alu un džinu un pievienoja sastāvdaļas, kas ļāva saglabāt garšu nemainīgu. Šādi trīs mucas alus vai džina varēja pārvērst septiņās. Kaut arī dzērienu cenas palika tikpat zemas kā agrāk, finanšu lietpratējiem noteikti ieplestos acis, ja viņi uzzinātu, kādu peļņu nes šie pūliņi.

Protams, Tadeušs varēja dzērienus atšķaidīt un piejaukt tiem īpašas vielas pats, taču tēvs, kurš pats agrāk bija kroga īpašnieks, bija pieteicis dēlam paļauties vienīgi uz zinātāju lai apmeklētāji nenojaustu atšķirību.

-    Jūsu brālis nav stāstījis, ko lej alū un džinā, Tadeušs sacīja Kventinam.

-    Skaidrs, ka nav. Ja jūs zinātu mūsu noslēpumus, mēs paliktu bez darba.

Kventins triju pilnu mucu saturu sadalīja pa septiņām tā, lai katrā atrastos vienāds alus daudzums. Pēc tam viņš nomērīja un pievienoja katrai mucai dažādas sastāvdaļas.

Viena no šīm vielām patiesībā bija pulverī saberzta kvazija ziedošs krūms, no kura Kventins bija ieguvis uzvārdu. Tas veicināja apetīti, tālab Tadeuša klienti apēda vairāk cūkgaļas pīrāgu un pasūtīja vairāk alus.

Nākamā sastāvdaļa bija lakrica, kas, nelielā daudzumā piebērta, piešķīra īpašu garšu tās dēļ Tadeušs varēja lielīties klientiem ar savu ģeniālo aldari.

Pēc tam sekoja saberztas kokulas ogas, kas radīja ārkārtīgu reibumu un kompensēja atšķaidītajā šķidrumā samazināto alkohola saturu.

-    Kur ir jūsu ūdens mucas?

-    Tur, Tadeušs norādīja.

Abi pielēja visām septiņām mucām ūdeni un nobaudīja, kas sanācis.

-    Jums taisnība. Šis alus ir tikpat labs kā jūsu brāļa darinātais, Tadeušs atzina.

-    Vēl labāksl

-    Var jau būt, bet es nemaksāšu jums vairāk nekā viņam.

Kventins iesmējās un ķērās pie džina. Arī šoreiz viņš izlēja trīs mucu saturu vienlīdzīgi pa septiņām mucām.

-     Ar kādu nosaukumu jūs to pasniedzat klientiem? Kventins vaicāja.

-     "Ielejas labums".

-    Ha! Kventins noteica.

Vienīgā sastāvdaļa, par ko Tadeušam tika pastāstīts, bija cukura gabali, kurus viņš pats sagādāja.

Katrai mucai Kventins pievienoja nepieciešamo daudzumu cukura. Pieredze liecināja, ka, pieraduši pie saldināta dzēriena, apmeklētāji vairs nebija apmierināti ar godīgu ražotāju džinu.

-    Tagad nedaudz garšas, Kventins piebēra kadiķogu pulveri. Un mazliet sīvuma. Tika rūpīgi nomērīts vitriola daudzums. Ķīmiķi to sauca par sērskābi. Daži klienti pamazām ieguva pieradumu pie šāda dzēriena. Un ūdeni. Kventins pielēja mucas pilnas un maisīja. Tagad jums ir kārtējais "Ielejas labuma" krājums.

Tadeušs to nobaudīja. Jā, garšīgāks par to, kāds izdodas brālim. Vai nākamreiz viņa vietā varētu nākt jūs?

-    Edvardam nepatiktu, ka es zogu viņa klientus, Kventins nosmēja.

-    Tik priecīgs cilvēks šodien vēl nav sastapts, Tadeušs sacīja.

-     Kāda jēga īgņoties? Bet vēl laimīgāks es būšu tagad, kad saņemšu naudu.

Nu iesmējās Tadeušs un noskaitīja vīram trīs sovrinus.

Abi uzrāpās pa kāpnēm. Tadeušs nolaida lūkas vāku, kamēr Kventins uzmeta plecā maisu ar sastāvdaļām un pa smilšaino grīdu devās uz durvīm.

-    Nododiet brālim sveicienus! Es ceru, ka drīz viņš jutīsies labāk, Tadeušs teica.

-    Paldies. Viņš būs pateicīgs par izrādīto gādību.

"Jutīsies labāk?" iziedams āra saltumā, nodomāja vīrs,

kurš sevi dēvēja par Kventinu. "Pie joda! Edvards Kvazija vairs nekad neko nejutīs. Ragā sasalušais līķis ar ielauztu galvaskausu guļ zem kupenas."

"Jaunās Anglijas" loceklis bija tikai izlicies, ka nogaršo paša atšķaidīto un piejaukumiem bagāto alu un džinu. Kaut arī tavernas īpašnieka izdzertais nelielais daudzums uzreiz nekādas sekas neradīs, nākamajā dienā šie slāpes izraisošie dzērieni atstās neaizmirstamu iespaidu. "Jaunā Anglija" un tās bārdainais vadonis būs iepriecināti.

* * *

-     No rīta es dzirdēju klusu klauvēšanu pie ielas puses durvīm, komisārs Meins savā Skotlendjarda kabinetā klāstīja satriektajiem klausītājiem.

Raiens un Bekers kā sastinguši klausījās. De Kvinsijs un Emilija, kuri bija pārlaiduši nakti lorda Pālmerstona savrupmājā, sēdēja viņiem blakus uz koka krēsliem. Viņa Gaišība bija negribīgi uzaicinājis tēvu un meitu atkal apmesties pie viņa pēc tam, kad viņam radās nelāgas priekšnojautas par to, ka valdniece var ielūgt abus padzīvot pilī.

-     Es baiļojos, ka šis iebrucējs varbūt no jauna iekļuvis manā mājā un gaida, kad mēs iznāksim no guļamistabas, Meins turpināja stāstu. Visbeidzot, kaut liela satraukuma un nepatikas pārņemti, mēs nolēmām riskēt. Kad pastūmām nost kumodi un atvērām durvis, es turēju šauteni gatavībā. Klauvēšana pie pirmā stāva durvīm pieņēmās spēkā, un kāds no ielas sauca mani vārdā. Sienasskapja durvis gaiteni joprojām bija vaļā. Mēs pasteidzāmies garām skapim un meitas istabas sašķaidītajām durvīm. Kāpdams lejup, es tēmēju šauteni, kur vien varēju. Es uzsaucu vīram, kurš stāvēja otrpus ielas durvīm, un viņš nosauca savu vārdu. Tas bija konstebls, kurš iepriekšējā vakarā mani pārveda mājās. Es steigšus atslēdzu durvis, taču nejustos droši pat tad, ja viņu būtu pavadījuši vēl divi konstebli. Dzīvojamā istabā bija izsists logs. Mājā valdīja milzīgs aukstums taču mani bija pārņēmis vēl spēcīgāks saltums. Konstebls ar klabekli atsauca citus patrulētājus, un visi kopā pārmeklēja māju no augšas līdz apakšai. Viņi atrada skrāpējumus vietā, kur iebrucējs patiešām bija atlauzis jumta logu.

-    Un jūsu kalpone? Raiens apvaicājās.

Komisārs pašūpoja galvu. Kad svešais ielauzās, kalpone gulēja. Un tas vīrs viņu…

Visi apklusa.

-     Protams, bija atstāta arī zīmīte, beidzot ieteicās de Kvinsijs.

Meins pamāja. To viņš bija iemetis dzīvojamā istabā pa izsisto logu.

-     Un jāpieņem, ka tajā bija rakstīts "Jaunā Anglija"? de Kvinsijs vaicāja, grozīdams pirkstos opija tinktūras flakonu.

-Jā.

-   Šodien kādā sabiedriskā vietā, kas līdzinās baznīcai vai slidotavai un kur cilvēki parasti jūtas drošībā, tiks pastrādāta vēl viena slepkavība, de Kvinsijs pareģoja.

-      Es atsaucu konsteblus no brīvdienām, komisārs Meins ziņoja. Taču, ņemot vērā pils apsardzes pastiprināšanu un nepieciešamību piedalīties dažādu nozieguma vietu apskatē, visur patruļu nepietiks.

-    Sniegputenis varētu mums nākt talkā, ieminējās Bekers. Šādos laika apstākļos cilvēki retāk iziet uz ielas. Turklāt vēstis par slepkavībām izplatījās vēja spārniem vēl pirms rīta laikrakstu iznākšanas. Daži paliek mājās, baiļodamies par savu dzīvību.

-    Taču upuriem uzbrukts tiklab sabiedriskās vietās, kā mājās, tādēļ cilvēki nejutīsies droši arī aiz aizslēgtām durvīm, Raiens aizrādīja.

-     Komisār, lūdzu, atkārtojiet, ko šis iebrucējs sarunāja par jums, jūsu sievu un meitu! Atrāvis skatienu no opija tinktūras flakona, de Kvinsijs pacēla galvu.

-    Viņš pūlējās izlauzt guļamistabas durvis un kliedza: "Tava meita cietīs tā, kā cieta manas māsas!" Pēc tam viņš noaurojās: "Tava sieva un tu cietīsiet tā, kā cieta mana māte un tēvs!"

-    Vai tas jums kaut ko izsaka?

-     Ne mazākajā mērā, Meins attrauca. Pat nevaru iedomāties, ka būtu kādai ģimenei nodarījis kaut ko ļaunu.

-    Ir nogalināts cietumu sistēmas pārraugs un tiesnesis, norādīja de Kvinsijs. Tagad par upuri gandrīz krita policijas komisārs ar ģimeni. Kādu acīmredzot vada tīģera cienīgas dusmas un alkas atriebt kriminālsistēmas netaisnību. Protams, tāda tā ir vismaz slepkavnieka acīs.

-     Bet tas var zīmēties uz gandrīz jebkuru bijušo ieslo

dzīto. Viņi visi allaž dievojas, ka nav vainīgi, Meins iesaucās. Es komisāra amatu esmu ieņēmis jau divdesmit sešus gadus. Kā lai manos dokumentos par šo ilgo laiku atrod vienu konkrētu ģimeni? Pēc tam vajadzētu izskatīt ari lorda Kosgrova un tiesneša grāmatas un visur meklēt saistību. Tas var prasīt vairākus mēnešus.

Raiens atkārtoja svešā uzbrucēja vārdus:

-    "Tava meita cietīs tā, kā cieta manas māsas!" Brītiņu padomājis, viņš turpināja: "Tava sieva un tu cietīsiet tā, kā cieta mana māte un tēvs!"

-    Tieši to klaigāja tas neģēlis, komisārs apstiprināja.

-     Lūdzu, palīdziet manai mātei, tēvam un māsām, Raiens piemetināja.

-    Nē, tā gan viņš neteica.

-    Bet es to dzirdēju. Raiena acīs parādījās domīgs, atmiņu pilns skatiens.

-     Izsakieties skaidrāk!

-    Kad četrdesmitajā gadā pēc uzbrukuma karalienei aizturēja Edvardu Oksfordu, sākotnēji tika domāts, ka viņš ir kādas revolucionāru bandas loceklis, un radās versija, ka todien kāds novērsis karalienes gvardes uzmanību.

-    Novērsis uzmanību? Kas?

-    Zēns, paskaidroja Raiens. Ubags.

XXX-

Skrandainais puisis skrēja blakus valdnieces karietei.

-     Karaliene! Lūdzu, uzklausiet! Manai mātei un tēvam vajag palīdzību! Manām māsām vajag palīdzēt!

Viņš runāja ar īru akcentu.

-     Nestāvi karalienei ceļā, sīkais diedelniek! kāds ap

sardzes jātnieks uzbrēca. Citādi mans zirgs tevi sabradās.

Smagi elsdams, zēns pūlējās turēties līdzi transportlīdzeklim.

-   Karaliene, lūdzu, palīdziet maniem vecākiem! Palīdziet manām māsām!

-    Aizvācies, Iru salašņa!

Jātnieks iespēra zēnam un iegrūda viņu notekā.

Zēns pietrausās kājās un steidzās nopakaļ karietei, nelikdamies ne zinis par asinīm, kas plūda pār seju, un kliegdams:

-    Lūdzu, palīdziet manai mātei, tēvam un māsām!

* * *

-      Tajā bridi Edvārds Oksfords šāva uz karalieni, Raiens teica. Es jau jums stāstīju, ka zirgi tika apturēti un tas ļāva Oksfordam izšaut otro reizi. Iekams es paguvu pieskriet klāt, pūlis uzbruka šāvējam. Ja es nebūtu paguvis laikus, ja nebūtu uzradušies citi konstebli, viņš būtu nolinčots. Pūlis uzbruka arī zēnam. Atminos, kāds virs iebelza puisim un paziņoja, ka šis Iru plukata ari pielicis savu roku noziegumā. "Izskrēja priekšā jātniekiem! Lūkoja novērst uzmanību! Klaigāja uz karalieni! Mēģināja panākt, lai kariete apstājas!" Vīrs turēja puiku aiz apkakles, it kā savaldīdams trakojošu zvēru. "Ka es jums saku, šis nelietis ari ir iepīts!" Bet zēns nemitējās saukt: "Palīdziet manai mātei, tēvam un māsām!" Man nebija ne jausmas, vai viņš ir iesaistīts. Taču pareizāk būtu savākt puisi uz iecirkni, nevis atstāt pūļa varā. "Labi, viņu arī arestēsim," es nospriedu un pastiepos pēc zēna, bet vīrietis atslābināja tvērienu. Puika nokrita ceļa putekļos un izlocījās garām apkārt stāvošo kājām. Vīrietis,

kurš bija viņu piekāvis, metās bēgli notvert, taču puisis bija nonācis pie Grīnpārka žoga, ieķērās tā smailēs, uztrausās augšup un pārrāpās pāri sētai, iekams kāds viņu panāca. Es atceros, ka viens no šiem piķiem dziļi iedūrās zēnam kājā. Mazais sāpēs iekliedzās un novēlās mauriņa otrpus žogam. Vajātājs nepaguva pārkāpt žogam pāri, zēns pielēca kājās un pazuda starp kokiem. Viņš gan kliboja, saudzēdams asiņojošo kāju.

-     Vai jūs uzskatāt, ka zēns piedalījās sazvērestībā pret karalieni? Emilija jautāja.

-               Nekas tāds netika noskaidrots, Raiens atbildēja.

-     Kad, izskatījis Edvarda Oksforda mitekli, es atradu dokumentus par "Jauno Angliju", tad neapšaubāmi pieļāvu, ka zēns varbūt ir iesaistīts šajā plānā. Es pētīju šo jautājumu, cik vien rūpīgi varēju, taču kādudien mans seržants pavēstīja, ka biedrība "Jaunā Anglija" bijušas vien iedomas Edvarda Oksforda slimajā prātā. Es nospriedu, ka zēns patiešām, kā jau no pirmā acu uzmetiena likās, bijis tikai bērns, kas izmisīgi tiecas glābt savu ģimeni. Tomēr ziņkāre mudināja mani izdibināt, kāpēc zēna ģimenei vajadzīga palīdzība. Iespējams, uz šādu rīcību vedināja tas, ka abi esam īru izcelsmes, bet patrulēdams es arvien mēģināju viņu ieraudzīt.

-     Vai jums izdevās viņu vēl kādreiz redzēt? vaicāja Emilija.

-    Nē, ne reizi. Dīvaina tā atmiņa. Gadiem ilgi es nebiju par viņu atcerējies. Bet tagad… Raiens pagriezās pret de Kvinsiju. Es gandrīz droši zinu, ko jūs sacīsiet.

De Kvinsijs pamāja.

-     Nav tādas lietas kā aizmiršana. Prātā iegravētais paliek tur uz mūžiem.

-     Raien, vai jums no tiesas ir aizdomas, ka šis zēns ir pieaudzis par vīrieti, kurš uzbruka man un manai ģimenei? jautāja komisārs Meins.

-     "Tava meita cietīs tā, kā cieta manas māsas! Tava sieva un tu cietīsiet tā, kā cieta mana māte un tēvs!" Raiens vēlreiz noskandēja un pēc tam atkārtoja pirms daudziem gadiem dzirdētos puiša vārdus: "Manai mātei un tēvam vajag palīdzību! Manām māsām vajag palīdzēt! Lūdzu, palīdziet manai mātei, tēvam un māsām!" Viņš paraustīja plecus. Var jau būt, ka tā ir sagadīšanās. Bet gan zēnam tajos piecpadsmit gadus senajos notikumos, gan vakarnakts uzbrucējam bija saistība ar uzbrukumu karalienei.

-     Jūs minējāt, ka zēnam bija īru akcents, komisārs Meins sacīja. Arī vīram, kurš apdraudēja mani un manu ģimeni, tāds bija.

* * *

No rīta ielas klāja nelāga sniega un dubļu putra. Iznācis no kluba un ieraudzījis, ka līdz kebam, kuru viņš bija šveicaram pavēlējis atsaukt, var nokļūt tikai tad, ja pārbrien netīra ūdens peļķi, sers Volters Kamberlends izgrūda lāstu.

Pēc iepriekšējā naktī svinētās saderināšanās un izdzertā prāvā brendija daudzuma sāpīgi dunēja galva. Viņš iekāpa kebā un deva rīkojumu kučierim:

-    Uz Hāfmūnstrītu Meifērā. Ilgi jābrauc nebūs. Ielās ratu nav daudz.

-     Nav gan daudz, kučieris piekrita. To slepkavību dēļ cilvēki baidās bāzt degunu ārā. Avīžpuikas par to klaigā uz katra stūra. Jūs esat tikai mans otrais pasažieris šodien.

-     Brauc tik!

Hāfmūnstrītā dzīvoja Ketrinas Grāntvudas vecāki, un pēc iepriekšējā dienā izcīnītās uzvaras sers Volters devās turp nostiprināt savus iekarojumus, taču, nonācis galamērķī, ieraudzīja ielas malā citu kebu un sadusmojās. Nebija šaubu, kurš to nolīdzis.

"Labi, ka nospriedu atgriezties te tik drīz," sers Volters atskārta un saniknots izlēca no keba.

Kad augstmanis grasījās pieklauvēt pie pulētajām ozolkoka durvīm, tās atvērās, un skatienam parādījās Tresks. Pat domās sers Volters nenosauca sāncenša dienesta pakāpi un par "seru" viņu uzrunāt negrasījās ne tik.

"Vismaz šoreiz viņš nav tērpies tajā nolādētajā uniformā," prātoja sers Volters. "Cik bezkaunīgi tā dižoties cilvēku priekšā!"

Taču arī pulkveža šīsdienas apģērbs seru Volteru kaitināja un raisīja skaudību gandrīz tikpat spēcīgi. Rūpīgi nospodrinātais cilindrs un pēc pasūtījuma šūtais mētelis bija pārāks par sera Voltera kārtu, kas nenoliedzami bija visnotaļ smalka.

-    Man jau vajadzēja noskārst, ka nebūsiet tāds džentlmenis, kas samierināsies ar galīgo lēmumu, sers Volters paziņoja, žestikulēdams ar spieķi.

-    Tas bija lorda Grāntvuda, nevis Ketrinas lēmums, attrauca Tresks.

-    Tālab jūs nospriedāt vēl reizi palūgties Ketrinas tēvu? sers Volters neatlaidās. Vai jūs domājat, ka es nezinu par bankrotējušo banku, kurā lords Grāntvuds glabāja lielas summas? Jūsprāt, es nezinu, ka viņš ir pazaudējis gandrīz visu naudu?

Tresks aizvēra durvis, sakartoja kaklā iekārtās rokas pārsēju un pameta skatienu uz garāmgājējiem.

-   Ja nerunāsiet klusāk, par to uzzinās visi kaimiņi, viņš teica.

-    Jūs izmantojāt lorda Grāntvuda finanšu nedienas un pārliecinājāt viņu pārdot jums dzelzceļa servitūtu caur viņa lauku īpašumu.

-    Es samaksāju vairāk, nekā šis servitūts bija vērts.

-     Pats par sevi saprotams. Tas tādēļ, ka jūs gribējāt iegūt vairāk nekā tikai šo servitūtu. Drīz jūs, pārraudzīdams dzelzceļa būvniecību, atradāt iespēju iepazīties ar Ketrinu.

-    Jaunkundzes zirgs iztrūkās un aizauļoja. Es viņu izglābu.

-     Zirgu, bez šaubām, iztrūcināja būvniecības trokšņi. Varbūt jūs sarīkojāt sprādzienu tīšuprāt, lai dzīvnieku izbiedētu.

-     Esiet piesardzīgs, ser Volter.

-    Pēc tam jūs izmantojāt savus it kā lietišķos apciemojumus, lai nostiprinātu draudzību ar Ketrinu.

-    Es nedarīju neko tādu, kas Ketrinai nebūtu pieņemami.

-     Kad ģimene ieradās Londonā, jūs tai sekojāt un turpinājāt pievērst jaunajai dāmai uzmanību. Lords un lēdija Grāntvudi bija tik atkarīgi no jums, ka neuzdrošinājās iebilst.

-    Esiet tik laipns un pieklusiniet balsi, Tresks uzstāja.

Sera Voltera galvassāpes pēc iepriekšējā naktī izdzertā

brendija izrādījās pārākas par viņa pacietību.

-    Armijā jūs devāt pavēles, bet mani jūs izrīkot nevarat. Lai cik dzelzceļa, tvaikoņu un naudas jums piederētu, cieņu jūs nopirkt nespēsiet. Šīs pasaules varenie un svarīgie allaž saskatīs jums uz pieres sviedrus. Jums zem nagiem

vienmēr melnēs netīrumi. Pat valoda jūs nodod. Apkaunojošais vārds "nolāpīts", kuru vakar atļāvāties izrunāt karalienes rīkotajās vakariņās, visiem lika atcerēties jūsu zemo izcelsmi.

Sera Voltera sarkasms par zemo izcelsmi atgādināja par Treska tēvu Džeremiju Tresku, kurš tūkstoš astoņsimt trīsdesmitajā gadā uzbūvēja dzelzceļa līniju starp Liverpūli un Mančestru, šādi aizsākot Dzelzceļa ēru. Klīda runas, ka Tresks seniors bija ielicis pamatus savai impērijai, pārdodot nevērtīgu Āfrikas zelta raktuvju akcijas.

-     Es vēlreiz brīdinu jus piesargāties, Tresks nošņāca.

-    Nestāviet ceļā. Man šeit ir kārtojamas personiskas darīšanas.

-    Tas nu gan, Tresks piekrita. Jūs uzzināsiet, ka jaunkundzes tēvs ir mainījis domas. Paziņojums par jūsu saderināšanos ar Ketrinu bija pāragrs.

-    Kā to saprast? Tresks neatbildēja, un sers Volters stingri noprasīja: Ko jūs esat pastrādājis?

-    Es tikai palūdzu lordu Grāntvudu kārtīgi apdomāt savu lēmumu.

-     Esiet nolādēts!

Spraukdamies garām, lai pieklauvētu pie durvīm, sers Volters pagrūda Tresku, tas zaudēja līdzsvaru un nokrita slapjajā sniegā.

Pulkvedis nokrita uz ievainotās rokas. Saviebies, taču neievaidējies, viņš ar kreiso roku pieķērās dzelzs margām un uzslējās kājās. Saite, kurā karājās roka, nu bija notraipīta. Cilindrs noripoja pelniem piebārstītajā slapjajā sniegā, un rūpīgais spodrinājums nu bija pagalam. No mēteļa slīdēja kūstošais sniegs.

Gājēji apstājās un lūkojās uz strīdniekiem. Garāmbrau-

I

cošie kučieri paliecas uz priekšu un ieintereseti skatijas tādu ainu Meifēras rajonā ielā neviens nebija domājis ieraudzīt.

Lēnām Tresks pacēla pilošo cepuri. Ja arī viņu māca dusmas, sejas vaibsti bezkaislīgi slēpa šādas izpausmes.

Toties sers Volters ārkārtīgi nopriecājās.

-     Ja vēlaties gandarījumu, varam norunāt satikšanos Englfīldgrīnā.

-    Dueli? Tresks papurināja galvu. Man pietika redzēt nogalināšanu kara laikā.

-    Cik cēli! Varbūt jūs baidāties, ka ievainotās rokas dēļ man būs priekšrocība? Es to mīļuprāt izmantotu. Pat apsūdzība slepkavībā būtu tā vērta, lai panāktu, ka jūs vairs nekad nerēgotos man acīs.

Pēkšņi atvērās durvis.

Uz sliekšņa stāvēja lorda Grāntvuda sulainis un neizpratnē rauca pieri. Viņu mulsināja gan saceltais tracis, gan pulkveža Treska notraipītā galvassega un mētelis.

-    Vai viņš ir darbistabā? iebrāzdamies namā, sers Volters noprasīja. Viņš nenogaidīja atbildi, devās turp un atrada Ketrinas tēvu stāvam uz atvērtās darbistabas sliekšņa.

-    Vai jūs dzirdējāt mūsu sarunu?

-    To dzirdēja visa apkaime, attrauca lords Grāntvuds.

-    Vai Tresks meloja, kad apgalvoja, ka esat pārdomājis par manām precībām ar Ketrinu?

-    Viņš nemeloja.

-    Kur ir Ketrina?

-    Pošas apciemot slimo māsīcu laukos.

-     Lieciet viņai nokāpt pie manis. Es gribu ar viņu parunāt.

-    Tas nebūtu ne mazākajā mērā lietderīgi.

Sers Volters nekad nebija redzējis Ketrinas tēvu tik nobālējušu.

-    Kas jums īsti lika mainīt viedokli? Kas šeit no rīta notika?

-    Mums ar pulkvedi Tresku bija apspriešanās. Viņš pārliecināja mani, ka manas meitas Ketrinas pieķeršanās viņam ir būtiskāka nekā jebkuri citi apsvērumi.

-       Kādēļ jums ir tik saspringta seja? Vai viņš jums draudēja?

-     Nē.

-     Es atgādinu par mūsu sarunu vakar pēcpusdienā. Jūsu finanšu nelaimes visiem ir labi zināmas. Lorda Grāntvuda seja saspringa vēl vairāk, un sers Volters aizrādīja:

-     Glītā vaiga dēļ vien neviens lordu kārtas pārstāvis Ketrinu nebildinās. Viņai pūrā nenāks nauda. Tieši otrādi, var gadīties, ka nākamajam vīram vajadzēs vēl uzturēt jūs un lēdiju Grāntvudu, ja Ketrina tā palūgs. Ketrinas tēvs noslīga krēslā aiz rakstāmgalda, savukārt sers Volters turpināja:

-     Vēl vairāk… Tresks ir bruņinieks, un tādēļ viņu pienākas uzrunāt par seru, taču nevienam nav jāatgādina, ka tas vairāk atstāj iespaidu uz vienkāršajiem ļaudīm, nevis uz aristokrātiju. Tāpat ir lieki paskaidrot, ka bruņinieka titulu nevar mantot. Ja jūs, Dievs pasarg, dosiet atļauju Ketrinai iziet pie viņa par vīru, abu savienībā dzimušie bērni nevarēs mantot viņa titulu. Turpretim es esmu baronets. Mans sera tituls ne tikai ir pārāks, bet ir arī mantojams. Ja lauzīsiet doto vārdu un atdosiet Ketrinu par sievu viņam, jūs nolemsiet savus pēcnācējus dzīvei bez titula. Visbeidzot, sers Volters uzsvērti sacīja, mani piecdesmit tūkstoši mārciņu gadā varbūt arī nav samērojami ar Treska turību, taču tas ir daudz vairāk, nekā pieder jums. Tas nodrošinā

tu Ketrinai ērtu dzīvi, un arī jūs varētu atļauties kaut nelielu greznību.

Lords Grāntvuds vērās kamīna gailošajās oglēs, taču sejas izteiksme liecināja, ka viņš nejūt no tām plūstošo siltumu.

-    Nevajag man atkārtot vakar pārspriesto.

-     Kāda velna pēc jūs pārdomājāt? Cik jums Tresks piesolīja? Pietiekami, lai atsvabinātu jūs no parādiem?

-    Es nepacietīšu apvainojumu! Jūs atļaujaties mājienu, ka es būtu gatavs pārdot savu meitu par naudu.

-    Tad kādiem vārdiem Tresks pamudināja jūs mainīt domas? Sers Volters piegāja tuvāk. Jūs man nestāstāt visu. Es to redzu jūsu acīs.

-     Viņš pārliecināja mani, ka beigu beigās vislielākais svars ir emocionālajiem apsvērumiem.

-    Emocionālajiem apsvērumiem? Kāds tiem ar šo visu sakars? Sieviete iemīl savu vīru laika gaitā vai, mazākais, iemācās viņu cienīt.

-     Es esmu spiests lūgt jūs, lai dodaties prom, teica lords Grāntvuds.

-    Viņš jums piedraudēja. Man ir taisnība, es to zinu. Varbūt ne fiziski, taču tik un tā draudēja. Ar ko? Ko jūs slēpjat? Kāds ir jūsu noslēpums? sers Volters tincināja. Lords Grāntvuds turpināja bezcerīgi lūkoties kvēlojošajās oglēs.

-     Es viņu sameklēšu un piespiedīšu atklāt, kā viņš jūs ietekmēja, sers Volters nozvērējās.

-    Pulkvedis jums paziņos, ka viņš mīl Ketrinu un Ketri-

na mīl vinu.

/

Sers Volters paplīkšķināja spieķa apaļo rokturi sev pa sauju.

-     Kad musu saruna bus gala, viņš bus man izklāstījis krietni vairāk.

* * *

-    Man vēlreiz to "Ielejas labumu", kāds bankas klerks pasūtīja Tadeušam Mičelam, kad "Laimes rata" pusdienlaika rosība sasniedza kulmināciju. Manam draugam arī vēl vienu glāzi.

Šeit, Londonas darījumu rajonā, runas par naudu plūda tikpat raiti kā "Laimes rata" džins un alus. Taču todien vienīgais sarunu temats bija nesenās slepkavības un tas, vai šo noziegumu dēļ vajadzētu atcelt tikšanās, lai visi varētu steigties mājup pirms saulrieta, kas gaidāms pēc trim stundām. Tāpat visu mutēs bija jautājums, vai viņi būs drošībā zem sava nama jumta.

-    Tas ir krievu pirksts, apgalvoja biržas mākleris, novietodams uz galda savu alus glāzi.

-    Tieši tā. Viņi mēģina novērst mūsu uzmanību no kara, piebalsoja kāds vadošais darbinieks, kas strādāja telegrāfā.

-     Krievi grib mūs iebiedēt, lai nebāžam degunu ārā pa durvīm, sūrojās preču izplatītājs, iztukšodams glāzi.

-    Drīz mēs būsim spiesti klanīties cara priekšā.

-    Ja vien tikmēr nebūsim nogalināti paši savās gultās. Neviens nav drošībā.

-     Nes šurp vēl vienu glāzi alus! biržas mākleris uzsauca Tadeušam Mičelam. Padomā tik, kā es esmu izslāpis!

Tik negaidīta rosība jau nedēļas pirmajā dienā izvilināja no Tadeuša smaidu. Tūliņ būs!

Vēl viens apmeklētājs atzīmēja alus raisītās lielās slāpes. Šis vīrs, kāds kokvilnas importētājs, iedzēra malku, nolika glāzi, tad pēkšņi sasvērās sāņus, nokrita no krēsla un atsitās ar galvu pret grīdu.

Trīs galdiņus tālāk kāds īpašumu attīstītājs iztukšoja "Ielejas labuma" glāzi, iebāza kabatā līgumu, piecēlās, lai dotos uz darbu, un saļima pāri galdam.

Atskanēja kliedziens.

Sabruka vēl kāds vīrs.

Smaids pazuda no Tadeuša Mičela lūpam, un viņa sejā parādījās šausmu pilna izteiksme, kad bankas klerks meta sarunu biedram ar glāzi.

Telegrāfa darbinieks izrāva cūkgaļas pīrāgā iedurto nazi un iedūra to garām ejošās tavernas apkalpotājas kaklā.

Tad slaktiņš sākās ar pilnu sparu.

* * *

"Apvienotā angļu dzelzceļa kompānija" bija negaidīti pieticīgs nosaukums vienam no bagātākajiem privātajiem uzņēmumiem Anglijā. Pat tās adrese bija neuzkrītoša uzņēmuma birojs atradās Voterleinā, turpat pie Louertemzstrītas, prom no darījumu rajona slavenākajiem un grandiozākajiem objektiem, tādiem kā pilij līdzīgā Ostindijas kompānijas mītne un Anglijas bankas koloss.

Kārtējo reizi izrādīdams veikalniecisku tālredzību, Treska tēvs bija uzpircis visas ēkas vienā Voterleinas pusē, turklāt darījis to ar starpnieku palīdzību tas tādēļ, lai pārdevēji nenojaustu viņa nodomus un nepalielinātu cenas. Savā īpašumā viņš bija izlauzis sienas un ierīkojis gaiteņus, kas savienoja bezpersoniskā izskata celtņu rindas. Viņš bi

ja aizmūrējis visas ieejas, atstādams tikai trīs vienu vidū un pa vienai kvartāla katrā gala.

Tūkstoš astoņsimt trīsdesmitajā gadā izveidojis Mančestras-Londonas dzelzceļa līniju, Džeremija Tresks pēc tam uzbūvēja vairākas citas līnijas, un valsti zigzagiem šķērsoja troksnis, dūmi un izdedži. Apjautuši, cik milzīgu peļņu nes šāds veikals, citi uzņēmēji arī ķērās pie lietas. Tikai tūkstoš astoņsimt četrdesmit sestajā gadā vien parlamentā tika iesniegti divsimt sešdesmit uzņēmumu lūgumi atļaut dzelzceļu būvniecību. Taču daudzi uzņēmumi ilgi nedzīvoja, un Treska tēvs, atkal izmantodams starpniekfirmu palīdzību, tos par smiekla naudu uzpirka un tikai daži nojauta, cik vērienīgu impēriju viņš rada. Tūkstoš astoņsimt piecdesmitajā gadā Anglijā dzelzceļa līniju kopgarums bija seši tūkstoši jūdžu, un vairāk nekā puse piederēja Treska tēvam. Visgarām sliedēm stiepās telegrāfa vadi, un drīz Treska tēvs uzbūvēja vēl vienu impēriju. Taču okeānu šķērsot dzelzceļš nevarēja, un viņš paplašināja savu daļu tvaikoņu uzņēmumos.

"Bet visa sākums bija nevērtīgo Āfrikas zelta raktuvju akciju pārdošana," nodomāja sers Volters, iebrāzdamies pa Tresku īpašuma galvenajām durvīm. "Tēvocis lika Tresku un viņa oportūnistisko tēvu par piemēru tam, kā jaunās bagātības draud noārdīt šķiru sistēmu. Viņš nešaubīdamies apgalvoja, ka šo valsti izpostīs prastie ļaudis, kas tikuši pie naudas, un drīz nonāks tik tālu, ka mums vajadzēs lūgt atļauju medīt lapsas uz zemes, kas mums reiz piederējusi."

-     Kādas jums šeit darīšanas? vaicāja šveicars pie rakstāmgalda vestibilā.

-     Es gribu satikt Tresku.

Šveicars mazliet iepleta acis, nedzirdēdams parasto uzrunu "sers", "pulkvedis", kaut vai "misters".

-    Vai jums ir sarunāta tikšanās?

-    Jūs tikai pasakiet, ka sers Volters Kamberlends vēlas pārmīt ar viņu dažus vārdus.

-    Atvainojiet, taču jūs neesat šajā sarakstā…

Sers Volters juta pietvīkstam vaigus. Ja viņš atsacīsies no tikšanās ar mani, tad katrā ziņā saņems atkārtotu uzaicinājumu nokārtot mūsu domstarpības Englfīldgrīnā.

Šveicars brīdi nopētīja seru Volteru, sarauca pieri un uzrakstīja dažus vārdus uz papīra lapiņas. To viņš nodeva klerkam, piekodinādams nogādāt seram Entonijam.

-     Es iešu jums līdzi, teica sers Volters, kuru bija sadusmojusi titula pieminēšana.

-     To es jums nevaru ļaut. Šveicars nostājās vīrietim priekšā.

-    Varbūt arī jūs alkstat tikties ar mani Englfīldgrīnā?

-    Kas šeit notiek? kāds stingri noprasīja.

Sers Volters pagriezās pret Tresku, kurš, niknus skatienus mezdams, stāvēja aptuveni kāpņu vidū.

-    Šis džentlmenis uzstāj… šveicars iesāka.

-    Jā, es pat savā kabinetā dzirdēju viņa uzstājīgumu, Tresks attrauca.

-    Nezinu, kā jūs piedraudējāt Ketrinas tēvam, bet es nepieļaušu, ka izsprūkat sveikā cauri! sers Volters sauca.

-    Pieklusiniet balsi!

-     Kas zina, varbūt jūs patiesi nopirkāt Ketrinu no tēva. Es pazīstu jūs un spriežu, ka esat spējīgs uz visu. Cik viņa jums izmaksāja? Sers Volters draudoši pavēzēja ar spieķi.

-     Kad izdibināšu, ar ko jūs izdarījāt šo spiedienu uz lordu Grāntvudu, es…

Tresks jau bija nokāpis lejā un ar veselo kreiso roku satvēra sera Voltera spieķi, izrāva to viņam no rokām un aizlingoja prom. Pēc tam viņš tik spēcīgi iebelza ar dūri seram Volteram pa seju, ka pretinieks izstreipujoja pa durvīm un nogāzās kūstoša sniega pārpilnajā notekā.

Iznācis no ēkas, Tresks nostājās sāniski, lai labāk pasargātu ievainoto labo roku.

-    Es pieņemu uzaicinājumu tikties Englfīldgrinā. Kad sers Volters raudzīja piecelties, Tresks iesita vēlreiz, ar kreiso roku pa otram lāgam notriekdams viņu guļus slapjajā sniegā. Ja nu vienīgi jūs būtu ar mieru nokārtot rēķinus jau tagad… Tresks piebilda.

Iekams sers Volters paguva paust sašutumu, kas atspoguļojās viņa asiņainajā sejā, Voterleinas galā atskanēja klaigas.

-    Palīgā! kāds kliedza.

Viņam dzinās pakaļ virs ar nazi.

Kvartālu pildīja jauni brēcieni.

-    Šurp, uz "Laimes ratu"! Tur visi zaudējuši prātu!

Aiz stūra noblīkšķēja pistoles šāviens.

Bruņotais vīrs tuvojās vajātajam.

Tresks spēra soli uz priekšu, aizlika kāju priekšā uzbrucējam un, kad tas nokrita, ar zābaku uzkāpa uz plaukstas, kas turēja nazi, salauzdams pirkstus un piespiezdams vīrieti atlaist ieroci vaļā. Pēc tam Tresks ar visu spēku uzmina zābaku nelietim uz skausta.

-    Necelies augšā! Tresks brīdināja.

Vīrietis locījās un gaudoja kā zvērs.

-    Kas tev uznācis, nolādēts? pulkvedis noprasīja.

Palīgā piesteidzās šveicars un piespieda gulošo pie bruģakmeņiem.

-    Uz "Laimes ratu"! kāds sauca. Ašāk!

Pulkvedis apcirtās pret seru Volteru, kurš pārsteigumā

no redzētā bija palicis guļam notekā un spieda plaukstu pie asiņojošās mutes.

-    Pārmaiņas pēc paveiciet ko lietderīgu! Tresks uzsauca. Palīdziet manam šveicaram pievārēt šo vīru.

Brēkoņa aiz stūra nerimās.

Auklēdams labo roku saitē ap kaklu, Tresks traucās uz kņadas pusi. Viņš nogriezās pa kreisi uz Louertemzstrītu un ieraudzīja sniegā vārtāmies vīrieti un vaidam. Vēderā viņam bija brūce.

Vairāki vīrieši lauzās ar vienu, kuram rokās bija pistole.

Tresks iespēra uzbrucējam pa kreiso ceļgalu. Kad tas ierēcās, Tresks iespēra arī pa otru ceļgalu, un vīrietis nokrita uz bruģakmeņiem. Pulkvedis jau dzīrās spert viņam pa deniņiem, taču redzēja, ka gūstītāji sāk gūt virsroku, un steidzās turp, kur klaigas pieņēmās spēkā.

Pie "Laimes rata" durvīm valdīja drūzma. Virs ieejas durvīm patiešām karājās rats. Tas gan nebija laimes rats, kādu parasti attēloja uz taro kārtīm un kam vienā pusē uzzīmētais cilvēks krita lejup, bet otrs pa pretējo pusi vilkās augšup. Nē, šis bija rats no azartiskas laimes spēles. Zem rata pa ielas puses logu izlidoja krēsls, nobārstīdams pūli ar stikla lauskām.

Konstebli visiem spēkiem pūlējās darīt galu kautiņam. Kad viņiem no pūļa uzbruka, bija nepieciešams laist darbā stekus.

No jūkļa izstreipuļoja kāds vīrs.

Viņā Tresks pazina tavernas īpašnieku Tadeušu Mičelu, kuram no pieres pilēja asinis, notraipot balto priekšautu.

-    Augstais Dievs, kas te noticis? pulkvedis jautāja.

-    Mani klienti saka krist ka mušas.

-Ko?

-    Citi sāka aurot, īpašnieks apstulbis stāstīja. Daži, kas neseno slepkavību dēļ nēsāja nažus vai pistoles, tagad izvilka ieročus un… Klaigāšana visapkārt nemitējās.

-    Kāds pat ar asinīm rakstīja uz letes.

-     Rakstīja uz letes ar asinīm? Tresks vilka īpašnieku uz durvju pusi, vēl noprasīdams: Ko jūs gribat sacīt? Ko uzrakstīja? Parādiet!

* * *

Raiens un Bekers izkāpa no keba un steidzās, uzmanīdamies, lai neuzkāptu sniega putrā izbirušajām izsistā loga lauskām. Kāds vīrietis sēdēja, atspiedies pret sienu, sagumis un nokāris galvu, un kunkstēja. Citu tobrīd nesa ārā no tavernas.

Pie viņa pienāca vīrietis ar militāru stāju. Iepriekš Raiens šo vīru bija redzējis tikai formastērpā un tālab varbūt nepazītu uzreiz, ja vien nepamanītu kaklā pakārto savainoto labo roku.

-    Paldies, ka atsūtījāt ziņu, pulkvedi Tresk.

-     Mana uzņēmuma birojs atrodas tepat tuvumā, Voterleinā. Izdzirdējis jezgu, es atskrēju šurp, lai noskaidrotu cēloni. Es ātri vien apjautu, ka būtu jums jāpaziņo.

Policijas seržants beidza iztaujāt cilvēkus, kas pulcējās ap tavernu, un tuvojās. Misiņa zīmotne liecināja par piederību darījumu rajona policijas nodaļai, kas neietilpa Metropoles policijā, kuras pārstāvji bija Raiens un Bekers.

-    Jūs taču apzinaties, ka esat šeit viesi? seržants pajautāja.

-    Mēs ieradāmies palīdzēt, nevis pārņemt izmeklēšanu, Raiens viņu mierināja.

-    Ja spēsiet tikt skaidrībā, manis pēc!

Seržants ieveda viņus tavernā.

Pustumsu "Laimes ratā" pāršķēla dienasgaisma, kas ieplūda pa izsistajiem logiem. Te virmoja sastāvējusies alus un džina dvinga.

Raiens un Bekers pārlaida skatienu postažai. Salauzti galdi, sadragāti krēsli, sašķaidītas pudeles, glāzes un spogulis. Smilšaino grīdu iekrāsoja asinis. Divi policisti balstīja kādu upuri, kas vaidēdams aizkliboja prom.

Stūrī stāvēja vīrietis ar brūci pierē un, satvēris galvu rokās, satriekts uzlūkoja ainu telpā.

-              Tas ir īpašnieks Tadeušs Mičels, seržants norādīja.

-    Viņš atzinās, ka nolīdzis dzērienu atšķaidītāju, lai alus un džina pietiktu ilgākam laikam.

-    Un nolīgtais virs pievienoja dzērieniem citas, neparastākas ķimikālijas, Raiens secināja. Iedarbība bija tik spēcīga, ka klienti vai nu zaudēja samaņu, vai piedzīvoja vīzijas par briesmoņiem, kas viņiem uzbruka.

-     Labi, man ir saprotams, kas te notika, seržants iejaucās. Es tikai lauzu galvu, kāpēc tas pastrādāts. Kādam cilvēkam var iešauties prātā tāds nodarījums?

-    Tas darīts, lai neļautu tautai būt drošībā šādās vietās, kur citkārt tā nejūtas apdraudēta, atbildēja Bekers. Gluži tāpat kā cilvēki vairs nejūtas drošībā baznīcās, parkos vai paši savās mājās.

Pulkvedis norādīja uz leti.

-    Tas, ko es minēju zīmītē, redzams tur.

Policisti nostājās ap leti un pētīja tur redzamo. Kāds,

mērcēdams pirkstu upura asinis, bija uzvilcis uz virsmas vārdu.

Raiens atkal pagriezās pret īpašnieku.

-    Mister Mičel, kad šis dzērienu atšķaidītājs te ieradās?

Nepieradis pie tik goddevīgas uzrunas, vīrietis kā apdullis nolaida rokas un ar pūlēm sakoncentrēja domas.

-    Vakar vakarā, viņš izgrūda. Mazliet pēc pusnakts.

-    Atvainojiet mirklīti, Raiens teica īpašniekam.

Viņš pamāja Bekeram, pulkvedim Treskam un konsteblam, aicinādams visus paiet sāņus.

-    Vai aptverat? viņš klusā balsi, lai īpašnieks nevarētu noklausīties, jautāja Bekeram.

-     Mazliet pēc pusnakts. Tajā pašā laikā, kad uzbrukts komisāram Meinam ar ģimeni, atbildēja Bekers.

-    Vai kāds uzbrucis komisāram Meinam ar ģimeni? vaicāja pulkvedis.

-    Jā, viņu mājā Česterskvērā.

-     Bet Česterskvērs atrodas vismaz trīs jūdžu attālumā. Pēc vakardienas sniegputeņa paietu vismaz stunda, kamēr šo attālumu mērotu, sprieda pulkvedis Tresks.

-    Gluži pareizi. Tas, kurš uzbruka komisāram ar ģimeni, nevarēja tajā pašā laikā atrasties tavernā. Tātad te iejaukta vairāk nekā viena persona. Tāpat kā vakardienas slepkavībās.

Detektīvinspektors uzmeta Bekeram brīdinošu skatienu un cerēja, ka otrs nepaudis skaļi to, kas abiem acīmredzot bija ienācis prātā. "Jaunā Anglija" bija pavisam īsts veidojums.

Viņš pagriezās pret Tadeušu Mičelu, kurš, pūlēdamies saklausīt runāto, bija paliecies uz priekšu, un tagad iztaisnojās.

Raiens norādīja uz vārdiem, kas bija asinīm rakstīti uz letes. Mister Mičel, vai jūs redzējāt, kas to izdarīja?

-    Jā. Bet tas, ko es redzēju, ir tikpat neiedomājami kā viss pārējais, kas šeit atgadījās.

-     Paskaidrojiet!

-    Ievērojiet, cik tievas ir līnijas. Šo vārdu uzrakstīja nepazīstams nabagu zēns.

-    Nabagu zēns?

-    Vēl nekāds tracis te nebija sācies. Tavernā ienāca puisēns un apgalvoja, ka meklē tēvu, Tadeušs Mičels klāstīja. Zēns paskatījās apkārt, bet tēvu neatrada. Viņš man stāstīja, ka tēvs esot teicies nākt šurp. Māte esot saslimusi, un tēvam esot steigšus jāatgriežas mājās viņu aprūpēt. Tad puika pavaicāja, vai atļaušu viņam pasēdēt kaktiņā un pagaidīt, līdz tēvs ierodas. Viņš lūdzās tik žēlīgi, ka es atmetu ar roku. Galvenais, lai tēvs nekavējas pārāk ilgi. Tā nu puika tur apsēdās. Tadeušs Mičels norādīja uz stūri netālu no letes. Kad ļaudis sāka gāzties gar zemi, klaigāt un brukt virsū cits citam, zēns pēkšņi izskrēja no stūra, pamērca pirkstu asinīs uz letes un uzrakstīja šo vārdu.

Bekers paliecās un skaļi nolasīja asinīm rakstīto:

-    "Džons Viljams Bīns jaunākais".

-    Kas viņš ir? tavernas īpašnieks gremzās. Es pazīstu visus savus klientus, bet tādu pat dzirdējis neesmu.

-     Es gan esmu, paziņoja pulkvedis Tresks. Tieši tāpēc es sūtīju jums ziņu.

Raiens pamāja un teica:

-    Pirms sešiem gadiem Džons Viljams Bīns jaunākais mēģināja nošaut karalieni.

DEVITA NODAĻA . bedlama

-    Labdien, milord, sveicināja de Kvinsijs.

Soļodams lejup pa lielajām kāpnēm iepretim ārdurvīm,

lords Pālmerstons caur pieri paraudzījās uz nelielā auguma vīru.

-     Ko jūs ar meitu gaidāt? Nevajag pateikties man par ielūgumu paildzināt jūsu uzturēšanos šeit. Es gluži vienkārši baidījos, ka jūsu uzkrītošās nabadzības dēļ karaliene nonāks neērtā situācijā un piedāvās jums pajumti. Tagad atvainojiet, mani gaidāmie premjerministra pienākumi… Pag! Vai patiesi es būtu pārpratis jūsu nodomus? Vai iespējams, ka jūs tomēr esat nolēmuši atgriezties Edinburgā un tagad visbeidzot nākat atvadīties?

-    Milord, es esmu šeit, lai jums pakalpotu.

-    Tātad jūs tomēr braucat prom, lords Pālmerstons iepriecināts konstatēja.

-    Tā varētu teikt. Mēs vēlamies doties īsā ceļojumā uz vietu, kurp jūs bieži draudat mani aizsūtīt.

-    Es nesaprotu.

-    Taču, lai tur nokļūtu, man nepieciešama jūsu rakstiska atļauja… un nauda kebam.

-     Kur jūs gribat nokļūt? Debesu vārdā, runājiet taču skaidru valodu!

-    Trakomājā.

* * *

Betlēmes Karaliskā hospitāļa pirmsākumi meklējami jau tūkstoš divsimt četrdesmit septītajā gadā, kad tur atradās nabagmāja. Nosaukumu nereti izrunāja nepareizi Bedlama. Pēc tam, kad hospitālis kļuva par vienīgo iestādi, kurā uzņēma vājprātīgos, šis vārds cilvēkiem sāka asociēties ar psihiski nenosvērtu uzvedību. Tūkstoš astoņsimt piecpadsmitajā gadā Bedlama tika pie jaunas ēkas Temzas lejtecē, Sentdžordžfīldsā, Sautvorkā. Lai kliedētu slimnīcas nomācošo gaisotni, ēkas priekšā izveidoja skvēru. Ierastie dziedniecības paņēmieni bija asiņu nolaišana un caurejas izraisīšana, jo uzskatīja, ka šādi tiek neitralizētas nelabvēlīgās ķermeņa sulas, kas it kā izraisot neprātu. Apkārtējie iedzīvotāji bieži sūdzējās, ka no ēkas skan "gaudošana, spiegšana, baurošana, ārdīšanās, ķēžu žvadzēšana un lādēšanās".

Ieeja Bedlamā atradās uz dienvidiem no Vestminsteras tilta, netālu no Lembetroudas un Voksholroudas krustojuma. Kad kebs ieripoja pa vārtiem, de Kvinsijs izliecās pa logu un, nepievērsdams uzmanību slapja sniega klātajam mauriņam, ar skatienu gluži vai iztaustīja lielo celtni, kurai tobrīd abi ar Emiliju tuvojās.

-    Atgādina Bakingemas pili, de Kvinsijs sprieda.

-    Labi, ka šos vārdus dzird tikai manas ausis, Emilija noteica.

-      Bet tā ir, de Kvinsijs palika pie sava. Kebs brauca aizvien tuvāk. Gandrīz tikpat augsta un plata kā pils.

Viņš pielika pie lūpām opija tinktūras flakonu.

-     To dod man, Emilija izrīkoja. Ja slimnīcas priekšnieks pamanīs tevi iemalkojam no pudelītes, tad raizēsies, ka tu vari opija tinktūru piedāvāt kādam pacientam, un to

atņems.

/

De Kvinsijs negribīgi pasniedza flakonu meitai, bet pats turpināja lūkoties pa logu uz impozanto būvi.

-     Lorda Pālmerstona vēlēšanās beidzot ir piepildījusies. Kas to lai zina, varbūt man vispiemērotākā vieta patiešām ir trakonamā.

Kebs nonāca kokiem noaugušās alejas galā. Lūkojoties uz kailajiem zariem un pievēršoties kvēpiem, kas melnēja uz slapjā sniega, pārņēma grūtsirdība.

Emilija izkāpa no keba un iedeva kučierim monētas, kuras lords Pālmerstons bija ar smagu sirdi jaunajai sievietei izsniedzis. Pēc tam viņa ar tēvu paraudzījās uz pakāpieniem, kas veda pie akmens ēkas biedinošajām ieejas durvīm.

-      Pēc Edvarda Oksforda atentāta mēģinājuma tūkstoš astoņsimt četrdesmitajā gadā paklīda valodas, ka viņa ieslodzīšana Bedlamā nav nekāds sods, de Kvinsijs atcerējās. Dažas avīzes rakstīja, ka viņam pienes izmeklētu ēdienu un vīnu. Viens otrs pat apgalvoja, ka viņu skolojot vācu un franču valodās. Džons Frānsiss, nākamais, kurš šāva uz Viņas Majestāti, cerēja nonākt šajās pašās telpās un vienlaikus tikt vaļā no parādiem.

-     Bet ikviens, pats savām acīm redzēdams šo baiso ēku, uzreiz noskārstu, kāda dzīve te valda, Emilija iebilda.

-     Vai trešais vīrs, kurš mēģināja nošaut Viņas Majestāti, arī ilgojās mitināties te?

-    Džons Viljams Bīns jaunākais? Viņa septiņpadsmit dzīves gadus pildīja bībeliska vēriena ciešanas, de Kvinsijs atbildēja. Šī kuprainā pundura vienīgā vēlēšanās bija nomirt.

-    Kuprains punduris?

-     Rokas tievas kā stīdziņas. Mugura tik salīkusi, ka paiet puisis varēja vienīgi nodurtu galvu, blenžot notekā. Iztiku nopelnīt viņš nejaudāja. Brāļi par bēduli zobojās, līdz viņš neizturēja, aizbēga no mājām un naktis pārlaida laukos. Vienu nedēļu viņam izdevās izvilkt dzīvību ar saubagotajiem astoņiem penijiem. Bezcerības mākts, nelaimīgais sadabūja vecu pistoli un šaujampulveri, taču lodes atļauties nevarēja, tālab sastūma stobrā māla pīpes lauskas. Bija pagājušas tikai septiņas nedēļas pēc atentāta pret karalieni, kuru pastrādāja Džons Frānsiss, un atkal kāds vīrs stāvēja Konstitjūšenhillā un gaidīja garām pabraucam Viņas Majestātes karieti. Tad viņš paspēra soli uz priekšu un nospieda mēlīti.

-    Augstā debess! Emilija iesaucās. Vai karaliene cieta atentātā?

-     Par laimi, necieta. Bīna dzīvē daudz kas bija nogājis greizi, un šis nebija izņēmums. Pulveris neaizdegās. Puisis aizbēga, taču liecinieki jau bija šāvēju ievērojuši un noģiduši tā nodomu. Tas bija grotesks skats, kā policija visā Londonā meklēja kuprainus pundurus un dučiem vien arestēja šos nelaimīgos, līdz visbeidzot nāca uz pēdām vainīgajam.

Emilija nošūpoja galvu, it kā doma par policistiem, kas

aiztur dučiem kuprainu punduru, liecinātu, ka pasaule patiešām jūk prātā.

-    Tā kā pašam trūka drosmes beigt ciešanas, padarot sev galu, viņš cerēja, ka to paveiks valsts, pakarot viņu vai vismaz ieslogot Bedlamā, kur nebūs jālauza galva, kā sagādāt kārtējo maltīti, stāstīja de Kvinsijs.

-    Vai viņa vēlme piepildījās? Emilija vaicāja.

-    Nē. Bīnu notiesāja uz pusotru gadu katorgas.

-    Katorga? Kuprainam pundurim?

-     Valstsvīri gribēja ierādīt tautai, ka tos, kas veikuši atentātu pret karalieni, viegla dzīve negaida. Pēc iznākšanas brīvībā Bīnam pasliktinājās veselība, un viņš paveica to, kam iepriekš trūka drosmes. Viņš darīja galu savai nožēlojamai eksistencei.

-    Kā tas notika?

De Kvinsijs paraustīja plecus. Tam nav nozīmes.

-    Tēvs, tavs izvairīgais skatiens mudina uzstāt, lai tu pastāsti, kā viņš izdarīja pašnāvību!

-    Ar opija tinktūru. De Kvinsijs vērās uz draudīgajām kolonnām abpus durvīm. Labi, mēs pārāk ilgi esam vilcinājušies.

* * *

Bedlamas administratīvās telpas atradās ēkas vidū. Gan pa kreisi, gan pa labi samērā tālu aizstiepās galerija. Pa logiem ieplūda saulesgaisma un katrā galerijā apspīdēja daudz cilvēku, kas gaidīja iespēju tikties ar pacientiem.

Emilija tuvojās vīrietim, kas sēdēja pie rakstāmgalda. Nobīdījis acenes uz paša degungala, viņš tām lūkojās pāri uz jaunās sievietes biksēm, kas bija saskatāmas zem svārkiem.

-    Kā varu jums palīdzēt? viņš jautāja aizdomu pilnā balsī.

-    Man un tēvam ir vēstule no lorda Pālmerstona.

Šis vārds atstāja jau ierasto iespaidu. Manāmi iztaisnojis muguru, klerks steigšus pasniedzās pēc vēstules un to izlasīja.

-    Šajā gadījumā jums vajadzēs tikties ar doktoru Arbatnotu, viņš norādīja. Uzgaidiet šeit.

Ašiem soļiem viņš šķērsoja lielo vestibilu, pieklauvēja pie kādām durvīm un iegāja pa tām.

Kreisajā pusē no attāla hospitāļa nostūra atlidoja sievietes gaudas. Sarunas mitējās, un apmeklētāji nomākti paskatījās uz to pusi. Atbalss kļuva pavisam spiedzīga. Pat tad, kad sāpjpilnais izvirdums beidzās, visi stāvēja nekustīgi.

Atgriezās briļļainais klerks.

-    Doktors Arbatnots jūs tūdaļ pat pieņems.

Viņš ieveda abus šaurā kabinetā, un tur pavecāks vīrs piecēlās sasveicināties. Viņa galvvidus bija tikpat kails kā pusducim galvaskausu, kas rindojās uz plaukta blakus rakstāmgaldam. Pie sienas karājās liela cilvēka smadzeņu diagramma ar glīti marķētām sadaļām.

Emilija klusībā atzīmēja, ka grāmatu vidū atrodami arī tādi eksemplāri kā "Par smadzenīšu funkcijām" un "Frenoloģijas sistēma". Viņa iepazīstināja ārstu ar sevi un tēvu.

-    De Kvinsijs. Šis vārds šķiet pazīstams, doktors Arbatnots sprieda.

-    Nezinu gan, kā tas iespējams. Emilija uzmeta brīdinošu skatienu tēvam, bet viņš bija aizgriezies un uzmanīgi aplūkoja galvaskausus uz plaukta.

-    Vēstulē izteiktā atļauja jums parunāt ar Edvardu Oksfordu ir ārkārtīgi neparasta, atzina doktors Arbatnots.

-    Valsts diezgan ierobežo viņa apmeklēšanu. Mātei Jauts apciemot viņu tikai reizi mēnesī un sarunāties cauri restotajam durvju lodziņam, kad dēls sēž vairāku pēdu attālumā no tā. Viņa bieži sūdzas, ka nedzird dēla teikto. Nevienam citam nav bijis ļauts apmeklēt Edvardu Oksfordu kopš dienas, kad viņu atgādāja šurp četrdesmitajā gadā.

-    Nevienam? Piecpadsmit gadu laikā? Pat ne draugiem vai laikrakstu reportieriem? Emilija jautāja.

-     It īpaši laikrakstu reportieriem.

-    Vai uz mūsu apmeklējumu attiecas tie paši noteikumi? Saruna cauri restotajam durvju lodziņam? Viņam jāsēž vairāku pēdu atstatumā?

-    Tādi ir mani rīkojumi. Mister de Kvinsij, jūsu seja ir noplūdusi sviedriem. Vai esat slims?

Viņš patiesi izskatījās nevesels sejas vaibsti saspringti, āda savecējuša ziloņkaula krāsā, klāta sviedru pērlītēm. Tāpat kā braucot karietē uz vakariņām pilī, Emilijai radās biedinoša sajūta, ka tēvs atrodas pusceļā starp dzīvību un nāvi.

-    Man nepieciešamas zāles, viņš teica.

-    Iespējams, tās ir atrodamas mūsu farmakopeja.

-    Manam tēvam zāļu netrūkst, Emilija paziņoja ārstam.

De Kvinsija zābaku zoles gandrīz vai nepieskārās grīdai. Nemitīgi mīņādamies no vienas kājas uz otras, viņš pētīja lielo grāmatu klāstu plauktos.

-     Doktor Ārbatnot, vai jūs uzskatāt Edvardu Oksfordu par vājprātīgo?

-     Pieres vienā malā viņam atrodas izspiedums, kas liecina par pazeminātām spējām.

-    Tātad, spriežot pēc dažām grāmatām šajos plauktos, jūs ticat frenoloģijai, de Kvinsijs secināja.

-     Tikai tā mēs varam zinātniski pētīt prātu. Tā kā nav

iespējams atvērt galvaskausu un pētit dzīva cilvēka smadzenes, nesavainojot un varbūt pat nenonāvējot pacientu, vienīgā iespēja ir mērīt galvaskausu no ārpuses un secināt, kuras smadzeņu daļas ir pārāk daudz vai pārāk nepilnīgi attīstījušās, radot galvaskausa kaulos iedobumus vai izvirzījumus. Doktors Ārbatnots nocēla no plaukta vienu galvaskausu un norādīja uz izcilni tā pakausī. To radījušas pārāk attīstītas smadzenītes, neapvaldītu emociju avots. Ikvienā no šiem galvaskausiem es varu parādīt gan iedobumus, gan izvirzījumus, kas liecina par līdzīgām smadzeņu anomālijām.

-     Bet prāts taču nav vienīgi galvaskausa forma, iebilda Emilija. Ko jūs sacīsiet par domām?

-    Tie ir galvaniskie procesi. Kādudien mēs spēsim tās izmērīt.

-    Vai jūs ar to domājat elektrību?

-    Mūsu pašu tautietis Maikls Faradejs nāca klajā ar novatorisku teoriju par elektrolīzi, doktors Ārbatnots atbildēja. Elektrolīze ir smadzeņu darbības pamatā. Kad smadzeņu daļas ir pārāk daudz vai pārāk maz attīstītas, elektrības plūsma kļūst saraustīta, izraisot neikdienišķu un dažbrīd bīstamu uzvedību.

-    Fascinējoši, Emilija novērtēja.

Viņas zilo acu savaldzināts, doktors Ārbatnots izskatījās iepriecināts.

-    Tā kā smadzeņu fizisko defektu izdziedēt nav iespējams, mēs varam tikai mēģināt mūsu pacientus iegrožot. Dažos gadījumos vienīgais paņēmiens ir turēt pacientu sasaistītu. Taču pašreiz vismodernākā metode ir hidroterapija.

-    Mierinošas vannas, Emilija piebilda.

I

-    Visumā jā. Karsta vanna lieti noder, lai atslābinātu pacientu. Reizumis pēc karstas vannas par labu nāk tūlītēja auksta vanna un kontrasta radītais šoks.

-    Un šāda dziedināšana nes augļus? Emilija vaicāja.

Jaunās sievietes jautājumi doktoru Ārbatnotu manāmi

pārsteidza.

-    Garīgajām slimībām zāļu nav, viņš atzina. Varbūt kādudien būs iespējams veikt operāciju, lai novērstu fizisko nepilnību smadzenēs. Kamēr tas nav noticis, garīgās kaites ir lāsts mūža garumā.

-    Vai jūs nedomājat, ka pacientiem var palīdzēt sarunas?

-    Sarunas? Kāds no tām var būt labums?

-    Manam tēvam ir teorija par sapņiem.

Ārsts apjucis pašūpoja galvu. Sapņiem? Es nesaprotu, ko jūs vēlaties pateikt.

De Kvinsijs ar mutautiņu notrausa no pieres sviedru lāses.

-    Vai jūs patiesi nejūtaties slims? ārsts apvaicājās.

-   Ziemeļvācijā ir Brokena kalns, sacīja de Kvinsijs, košļādams pilulu, kuru bija izņēmis no tabakdozes.

Sarunas pavērsiens ārstu samulsināja vēl vairāk.

-    Es nekad neesmu bijis Vācijā.

-     Kalna smailē veidojušās interesantas klinšu formas, milzīgi granīta bluķi, saukti, piemēram, par "Burvja krēslu". Avots tiek dēvēts par "Maģisko strūklaku".

-    Vai tā ir kāda pasaciņa?

-    Es apliecinu, ka tāda vieta patiešām pastāv, de Kvinsijs sacīja. Ja jūnija rītā jūs būtu uzkāpis virsotnē un vērtos pāri ielejai uz tuvāko kalnu kori, jūs ieraudzītu briesmīgo Brokena rēgu.

-    Jā, tomēr pasaciņa. Es aizvedīšu jūs pie Edvarda Oksforda.

-     Biedinošā rēga riņķošana kalnu miglā daudzu sirdīm likusi sisties straujāk. De Kvinsijs iemeta mutē vēl vienu kapsulu. Dažs vērīgs cilvēks gan noskārš, kas to izraisa. Citos gadījumos pavadonis nomierina tūristus un izskaidro, ko viņi redz.

-    Kāds ir skaidrojums?

-Jūnija rītos saule lec vērotājiem aiz muguras. Ēnas miglā krīt nedabiski lielas un atdarina visas vērotāju kustības, taču tas izskatās tik šaušalīgi un bailīgi, ka cilvēki, kuru ēnas tur redzamas, tās nemaz nesaista ar sevi.

-    Nu re! Zinātnisks izskaidrojums, doktors Ārbatnots secināja.

-     Mans tēvs uzskata, ka sapņi līdzinās šīm ēnām, teica Emilija.

-    Sapņi? Ēnas?

-    Cilvēki ar traucējumiem var nesaredzēt, kā murgi atspoguļo viņu personības, de Kvinsijs skaidroja. Tomēr, ja šo atspoguļojumu viņiem izskaidro… vēl labāk, ja viņus pamudina saprast, kā murgi izkropļo tos personības elementus, kas viņus nomoka, tad viņi var spert pirmos soļus ceļā uz izārstēšanos.

-    Mister de Kvinsij, es pieņemu, ka jūs neesat ārsts. Jūsu teorijas var būt amizantas, tomēr tām trūkst zinātniska pamata. Sapņi un murgi ir vienīgi elektrības radīti māņi.

-    Cik muļķīgi, ka biju citās domās! Tad aizmirsīsim par sapņu interpretēšanu. Atcerieties, ka tēvs bieži kaustīja Edvardu Oksfordu un nereti piekāva viņa māti, turklāt dēlam redzot. Šīs pastāvīgās vardarbības izraisītais šoks varētu izskaidrot to, kālab viņš nespēja noturēties nevienā

darbā, kālab viņš mēdz izplūst histēriskos smieklos un kāpēc viņam patika citus spīdzināt.

-    Jūs taču negribat apgalvot, ka, bērnībā pārcietis regulāru sišanu un skatījies, kā tēvs piekauj māti, Oksfords pēcāk sāka varmācīgi izturēties pret citiem cilvēkiem un izlādēja dusmas, šaudams uz karalieni?

-    Doktor, jūs manu domu ietērpjat vārdos daudz labāk, nekā man tas jebkad izdotos, de Kvinsijs novērtēja.

-    Tīrās blēņas. Vai jūs no tiesas liekat manīt, ka, iedrošinot Oksfordu pārrunāt jaunībā pārciesto varmācīgo apiešanos, viņš izpratīs, kādēļ šāvis uz karalieni, un turpmāk no līdzīgas rīcības atturēsies?

-    Šāda teorija ir apspriešanas vērta.

-     Nu… es atkārtošos… jūs neesat ārsts. Ja vēlaties tikties ar Oksfordu, labāk gan nevelciet garumā. Man pēc pusstundas ir norunāta vizīte.

* * *

Kad trijotne pameta kabinetu, no hospitāļa kreisā spārna atkal atskanēja spalgais sievietes spiedziens. Arī šoreiz apmeklētāji pavērās trokšņa virzienā. Suņi, kas snauduļoja zem soliem, satraukti pacēla galvu.

-    Tajā pusē ir izvietotas mūsu pacientes. Vīrieši atrodas pretējā spārnā, skaidroja doktors Ārbatnots un veda viesus garām citiem apmeklētājiem.

Pa logiem ieplūda saules stari, apgaismodami gleznas ar lauku ainavām. Būrīšos čivināja putni.

-    Emilija, putni… de Kvinsijs ierunājās.

-    Tā nav tikai tava iztēle, viņa attrauca.

-     Lai nonāktu pie pacientu kamerām, jāiet līdz gaiteņa galam un tad jānogriežas, doktors Ārbatnots teica.

-    Jūs tās saucat par kamerām? Emilija pārjautāja.

-    Tā kā pacienti ir atsūtīti šeit ar tiesas pavēli, mums ieviesies paradums dēvēt palātas par "kamerām".

No ēkas dziļumiem atbalsodamās atlidoja gaudas, šoreiz gan saucējs bija vīrietis. Gaiteņa galā viņi nogriezās pa kreisi, nonākot citā slimnīcas nodaļā.

-    Šeit tiek turēti mūsu vājprātīgie noziedznieki, ārsts skaidroja. Jo tālāk viņi gāja, jo nomācošāka kļuva gaisotne, un to nespēja kliedēt arī saule, kas iespīdēja pa logiem.

-   Atvediet Edvardu Oksfordu uz satikšanās telpu, doktors Ārbatnots pavēlēja sargam, kuru acīmredzami mulsināja fakts, ka pie Oksforda ieradušies apmeklētāji. Oksfords lielākoties uzturas savā kamerā, doktors stāstīja de Kvinsijam un Emilijai, taču pusdienlaikā viņam ir ļauts izkustēties pagalmā. Mēs mudinām viņu būt lietderīgam un sasūknēt ūdeni no akas spaiņos hospitāļa vajadzībām. Taču parasti viņš tikai klīst apkārt un burkšķ, ka te neesot viņa īstā vieta.

Viņi nonāca nišā, kurā saule tikpat kā neiespīdēja, un tumsas kliedēšanai bija nepieciešama griestu lampa. Iepretim slēgtām durvīm ar nelielu restotu lodziņu bija novietots sols.

-     Drīz otrā pusē ieraudzīsiet Oksfordu, doktors Ārbatnots teica.

De Kvinsijs apsēdās uz sola un nopētīja restoto atveri.

-    Emilija, lūdzu, apsēdies man blakus. Gribētos, lai Oksfords redz jaunas, veselīgas sievietes seju. Varbūt tas pacilās viņa garu.

Meita paklausīja tēvu.

Otrpus durvīm varēja saklausīt vairāku cilvēku soļus. Tie tuvojās, un drīz parādījās ari ēnas. Divi sargi veda vīrieti platās pelēkās drānās.

Sargi nosēdināja vīrieti tumšajā telpā pie galda aptuveni desmit pēdu attālumā no lodziņa, kurā no otras puses vērās de Kvinsijs un Emilija.

-     Doktor Ārbatnot, vai nevar viņu pievest tuvāk? de Kvinsijs lūdza.

-     Nē, to es nevaru atļaut.

-    Vai sargiem katrā ziņā jāstāv viņam blakus?

-Jā.

-     Edvard Oksford, mani sauc Tomass de Kvinsijs. Tā ir mana meita Emilija.

Tolaik, kad Oksfords mēģināja pastrādāt atentātu pret karalieni Viktoriju, viņam bija astoņpadsmit gadu, īss un kalsns augums un zēniska seja. Tagad viņš bija pieņēmies svarā, iespējams, tauku pārbagāto hospitāļa ēdienu dēļ. Vīrietim bija trīsdesmit trīs gadi, taču iekritušie vaigi padarīja viņu vecāku. Garas tumšās cirtas bija apcirptas, un īsie mati pamazām sirmoja.

-    Es jūs nepazīstu, Oksfords nervozi sacīja.

Lai labāk sadzirdētu, de Kvinsijs un Emilija paliecās uz priekšu, pretī restotajam lodziņam.

-    Atļauju jūs apmeklēt mums deva lords Pālmerstons, de Kvinsijs pastāstīja.

-     Lords Pālmerstons? Phē…

-    Mēs vēlamies parunāt par "Jauno Angliju".

Oksforda skatiens lēni pievērsās Emīlijai.

-    Kā lai runājam par to, kas nepastāv? Vismaz, ja tic policijai.

-    Man un meitai svarīgi ir tas, ko apgalvojat jūs, de Kvinsijs uzsvēra.

-     Mēs bijām četri simti. Oksfords nenolaida skatienu no Emilijas sejas.

-    Jā, tā liecināja jūsu aizslēgtajā lādē glabātie dokumenti, de Kvinsijs viņam atgādināja.

-     Dokumentos viss ir skaidri un gaiši pavēstīts, Oksfords rūgti nosmēja. Mēs izgudrojām sev pieņemtus vārdus. Mēs uzkalpojāmies bagātniekiem tuvos amatos, gatavodamies brīdim, kad Hannovere pavēlēs rīkoties.

-    Vai jūs domājat Vācijas zemes Hannoveres valdnieku? de Kvinsijs vaicāja. Ieslodzītais neatbildēja, un de Kvinsijs paraudzījās uz Emiliju. Mister Oksford, vai jūs ar to domājat karalienes tēvoci?

-    Pateicos. Neviens mani nav godājis par "misteru". Jā. Hannovere. Karalienes tēvocis. Pat nevajag jautāt. Vai viņš piecpadsmit gadu laikā jau zudis no atmiņas?

-     Pirms četriem gadiem viņš nomira, de Kvinsijs paskaidroja.

Oksfords nelikās ticam un visu uzmanību pievērsa Emilijai. Nomira?

-Jā.

-     Ha! Runāja, ka viņš uzdevis mums sagrābt varu valstī, lai pats varētu kāpt tronī Viktorijas vietā.

-    Kas runāja? Emilija vēlējās precizēt.

-    Citi biedrības locekļi.

-    Kuras biedrības? Emilija jautāja.

-    "Jaunās Anglijas"!

-     Vai redzat, kādu māņu apsēsts viņš ir? doktors Arbatnots norūca. Ja jūs pacientu uzbudināsiet, man atkal nāksies viņu saslēgt važās.

-     Mister Oksford, pastāstiet, vai "Jaunajā Anglijā" darbojās ari iru puisis? Emilija jautāja.

-    Iru puisis?

-    Todien, kad jūs šāvāt uz karalieni…

-     Bez lodēm! Oksfords saskaities pakratīja dūri.

-     Kāds īru skrandainītis piesteidzās pie karalienes karietes un lūdzās Viņas Majestātei, lai glābj viņa māti, tēvu un māsas, Emilija skaidroja. Šādi viņš piesaistīja karalienes jātnieku sardzes uzmanību. Daži uzskata, ka viņš piedalījies jūsu ieceres izpildē.

-    Manas ieceres? Oksfords izklausījās apjucis.

-    Kamēr sargi pievērsās zēnam, jums bija iespēja šaut.

-     Bez lodēm! Man nekas nav zināms ne par īru zeņķi, ne par viņa māti, tēvu un māsām. Mūsu biedrību sauca "Jaunā Anglija", nevis "Jaunā Īrija"! Oksfords uzsita ar dūri pa galdu.

-    Es nevaru pieļaut, ka šī saruna turpinās, doktors Ārbatnots uzstāja. Sargi! Aizvediet Oksfordu atpakaļ uz kameru! viņš pavēlēja.

Cieši skatīdamies Emilijā, Oksfords pretojās.

-    Vēl tikai mirklīti ļaujiet palūkoties uz jums.

Sargi rāva vīrieti prom, taču ieslodzītais cauri restotajam lodziņam neatlaidīgi raudzījās uz Emiliju un neļāva sevi aizvilkt.

-    Jūs esat skaista.

-    Pateicos, Emilija attrauca.

-    Es darīju tikai to, ko man lika. Lūk, kur tas mani noveda. "Jaunā Anglija"! Lai nolādēta "Jaunā Anglija"!

Kamēr sargi vilka Oksfordu cauri tumšajai velvētajai ieejai, viņa drudžainais skatiens ne uz mirkli nenovērsās no Emilijas.

Atgriežoties galerijā, atskanēja kārtējais pacienta kauciens. Būros, kas karājās pie griestiem, putni rimās čivināt. Suņi, kas gulēja zem soliem, atkal saslēja galvas. Un apmeklētāji no jauna sastinga.

Bet doktors Arbatnots, nepacietīgi vadīdams de Kvinsiju un Emiliju uz Bedlamas ārdurvju pusi, tam nepievērsa uzmanību.

-    Nevajadzēja ļaut šai sarunai tā ieilgt, doktors pukojās. Paies nedēļas, kamēr Oksfords atgūs trauslo līdzsvaru, kuru viņš bija sasniedzis. Un ko jūs panācāt? Jūs neuzzinājāt neko tādu, kas jau nebija zināms. Oksfords mīt māņu pasaulē.

-    Dažā ziņā viņa domas bija pilnīgi skaidras, de Kvinsijs atzīmēja.

-     Vai jūs no tiem murgiem varējāt kaut ko saprast? Beidzot man radās apjausma. De Kvinsij, lai Dievs apžēlojas, vai jūs esat Opija lietotājs? Tās kapsulas, kuras jūs košļājat… ir opijs! Jums ir skaidri saprotams būtu viss, vienīgi loģika ne.

-    Paldies, doktor. Ļoti pamācošs apmeklējums.

Garām sargam de Kvinsijs un Emilija izgāja no ēkas.

Viņus sveica vēsa vēja pūsma.

-    Cik atsvaidzinoša sajūta! noteica de Kvinsijs un pārlaida skatienu slapjā sniega klātajam zālienam.

Viņš pastiepa roku, un Emilija ielika tēvam saujā opija tinktūras flakonu.

-    Tēvs, ko tu uzzināji?

-    To, ka nodevību var pastrādāt dažādi.

-     Ketrina, ja esmu jums darījis kaunu, es izlūdzos piedošanu, bilda pulkvedis Tresks.

-    Darījis man kaunu? Sera Voltera satrakošanās dēj? Jūs nebijāt vainojams. Ketrinas acīs pazibēja spoža dzirksts, un spars padarīja tās vēl mirdzošākas un jaukākas. Viņa klaigāšanu es klausījos savā istabā, tāpat visu dzirdēja kaimiņi un kebu kučieri. Pēc jūsu aiziešanas viņš izgāza dusmas uz manu tēvu.

Abi stāvēja Grāntvudu nama viesistabā pie iekurinātā kamīna. Tresks uzdrīkstējās satvert Ketrinu aiz rokas. Kaut arī istabas durvis bija atvērtas, Ketrinai nebūtu pieļaujams uzturēties divatā ar svešu vīrieti bez vecākas sievietes uzraudzības, ja vien vecāki jau nebūtu devuši piekrišanu abu salaulāšanai.

-     Es raizējos, ka jūs par mani kaunēsieties, jo sers Volters mani nogrūda zemē un es necīnījos pretī.

-     Ko tas būtu līdzējis? Izraisītos tikai vēl skaļāks skandāls kaimiņu acu priekšā. Kautiņš uz manas mājas sliekšņa? Entonij, es lepojos, ka jūs izrādījāt savaldību!

-      Tik un tā, gatavojieties dzirdēt neglītas baumas, Tresks piekodināja. Mani taču uzskata par kara varoni, bet tagad cilvēki apgalvos, ka patiesībā es esmu gļēvulis.

Vīrietis centās kaut uz brīdi atraut skatienu no meitenes rožainajām lūpām.

-     Kā jūs butu varējis atkauties? Jums labā roka iekārta kaklā.

-    Īstenībā es ar viņu tomēr izrēķinājos.

-    Tiešām? Ketrina pauda prieku un izbrīnu.

-    Izstrīdējies ar jūsu tēvu, sers Volters mēģināja ielauzties manā kabinetā Voterleinā. Viņš atļāvās neglaimojoši izteikties par jūsu vecākiem.

-    Kā tieši? Ketrina strikti pajautāja.

-    Es esot nopircis jūs no vecākiem, kuri naudu vērtējot augstāk nekā jūs.

Jaunajai sievietei piesarka vaigi, āda iemirdzējās. Uz gaišajiem matiem krita kamīna liesmu atblāzma.

-    Nopircis mani? Kā zirgu?

-    Mēs ar seru Volteru izvicinājām dūres pie mana uzņēmuma durvīm.

-    Vismaz jūs sarīkojāt šo tikšanos Voterleinā, nevis te, Hāfmūnstrītā.

Iesākumā no Ketrinas sejas izteiksmes bija grūti noģist šo vārdu īsto nozīmi, un pat likās, ka viņa, pieminēdama darījumu rajonu, ir paudusi nicinājumu par to, ka Tresks ar savu tēvu bija nopelnījuši savas bagātības.

Tad viņa iespurcās un pēc mirkļa izplūda jautros smieklos, uzjautrinot arī Tresku. Drīz abi neremdināmi smējās.

Viesistaba, pieri saraucis, ielūkojās sulainis. Abi pūlējās apvaldīties.

-     Ceru, ka šoreiz jus notriecāt viņu zemē, Ketrina bilda.

-    Tā tiešām bija.

-    Tas labi, Ketrina iepriecināta novērtēja.

-    Piedevām divas reizes.

-    Vēl jo labāk. Turklāt tikai ar vienu roku.

Ketrina atkal iespurcās un ar pirkstu galiem noglāstīja vīrieša glīto seju.

-     Es mīlu jūs, viņa nočukstēja, pastiepās uz pirkstga-

licm un, par spīti krinolīna kleitas kuplumam, paliecās uz priekšu, lai pulkvedi noskūpstītu.

Elpu aizturējis, vīrietis pievilka jauno sievieti sev klāt. Mīlētāji skūpstījās, cik vien ilgi uzdrošinājās. Solu dipoņa gaitenī šo bridi padarīja vēl aizraujošāku. Viņi atrāvās viens no otra tikai mirkli pirms tam, kad istabā ielūkojās cits kalpotājs.

-              Es gaidīt gaidu ceremoniju baznīcā, Ketrina atzina.

-     Būt vienotai laulības saitēm visas pasaules acu priekšā…

-    Ari es no visas sirds alkstu pēc brīža, kad musu dzīves būs savienotas. Tas notiks pavisam drīz, Tresks apliecināja. Taču dažas turpmākās dienas nebūs vieglas.

-    Kālab jūs tā domājat?

-    Sers Volters nepadosies ar godu. Es bīstos, ka viņš atgriezīsies un vēlreiz sarīkos negantu izskaidrošanos. Iespējams pat, ka viņa dusmas vērsīsies nevis pret jūsu tēvu, bet pret jums pašu.

-    Pret mani? Ketrina izslēja muguru taisnāku. Lai ko viņam būtu iegalvojis mans tēvs, es neko neesmu seram Volteram solījusi. Es neesmu viņam devusi pamatu jelkādām cerībām.

-    Es jums pilnībā ticu. Taču sers Volters ir saniknots, un dusmas viņam aizmiglo acis. Ketrina, ja viņš šopēcpusdien no jauna ieradīsies pie jums, es te nedrīkstu atrasties. Mēs ar jūsu tēvu vienojāmies, ka jums jāpilda iepriekš iecerētais un jādodas apciemot slimā māsīca Votfordā.

-    Nebēdājiet. Pēc stundas kariete mani aizgādās uz staciju, Ketrina viņu mierināja.

-    Rīt es jums piebiedrošos. Bet, Dieva dēļ, nestāstiet māsīcai, ka dzelzceļš pieder man! Tolaik, kad mans tēvs to būvēja, viņas vecāki tik ļoti ienīda lokomotīvju radīto trok

sni, ka lika nospraust ceļu ārpus viņu īpašuma teritorijas.

-   Tomēr tagad ciematnieku iztika ir atkarīga no šī dzelzceļa. Tieši otrādi, Entonij, es esmu nodomājusi jūs uzlielīt.

Ketrinas valdzinošā sejiņa pamudināja pulkvedi paraudzīties uz durvju pusi. Neviena nebija. Gaitenī soļus nedzirdēja.

Viņš pievilka sievieti sev klāt. Šoreiz skūpstā ielija tāda kaisme, ka abi nebūtu ievērojuši nevienu, kas ienāktu istabā un pieķertu viņus.

* ><• *

Raiens un Bekers pacēla lūkas durtiņas, un de Kvinsijs un Emilija, viegli elsdami, uzkāpa Vaitholas policijas ēkas pelējuma pārņemtajos bēniņos.

Komisārs Meins sekoja viņiem augšup pa kāpnēm.

-    Te atrodas tūkstoš astoņsimt četrdesmitā gada arestu reģistra arhīvs.

Laternu gaismā uzvirmoja putekļi. Bekers nošķaudījās. Uz grīdas, kārtīgi sakārtotas, aizstiepās kastu rindas.

-    Cik daudz! Emilija pārsteigta noteica.

-     Te sīki dokumentēti visi noziegumi, kas pastrādāti Londonā un tās tuvākajā apkaimē piecpadsmit gadus senā pagātnē, Meins norādīja. Tie sakārtoti pēc noziegumu tipa un mēneša, kurā tie paveikti.

-    Komisāra kungs, tas ir ģeniāli! de Kvinsijs izsaucās.

Meins pārlaida skatienu kastēm, ļaudamies retai lepnuma izpausmei.

-    Tik rūpīgi iegrāmatotu noziegumu arhīva nav nekur pasaulē. Vai varu jums vēl kā palīdzēt?

-    Nē, paldies, de Kvinsijs atbildēja. Šo dokumentu

šķirošana būs atbilstīga nodarbe man un Emilijai, kamēr jūs būsiet aizņemti ar saviem pienākumiem. Te mums būs piemērota vieta un mēs nepisimies jums pa kājām.

-    Jo vairāk cilvēku caurlūkos šo arhīvu, jo labak, sacīja Raiens. Noderīgāku paņēmienu, kā izskaidrot slepkavību motīvu, es nevaru iedomāties. Mēs ar Bekeru esam nodomājuši te uzkavēties.

Kad komisārs Meins attālinājās no bēniņiem, Bekers atkal nošķaudījās.

-    Es atvainojos!

-    Drīz mēs visi šķaudīsim, Raiens pareģoja. Biezā putekļu kārta liek manīt, ka daudzas kastes nav atvērtas kopš noglabāšanas te.

-    Tūkstoš astoņsimt četrdesmitā gada desmitais jūnijs, de Kvinsijs sacīja. Diena, kurā Edvards Oksfords šāva uz karalieni un īru puisis raudzīja apstādināt karieti, kurā brauca valdniece.

-     "Palīdziet manai mātei, tēvam un māsām!" Raiens atcerējās zēna saucienus. Taču mums nav nojausmas, vai viņa ģimenes locekļi bija arestēti, un mēs ari nezinām, par kādiem noziegumiem tas darīts.

-    Varētu rīkoties tā… Katrs izraugāmies vienu kastu rindu un, sākot no desmitā jūnija ierakstiem, meklējam arestantus ar tipiskiem īru uzvārdiem, ierosināja Bekers.

Pat laternu mestā gaisma nespēja izdzīt tumsu no bēniņu stūriem.

Raiens atvēra vienu kasti, izcēla dažas mapes un nošķaudījās, kā pats bija pirms brīža paredzējis.

-     Trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados, nabadzības mākti, īri lielā skaitā saradās Anglijā un Londonā, viņš

klāstīja Emīlijai un Bekeram, kuri, pārāk jauni būdami, nezināja par to laiku postu. Viņi cieta badu un bija ar mieru strādāt pat par nieka grašiem. Daudzi pret īriem izturējās naidīgi un apgalvoja, ka tie atņemot darbu angļu strādniekiem. Zēna gados es iemanījos noslēpt akcentu un rudos matus.

-    Viljams Hemiltons arī bija īrs, noteica de Kvinsijs, pētīdams kādu izbalējušu dokumentu.

-    Viljams Hemiltons? Bekers neizpratnē atkārtoja.

-    Ceturtais no tiem, kas šāva uz karalieni, de Kvinsijs paskaidroja. Viņš izauga bāreņu patversmē Īrijā. Kartupeļu bada laikā viņš devās meklēt laimi te, Anglijā, taču darbu neatrada un četrdesmit astotajā gadā aizbrauca uz Franciju. Togad tur risinājās revolūcija, un visu Eiropu bija pārņēmušas sacelšanās liesmas. Atgriezies Londonā, Hemiltons atveda līdzi idejas par valdības gāšanu. Mēnešiem ilgi viņš pārtika no ēdienu druskām, ko viņam atmeta līdzcietīgas sievietes, un iedegās tādās dusmās pret pastāvošo iekārtu, ka raudzīja sarīkot atentātu.

-Ja noziedznieka ieceres neapturēsim, mēs pavisam drīz uziesim upuri ar zīmīti, kurā būs Viljama Hemiltona vārds, Raiens pieļāva.

-    Slepkava, bez šaubām, konsekventi virzās šajā virzienā, de Kvinsijs piekrita. Viņš izņēma opija tinktūras flakonu, brīdi aplūkoja to, papurināja galvu un atlika pudelīti mēteļa kabatā. Iespējams, zīmītē, kas tiks atstāta pie nākamā upura, mēs izlasīsim "Jaunā Īrija", nevis "Jaunā Anglija".

-    "Jaunā Īrija"? Emīlija pārjautāja.

-     Hemiltons piederēja biedrībai ar nosaukumu "Jaunā

Īrija", kura rīkoja dumpjus un kuras galvenais mērķis bija valdības gāšana.

-     Jādomā, ka nebūs nekāds pārsteigums, ja tā laika arestantu reģistra arhīvos ieraudzīsim daudzus īru uzvārdus, Raiens noteica. Konstebli īrus bieži uzraudzīja īpaši.

-      Man jāsecina līdzīgi, Bekers piebalsoja. Pārāk daudz īru uzvārdu, kas jāizpēta tik īsā laikā.

-    Iespējams, mums ir nepareiza pieeja, Emilija prātoja.

-    Kādēļ jūs tā sakāt?

-    Tā kā zēns lūdzās karalieni, lai glābj viņa māti, tēvu un māsas, varbūt mums vajadzētu drīzāk meklēt pēc desmitā jūnija, nevis pirms, Emilija ieteica. Mums jāmeklē kāda īru ģimene, ko dažu turpmāko dienu vai nedēļas laikā pēc šī datuma piemeklējis šausmīgs liktenis.

* * *

Parasti Kolina tēvam bija veselīgi sārta seja, taču trokšņainajā pūlī pie Ņūgeitas cietuma vārtiem tā likās neraksturīgi bāla.

-               Nākas gaidīt ilgāk, nekā biju cerējis, tēvs atzina.

-    Emma un Rūta nevar palikt vienas pašas vairākas dienas. Dodies pie meitenēm un atved viņas šurp. Ik dienu astoņos, divpadsmitos un sešos es gaidīšu tevi šajā vietā.

-    Bet es negribu tevi pamest! Kolins iebilda.

Tēvam uz pieres izsitās sviedru lāses. Citas iespējas

nav. Es nevaru visus spēkus veltīt tam, lai izpestītu māti no cietuma, ja man jāraizējas par tavām māsām.

Asaras rīdams, Kolins apskāva tēvu un paklausīgi aizsteidzās prom. Ļoti gribējās nokļūt mājās. "Jo drīzāk es atvedīšu māsas uz Londonu, jo drīzāk atkal būšu pie tēva…

jo drīzāk mēs varētu atbrīvot māti… jo drīzāk ģimene no jauna būs kopā."

Taču, spiedīgajā gaisā skriedams pa Londonas pārpildītajām ielām, viņš juta, ka pamazām reibst galva. Kad tika sasniegta pilsētas nomale, zēns bija nosvīdis vairāk, nekā parasti nogurums un jūnija karstums liktu. Visbeidzot nonācis Sentdžonsvudā, viņš soļoja kā noreibis. Kolins neskaidri atcerējās, ka abi ar tēvu bija padzērušies no ūdens brīvkrāna, kas atradās turpat netālu no šķērsielas, kurā abi pārlaida nakti. Pēc tam viņi bija izmazgājuši matus un noskalojuši netīrumus no sejas. Daži garāmgājēji bija brīdinājuši neizmantot šo sūkni, jo tie, kas no tā dzēruši, esot saslimuši. Bet citi uzstāja, ka slimību patiesībā izraisījis nelāgs gaiss. Diemžēl izvēles nebija citur ūdeni viņi neatrada.

Bija jau krēsla, kad Kolins pa putekļaino ceļu iestreipuļoja nepabeigtajā ciematā un pats neapjauta, kā atgriezās mājās. Vēlāk viņš uzzināja, ka Emma un mazā Rūta, ieraudzījušas brāli grīļīgā gaitā ejam garām namiņam, bija izskrējušas viņam palīdzēt.

Trīs dienas viņš svaidījās gultā drudža ugunīs. Visbeidzot atžirdzis un pazinis Emmas un Rūtas pārbiedētās sejiņas, zēns jaudāja vienīgi nočukstēt:

-    Jāsteidzas pie papa. Viņš mūs gaida.

Taču slimības novārdzinātais Kolins spēja doties ceļā tikai nākamajā dienā.

-    Tu tik spēcīgi drebēji! Mēs baidījāmies, ka tu nomirsi, Emma atzinās.

-    Vai kaimiņi zina, kas noticis ar mūsu māti?

-Jā.

-    Vai kāds atnesa jums ēdienu?

-    Nē, mazā Rūta atbildēja.

-    Bet mātes draudzene mūsu ielā? Tā, kura solīja, ka mātes adījumi noderēs Bērbridža veikalam?

-     Viņa mums uzgriež muguru, mazā Rūta paskaidroja. Agrāk sprauga viņas priekšzobos padarīja sejiņu piemīlīgu, turpretim tagad Kolinā vērās tik bēdīgs bērns, kādu viņš nekad nebija redzējis.

-    Tēvs… Kolins ar pūlēm pietrausās stāvus. Mums jādodas pie viņa.

-    Jā! mazā Rūta drosmīgi piebalsoja. Mums jāpalīdz papum.

Trijotne saskrubināja visas ēdiena atliekas, ko vien varēja atrast, dažas maizes garoziņas un kartupeli.

Kolina vārgums kavēja bērnu soli. Stundu pēc stundas viņi nesteidzīgi vilkās pa putekļaino ceļu, pamazām tuvodamies Londonas troksnim un brūnajai miglai.

Kad beidzot viņi nonāca pie Ņūgeitas cietuma vietā, kur tēvs bija teicies gaidīt astoņos, divpadsmitos un sešos, gaisma jau dzisa. Svētā Pāvila katedrāles zvani vēstīja, ka ir daudz vēlāks par sešiem.

-    No rīta viņš atgriezīsies, Kolins mierināja.

Taču tēvs neparādījās arī nākamajā dienā ne astoņos no rīta, ne pusdienlaikā.

Sadevušies rokās, lai nenoklīstu cits no cita blīvajā, strauji plūstošajā drūzmā, bērni uzsāka tēva meklējumus.

Kadā ielā Kolins ieraudzīja agrākajās dienās iepazītu dārzeņu tirgotāju nogurušais vīrs stūma ratiņus. Kaut ari dienas gaitās viņa virssvārcis bija nosmulēts, lielais zīda kaklauts dižojās nevainojami spodrs šajās aprindās tas bija lepnums.

-    Ser, vai jūs, lūdzu, zināt, kur…

-     Te nav brīv ubagot! vīrs rājās, atvēcinādamies un

il/idams bērnus prom. Es nevedu šos dārzeņus tādu gaisa gabalu no Koventgārdenas tirgus, lai izdāļātu īriem.

Tad Kolins piegāja pie sētnieka. Ielu slaucītāji parasti zināja visu, kas norisinājās apkaimē. Pat staigādams basām kājām un darbodamies ar apdriskātu slotu, šis zēns rādīja līksmu seju, kas saderējās ar izspūrušajiem gaišajiem matiem. Necik vecāks par Kolinu viņš nelikās, taču, par spīti abu vienādi ciestajam trūkumam, sētnieka uzvedība skaidri liecināja, ka viņa izredzes dzīvē ir vērtējamas augstāk.

-    Vai atmini pagājušajā nedēļā redzējis šepat mani ar tēvu? Kolins vaicāja.

-    Es visu atminu. Drusku uzgaidi.

Mazais sētnieks aizšāvās pie acīmredzami turīga džentlmeņa un lēdijas, kas stāvēja pie ietves un devās uz Oldbeilijas tiesas namu, un bez prasīšanas aizslaucīja viņiem no ceļa visus atkritumus un zirgu mēslus.

Vīrietis nometa uz netīrajiem bruģakmeņiem peniju.

-    Paldies, ser! mazais sētnieks iesaucās, it kā būtu ieguvis veselu bagātību, un pagriezās pret Kolinu. Ko tu gribi?

-    Vai tu atceries, kā izskatās mans tēvs?

-    Es jau teicu, ka atminu visu. Es uz šā stūra strādāju piecus gadus, un manām acīm nekas nepaslīd secen.

-    Vai tu esi viņu redzējis?

-    Varbūt esmu. Cik esi gatavs maksāt? Eh, lai nu paliek. Tu rādies vēl lielākā postā nonācis nekā es. Tavs tēvs ir tur, tajā ieliņā.

Puika rādīja uz to pašu sānsielu, kurā atradās Kolina un tēva izmantotais ūdens brīvkrāns.

Kolins, Emma un Rūta aizskrēja turp. Tēvs gulēja ielas galā bez samaņas, delīrija un drudža mocīts un nosvīdis.

Viņam bija nozagti zābaki, arī mētelis un krekls bija novilkti.

-    Papu! mazā Rūta sauca.

-    Ko mēs iesāksim? Emma prātoja.

-    Mums noteikti kāds kaut kur palīdzēs, Kolins sevi pūlējās pārliecināt, atgaiņādams izmisumu. Nevar būt, ka šajā lielajā pilsētā, kur mīt miljoniem cilvēku, neviens par mums neiežēlosies.

DESMITĀ NODAĻA . votforda

Londonas miglas neaizsegtās debesis Anglijas laukos priecēja ar zvaigžņu jumu. No sava privātā vagona loga pulkvedis Tresks vēroja garām traucamies tumstošas pļavas, strautus un krūmu biežņas.

Pulkstenis pie sienas rādija astoņas pāri septiņiem. Visi pārējie pulksteņi Anglijā rādija to pašu, jo pirms daudziem gadiem, izveidodams britu dzelzceļa sistēmu, Džeremija Tresks bija iedibinājis kārtību, ka visās stacijās valstī ik rītu tiek salīdzināts pulksteņa laiks. Tieši pēc minūtes vilciens nonāks Votfordas ciematā, septiņpadsmit jūdzes uz ziemeļrietumiem no Jūstonas stacijas Londonā.

Lokomotīve samazināja ātrumu. Tresks klusībā uzjautrinājās par paradoksālo faktu, ka mīļotās Ketrinas māsīca drīz būs spiesta pieņemt viņu kā radinieku, lai gan māsīca piederēja pie vienas no tām aristokrātu ģimenēm, kas bija pretojušās Džeremijam Treskam un dzelzceļa būvei.

Kad vilciens ar šņākoņu apstājās, lampu gaismā izauga laucinieciska izskata ēka ar biļešu kasi, telegrāfa kantori un uzgaidāmo telpu.

Tresks ieslidināja kreiso roku aiz mēteļa un ievietoja otru roku saitē. Uzlicis galvā cilindru un uzvilcis ādas cimdus, viņš atvēra vagona durvis un nostājās uz koka perona. Neviens cits pasažieris stacijā neizkāpa. Te nebija ieplānota pietura. Viņš bija pieņēmis pēkšņu lēmumu negaidīt līdz rītdienai un doties pie Ketrinas un viņas māsīcas jau tagad.

Viņam tuvojās vīrs livrejā.

-     Pulkvedi Tresk? Mēs saņēmām jūsu telegrammu. Kariete gaida jūs aiz stacijas.

-    Vai zināt ceļu uz Klerendonu īpašumu?

-    Jā, ser. Kučieris paņēma viņa somu. Lūdzu, nāciet līdzi. Es lasīju par jūsu varoņdarbiem karā, pulkveža kungs. Vai drīkstu izteikties, cik liels ir gods jūs sastapt?

-    To pašu pasakiet ikvienam kareivim, kas atgriežas no Krimas. Viņi visi ir godināšanas vērti.

Vēja pūsma atnesa iepriekšējās dienas sniegputeņa un tuvējās Kolnas upes valgumu. Kad vilciens pukšķinādams atstāja staciju, dzirdēt varēja vienīgi krakšķus, zirgu pakaviem ielaužot peļķu ledus kārtiņu uz ceļa, un smieklus no netālā krodziņa. Pēc Londonas dārdoņas un jezgas šeit valdošais rāmums Treskam nepatīkami atgādināja klusumu pirms krievu uzbrukumiem kara laikā.

-    Te nu būs vārti, pulkveža kungs, pēc minūtēm desmit ierunājās kučieris.

Krāšņās muižas ēkas logos dega lampas. Rēja suņi.

Kad kučieris izcēla somu, Tresks viņu atalgoja dāsni, ar sovrinu.

-    Jūs esat džentlmenis, pulkveža kungs.

"Sers Volters Kamberlends un daudzi citi nebūtu vienisprātis," Tresks padomāja. Izkāpdams no karietes, viņš jau ilgojās ieraudzīt Ketrinas smaidu.

Kamēr kariete rībēdama aizbrauca, viņš pieklauvēja pie durvīm. Suņi nerima riet.

Viņš pieklauvēja pa otram lāgam.

Durvis atvēra kalpotājs un izskatījās acīmredzami apjucis.

-    Es esmu pulkvedis Entonijs Tresks un ierados pie savas līgavas Ketrinas Grāntvudas.

-     Pie Ketrinas Grāntvudas, ser?

-     Viņa gaidīja mani ierodamies rit, taču es nolēmu atbraukt jau šovakar.

-     Es nesaprotu, ser.

"Nolāpīts, tas kučieris mani atvedis uz aplamo īpašumu," Tresks klusībā nogremzās.

-    Kas tur atnācis, Henrij? no mājas dziļuma pavaicāja kāda sieviete.

-     Kāds pulkvedis Tresks, milēdij. Esot ieradies pie mis Grāntvudas.

Pēc īsa acumirkļa lampas gaismā iznāca iesirma pusmūža sieviete elegantā krinolīna kleitā.

Kundze pienāca klāt, nopētīja Tresku, novērtēja viņa apģērba kvalitāti un, ieraugot ceļojuma somu, sarauca uzacis.

-     Pulkvedis…

-    Tresks, milēdija. Vīrietis nocēla cilindru un viegli paklanījās.

-    Ketrinas te nav.

-     Es nesaprotu. Treskam noreiba prāts.

-    Mēs viņu gaidījām šodien vēlā pēcpusdienā, taču viņa tā ari neieradās. Tas nav viņai raksturīgi… nepaziņot ar telegrammu, ka mainījušies nodomi. Ceru, ka nav noticis nekas nelāgs.

-    Viņa nav ieradusies? Tresks apstulbis atkārtoja.

Sieviete paraudzījās pulkvedim garām pagalmā, taču karieti neredzēja.

-    No kurienes jūs atbraucāt?

-     No Londonas.

-    Bīstos, ka esat velti mērojis šo ceļu.

"Ketrina nav atbraukusi?" Tresks domāja. "Mans Dievs, kas īsti atgadījies? Vai Londonas namā atgriezās sers Volters? Kā viņš piespiedis jauno sievieti palikt?"

Tālumā rībēja prombraucošās karietes riteņi. Stindzinoši ļaunas priekšnojautas pārņemts, Tresks nometa somu zemē un aizskrēja prom no durvīm. Mēnessgaismā varēja redzēt līgojam karietes lukturi. Aiz muižas vārtiem ceļš nogriezās pa kreisi uz Votfordu.

"Ja došos pāri laukam, varbūt pie pagrieziena karieti panākšu!" Tresks izmisīgi prātoja.

-     Stāviet! viņš ieaurojās un aiztraucās pāri piesalušajam apsnigušajam laukam, kas nez kādēļ uzjundīja atmiņas par Krimu.

-    Dieva dēļ, stāviet! viņš sauca kučierim un brāzās ar tik drudžainu sparu, kādu nebija piedzīvojis pat kara laikā.

* * *

-    Palieciet tepat, ar papu, Kolins lika māsām. Varbūt jūs te neviens nepamanīs. Ja kāds jūs aiztiek, pasakiet, ka es aizgāju pēc konstebla.

Patiesībā viņš steidzās sameklēt ārstu, taču tas, ieraudzījis zēna nosmulēto seju un nodriskāto apģērbu, saviebās un paziņoja:

-    Man jau tāpat pacientu pietiek. Un mani pacienti spēj maksāt.

Cerīgāku atbildi Kolins neizdzirdēja ari vairākās slimnīcās.

-    Tā vien šķiet, ka tavs tēvs vairs nav glābjams.

Zēns atgriezās Tiesu innos un lūdzās palīdzību solisitoru un baristru birojos, taču klerki bez apstājas skribināja dzelzs spalvaskātus pa dokumentu lapām un, pat nepacēluši galvas, sūtīja viņu prom.

Vienīgo ierosinājumu Kolins saņēma no pavecāka džentlmeņa, kurš sēdēja, lasīdams laikrakstu, un gaidīja vizīti kādā no iekšējiem kabinetiem. Noklausījies, kā zēns izmisīgi lūdz klerku pažēlot viņa māti, tēvu un māsas, večuks nolaida avīzi un teica:

-     Ja tiešām ir tik ļauni, izliecieties par parādniekiem. Lūdz, lai cietumsargi ielaiž tavas māsas kamerā pie mātes. Viņām vismaz būs jumts virs galvas un mazliet ēdiena līdz tavas mātes tiesai. Veikala zagle, patiesi? Tas nav lāgā.

Karstajā jūnija pievakarē, nosvīdis un gluži kā noreibis, vēl neatlabis no slimības, Koliris uzrunāja sargu pie cietuma vārtiem.

-     Mans tēvs ir slims. Cietumsargs neizrādīja nekādu interesi, bet Kolins turpināja: Tur ir mana māte. Puika norādīja uz drūmajām, sodrēju klātajām cietuma durvīm.

-    Es nezinu, kad viņai būs tiesa.

-    Par ko?

Tagad viņš jau zināja, ka nedrīkst atklāt īsto apsūdzības iemeslu.

-   Viņa aizņēmās naudu, lai pabarotu mani un māsas. Nu viņa nevar atmaksāt, zēns steigšus stāstīja. Mēs nezinām, kā sadabūt ēdamo.

-    Parādnieki, ja? Un īri vēl piedevām.

-    Kāds vīrs baristra kantorī stāstīja, ka māsas drīkst pa

likt cietumā pie mātes, iekams parādi ir atmaksāti un viņa var nonākt tiesā.

-    Likums to atļauj. Māsas, tu saki? Cik vecas?

-    Pieci un trīspadsmit gadi.

-     Es parunāšu ar seržantu. Neko neapsolu, bet es tavā vietā viņas atvestu šurp pēc stundas.

Beidzot kāds solīja palīdzēt!

Kolins atgriezās šķērsielā, kur pēc džina smirdošs virs jau pētīja viņa tēvu un īpaši māsas.

Zēns izslējās taisnāk, sakopoja drosmi un, pūlēdamies izlikties desmit gadus vecāks un par pēdu garāks, pasoļoja dzērājam garām.

Emmas zilajās acīs redzēja nogurumu.

-    Papus nekustas. Viņš tikai klusi sauc māti vārdā.

-    Es sagādāju jums abām pajumti.

-    Man un māsai? Bet mēs nevaram atstāt papu, mazā Rūta pretojās. Pāri viņas nosmulētajiem vaidziņiem ritēja asaras.

-Ja jūs būsiet drošībā, man būs brīvākas rokas palīdzēt tēvam un mātei. Lūdzu! Nāciet man līdzi! Mums ir mazāk nekā stunda laika.

-    Kurp mums jādodas? Emma vaicāja.

-    Uz cietumu. Dzīvosiet pie mātes. Tur jums būs ēdiens un jumts virs galvas. Viņa priecāsies jus redzēt un zinās, ka esat drošībā.

Tikko bērni pienāca pie cietuma vārtiem, nodimdēja katedrāles zvani. Bija aizritējusi apaļa stunda.

-    Šīs tad būtu tavas māsas? jautāja cietumsargs. Blakus viņam stāvēja seržants.

-    Jā, ser. Emma un Rūta.

-    Tā, Emma un Rūta, mēs jums palīdzēsim, seržants solījās. Nāciet līdzi. Mēs aizvedīsim jūs pie mātes.

-    Paldies! Kolins atviegloti izgrūda.

-    Tu esi par mazu, lai uzņemtos tik lielu atbildību, seržants aizrādīja. Mēs nedaudz atslogosim šo nastu.

-    Paldies! Kolins atkārtoja.

Zēns vēl uzkavējās un vēroja, kā cietumsargs un seržants ieved māsas cietumā. Emma turēja mazo Rūtu aiz rokas. Bailīgi klausīdamās troksni, kas valdīja cietuma sienās, māsas atskatījās un satrauktas pamāja. Kolins vēlējās apliecināt, ka šāds iznākums patiešām ir vislabākais, tādēļ pamāja pretī.

Līdzko visi nozuda aiz kniedētajām durvīm, viņš skriešus devās uz šķērsielu, kur gulēja tēvs. Noslaucījis sviedrus no tēva pieres, viņš samērcēja lupatu ūdenī, kas bija iegūts no cita krāna, un saspieda virs tēva lūpām.

-    Es daru visu, ko vien varu iedomāties, Kolins apsolīja un atkal aizbrāzās.

* * *

-    Paldies debesīm, ka jūs mani sadzirdējāt!

Mēteļa malām plīkšķot, pulkvedis Tresks izrāpās no grāvja un nonāca uz sasalušā ceļa. Karietes luktura gaismā bija redzams, ka no viņa mutes plūst drudžainās elpas radītie garaiņi.

-              Iesākumā šķitās, ka redzu spoku, kučieris atzina.

-     Pērnvasar te, uz lauka, vienu strādnieku sabrauca rati. Vietējie stāsta, ka lāgu lāgiem naktīs dzird nelaimīgo kliedzam.

-    Braucam atpakaļ uz staciju! Žigli! Gandrīz neklausīdamies kučierī, Tresks ielēca karietē.

-    Kas tur īsti notika, pulkvedi?

-    Nav laika!

Kučieris paskubināja zirgus, un tie, dzelzs pakaviem slīdot uz ledus, uzsāka rikšot.

-    Ja triekšu vēl ātrāk, zirgi pakritīs, kučieris brīdināja.

-    Uz staciju! Vediet mani uz staciju!

Tresks juta, ka ir nosvīdis pat aukstumā. Trakajā skrējienā pāri laukam pakaļ karietei viņš bija pazaudējis cilindru. Apakšveļa lipa pie ādas. "Tā arī nav ieradusies," viņš domās atkārtoja. "Ketrina! Sers Volters!"

Votfordas gaismas tuvodamās šķita aizvien spožākas. Iekams kučieris paguva apturēt zirgus, Tresks izlēca pie stacijas un metās uz biļešu kasi.

Taču naktī neviens nedežurēja. Arī telegrāfa operatora darba laiks bija beidzies.

Pulkvedis sažņaudza cimdoto roku dūrē, izsita biļešu kases logu un paķēra vilcienu sarakstu, kas atradās uz galda.

Pienāca kučieris un uztraukts aplūkoja sašķaidīto stiklu.

-    Ja nu to izdzirdējis konstebls?

-     Man šis nolādētais dzelzceļš pieder! Tresks nošņāca, pētīdams sarakstu. Es drīkstu izgāzt visus logus, ja tā vēlos. Nostājies zem lampas virs durvīm, viņš parlaida cimdoto pirkstu sarakstam. Sasodīts! Šovakar uz Londonu vairs neiet neviens vilciens!

-    Jā, nākamais ir tikai rīt no rīta astoņos, kučieris apstiprināja. Es uz to vedu ceļotājus.

-    Mēs braucam uz Londonu.

-    Kā, lūdzu, pulkveža kungs?

-    Tūliņ pat! Tresks vilka vīrieti uz karieti.

-     Bet uz Londonu jāmēro septiņpadsmit jūdzes tumsā! Ceļā paies vismaz trīs stundas. Zirgi to neizturēs.

-    Es maksāšu jums piecdesmit mārciņas.

Tā bija vesela bagātība! Samaksājis par zirgu barošanu un izmitināšanu, kučieris nopelnīja labi ja mārciņu nedēļā.

-     Bet, pulkvedi, ja mani zirgi savainos kājas, pat piecdesmit mārciņas…

-    Simts mārciņas! Man nospļauties, cik jāmaksā! Arvien lielāka izmisuma pārņemts, Tresks rāva kučieri karietes virzienā. Ved mani uz Londonu!

* * *

-     Keitlīna O'Braiena, noteica Bekers, aplūkodams nodzeltējušu dokumentu Skotlendjarda noliktavas telpā.

-    Vai jūs kaut ko uzgājāt, Džozef? Emilija vaicāja.

-    Diemžēl ja.

-    Kas par lietu? Raiens jautāja.

-      Keitlīna O'Braiena, Bekers atkārtoja, pavirzīdams dokumentu tuvāk savam lukturim. Apraksts vēsta, ka trīsdesmit gadus veca gaišmate ar patīkamiem sejas pantiem. Vārds "īriete" pasvītrots. Precējusies. Pirmajā jūnijā arestēta par krekla zādzību audumu veikalā Sentdžonsvudā.

-    Bet mēs meklējam kādu notikumu desmitajā jūnijā, kad zēns lūdzās karalieni glābt viņa ģimeni, vai pēc šīs dienas, Emilija atgādināja.

-     Jā, Bekers apstiprināja. Pēdējais ieraksts šajā dokumentā datēts ar vienpadsmito jūniju. Ilgs laiks nebija nepieciešams.

-    Kam nebija nepieciešams ilgs laiks? de Kvinsijs jautāja.

Bekers skumji pašūpoja galvu un norādīja uz izbalējušo dokumentu.

-   Par dēlu te nekas nav teikts, taču divas meitas gan esot bijušas, piecgadīgā Rūta un trīspadsmit gadus vecā Emma. Viņas nez kāpēc esot ielaistas cietumā, jo apgalvojušas, ka māte ieslodzīta par parādiem, nevis par zagšanu. Šādos gadījumos likums ļauj mātei un bērniem palikt kopā, kamēr parāds tiek nokārtots.

-    Džozef, jūsu balss liek manīt, ka tas nav beidzies labi, Emilija sacīja.

Visi sapulcējās aiz detektīvseržanta un lukturu gaismā lasīja dokumentu viņam pāri plecam.

-    Ak… novilka Emilija, tikusi lidz galam.

-    "Glābiet manu māti, tēvu un māsas!" Raiens nočukstēja, jo atcerējās, ko mazais skrandainis bija saucis karalienei. Taču viņš nevarēja izglābt savu ģimeni. Trīspadsmit gadus vecā meitene nosmacēja savu māsiņu, vēlāk tāpat izrīkojās ar savu slimo māti un pati pakārās.

* * *

Zirgi ar pūlēm jaudāja auļot pa apledojušo ceļu. Apsēdies uz bukas, Tresks turēja savu lukturi izstieptā rokā, lai līdz ar lukturi kučiera pusē labāk izgaismotu ceļu un varētu laikus pamanīt ar ledus kārtiņu pārvilkušās bedres.

-    Kamdēļ tāda steiga? kučieris par varītēm gribēja zināt. Kas lēcies?

-    Viņai vajadzēja būt te.

-    Viņai, pulkveža kungs?

-    Kāpēc viņa neieradās? Ātrāk! Vai labāka ceļa nebūs?

-    Būs, kad nonāksim uz lielceļa.

-    Paldies Dievam! Cik vēl līdz…

Piepeši zirgam, kas bija iejūgts labajā pusē, paslīdēja kāja, un tas, izbīlī iezviedzies, nošļuka uz ceļgaliem. Rati sasvērās. Dzīvnieka sāpju kliedzienu pavadīta, pārlūza riteņu ass.

Ekipāža gāzās, un Tresks krita uz priekšu. Lai nenogāztos uz luktura, viņš aizlingoja to sāņus un dzirdēja sašķīstam grāvī. Spēcīgais trieciens pret zemi izsita vīrietim no krūtīm visu dvašu.

No sadragātā luktura izšļācās petroleja, un liesmojošā dakts to acumirklī aizdedzināja. Gulēdams grāvī, Tresks pacēla acis un pēkšņajā apgaismojumā ieraudzīja karieti veļamies viņam virsū.

Ari otrs zirgs paklupa, un kariete, kas bija apgāzusies otrādi, tagad vilka abus dzīvniekus līdzi. Zviegšana saplūda ar kučiera kliedzieniem.

Pulkvedim pēkšņi likās, ka viņš atgriezies karalaukā un karieti nes lielgabala lādiņš. Ekipāža krita un, slīdēdama un balstīdamās uz grāvja malām, apstājās tikai dažu collu attālumā no Treska sejas.

Zirgi izmisīgi kārpījās, gluži vai cenzdamies pārraut karieti pušu. Tresks līda pa grāvja dibenu, līdz varēja izslieties stāvus blakus ekipāžas atliekām. Ievainotā roka stipri kavēja izmisīgos pūliņus. Viņš devās turp, no kurienes skanēja kučiera vaidi.

Vīrs gulēja, riteņa piespiests. Viņa lukturis arī bija sašķīdis, un liesmu strautiņš pamazām plūda uz nelaimīgā pusi.

-    Vai tu mani dzirdi? Tresks sauca.

-    Man lauzta kāja!

Liesmas aizvien tuvojās.

-     Ja pacelšu riteni, vai varēsi izlīst? Tresks vaicāja.

-    Es nevaru vienlaikus vilkt tevi un turēt riteni augšā!

-    Dariet tā! kučieris izdvesa. Ašāk!

Tresks atkal ietrausās grāvī, nogūlās uz muguras, atspērās ar kājām pret riteni un pūlējās to pacelt.

-    Lēnām būs! kučieris uzsauca. Augstāk!

Pulkvedis sakopoja visus spēkus un pastūma riteni vēl

par collu.

-    Mēģini līst ārā! viņš mudināja.

Liesmu mēles laizījās tuvāk un tuvāk. Sāpēs kliegdams, kučieris kārpījās pa sasalušo zemi un pamazām virzījās prom.

-     Ilgi noturēt es vairs nevarēšu, Tresks skaļi brīdināja, juzdams, ka locekļi gurst.

-    Ārā esmu!

Kāju muskuļi padevās, un ritenis atsitās pret zemi. Pulkvedis izlocījās no grāvja, iekams tur ielija degošā petroleja.

Ar veselo roku viņš satvēra kučieri un vilka pa grāvi prom no liesmām. Cietušajam no sāpēm lija asaras.

Tresks aši pagājās pa ceļu un aplūkoja pakritušos zirgus, kas, saistīti streņģēs, valstījās un kārpījās. Pūloties atsprādzēt aizjūga siksnu, pulkvedis vienubrīd pamanīja sev pievērstu gaišu staru un nobijās, ka viņam sākušas rādīties halucinācijas.

Tad viņš atskārta, ka gaismas staru avots ir svešu ratu lukturis.

-     Mans Dievs! skaļi izdvesa kāds vīrietis. Tiklīdz rati apstājās, viņš izlēca. Es esmu doktors Gilmors! viņš pavēstīja, palīdzēdams atsvabināt zirgu iejūga labajā pusē.

-     Es dodos pie sava pacienta, pie fermera netālu no šī ceļa.

-    Paldies Dievam, ka braucāt garām! Tresks atsaucās.

-    Jums seja asinīs!

-    Tas nav svarīgi! Tresks ar otru roku atsprādzēja vēl vienu siksnu. Kučieris lauzis kāju. Viņš veda mani uz Londonu!

-    Tik vēlā stundā?!

-    Kādam svarīgam cilvēkam nepieciešama palīdzība.

Atbrīvojuši zirgu labajā pusē, viņi atlēca malā, jo pārbiedētais dzīvnieks uztrausās kājās un aizjoņoja tumsā. Dzelzs pakavi nodimdēja vien.

Abi piesteidzās pie otra zirga.

-    Pulkvedis izglāba man dzīvību! kučieris novaidējās. Liesmas tobrīd sasniedza riteni, zem kura ievainotais pirmīt bija pakļuvis.

-    Es samaksāšu jums vairāk nekā solītās simts mārciņas, Tresks sacīja. Jums līdz pat mūža beigām nebūs jāraizējas par līdzekļiem! Doktor, pieturiet zirgu! Stingri, lai neaizskrien!

Kopīgiem spēkiem viņi attaisīja pēdējo sprādzi.

Satracinātajam dzīvniekam uzšaujoties stāvus, Tresks jau lēca tam mugurā.

-    Velna milti! ārstam paspruka.

Ar kreiso roku turēdams siksnas, kas kalpoja par grožiem, Tresks iegrūda papēžus zirgam sānos. "Ketrina!" viņš domās nokliedzās, tad paskubināja dzīvnieku un aiztraucās pa tumšo ceļu uz Londonu.

* * *

Lords Pālmerstons pagāja garām sava nama šveicaram un drūmi noraudzījās uz de Kvinsiju un Emiliju, kas sēdēja uz kāpnēm un viņu gaidīja. Abi steigšus piecēlās.

-    Jūs te slapstāties ikreiz, kad nāku vai eju.

-    Milord, vai varam ar jums parunāt? de Kvinsijs lūdza. Tā, lai mūs neizdzird?

-    Es gaidu drīz ierodamies viesus, mana jaunizveidotā kabineta locekļus.

-    Mēs neatļautos aizņemt jūsu laiku, ja neuzskatītu lietu par steidzamu.

-    Galvenais, lai man ne acīs nerādās tas opija tinktūras flakons, kuru jūs nupat dzīrāties izvilkt no mēteļa kabatas.

Viņi devās augšup pa kāpnēm un iegāja bibliotēkas istabā, kur no sarkankoka plauktiem atmirdzēja lampu gaisma. Gaidāmajai sanāksmei jau bija sarindoti krēsli.

-    Milord, todien četrdesmitajā gadā, kad Edvards Oksfords izšāva no divām pistolēm pa karalieni, kāds īru puisis piesaistīja Viņas Majestātes uzmanību, skriedams līdzās karietei un lūgdamies palīdzēt viņa mātei, tēvam un māsām, de Kvinsijs stāstīja. Vai jūs par to kaut ko zināt?

-    Man nav nojausmas, par ko jūs runājat.

-    Zēna uzvārds bija O'Braiens. Vai tas palīdz atsvaidzināt atmiņu?

-    Nekā tamlīdzīga. Ja tas ir viss, kas jums sakāms, esiet tik laipns un ejiet prom, iekams ierodas viesi.

Emilija paspēra soli uz priekšu.

-    Milord! Zilās acis neatraudamās pētīja lordu. Mēs uzskatām, ka šis zēns ir lūdzis palīdzību daudziem, kuriem bijusi ietekme uz cietumu sistēmu un likumu, to vidū arī lordam Kosgrovam, tiesnesim seram Ričardam Hokinsam un komisāram Meinam, taču bērna lūgumi nav atraduši dzirdīgas ausis. Vēl mēs uzskatām, ka nesenās slepkavības, atriebdamies par šo personu nevēlēšanos palīdzēt viņa ģimenei, ir pastrādājis šis pats cilvēks, nu jau pieaudzis vī

rietis. Vai jūs gadījumā neatceraties kadu Iru zēnu lūdzam palīdzību jums?

Neiecietība lorda Pālmerstona balss tonī mazinājās. Pievilcīgas sievietes prasībai viņš nevarēja nepaklausīt.

-     Ielās ir ubagu papilnam. Jūs taču negribēsiet, lai atsaucu atmiņā pirms piecpadsmit gadiem redzētu nabagu!

-    "Palīdziet manai mātei, tēvam un māsām!" Tā viņš lūdza, Emilija neatlaidīgi tērpināja.

-    Tūkstoš astoņsimt četrdesmitajā gadā es biju ārlietu ministra amatā. Tā kā tolaik man ar policijas lietām nebija nekāda sakara, zēnam nebutu iemesla vērsties pie manis.

-    Var pieļaut, ka viņš devās pie jums tad, kad bija izsmēlis citas iespējas, Emilija aizrādīja.

-    Diemžēl nekas tāds man atmiņā nav palicis. Jums drīzāk jāuzrunā lords Normenbijs. Togad tieši viņš pildīja iekšlietu ministra pienākumus.

-     Sazināties ar viņu būtu ārkārtīgi nepieciešams, de Kvinsijs ierunājās. Lords Normenbijs var būt viens no nākamajiem upuriem.

-    Nebūs pārāk viegli ar viņu aprunāties. Tagad lords ir Itālijā, kā sūtnis pārstāv mūsu valsti Florencē.

-     Šis attālums var glābt viņam dzīvību, de Kvinsijs sprieda. Lūdzu, nosūtiet viņam telegrammu un palūdziet sniegt jebkuras ziņas par šo O'Braienu ģimeni. Brīdiniet, ka viņa dzīvība var būt briesmās.

-    Vai jūs to nopietni domājat?

-    Tieši patlaban inspektors Raiens taujā komisāram Meinam, vai viņš tādu zēnu atceras. Mums jāmeklē komisāra arhīvā ziņas par cilvēkiem ar uzvārdu "O'Braiens", kas pieminēti tajā gadā no pirmā līdz vienpadsmitajam jūnijam. Tāpat mums jāizskata lorda Kosgrova un sera Entonija Ho-

kinsa glabātie pieraksti. Tikām seržants Bekers pēta Ņūgeitas cietuma arhīvu.

-     Līdz vienpadsmitajam jūnijam? lords Pālmerstons jautāja. Kāpēc lai meklējumi beigtos tajā datumā?

-    Tāpēc, ka tajā dienā zēna māte un abas māsas sastapa nāvi Ņūgeitas cietumā.

-    Visas trīs vienā dienā? Lords Pālmerstons satrauca pieri.

-   Vecākā māsa nosmacēja jaunāko meitenīti un slimo māti un pēc tam pakārās.

Viņa Gaišība sastinga.

-     Ņūgeita nudien spēj raisīt izmisumu cilvēkā. Lords Pālmerstons dziļi ievilka elpu. Kādu šausmīgu noziegumu šī sieviete pastrādājusi?

-     Viņu apsūdzēja krekla zādzībā no audumu veikala, Emilija atbildēja.

-    Viņas visas gāja bojā krekla dēļ? lords Pālmerstons nolieca galvu, it kā pēkšņa noguruma pārņemts. Dažkārt likums ir nepelnīti bargs. Un tēvs? Kas notika ar viņu?

-     To mēs vēl cenšamies noskaidrot. Taču, spriežot pēc slepkavas niknuma, jāsecina, ka tēvu piemeklējis tāds pats nožēlojams gals, atteica de Kvinsijs. Milord, ir vēl viens jautājums, par kuru es vēlos ar jums aprunāties. Emilija, esi tik laipna un atstāj mūs uz brīdi vienus!

-    Vienus? lords Pālmerstons pārjautāja, izskatīdamies ne mazāk pārsteigts kā Emilija.

-    Jā, milord. Saruna būs par delikātu tematu.

Savrupmājas apakšstāva vestibilā atskanēja balsis.

-     Ir ieradušies mana iespējamā kabineta ministri. Ja jūsu saruna neattiecas uz draudiem Viņas Majestātei…

-    Tas ir saistīts ar pirmo viņai izteikto draudu, milord, de Kvinsijs atbildēja.

-    Bet jūs jau paskaidrojāt, ka šajos noziegumos aizdomas krīt uz īru zēnu. Opija dēļ jums sašķobījies prāts, un tagadne sajukusi ar piecpadsmit gadus seniem notikumiem.

-    Milord, es vēlos apspriest Edvardu Oksfordu un "Jauno Angliju".

-    Kāds sakars Edvardam Oksfordam var būt ar pašreizējiem draudiem Viņas Majestātei?

-    Es vairāk raizējos par "Jauno Angliju", milord, un par patieso realitāti, kas aiz tās slēpjas.

-    Par patieso realitāti? Atšķirībā no neīstās realitātes vai opija realitātes? Lorda Pālmerstona skatiens kļuva spraigāks.

-    Pastāv daudzas realitātes.

-    Jūs esat māņu varā.

-    Gluži pretēji, milord.

Spriedzi abu vīriešu attiecībās nevarēja neievērot. Emilija apjukusi raudzījās te uz vienu, te uz otru sarunbiedru.

-    Ko tas nozīmē, tēvs?

Sarodoties aizvien vairāk ciemiņiem, balsis apakšstāvā kļuva skaļākas.

-    Vienīgā man būtiskā realitāte ir tā, ka mēs zaudējam karā, lords Pālmerstons uzsvērti sacīja. Atstājiet māju pa kalpotāju durvīm. Es nevēlos, lai mani kabineta locekļi zinātu, ka liku viņiem gaidīt, nošķīries no pasaules kopā ar bēdīgi slaveno Opija lietotāju.

-    Mēs varam šo jautājumu apspriest citā reizē, milord.

-    Es varēju panākt, ka, apmeklēdams Edvardu Oksfordu vājprātīgo namā, jūs no tā vairs neiznāktu. Paturiet to prātā. Esiet uzmanīgs, pārbaudot manu pacietību.

-    Jūsu iecietību es augstu vērtēju, milord.

-    Nodarbiniet sevi ar dižāku mērķi. Aprunājieties ar lordu Grāntvudu.

-              Ar lordu Grāntvudu? Emilija samulsusi pārvaicāja.

-     Ar džentlmeni, kuru vakar vakarā sastapām karalienes rīkotajā mielastā?

-    Viņa nams atrodas tepat aiz stūra, Hāfmūnstrītā. Jums bija taisnība attiecībā uz atmiņas iekustināšanu. Man piepeši ienāca prātā, ka tūkstoš astoņsimt četrdesmitajā gadā lords Grāntvuds bija iekšlietu ministra lorda Normenbija vietnieks. Varbūt viņš, otrā persona likuma aizstāvju ministrijā, dzirdēja par šo īru puiku?

-    Iekšlietu ministra vietnieks? de Kvinsija īsās kājas jau nesa viņu uz kalpotāju durvju pusi. Arī lords Grāntvuds ir briesmās.

* * *

Emilijas de Kvinsijas dienasgrāmata. Turpinājums

-     Ko tas nozīmē, tēvs? es atkārtoju jautājumu, kad abi devāmies lejup pa sētas puses kāpnēm.

Pa gaiteni mēs nokļuvām savrupmājas fasādes puses hallē brīdī, kad beidzamais lorda Pālmerstona svarīgais viesis devās augšup pa lielajām kāpnēm. Neviens no viņiem neredzēja mūs izejam no mājas.

Sulainis aizvēra durvis aiz mums. Cits kalpotājs attaisīja piebraucamā ceļa vārtu vienu pusi.

Aizvien biezākās miglas nestais dzestrums lika man ciešāk ietīties mētelī.

-      Tēvs, neizliecies, ka mani nedzirdi. Pastāsti, par ko jūs ar lordu Pālmerstonu patiesībā strīdējāties!

-      Mums jābrīdina lords Grāntvuds, ka arī viņam draud nelaime.

Es netiku gudra, vai tēvs vairās atbildēt uz manu jautājumu, taču man neizdevās to noskaidrot. Kad nogriezāmies pa kreisi uz Hāfmūnstrītu, mūs pārsteidza auļojoša zirga tuvošanās. Mēs ar tēvu apstājāmies, kamēr zirgs, pakaviem dimdot, padrāzās mums garām.

Zirgs nebija apseglots. Grožu vietā tika izmantotas ratu iejūga siksnas. Dzīvnieka muti klāja putas, liecinot par pārgurumu. Taču jātnieks to izmisīgi un bez apstājas skubināja. Pāri vīrieša sejai stiepās sakaltušu asiņu tērcītes. Sadriskātais, plandošais mētelis bija sapogāts tikai līdz pusei, un viena roka karājās saitē.

Tad dzīvnieks un jātnieks izgaisa tumsā, un pakavu klaudzieni pamazām noklusa.

-     Augstā debess, tas bija pulkvedis Tresks! es izmocīju.

Mēs steidzāmies viņam pakaļ. Spriežot pēc rīboņas, īsu gabalu jājis pa Pikadili, jātnieks nogriezās pa kreisi.

-     Uz Hāfmūnstrītu! tēvs izgrūda, un mēs devāmies turp, sekojot pakavu klaboņai.

Pēkšņi zirga auļi aprima. Cilvēks nolēca uz ietves un metās augšup pa pakāpieniem.

Es un tēvs skriešus nonācām pie zirga, kurš stāvēja, galvu nokāris un pilnīgi zaudējis spēkus. Mēs dzirdējām pie durvīm skaļi klauvējam, aizsteidzāmies pa kreisi un tur ieraudzījām stāvam pulkvedi Tresku un saucam Ketrinas vārdu.

Tuvējā gāzes laterna apspīdēja namu, kur visiem lo

giem no iekšpuses bija aizvilkti aizkari. Nekur neredzēja ne vārāko gaismas spīdumu, un šis rādījās vistumšākais nams visā ielā.

-     Ketrina! sauca pulkvedis Tresks, sizdams ar dūri pa durvīm.

Virsnieks paraustīja aizšaujamo un atklāja, ka durvis nav aizslēgtas. Viņš grūda durvis vaļā, taču tās apstājās pusceļā, atdurdamās pret kādu šķērsli.

-     Nē! viņš kliedza.

-     Pulkvedi Tresk! Es esmu Emilija de Kvinsija! Piepeši es atcerējos vīrieša galanto izturēšanos pret mani pils vakariņu laikā. Mēs ar tēvu gribam jums palīdzēt, lai kas būtu atgadījies!

Taču pulkvedis nešķita mūs dzirdam un iebrāzās dziļāk mājā.

Mēs ar tēvu arī iegājām un uzreiz ieraudzījām pie durvīm kavēkli, kurš bija pulkvedi tik nepatīkami satraucis.

-     Emilija, man pietrūkst laika aizsegt briesmīgā nozieguma vietu, tēvs sacīja.

-      Jā, mums ir gaidāmas svarīgākas darīšanas, es piekritu.

Uz galdiņa blakus durvīm tēvs ieraudzīja sveci un sērkociņus. Viņš aizdedzināja sveci, un gaisma apspīdēja kalpotāja līķi, kas gulēja uz grīdas. Galvu klāja sakaltušas asinis.

Es pieliku plaukstu priekšā mutei, taču liedzos būt vārga.

Saukdams Ketrinas vārdu, pulkvedis Tresks traucās dziļāk mājā.

Mēs sekojām. Sveces gaisma apmirdzēja cita kalpotā276

ja līķi. Mani pārņēma aizvien spēcīgāka šausmu priekšnojauta, un neviļus acu priekšā nostājās aina, kuru mēs ieraudzījām lorda Kosgrova namā.

Pulkvedis ieskrēja istabā, kas atradās pa labi.

-     Kamēr es paturēšu sveci, tu, Emilija, aizdedz visas lampas, kuras vari atrast, tēvs izrīkoja.

Pamazām telpa pielija ar gaismu.

Aizsmacis un elsdams, pulkvedis Tresks atmuguriski izsteidzās pa durvīm un iedrāzās pretējā istabā.

Savukārt mēs piegājām pie telpas, no kuras nupat bija iznācis pulkvedis. Es paliku uz sliekšņa, bet tēvs ar sveci rokā iegāja iekšā.

Pie sienas karājās lēdija Grāntvuda. Viņas rokas bija ievīstītas tīklā, laupot jebkādu iespēju pretoties, galva noslīgusi lejup un kakls sažņaugts tīkla cilpā. Viņa bija nosmacēta.

Man acu priekšā viss sagrīļojās.

-     Emilija? tēvs man uzsauca.

-     Es izturēšu, tēvs. Tomēr es aizgriezos.

-     Tiesneša sievu nonāvēja, lejot rīklē pienu, un tu pareizi noprati, ka tā ir atsauce uz frāzi Šekspīra "Makbetā" par "cilvēciskās labsirdības pienu". Emilija, ko Šekspīrs ir vēstījis par to, kas pastrādāts ar šo sievieti? Ko viņš teicis par likumu un tīklu?

-     Ne tagad, tēvs! es neiecietīgi atcirtu.

-     Lai īstenība tavā prātā pasargā tevi no īstenības tev apkārt. Ja nevari atcerēties īsto citātu, es palīdzēšu tev, minēdams lugas nosaukumu.

-     Neizturies tik aizbildnieciski, tēvs. Lugu sauc “Perikls", es noskaitusies attraucu. Iespējams, tieši tādu

reakciju viņš raudzīja izraisīt. Un tas viņam lieliski izdevās.

-     Un citāts, Emilija? Tēvs mani izaicināja, tādējādi tikai pastiprinot manas dusmas.

-     "Zivs sapinusies tīklā kā nabaga cilvēks mūsu likumos", es teju izkliedzu. Vai nu tu esi apmierināts?

-     Jā.

-     Lai Dievs palīdz šai sievietei!

-     Slepkavas nodotus bija tieši pretējs. Viņš gribēja nodot nabadzīti Dieva mūžīgajam spriedumam.

Pēkšņi izdzirdējusi kādu troksni, es pagriezos.

No istabas, kas atradās tieši pretī otrpus vestibilam, atmuguriski ar lampu rokā iznāca pulkvedis Tresks. Izmisīgi pavēries apkārt, viņš sauca Ketrinu vārdā un uzbrāzās pa kāpnēm augšstāvā.

Es baiļojos par to, ko ieraudzīšu, taču biju spiesta to apskatīt cerībā, ka vēlāk neko tik briesmīgu vairs neredzēšu, un lēnā solī devos uz pretējo istabu.

Tikmēr pulkvedis Tresks otrajā stāvā atgrūda kādas durvis un sauca Ketrinu.

Sveces liesma salīgojās, kad tēvs paspraucās man garām un iegāja telpā tagad es redzēju, ka tā ir bibliotēkas istaba un tās izkārtojums līdzinās lorda Kosgrova bibliotēkas istabai.

Arī šeit es ieraudzīju līķi. Iesākumā es noturēju to par diviem līķiem, kas novietoti vienus uz otra, iespējams, attēlojot vīrieti un sievieti dzimumakta laikā.

Taču tēva turētās sveces grīļīgajā gaismā atklājās, ka virspusē atrodas nevis cilvēks, bet gan manekens, ietērpts kā Temīda, vienā rokā tam bija svaru kausi un otrā, kā ierasts, zobens, kas caurdūris lorda Grāntvuda krūtis.

-     Tēvs! es izdvesu.

Viņš pagrieza krēslu pret sienu un apsēdināja mani tajā.

-     Tikai nestāsti, ka tā ir smalka māksla! es saniknota noskaldīju. ja es būtu vīrietis, ja es spētu atrast to, kurš atbildīgs par šīm šausmām, man būtu viss viens, kādas pārestības viņam senākos laikos nodarītas. Es viņam…

r

Augšstāvā nodārdēja pulkveža Treska sāpju rēciens.

jau tūdaļ tēvs steigšus izgāja vestibilā. Nevēlēdamās palikt viena, es viņam sekoju. Sākumā kājas tik tikko klausīja, taču, dusmām gūstot virsroku pār pretīgumu, es pieveicu pakāpienus pa trim uzreiz.

Ar plaukstu sargādams sveces liesmu, tēvs bija spiests soļot lēnāk. Tomēr pat vārgajā apgaismojumā es pamanīju uz kāpņu paklāja asinis. Tā kā aiz muguras asiņu pēdu nebija, es secināju, ka cilvēks ievainots uz kāpnēm un bēdzis augšup.

Arī tagad pulkvedis izstreipuļoja no istabas atmuguriski. Asiņu pēdas veda istabā. Pulkvedis ievaimanājās. Lampa, ko viņš turēja kreisajā rokā, drebēja tik biedējoši, ka jebkurā mirklī varēja izkrist un aizdedzināt māju.

Es izņēmu lampu vīrietim no rokām un satriekta aplūkoju asiņu kreveles uz viņa glītās sejas.

Varonis, kurš bija pārdzīvojis apokaliptiskas kaujas un neapšaubāmi pieredzējis varmācīgu nāvi gandrīz neierobežotās tās izpausmēs, nu, pagalam izmocījies, noslīga uz ceļiem.

-     Ketrina… viņš čukstēja. Ketrina…

Lēnām es nometos viņam līdzās un apliku roku viņam ap pleciem, raudzīdama mierināt. Taču pulkvedi māca tā

das bēdas, ka viņš nemanīja neko sev apkārt un kā piekalts raudzījās turp, aiz durvīm.

Tēvs devās uz istabu. Es mēģināju nelūkoties turp, taču apņēmībā līdzināties vīriešiem gluži neviļus pagriezos uz to pusi. Savu neprātīgo rīcību es uz karstām pēdām nožēloju.

Ar Grāntvudu meitu bija pastrādātas neaprakstāmas zvērības.

-     Ketrina… čukstēja pulkvedis, un es turēju viņu savos apskāvienos. Ketrina… viņš atkārtoja caur asarām.

Tad pār viņa lūpām nāca pavisam cits vārds.

-      Sers Volters Kamberlends… Sers Volters Kamberlends…

VIENPADSMITĀ NODAĻA . tumsa tumsĀ

-    Sers Volters Kamberlends, novilka inspektors Raiens un no vaiga drūms kā negaisa mākonis uzgrieza muguru guļamistabai, kur atradās Ketrinas Grāntvudas mirstīgās atliekas.

Fotogrāfs, kuru Raiens bija atsaucis uz Svētā Jēkaba baznīcu, jau uzstādīja fotokameru. Arī Illustrated London Neivs mākslinieks vēra vaļā savu skiču grāmatu.

-              Šī būs pēdējā reize, ilustrators paziņoja Raienam.

-    Tādus murgus es nepārcietīšu.

Par saviem murgiem Raiens neko nebilda.

-    Mēs esam pateicīgi par jūsu palīdzību.

Pagājis garām konstebliem, kuri pārmeklēja māju, Raiens nokāpa hallē pie galvenās ieejas mājā.

Tur kāpņu pakājē sakņupis sēdēja pulkvedis Tresks. Vīrieša seju joprojām klāja sakaltušas asinis, un viņa skatiens vērsās taisni uz priekšu, it kā koncentrētos uz bezgalību.

-   Vai kāds vispār ir redzējis kaut ko tamlīdzīgu? Raiens iejautājās. Viņš ir zaudējis prātu.

-     Viņš ir ieslodzīts savā prātā, de Kvinsijs izlaboja.

-    Kaut šķiet, ka viņš lūkojas tālumā, uz nebūtību, patiesībā šis cilvēks veras sevī, šausmās pārakmeņojies no tā, ko tur ieraudzījis.

-    Un kas noticis ar viņu, pirms viņš nonāca te? Bekers vaicāja.

Parasti tik nevainojami spodrā saite, kurā bija iekārta pulkveža labā roka, nu bija pagalam netīra. No ieplēstā mēteļa vēdīja dūmu smārds.

-     Brūce pierē, komisārs Meins atzīmēja. Asiņošana jau mitējusies, tālab, visticamāk, viņš savainojies pirms krietna laika sprīža.

-    Vai zināms, kam pieder tas zirgs, kas stāv uz ielas? Raiens jautāja konsteblam.

-     Uzraksts pie iemauktiem vēsta, ka tas pieder Votfordas kariešu īres uzņēmumam, inspektora kungs.

-     Votforda? Tā taču atrodas jūdzēm tālu! Sers Volters Kamberlends? Raiens pagriezās pret de Kvinsiju un Emiliju. Vai tas bija pēdējais, ko pulkvedis sacīja? Sauca vārdā kādu seru Volteru Kamberlendu?

-    Jā, de Kvinsijs atbildēja. Sagadījies tā, ka mēs vakar vakarā iepazināmies ar seru Volteru karalienes rīkotajā mielastā. To izdzirdējis, Raiens pienāca abiem tuvāk. Opija lietotājs turpināja: Sers Volters izmantoja ikkatru izdevību apstrīdēt pulkveža Treska viedokli, it kā abi būtu sāncenši. Saspringuma cēlonis beidzot kļuva acīmredzams brīdi, kad mis Grāntvudas vecāki paziņoja par meitas saderināšanos ar seru Volteru. Mēs ar Emiliju jutāmies pārsteigti. Abi bijām pieņēmuši, ka mis Grāntvuda saderināsies ar pulkvedi Tresku.

-    Tātad pulkvedis Tresks varētu būt greizsirdīgs uz seru Volteru, secināja Raiens.

■

-    Tāds iespaids man neradās, atbildēja Emilija, uzmezdama līdzcietības pilnu skatienu nekustīgi sagumušajam pulkvedim. Es drīzāk sajutu serā Volterā kāri atriebties šim sāncensim.

Ienāca kāds konstebls, vezdams aptuveni divdesmit gadus vecu džentlmeni dārgā apģērbā. Zem pavērtā mēteļa vīdēja spilgti dzeltena veste, kādu valkātu izvirtis kungs, staigādams pa zemākas kārtas iestādēm. Virslūpu rotāja sportista Ūsiņas. Iekaisušās sārtenās acis varēja liecināt par nesenu nodošanos brendijam.

-    Inspektora kungs, tas ir lords Dženingss, sacīja konstebls. Viņš kopā ar vecākiem, grāfu un grāfieni Vestmorlendiem, dzīvo namā iepretim. Nupat pārradies mājās no kluba, viņš vēlas sniegt mums iespējami noderīgas ziņas.

Kad konstebls vēra ciet durvis, no ārpuses varēja sadzirdēt daudzas skaļas balsis, liecinot par pūli, kas sācis drūzmēties uz ielas.

-    Lūdzu, izstāstiet to, ko pavēstījāt konsteblam, Raiens mudināja.

-    Sers Volters Kamberlends un pulkvedis Tresks šorīt uz ielas šīs mājas priekšā uzsāka strīdu, jauneklīgais džentlmenis skaidroja. Viņš runāja uzsvērti skaidri, it kā raudzīdams noslēpt alkohola ietekmi, lai gan no viņa plūda spēcīga spirtotu dzērienu dvinga.

-    Cik nopietns bija šis strīds? Raiens vaicāja.

-    Pietiekami nopietns, lai sers Volters nogrūstu pulkvedi sniegā.

-    Jūs runājat par pulkvedi Tresku un seru Volteru tik nepiespiesti, it kā būtu ar viņiem pazīstams.

-    Mani ielūdza uz pieņemšanu, kurā godināja pulkvedi.

Tas nožēlojamā paskata vīrs, kas sēž uz pakāpieniem… Nestāstiet, ka tas ir… Kas viņam kaiš?

-   To un daudzus citus jautājumus mēs tiecamies noskaidrot, Raiens atteica. Un sers Volters? Kā jūs iepazināties ar viņu?

-    Vēl pirms pusgada es viņu nepazinu. Bet tad laiku pa laikam viņš parādījās klubos, kurus es mēdzu apmeklēt. Lielākoties sers Volters bija manāms pie kāršu galdiem. Viņš gan spēlē tik neprasmīgi, ka tikai prāvais mantojums nav ļāvis viņu vēl izlidināt uz ielas.

-    Mantojums? komisārs Meins pārjautāja.

-    Pirms sešiem mēnešiem nomira viņa tēvocis, un sers Volters bija vienīgais mantinieks. Protams, tolaik viņu par seru negodāja. Novēlējumā viņš saņēma baroneta titulu līdz ar piecdesmit tūkstošiem mārciņu gadā.

-    Interesanti, par ko viņš ar pulkvedi Tresku strīdējās, Raiens prātoja.

-    Par mis Grāntvudu.

-    Vai gribat sacīt, ka dzirdējāt strīda cēloni?

-     To dzirdēja visi kaimiņi. Tas notika vienpadsmitos priekšpusdienā, un abi tā klaigāja, ka pamodināja mani. Es pašķīru savas istabas aizkarus un paraudzījos ārā. Arī namos otrpus ielai kalpotāji vērās pa logiem. Atradīsiet daudzus, kas varēs par šo skandālu pastāstīt. Iepriekšējā vakarā sers Volters apmeklēja vairākus klubus un nerimās plātīties, ka esot saderinājies ar Ketrinu Grāntvudu.

-    Tātad pulkvedis Tresks, greizsirdības mākts, uzbruka seram Volteram, komisārs Meins secināja.

-    Nē, gluži pretēji. Tieši sers Volters greizsirdības uzplūdā uzklupa pulkvedim. Cik nopratu no sera Voltera klaigām, pulkvedim Treskam bija izdevies pierunāt jaunkun

■

dzes vecākus mainīt domas un panākt piekrišanu, ka tagad viņš ir saderinājies ar mis Grāntvudu. Sers Volters bija iededzies tādā niknumā, ka pat piedraudēja nošaut pulkvedi Tresku.

-    Nošaut? Raiens izbrīnīts pārvaicāja.

-    Englfīldgrīnā. Duelī. Sers Volters sacīja pulkvedim šādi: "Pat apsūdzība slepkavībā būtu tā vērta, lai panāktu, ka jūs vairs nekad nerēgotos man acīs." Vai tā pulkvedis Tresks tika ievainots? Vai sers Volters uz viņu šāva?

-    Nē, Raiens atbildēja. Taču, iespējams, sers Volters pastrādājis ko citu.

Visi paraudzījās pulkvedī, kurš vēl arvien tukši lūkojās vienā punktā.

-    Dievs vien zina, ko sers Volters bija nodomājis darīt, kad šopēcpusdien otrreiz iegriezās šajā namā, lords Dženingss turpināja stāstīt.

-     Ko jūs sakāt? Sers Volters atgriezās te? Bekers izsaucās.

-    Trijos. Viņa klaigas un klauvēšana atkal mani uzmodināja. Tobrīd izskatījās, it kā viņš nesen būtu iegrūsts slapjajā sniegā. Drēbes netīras, deguns un mute asinīs. Tas visnotaļ skaidri parāda, ka titula mantošana vēl nav labas audzināšanas garantija.

-    Ko tieši sers Volters klaigāja? Raiens stingri pavaicāja.

-     Viņš vēlējās tikties ar lordu un lēdiju Grāntvudiem. Kliedza, ka nepacietīšot tik nekrietnu attieksmi, ka viņš esot aizdevis lordam Grāntvudam naudu un pieprasīja to atpakaļ. Ja viņam neļaušot redzēties ar mis Grāntvudu… visiem dzirdot, viņš pat nosauca sievieti par Ketrinu, it kā jaunkundze nebūtu nekas cits kā istabene… viņš izpostīšot Grāntvudus vēl vairāk. Ņemiet vērā, ka tas viss norisinā

jās Meifērā, Hāfmūnstrītā. Protams, visiem kaimiņiem ir zināms, ka lords un lēdija Grāntvudi cietuši bankrotu neveiksmīgā veikalā. Bet tālab vien seram Volteram nepiedienas to izklaigāt pa visu apkaimi. Nudien, tam vīram nav ne kauna, ne goda. Viņš vairākas stundas staigāja šurpu turpu pa ielu mājas priekšā.

-    Vai kāds neizsauca konsteblu?

-     Kurš tad Meifērā sauktu konsteblu, lai arestētu baronetu? Jaunais lords Dženingss neslēpa izbrīnu. Visi cerēja, ka beidzot viņš nogurs un aizies pats.

-    Un tā arī notika?

-    Sešos.

-    Vai viņš atgriezās vēlāk? Vai jums tas ir zināms? komisārs Meins jautāja.

-    Man bija norunāta tikšanās septiņos. Nezināšu teikt, vai viņš atgriezās.

-     Mums ar viņu jārunā, Raiens stingri uzsvēra. Vai zināt, kur viņš dzīvo?

* * *

Kad konstebls veda jauno džentlmeni ārā, pūlis sarīkoja vēl lielāku jezgu. Tad ārdurvis aizvērās, un vienīgo troksni mājā radīja konstebli, kas pārmeklēja istabas.

-     Klubs "Fērmonta" Pelmelā, Raiens noteica. Es zinu, kur tas ir.

-     Kurp lai vedam pulkvedi Tresku, kamēr jūs meklējat seru Volteru? Emilija painteresējās.

Visi pagriezās pret pulkvedi, kurš arvien sēdēja nekustīgi un raudzījās uz priekšu.

-     Deguma pēdas uz drānām, asiņu kreveles uz sejas, -

komisārs Meins secināja. Iespējams, tā viņš izskatījās pēc kaujām Krimā. Es lasīju The Times, ka viņš, nebīdamies snaipera lodes, allaž traucies kaujas laukā un iznesis ievainotos biedrus drošā vietā, lai ienaidnieks nepagūtu viņus sagūstīt un varbūt pat nogalināt. Viņš par savu dienesta pakāpi samaksāja, cik man teikts, divus tūkstošus mārciņas, kā jau mūsu laikos pieņemts, taču pārējiem virsniekiem nepiemita ne drusciņas militārā gara un viņi vienīgi kāroja dižoties lēdiju priekšā ar krāšņām uniformām. Tieši tāpēc mēs šajā karā zaudējam. Turpretim pulkvedis patiesi alka cīnīties par Angliju un to arī darīja. Pēc visa Krimā pārciestā viņam bija tiesības šeit justies drošībā. Taču tā vietā viņš pārrodas, un, lūk, kas viņu sagaida.

-    Viņu nedrīkst atstāt te, Emilija uzstāja. Viņam jāatguļas un jāatpūšas.

-    Bet… kur lai viņu vedam? Bekers jautāja. Mēs nezinām, kur viņš dzīvo.

-    Tai jābūt kādai viņam pazīstamai vietai, Emilija norādīja. Iedomājieties, kāds trieciens gaidīs pulkvedi, ja atžirgdams viņš neapjautīs, kur atrodas!

-    Paaicinājis inspektoru Raienu un mani uz kautiņu tavernā "Laimes rats", pulkvedis minēja, ka viņa birojs ir ierīkots tajā apkaimē, Voterleinā, atcerējās Bekers. Gan tur atrastos kāda guļvieta vai pat atsevišķs dzīvoklis.

Emilijas zilās acis joprojām apliecināja mērķtiecību.

-      Tad mēs viņu turp aizvedīsim. Un izsauksim doktoru Snovu. Pirms septiņām nedēļām viņš mums izlīdzēja. Nešaubos, ka arī šoreiz viņš piekritīs sniegt mums palīdzīgu roku.

-    Iespējams, mums var nākt talkā kāds cits, ierosināja de Kvinsijs. Cilvēks, kurš pats pieredzējis kara drausmas.

-    Armijas virsnieks? jautāja komisārs Meins.

-    Es gan biju domājis Viljamu Raselu.

-    To kara korespondentu? Komisāru de Kvinsija izvēle pārsteidza.

-    Rasels ir gari un plaši aprakstījis pulkveža Treska varonību. Viņš izprot karavīru pārciesto spriedzi. Var gadīties, ka šī pazīstamā seja sniedz mierinājumu, par kuru runāja Emilija.

-    Bet Viljams Rasels ir Krimā! komisārs aizrādīja.

-    Nav gan. Raksts šā rīta The Times vēstīja, ka viņš atgriezies Londonā kopā ar pulkvedi. Mani draugi avīžnieku vidū spēs noskaidrot, kā viņu sadabūt rokā.

-    Tad mums katram ir savs uzdevums, Raiens noteica.

Kamēr Bekers un Emilija balstīdami palīdzēja pulkvedim

piecelties, de Kvinsijs iedzēra no opija tinktūras flakona.

-    Vienu mirklīti, lūdzu!

Dzirdot šī kunga satraukto balsi, visi sastinga.

-     Inspektor, vai pie lorda un lēdijas Grāntvudu līķiem tika atrastas zīmītes? Savām acīm es nevienu neredzēju un nevēlējos izpelnīties jūsu nepatiku, bez jūsu atļaujas skardamies mirušajiem klāt.

-    Mēs uzgājām zīmīti lēdijas Grāntvudas kleitā, Raiens atbildēja. Papīrs ar melnu apmali, tāpat kā iepriekšējām vēstulēm.

-    Kas tajā bija rakstīts?

-    Viljama Hemiltona vārds.

-    Jā, ceturtais vīrs, kurš šāva uz karalieni. Kā jau paredzējām, slepkava savās norādēs strauji tuvina mūs pašreizējām dienām.

-    Tāpat mēs atradām zīmīti ar melnām apmalēm vienā lorda Grāntvuda kabatā, piebilda Bekers. Arī uz tās bija

rakstīts "Jaunā Anglija", Edvarda Oksforda iedomātās revolucionārās grupas nosaukums.

-    Vai tur nebija vēl divi vārdi? de Kvinsijs jautāja, grozīdams pirkstos opija tinktūras flakonu. Piemēram, "Jaunā Īrija"? īstais Viljama Hemiltona nemiernieku grupējums?

Raiens uzmeta viņam pētošu skatienu.

-    Pareģotāja dāvanas ļautu jums atmest rakstniecību un lieliski pelnīt iztiku ar zīlnieka amatu.

-    Par nožēlu, šajos notikumos es pārāk bieži neesmu varējis paredzēt nākotni. Rūpīgi iedibinātā kārtība ir izjaukta. Tāpat kā iepriekšējos noziegumos, lords un lēdija Grāntvudi nogalināti zīmīgi, simbolizējot slepkavas naidu pret likumu. Taču viens no līķiem bija jāatrod sabiedriskā vietā, teiksim, Olbeilijas tiesas nama priekšā, šādi pastiprinot bailes, ka neviens nekur nevar justies drošībā. Kāpēc tas nenotika? Komisār Mein, slepkava jūsu mājā skaļi zvērēja nogalināt jūsu sievu un meitu un jūs pašu, lai atriebtu viņa tēvu, māti un māsas. Var pieņemt, ka pēc notikušā jūsu līķi būtu salikti tā, lai paustu kādu simbolismu.

-    Baidos, ka tā.

-    Tad kādēļ mis Grāntvudas līķis nebija tā nolikts? de Kvinsijs jautāja. Viņas slepkavība nebūt nebija smalkā māksla. Kālab kārtība ir mainījusies?

Raiens atvēra durvis.

-    Iespējams, atbildes meklējamas pie sera Voltera Kamberlenda.

* * *

-    Jūs krāpjaties! sers Volters apsūdzēja jauno džentlmeni, kas sēdēja viņam pretī pie kāršu galda. Jauneklis iz

likās apvainojumu nedzirdam. Tāda laime nevar smaidīt nevienam, sers Volters nerimās. Viņš bija pārģērbis tīru vakara kārtu, taču deguns un lūpas joprojām bija uztūkušas. Neviens nebija atļāvies nepieklājību un nepieminēja sejai nodarīto postu.

-    Vistā uzvar ar prasmi, nevis ar veiksmi, jauneklis atbildēja, nolikdams uz galda uzvarošās kārtis.

-    Ar prasmi? Vai tā jūs dēvējāt krāpšanos?

-     Man šķiet, ka ir laiks nobaudīt brendiju, izlēma cits džentlmenis un atstāja istabu.

-     Es tev piebiedrošos, sacīja otrs jauneklis un arī izgāja.

-    Nudien, ser Volter, jums pienāktos izkopt manieres, ieteica džentlmenis, kurš bija palicis kopā ar savu apvainotāju. Mēs esam vienīgie, kas vēl piekrīt spēlēt ar jums. Visi pārējie atsakās sēdēt ar jums pie galda.

Šajā vēlajā stundā tikai viņi atradās kāršu istabā. Virs katra no sešiem ar zaļu tūku apvilktajiem galdiem karājās grezna misiņa lampa, taču iedegta bija tikai viena virs viņiem.

-    Ja jums nav līdzekļu, ar ko nomaksāt likmi, es esmu ar mieru pieņemt arī parādzīmi, jaunais džentlmenis piebilda.

-    Tagad jūs ne tikai krāpjaties, bet arī apvainojat mani, sers Volters atcirta. Es jūs brīdinu, lai piesargieties!

-     Lai nu paliek. Vēloties aiztaupīt jums turpmāko kaunu, es jums atlaižu parādu. Jauneklis piecēlās. Taču es vis nepaļautos uz jūsu spējām pārliecināt kādu šā kluba biedru rītvakar spēlēt ar jums kārtis. Patiesību sakot, jau tiek gatavots lūgumraksts izslēgt jūs no kluba. Viņš pasmaidīja. Es to labprāt parakstīju.

-    Es jus brīdināju!

Sera Voltera spieķis bija atsliets pie galda. To paķēris, viņš pietrūkās kājās un atvēzējās.

* * *

-    Jā, sers Volters Kamberlends ir mūsu kluba biedrs, apkalpotājs apstiprināja.

-    Cik ilgi? Raiens vaicāja, turēdams žetonu tā, lai to var labi redzēt.

Apkalpotājs kādu mirkli padomāja. Gandrīz pusgadu.

-    Pēc tam, kad tika pie mantojuma? Raiens taujāja.

-Jā.

-    Vai jūs pazināt viņa tēvoci?

-     Tēvocis bija šā kluba biedrs vēl pirms sera Voltera. Tieši tā sers Volters nonāca šajā klubā. Līdzcietības dēļ.

-    Vai atminaties, kā viņa tēvocis šķīrās no dzīves?

-     Nevaru aizmirst, cik strauji tas notika. Viendien nabaga nelaimīgajam iesāpējās vēders. Kaite nekādi negribēja atlaisties. Taču drudža nebija, un ārsts tā arī nevarēja noteikt cēloņus. Beidzot vājinieks visā vainoja Londonas slikto gaisu. Viņš devās uz savu lauku īpašumu, taču pārmaiņa par labu nenāca, un divas nedēļas pēc saslimšanas vīrs atstāja šo pasauli. Nudien bēdīgi, sevišķi ņemot vērā to, cik patīkams un dāsns bija sera Voltera tēvocis.

-    Pretēji pašam seram Volteram? Raiens prašņāja.

-    Es, inspektora kungs, nemūžam neizsakos nelabvēlīgi par mūsu kluba locekļiem.

-    Tā tam arī jābūt. Vai sers Volters atrodas kluba teritorijā? Vai jums tas ir zināms?

-     Pirms kāda laika es redzēju viņu ieejam kāršu istabā augšstāvā tieši virs mums. Nē, pagaidiet! Lūk, tur! Es redzu viņu uz kāpnēm.

* * *

Sažmiedzis saujā spieķi, sers Volters atmuguriski kāpās prom no cilvēka, kas gulēja uz gridas.

Strauji elsdams, viņš izsteidzās no kāršu istabas, nonāca uz balkona un paraudzījās uz vestibilu ar marmora grīdu. Šajā vēlajā stundā tur redzēja tikai nepazīstamu vīrieti bezveidīgās vienkāršo ļaužu drēbēs sarunājamies ar kluba apkalpotāju.

Sers Volters nolēma saukt palīgā un apgalvot, ka noticis negadījums. To nebūtu grūti pierādīt. Sitiens nebija trāpījis mērķī. Jauneklis bija atlēcis atpakaļ, un sera Voltera spieķa apaļais rokturis bija pašāvies garām.

Taču lēcienā pretinieks zaudēja līdzsvaru, krita un atsitās ar galvu pret galdu. Uz paklāja izplūda asinis.

Viņš gulēja nekustēdamies.

"Jā, ir jāsauc palīgā!" domāja sers Volters. "Ja jauneklis te nomirtu, nebūtu neviena, kas varētu apgalvot, ka viņš tikai paklupis un nokritis."

* * *

Raiens piegāja pie kāpnēm.

Pacēlis žetonu tā, lai sers Volters to katrā zinā varētu

' t

redzēt, viņš uzsauca:

-      Es esmu Skotlendjarda detektīvinspektors. Man ar jums jārunā.

Piepeši Raiena uzmanību piesaistīja kustība otrā stāva kāpņu galā.

Tur pa durvīm izstreipuļoja kāds vīrietis. Izlīgojis uz balkona, viņš pieķērās pie margām, lai nepakristu. No galvas vienā pusē irdzēja asinis.

-     Apturiet seru Volteru! Viņš mēģināja nosist mani ar spieķi.

Sers Volters izbrīnīts atpleta muti. Viņš paraudzījās uz Raienu, kas devās augšup pa kāpnēm.

Tad viņš paskatījās uz asinīm noplūdušo vīrieti balkonā.

Un bēga.

* * *

Policijas slēgto ratu luktura stars pāršķēla miglu Voterleinā. Satraucoši tuvu plūda Temza, kur viļņi trokšņaini šļakstinājās pret kuģu korpusiem un piestātnēm. Pati upe nebija saskatāma.

Sēdēdams ratos, Bekers ar pūlēm tumsā saskatīja izkārtni, kas vēstīja: "Apvienotā angļu dzelzceļa kompānija."

-    Kučieri, apturiet!

Bekers izlēca uz ielas bruģakmeņiem, atvēra aizmugures durtiņas un kopā ar kučieri palīdzēja pulkvedim Treskam izkāpt tas nebija viegls uzdevums, jo pulkvedis joprojām pats nekustējās un tukši raudzījās tālumā.

-     Palieciet mums tuvumā, Emilija, Bekers brīdināja, pieklauvēdams pie durvīm.

Aiz loga parādījās un arvien pieauga gaišs aplis kāds tuvojās durvīm un pacēla lampu augstāk, lai palūkotos ārā. Tad šis cilvēks aši atslēdza durvis.

-    Kas atgadījies pulkvedim?

-    Viņš nespēj mums pateikt, Bekers atbildēja.

-     Mēs nezinājām, kurp vēl lai viņu ved, piemetināja Emilija.

Mājas iemītnieks izbrīnā nolūkojās uz savādi ģērbto cienījamā izskata sievieti, kas šādā stundā atradās upes krastmalas rajonā.

Kad policists stādījās priekšā kā detektīvseržants Bekers, viņa pārsteigums tikai pieauga.

-   Vai būtu kāda vieta, kur pulkvedis varētu atlaisties guļus? Bekers lūdza.

-    Viņam aiz kabineta ir sava istaba.

Vīrietis veda viņus garām tumšajai pieņemšanas telpai augšup pa kāpnēm. Lampa spocīgi izgaismoja viņa bakurētaino seju.

-    Vai jūs esat naktssargs?

-    Šveicars. Pulkvedis ļauj man te apdzīvot vienu istabu. Es palīdzēju viņam dzelzceļa celtniecībā. Viņš pret mani allaž izturējies godīgi. Ja viņš šovakar būtu aicinājis mani sev līdzi, tad nekas tāds nebūtu noticis.

-    Uz kurieni viņš devās?

-     Uz Votfordu.

"Lūk, no kurienes uzradās zirgs!" Bekers saprata.

-     Kādā nolūkā viņš brauca uz Votfordu? viņš jautāja, stiepdams smago pulkvedi pa kāpnēm uz augšstāvu.

-    Tur dzīvo pulkveža līgavas māsīca.

"Pulkveža mirušās līgavas," domās izlaboja Bekers.

-     Vai to viņam nodarīja sers Volters Kamberlends? šveicars painteresējās.

Bekers neslēpa izbrīnu. Kādēļ jūs tā sakāt?

-    Vakar ap pusdienlaiku sers Volters Kamberlends ieradās te un apsūdzēja pulkvedi, kurš esot nopircis mis Grān-

tvudu no viņas vecākiem. Pulkvedis vairākas reizes viņam iesita un nogrūda notekā.

Viņi nonāca kāpņu galā, kur uz abām pusēm aizstiepās ēnās slīgstoši gaiteņi. Tumsā atbalsojās soļu dipoņa.

-    Te ir pulkveža kabinets.

Šveicars izņēma atslēgu saišķi, sameklēja īsto un atslēdza durvis. Iegājis kabinetā, viņš iededzināja pie sienas gāzes lukturi, atvēra citas durvis dziļāk telpā un ieveda Bekeru un konsteblu savrupā istabā ar vienkāršu mēbelējumu skapi, galdu, diviem krēsliem un stūrī iestumtu šauru gultu.

Detektīvseržants jutās neērti par to, bija spiests pārkāpt pulkveža privātās telpas neaizskaramību.

-    Jauka istaba. Es priecātos, ja man tāda būtu, viņš atzina, palīdzēdams konsteblam noguldīt pulkvedi gultā.

-    Taču no bagāta vīra tādu es nebūtu gaidījis. Drīzāk es iztēlojos viņu dzīvojam smalkā viesnīcā vai Meifēras savrupmājas greznībā.

-    Viņa tēvam pieder nams Meifērā, un pulkvedis bieži pārnakšņo tur, šveicars skaidroja. Misters Tresks nu ir piesaistīts gultai. Pārstrādājās turpat vai līdz nāvei. Taču pulkvedis pierauga, lai tēvam ir nodrošināta laba aprūpe.

Bekers izdzirdēja, kā apakšstāvā pie ārdurvīm klauvējas.

-    Mēs gaidām ārstu, doktoru Snovu.

-     Vai viņš pratīs panākt, ka pulkvedis vairs tā neizturas? Viņš nekustas, pat nemirkšķina acis. Ja neredzētu cilājamies krūtis, es varētu apzvērēt, ka viņš ir miris.

* * *

Uz stūra sers Volters padrāzās garām džentlmenim ar tādu sparu, ka tas ietriecās sienā.

-    Skatieties, kur ejat! džentlmenis uzsauca.

Bet sers Volters nelikās dzirdam. Steigdamies pa gaiteni, viņš nonāca pie kluba sētas puses durvīm un izskrēja šķērsielā, pa kuru tirgotāji piegādāja preces.

Stingri turēdams rokā spieķi, viņš nogriezās pa labi. No kluba viņš bija izskrējis bez mēteļa un uzreiz juta spelgoni. Kaut arī iela tinās miglā, straujā elpas pūsma pārvērtās saltās brāzmās.

No aizmugures atlidoja saucieni:

-    Ser Volter, apstājieties! Es teicu, ka es esmu Skotlendjarda inspektors. Man ar jums jārunā.

Šķērsiela beidzās pie Siena tirgus. Sers Volters šāvās pa kreisi, cerēdams ieskriet kādā no teātriem, kas atradās šajā ielā, un iejukt aizejošajos skatītājos. Taču pārāk daudz izdzertais brendijs bija apmiglojis domas un neļāva pareizi aprēķināt laiku. Šajā vēlajā stundā visi teātri grima tumsā.

Viņš nonāca pie austeru tirgotavas, bet ari tajā bija tumšs. Staigules, kas slaistījās pa ietvi, vedināja vīrieti pie spožajām gāzes gaismām tavernā, taču, ieraugot izmisumu gājēja sejā, žigli atkāpās.

Soļi aiz muguras dimdēja aizvien skaļāk.

Sānieliņā pa labi sers Volters uz mirkli apstājās un juta, ka izdzertais brendijs apgrūtina spēju saglabat līdzsvaru uz sasalušā sniega kārtiņas. Viņš pat apsvēra domu nebēgt, taču baidījās, ka dzērums tāpat liegs saprotami izskaidrot, kādēļ džentlmenis klubā apsūdzēja viņu slepkavības mēģinājumā.

"Ko vēl es nespētu izskaidrot?" sers Volters ieprātojās.

Vīrietis izskrēja citā ielā. Kaulos iezagās nakts gaisa dzestrums.

-    Ser Volter, es pavēlu jums apstāties! vajātājs skaļi uzsauca.

Pie aizslēģotajiem Koventrīstrītas pārtikas veikaliem bēgli iztrūcināja konstebls ar laternu rokā. Sers Volters metās uz pretējo pusi, un tagad viņu no muguras pavadīja divu viru saucieni. Nakts tumsu pildīja policijas klabekļa čerkstošie tarkšķi. Tam drīz piebalsoja otrs.

Bēglis iesteidzās šķērsielā un uz bridi apstājās tumsā atņemt elpu. Lēni atsācis gaitu un ik mirkli gatavs laist darbā spieķi, ja kāds viņam uzbruktu, viņš pār kaut ko paklupa. Atskanēja rūciens. Viņš atskārta, ka iztraucējis ubagu, kam lemts nosalt uz ielas. Šausmu pārņemts, sers Volters steidzās tālāk.

Vajātājiem pievienojās arvien jauni papildspēki ar klabekļiem un skaļām balsīm.

"Ja netikšu siltumā, dabūšu galu kā tas ubags," viņš raizējās.

Nonācis nākamajā ielā, viņš Paprata, ka ir neglābjami apmaldījies. Migla aiz muguras pieauga policijas gaišo lukturu skaits.

-    Šurpu! kāds iekliedzās. Es dzirdēju viņu te!

Sekotājs devās tuvāk troksnim, ko radīja klusa pakavu

dipoņa. Aiz sienas, kā vēstīja izkārtne, atradās "Oldridža zirgu un ratu novietne". Tracis bija dzīvniekus pamodinājis, un tie satraukti mīņājās.

"Vai es varētu pārrāpties pāri mūrim?" Sers Volters domās apsvēra. "Varbūt man izdotos rast patvērumu starp siena ķīpām?"

Viņš pagrūda spieķi zem vestes un palēcās, pūloties pieķerties mūra augšējai malai, taču aukstumā nejutīgie pirksti nejaudāja noturēties. Viņš smagi nogāzās uz bruģakme

ņiem, ar pūlēm pieslējās stāvus, izvilka aiz vestes aizbāzto spieķi un aizskrēja tālāk. Iela kļuva šaurāka un šaurāka. Apgaismojuma laternas parādījās aizvien retāk.

Pēkšņi bēglis pagalam apjuka. Viņš stāvēja laukumiņā, no kura uz visām pusēm aizlīkumoja nolaistu ieliņu mudžeklis. Te sienas gluži vai gāzās uz visām pusēm, saskardamās un balstīdamas cita citu. Melnēja izsistu logu caurumi. Durvis greizi karājās eņģēs. Vējā šūpojās dēļi.

Gruvešu kaudzē kaut kas noskrapstēja.

-    Ei, kas te? kāds vārgā balsī noprasīja. Policija?

-    Nē. Nav mundiera. Šim ir džentlmeņa drēbes.

-    Mēteļa arī nav, bilda trešais. Kazi, kāds jau būs viņam to novilcis pirms mums. Laipno ser, cik šausmīga spelgoņa! Varat mums atlicināt peniju?

-    Un vēl svārkus ar vesti? ceturtais piebalsoja.

Skrapstoņa pamazām tuvojās, un viņu ielenca ēnas.

"Mans Dievs!" panikas pārņemts, nodomāja sers Volters.

"Es esmu nonācis Septiņu pulksteņu krustojuma blēžu midzenī."

* * *

-    Paldies, ka ieradāties, Bekers pateicās doktoram Snovam, kurš iegāja blāvi apgaismotajā istabā aiz pulkveža kabineta.

-    Nedrīkst gausties par to, ka esi pamodināts, lai ārstētu kara varoni.

Doktors Snovs vīrs, kurš pērn bija noskaidrojis, ka holeras epidēmijas cēlonis meklējams vienā no Soho ūdens brīvkrāniem, bija mazliet vairāk nekā četrdesmit gadus

vecs, kalsnu seju, augstu pieri, no kuras atkāpušies mati, un tumšu vaigubārdu, kas izcēla šauro žokli.

Rokā viņš nesa ādas portfeli.

Izbrīnīts viņš apstājās uzlūkot pulkvedi, kas nepakustēdamies sēdēja uz gultas un, sāpju plosīts, blenza sienā.

-    Mēs nezinām, cik stipri viņš ir ievainots, Emilija paskaidroja.

-   Atnesiet karstu ūdeni un tīras lupatas, doktors Snovs izrīkoja šveicaru. Žigli!

-    Es palīdzēšu, piedāvājās Emilija un aizsteidzās.

-    Viņu vajadzēs izģērbt, doktors Snovs teica Bekeram, kurš zināja, cik neikdienišķa ir ārsta gatavība to darīt. Ārsti reti pieskārās pacientiem, šo netīro pienākumu atstājot ķirurgiem, zemākai mediķu kārtai.

Abi pacēla pulkvedi un novilka sadriskāto mēteli.

-              Paskat, kādas sviluma pēdas, doktors Snovs rādīja.

-    Uzmanīgi ar pārsieto roku! Labi! Tagad palīdziet man novilkt pārējās drēbes.

Kaut arī Treska acis bija atvērtas, viņš neizrādīja nekādas pazīmes, ka apjaustu svešiniekus cilājam viņa rokas un kājas.

Jau tā mocīdamies pašpārmetumos, ka ienācis pulkveža privātajā istabā, Bekers jutās vēl neērtāk, kad palīdzēja doktoram Snovam novilkt pulkveža kreklu un bikses. Zem tā Tresks nēsāja vilnas apakšveļu, kas sedza ķermeni no potītēm līdz pat kaklam un ietērpa arī rokas līdz plaukstas locītavām.

-     Uz apakšveļas nekur asinis neredzu. To novilkt nav vajadzības, Snovs nosprieda.

Atgriezās Emilija un šveicars pēdējais nesa toveri ar kūpošu ūdeni, bet sievietei rokās bija kaudzīte lupatu.

-     Emilija, jums gan neklātos tc atrasties, Bekers aizrādīja. Pulkvedis nav pieklājīgā skatā.

-     Nieki vien! Es neredzu neko tādu, ko redzēju, apkopdama Šonu un dziedēdama viņa brūces. Varu jums apgalvot, ka brīžos, kad vajadzēja mainīt pārsēju Šonam uz vēdera, manām acīm pavērās ne tikai viņa apakšbikses vien. Ja nudien grasos mācīties žēlsirdīgās māsas amatu, tad es redzēšu vēl vairāk.

Noklausoties šādu paziņojumu, Bekers jutās satriekts.

-    Žēlsirdīgās māsas amatu? viņš pārjautāja.

-    Jā. Florensas Naitingeilas panākumi Krimā parāda, ka sievietes ir derīgas ne tikai veikala pārdevējas vai guvernantes amatam. Ja viņas tur nebūtu, daudzi mūsu kareivji medicīniskās aprūpes trūkuma dēļ būtu aizgājuši nāvē.

-    Agrāk jūs ne reizi neesat izteikusi vēlmi mācīties par žēlsirdīgo māsu, Bekers neslēpa izbrīnu.

-     Kādā skumjā dienā man vairs nebūs jāgādā par tēvu. Taču man laikus jādomā, ko tad iesākt.

Emilija nokrāva lupatas gultas kājgalī. Nomazgājusi rokas kūpošajā ūdenī, kuru šveicars bija nolicis uz galda, viņa samērcēja arī drānu un sāka tīrīt sakaltušās asinis no pulkveža sejas.

Lai ievērotu kaut jel kādas pieklājības normas, Bekers uzsedza pulkvedim segu.

Doktors Snovs izcēla no ādas portfeļa metāla cilindru, no kuras stiepās caurulīte ar masku galā. Pēc tam viņš no pudelītes cilindrā ielēja caurspīdīgu šķidrumu, no kura dvesa tikko jaušams salds aromāts.

-    Kas tas tāds? šveicars ieprasījās.

-     Hloroforma inhalators.

-     Vai tas ir droši? šveicars taujāja neuzticības pilnā balsi.

-      Pati karaliene, gatavodamās laist pasaulē jaunāko bērnu, vēlējās to ieelpot.

No šveicara sejas tik un tā nenozuda aizdomas.

-    Atkarībā no pulkveža ievainojumiem vislabākās zāles, ko mēs varētu viņam sagādāt, ir miegs, doktors Snovs atzina.

Beigusi slaucīt pulkveža seju, Emilija iztīrīja gružus no matiem un nopētīja viņu.

-    Vienīgais, ko es varu ieraudzīt, ir brūce deniņos.

-     Un izskatās, ka tai pat nevajadzēs šuves, doktors Snovs nosprieda.

Tad viņš no portfeļa izņēma pudelīti ar uzrakstu "Cinka vitriols" un ar pipeti uzpilināja kripatiņu šķidruma uz vāts. Pēc tam viņš izcēla nesen izgudroto instrumentu, sauktu par stetoskopu, iesprauda ausīs tā vidusdaļā sadalīto caurulīšu galus un otru noapaļoto un plakano galu piespieda pulkvedim Treskam pie krūtīm.

Viņš sameklēja kabatas pulksteni, atvāza vāciņu un ieklausījās, pieliekdams pirkstus un skaitīdams.

Kad doktors Snovs beidzot pacēla galvu, pat nespodrajā apgaismojumā bija redzams, ka viņš ir nobālējis.

-    Kas noticis? Emilija jautāja.

-    Sirds sit divsimt reizes minūtē. Gandrīz trīs reizes ātrāk, nekā vajadzētu.

-    Trīs reizes?

-     Nekustīgi gulēdams, pulkvedis nevar izlādēt enerģiju, kas viņā sakrājusies. Es esmu ļoti pārsteigts, ka viņa sirds to vēl spēj pārciest. Aši! Man jāiedod viņam hloro

forms. Ja pulkvedis neiemigs, ja sirdsdarbība nepaleninasies, baidos, ka viņu gaida nāve.

* * *

-    Viņš ieskrēja te! konstebls skaļi sauca.

Raiens steidzās pa ielu, kas kļuva aizvien šaurāka, un apstājās laukumā, kurā iestiepās vēl sešas citas ielas, savienojoties rakstā, kas pēc kāda sena arhitekta ieceres izskatījās kā saules pulkstenis.

Diemžēl šajā postažas zemē nekā gaiša un saulaina neredzēja. Septiņu pulksteņu krustojums savulaik bija cienījams apvidus, taču, kad dzelzceļu izbūves dēļ Londonā tika nojaukti daudzi zemāko šķiru iemītnieku mājokļi, laika gaitā tas pārvērtās netīrā graustu rajonā. Ari godkārīgie plāni uzlabot iecienītās Rīdžentstrltas un Ņūoksfordstrītas apkaimes bija iznīcinājuši trūcīgo ļaužu lētos mitekļus. Gluži kā krauķu bars, vīdams neskaitāmas ligzdas vienā un tajā pašā kokā, desmitiem tūkstošu Londonas nelaimīgo iemītnieku meklēja patvērumu tajos dažos atlikušajos rajonos, kas gadu gaitā ieguva "blēžu midzeņu" nosaukumu.

Lielākajā daļā īres namu katrā istabā izvietoja sešas gultas, un katrā nakti pārlaida divi tiesa, daudzi gulēja arī uz kailās grīdas. Ikvienā trīsstāvu namā saspiedās vairāk nekā simts nelaimīgo. Šīs drūzmas dēļ cieta sienas, kāpnes un gaiteņi un pārpildītās ēkas draudēja sabrukt. Ūdens brīvkrāni te nepastāvēja. Gājēji netraucēti atvieglojās šķērsieliņās. Katru tualeti lietoja četrsimt cilvēku, un atkritumi no pārplūstošajām bedrēm iesūcās pagrabos. Ap Septiņu pulksteņu krustojumu mitinājās vienīgi tie, kas bija pavisam zaudējuši cerības uz labāku dzīvi, "dubļu cīruļi", kas

bradāja gar Temzu, meklēdami no baržām nokritušās ogles, un maitu uzlasītāji, kas pārdeva beigtos kaķus un suņus mēslojuma ražotājiem, bet svaigus līķus nogādāja ēdināšanas iestādēm, kur tos pievienoja tā saucamajiem cūkgaļas pīrāgiem.

Lūkodamies uz tumšo, nomācošo ielu, aiz kuras sākās Septiņu pulksteņu rajons, Raiens juta uzvēdījam tajā valdošo izmisumu. Šī apkaime tika uzskatīta par tik bīstamu, ka tikai retais nepiederīgais parasti vienīgi konstebli tajā iegāja un arī vienīgi tad, ja spieda neatliekama vajadzība.

Taču Raienam nācās atzīt, ka nesen pastrādātās slepkavības un sera Voltera iespējamā saistība ar tām visādā ziņā ir uzskatāma par neatliekamu vajadzību.

-     Konstebl, vai jūs pilnīgi droši zināt, ka viņš devās turp? Raiens pārjautāja.

-   Šaubu nav, inspektor. Konstebls pavērsa luktura staru uz atbaidošās postažas mudžeklīgajām ēnām.

"Velns un elle!" Raiens domās nolādējās, spiezdams plaukstu pie tikko sadzijušās brūces uz vēdera.

No blēžu midzeņa dzīlēm atlidoja kliedziens.

* * *

Divi stāvi viens no tiem īss un kalsns devās augšup pa tumšajām kāpnēm uz pulkveža kabinetu un iegāja savrupajā istabā aiz tā.

-    Tēvs! Emilija uzsauca.

De Kvinsijs vēroja doktoru Snovu uzliekam masku pulkvedim uz sejas un pagriežam hloroforma cilindra ventili.

Tad de Kvinsijs norādīja uz blakus stāvošo drukno vī

rieti, kura tumšie, sprogainie mati un tāda pati bārda padarīja viņa ārieni mazliet dramatisku.

-    Atļaujiet visus iepazīstināt ar godājamo žurnālistu Viljamu Raselu.

Opija lietotājs pieraudzīja nenosaukt viņu par "kara korespondentu", jo šo apzīmējumu Rasels necieta ne acu galā.

Bekers, šveicars un konstebls par atbildi pamāja ar galvu. Visi izjuta bijību, atrodoties vienā istabā ar cilvēku, kura raksti gāzuši britu valdību. Taktiski viņi izlikās nemanām atpogāto žurnālista krekla apkaklīti. Vaigi vietās, kur tos nesedza bārda, bija pietvīkuši, iespējams, no alkohola lietošanas, lai gan nekas cits neliecināja par to, ka žurnālists būtu dzēris.

Raselam bija trīsdesmit četri gadi. Skumjas viņa acīs liecināja par gurdumu, ko izraisījušas pieredzētās sāpes un nāve. Pērn Londonas The Times bija nosūtījis viņu uz Krimas karu, un tā bija pirmā reize, kad liela laikraksta žurnālists darbojās kaujas apstākļos. Viņš pat nepapūlējās lūgt kara ministra, ārlietu ministra vai armijas virspavēlniecības atļauju, bet gan nomaskējās paša radītā formastērpā un uzkāpa uz armijas kuģa, kur personāls arvien uzskatīja viņu par piederošu citai militārajai vienībai. Kad Rasels nonāca Krimas pussalā, kāds angļu virsnieks nicinoši izteicās par viņu: "Tas vīrs var uzvilkt dziesmu, izdzert citam brendiju un ūdeni un izsmēķēt tik daudz cigāru, cik jebkurš jautrais zēns. Tieši tāds zellis, kas spētu izvilināt dažādas ziņas, īpaši no jaunuļiem."

Rasela neatvairāmā personība nudien bija rosinājusi atklātas sarunas, kas sniedza ziņas par nožēlojamajiem karošanas apstākļiem. Neprasmīgas plānošanas dēļ ierindas kareivji bija spiesti pārlaist negantas ziemas vētras vasaras

uniformās, un telšu trūkums spelgoņā viņu ciešanas tikai palielināja. Turpretim virsnieki, gluži otrādi, bija ērti apmetušies siltumā, un viens no virspavēlniekiem, lords Kārdigans, pat gulēja uz savas ar tvaika motoru aprīkotās jahtas. Kamēr britu virsnieki baudīja vīnu, karavīri dzēra no duļķainām peļķēm. Kamēr virsnieki dzīroja ar sieru, šķiņķi, augļiem un šokolādi, zaldātiem bija jāiztiek ar sālītu cūkgaļu un sakaltušiem biskvītiem. Ierindniekus pļāva cinga un holera. No bada, slimībām un aukstuma nomira vairāk karavīru nekā no ievainojumiem.

Par galveno nekompetences piemēru Rasels izmantoja katastrofālo "Vieglās kavalērijas brigādes uzbrukumu". Toreiz lords Reglans pavēlēja vienībai doties uzbrukumā krievu artilērijas ierakumiem, taču nebija papūlējies sīkāk norādīt, kuri ierakumi viņam bijuši padomā. Pārējie virsnieki sastrīdējās par to, bet nepalūdza pavēli precizēt. Sekas bija tādas, ka brigāde uzbruka stipri nocietinātām krievu pozīcijām. Nonākuši iznīcinošajās krustugunīs, divsimt četrdesmit pieci jātnieki zaudēja dzīvību vai tika ievainoti, sešdesmit tika saņemti gūstā un trīssimt četrdesmit pieci zirgi tika nokauti.

Tracinādami sabiedrisko domu, šie atstāsti sasniedza britu lasītājus pa telegrāfu tolaik neiedomājamā ātrumā un tikpat zibenīgi dzīvīgā valodā izplatījās tālāk. "Krievi brāzās turp, un tērauda durkļi sastapās ar šauro sarkano līniju," Viljams Rasels rakstīja, un šis apzīmējums "šaurā sarkanā līnija" ilgu laiku kļuva par sinonīmu britu kareivju izturībai un noteiktībai.

Emilija panāca uz priekšu un paspieda Raselam roku.

-    Jūtos pagodināta ar jums iepazīties, ser. Aprakstīdams Florensas Naitingeilas pūliņus atvieglot ciešanas kara lai

kā, jūs esat izdarījis lielu pakalpojumu gan sievietēm, gan ievainotajiem.

-     Baidos, ka neesmu sasniedzis pietiekami daudz, atteica Rasels, vērdamies grīdā. Varbūt jaunā valdība pieņemsies prātā un spēs ieviest vairāk disciplīnas un mērķtiecības. Pašreizējos apstākļos mēs uz uzvaru cerēt nevaram. Pēc dažām dienām es atgriezīšos Krimā. Iespējams, ja pratīšu rakstīt vēl labāk, maniem vārdiem būs vērienīgāks iespaids.

-    Jūs rakstāt pietiekami labi, Emilija apliecināja.

Pateicīgi pamājis ar galvu, Rasels piegāja pie gultas.

Doktors Snovs bija mitējies laist hloroformu. Pulkveža

Treska plaksti nu bija aizvērti, bet ķermenis joprojām gulēja stīvi.

-    Viņš izskatās tikpat vajāts kā tolaik Krimā, Rasels piezīmēja.

-     Un nu viņu moka vēl jaunas šausmas, Emilija piebilda.

-     Tā jau jūsu tēvs stāstīja. Vakar vakarā, ieraudzījis līgavas un viņas vecāku līķus, viņš droši vien sajutās kā atkal nonācis kaujas laukā.

-    Vai jūs, mister Rasei, kara laikā pieredzējāt šādas stinguma pārņemtus cilvēkus? de Kvinsijs apjautājās.

-     Itin bieži. Karavīru pārciestās grūtības, šausmas, kas viņus sagrābj nākamās kaujas gaidās, liek pārakmeņoties pat visdrošsirdīgākajiem vīriem. Taču no pulkveža Treska es to nemūžam negaidīju. Pārējie vīri viņu uzskatīja par paraugu, kam līdzināties.

Doktors Snovs noņēma stetoskopa galvu pulkvedim Treskam no krūtīm.

-    Sirds joprojām nerimstas auļot.

-    Varbūt līdzētu opija tinktūra, de Kvinsijs piedāvāja.

-    Nē, tēvs! Emilija iejaucās.

-    Es esmu vienisprātis ar jūsu meitu. Opija tinktūra, lietota kopā ar hloroformu, var izrādīties viņam nāvējoša, doktors Snovs paskaidroja. Pieskatiet viņu! Rīt no rīta es atkal atnākšu.

-    Mister Rasei, pazīstama seja, ko viņš atžilbdams ieraudzītu, varētu kalpot par nepieciešamo mierinājumu. Vai jūs būtu tik laipns un kopā ar mani pagaidītu blakus istabā, līdz viņš uzmostas? de Kvinsijs lūdza.

-     Nevaru atteikt, ja tas nepieciešams tādam vīram kā pulkvedis.

-    Un, Džozef, vai jūs, lūdzu, neuzkavētos? Emilija vaicāja. Man ir kāds lūgums.

Bekeru acīmredzami pārsteidza gan šāda prasība, gan Emilijas familiārā uzruna, kurai pievērsa uzmanību visi, vienīgi Emilijas tēvs ne.

-    Protams, viņš mazliet neveikli atbildēja.

* * *

-    Kliedzieni nāca no šīs puses! Raiens sauca.

Daudzu policijas lukturu zibsnījošu staru pavadīts, viņš

traucās pa miglas ieskauto Septiņu pulksteņu rajonu.

Sera Voltera kliedzienos jautās aizvien lielāks izmisums.

Iela sašaurinājās tik ļoti, ka Raiens, skriedams gar sienām, nobrāza abus plecus. Nama pārkare lika ieraut galvu plecos. Viņš trausās pāri baļķiem, kas bija salikti balstīt šķībās sienas, visa apkaime šķita uz sabrukšanas sliekšņa.

Kliedzieni pārtrūka.

Turpat līdzās pēkšņi atskanēja balss, satrūcinot Raienu.

-    Nemūžam es neesmu šeit manījis tik daudz policijas.

-     Āre, diez, cik no viņiem tiks prom? tumsā prātoja otrs. Šis rādās tieši tas, kurš mani izgājušo gadu iebāza aiz restēm.

-    Drēbes tādas siltas izskatās.

Tuvumā kaut kas klusi nočabēja.

-    Te! konstebls iekliegdamies vedināja.

Izmeklētājs traucās lejup pa kāpnēm un spēra pa durvīm. Koks bija tik ļoti satrunējis, ka durvis burtiski izšķīda. Pustumsā bija redzams, kā ap gulošu cilvēku, kas izmisīgi pretojas, trako kaut kas līdzīgs suņu baram.

Bet tie nebija suņi.

Raiens metās jucekļa vidū. Kamēr konstebli sita ar stekiem, viņš pavilka malā vienu skrandaini, tad otru, pēc tam satracinātu zēnu un zobus atiezušu sievieti.

Policijas lukturu gaismā kaudzes apakšā trīsēdams gulēja sers Volters. Viņam nebija ne zābaku, ne svārku, ne vestes. Pāri sejai stiepās nagu izgrauztas svītras.

-    Šurp visu laiku nāk klāt citi, kāds konstebls brīdināja. Pa šo ieliņu mēs tiksim prom! Jūs tikai pielieciet soli!

Kad Raiens pastiepa roku, sers Volters iesmilkstējās, it kā bīdamies kārtējā uzbrucēja. Viņa spieķis gulēja uz klona grīdas, un asinis uz apaļā roktura liecināja, ka viņš пал'' padevies bez cīņas.

"Apturiet seru Volteru! Viņš gribēja mani nosist ar spieķi!" bija saucis vīrs, kas stāvēja kluba kāpņu augšgalā.

"Ko vēl viņš būtu ar to pasācis?" Raiens klusībā sprieda.

Paķēris spieķi, viņš izvilka seru Volteru no ēkas un sarāvās, kad gar galvu nosvilpa un pret sienu noklaudzēja akmens.

Turpat netālu kaut kas skaļi nodārdēja.

-    Viņi izvilkuši balstus! konstebls iesaucās. Siena sabrukusi! Iela aizšķērsota.

-    Rāpieties pāri! Raiens pavēlēja.

Akmens nejauki trapija viņam pa plecu, taču vairāk satrauca sāpes citā vietā nogurdinošā pakaļdzīšanās bija samocījusi vēl nesadzijušo ievainojumu vēderā. Policijas lukturu šaudīgo staru apgaismots, viņš pūlējās pārkāpt sabrukušajai sienai.

-    Ašāk! Raiens uzkliedza seram Volteram, kurš nevaldāmi drebēja.

Pār viņiem bira akmeņi.

-    Tur, ārā, jūs varat mūs spaidīt, cik patīkas, bet šeit mēs paspaidīsim jūs! cita balss ņirdzīgi brēca. Šeit ir mūsu pasaule!

-    ledo' šiliņu!

-    ledo' mārciņu!

-    ledo' visu, kas jums i'!

Ar kreiso roku vilkdams setu Volteru, otrā Raiens stingri turēja spieķi, lai gan patiesībā vairāk gribējās piespiest plaukstu pie šuvēm uz vēdera.

Negaidīti līdzās Raienam ar blīkšķi nokrita dēļa gals, aizlidodams tik tuvu, ka gar seju nošalca gaisa plūsma. Vajātāji bija sakāpuši uz jumtiem un meta zemē visu, kas trāpījās pa rokai. Šķērsieliņā švīkstēja ķieģeļi, dakstiņu gabali un pat sprāgušas žurkas.

Inspektors pamanīja kādu durvju nišu, kas melnēja tumsā. Pūlēdamies nelikties ne zinis par pulsējošajām sāpēm vēderā, detektīvs ar zābaku spēra pa šo šķērsli. Viņam par apmierinājumu, durvju bulta ar paukšķi padevās.

-    Šurpu! viņš sauca, vilkdams seru Volteru sev līdzi.

Konstebli sekoja, un lukturu stari apgaismoja vairākus

cilvēkus, kas nepārprotami bija tik ļoti pieraduši pie pastāvīgās tumsas, ka gaismas dēļ viņiem sāpēja acis un viņi ar plaukstām aizklāja sejas.

Raiens rāva seru Volteru līdzi pa piedrazoto gaiteni, laikus pamanīja bedri grīdā, ietriecās citās durvīs un izskrēja blakus ieliņā.

Atlūzu birums nerimās, bet šeit eja pamazām kļuva platāka. Akmens trāpīja Raienam pa muguru, bet viņš paguva izskriet cauri arkveida ejai un nonāca platā ielā. Akmeņu, ķieģeļu un dakstiņu krusa nu bija palikusi aiz muguras.

Sers Volters atspiedās pret sienu un sakņupa uz bruģakmens.

Neizlaidis no rokām sera Voltera spieķi, Raiens saguma turpat blakus.

Konstebli apkārt pūlējās atgūt elpu.

-    Inspektor, jums uz mēteļa priekšpuses ir asinis, viens ieteicās.

* * *

Kad de Kvinsijs, Rasels un šveicars izgāja no guļamistabas, Emilija sakārtoja pulkveža Treska segu, samazināja lampas gaismas spilgtumu un apsēdās krēslā. Kaut arī istabā tagad valdīja puskrēsla, viņas zilo acu spraigums neizgaisa.

Paklausīdams Emilijas lūgumam, Bekers palika istabā un bikli apsēdās viņai pretī.

-    Džozef, es vēlējos jums pajautāt par Ņūgeitu, viņa ierunājās.

-    Tas ir nepateicīgs temats.

-    Taisnība gan. Pārskatījis dokumentus Ņūgeitas arhīvā, jūs par savu atradumu ziņojāt Šonam, komisāram Mei-

nam un manam tēvam. Jūs pastāstījāt, kāpēc zēna trīspadsmit gadus vecā māsa nosmacēja savu jaunāko māsiņu un slimo māti un pēc tam pati pakārās. Jūsu sejas izteiksme skaidri liecināja, ka iemesls ir satraucošs. Lūdzu, izstāstiet patiesību arī man! Bekers nodūra galvu un skatījās uz plaukstām, bet Emilija aizrādīja: Es esmu pierādījusi savu garīgo noturību. Lūdzu, neatstumiet mani. Jaunais policists aizgriezās. Nebiju domājusi, ka mūs šķir noslēpumi, Emilija novilka.

-     Būs labāk, ja jūs to nezināsiet. Tas nav piemērots temats vīriešu un sieviešu sarunām.

-    Džozef, vai jūs gribat būt mans draugs?

-    Es esmu jūsu draugs, Bekers apliecināja.

-    Neesat, ja izturaties mani kā pret zemāku radību.

-    Es jūs uzskatu par augstāku radību. Es esmu policists un gādāju, lai citi varētu baudīt kārtīgu dzīvi, kaut arī pašam būtu jāmitinās notekā.

-    Bet man ir tiesības pieprasīt, lai man izstāsta! Emilija neatlaidās. Kāpēc trīspadsmit gadus vecā meitene izrīkojās tik šausmīgi?

-    Nespiediet mani atbildēt.

-    Mūsu draudzības vārdā jums tas jādara.

Pagāja labs brīdis, iekams Bekers atbildēja:

-    Vai jūs uzstājat, ka atšķirība starp vīriešiem un sievietēm nav tik liela, kā to apgalvo sabiedrība?

-Jā.

-    Vai jūs pieprasāt, lai nekad netiekat saudzēta?

-Jā.

Bekers dziļi ievilka elpu.

-    Tad mūsu draudzīgo attiecību dēļ es jums izstāstīšu. Nāve Ņūgeitā ir biežs viesis, taču šie trīs gadījumi bija tik

neparasti, ka nekas cits neatlika un vajadzēja ierosināt izmeklēšanu.

-    Kas izmeklēšanas gaitā atklājās?

-     Seržants un viens no Ņūgeitas cietumsargiem… Bekers meklēja pareizākos vārdus. …pastrādāja varas darbus pret meitenēm, kuras kopā ar māti mitinājās kādā kamerā.

-    Ak tā… Emilijas balss kļuva neskanīga.

-    Būdama pārāk tuvu nāvei, māte nespēja aizsargāt savas meitas. Vecākā meita, milzīga kauna un izmisuma pārņemta, tad nu…

Emilija ilgi neteica ne vārda.

-    Vai seržantu un cietumsargu sodīja?

-    Jā, viņus notiesāja un nosūtīja uz vrakiem.

Ar to Bekers domāja norakstītos jūras kara flotes kuģus, kas, noenkuroti Temzas krastos, kalpoja par cietumiem, kuros milzīgās saspiestības un netīrības dēļ pastāvīgi draudēja izcelties holera un tīfs.

-     Agrāk, kad vēl nebiju Grāntvudu namā pieredzējusi tās šausmas, es nevēlējos, lai man piemistu vīriešiem raksturīgais fiziskais spēks un skarbums, Emilija atzinās.

-     Bet tagad es prātoju… ja vien varētu pati savām rokām sodīt cilvēku, kas vainojams šajās slepkavībās, ja vien spētu nodarīt pāri tam seržantam un cietumsargam, es…

-     Tieši tālab vīrieši sliecas pacelt sievietes augstāk par sevi. Es biju cerējis pasargāt jūs no šādām izjūtam. Es lūdzu piedošanu, Emilija.

Viņa piecēlās, piegāja pie pulkveža Treska, kurš hloroforma apmiglotajā miegā klusi murmināja, un uzlika delnu vājiniekam uz pieres.

-    Drudža viņam nav. Sieviete no jauna apsēdās krēslā. Džozef, es gribu jums uzdot vēl vienu jautājumu.

-    Tas nevar būt nepatīkamāks par iepriekšējo.

-    Kādēļ jūs tā pārsteidza mans paziņojums par nodomu mācīties žēlsirdīgās māsas amatu?

-    Es tomēr maldījos, Bekers noteica. Sajūtas atkal ir nepatīkamas, lai arī citādā ziņā. Emilija gaidīja atbildi, un seržants turpināja: Man laikam gan… Tā ir tik jauna ideja… Es… Vai drīkstu uzdot jautājumu jums?

-    Starp mums nav šķēršļu, Emilija uzsvēra.

-    Vai jūs neesat apsvērusi, piemēram…

-    Džozef, lūdzams, izsakiet skaļi to, ko domājat.

-     Iziet pie vira? Bekers to izgrūda tik steidzīgi, it kā šī doma jau sen būtu nospiedusi viņam prātu.

Emilija pietvīka. Tagad izbrīnīta esmu es.

Bet savā ziņā tas nebija pārsteigums. Jau vairākas nedēļas viņai bija nojauta, ka šāda saruna ir neizbēgama. Vēlās naktīs, kad viņa lorda Pālmerstona savrupmājā, nokāpusi pirmajā stāvā uz balles zāli un pārliecinājusi trauksmainuma mocīto tēvu doties pie miera, gulēja nomodā un prātoja, ko atbildētu, ja viens vai otrs, vai pat abi jaunie draugi uzdotu šādu jautājumu.

-     Iziet pie vīra? Kamēr es esmu atbildīga par tēvu, vai varu uzņemties vēl kādu atbildību?

-     Vai žēlsirdīgās māsas amats nebūtu atbildība? Bekers vaicāja.

-     Tas neliktu man atteikties no neatkarības. Emilija piepeši apjauta, cik tas viņai ir būtiski.

-     Bet laulība taču neatņemtu jums neatkarību, Bekers drošināja.

Nē, šādi viņa nebūt nebija iztēlojusies bildinājumu.

-    Džozef, jūs ļoti labi zināt, ka, noslēgdama laulību, sieviete atsakās no visa. Viņai nav teikšanas pār savu dzīvi, pat ne pār bērniem, kurus viņa laidusi pasaulē. Viņa kļūst par sava vīra īpašumu.

-     Tāds ir likums, Bekers atzina. Bet laulībai nav strikti jāseko likuma burtam. Ja vīrs ir cienīgs, sieva var baudīt savu pastāvību pēc sirds patikas.

-    Tostarp arī iespēju vienlaikus būt sievai un strādāt algotu darbu? Emilija jautāja.

-    Atkārtoju, ka tas ir iespējams, ja viņai ir īstais vīrs.

-      Tas, ko jūs apgalvojat, sniedzas tālu pāri maniem priekšstatiem par vīriešu domāšanu, Emilija atzinās. Tagad bija Bekera kārta piesarkt. Džozef, es gribu jums kaut ko pastāstīt. Tā kā jūs bijāt atklāts pret mani saistībā ar notikumiem Ņūgeitā, es runāšu atklāti par sevi. Pirmīt es izteicos, ka nebiju domājusi, ka mūs šķir noslēpumi. Patiesībā man ir gan kāds noslēpums. Un tas agrāk vai vēlāk nāks gaismā ikvienam man tuvam cilvēkam.

-    Es nevēlos traucēt jūsu dvēseles mieru, Bekers apjucis sacīja.

-    Tēva dēļ es visu mūžu esmu bēguļojusi no parādu piedzinējiem. Pirms septiņām nedēļām es jums pastāstīju, kā mēs ar brāļiem, māsām un māti dzīvojām atsevišķi no tēva, jo tiesu izpildītāji mūs pastāvīgi paturēja acīs. Es līdu pa sētas puses logiem, spraucos pa caurumiem sienās un trausos pāri žogiem. Neviena nepamanīta, es nonācu tēva paslēptuvē un piegādāju viņam ēdienu, tinti un papīru. Viņš man iedeva manuskriptus, kas jāaizgādā izdevējiem, kurus mūsu kreditori arī uzmanīja. Es vēlreiz devos turp, lodādama pa caurumiem un pāri sētām, atnesu naudu, no kuras nelielu daļu tēvs paturēja un atlikušo vēlēja atdot mā

tei. Skotijā tēvs kādu laiku drīkstēja droši apmesties norobežotā īpašumā, kas dāvāja patvērumu kā viduslaikos baznīca. Parādu piedzinējiem tur ieiet bija liegts. Svētdienās likums ļāva tēvam no teritorijas iziet un mūs apciemot, taču bija noteikts atgriezties pirms saulrieta. Tēvam laika izjūta stipri atšķīrās no citu izpratnes, un ik svētdienu, debesīm tumstot, viņš aizelsies skrēja, lai pagūtu atgriezties patvērumā, iekams parādu piedzinēji nāk viņam uz pēdām. Reiz, kad mēs dzīvojām netālu no Edinburgas, viņš bija spiests bēgt pāri visai Skotijai uz Glāzgovu, kur atrada paslēptuvi observatorijā. Mēs bieži aizlaidāmies no kotedžām nakts vidu, jo trūka naudas, ko samaksāt namīpašniekam.

Emilija vēlreiz piegāja pie pulkveža Treska, pataustīja viņam pieri un atkal apsēdās krēslā. Acu plaksti sāpīgi kņudēja, un jaunā sieviete cerēja, ka neizplūdīs asarās.

-    Divi brāļi mūs pameta. Viens pārcēlās uz Dienvidameriku, otrs nonāca Indijā. No manām abām vecākajām māsām viena apprecējās, cik vien drīz varēja, un sāka dzīvot Īrijā, savukārt otra ir saderinājusies ar virsnieku un arī drīz brauks uz Indiju. Atbildība par tēva aprūpēšanu gulstas uz mani. Nudien, es par viņu esmu atbildīga jau krietnu laika sprīdi. Ja nebūtu manis, tad bīstos… necik ilgi nebūtu jāgaida, un opijs ņemtu pār viņu virsroku. Kad tēvs, nakts stundās rakstīdams, lai mēs varētu nomaksāt rēķinus, bīstami tuvu noliecas pār lampu, es brīdinu viņu, ka viņš atkal aizdedzinās savus matus. Viņš pateicas, notrauš kvēlojošās oglītes no galvas un turpina rakstīt. Nevar apgalvot, ka viņš nebūtu mēģinājis izraidīt opiju no savas dzīves, Emilija atzina. Tādi centieni bijuši pat vairāki. Es esmu bijusi kopā ar tēvu tajos mūža posmos, kad viņš spēja samazināt devu no tūkstoš pilieniem opija tinktūras līdz simt

trīsdesmit pilieniem, tad astoņdesmit, tad sešdesmit un pamazām izbeigt lietošanu pavisam. Vienu dienu, vienu nedēļu, dažkārt vairākas nedēļas viņš spēj iztikt bez opija, bet piepeši iegaudojas, it kā žurkas būtu iegrauzušās viņam kuņģī un smadzenēs. Tādās mokās ir neizturami noskatīties. Viņu pārņem neciešamas sāpes, un viņš padodas kārdinājumam. Ļaudis melš, ka mans tēvs ir pārāk vājš, nejaudā sakopot spēkus un tikt vaļā no šī paraduma. Bet es uzskatu, ka tas nav vienkārši paradums. Interesanti, varbūt kādudien cilvēks noskaidros, ka šīs zālītes varētu pārņemt prātu un miesu tik pilnīgi, ka vienīgi nāve spētu atsvabināt no šīs negantās varas. Džozef, es nedrīkstu uzgriezt muguru tam, kurš pārcieš tik nepārvaramas sāpes. Sieviete nopūtās. Jā, mīlošs vīrs ļautu sievai ievest viņas tevu savā mājā. Taču mans tēvs, kamēr vien dzīvos, būs man tuvāks par vīru. Es ziedojos tēvam ne tikai pienākuma dēļ, ne tikai tālab, ka mīlu viņu ar visu sirdi, cik vien meitai iespējams, bet arī tālab, ka… lai debesis stāv klāt… Par spiti visiem trūkumiem, tēvs patiesi ir visfascinējošākais vīrietis, kādu man gadījies sastapt. Pārsteidzošās domas, kuras viņš izliek uz papīra, nesalīdzināmie vārdi, ar kuriem viņš tās pauž… vai šīs domas un vārdi ir opija rosināti? Vai opijs ir tiem kavēklis? Vai, nelietojot šo zālīti, viņa idejas kļūtu vēl spožākas? Nezinu. Bet vienu es zinu gan. Emilija veltīja žēlu skatienu Bekeram. Es esmu pārgurusi. Tai bezgalīgi sērīgajā dienā, kad tēvs mani pametīs uz visiem laikiem, es nevaru iedomāties sevi pēkšņi saistāmies ar kādu citu personu. Vai es no sirds vēlos apmeklēt žēlsirdīgo māsu skolu? Patiešām nezinu. Es tik ilgi esmu ziedojusies tēvam, ka man nav pat nojausmas, kas ir brīvība un ko es ar to vēlētos uzsākt. Tik daudz es jums varu pateikt. Tēvs ir ma

ni tā ietekmējis ar savām vienreizējām idejām, ka tikai retais vīrietis paciestu manas unikālās idejas.

-    Es ne tikai paciešu jūsu idejas, bet arī apbrīnoju tās, Bekers atzina.

Sieviete brīdi padomāja. Es jums ticu.

Bekers dzirdēja blakus telpā klusinātu balsu murdoņu tur de Kvinsijs pusbalsī runājās ar Raselu.

-    Kā jau jūs atzīmējāt, jums ir pienākums pret tēvu, taču, par nožēlu, viņš ne mūžīgi būs kopā ar jums. Kas zina, varbūt kādudien, kad es detektīva amatā pelnīšu vairāk un lielāko tiesu algas atlicināšu nākotnei, mēs varētu atkal risināt šo sarunu. Tikmēr… Bekers pasmaidīja. Ja izvēlēsieties kļūt par žēlsirdīgo māsu, es esmu pārliecināts, ka, pakalpodama citiem, jūs gūsiet piepildījumu.

Pulkvedis Tresks miegā iemurminājās.

-    Mūsu balsis viņu traucē, Emīlija noteica.

-    Es iešu ārā pie jūsu tēva, Bekers paziņoja.

-    Paldies, ka esat mans draugs, Džozef.

Emilija uzspieda viņam skūpstu uz vaiga.

* * *

Sēdēdams pulkveža kabinetā, Viljams Rasels iemalkoja no blašķes brendiju un turpināja stāstījumu par karu.

-    Pēc kaujas pie Inkermanas nāca gaismā, ka esmu The Times reportieris, un armijas virspavēlnieki lika virsniekiem turēties no manis pa gabalu. Pats lords Reglans liedza man izmantot militāro telegrāfa līniju un kara flotes kuģus, lai noraidītu manus rakstus uz civilistu telegrāfu Turcijā. Tā es iepazinos ar pulkvedi Tresku. Kādā vakarā viņš mani uzmeklēja teltī, kur es dzēru brendiju kopā ar

dažiem virsniekiem, kuri, nīzdami lordu Reglanu, atļāvās viņam neklausīt un uzturēja ar mani sarunu. Kad es biju ieguvis nepieciešamās ziņas, pulkvedis neuzkrītoši paveda mani sāņus un lika manīt, ka viņš dzirdējis par pretestību, ar kuru saduros, lai nosūtītu savas reportāžas. Viņš piedāvājās nogādāt ziņojumus uz turku telegrāfu ar viņa kuģi.

-    Viņa paša kuģi? de Kvinsijs pārjautāja.

-     Izmantodams viņa rīcībā esošos ievērojamos līdzekļus, pulkvedis sūtīja kuģi ceļā, šādi vairākkārt nogādājot manus ziņojumus un atpakaļceļā vedot pārtiku, apģērbu un teltis, kas mūsu karavīriem bija izmisīgi nepieciešami.

-      Viņš ir varonis. Daudzējādā ziņā, piezīmēja de Kvinsijs.

-      Mēs paslepšus tikāmies ne tikai vienu reizi. Tresks vēstīja par aizvien biežākajām krievu uzvarām un aizvien uzkrītošāko lorda Reglana un viņa virsnieku nekompetenci.

-     Savos darbos jūs tik sīki aprakstāt Treska varoņdarbus, it kā pats savām acīm būtu redzējis viņu kaujā, de Kvinsijs sacīja.

-     Es to bieži pieredzēju. Viņš izlietoja savu un visu apkārt kritušo karavīru munīciju. Viņš metās uzbrukumā pa asinīm slacītu nogāzi, un viņa vienīgais ierocis bija bajonete pie šautenes. Citi karavīri, šāda parauga aizrauti, stājās līdzās ierindā un atvairīja ienaidnieka nerimstošās, straujas ofensīvas, citu pēc citas pārvarēja pretestības rindas un atnesa Anglijai uzvaru kaujā. Citkārt es redzēju, kā viņš vadīja izmisīgu uzbrukumu miglā un dūmos un izglāba karalienes brālēnu, kura vienību krievi jau bija teju iznīcinājuši. Kaušanās kļuva tik primitīva, ka vienubrīd pulkvedis ap

mētāja ienaidnieku ar akmeņiem. Tuvcīņā viņš spēra un pat koda.

-    Jūs to visu vērojāt, riskēdams pats ar savu dzīvību, de Kvinsijs atzīmēja.

Rasels paraustīja plecus.

-    Pulkvedis Tresks, apjauzdams manu reportāžu nozīmīgumu, sameklēja slēpņus, no kuriem es varēju sekot notikumu gaitai un justies puslīdz droši. Es uzsveru, ka tikai puslīdz droši. Jāatzīst, ka nebija tādas vietas, kas būtu pilnībā pasargāta no krievu snaiperiem vai lādiņiem. Lodes tā vien džinkstēja man apkārt.

De Kvinsijs ielūkojās savā opija tinktūras flakonā.

-    Varoņi mēdz būt dažādi.

-    Es esmu vien reportieris, kas tiecas noskaidrot patiesību.

-     Ir bēdīgas patiesības un arī baismīgas, de Kvinsijs noteica.

No pulkveža istabas iznāca Bekers.

-    Es došos sameklēt inspektoru Raienu un paraudzīties, vai viņam nav nepieciešama palīdzība.

-    Jūs, iespējams, būtu noderīgāks, ja mazliet pagulētu, de Kvinsijs aizrādīja. Mister Rasei, ari jūs izskatāties gurdens. Ērti tas nebūtu, bet varbūt jūs varat aizmigt, atbalstījis galvu uz pulkveža Treska rakstāmgalda.

-    Krimā es gulēju lietū zem klajas debess, saltās, dubļainās piekalnēs. Šie apstākļi salīdzinājumā ar tiem laikiem ir īsta greznība. Bet jūs? Vai tad jūs negrasāties iet pie miera?

-    Mani opija murgos vajā viss, ko savā mūžā esmu nožēlojis. Palikdams nomodā, es cenšos no tiem vairīties.

* * *

Emīlijas de Kvinsijas dienasgramata. Turpinājums

Pulkveža augums joprojām stinga kā akmens. Elpoja viņš strauji, nemierīgi, un hloroforma rosinātais miegs nepārprotami bija saraustīts.

Sēdēdama līdzās viņa gultai, es atsaucu atmiņā mūsu abu pirmo redzēšanos tajā šausmīgajā dienā Svētā Jēkaba baznīcā. Viņš uzmeta man vērīgu skatienu un sarauca uzacis, it kā prātodams, ka ir mani redzējis, tikai neatceras, kad tas noticis. Nākamajā mūsu sastapšanās reizē vakariņās pie karalienes viņa seja vairs nepauda apjukumu drīzāk viņš likās priecīgs mani atkal redzēt. Apsēdināts man blakus pie galda, vīrietis bija vairākkārt iekāsējies, lai karaliene, princis un apkārt sēdošie augstmaņi nesaklausītu nelaimīgos urkšķus, ko radīja mans kuņģis, jo es atrados neierasti tuvu ēdienam. Mēs viens otram slepus uzsmaidījām kā bērni, kuri glabā viņiem vien zināmu noslēpumu.

Gremdēšanos patīkamajās atmiņās pārtrauca kāda kustība. Istabā kā ēna ieslīdēja mans tēvs. Viņš apsēdās man līdzās uz krēsla, un viņa kājas pat nesniedzās līdz grīdai. Viņš maigi pieskārās mani delnai.

-     Piedod, Emilija.

-     Kāpēc? Kas tev kaiš, tēvs?

Taču vaicādama es jau nojautu, kāda būs viņa atbilde.

-      Vai atceries manā Opija lietotāja grāmatā iekļauto stāstījumu par to, kā šīs zālītes saasina manu dzirdi un ļauj uztvert neskaitāmu sarunu drumslas man visapkārt pat ļaužu pārpilnā tirgus laukumā?

Nojausma nebija mani vīlusi, un uz brīdi kļuva smagi.

-      Vai tev gadījās saklausīt, ko es stāstīju Džozefam? Es centos runāt klusi, tēvs. Man nebija nodoma tevi aizvainot.

-     Tu mani neaizvainoji.

-     Bet…

-     Emilija, nekad neatvainojies par to, ka runāji patiesību. Es zinu, kāds es esmu. Dzirdēdams tevi atzīstam, ka tu mani mīli par spīti visam, ka tu mīli mani ar visu sirdi, cik vien meitai iespējams, man pašam sirds salūza. Es nemūžam nevarēšu tev gana pateikties par to, ka mani uzraugi. Daudzējādā ziņā tu esi māte, un es esmu bērns. Es varu tikai vēlēties, kaut agrākos gadus būtu pieskatījis tevi tikpat pašaizliedzīgi. Par to man ir gaužām žēl.

-     Tēvs, tu mēdz apgalvot, ka nav tādas lietas kā aizmiršana.

-      Slāņiem vien uz mūsu atmiņu krīt tēli un jūtas. Katrs nākamais šķiet aprokam iepriekšējo. Taču patiesībā atminas nekad netiek izdzēstas.

f

-     Tiesa, dažkārt ir vērts vismaz pacensties vienu otru atminu ainu izdzēst, es bildu.

r '

-    Pamēģināsim abi aizmirst, tēvs sacīja, saņemdams manu roku vēl maigāk.

Mēs sēdējām klusumā. Arī no kabineta blakus neatlidoja ne skaņa, acīmredzot Džozefs, Viljams Rasels un šveicars bija laidušies miegā.

Aiz loga svīda rīta gaismiņa, un mēs ar tēvu saslējātnies ikreiz, kad saklausījām kādu troksnīti. Pulkvedis bija iemurminājies, lai gan nevarēja izšķirt vārdus. Iespējams,

hloroforma iespaidā viņa balss bija pārvērtusies un kļuvusi citādāka.

Pirmo reizi ilgākā laika posmā gulošais pagrozīja galvu. Anestēzijas iespaids gaisinājās, un arī augums sakustējās.

Neatvēris acis, pulkvedis iečukstējās vēlreiz:

-     Ket… Viņš grozīja galvu aizvien sparīgāk. Ketrina… vīrietis beidzot skaidri izsacīja.

Sāpes viņa balsī, izrunājot mirušās līgavas vārdu, bija gluži vai taustāmas. Taču balsī joprojām jautās satraucoši nepazīstams tembrs.

Man cauri izšalca dzestrs vilnis.

-     Ketrina! pulkvedis vaidēja.

Satriekta es aizšāvu mutei priekšā plaukstu.

Pulkvedis runāja ar īru akcentu.

Kamēr viņš valstījās, palēnām nākdams pie samaņas, pie gultas piegāja tēvs un novilka segu, atklājot skatienam gulošā apakšveļu.

Kautrēdamās par to, ka uzlūkoju vīrieti tik trūcīgā apģērbā, es vēroju, kā tēvs uzrota apakškrekla labo piedurkni. Rokā, kas parasti karājās kaklā, neredzēja ne miņas no ievainojuma, par kuru pulkvedis pirms vakariņām pilī bija spriedis ar karalienes brālēnu.

Pēc tam tēvs uzrotīja pulkveža apakšbikšu kreiso staru. Zem tās nekā ievērības cienīga neredzēja. Nokautrējusies vēl vairāk no kailās ādas, es aizgriezu galvu.

Tad tēvs pavilka augstāk bikšu labo staru. Es vairs nejaudāju ilgāk novērsties, uzlūkoju labo kāju un ieraudzīju uz tās senu rētu. Tā vijās stilba iekšpusē pirms daudziem gadiem viņam bija iedurts kājā.

Negaidīti pulkvedis atvēra acis un neizpratnē parau

dzījās uz mani, bet jau pēc brīža viņu prātu sagrāba iepriekšējā vakarā pārdzīvotās šausmas.

Viņš iekliedzās, uztrūkās sēdus un meta apkārt uzbudinātus skatienus.

* * *

Viņš attapās, ka sēž gultā. Kur? Izmisīgi cenzdamies noskaidrot domas, viņš ieraudzīja sev priekšā stāvam Emiliju un turpat līdzās viņas tēvu. Tādu ainu izskaidrot viņš nespēja.

Izdzirdējuši kliedzienu, istabā iesteidzās seržants Bekers, Viljams Rasels un vēl kāds vīrietis.

Aizmiglotām acīm pulkvedis tomēr pēdējā pazina šī nama šveicaru un atģida, ka noguldīts istabā aiz sava kabineta.

-              Pulkvedi, var paiet kāds laiks, iekams jūs atgūsieties no vakar naktī piedzīvotā milzu satricinājuma, ierunājās Emilijas tēvs.

"Pulkvedi? Jā, protams," viņš beidzot atskārta.

-              Vakar naktī? apmulsis viņš lūkojās apkārt. Kā es te nokļuvu? Kāpēc es esmu izģērbts? Pēdējais, ko es…

Pēkšņi prātu pārņēma asinīm noplūdušie tēli, un krūtīs atkal modās kliedziens.

-              Atmiņas pilnībā atgriezīsies tikai pēc brīža, Bekers brīdināja. Tāds ilgi nezūdošs iespaids hloroformam piemīt.

-              Hloroformam? Pulkvedis paguva savaldīties un neizrādīt paniku. Man iedeva hloroformu?

-    Citādi mēs nevarējām panākt, ka jūs aizmiegat.

"Ko es būtu izpļāpājis?" viņš domās sev taujāja. "Kāpēc

Emilijas acis pauž tik lielu pārsteigumu? Kādēļ viņas tēvs lūkojas mani tik izbrinlts, it kā būtu ieraudzījis mani jaunā gaismā?"

-     Mēs izsakām līdzjūtību par jūsu līgavas nāvi, ieteicās Bekers.

-     Līgavas? Nē, nē, nē! viņš uzsvērti, spēcīgi žestikulēja. Nav taisnība. Man nebija līgavas.

-     Pulkvedi, lūdzu, pamēģiniet sakopot domas. Ketrina Grāntvuda…

-    Viņa nebija mana līgava. Vīrietis tikai ar pūlēm jaudāja izmocīt šo vārdus. Viņa bija mana sieva.

-    Jūsu sieva?

Visi pēkšņi stāvēja kā pamiruši.

Pamazām uzbangoja apjausma par to, kādas šausmas patiesībā ir pārdzīvotas. Viņš bija zaudējis sievu un… Prātā iedzēla stipras sāpes, un viņš aptvēra galvu plaukstām.

-     Mēs apprecējāmies pirms diviem mēnešiem… Iekams es aizgāju karā… Ja nu es neatgrieztos…

-     Bet Ketrinas vecāki…

Viss augums nodrebēja elsās.

-Grāntvudi nemūžam neielaistu savā ģimenē vīrieti, kura rokas aptraipītas zemes darbiem. Viņš tik tikko spēja parunāt. Ketrina pateica vecākiem, ka dosies apciemot draudzeni Ezeru novadā. Turpat aiz robežas atrodas Gretnagrīna.

Šo nosaukumu zināja visi. Laulību likumi šajā Dienvidskotijas ciematā neparedzēja gaidīšanas laiku vai uzsaukšanu baznīcā. Nepacietīgi pāri bieži aizbēga turp salaulāties.

Pulkveža smadzenes mocīja aizvien spēcīgākas sāpes.

-     Kad Ketrinas vecāki deva svētību sera Voltera laulī-

bam ar meitu, mums nācās atzīties. Viņš saspieda galvu ciešāk. Mēs šā vai tā nebūtu varējuši daudz ilgāk glabāt mūsu noslēpumu.

-    Ko jūs gribat sacīt? jautāja Bekers.

-    Ketrina… Vēl nekad savā mūžā viņš nebija kaut ko sacījis ar tādām grūtībām. Mana sieva… bija gaidībās.

Šveicars ieelsās.

-    Kaut arī bērns būtu dzimis likumīgā laulībā, Ketrinas vecāki piedzīvotu milzu skandālu. Nesnieguši paskaidrojumus, viņi atsauca piekrišanu izprecināt meitu seram Volteram. Greizsirdībā zaudējis prātu, viņš man uzklupa.

-    Kas notika vakar vakarā? Bekers tincināja.

Cieši satvēris sāpēs pulsējošo galvu, vīrietis piespieda sevi turpināt stāstijumu.

-    Ketrina bija iecerējusi apraudzīt māsīcu Votfordā. Baiļodamies par visu, ko sers Volters varētu sastrādāt trakajās dusmās, es mudināju viņu neatcelt šo nodomu. Drošības pēc es pēdējā mirklī nospriedu viņai sekot uz māsīcas muižu, taču galapunktā uzzināju, ka sieva tā arī nav izbraukusi no pilsētas. Ļaunu priekšnojautu mākts, es liku lietā visus iespējamos līdzekļus, lai steigšus atgrieztos Londonā.

Dvēselē uzbangoja tik spēcīgas bēdas, kādas viņš nebija pārcietis kopš desmit gadu vecuma. Šķita, ka varena roka ir sažmiegusi dūrē viņa sirdi un draud to pārspiest. Taču vienlaikus iekšējā balss brīdināja ja viņš ļausies sāpju un sēru varai, tad var nejauši sevi nodot.

-    Lai Dievs man palīdz… diemžēl es neatgriezos pie viņas laikus.

"Lai Dievs man palīdz?" viņš domās atkārtoja. "Dievs nu nekādi nevar man palīdzēt. Māte. Tēvs. Emma. Rūta. Ketrina. Mans nedzimušais bērns."

-    Sers Volters… raudzīdams pievērst klātesošo domas citam tematam, viņš izmocīja. Par viņu vēl pirms pusgada neviens nenieka nezināja. No kurienes viņš negaidot uzradās? Par savu pagātni viņš nekad nerunā. Viņš kaut ko slēpj.

-    Viņš patiesi kaut ko slēpj, iejaucās kāds, kurš iepriekš sarunā nebija piedalījies.

Visi pagriezās.

Tur, balstīdamies pret durvju aplodu un spiezdams plaukstu pie vēdera, stāvēja Raiens.

-     Mēs notvērām seru Volteru blēžu midzenī Septiņu pulksteņu krustojuma rajonā. Aizvedām uz cietumu, un tur viņš atzinās tēvoča noindēšanā. Mūsu rīcībā ir ari viņa spieķis. Pašlaik mēs pārbaudām, vai roktura apveids atbilst brūcēm, ko atstājuši sitieni pa kalpotāju galvām lorda Grāntvuda namā un citviet. Raiens bēra vārdus, un sāpju pieskaņa viņa valodā kļuva izteiktāka. Mēs pūlamies panākt sera Voltera atzīšanos, ka tieši viņš nonāvējis Ketrinu Grāntvudu un viņas vecākus, kā arī noslepkavojis lordu un lēdiju Kosgrovus…

-    Šon, jums uz meteļa ir asinis! Emilija izsaucas.

Raiens nošļuka uz grīdas.

* * *

Emilija un Bekers piesteidzās pie Raiena, bet de Kvinsijs palika pulkveža privātajā istabā.

Ar vienu strauju vēzienu Viljams Rasels noslaucīja no kabineta rakstāmgalda visu, kas tur atradās. Noguldiet viņu te!

-     Mana brūce atvērās. Biju domājis, ka te ir doktors Snovs, izmocīja Raiens.

-    Es atnesīšu vēl karstu Ūdeni un tīras lupatas, piedāvāja šveicars. Soļiem atbalsojoties telpā, viņš aizsteidzās uz gaiteņa pusi.

-    Džožef, palīdziet man novilkt viņam mēteli, Emilija lūdza.

Palikuši istabā divatā, de Kvinsijs un pulkvedis Tresks paskatījās viens otrā.

-    Es ātri saģērbšos, pulkvedis ierosināja. Lai inspektors varētu atlaisties manā gultā.

De Kvinsijs pamāja, taču nepakustējās ne soli.

-    Jūsu sievas slepkavība nebija smalkā māksla, viņš teica.

-    Nebija smalkā māksla? Ko jūs runājat?

-    Tā bija nemākulīga, neveikla. Tai nepiemita elegance.

-    Es sēroju, bet jūs spriedelējat tādiem vārdiem? Vai opija tinktūra jums laupījusi saprātu?

-Jūsu sievas vecāku nogalināšana bija sarīkota tā, lai tiktu saistīta ar pārējām slepkavībām un draudiem karalienes dzīvībai. Turpretī jūsu sievas nonāvēšana bija prasta, neizstrādāta, it kā noziedznieki nebūtu gaidījuši viņu tur ieraudzīt. Pulkvedi, kamēr jūs gulējāt dziļā miegā, es uzrotīju jūsu apakškrekla labo piedurkni.

-    Ko jūs izdarījāt?

-    Uz tās nav ne pazīmes no brūces, kuru jūs apspriedāt karalienes rīkotajās vakariņās.

-    Man ir izmežģīta roka. Kembridžas hercogs to nosauca par ievainojumu. Es nepapūlējos viņu izlabot.

-    Tomēr jums ir rēta no senāka negadījuma, de Kvinsijs neatlaidās. Labā apakšstilba iekšpusē. Varētu secināt,

ka jaunībā jūs būtu uzdūries ar kāju, piemēram, uz smailes žoga galā.

-   Tā rēta man palikusi par atgādinājumu no nelaimes gadījuma tolaik, kad palīdzēju tēvam būvēt dzelzceļu.

-    Gulēdams jūs izrunājāt savas sievas vārdu.

-    Es sēroju. Dabiski, ka dēvēju sievu vārdā.

-    Jūsu balss izklausījās citādi.

-    Murgos visiem balsis izklausās citādi. Esiet tik laipns un atstājiet mani, lai varu sērot par sievu un savu nedzimušo bērnu.

-    Jums bija īru akcents.

Abi vīri pa otram lāgam nomērīja viens otru ar skatienu.

De Kvinsijs piepeši apjauta, cik šaura ir šī istaba un cik viegli viņš ar Tresku var saskarties, pat atrodoties katrs savā telpas pusē. Pietiktu tikai ar acumirkli, lai šķērsotu šo atstatumu un dāvātu nāvējošu sitienu.

Taču de Kvinsijs nevis atkāpās, bet spēra soli uz priekšu. Izredzes šādi nomirt viņa acīs bija pārākas par nāvi no opija.

-   Jūs esat tas zēns, kurš pirms piecpadsmit gadiem skrēja līdzās karietei un lūdzās karalieni, lai palidz jūsu tēvam, mātei un māsām.

-    Mans tēvs ir Džeremija Tresks, kurš nekādā gadījumā nav īrs. Pajautājiet tam vīram. Tresks norādīja uz šveicaru, kurš atnesa karsto ūdeni un tobrīd ielūkojās istabā.

-     Viņš strādāja pie mums jau tad, kad es palīdzēju tēvam būvēt dzelzceļu.

-     Tas ir tiesa, šveicars apstiprināja. Misters Tresks seniors pavisam noteikti nav īrs.

-     Kāpēc gan es lūgtos karalieni, lai palīdz manam tē

vam? Tresks noprasīja. Vai jūs teicāt, ka tas notika pirms piecpadsmit gadiem?

-   Tajā gadā, kad pastrādāts pirmais atentāta mēģinājums pret Viņas Majestāti.

-    Tūkstoš astoņsimt četrdesmitajā gadā mans tēvs jau pārvaldīja labu tiesu savas pašreizējās dzelzceļa impērijas. Kādēļ lai viņa dēls jebko lūgtu karalienei? Inspektoram Raienam šī gulta ir nepieciešama. Tā kā jūs atsakāties mani atstāt vienu… Tresks piecēlās kājās, nometa segu un sāka pogāt vaļā apakštērpu. …es ģērbšos jūsu klātbūtnē. Tā mēs ar biedriem bijām spiesti rīkoties kara apstākļos. Kolīdz pabeigšu, inspektoram tiks šī istaba.

Viņš lēnām piesoļoja pie skapja un izņēma no tā kreklu.

De Kvinsijs izgāja no istabas.

* * *

Kad pulkvedis Tresks aizvēra durvis, de Kvinsijs vēroja, kā Emilija noslauka asinis no Raiena brūces.

-    Vai jums ir šo durvju atslēgas? Opija lietotājs vaicāja šveicaram.

-    Jā, šajā saišķī.

-    Aizslēdziet tās.

-    Aizslēgt šīs durvis?

-    Kamēr mēs aizsūtām pēc konstebliem.

-    Pulkveža dēļ? šveicars pārsteigts vaicāja.

-     Es varbūt nespēšu pierādīt, ka viņš ir tas īru puisis, kurš pirms piecpadsmit gadiem lūdza karalienei palīdzību. Bet es vismaz mēģināšu nepieļaut, lai šis vīrietis nogalina Viņas Majestāti.

-    Jūs pats neapjēdzat, ko runājat, šveicars aizrādīja.

-     To pašu daudzina lords Pālmerstons. Lūdzu, aizslēdziet durvis!

-     Pulkvedis Tresks ir mans darba devējs un draugs. Es nevaru jums pakļauties.

Piepeši, izdzirdējuši kādu troksni, abi pievērsās durvīm. Kaut arī cilvēks, kas atradās aiz tām, rīkojās piesardzīgi un zaglīgi, šaubu nebija noskrapstēja aizvilktā bulta.

-    Pulkvedi Tresk? de Kvinsijs jautāja un piegāja pie durvīm. Vai viss ir kārtībā? Atbildi viņš nesaņēma. Pulkvedi Tresk? Viņš pieklauvēja.

Ari šoreiz neviens neatsaucās. De Kvinsijs paklaudzināja stiprāk.

-      Lauziet vaļā! lika Raiens, mēģinādams paslieties sēdus.

-    Esiet rāms! Emilija viņu lūdza.

Bekers piegāja un triecās ar plecu pret durvīm, bet tās bija darinātas no bieziem ozolkoka dēļiem un tik tikko pakustējās.

-    Liksim pulkvedi mierā, ja viņš tā vēlas. Tāpat viņš nekur nevar aiziet, Bekers nolēma.

-     Kas zina? Ja nu viņš sadomājis sev nodarīt ļaunu? de Kvinsijs minēja.

-    Sev nodarīt ļaunu? Kāpēc lai pulkvedis tā rīkotos? šveicars brīnījās.

-             Es dzirdēju jūsu apsūdzību, apgalvoja Viljams Rasels.

-     No žurnālista viedokļa skatoties, jāsecina, ka jūsu spriedumi balstās tikai uz sakritību.

-    Mister Rasei, vai jūs jebkad esat redzējis gleznojumus, kuros redz vienu ainu, raugoties no labās puses, bet pavisam citu, ja raugās no kreisās?

-    Jā, Kristāla pils izstādē. Kad nostājos tai vienā pusē,

redzēju smaidošu sievieti, bet no pretējās gleznā ieraudzīju vīrieti ar drūmu grimasi.

-    Kura no tām bija realitāte? de Kvinsijs jautāja.

-    Abas. Atkarībā no tā, kā uz gleznu palūkojas.

-     Imanuels Kants no sirds apsveiktu šādu secinājumu. Lūdzu, apsvērsim notikumus Krimā, kurus jūs pats man aprakstījāt! Armijas virspavēlnieks atklāja, ka tieši jūs sūtāt The Times ziņojumus par kara norisi, un aizliedza virsniekiem ar jums sarunāties. Tāpat viņš atteicās ļaut jums nogādāt jūsu ziņojumus uz Turciju, no kurienes tos varētu pa telegrāfu nosūtīt uz Angliju.

-    Tieši tā arī bija, Rasels piekrita.

-     Pulkvedis Tresks jūs uzmeklēja, piedāvāja jūsu ziņojumus aizgādāt ar paša kuģi un piedevām radīja par sevi labu iespaidu, likdams kuģa apkalpei atvest uz Krimu pārtiku, apģērbu un teltis mūsu karavīriem.

-    Viņš ir dāsns.

-     Pēc tam šis virsnieks nodrošināja jums ērtu novērošanas punktu, no kura noraudzīties dažādās kaujās, kurās viņš izrādīja varonību.

-    Ko jūs gribat pateikt?

-     Es vēl neapjaušu, kā īru zēns no piecpadsmit gadus tālas pagātnes pārtapa par vīrieti blakus istabā. Taču man ir zināms, kā viņam izdevās pietuvoties karalienei. Tikko paguvis ierasties Krimā, viņš jūs uzmeklēja un padarīja par sabiedroto. Viņš izkārtoja tā, lai jūs redzētu viņa varonīgos darbus, kas vainagojās ar karalienes brālēna izglābšanu. Ja nebūtu jūs, tad Anglijā par viņa drošsirdību neviens neuzzinātu. Ja nebūtu jūs, viņš nebūtu iecelts bruņinieka kārtā un nebūtu nonācis karalienei pietuvināto personu vi

dū. Ja nebūtu ziņu, kuras viņš jums piegādāja, britu valdība nebūtu kritusi.

-    Jūs to visu nevarat pierādīt!

De Kvinsijs pagriezās pret Bekeru un sāpju vārdzināto Raienu, kurš klausījās sarunā, gulēdams uz rakstāmgalda.

-     Pulkveža teatrālais ienāciens baznīcā piesaistīja visu uzmanību, un tikmēr palīgam nemanītam bija viegli ložā no sola apakšas izvilkt lēdijas Kosgrovas līķi. Vakar vakarā pulkvedis vēlreiz mūs apveda ap stūri. Aizceļodams uz Votfordu apciemot sievu, viņš cerēja nodrošināties, lai neviens, īpaši pati Ketrina Grāntvuda, nenojaustu, ka viņš ir atbildīgs par viņas vecāku nogalināšanu, par noziegumu, ko pastrādāja viņa nesen dibinātās "Jaunās Anglijas" biedri. Tieši tālab Ketrina nonāvēta tik atšķirīgi. Viņa sūtītie noziedznieki nebija domājuši jauno sievieti mājā sastapt. Viņi nezināja, ko iesākt, vien apjauta, ka liecinieki nav vajadzīgi. Viņi uzdzina nelaimīgo augšstāvā un tik ilgi durstīja ar nažiem, līdz viņa mitējās kliegt un nomira.

-    Tēvs! Emilija iesaucās.

-    Es atvainojos, Emilija. Izrēķinājušies ar Ketrinu, pulkveža sūtītie vīri bija pārāk satraukti, lai viņas vecāku līķus izvietotu atbilstoši norunātajam dramatizējuma plānam. Zīmītes, kurās minēta "Jaunā Anglija", "Jaunā Īrija" un Viljams Hemiltons, ceturtais vīrs, kurš šāva uz karalieni, tika steigšus sagrūstas upuriem kabatās. Šis noziegums bija pastrādāts vāji, veikts pavirši, jo bija mainījusies iepriekš paredzētā kārtība. Patiesi, tobrīd jau nekādas kārtības vairs nebija, slepkavas bēga, tiklīdz tas bija iespējams. De Kvinsijs pagriezās pret guļamistabas durvīm. Pulkvedi, vai jūsu jūtas pret Ketrinu Grāntvudu bija patiesas? Varbūt jūs viņu apņēmāt par sievu, viena vienīga nodoma vadīts, proti,

lai atriebtos viņas vecākiem? Jūs pat padarījāt Ketrinu grūtu, lai varētu parādīt, cik liela vara jums pār viņu ir. Otrpus durvīm vēl arvien valdīja klusums. Iespējams, viņš tiešām nodarījis sev ļaunu. Vai šajā ēkā ir atrodams cirvis? de Kvinsijs vaicāja šveicaram. Seržant Beker, es jums iesaku izlauzt durvis.

* * *

Sviedru lāsītes zaigoja Bekeram sejā. Viņš atvēzējās un ietrieca cirvi kokā, un no durvju aplodas atdalījās koka šķēpeles.

-      Vieglāk būs izcirst eņģes, nevis vienkārši sist pa durvīm, viņš skaidroja.

Kārtējais cirtiens nodžinkstēja pret metālu.

-     Lūk, tur! Es redzu eņģi!

-    Palaidiet mani, iejaucās šveicars.

Viņš iegrūda spraugā kaltu un izurbināja ap eņģi platu joslu. Pēc tam viņš un Bekers ar visu svaru triecās pret durvīm. Plīsa koks. Durvis ar blīkšķi ievēlās istabā, un detektīvseržants ar šveicaru nokrita tām līdzi uz grīdas.

-     Uzmanīgi! Bekers brīdināja.

Šveicars bija palicis aiz policista, kurš pietrausās kājās un pārlaida skatienu istabai.

-    Ko jūs redzat? no kabineta jautāja de Kvinsijs.

-     Neko.

-    Kā, lūdzu?

-    Nevienas dzīvas dvēseles.

De Kvinsijs paspraucās abiem garām.

-    Bet viņš taču nevarēja izkūpēt gaisā!

Bekers apskatījās aiz mēbelēm un paraudzījās zem gultas.

Opija lietotājs pārgāja pāri istabai un pacēla logu. Būdams īsa auguma, viņš bija spiests pacelties uz pirkstgaliem, lai palūkotos ārā. Sejā iešalca vēsais rīta gaiss. Viņš vērās lejup uz šķērsielu, kas aizstiepās Temzas virzienā.

-    Līdzena augsta siena! Nav iedomājams, ka viņš varētu pa to nokāpt.

-    Kur tad viņš palicis? Bekers ieprasījās. Vai te ir kāda eja?

Abi ar šveicaru viņi pacēla augšup paklāju, taču lūku neredzēja. Viņi izklaudzināja sienas, cerot izdzirdēt dobjāku skaņu, un taustīdamies meklēja plaisu koka paneļos, kas varētu liecināt par slēptām durtiņām.

-     Bet griestos? Viljams Rasels ierosināja.

Visi pavērās augšup.

-    Pat ja griestos ir lūka, kā viņš līdz tai būtu ticis? šveicars prātoja.

-    Varbūt ar krēsla palīdzību uzkāpis uz skapja, minēja Bekers.

-    Skapis, de Kvinsijs atkārtoja.

-    Jā! Bekers iesaucās.

Sapratis mājienu, viņš pastūma skapi. Aiz tā skatienam atklājās durvis. Bekers nospieda rokturi un konstatēja, ka tās ir aizslēgtas.

Bekers un šveicars devās uzbrukumā jaunajam šķērslim. Vispirms laiduši darbā cirvi un kaltu, lai izurbinātu no vietas eņģes, abi triecās ar visu svaru pret durvīm. Tās izgāzās ar pērkonīgu atbalsi.

-    Uzmanieties, tur var iekrist! satvēris šveicaru aiz rokas, Bekers brīdināja.

Viņi pavērās lejup tumsā.

Rasels atnesa lampu, un tās gaismā viņi ieraudzīja stāvas, tumšas kāpnes.

-    Man nebija ne jausmas par tādām, šveicars atzinās.

Detektīvseržants rādija ceļu, un visi lēnītēm devās lejup. Koka pakāpieni čīkstēja, un, lampai šūpojoties, ari visa apkārtne šķita līgojamies.

Negaidīti Bekers iekliedzās. Lūza kāds dēlis un klaudzēdams krita, atsitās gar sienām un tālu lejā iegāzās ūdeni. Šveicars paguva satvert jauno vīrieti aiz rokas un atvilka atpakaļ.

-    Nolaidiet lampu zemāk, lai varu apskatīt šo pakāpienu, Bekers mazliet drebošā balsī izrīkoja Raselu. Viņš pieliecās un rādīja lampas gaismā saskatāmu taisna lūzuma malu. Pakāpiena dēlis bijis iezāģēts.

-    Tālāk ejiet pa vienam. Turieties tuvāk sienai, Bekers pamācīja. Stingri turiet cilvēku, kas iet jums pa priekšu. Gadījumā, ja kāds krīt.

-    Es dzirdu pilam ūdeni, ieteicās Rasels.

-    Mēs esam tuvu Temzai, šveicars atgādināja. Toties es dzirdu vēl ko citu.

-    Žurkas, sacīja de Kvinsijs.

Viņam bija sajūta, ka viņš, galvai reibstot, laižas dzīlēs un bezdibeņos, viszemākajās opija sapņa dzelmēs.

Kāpnes čīkstēja un drebēja.

-    Stāt! Bekers lika. Pat iedami vienā rindā, mēs esam pārāk smagi.

-    Es iešu pirmais, de Kvinsijs pieteicās.

-     Bet risks…

-    Es nenieka nesveru. Mani varētu noturēt pat aizzāģēts

dēlis. Opija lietotājs noliecās un aplūkoja nākamo pakāpienu. Un šis dēlis patiešām ir iezāģēts. Pacēlis galvu, viņš ievēroja kaut ko uz sienas. Mister Rasei, vai varu palūgt jusu lampu? Jā. Lūk! Vai visi to pamanīja?

-    Ko tieši?

-    Šo melno triepienu man virs galvas. Un zemāk vajadzētu būt… Jā. Piecus pakāpienus tālāk ir līdzīga norāde. Šādi pulkvedis iekrāsojis paša sabojātos dēļus, lai neiekristu pats savā slazdā. Bet zīmi viņš licis augstāk, jo iespējamie sekotāji instinktīvi piesargātos un lūkotos zem kājām, nevis uz sienu. Tādējādi tiem būtu maz izredžu to pamanīt.

-    Bet jūs pamanījāt, Rasels iebilda.

-    Tas tālab, ka es mēģinu izprast slazdu izlicēja pasauli.

De Kvinsijs izstiepa kāju pāri aizlauztajam pakāpienam

un turpināja ceļu lejup. Pacēlis lampu, viņš norādīja uz citu melnu triepieniņu.

-    Arī no šī pakāpiena ir jāizvairās.

Ūdens pilēšana kļuva aizvien skaļāka. De Kvinsijs šļakstinādams iekāpa peļķē.

-    Es esmu ticis līdz lejai.

Lūkodamies zem kāpnēm, viņš pavērsa lampas staru pret kastu krāvumu, kuram pāri skraidelēja žurkas.

Kamēr nokāpa pārējie, viņš pagriezās pretējā virzienā un ieraudzīja miklu tuneli, kura valganās sienas vizuļoja gaismā.

-    Senākos laikos to būtu izmantojuši kontrabandisti, šveicars piezīmēja.

-     Skatieties! Akmeņos ir iegravēts gada skaitlis, Rasels norādīja.

-    Tur ir tikai krustiņu virkne, šveicars norūca un atmeta ar roku.

-    Nē, tie ir romiešu cipari, Rasels paskaidroja. Tūkstoš sešsimt četrdesmit devītais gads. Šis tunelis ir vecāks pat par Londonas lielo ugunsgrēku.

-    Un, iespējams, gatavs iebrukt, Bekers piemetināja.

Viņi nonāca pie sarūsējušām dzelzs durvīm, taču rūsa nebija izplatījusies viscaur durvīm, un tas liecināja, ka tās ir uzstādītas nesen.

-    Paraudzīsim, vai tās ir aizslēgtas, šveicars teica. Viņš pacēla aizbīdni un pavilka. Mums veicas. Durvis ir vaļā.

-              Pagaidiet! de Kvinsijs uzlika roku viņam uz pleca.

-    Vai pulkvedis būtu atstājis tās neaizslēgtas?

-     Viņš bēga. Varbūt negribēja kavēties.

-    Bet aizslēgtas durvis aizkavētu mūs un sniegtu viņam vairāk laika.

-     Vai jūs uzskatāt, ka tās ir kārtējās lamatas? Bekers vaicāja.

De Kvinsijs pacēla lampu pret akmeņiem, kas veidoja griestus.

-    Es dotu priekšroku citādai nāvei.

-    Bet, ja pulkvedis neizgāja pa šīm durvīm, kā tad viņš izkļuva no tuneļa? šveicars gribēja zināt.

-    Jābūt vēl vienam tunelim, Rasels atteica.

-    Kur? Mēs neredzam.

-    Tas tāpēc, ka mēs nemeklējam, Bekers sacīja. Vai tā jūs mēdzāt apgalvot, mister de Kvinsij? Lai saskatītu, vispirms ir jāmeklē. Tunelis sākas aiz kastēm, kas sakrautas zem kāpnēm.

Visi steidzās turp. De Kvinsijs rādīja gaismu, un pā

rējie trīs novilka sāņus tukšās kastes un atklāja aiz tām otru eju.

Uzmanīgi sperdami soļus, viņi virzījās uz priekšu pa slapjajiem bruģakmeņiem, līdz nonāca pie durvīm.

Šoreiz tās bija no koka.

Un aizslēgtas.

-    Tas, visticamāk, nozīmē, ka te pārvietoties ir droši, secināja Bekers.

Pēc dažām drudžainas darbošanās minūtēm viņš izcirta slēdzeni no aplodas un atrāva durvis vaļā. Tunelī iespīdēja dienasgaisma, un konstebls samiedza acis.

Dzestrs vējiņš izdzenāja tuneļa pelējuma piesātināto aromātu. Akmens pakāpieni veda uz piestātni, kurā strādnieki lielā skaitā lādēja kastes no kuģiem.

Atspiedies pret sienu, stāvēja tukls vīrietis, smēķēja pīpi un izrīkoja krāvējus. Viņš pameta skatienu uz četrotni, kas kāpa augšup.

-    Cik ilgi jūs te jau uzturaties? Bekers vaicāja.

-     Kopš paša rīta. Pieskatu, lai šī varza mani nepiemuļķo. Kas tie par jociņieim? Tāds lērums ļaužu pēkšņi nāk ārā pa šīm durvīm?

-    Vai jūs redzējāt vēl kādu iznākam pa tām?

-    Jā, pirms pusstundas. Šausmīgi steidzās. Vīrietis pameta ar pīpi piestātnes virzienā. Uzkāpa uz tvaikoņa.

Temzā valdīja vēl lielāka rosība nekā jebkurā Londonas ielā te daudzi tvaikoņi kalpoja par kebiem, pārvadājot pasažierus augšup un lejup pa upi.

-    Vai ievērojāt, uz kuru pusi tvaikonis devās? Bekers vaicāja.

-    Atbilde tāpat ir skaidri zināma, iejaucās de Kvinsijs, iekams svešais paguva bilst kaut vārdiņu. Viņš aizbrauca augšup pa upi.

-    Tā ari ir, vīrietis izbrīnīts apstiprināja. Kā jūs zinājāt?

-    Tajā pusē atrodas Bakingemas pils.

DIVPADSMITĀ NODAĻA . no darba nama uz kapsĒtu

Stāvēdams uz tvaikoņa, simtiem laivu radīto viļņu šūpots, Kolins… Tresks… varonis… atriebējs… lai kas arī viņš būtu… nolūkojās uz garām slīdošo krastmalu.

Rūgtuma piesātināto skatienu piesaistīja kāda ēka taverna, kas piestātnē slējās visaugstāk, un niknuma pilnās domas atgriezās piecpadsmit gadus senā pagātnē. Tieši te viņš kopā ar citiem izmisuma un izsalkuma māktiem puišeļiem bija lēcis smirdošajā Temzā, cīnījies ar straumi un bridis pa dubļiem, lai izzvejotu penijus, kurus apdzērušies tavernas klienti meta ūdenī. Vīri, kas meta penijus, smējās par to, cik neprātīgi zēni lēca straumē, lai iegūtu savā īpašumā niecīgās monētas. Lāgiem gadījās atsist galvu pret kādu upē nogrimušu priekšmetu. Citas reizes zēni izkāvās, lai tiktu pie penijiem pirmie. Augums aplipa gļotu kārtām, un par to monētu metēji ņirgājās vēl trakāk.

Tiesa, viņš nebija niris gluži pie šīs tavernas. Pašreizējo krodziņu uzcēla krietni vēlāk, jo dažus gadus pēc monētu ķeršanas viņš bija atgriezies un pielaidis tavernai uguni. Liesmas gandrīz iznīcināja tuvāko kvartālu, bet ieradās

ugunsdzēsēji laivās un izmisīgi sūknēja ūdeni, pūloties tās apdzēst. Avīzes rakstīja, ka uguns varēja nopostīt lielāko daļu krastmalas starp Blekfraiarsas tiltu un Taueru.

Žēl, ka tā nenotika.

No tvaikoņa dzinēja vēlās dūmu mutuļi un ieplūda miglas pārklājā virs upes. Kamēr vēsie viļņi, klusiem būkšķiem guldzinot, sitās pret kuģa korpusu, viņš vērās pāri jumtiem tur, kur atradās darba nams, viņa agrākā mājvieta.

Darba nami bija paredzēti tam, lai izmitinātu bāreņus un bezcerīgā trūkumā slīgstošos un nodarbinātu viņus par ēdienu un pajumti. Taču apstākļi tajos bija tik nepanesami, ka tur dzīvot pieteicās vienīgi galējā izmisumā nonākušie. Ģimenes tika izšķirtas, sievas un meitas nometināja vienā spārnā, un vīrus un dēlus ievietoja citā pusē, un satikties viņiem izdevās vien retumis. Guļamtelpā visi izvietojās cieši cits pie cita, un svaigs gaiss ieplūda vien pa dažiem caurumiem sienā. Ēst nelaimīgajiem deva auzu tumi un sakaltušu maizi. No saules lēkta līdz rietam darba nama iemītniekus lika pie trula, monotona darba, piemēram, plucināt virvi šķiedrās, kuras pēc tam izmērcēja darvā un izmantoja par noblīvējumu kuģu korpusos.

Viņš izturēja darba namā divas nedēļas, tad aizbēga un iestājās darbā par skursteņslauķi, un viņa pienākums bija darboties dūmenī ar maisu un slotu, tikām meistars apakšā kamīnā iekūra uguni, lai piespiestu zēnu virzīties augšup straujāk. Kad klepus negribēja un negribēja pāriet un zēns atskārta, ka sīkie kvēpu putekļi var iedzīt viņu kapā priekšlaikus, viņš paklausīja cita skursteņslauķa padomam un izšķaidīja tavernas logu, noteikti pieraudzīdams, lai tuvumā atrastos konstebls, kurš zēnu aizturēja. Izsists logs nozīmēja mēnesi aiz restēm; cietumā nedraudēja nosalšana

līdz nāvei gaidāmajā ziemā, un ēdiens tur bija par kripatu labāks nekā darba namā izdalītā auzu tume un sacietējusī maize. Nedēļu pēc iznākšanas brīvībā viņš satrieca drumslās vēl vienu logu, lai tiktu pie brīvas pārtikas un pajumtes vēl mēnesi kaut arī cietumā apstākļi, viss viens, bija briesmīgi. Pēc trešā cietušā loga tiesnesis viņu jau pazina un atteicās nosūtīt uz cietumu. Labi vien bija, jo vēlāk viņš uzzināja, ka nelabojami logu bojātāji nonāk Ņūgeitas cietuma, un tur viņš savu kāju spert negribēja vairāk par visu pasaulē.

H-iHf

No nepatīkamajām atmiņām viņu spēji izrāva būkšķis. Dzestrais vējš pieņēmās spēkā, un viņš vēroja tvaikoņa apkalpi pietauvojam kuģi piestātnē pie Blekfraiersas tilta, divu pieturu attālumā no Vestminsteras tilta un netālu no Bakingemas pils. Garām aizvirpuļoja vientuļa sniegpārsla.

Piestātnē izkāpis, vīrietis pamanīja mazu skrandaini, kurš ubagoja, ar krītu zīmēdams uz bruģakmeņiem kokus. Pirmo reizi daudzu gadu laikā vīrietis atļāvās ierunāties ar īru akcentu, kuru bija nīdējis sevi kā apmāts.

-    Kā tevi sauc? viņš jautāja.

-     Edijs.

-    Tu gribēji sacīt "Edvards". Ja gribi izpelnīties apkārtējo cieņu, vienmēr nosauc savu pilno vārdu.

-    Šeit visi par mani smietos.

-    Nesmietos, ja tu paceltos augstāk par dzīvi dokos.

-    Kur tad es tā varētu pacelties?

-     Vai redzi to apģērbu veikalu? Es gribu, lai tu manā uzdevumā iegādājies dažas preces.

-    Tas veikals tādam kā jums nav pietiekami smalks, kaut gan jūs izklausāties pēc Ira.

-    Man nepieciešams veikt dažus fiziskus darbus.

-    Fiziskus darbus? Tādam džentlmenim?

Viņš izlikās nedzirdam.

/

-     Man, Edvard, vajadzīgas tikai vienkāršas velveta bikses un silts mētelis, kā ari cimdi un cepure.

-    Kamdēļ jūs pats nenopērkat?

Virietis norādīja ar pirkstu uz zēnu.

-    Tavas drānas ir vienās skrandās. Varbūt tu gribētu tikt pie jauna mēteļa un biksēm?

-    Jā, un varbūt pūcei uzziedēs aste.

-     Iedod pārdevējam šo sarakstu. Es tevi gaidīšu tajā ieliņā. Ar pieciem zelta sovriniem tavam un manam apģērbam pietiks un pāri paliks.

-     Pieci zelta sovrini! Arī trīs nedēļas ubagodams, zēns nevarēja savākt vienu pašu sovrinu.

-     Visas monētas, kuras pārdevējs tey atdos, paliks tavā īpašumā. Kad atnesīsi apģērbu, tev pienāksies vēl trīs sovrini. Zīmītē ir paskaidrojums, ka monētas nav zagtas un tu veic šo uzdevumu kāda turīga cilvēka uzdevumā. Pārdevējs var skatīties greizi, taču tevi neaiztiks. Iesaku ari nopirkt sev jaunus zābakus. Šiem jau pirksti spraucas ārā.

Nespēdams noticēt pats savai laimei, zēns priecīgs ieskrēja veikalā.

Šādi nesen bija nodibinātā "Jauna Anglija". Pasaules lielākajā pilsētā malu malās pūžņoja izmisums. Viņš bija uzmeklējis bezcerības pārņemtos un piedāvājis izdevību izrauties no ciešanām un nabadzības. Par pieciem zelta sovriniem un nākamajiem regulārajiem maksājumiem varēja nopirkt nabagu uzticēšanos, īpaši tālab, ka viņš pats reiz bija pie

redzējis tādas nedienas un zināja, kā iekarot šādu cilvēku paļāvību.

Taču ar naudu un cieņu vien bija par maz. Vīrietis izraudzījās trūkumcietējus, kuri ienīda bagātos un varenos tikpat karsti kā viņš un prata glabāt noslēpumus. Jo ticēja, ka klusuciešana un uzticamība palīdzēs atriebties. Un viņš bija iegalvojis, ka šāda atriebe ir iespējama.

Jaunā "Jaunā Anglija".

Viņš iegāja šķērsielā un pārlaida skatienu pār juceklīgo piestātni, lai pārliecinātos, ka nav ievērots. Mākoņi satumsa. Garām aizvirpuļoja vēl viena sniegpārsliņa.

Pēc desmit minūtēm atgriezās zēns ar drēbēm.

-    Pateicos, Edvard. Tu sev esi izvēlējies pienācīgas bikses un mēteli.

-    Jūs solījāt vēl trīs sovrinus.

-     Tos tu dabūsi. Bet vispirms izpildi vēl kādu lūgumu. Te var ierasties daži cilvēki un taujāt, vai ir redzēts man līdzīgs vīrs.

-    Kas tie būs par cilvēkiem?

-    Policija.

Vīrietis atvēra sauju un parādīja nevis trīs, bet piecus sovrinus.

Zēna skatiens gluži vai pielipa monētām.

-    Ņem savas jaunās drēbes, savu jauno bagātību un dodies uz Lambetu.

-    Labs gabals, ja nākas iet kājām, puisēns noteica.

-    Tieši tā. Atrodi tur, Edvard, kādu siltu vietiņu, kur paēst. Naudas tev būs gana, un īpašnieks neiebildīs, ja tu uzkavēsies tur ilgi. Ēd lēni. Izbaudi dienu bez ubagošanas. Ja vakarā atgriezīsies te, tam vairs nebūs nozīmes. Ja poli

cija tevi tincinās, tad drīksti pastāstīt patiesību. Līdz tam laikam man jau būs vienalga.

-    Jūs šeit vairs nebūsiet?

-    Jā, viņš atteica. Manis vairs nebūs.

-    Es šā vai tā policijai neko nestāstu. Varat uz mani paļauties.

-     Iespējams, tava jaunā bagātība ļaus saskatīt izdevību, kā virzīties augšup. Uz ielas seguma zīmētie koki apliecina, ka tev ir dotības. Es tavā vecumā sāku ar daudz vājākām izredzēm nekā tu.

-    Bet… kurš tad maksās man par zīmējumiem?

-     Ja zīmēsi uz ielas turīgā rajonā un ģērbsies jaunajās drānās, tevi, iespējams, neviens nedzīs prom. Var gadīties, ka zīmējumi iepatiksies kādam garāmejošam bagātniekam. Skrien vien, Edvard. Ielāgo manu padomu!

Viņš pagaidīja, līdz zēns iejūk pūlī, un devās ziemeļu virzienā, izvēlēdamies ielas uz labu laimi un ik pa laikam atskatīdamies, lai pārliecinātos, ka neviens viņam neseko.

Vīrietis iegāja sabiedriskajā tualetē, pārģērbās un iznāca ārā. Strādnieki, kas bija nepacietīgi sastājušies rindā, nešķita pamanījuši to, ka tualetē iegājis džentlmenis, bet to atstājis parasts melnstrādnieks. Tomēr viņš nodūra galvu un novērsās. Ja pietiktu laika, viņš būtu pielīmējis lieko bārdu, ar kuras palīdzību bieži slēpa vaibstus.

Vējš kļuva aizvien saltāks. Sniegpārslu kļuva vairāk. Turpinādams ceļu uz ziemeļiem, viņš atstāja savu džentlmeņa drēbju kārtu kādā šķērsielā turpat aiz stUra. Sainīti paķers burtiski pēc dažiem mirkļiem. Izsalkušais nabags, kurš tik dārgus apģērba gabalus atradīs un pārdos lietoto preču veikalam, būs svētlaimīgs saņemt daudzus sovrinus.

Svētā Pāvila katedrāles kupols aicināt aicināja. Pagājis garām baznīcai, viņš nonāca pie Ņūgeitas cietuma drūmā akmens mūra un dzelzs kniedēm izraibinātajiem vārtiem. Te gaidīja nomāktas ģimenes, kas vēlējās apmeklēt tuviniekus. Pat pēc piecpadsmit gadiem viņam bija palikusi atmiņā ij gaidīšana pie vārtiem kopā ar tēvu, ij raupjās un tumšās cietuma iekštelpas, kad viņus beidzot tur ielaida.

Viņš atcerējās pēdējo tikšanās reizi ar māti un to, cik slimīga un izmisusi viņa izskatījās pat pēc dažām cietumā pavadītām dienām. Un viņš atcerējās beidzamo reizi, kad bija redzējis mīļotās māsiņas Emmu un Rūtu, kas lūkojās brālī ar cerību un bailēm acīs un māja atvadas, jo domāja, ka visi tiksies pavisam drīz, sargi viņas tobrīd veda cietuma telpās, pretī drausmīgajam liktenim.

Vīrietis iegāja tuvējā šķērsielā, kurā toreiz klibodams bija atgriezies no tikšanās ar karalieni un atskārtis, ka tēvs ir miris un viņa līķi jau novieto morga ratos. Viņš tā arī nenoskaidroja tēva, mātes un māsu atdusas vietu, tālab atļāvās pieņemt, ka ģimene ir apbedīta Soho rajonā, Svētās Annas kapsētā nabagu stūri, kurp tagad veda viņa svētceļojums.

Tāpat kā pirms piecpadsmit gadiem, viņš ieraudzīja kapračus novietojam nabadzīgos miroņus starp dēļiem un ierokam, cik vien dziļi iespējams. Cik daudz mirušo! Nekur neredzēja ne niecīgākās norādes par to, kas nabago stūrī ir apglabāts.

Tā kā māte allaž bija gribējusi savu dārziņu, viņš labi sen bija nospriedis, ka viņa ģimenes locekļi apbedīti pie

krūmiem blakus mūrim. Zēna gados viņš bija nācis šurp katru dienu, nostājies iedomātajā ģimenes kapavietā, klāstījis, cik ļoti tuviniekus mīl, solījis pieņemties spēkā un nozvērējies sodīt visus, kuri vainojami viņu nāvē.

Pārņēma spraiga apmierinājuma sajūta, kad viņš atminējās, kā bija sadziedējis kāju, aizgājis uz Tiesu inniem un sagaidījis solisitoru, kurš iepriekš izrādīja īpašu vienaldzību. Viņš vēroja, kā vīzdegunīgais vīrs iziet no saviem apartamentiem, un tad paskrēja garām un pagrūda advokātu zem braucošas karietes riteņiem. Atkāpšanās ceļu zēns bija iepriekš vairākkārt izmēģinājis. Izdzirdējis dobju troksni un kliedzienus, viņš iešāvās šķērsielā, pārtrausās pāri sētai, izspraucās cauri spraugai sienā un turpināja skriet.

Tieši tāpat viņš bija izrīkojies ar vienaldzīgo baristru. Būkšķis un kliedzieni gan radīja apmierinājumu, kamēr puisēns bēga prom pa citu šķērsielu, taču viņam vairs nepietika ar to, ka dzird šos cilvēkus mirstam. Viņš gribēja redzēt izbailes. Viņš gribēja redzēt sāpēs. Acumirklīgs sods vairs nespēja atlīdzināt pārestības, kas nodarītas mātei, tēvam un māsām mīļajai Emmai ar spožajām zilajām acīm un mīļajai Rūtai ar mīlīgo spraugu priekšzobos.

Viņš stāvēja sniegputenī, noliecis galvu.

"Šonakt jūs visi četri beidzot dusēsiet Dieva mierā," viņš domās solīja.

Piepeši vīrieti sagrāba sēras pēc diviem citiem mīļajiem.

-    Mana sieva! Mans nedzimušais bērns!

"Izmet tos no galvas! Tiem nav nozīmes!" kāda balss prātā pavēlēja.

-    Ketrina… viņam uz brīdi pamira sirds.

"Ar viņas palīdzību tu varēji vēl stingrāk sodit viņas vecākus," balss nerimās.

-     Nē!

"Tu viņu izmantoji."

-    Nē, es viņu mīlēju.

"Tu pats sev to esi iegalvojis, lai panāktu, ka viņa tev notic. Ak, cik satriekti viņi izskatījās, kad uzzināja, ka meita izgājusi par sievu pie tevis, vīrieša no zemākas kārtas! Ak, un vēl vairāk satriekti tev par iepriecinājumu viņi rādījās, kad saprata, cik ļoti jaunā sieviete pieder tev un ka viņa jau ir mātes cerībās."

-    Mans nedzimušais…

Pa kapsētas arkveida vārtiem ienāca vikārs un uzmeta vīrietim izbrīnītu skatienu.

-    Vai jūs esat viens? garīdznieks pavaicāja. Neatbildējis vīrietis notrausa asaras no vaigiem. Biju pārliecināts, ka dzirdēju divas balsis, vikārs paskaidroja.

-    Tuvojas negaiss. Labāk es došos prom.

-    Viens no runātājiem bija īrs. Vai jūs esat drošs, ka neviena cita te nebija? vikārs tomēr neatlaidās.

-    Neviena cita.

-    Jaunais cilvēk, jūs izskatāties satraukts. Ceru, ka radīsiet mieru.

"Šovakar beidzot iestāsies miers," viņš nodomāja.

Vīrietis nogriezās uz ziemeļiem.

"Nē! Tas nav īstais ceļš!" balss prātā skaļi protestēja. "Pils atrodas dienvidu, nevis rietumu virzienā. Kur tu esi sataisījies iet?"

*  * *

Viņš stāvēja sniegputenī iepretim Grāntvudu savrupmājai Hāfmūnstrītā Meifēras rajonā un vēroja konsteblus staigājam iekšā un ārā.

Ielu patrulētājs, ieraudzījis vīru strādnieka kārtā, pavēlēja neuzkavēties.

-     Es pie lorda un lēdijas Grāntvudiem veicu galdnieka darbus. Cik šausmīgs gadījums!

-     Jā, šausmīgs, konstebls piebalsoja. Te nav, ko redzēt. Staigājiet vien tālāk.

-    Viņu meita pret mani izturējās laipni, un es par to biju pateicīgs. Lūdzu, nododiet manus cieņas apliecinājumus ģimenei.

-    Nekādas ģimenes vairs nav, konstebls atteica.

-    Vai zināt, kad paredzētas bēres?

-    Tiklīdz Vestminsteras slimnīcā pabeigs apskati.

-     Slimnīcā? vīrietis nedaudz aizelsās. Vai jūs gribat sacīt, ka vismaz viens ir palicis dzīvs?

-      Detektīvi lika slimnīcas morga darbiniekiem izpētīt brūces. Varbūt izdosies noskaidrot, kādi naži izmantoti, lai nogalinātu meitu.

-     Naži? Vai jūs gribat sacīt, ka durts ar vairākiem nažiem?

-    Es jums beidzamo reizi piekodinu iet prom.

*  * *

"Nē, pils atrodas uz dienvidiem! Kāpēc tu ej uz dienvidaustrumiem?"

Sniegputenis pieņēmās spēka. Viņš apmeta līkumu ap kokiem apstādīto Grīnparku un Sentdžeimsa parku. Tā kā abi parki atradās tuvu Bakingemas pilij, policijas patruļas neapšaubāmi tur viņu jau gaidītu. Pat pārģērbies par strādnieku, viņš var piesaistīt kāda centīga konstebla uzmanību.

Vestminsteras slimnīca atradās aiz Vestminsteras abatijas Brodscnkčeristrītā. Nosaukums šai apkaimei bija dots pirms vairākiem gadsimtiem un burtiski nozīmēja “Plašais patvērums", jo šeit izmisuma māktie ļaudis meklēja glābiņu no parādu piedzinējiem un politiskajiem naidniekiem. Taču viņš nebija guvis te patvērumu tēvam, kad lūdza Vestminsteras slimnīcas ārstus, lai viņam palīdz.

Iegājis nomācošajā ēkā, viņš notrausa no mēteļa sniegu. Te skanēja vaidi un oda pēc slimībām.

-    Kā varu palīdzēt? jautāja vīrietis, kas stāvēja aiz letes.

-    Te ieveda manu brāli. Es atnācu viņu apraudzīt.

-    Kā viņu sauc?

-    Metjū O'Railijs.

-     Neatminu, ka mums būtu bijis īru pacients, klerks neticīgi iebilda.

-    Brālis zaudēja samaņu pēc zirga spēriena. Viņš nebūtu varējis nosaukt savu vārdu.

-    Es ieskatīšos žurnālā.

Vīrietis iegāja dibentelpā, it kā apņēmies pārliecināties, ka īru tautības pacientu viņš nu nekādi nebūtu aizmirsis.

Lejup veda kāpnes. Uzraksts uz izkārtnes vēstīja "Medicīnas skola", kas principā tas pats morgs vien bija.

Viņš devās lejā pa kāpnēm un nonāca gaitenī ar daudzām durvīm, no kurām vienas bija atvērtas. Pie rakstāmgalda sēdēja klerks un pacēla galvu.

-    Kā varu palīdzēt?

-    Inspektors Raiens atsūtīja ziņu ķirurgiem, kas apskata Ketrinu Grāntvudu.

Klerkam Raiena vārds nebija svešs.

-   Trešās durvis pa kreisi. Taču jums nāksies uzgaidīt. Ķirurgi vēl nav ieradušies.

-    Pateicos.

Pagājies pa gaiteni, viņš pieklauvēja pie durvīm. Neviens neatsaucās, un vīrietis spēra soli telpā.

Te valdīja aukstums, ko radīja ledus, sakrauts gar metāla priekšmetu, kurš atgādināja seklu vannu. Uzvēdīja pazīstamā nāves smaka, tik pazīstama pēc kaujas laukā pavadītajiem mēnešiem. Palags sedza cilvēka augumam līdzīgas aprises.

Roka drebēja, kad viņš atvilka palagu. Pat Krimas kara drausmas nebija pietiekami sagatavojušas viņu uzlūkot to, kas bija nodarīts visdaiļākajai sievietei, kuru viņš jebkad bija pazinis.

Viņa sievai.

Viņa nedzimušajam bērnam.

-    Ketrina… raudādams viņš izmocīja.

Varēja vien iztēloties, cik drausmīga sajūta pārņēmusi jauno sievieti, kura nokāpusi apakšstāvā un ieraudzījusi, kā izrīkojas ar viņas vecākiem. Nonākot iebrucēju redzeslokā, nabaga Ketrina noteikti kritusi panikā, un sirds situsies tik strauji, ka teju uznākusi nesamaņa. Aiz muguras viņa sadzirdējusi drudžainus soļus, traukusies vienīgajā iespējamā virzienā augšup pa kāpnēm un cerējusi, ka pagūs nonākt savā istabā un aizbarikādēt durvis.

Iedomādamies, kādas sāpes pārņēma jauno sievieti, kad viņā pirmoreiz iedūrās nazis, virietis sarāvās. Taču viņa neatlaidīgi skrējusi tālāk, un slepkavas nerima viņu durstīt, lūkodami apklusināt. Drudžainas alkas deva spēku, un viņa aizkļuva līdz istabai, taču nepaguva aizvērt durvis, un nelieši iebruka iekšā, cirta ar nažiem un darīja visu, lai kliedzieni mitētos.

Vīrieša asaras pilēja Ketrinai uz sejas. Viņš pārvilka trī

cošu pirkstu pāri mīļotās agrāk tik mirdzošajai ādai, kas nu bija ieguvusi nāves blāvumu. Krūtis, kuras viņš bija redzējis tikai vienu reizi kāzu nakti -, nu klāja sakaltušu asiņu recekļi.

-    Tā ir mana vaina, viņš izdvesa. Es esmu tas, kurš to pastrādāja. Es esmu tas, kurš tevi nonāvēja.

"Nē!" balss viņā uzstāja. "Viņu nogalināja viņas vecāki."

-    Man gribas mirt, viņš atzina.

"Viņu nogalināja karaliene! To izdarīja lords Kosgrovs un visi pārējie! To izdarīja veikalnieks Bērbridžs! Tāpat kā visi, kas noslepkavoja tavu māti, tēvu, Emmu un Rūtu!"

-    Man gribas mirt, viņš atkārtoja apņēmīgāk.

"Vispirms mums jānogalina karaliene."

Piepeši atvērās durvis. Ienāca vīrietis dārgos svārkos, pārsteigts apstājās un pāri acenēm uzlūkoja nepazīstamo.

-    Kas jūs tāds būtu, velns un elle?

-    Es meklēju savu brāli. Viņam zirgs iespēra pa galvu, un…

-    Ko jūs meklējat pie šis sievietes līķa?

-    Kā es jau teicu… es meklēju savu brāli. Pacēlu palagu, lai paskatītos, vai…

-     Sauciet šurp konsteblu, aši! Te kads nepazīstamais grābstās gar mis Grāntvudas līķi!

-    Es tūlīt! no otra gaiteņa gala kāds skaļi atkliedza.

-    Lūdzu, nevajag! viņš sacīja. Jūs visu pārpratāt.

-    Atkāpieties no mirušās! Kungs pacēla spieķi. Salašņa tāds, vēl nožēlosi, ka atvilkies!

-    Nesauciet mani par salašņu!

Viņš izlauza spieķi otram no rokas un iecirta tam pa pieri.

Iekams džentlmeņa ķermenis atsitās pret grīdu, Tresks jau atradās gaitenī un ieraudzīja pa kāpnēm lejup steidza

mies nedaudz apsnigušu konsteblu, ko pavadīja klerks, ar kuru viņš pirmīt bija sarunājies gaitenī.

-    Kas jums te meklējams? Stāt! pieprasīja konstebls.

Labi zinādams, ka policistu ķiveres gatavotas ļoti izturīgas, viņš iesita ar spieķi patrulētajam pa zodu, atvēzējās no jauna un ielauza klerkam galvaskausu.

Drīz vien viņš pa kāpnēm nonāca pirmajā stāvā. Tur vīrietis, ar kuru viņš šajā slimnīcā bija runājis vispirms, tobrīd ielaida pa ārdurvīm patrulētāju. Aiz atvērtajām durvīm plosījās brāzmains putenis.

-    Re! darbinieks sauca. Tas īrs, par kuru jums stāstīju.

-    Noliec spieķi! konstebls pavēlēja.

Viņš notrieca policistu zemē.

Tad viņš nogāza uz grīdas arī otru vīrieti, izskrēja uz ielas un pazuda sniegputenī.

*       *

-    Pulkvedis Tresks dzīvo tur. Šveicars norādīja uz vienu no cieši kopā sabūvētajām mājām Meifērā, Boltonstrītā.

-    Es lāgiem piegādāju viņam darījumu dokumentus.

-    Pateicos, sacīja de Kvinsijs.

Dzestrajā vējā sniegpārslas virpuļoja aizvien straujāk. De Kvinsijs, Bekers un kāds konstebls izkāpa no policijas karietes un piegāja pie baltas akmens ēkas, un Bekers pieklauvēja pie lakotajām ārdurvīm.

Tās atvēra sulainis un acīmredzami izskatījās pārsteigts.

-    Es esmu detektīvseržants Bekers. Vai pulkvedis Tresks ir mājās?

Sulainis bija saraucis uzacis un aplūkoja Bekera uzrādīto žetonu, it kā nespēdams aptvert, kālab gan policijai va

jadzētu nākt pie šīm durvīm, turklāt šādu žetonu nudien būtu jāuzrāda uniformētam konsteblam, nevis vienkārši tērptam vīram ar rētu uz vaiga.

-    Pulkvedis nav bijis mājās jau vairākas dienas, sulainis atbildēja.

-    Bet misters Tresks seniors? Mums ar viņu jātiekas.

-    Tas nav iespējams. Viņš nepieņem viesus, kas nav iepriekš pieteikušies.

-     Palūdziet viņu izdarīt izņēmumu. Mēs esam ieradušies apspriest steidzamu jautājumu, kas skar karalieni.

-    Bet šajā stundā ir laiks viņa manipulācijām.

-    Man vienalga, ko viņš manipulē. Pasakiet viņam…

De Kvinsijs paspruka garām sulainim un iegāja priekšnamā.

-    Vienu mirklīti! sulainis iebilda.

-    Mums nav neviena mirklīša, Bekers atcirta.

Viņš līdz ar konsteblu sekoja de Kvinsijam.

-    Kur ir misters Tresks?

-    Savā guļamistabā, bet…

Cik vien strauji īsās kājas nesa, de Kvinsijs devās augšup pa elegantajām kāpnēm. Sulainis steidzās viņam pakaļ. Bekers un konstebls abiem sekoja.

Viņi nonāca pie milzīgas ēdamzāles durvīm, bet turpināja ceļu uz nākamo stāvu.

-   Jūs nesaprotat! sulainis uzstāja. Misteru Tresku nav pieļaujams traucēt.

-     Man negribētos redzēt Viņas Majestātes sejas izteiksmi, ja viņa padzirdētu par šādu vienaldzību pret viņu, Bekers piezīmēja.

Ceturtajā stāvā viņi ieraudzīja vairākas durvis.

-    Kuras ir īstās? Bekers noprasīja.

Nezinādams, ko iesākt, sulainis pasvieda rokas gaisā, atvēra durvis, ieskatījās telpā un pamāja nelūgtajiem viesiem sekot.

-    Tagad jūs aptversiet, ko es jums visu laiku mēģināju pateikt.

De Kvinsijs, Bekers un konstebls iegāja guļamistabā un beidzot saprata.

*  * *

Manipulācijas, par kurām bija runājis sulainis, neveica Džeremija Tresks. Tieši otrādi, tās tika veiktas ar viņu. Gultā atradās apmēram sešdesmit gadus vecs, kalsns vārga izskata vīrietis, un apkalpotājs cilāja viņa pidžamas biksēs ieģērbtās kājas augšup un lejup, staipīja un vilka tās. Cits apkalpotājs cilāja viņa rokas te augšup, te lejup, te izpleta sāniski.

Negaidīto ciemiņu ierašanās pārtrauca manipulācijas tikai uz īsu brīdi, un kalpotāji tūlīt pat atsāka uzdevumu. Izģindušās un neapšaubāmi ļenganās ekstremitātes lika manīt, ka pats kungs nav spējīgs tās pakustināt.

-    Vai viņš ir paralizēts? Bekers jautāja.

-    Jau astoņus gadus, sulainis atbildēja. Pēc negadījuma.

Neilgu brīdi Bekers līdzcietīgi paklusēja un mēģināja aprast ar ainu, ko redzēja savām acīm.

-    Mister Tresk, es atvainojos par šādu ielaušanos. Es esmu policijas detektīvseržants. Mums jārunā ar jums steidzamā lietā, kas saistīta ar karalieni.

-    Viņš nevar atbildēt, kalpotājs skaidroja. Negadījuma dēļ viņam zuda runas spējas.

Bekers nopūtās. Viņš bija redzējis visvisādas nelaimes, taču šādu agrāk nebija piedzīvojis.

-    Vai viņš var sazināties? Varbūt viņš var rakstīt ar zīmuli uz papīra? policists tincināja viņu.

-    Saimnieks var pamirkšķināt.

-    Kā, lūdzu?

-    Viņš var atbildēt uz jautājumu ar "jā" vai "nē". Pirmajā gadījumā samiedz acis vienreiz, otrajā divreiz.

-    Un tā jau astoņus gadus? Bekers līdzjūtīgi pašūpoja galvu. Lai Dievs atpestī!

Pie gultas pienāca de Kvinsijs.

Acis Treska nekustīgajā sejā tomēr pavērsās de Kvinsija virzienā. Pelēkums piestāvēja sirmajiem Treska matiem un iekritušo vaigu bālumam tās visas bija bezcerības krāsas.

-    Mister Tresk, mans vārds ir Tomass de Kvinsijs. Pirms daudziem gadiem es sarakstīju grāmatu "Angļu opija lietotāja grēksūdze". It kā apliecinādams šī apgalvojuma patiesumu, de Kvinsijs izņēma savu opija tinktūras flakonu un iedzēra malku. Tāpat es esmu sarakstījis veselu eseju sēriju par slepkavību smalko mākslu, kā arī vienu eseju par "Makbetu" un otru par Anglijas pasta karietēm, kas traucās pa mūsu dižo zemi, iekams jūsu dzelzceļi darīja galu šim piedzīvojumu pilnajam pārvietošanās līdzeklim. Man savulaik sagādāja baudu braukšana ar šīm karietēm nakts vidū, lai sēdētu uz jumta, izjustu vareno zirgu ātrumu un vērotu garām skrienošās tumsas dažādās nokrāsas. Tresks turpināja viņā nekustīgi vērties. Mani draugi bija Kolridžs un Vērdsverts, un es pat esmu sarakstījis esejas, kas palīdzēja iedibināt viņu labo slavu. Diemžēl pēdējais bija snobs un vērsās pret mani, jo es esot apprecējis, pēc viņa teiktā, "govju slaucēju". Es lietoju opiju tādos daudzu

mus, ka mani murgos apdraud krokodili un sfinksas. Vienīgais, kas ir vēl pastāvīgāks, ir nebeidzamā straume parādu piedzinēju, kas mani vajā. Viens no viņiem mani veselu gadu turēja ieslodzījumā un spieda mani rakstīt, lai par iegūto naudu es varētu nomaksāt parādu.

Treska acīs neredzēja ne mazākās apjukuma, aizkaitinājuma vai uzjautrinājuma pazīmes. Viņa skatiens bija tikpat bezkaislīgs kā de Kvinsija minētajām sfinksām.

Pamanīdams no Treska mutes kaktiņa nopilam siekalu lāsīti, de Kvinsijs izņēma kabatlakatiņu un notrausa to.

-    Tas viss bija ievada vietā. Kaut jums jāpacieš sveša cilvēka uzplīšanās, es ceru, ka mans stāstījums palīdzēs nojaukt šķēršļus mūsu starpā. Tas tālab, ka man visādā ziņā ir jāuzdod kāds jautājums, turklāt visnotaļ personisks, tādēļ es esmu spiests lūgt, lai jūs izrādāt iecietību. Vai mēs esam pietiekami pazīstami? Vai man ir jūsu atļauja uzdot šo jautājumu?

Paralizētā vīrieša sejā nepakustējās ne vaibsts. Viņš nopētīja runātāju un slēdza plakstiņus brīdi ilgāk nekā parasti, kad tikai īsi pamirkšķināja acis.

-    Noskāršu, ka tā ir piekrišana. Pateicos. Atvainojiet par tiešumu, bet… Vai Entonijs Tresks ir jūsu dēls?

Pagāja mirklis. Otrs. Un vēl viens.

Tresks aizvēra acis. Atvēra. Un vēlreiz aizvēra.

De Kvinsijam šķita, ka Tresks slēdz plakstiņus ar tādām mokām, kas līdzinās mēmam kliedzienam: "Nē!"

*  * *

Ieslēgts sava izkaltušā nejutīgā ķermeņa čaulā, Džeremija Tresks lūkojās augšup uz savādo vīrieti, kurš bija ģēr

bies kā bērinieks. Šie trīs sīkaudzis, garais vīrietis viņam blakus un arī konstebls bija pirmie nepazīstamie cilvēki, kurus Tresks redzējis… "Vai sulainis minēja astoņus gadus? Tik milzīgi daudz zaudēta laika?" Istaba viņam acu priekšā teju sagriezās. "Vai patiesi es esmu nekustīgi gulējis šajā gultā astoņus gadus?" Ik diena līdzinājās iepriekšējai, šeit nekādi nebija iespējams izmērīt garām ritošās nedēļas un mēnešus, un viņš jutās ieslodzīts šajā ellē, kas katru rītu sākās no jauna. Vienīgās pārmaiņas bija tad, kad vīrs, kurš sevi sauca par Entoniju Tresku, atveda baņķierus un juristus un apgalvoja, ka ir rūpīgi un visos sīkumos izstāstījis tēvam par dažādiem uzņēmumiem.

-     Vai tiesa, tēvs? vīrs, kurš sevi sauca par Entoniju Tresku, vairākkārt lūdza apstiprinājumu. Vakar vakarā es nolasīju tev priekšā dokumentus. Es sīki izklāstīju tajos ietvertās iespējamās sekas. Tu piekriti, ka mēs varam turpināt šos projektus un, parakstīdams šos dokumentus, es pārstāvu tevi.

Liecinieku priekšā Džeremija Tresks allaž bija aizvēris plakstiņus vienu reizi, lai izrādītu piekrišanu, jo baidījās no viltus dēla draudiem ar šķērēm vai skābi laupīt acu gaismu, ja viņš atteiksies paklausīt. Doma par to, ka viņš būtu ieslodzīts ne vien šajā kalstošajā ķermenī, bet arī akluma tumsībā, vecajam vīram šķita nepanesama. Viņa prāts jau tāpat tumsa, neskaitāmas reizes pārdomājot dzīvi, kas varēja izvērsties citādi, ja tajā rītā pirms piecpadsmit gadiem viņš nebūtu aizgājis viz Koventgārdenas tirgu un ieraudzījis noplukušu zēnu izmisīgi lūdzamies dārzeņu tirgotājus atvēlēt mazliet ēdamā.

Tagad pirmo reizi astoņu gadu laikā viņš atradās viens ar svešiniekiem. Divi no tiem bija policisti. Tā varētu būt viņa vienīgā izdevība.

-    Mēs domājam, ka cilvēkam, kurš dēvējas par Entoniju Tresku, patiesībā uzvārds ir O'Braiens. Vai tā ir taisnība? Opija lietotājs taujāja.

Tresks vienreiz aizžmiedza acis.

-      Vai jūs zināt viņa kristīto vārdu? Opija lietotājs vaicāja.

Arī tagad Tresks aizspieda plakstiņus vienu reizi.

-      Ja jums pietiks spēka, piešķirsim katram alfabēta burtam kārtas numuru. Šādi jūs varat paziņot vārdu pa burtiem.

Sekoja vienpadsmit mirkšķinājumi.

-    Burts "K", Opija lietotājs pavēstīja.

Gulošais izskaitīja līdz numuram, kas atbilst burtam O, un pārguris mirkšķināja acis piecpadsmit reizes. Nākamajā solī viņam vajadzēja nopūlēties divpadsmit reizes.

-     "L", secināja Opija lietotājs.

Un deviņas reizes.

-    "I", teica Opija lietotājs. 4 Vai nākamais burts ir "N"?

Vai vina kristītais vārds ir Kolins?

/

"Jā! Pasargājiet mani no viņa!" Tresks nedzirdami kliedza.

TRĪSPADSMITA nodaĻa . bezdibenĪgĀ iekŠĒjĀ pasaule

Pakaviem pērkonīgi dimdot, policijas slēgtie rati traucās pa Konstitjūšenhillu, pabrauca garām Grīnparkam un apstājās pie Bakingemas pils. Nemitīgi sniga.

No ratiem izlēca de Kvinsijs un Bekers un nostājās starp daudzajiem sargiem pie ieejas pilī. Virsnieki izkliedza pavēles ierindniekiem. Konstebli ieņēma pozīcijas pie mūriem, kas stiepās gar pils dārziem.

Kamēr Bekers uzrādīja žetonu vārtu sargiem, piebrauca citi policijas rati. Viņiem steidzās piebiedroties komisārs Meins.

-    Vīrietis, kura apraksts atbilst pulkvedim, ir redzēts Vestminsteras slimnīcas morgā, Meins klāstīja. Ķirurgs ieraudzīja viņu paceļam palagu, kas klāja Ketrinas Grāntvudas līķi. Uzbrucis diviem konstebliem, ķirurgam un klerkam, viņš aizbēga. Viņam kājās ir brūnas velveta bikses un tādas pašas krāsas strādnieka mētelis. Viņu meklē ikviens patruļu policists.

-    Bet, šādi ģērbies, viņš var iejukt starp miljoniem strād

nieku, aizrādīja Bekers. Tikpat labi viņš var vēlreiz mainīt ārieni.

Komisārs Meins noteikti palocīja galvu. Pils ir apsargāta ciešāk nekā jebkad, viņš paskaidroja. Ja viņš neparādās vēlreiz, es pat nezinu, ko vēl varam iesākt.

-    Vai Viņas Majestātei jau ir ziņots?

-    Tieši tādēļ es esmu te ieradies. Viņa patlaban apspriežas ar lordu Pālmerstonu. Labāk visu izskaidrot abiem uzreiz.

Meins deva pavēles konstebliem. Viņi ātri vien iekļuva pilī. Pavadoņi steigšus veda viesus pa krāšņajiem gaiteņiem un augšup pa Lielajām kāpnēm.

Viņus atkal ieveda Troņa zālē.

-     Neizprotu, kādēļ Viņas Majestātei bija nepieciešams tikties ar premjerministru tik plašā telpā, pasūdzējās Meins.

Izskaidrojums kļuva acīmredzams brīdī, kad apmeklētājiem ļāva ienākt.

Tā bija lorda Pālmerstona pirmā oficiālā diena amatā. Premjerministri netika nozvērināti publiskā ceremonijā un saņēma pilnvaras simboliskā privātā apspriedē ar Viņas Majestāti. Princis Alberts, stalti izslējies, stāvēja viņai līdzās. Karaliene Viktorija ar karalisko tiāru galvā sēdēja tronī uz paaugstinājuma un vērās lejup uz lordu Pālmerstonu, kurš izskatījās neierasti mazs, acīmredzot tā valdniece un princis Alberts lika atspoguļot abu pušu attiecības. Milzīgajā istabā valdošais dzestrums arī, iespējams, uzsvēra valdnieku attieksmi pret jauno premjerministru.

Traucējuma apmulsināti, visi pagriezās.

De Kvinsijs, Meins un Bekers strauji pienāca tuvāk un paklanījās.

-    Jūsu Majestāte, vai jūs atminaties sarunu, kas norisinājās svētdien jūsu rīkotajās vakariņās, par Tomasu Grifitsu Veinraitu? jautāja de Kvinsijs.

-    Par to slepkavnieku? Par atbildi karaliene Viktorija pamāja, tomēr no viņas sejas nezuda apjukums par traucējumu. Alberts piezīmēja, ka slepkavas agrāk vai vēlāk ar savu uzvedību parāda savu vainu, bet jūs iebildāt, ka daži noziedznieki ir tik bezjūtīgi, ka spēj noslēpt savu īsto būtību. Jūs ilustrējāt to ar piemēru un izstāstījāt par maltīti, ko ieturējāt kopā ar Veinraitu un kuras laikā jums neradās aizdomas par viņa slepkavniecisko dabu.

-    Vismaz viens ciemiņš tajā svētdienas vakarā neapšaubāmi sekoja šai sarunai ar lielu interesi, Jūsu Majestāte. Vai jūs atceraties todien pirms piecpadsmit gadiem, kad Edvards Oksfords izšāva uz jums no divām pistolēm, redzējusi īru zēnu, kurš skrēja līdzās karietei un lūdzās, lai palīdzat viņa mātei, tēvam un māsām?

-    Tādu atmiņu man nav. Es atceros vienīgi šāvienus.

-     Arī neviens cits viņam nepievērsa uzmanību, de Kvinsijs sacīja. Zēna māte un māsas nomira Ņūgeitas cietumā. Man ir aizdomas, ka tēvs krita par upuri tikpat ļaunam liktenim. Kopš tā laika zēns perināja plānus atriebties visiem, kuriem bija velti lūdzis palīdzību.

-   īru zēns? Bet svētdienas vakariņu viesu vidū nebija neviena īra, lords Pālmerstons iebilda.

-    Pulkvedis Tresks, milord.

-     Pulkvedis Tresks? Kādēļ jūs viņu pieminat? Viņš nav īrs.

Neteikdams ne vārda, de Kvinsijs lūkojās lordā Pālmerstonā.

-    Jūs gribat sacīt, ka pulkvedis Tresks ir īrs? Kā tas var

būt? Viņa tēvs nemaz nav irs. Kā var būt, ka ubagzēna tēvs kļūst tik bagāts kā Džeremija Tresks?

-   Atbildes uz šiem jautājumiem mēs pagaidām nezinām, taču mūsu domas, milord, bieži rada neīstu realitāti.

-    Man nav ne mazākās nojausmas, par ko jūs runājat.

-    Tas, ka visi uzskata Džeremiju Tresku par pulkveža tēvu, nenozīmē, ka tā patiesībā ir. De Kvinsijs pagriezās pret karalieni Viktoriju. Jūsu Majestāte, pulkvedis Tresks ir atbildīgs par nesen pastrādātajām slepkavībām un apdraud jūs.

-    Kara varonis, kas izglāba mana brālēna dzīvību? Karalistes bruņinieks? Viens no bagātākajiem cilvēkiem visā impērijā? Nē.

-    Jūsu Majestāte, viņa īstais vārds ir Kolins O'Braiens, ierunājās Bekers. Lūdzu, noticiet mums. Visi viņa spēki ir veltīti nodomam nodarīt jums ļaunu.

*  * *

-    Pulkvedi Tresk… ser Entonij… Es nepazinu jūs šajās…

-    Šajās darba drēbēs? Es nospriedu, ka esmu pārāk attālinājies no tiem laikiem, kad palīdzēju tēvam būvēt dzelzceļu. Šādi es gūstu iespaidus par to, kā pret mani, ģērbušos strādnieka kārtā, izturas apkārtējie.

-    Ser Entonij, es nevēlējos jūs apvainot.

-    Es arī neapvainojos. Taču man ir aptrūkusies nauda un nepieciešams noņemt zināmu summu no konta.

-    Protams. Kāds daudzums jums padomā?

-     Es vēlos pārskaitīt piecus tūkstošus mārciņu vīram, kurš vada kariešu uzņēmumu Votfordā.

-    Piecus tūkstošus mārciņu? baņķieris pārsteigts pārjautāja. Tā bija milzīga summa, ja ņem vērā, ka tāds ku

čieris varētu nopelnīt ne vairāk par mārciņu vai divām nedēļā.

-    Pakalpojot man, viņa uzņēmums tika izpostīts. Es vēlos viņam atlīdzināt. Vīra vārdu es nezinu, bet viņš nupat salauza kāju, un doktors Gilmors Votfordā zinās, kurš tas ir. Lūdzu nokārtojiet to bez vilcināšanās.

-     Labi, ser Entonij, atbildēja baņķieris, manāmi neatbalstīdams šādu devību.

-    Piedevām es gribēšu piecus tūkstošus mārciņu skaidrā naudā.

Tagad baņķieris apjuka pavisam.

-    Vai jūs dodaties garā ceļojumā?

-    Patiesi tā.

Kad tikšanās bija galā, sers Entonijs ielika dažas banknotes kabatās un pārējo sabāza naudas makā.

Izgājis no bankas, viņš iegriezās apģērbu veikalā. Tagad policija meklēs vīrieti brūnās velveta drēbēs, tādēļ viņš iegādājās vilnas apģērbu pelēkā krāsā, kas drīz saplūdīs ar nakti un nelāgajiem laika apstākļiem. Strādnieka cepuri viņš paturēja un iegrūda mēteļa kabatā, bet galvā uzlika nupat nopirkto džentlmeņa cilindru.

Galda piederumu veikalā viņš nopirka nazi makstī.

Šajā laikā ielas bija gandrīz tukšas, pretī nāca vien rets garāmgājējs, kas ilgojās pēc iespējas ātrāk rast patvērumu no sniega un slepkavas, par kuru brīdināja avīžzēnu saucieni. Daži kebi un karietes uzdrošinājās braukt cauri aizvien biezākajai sniega kārtai uz slidenajiem bruģakmeņiem, bet arī tie drīzumā pazudīs no ielām.

Toties konstebli gan uzkavējās, slēpdamies nišās un vērodami ielu, uzmanīgi lūkodamies pēc cilvēka, kurš atbilstu tā vīra aprakstam, kas bija aizbēdzis no Vestmin-

steras slimnīcas. Taču cilindrs un džentlmeņa drānas viņu uzreiz izslēdza no meklējamo loka. Piecu minūšu laikā viņš pagāja garām trim patrulētājiem un ikreiz viņiem sacīja:

-    Paldies, ka ļaujat mums dzīvot drošībā.

-    Es tikai daru savu darbu, ser.

Vīrietis iegāja gandrīz tukšā ēstuvē. Šķērsojis sarkanām un melnām grīdas flīzēm klāto telpu, viņš līdzās pavardam ar gailošām oglēm apsēdās pie galda, ko sedza galdauts. Viņš cerēja, ka siltums iesūksies kaulos, jo nevarēja zināt, cik ilgs laiks paies, kad atkal varēs baudīt karstumu, iespējams, tas vairs nenotiks nekad.

-    Piedodiet, ser. Virtuve ir slēgta, sacīja īpašnieks, slaucīdams rokas priekšautā, kas sedza arī platās krūtis. Tas laika apstākļu dēļ.

-     Vai par sovrinu iedosiet maizi, sviestu, zemeņu džemu un karstu tēju?

Zelta monēta, kuru viņš nolika uz galda, bija krietni dāsnāka samaksa nekā parasti par šādām precēm.

-    Tūliņ pat, ser.

Maize, sviests, zemeņu džems un karsta tēja tieši tādu cienastu todien pirms piecpadsmit gadiem bija licis galdā Džeremija Tresks.

"Džeremija Tresks!" vīrietis rūgti nodomāja. "Tevi arī sodīja."

Niknumā kūsādams, viņš prātā pārskaitīja savus daudzos upurus. Viņš atcerējās Ņūgeitas cietumsargus, kuru pastrādātie varasdarbi pamudināja Emmu nosmacēt māti un mazo Rūtu un pašai pakārties. Pēc desmit ieslodzījumā izciestajiem murgainajiem gadiem cietumsargus izlaida no cietuma kuģiem. Taču ar šādu sodu nebija pietiekami. Tolaik

viņa stāvoklis sabiedrībā jau ļāva noskaidrot sīkākas ziņas par vēlamām personām.

Viņš noskaidroja, kurā nolaistajā miteklī abi apmetušies, un sarunāja kādu tavernas īpašnieku, lai piesola atvest viņiem bērnus. Dedzīgi atvēruši durvis pēc klauvējiena, abi nelieši savā priekšā ieraudzīja atriebēju.

Viņš bija uzmeklējis Sentdžonsvudas konsteblu, kurš tik bezsirdīgi piegādāja ziņas par mātes arestu, sekojis konsteblam līdz pagraba dzīvoklim, pagaidījis, kamēr tas dodas pie miera, un iemetis trīs lukturus pa logu un piepludinājis istabu ar degošu petroleju. Un tad viņš klausījās kliedzienos, konsteblam sadegot dzīvam.

Vēlāk viņš atgriezās nepabeigtajā ciematā, kurā bija dzīvojis kopā ar vecākiem un māsām. Tā kā ciema iedzīvotāji bija lieguši pārtiku bezpalīdzībā nonākušajām māsām, kamēr zēns ar tēvu pūlējās izlauzties cauri Londonas juridiskās sistēmas līkločiem, viņš saindēja ciemata aku. Pēc mēneša apciemodams to vēlreiz, viņš gandarīts konstatēja, ka mājas ir pamestas un kapsētās redz daudzas jaunas kopiņas.

Juristu klerki, kuri bija tik nicīgi izturējušies pret viņu un tēvu… Ņūgeitas cietuma priekšnieks, kurš nebija pietiekami uzraudzījis cietumsargus… Sentdžonsvudas policijas iecirkņa seržants, kurš nosūtījis viņa māti uz Ņūgeitu… Gadu pēc gada viņš bija īstenojis savu atriebības plānu, papildinājis sarakstu ar jauniem upuriem, atlicis, tomēr pastāvīgi tuvojies tā kulminācijai cilvēkiem, kuri visvairāk bija pelnījuši sodu.

-    Te, ser, būs jūsu maize, sviests, džems un karsta tēja.

Krimā viņš nez ko būtu atdevis par šādu vienkāršu maltīti pirms kaujas. Bija vajadzīgs spēks. Vēl bija daudz darba.

"Māte. Tēvs. Emma. Rūta."

Prātā it kā noklikšķēja, un litānijai pievienojās vēl citi mirušie, par kuriem viņš sēroja.

"Mana sieva. Mans nedzimušais bērns. Man gribas mirt."

*  * *

-    Nudien, ja paliksim pilī, viņš nevarēs mums piekļūt, sprieda princis Alberts.

-    Patiesi, Jūsu Augstība, jūs esat konsteblu un karavīru ielenkumā, apstiprināja komisārs Meins.

-    Bet… cik ilgi pili var šādi apsargāt? Nedēļām ilgi? Mēnešiem? princis Alberts nerimās.

-    Jā, Jūsu Augstība, ja nepieciešams.

-    Un vēl ilgāk?

Komisārs nolaida skatienu.

-    Mēs meklējam viņu, Jūsu Augstība. Viņam nepieciešama pajumte un pārtika. Mūžīgi viņš no mums neizvairīsies.

-    Taču viņa rīcībā ir ļoti vērienīgi līdzekļi. Niknums viņā krājies piecpadsmit gadus. Viņam ir neizmērojama pacietība, princis Alberts prātoja.

-    Nē! iejaucās karaliene Viktorija. Es atsakos to pieļaut.

-    Jūsu Majestāte? komisārs Meins pārsteigts pajautāja.

-Ja dienām un varbūt pat nedēļām un mēnešiem ilgi pie

pils uzturēsies tik daudz karavīru, garāmgājēji sāks aizdomāties, kālab mums radusies nepieciešamība pēc tik nopietnas apsardzes. Ļaudis var pat pieļaut, ka mēs baidāmies no krievu iebrukuma.

-      Mēs varam pārcelties uz Vindzoras pili, princis

Alberts ierosināja. Tur pastiprināta apsardze neradītu tik lielas aizdomas.

Bekers piegāja pie loga un pavilka sāņus aizkaru. Ārā aiz augstā loga plosījās sniegputenis. Ēnas pamazām saplūda ar tumsu.

-    Jūsu Augstība, jūs nevarētu doties ceļā agrāk kā rīt no rīta. Cik kariešu vajadzētu jums pašiem, jūsu bērniem un jUsu kalpotājiem?

-    Pārāk daudz, un tas piesaistīs uzmanību.

Visi pagriezās pret runātāju. Telpā ienāca Raiens, balstīdamies uz Emilijas rokas, un Bekers skrēja viņam pretī.

-    Inspektor Raien! karaliene viņu uzrunāja. Jums uz mēteļa ir asinis.

-    Pirms septiņām nedēļām iegūtā brūce atkal atvērās, Jūsu Majestāte. Raiens ļāva, lai Emilija un Bekers palīdz viņam apsēsties krēslā netālu no paaugstinājuma. Doktors Snovs mani cieši pārsēja. Raiens saviebās. Varbūt pārāk cieši.

-    Jums nevajadzēja šurp nākt. Apliecinādama patiku pret Raienu, karaliene nokāpa no paaugstinājuma un pagājās viņam pretī. Jums būtu jāatpūšas.

-     Kad šī izmeklēšana būs beigusies. Uzturoties doktora Snova kabinetā, man ne uz bridi neizgāja no prāta doma, ka mana īstā vieta ir šeit, kur varu jūs apsargāt tāpat kā pirms piecpadsmit gadiem.

-    Jūsu uzticība ir aizkustinoša.

-     Es jūsu labad esmu gatavs iet nāvē, Raiens apliecināja. Dzirdēju jūs apsveram domu pārcelties uz Vindzoras pili. Jūsu Majestāte, jums būtu nepieciešams tik daudz kariešu, ka to nekādi nav iespējams paveikt slepus.

-     Varbūt mēs varētu sagatavot vairākas kariešu grupas un izsūtīt katru uz savu vietu, ierosināja lords Pālmerstons. Tad pulkvedis nezinātu, kurai grupai sekot.

-     Bet ko rakstītu laikrakstos, ja uzzinātu, ka pili vienlaikus atstāj daudzas karietes, kas dodas uz dažādām pusēm? karaliene Viktorija iebilda. Tas nenāktu par labu. Redzot tādu sajukumu, garāmgājēji nospriestu, ka pili valda panika, acīmredzot krievu iebrukuma draudu dēļ. Mūsu ienaidnieki gūtu drosmi, turpretim mūsu kareivji zaudētu cīņassparu. Nē. Kamēr putenis nerimst, nosūtiet uz pili tik daudz sargu, cik vien nepieciešams. Taču, kad debesis skaidrosies…

-    Jūsu Majestāte, raudzīsim, vai es noskārtu pareizi, komisārs Meins ieteicās. Vai jūs no tiesas ierosināt, lai rit, tiecoties iedvest pavalstniekos paļāvības sajūtu, pils sargi turpina dežurēt ierastajā skaitā?

*  * *

Uzņemtais ceļš veda viņu garām džentlmeņu klubiem Pelmelā.

Tomēr konstebls viņu apturēja par spīti cienījamajai ārienei.

-    Ja neiebilstat, ser, es pajautāšu, kādās darīšanās ejat.

-     Es esmu sūtīts personiskā uzdevumā piegādāt lielu naudas summu lordam, kura vārdu man nav pieļauts izpaust.

-    Lielu naudas summu?

-    Piecus tūkstošus mārciņu banknotēs.

Vīrietis pavēra ādas maku un aicināja konsteblu iespīdināt tajā lukturi.

Konstebls nekad dzīvē nebija redzējis tik daudz naudas vienkop. Viņš spēji ieelsās.

-    Ser, vispareizāk darīsiet, ja steigšus pabeigsiet iecerēto. Ielās staigā ļauns vīrs.

Pa ceļam uz Grīnparku viņu vēl divreiz apturēja konstebli. Tobrīd putināja tik spēcīgi un krēsla bija tā sabiezējusi, ka lukturi viņiem visādā ziņā bija nepieciešami.

-    Staigāt apkārt ar tādu naudas daudzumu nav droši. Steidzieties aši turp, kur jūs gaida, ser.

Viņš pieķērās Grīnparka metāla žoga pīķiem un pārtrausās pāri, nokrita otrā pusē un aizvēlās sniegā.

Atmiņā atausa kāpiens pāri žogam pirms piecpadsmit gadiem, kad vajadzēja bēgt no pūļa, kurš apsūdzēja viņu kā līdzdalībnieku Edvarda Oksforda sarīkotajā atentātā pret karalieni. No jauna vīrietis domās izdzīvoja tās milzīgās mokas, kad žoga dzelzs smaile iedūrās stilbā un viņš tolaik vēl zēns -, kājai asiņojot un sāpes ciešot, aizkliboja prom. Pēc ģimenes bojāejas viņš Grīnparkā bija pavadījis neskaitāmas nedēļas, rada tur patvērumu un pat pārlaida naktis, tādēļ jutās tur kā mājās.

Sniegpārslas dzēla vaigos. Viņš aizsvieda cilindru un uzstīvēja galvā strādnieka cepuri. Arī naudas maku viņš aizlingoja sniegā. Piebāzto, resno maku bija grūti nēsāt līdzi, un viņam to tikpat vairs nevajadzēja.

Puteņa aizsegā soļodams tālāk, viņš nonāca pie žoga posma, kas stiepās iepretim pilij. Vien dažu soļus tālāk viņš toreiz puikas gados bija lūdzies karalieni palīdzēt viņa ģimenei, un tieši tur Edvards Oksfords bija šāvis uz valdnieci.

Vīrietis tumsā piespiedās pie koka, ļaudams pelēkajām drānām saplūst ar stumbru. Otrpus žogam mirguļoja lukturi. Negaidīti tam pretī iznira cita nācēja luktura stars.

-    Vai tu redzēji kaut ko? iejautājās pirmais.

-     Viss ir klusu. Šāds laiks gan ir pretīgs, bet mēs vismaz pamanīsim pēdas sniegā, ja kāds sadomās iet uz pili.

-    Ja nu vienīgi tas nolāpītais putenis nepieņemsies spēkā un neaizvilks pēdas.

-    Neizdosies. Es izskaitīju, cik vajag laika, lai nostaigātu manu patruļas posmu. Četrdesmit sekundes no viena gala līdz otram. Pat sniegavētra nevarētu aizputināt pēdas tik strauji.

-    Dzirdēju, ka meklētais ir vīrs, kurš karojis Krimā. Tātad viņš ir pieradis skriet un paciest aukstumu.

-    Jā, karaliene viņu kā varoni iecēla par bruņinieku. Tagad pati kož pirkstos.

-    Kad viņš tiks mums nagos, tad nožēlos, ka nepalika Krimā.

Cilvēki izšķīrās. Lukturu stari aizlīgoja pretējos virzienos, un vīri pazuda aiz birstošā sniega sienas.

Pagājies uz priekšu, vīrietis nonāca pie vārtiņiem. Atkal nostājies zem koka, viņš vēroja vienu no konstebliem pasoļojam garām.

Steigšus viņš atvēra vārtiņus un sekoja policistam. Nonācis tik tuvu, ka varēja saskatīt konstebla uniformu, viņš ar cimdoto roku aizspieda policistam degunu un muti un ar otru sagrāba aiz kakla un pavilka atpakaļ.

Pārvarēt konstebla pretestību varēja ar aizvien stiprāku spiedienu, vienlaikus žņaudzot un salaužot upura balseni. Atstājis dziļas sliedes sniegā, viņš ievilka mirstošo vīru pa atvērtajiem vārtiņiem parkā. Uzbrucējs ne uz mirkli nepārtrauca skaitīt.

"Četrdesmit sekundes no viena gala līdz otram." Tieši

tik laika, pēc konstebla teiktā, bija nepieciešams viņa patrulēšanas posma apstaigāšanai.

Trīsdesmit trīs, trīsdesmit četras, trīsdesmit piecas.

Konstebla augums atslāba.

Viņš nometa mirušo zemē un pa nupat atstātajām pēdām sniegā steidzās atpakaļ. Palēcies viņš pieķērās zaram, pievilkās un uzrāpās kokā. Arī šoreiz pelēkā drēbju kārta ļāva palikt neredzamam.

-    Palīgā! Mani noķēra! Ātrāk! Viņš mani piebeigs! viņš kliedza lejup.

Otram konsteblam tobrīd jau būs radušās aizdomas. Viņam kolēģis bija jāsatiek vēlreiz un tikai tad jāapgriežas un jādodas pretējā virzienā gar žogu.

-    Palīgā! vīrietis kokā vēlreiz uzsauca.

Sniegā gurkstēja soļi kāds skriešus tuvojās no kreisās puses. Ari no labās puses steidzās kāds cilvēks.

Pa atvērtajiem vārtiem parkā iedrāzās divas ēnas.

-    Pēdas! Te kāds ir vilkts pa zemi.

-    Tas zellis ir parkā!

Atskanēja citi soļi, tikai no ielas pretējās puses. Tumsā un spēcīgajā putenī ar grūtībām saskatāmi, pa atvērtajiem vārtiem ietraucās vēl divi konstebli.

Kad abi bija paskrējuši garām kokam, viņš nolēca sniegā un atmuguriski devās pa viņu pēdām atpakaļ pāri ielai.

-    Harijs! no parka uzkliedza kāds vīrietis. Tas nelietis viņu nogalināja!

-    Bet… kur viņš palicis? Mūsu pēdas es redzu, bet citas ne!

Viņš nonāca Konstitjūšenhillas pretējā pusē, kur valdīja

pilnīga tumsa. Vairākkārt izpētījis šo apkārtni, vīrietis zināja, ka iepretim parka vārtiņiem, pa kuriem bija nupat iznācis, aug koks. Tas atradās blakus mūra sienai, kas apjoza

pils dārzus. Viszemākais zars stiepās tik augstu, ka vienīgi tik garš cilvēks kā viņš varētu to aizsniegt, ja palēktos, pienācīgi sakopodams spēkus. Neizkāpdams no pēdām, kuras bija atstājis viens no patrulētājiem, viņš lēca.

-    Skrienam atpakaļ! parkā atkal kāds sauca.

Viņš iešūpojās ar visu augumu, iztaisnoja rokas un pievilkās.

-    Pārmeklējiet ielas otru pusi! kāds deva pavēli.

Bēglis nosēdās uz zara jāteniski un sāka lēnām kūņoties

uz priekšu. Neizbēgami nācās notraust uz zara sabirušo sniegu, taču viņš cerēja, ka patruļu policisti vairāk uzmanības pievērsīs mūra augšpusei, kur sniega kārta palika neskarta. Vējš pieņēmās spēkā un, pluinīdams zarus, purināja no tiem sniegu, tālab viņš cerēja, ka pilnīgi kailais zars nepiesaistīs vajātāju vērību.

Skaļi un satraukti elsdami, konstebli izskrēja no parka.

-    Pārskatīt visas malas!

-    Mēs te visu izbradājām. Kā mēs zināsim, kuras ir viņa pēdas?

Aiz mūra stiepās mūžzaļu krūmāju rindas, kuras atdalīja nelieli laukumi tur, domājams, pavasaros ziedēja puķes. Viņš nolēca no zara un attapās starp krūmiem.

Tuvojās luktura gaisma. Šoreiz lukturi nesa šinelī ģērbies karavīrs, kas staigāja gar krūmiem un uzmanīgi pētīja sniegu, meklēdams pēdas.

Viņš uzbruka, aizspieda ar cimdoto roku karavīram muti un degunu un ar otru roku sagrāba pie rīkles. Ievilcis vīrieti aiz krūmiem, viņš turpināja žņaugt, līdz pretestība norima, rokas un kājas noraustījās un augums gulēja nekustīgi.

Steigšus viņš norāva nogalinātajam šineli, uzmeta to mu

gurā, iegrūda kabatā strādnieka cepuri un nocēla karavīram ķiveri.

Kāds sauca vārdu, kuru nevarēja izšķirt. Paguvis aizpogāt tikai divas šineļa pogas, viņš paķēra laternu, iznāca uz takas, kuru bija ieminis karavīrs, un devās turp, no kurienes bija atskanējusi balss.

Tuvāk panācās kāds vīrietis.

-    Kaprāli? viņš vaicāja.

Balss īpašnieka formastērpa zīmotnes liecināja, ka tas ir seržants, leraudzidams armijas šineli un ķiveres apveidu, pretimnācējs manāmi nomierinājās.

-    Ko tu tur darīji? Seržants aizsedza acis, sargādamies no gaismas stara. Atvieglojies karalienes krūmājos?

Vīrietis iesita ar dūri seržantam pa rīkli, sadragādams balseni, un ar cimdoto roku aizspieda tam muti, lai nebūtu dzirdami mirstošā drudžainie gārdzieni. Pēc tam viņš ievilka līķi krūmos.

Iekams skatienam aiz sniegputeņa sienas parādījās pils aizmugure, viņam nācās aizsūtīt nāvē vēl divus sargus.

*  * *

-    Jūsu Augstība, vai savulaik jūsu ēdamistaba neatradās blakus zālei, kur svētdienas vakarā pulcējās jūsu viesi? jautāja de Kvinsijs. Tajā varēja nonākt pa durvīm, kas tagad ved uz kalpotāju spārnu.

-    Kas tas par jautājumu? lords Pālmerstons burkšķēja.

Bet princis Alberts atbildēja:

-    Jā. Mēs nesen pārcēlām ēdamistabu citur. Kā jūs to zinājāt?

-     Svētdienas vakarā, gatavodamies sēsties pie galda, es

un Emilija tērzējām ar pulkvedi Tresku un Kembridžas hercogu. Norādīdams uz kādām durvīm, pulkvedis acīmredzot sprieda, ka aiz tām atrodas ēdamistaba. Bet hercogs vērsa uzmanību uz šo kļūdu.

-    Parasts misēklis. Lords Pālmerstons atmeta ar roku.

-    Tā varētu gadīties jebkuram.

-     Taču to pieļāva tieši pulkvedis Tresks, de Kvinsijs aizrādīja. īru puisis, kurš lūdzās Viņas Majestāti glābt viņa māti, tēvu un māsas.

-    Man ir grūti aptvert, kā pulkvedis Tresks varēja uzzināt par to, kur agrāk atradās ēdamistaba, princis Alberts pauda neizpratni.

-    Pirms astoņiem gadiem pili remontēja. Vai tā ir taisnība, Jūsu Augstība?

-     Jā. Lai izbūvētu austrumu spārnu. Taču ēdamistaba būvdarbos neietilpa. Kā es jau nupat liku saprast, vēl nesen šīm vajadzībām mēs lietojām citu telpu.

-    Jūsu Augstība, kas vēl, ja neskaita jūs pašu un arhitektu, pārraudzīja darbus tolaik pirms astoņiem gadiem?

-     Kjubitu brāļi. Visnotaļ cienījama firma. Viņi uzcēluši daudzus namus Blūmsberi un Belgreivijā.

-     Vai neviens cits, Jūsu Augstība? de Kvinsijs taujāja.

-    Tas noteikti bija vērienīgs pasākums.

-     Bez šaubām, viņi nolīga apakšuzņēmējus, kuru rīcībā bija bezgalīgi daudz strādnieku, princis Alberts atzina.

-    Un viena šāda vīra rīcībā bija neskaitāmi daudz strādnieku, de Kvinsijs piebilda.

-     Lai Dievs stāv klāt! Es tagad atminos… Pārvarējis sākotnējo mulsumu, princis Alberts pēkšņi apķērās. Viens no apakšuzņēmējiem bija Džeremija Tresks. Pulkvedim bija iespēja tikt pie pils būvniecības plāniem.

Apjauzdami šādas atklāsmes nozīmīgumu, visi apklusa. Aiz loga kauca sniegputeņa brāzmas.

Atvērās durvis, un spalgās atbalsis visus iztrūcināja.

-    Jūsu Majestāte, paziņoja kalpotājs, ieradies policijas seržants, nesdams steidzamu vēsti komisāram Meinam.

Klāts kūstošām sniegpārslām, pa durvīm iesteidzās seržants. Ieraudzījis, ka zālē atrodas arī karaliene Viktorija un princis Alberts, seržants satraukts paklanījās.

-    Komisāra kungs, vai drīkstu ziņot tikai jums?

-    Tu drīksti runāt visu klātbūtnē.

Nedroši paraudzījies uz karalieni, seržants paklausīja.

-    Ser, Grīnparkā ir nonāvēts konstebls.

-    Kā, lūdzu?

-    Un pils dārzos mēs atradām trīs mirušus karavīrus. Vienam slepkava ir novilcis šineli.

-    Tas nozīmē, ka tagad viņš var izlikties par pils sargu, Bekers norādīja.

Piepeši apgaismojums Troņa zālē dzisa. Pie sienas uzstādītās gāzes lampas cita pēc citas kļūva blāvākas, liesmas sprēgādamas noslāpa. Tagad zālē gaismu meta vienīgi kvēlojošās ogles kamīna, un tās tumsu padarīja vēl necaurredzamāku.

-    Viņš ir iekļuvis pilī, nočukstēja Raiens.

*  * *

Emilijas de Kvinsijas dienasgrāmata. Turpinājums

Kaut arī Troņu zāles tālākie stūri un durvju ailas bija tnanam skatienam slēgtas, plašā tumšā telpa nu likās drīzāk izplešamies, nevis saraujamies. Es iztēlojos tagad tik

noslēpumainajās dzīlēs mostamies bezgalīgas briesmas.

-     Nesiet lukturus un sveces! princis Alberts uzsauca kalpotājam, kuru pie durvīm vairs nevarēja saskatīt.

-     Ikkatrā gaitenī nostādiet pa konsteblam! komisārs Meins pavēlēja seržantam, kurš bija atnesis šausminošās vēstis. Brīdiniet karavīrus, ka slepkava ir ģērbies tāpat kā viņi!

Kaut arī saņēmuši steidzamus rīkojumus, vīri kavējās tos izpildīt. Viņi, tāpat kā mēs, bija tumsas saistīti. Vien tad, kad kalpotājs aizdedzināja sveci, abi varēja aiztraukties pa gaiteni. Mēs nolūkojāmies, ka izzūd viņu rēgainās ēnas.

Es dzirdēju komisāru Meinu izņemam no kabatas kādu priekšmetu. Kaut kas noskrapstēja gar kārbiņas sāniem, un uzšvirkstēja Lucifera kociņa vārā uguns.

-      Uz galda man līdzās ir svece, blāvās gaismiņas apspīdēts, ierunājās Šons.

Komisārs aši aizdedza tās degli, ieraudzīja tai blakus vēl vienu sveci un pielika uguni arī tai.

-     Ja pulkvedis rauga ar mums dzīt jokus, viņš necik daudz nav sasniedzis, ieteicās princis Alberts, rādīdams drošsirdīgu vaigu. Manā jaunībā gaismu radīja vienīgi sveces.

-     Jūsu Majestāte, cik jūsu bērnu patlaban atrodas šajā rezidencē? lords Pālmerstons jautāja.

-     Septiņi. Vecākais dēls Edvards mīt Vindzoras pilī.

-     ļānostāda konstebli arī pie viņu istabām.

-    Nē, sapulciniet bērnus vienkop, Šons čukstēja. Varēja redzēt, ka viņš cieš sāpes. Šeit. Atvediet viņus šurp. ļa visi būs vienā vietā, tad viņus būs vieglāk pasargāt.

-     Iespējams, tad viņi būs vieglāk sasniedzami, iebilda tēvs.

Šonam aizžņaudzās balss.

-      Patiesi, pulkvedis mūs nostādījis tādā stāvoklī, ka jebkura iespējamā rīcība var izrādīties nepareiza.

-     Ak, es kaut ko dzirdēju! es paziņoju pārējiem.

-     Vējš triec sniegu logā, teica karaliene Viktorija.

-              Nē, jūsu Majestāte, es saklausu vēl kādu šņākoņu.

-     Es virzījos gar sienu. Te, šajā lampā. Es pastiepu roku. Gāze atkal sākusi plūst.

-    Jā, es saožu! iesaucās komisārs Meins.

Viņš uzšvirkstināja sērkociņu un aizdedzināja gāzes lampu.

Piesteidzies klāt, lords Pālmerstons sekoja viņa paraugam. Bet gaismekļu bija daudz. Kad viņi nonāca līdz lampu rindai pie pretējās sienas, gāze jau bija tā uzkrājusies, ka, pieliekot sērkociņu, uzplaiksnīja neliels liesmu mutulis.

-     Princi Albert, cik gāzes lampu ir šajā pilī? Raiens jautāja.

-     Precīzu skaitu es nezinu. Četri simti. Varbūt vairāk.

-      Tātad šobrīd no lielākās daļas šo četrsimt lampu strūklo gāze, secināja Raiens. Vai pulkvedis Tresks ir panācis, lai gāzes padevi vairs nav iespējams noslēgt? Ja tā, cik ilgs laiks aizritēs, līdz kalpotāji no jauna iedegs visas lampas? Vai viņi spēs tās visas atrast? Vai lampas ir ierīkotas arī pagrabā, bēniņos un citās telpās, kur gāze noplūdīs tik ilgi, kamēr uzkrāsies un var izraisīt sprādzienu? Mums aši jāsavāc kopā jūsu bērni un jāaizved no pils.

Manu skatienu piesaistīja kāda kustība. Es pagriezos pret troni un paaugstinājumu. Pārējie rīkojās tāpat.

Ģērbies armijas tēraudpelēkajā šinelī, starp mēļajiem aizkariem, kas slīga lejup aiz troņa, iznāca pulkvedis Tresks. Aizkari pašķīrās kā teātra dekorācijas, un mēs ieraudzījām durvis, kuras Viņas Majestāte acīmredzot izmantoja īpašos gadījumos.

Vairāk par pulkveža negaidīto parādīšanos mūs satrieca tas, ko viņš nesa rokās.

-     Leopold! karaliene Viktorija satraukta iesaucās.

Trauslais, izbiedētais puisēns bija aptuveni divus gadus vecs. Viņa piere bija pārsieta, un man atmiņā atausa Viņas Majestātes minētais svētdienas vakariņās.

"Vai princis Leopolds ir atveseļojies no savainojuma?" bija jautājis Kembridžas hercogs.

Karaliene Viktorija atbildēja: "ļā, tencinu, nelielais savainojums pierē beidzot mitējies asiņot. Acīmredzot pat doktoram Snovam nav pa spēkam izskaidrot, kālab visniecīgākā skramba kritiens Leopoldam izraisa tik bagātīgu asiņošanu."

Tas bija Viņas Majestātes jaunākais dēls.

Pulkvedis Tresks vairs neizturējās ar apvaldu, disciplīnu un militāru cieņu, kā es bija viņu redzējusi darām mūsu pirmajā tikšanās reizē Svētā fēkaba baznīcā. Tagad viņa kustības izskatījās straujas, enerģiskas un nepacietīgas. Agrāk tik cēlos, pievilcīgos sejas pantus nu izķēmoja niknums. Viņš apsēdās uz troņa un smagi iekārtoja bērnu sev uz kreisā ceļgala reiz es biju redzējusi kādu izklaidētāju tā novietojam uz ceļgala marioneti un runājam it kā caur tās muti.

Ar vienu roku pulkvedis sagrāba bērnu aiz skausta.

Ar otru viņš piespieda naža asmens smaili zēnam pie vaiga.

-      Lord Pālmerston, uzsauciet kalpotājiem un paskaidrojiet, ka Viņas Majestāte nevēlas, lai viņu traucē. Pēc tam aizveriet durvis, pulkvedis Tresks pavēlēja. īru akcents balsī bija krietni jūtamāks nekā iepriekšējā vakarā, kad viņš gulēja tramīgā miegā un sauca Ketrinas vārdu.

-     Ja šim zēnam pat visnevainīgākais klupiens izraisa nevaldāmu asiņošanu, tad iztēlojieties, kādas sekas radīsies, ja es mazliet iegriezīšu ādā ar nazi. Zēns lūkojās viņā baiļpilni ieplestām acīm. Lord Pālmerston, dariet, kā lieku. Nepārbaudiet manu apņēmību, pulkvedis brīdināja.

Viņa Gaišība piegāja pie durvīm un izliecās, uzrunādams sulaini:

-     Mēs apspriežamies ar Viņas Majestāti. Viņu pašlaik nedrīkst traucēt.

Tad lords Pālmerstons aizvēra durvis.

-      Labi. Un tagad visi panāciet tuvāk, tronī sēdēdams, izrīkoja pulkvedis. Zēns knosījās viņam uz ceļgala. Visi paklausīja. Es esmu pārliecināts, ka doktorātu Snovam pietiek spēju noteikt, ka holeras epidēmiju var izraisīt atejas bedres piesārņots ūdens brīvkrāns Soho rajonā, Tresks turpināja. Taču daudzos citos jautājumos viņš ir nejēga. Arī to, kādēļ jūsu dēls nepārstāj asiņot, viņš nezina.

Ierasti glīto ādu pulkveža Treska sejā dusmas bija pārvērtušas līdz nepazīšanai, un tā šķita nostiepjamies pār kauliem, izceļot galvaskausa apveidus.

Man pakrūtē žņaudza saltums.

-     Jāsecina, ka mani māc lielāka ziņkāre nekā jūs, Viktorija, bilda pulkvedis. Viņš karalieni uzrunāja vārdā, neminot titulu, tas klātesošajiem bija spēcīgs trieciens.

-     Pirms vairākiem mēnešiem, uzzinājis par jūsu dēla kaiti, es izsūtīju vīrus uz dižākajām universitātēm un slimnīcām pasaulē, lai izdibina, vai kāds par šādu slimību kaut ko zina. Un… vai varat aptvert neaptveramo? Amerikas pilsētā Filadelfijā kāds doktors Džons Otto bija aizsācis tā saucamās noasiņošanas slimības pētījumus. Bet tieši doktors Fridrihs Hopfs Cīrihes universitātē ir rūpīgi izskaidrojis šos traucējumus. Viņš tos nosauca par hemofiliju, un misters de Kvinsijs, būdams grieķu valodas zinātājs, neapšaubāmi pratīs šo vārdu pārtulkot.

-      "Asins mīlestība", sacīja tēvs.

Pulkvedis Tresks pamāja.

-      Asins slimību rada mīlestība, pārošanās. Tai par upuri krīt tikai zēni, Viktorija. Viņu mātes to pārnēsā un nodod dēliem, neizrādot simptomus.

-     Nē… karaliene Viktorija izdvesa.

-     Jūsu bērna asinīs trūkst tā elementa, kas liktu asinīm sabiezēt pēc ievainojuma. Jūsu dēļ viņš ir nolemts būt par asiņotāju. Šī slimība ir ieperinājusies jūsu organismā un gaidīja, kamēr jūs izgājāt par sievu pie brālēna, jūsu ļoti tuva asinsradinieka, ļa jūsu meitas šonakt neies bojā, ja viņām būs izdevība apprecēties un laist pasaulē dēlus, arī viņas var nodot šo slimību saviem vīriešu kārtas pēcnācējiem un tādējādi inficēt citus Eiropas karaliskos namus. Tā, Viktorija, ir jūsu puvuma pazīme.

-     Esiet nolādēts! princis Alberts izgrūda.

-     Albert, mēs visi esam nolādēti, pulkvedis Tresks attrauca.

Arī princi viņš nosauca priekšvārdā tas likās šokējoši.

Pulkvedis paskatījās uz mani ar to pošu savādo sejas izteiksmi, kuru biju ievērojusi mūsu pirmajā sastapšanās reizē.

-     Ē-ērn… viņš sastomījās. Emilija, es vēlos, lai jūs ejat prom. jums šeit nav jāatrodas.

-     Es no tēva nešķiršos.

-     Tādā gadījumā arī jūsu tēvs drīkst iet prom. Es negribu, lai jūs te atrodaties. Saņemiet spēkus un ejiet! Inspektors Raiens un seržants Bekers arī drīkst aiziet. Es neloloju naidu pret viņiem un varu vienīgi cildināt viņu spējas.

Viebdamies un turēdams ar rokām vēderu, Šons pietrausās kājās.

-     Es palikšu te, pie Viņas Majestātes.

-     Arī mana vieta ir pie Viņas Majestātes, Džozefs piebalsoja.

-     Rīkojieties, kā muļķīgā kārtā vēlaties. Bet Viktorija, Alberts, komisārs Meins un lords Pālmerstons paliek.

-     Cik ilgi? lords Pālmerstons gribēja zināt.

-      Līdz pils uzies gaisā un mēs, protams, iesim bojā. Ja kāds no jums mēģinās patvaļīgi aiziet, es ieskrambāšu puisītim seju, un viņš noasiņos līdz nāvei. Rodas interesanta dilemma. Viktorija un Albert, jūs varat aizbēgt un izglābties uz sava dēla dzīvības rēķina. Vai arī varat palikt un cerēt, ka es izrādīšu žēlsirdību un jums ar dēlu būs ļauts aizbēgt, pirms kāds kalpotājs aizšķiļ sērkociņu pie lampas, kur uzkrājusies gāze. Es varu jums apliecināt, ka telpā, kur uzstādīts galvenais gāzes vārsts, vairs iekļūt nevar un pagrabs un bēniņi ir piepildījušies izga

rojumiem. Kas, jūsuprāt, varētu nodrošināt brīvlaišanu jums un dēlam? Padomāsim. Vai lūgšanās varētu līdzēt? Pamēģiniet man sacīt: "Lūdzu, atstājiet manu dēlu dzīvu!"

Pulkveža balss pēkšņi kļuva citāda. Šķita, ka ar mums tagad runā mazs īru zēns.

Manam augumam pārskrēja drebuļi.

-     "Lūdzu, palīdziet manai mātei, tēvam un māsām!" viņš atgādināja vārdus, ko reiz bija sacījis valdniecei.

Vienlaikus viņš šūpoja prinča Leopolda galvu augšup un lejup, it kā kustinādams marioneti. Radās iespaids, it kā balss ar īru akcentu skanētu no bērna mutes.

-     Mitējieties! princis Alberts paģērēja.

Pulkvedis Tresks piespieda naža smaili ciešāk zēna vaigam, atstājot ādā iespiedumu.

-     Tā vietā, lai pavēlētu, jums pienāktos lūgties tikpat izmisīgi, kā lūdzos es. "Lūdzu, palīdziet manai mātei, tēvam un māsai!" viņš noskaldīja balsī ar īru akcentu, un tā šķita nākam no bērna, kuru viņš ucināja uz ceļgala. Tagad lūdzieties mani. Metieties ceļos un sauciet: "Lūdzu, saudzējiet manu dēlu!"

Pārsteigta es ieraudzīju tēvu iznākam priekšā.

-      Klausieties, pulkvedi Tresk, jūs pats esat zaudējis bērnu un zināt, cik ļoti tas plosa sērojošo vecāku sirdis. Brīnos, ka jūs esat ar mieru pakļaut briesmām citu bērnu.

-     Ko jūs tur runājat?

-     Par jūsu nedzimušā bērna slepkavību, pulkvedi Tresk. Nevar taču noliegt, ka par to atbildīgs esat jūs, tēvs paskaidroja.

-     Mans vārds ir Kolins! Man nebija nekādu nedzimušu bērnu.

-     Toties pulkvedim Treskam bija, un viņam jāuzņemas atbildība arī par savas sievas slepkavību.

Pulkveža izturēšanās spēji kļuva citāda. Saspringto, stingo dusmu izteiksmi nu nomainīja militāra stāja. Tāpat arī īru akcents bija pagaisis.

-     Tā bija kļūda! vīrietis iesaucās man tik pazīstamajā londonieša, pulkveža Treska, balsī.

-      Vai jūs Ketrinu mīlējāt? Vai ari laulības ar viņu bija vien kārtējais soda mērs viņas vecākiem? tēvs taujāja.

Iru zēna balss atgriezās un atkal šķita nākam no pārbiedētā bērna mutes. Niknumā pārmainītie vīrieša vaibsti atkal iekritās un padarīja seju līdzīgu spocīgam galvaskausam.

-      Viņiem visiem pienācās mirt par to, kāds liktenis piemeklēja manu ģimeni!

-     Jā, mēs noskaidrojām, ka jūsu māte un abas māsiņas rada šaušalīgu nāvi cietumā, tēvs atzina.

-     Etnma ar brīnišķīgajām zilām acīm. Rūta ar spraugu priekšzobos, kur bija izkritis zobs, bet tas viņas smaidu padarīja vēl burvīgāku.

Šie vārdi mani pavisam satrieca. Beidzot bija atrisināta mīkla, kas nebija man devusi mieru vairākas dienas. Tagad es atģidu, kādēļ viņš par varītēm gribēja mani sūtīt prom.

Es paspēru soli uz priekšu.

-     Kas notika ar jūsu tēvu, Kolin? es vaicāju.

-    Spēcīga drudža nomocīts, viņš izdzisa netīrajā šķērsielā. Neviens ārsts viņam nepalīdzēja.

-     “Šausmas satricina skumjas, kas grauž sirdi," tēvs aizlūzušā balsī citēja vienu no savām esejām.

-     Ņemiet savu meitu un ejiet!

-     Koiin, paskatieties uz mani, es aicināju.

Vīrietis pagriezās. No spraigā skatiena man asinis

stinga dzīslās.

-     Es noteikti jūs nepametīšu, es nosolījos.

-     Ejiet! viņš ieelsdamies lūdzās.

-     Pulkvedi Tresk, kāpēc jūsu māti arestēja par zādzību veikalā? tēvs taujāja.

-    Mans vārds ir Kolins! Mēs tikai nesen bijām atbraukuši no Īrijas, viņš bēra vārdus, nejaudādams valdīt trako sašutumu. Apmetāmies nepabeigtā ciematā četru jūdžu attālumā no Sentdžonsvudas. Tēvs strādāja namdara darbus, palīdzēdams būvēt ciematu. Māte raudzīja iedraudzēties ar kaimiņienēm, taču mūsu izcelsmes dēļ tās izturējās pret viņu ar aizdomām. Tomēr viena izrādījās mazliet laipnāka. Ievērojusi mātes adīšanas prasmi, viņa ieteica aiznest dažus adījumus uz kādu veikalu Sentdžonsvudā un pārdot. Veikals piederēja kādam Bērbridžam.

-     Tirgotājam, kurš apsūdzēja jūsu māti zādzībā, piebilda tēvs.

-     Lai cik ļoti mūs mocītu izsalkums, māte nemūžam neiedomātos zagt! Viņa ik vakaru lasīja man, tēvam un māsām priekšā Bībeli. Tā viņa man un māsām iemācīja lasīt.

-     Un tomēr Bērbridžs viņu apsūdzēja, tēvs sacīja.

-     Es nespēju to aptvert. Tikai vēlāk, kad biju pieaudzis, es izspiedu no viņa atzīšanos. Kaimiņiene, ar kuru māte mēģināja sadraudzēties, bija Bērbridža māsa. Kādudien, ieradies mūsu ciematā, viņš bija māti ievērojis un nokļuvis viņas aizgrābjošā skaistuma varā. Tālab viņš li

ka māsai, lai pamudina manu māti aiznest kādu adījumu uz viņa veikalu.

-     Bet… kādēļ Bērbridžs apvainoja viņu zādzībā?

-     Viņa nodoms bija… Es nevaru par to runā, kad klausās Em… vīrietis atkal saminstinājās. Emilija.

Man radās aizvien ciešāka pārliecība par to, kālab viņš uz mani raugās tādām acīm.

-     Laikam es sapratu, es paziņoju, paiedamas vēl tuvāk. Būs vieglāk, ja pateikšu to jūsu vietā. Apmaiņā pret apsūdzības atsaukšanu Bērbridžs vēlējās iegūt no jūsu mātes intīmus pakalpojumus. Būdama īriete, jūsu māte bija viņa žēlastības varā.

Vīrietim pār vaigiem ritēja asaras.

-               Likuma dzirnas mala pārlieku strauji, viņš sacīja.

-     Māti pārvietoja uz Ņūgeitas cietumu, un Bērbridžs nepaguva viņu uzrunāt vietējā cietumā un piedāvāt iecerēto darījumu. Vēlāk tēvs veikalā uzklupa Bērbridžam. Tirgotājs nosprieda, ka nu viss ir zudis, tādēļ nav vērts atzīties ļaunprātībā, un turēja mēli aiz zobiem.

-     Likums viņu sodīs, komisārs Meins zvērēja.

-     Par to, ka izteicis nepatiesu apsūdzību īru tautības sievietei? Ha! Augstākais sods būtu daži mēneši cietumā. Nav vērts. Bērbridžs saņēma sodu pirms vairākiem gadiem. Es stūmu viņam rīklē dziju tik ilgi, kamēr viņš aizrijās un nosmaka.

Kāds ieelsās.

Pulkvedis uzmeta karalienei Viktorijai nicinošu skatienu, neatslābstoši spiezdams nazi pie viņas dēla vaiga.

-      Es būtu varējis jūs mierīgi nošaut kādā no daudzajām reizēm, kad iznācāt sabiedrībā. Bet ar to man nebūtu pietiekami. Pirms četriem gadiem Kristāla pils izstā

des atklāšanas ceremonijas laikā es atrados skatītāju vidū. No pūļa iznāca ķīnietis spilgti krāsainā kostīmā un tuvojās jums. Es biju pagalam pārsteigts. Kristāla pilī bija nostādīti milzum daudzi sargi, taču neviens nemēģināja apturēt ķīnieti, kurš neatlaidīgi gāja arvien tuvāk jums. Apģērba dēļ gandrīz visi pieņēma, ka tas ir Ķīnas sūtnis. Taču šis cilvēks varēja būt jebkas. Viņu iepazīstināja ar jums, ar Albertu un pat ar jūsu bērniem. Viņš kopā ar jums apmeklēja daudzos izstādes stendus, ļūs izrādījāt viņam uzticību, lai gan patiesībā izrādījās, ka viņš nav nekas vairāk kā vietējais tirgonis, kurš meklē iespēju reklamēt savu krāmu veikaliņu, kas bija ierīkots uz džonkas upē. No tās dienas es nopūlējos, lai savā ziņā līdzinātos šim ķīnietim, pulkvedis Tresks turpināja stāstīt. Kā lai es apmānu jūs un lieku jums atplestām rokām mani pieņemt? Kā lai topu par jūsu draugu? Ar bagātībām vien būs par maz, jo man tā arī neizdosies nomazgāt no rokām zemes, kas pielipušas dzelzceļu būves laikā. Man bija nepieciešama izdevība. Tiklīdz sākās karš, es sapratu, ka esmu to atradis. Es izdevu naudu par virsnieka pakāpi, kas ļāva manai vienībai dislocēties netālu no jūsu brālēna vienības. Es iepazinos ar Viljamu Raselli un nokārtoju tā, lai viņš varētu mani redzēt kaujas laukā. Rasels attēloja mani kā varoni, kas karo par Angliju. Taču patiesībā, ikreiz nogalinādams ienaidnieka kareivi, es iztēlojos nogalinām jūs. Arī jūs, jūs un jūs… Viņš norādīja uz princi Albertu, komisāru Meinu un lordu Pālmerstonu. Taču visvairāk jūs, Viktorija. Kad es izglābu jūsu brālēnu, tad zināju, ka manam plānam ir lemts piepildīties. Mani gandarīja tas, ka jūs nemūžam negaidītu nāvi no cilvēka, kuru jūs iecēlāt par bruņinie

ku, no cilvēka, kurš sēdēja ar jums pie viena vakariņu galda, no cilvēka, kuru jūs pati ieaicinājāt savā tuvumā.

-     Bet tad jūs kļuvāt par cēloni savas sievas un nedzimušā bērna nāvei, iejaucās tēvs.

-     Man nebija ne sievas, ne nedzimuša bērna, viņš uzstāja balsī ar īru akcentu.

-      Bet pulkvedim Treskam bija gan. Nav tādas lietas kā aizmiršana.

-     Es savu māti, tēvu, Emmu un Rūtu atminos pavisam skaidri. īru zēna balss dusmās vērtās dobjāka.

-     Bet savu sievu un nedzimušo bērnu neatminaties? Es netieku gudrs, vai Kolins ir svešs radījums pulkveža Treska ādā vai arī pulkvedis Tresks ir sveša būtne, kas mīt Kolinā. Taču patlaban es vēlos runāt ar pulkvedi Tresku.

Vīrietis, kas sēdēja karalienes tronī, joprojām spieda nazi zēnam pie vaiga, un pašam no acīm viņam irdzēja asaras.

-     Atbildiet, pulkvedi! tēvs pieprasīja. Vai jūs mīlējāt Ketrinu? Varbūt jūs viņu apprecējāt un ieņēmāt ar viņu bērnu, lai atriebtos viņas vecākiem?

-      Viņu satriektās sejas bija pati pilnība, īra balss priecīgi paziņoja.

-     Mana sieva… bilda cita balss. Tā piederēja pulkvedim Treskam. Matīs nedzimušais bērns…

-     Pastāstiet par Džeremiju Tresku.

Pēkšņi vīrieša acīs iekvēlojās žilbinošs naids. Es nekad nebiju redzējusi tik absolūtu niknumu.

Negaidīti kāds sāka ar dūri sist pa durvīm.

-     Pavēliet iet prom! balss ar īru akcentu pieprasīja, un vīrietis saspieda bērna kaklu ciešāk.

Iekams kāds paguva pakustēties vai ierunāties, zālē iebrāzās konstebls.

-     jūsu Majestāte, mums jāatbrlvo visa…

Apjaušot notiekošo, policistam aizvilkās balss.

Naža asmens smaile iedūrās prinča Leopolda vaigā,

un no griezuma sāka ritēt asins lāses.

-     Kolin! es iesaucos, vairs nevarēdama atlikt to, kas man bija padomā.

Uzrunātā cilvēka sejas izteiksme mazliet pārvērtās.

Es pavirzījos tuvāk paaugstinājuma pakāpieniem.

-     Ieskaties manās zilajās acīs. Pirmoreiz mani ieraudzīdams, tu mani pazini. Kā mani sauc?

-     Emilija.

Es lēni liku solus uz pakāpieniem. Emma. Emilija. Emma. Emilija.

-     Emma, atkārtoja Kolins.

-    Jā! Emma! Man ir kauns par tevi!

-     Ko? balss ar īru akcentu pārsteigta izgrūda.

-    Mani un Rūtu tu nekad nepazemoji un neiebiedēji! Bet, skat, kā tu izrīkojies ar šo puisīti! Tikai briesmonis tā savainotu bērnu!

-     Briesmonis?

-     Atdod nazi man!

Mani uzbangoja trakots izmisums, un man izdevās izraut nazi no viņa tvēriena. Es nometu ieroci uz paaugstinājuma un atliecu viņa pirkstus no zēna skausta.

-     Atstāj bērnu mierā!

Es izrāvu puisēnu viņam no rokām un atdevu princim Albertam, kas stāvēja pie paaugstinājuma. Iepriekšējā vakarā, pieredzējusi to, cik drausmīgs gals bija sagaidījis Ketrinu un viņas vecākus, es biju vēlējusies,

lai man piemīt spēks kā vīrietim un es varu sodīt vainīgos.

Nākamajā mirklī es apsviedos un no visa spēka iecirtu viņam pļauku.

Otrreiz es jau triecu viņam sejā ar dūri, un viņš atkrita pret troņa krēsla atzveltni. Es raidīju sitienu pēc sitiena, gan tā, gan šā, ar vienu roku un ar otru, nerimos vēl un vēlreiz, pat nejuzdama sāpes pirkstu kauliņos. Dienām ilgi krātais niknums nu pārņēma mani aizvien vairāk.

-     Tu nebiji pelnījis Emmu un Rūtu! es kliedzu. Tu nebiji pelnījis Ketrinu! Tu nebiji pelnījis būt par tēvu! Lūk, kas tev pienākas par to, ka draudēji bezpalīdzīgam bērnam.

Es nemitējos viņu kaustīt un tikai pēc brīža attapu, ka manas plaukstas ir notraipītas asinīm gan manām, gan viņa.

Ausīs šalca emociju gūzma. Caur to es izdzirdēju kliedzienu un kādu steidzamies augšup pa pakāpieniem uz paaugstinājuma. Piepeši es ieraudzīju Džozefu. Kolins uzgrūda mani viņam virsū, paķēra nazi no grīdas un meta.

Kā miglā es redzēju nazi lidojam karalienes virzienā un tikpat neskaidri saskatīju ieroča ceļā stājamies kādu vīru.

Mēs ar Džozefu nogāzāmies uz paaugstinājuma grīdas.

Kad es pacēlu galvu, aizkari aiz troņa noplīvoja pulkvedis bija nozudis aiz slēptajām durvīm.

*  * *

Bekers atstūma sāņus aizkarus un pa vaļā atstātajām durvīm iesteidzās uzgaidāmajā telpā. Te karaliene laikam

uzkavējās pirms teatrālā uznāciena Troņu zālē, kur nodarbojās ar valsts lietām. Blāvais apgaismojums no Troņu zāles ļāva saskatīt atvērtas durvis uz tumšu gaiteni.

Rīkli kairināja gāzes dvaka. Viņš noslēdza gāzes ventili sienas lampai un piesardzīgi iegāja gaitenī. Varēja dzirdēja, kā bēgošais vīrietis traucas lejup pa pustumšajām kāpnēm.

Detektīvseržants mēģināja viņam steigšus sekot, taču ieskrēja kāpņu laukumiņā un bija spiests gausināt soli. Taustīdamies gar kāpņu margām, jaunais vīrietis devās lejup aizvien biezākajā tumsā.

Straujo soļu dipoņa lejā kļuva klusāka. Saklausīdams gāzes šņākoņu, Bekers uz brīdi apstājās, aši pie sienas sataustīja un noslēdza otras lampas ventili. Pa ceļam lejup viņš noslēdza vēl vienu.

Gaiss kļuva aizvien aukstāks. Likdams soli uz akmens grīdas, policists apjauta, ka ir nonācis kāpņu pakājē. Viņš uzmanīgi atvēra durvis un nonāca gaitenī, kur no aizrestotiem logiem plūda pelēka gaisma.

Jau tūdaļ Bekers papūlējās atvērt visus logus, lai izkliedētu gāzi. Gaitenī iestrāvoja vēss vējš, un iedams viņš noslēdza visu lampu ventiļus, kurus vien pamanīja.

Viņš nonāca pie durvīm, kas nebija aizbultētas. Uz grīdas bija sabirušas sniegpārslas, ko acīmredzot bija iepūtis vējš, durvīm atveroties. Pavilcis augšup labo bikšu staru, Bekers izrāva nazi no maksts, kas bija piestiprināta pie potītes, un atstūma durvis vaļā.

Pustumsā viņš pamanīja sniegā pēdas, kas veda prom no pils. Viņš skriešus devās tām pakaļ, lai gan brāzmas traucēja jelko lāgā saskatīt. Mētelis, cimdi un cepure bija palikuši pilī, un drīz vien augumu pārņēma salts stingums.

Cik nu Bekers tumsā varēja spriest, viņš tobrīd traucās cauri karalienes dārziem. "Tresks var izmest loku un uzbrukt man no aizmugures," prātā pazibēja doma. "Tikpat labi viņš var paļauties uz veiksmi, bēgt prom un atlikt uzbrukumu karalienei uz vēlāku laiku."

Policists ieraudzīja sniegā pamestu armijas šineli. Tagad vairs nevarēs pavēstīt karavīriem un konstebliem, kas Treskam ir mugurā.

Pēdas veda pie mūra. Turpat līdzās auga koks. Bekers pamanīja tumsā, ka zaru tieši virs viņa neklāj sniegs. Vai Tresks ir uzrāpies zarā un pa to aizvirzījies līdz…

Aiz muguras pazibēja kustība. Pa galvu trāpīja spēcīgs sitiens, un, stipru sāpju pārņemts, policists noslīga uz ceļiem. Acu priekšā viss aizmiglojās.

Pēc mirkļa sāpes uzbangoja ar jaunu sparu, un viņš nokrita garšļaukus.

-    Rokā ir! kāds nokliedza. Es nogāzu to nekrietneli! Nu viņš vairs nedraudēs karalienei!

*  * *

Lords Pālmerstons sažņaudza roku, kuru bija skāris karalienei tēmētais nazis.

-    Jūs izskrējāt man priekšā, karaliene Viktorija neticīgi novilka.

-    Es zvērēju būt jums uzticīgs premjerministrs, lords Pālmerstons paskaidroja. Viņam uz piedurknes lāsoja asinis. Sāpēs nobālušais vaigs spilgti izcēlās uz brūni krāsotās vaigubārdas fona. Jūsu Majestāte, nav noslēpums tas, cik sliktās domās jūs esat par mani. Tomēr jūs pat iztēloties nevarat, cik ļoti es esmu uzupurējies jūsu labad. Es darītu

visu, lai jūs būtu drošībā. Taču patlaban mūsu galvenais uzdevums ir aprūpēt jusu dēlu.

Princis Alberts joprojām turēja pārbiedēto bērnu uz rokām. Niecīgā lāse no skrambas zēna vaigā bija pārvērtusies nepārtrauktā asiņu tērcītē, kas krājās peļķītē uz grīdas.

-    Beidzamo reizi, kad zēns tik spēcīgi asiņoja, viņš gandrīz nomira, princis Alberts stāstīja.

Emilija noplēsa strēmeli no saviem svārkiem un piespieda pie brūces. Audums drīz vien bija izmircis cauri slapjš.

-     Viņš jā ved pie doktora Snova! karaliene Viktorija lūdzās.

-    Nav laika, Emilija attrauca. Taču mums ir vajadzīgs sniegs. Toreiz, pirms septiņām nedēļām, mums izdevās ar ledus palīdzību apstādināt asiņošanu Šonam. Varbūt šoreiz noderēs sniegs.

De Kvinsijs un komisārs Meins pieskrēja pie viena no augstajiem logiem, atstūma to vaļā un steigšus atgriezās, nesdami pilnas saujas sniega.

Princis Alberts nostādināja zēnu uz grīdas, bet neatlaida viņa roku.

-    Leopold, mēs esam pie tevis, karaliene Viktorija drošināja dēlu. Nebīsties.

Zēns palocīja galvu, lai gan acu skatiens nodeva milzīgo izbīli.

Tad Emilija pasvēra Leopoldu uz sāniem un piespieda viņam pie vaiga sniegu. "Cik sīks iegriezums, un cik daudz asiņu!" viņa domās brīnījās.

Sniegs krāsojās tumši sarkans.

Kamēr Emilija noplēsa vēl vienu sloksni no svārkiem, de Kvinsijs un komisārs Meins aizsteidzās pēc jaunas sniega porcijas.

Emilija sablīvēja sniegu ciešāk un pieglauda zēna vaigam, pārsiedama sniega piku ar nupat noplēsto strēmeli, lai nevajadzētu turēt to ar delnām un sniegs tik ātri nekustu.

Audums atkal vērtās sarkans, tiesa, lēnāk.

Lords Pālmerstons, žņaudzīdams ievainoto roku, salīgojās. Viņa vaigs kļuva arvien bālāks.

-     Komisār Mein, lūdzu, apsieniet kaklautu Viņa Gaišībai ap roku. Emilija ieteica.

-     Vajadzēs vēl audumu, princis Alberts secināja. Te būs mans kabatlakats.

-    Un arī mans, komisārs Meins piedāvāja.

Sieviete spieda nupat pienesto sniegu mazajam Leopoldam pie sejas ādas.

-     Bērna vaigam jau vajadzētu būt nejutīgam. Asinsvadiem jāsašaurinās, un asiņu plūsmai jāpalēninās, viņa skaidroja. Labi. Man šķiet, ka pamazām rimstas. Domāju, ka viņš…

Lampas nošņācās. Zāle pa otram lāgam iegrima melnā tumsā. Kāds pa durvīm iesteidzās telpā.

-     Pulkvedis Tresks! karaliene Viktorija satraukta izgrūda.

-     Nē, te policijas seržants, Jūsu Majestāte, vīrietis atbildēja. Šoreiz gāzes padevi noslēdzām mēs. Iebrucējs bija ieķīlējis slēdzeni durvīs, kas veda uz gāzes padeves telpu. Pagāja ilgs laiks, kamēr mums izdevās ielauzties telpā un aizvērt vārstu. Mēs pašlaik raujam vaļā visus logus. Jums būtu jāatstāj pils, tiklīdz visas briesmas būs novērstas.

-    Bet pulkvedis Tresks joprojām var būt tuvumā, princis Alberts aizrādīja.

* * *

Atdarījis durvis ar atslēgu, ko slēpa zem vaļīga ķieģeļa mājas sētas pusē, viņš iegāja Boltonstrītas nama virtuvē.

Tā bija tukša kā izslaucīta. Vadīdamies pēc balsīm un nupat ceptas jēra karbonādes aromāta, viņš nonāca istabā, kur kalpotāji tobrīd ieturēja maltīti, un apstājās uz sliekšņa.

Visi četri pacēla galvu un pārsteigti uzlūkoja saimnieka asinīm notraipīto seju.

-    Augstā debess, ser! kalpone izsaucās. Jūs mani iztrūcinājāt.

-    Ja jūs klauvējāt pie ielas puses durvīm, es nedzirdēju, šveicars atzina. Kāpēc jums tāda seja? Kas ar jums, pulkvedi, gadījies?

-    Tam nav nozīmes.

-    Pirmīt te ieradās policisti, meklēja jūs un par varītēm gribēja satikt jūsu tēvu. Diemžēl rādās, ka viņa prāts pavisam ir sagrozījies.

-    Kas jums liek ta domāt?

-    Sazinādamies, kā nu spēdams, viņš apgalvoja, ka jūs neesat viņa dēls, ka jūs esat īrs vārdā Kolins O'Braiens. Nudien, blēņas! Pie viņa palika konstebls un vēlas ar jums parunāt.

-    Kolins O'Braiens?

-    Gandrīz liktos, ka jūs, pulkvedi, pazīstat cilvēku ar šādu vārdu.

-    Tā nudien ir, apstiprināja Kolins.

Izdzirdējuši viņu ierunājamies ar īru akcentu, kalpotāji ieelsās.

-    Kam ir sētas puses durvju atslēga? Kolins jautāja.

-    Man… man ir, saimniecības vadītāja izmocīja.

-     Dodiet man. Kolins izņēma divsimt mārciņas naudaszīmēs, kuras bija paglabājis no maka, pirms to aizmeta.

-     Ar to jums vajadzētu pietikt, līdz atradīsiet jaunu darba vietu. Pateicos par dienestu!

-     Bet…

Viņš aizslēdza durvis.

Sniegam putinot, mājā visas skaņas šķita kā slāpētas. Kolins uzkāpa pirmajā stāvā un piegāja pie lietussargu statīva, kas atradās netālu no lielajām ārdurvīm. Noslēpts visu acu priekšā, statīvā līdzās lietussargiem glabājās arī spieķis ar sudraba rokturi. To paņēmis, viņš uzsteidzās otrajā un pēc tam trešajā stāvā. Soļi uz mīkstā paklāja nebija dzirdami.

Viņš atvēra Džeremijas Treska istabas durvis un izdzirdēja kādu vīrieti pajautājam:

-    Atnācāt pēc traukiem, ja? Gardāku jēra karbonādi es nebiju ēdis.

Jau tūdaļ Kolins iegāja istabā un ieraudzīja pie galdiņa, uz kura atradās šķīvis ar jēra kauliem, sēžam nepazīstamu konsteblu.

Policists izbrīnā pavēra muti, satraukts cēlās kājās un taustījās pēc steka, bet nejauši apgāza galdiņu. Kolins ar spieķi iesita viņam pa galvu un notrieca uz grīdas.

Džeremija Tresks nekustīgi gulēja gultā zem segām šaudījās vienīgi acis, kuru zīlītes, Kolinam tuvojoties, pamazām iepletās. Izmisuma pielietās acis apstājās te pie asiņainās Kolina sejas, te pie asinīm klātā spieķa roktura.

-     Cik noprotu, tu esi atbildējis uz svešinieku jautājumiem, un tā nebūt neklājas, Kolins ierunājās.

Panika Džeremijas Treska acīs izpaudās tikpat spilgti kā tad, ja viņš būtu spējīgs pakliegt.

-    Šodien man neizdevās sodīt karalieni, Kolins paziņoja. Man bija izdevība viņu iznīcināt, un es to neizmantoju. Bet kāds tomēr tiks sodīts.

* * *

No Džeremijas Treska acīm tecēja asaras. Cik ļoti viņa izkaltušais ķermenis nelīdzinājās tam stiprajam, varenajam vīram, kāds viņš bija pirms piecpadsmit gadiem tolaik, kad apmeklēja Koventgārdenas tirgu un redzēja izmisuma māktu iru puisēnu ubagojam ēdienu.

"Lai esmu nolādēts! Kādēļ es neuzgriezu muguru?" viņš domās sūkstījās. "Kāpēc es ļāvu vājumam sevi izpostīt?"

No pirmā acu uzmetiena zēns ne ar ko neatšķīrās no citiem, kas klīda pa ņudzošo tirgus laukumu un lūdzās ēdmaņu. Vaigi tikpat iekrituši, mati tikpat izspūruši, apģērbs tikpat nosmulēts kā pārējiem.

Taču viņā jautās citos neredzēta apņēmība. Turēdamies pa gabalu, Tresks sekoja puisēnam cauri tirgus laukuma jūklim.

Viņš vēroja, kā zēns pasniedzas pēc ābola un tirgotājs iecērt zaglēnam pa plaukstu.

Citā rindā viņš pastiepa roku pēc kartupeļa un šoreiz saņēma belzienu pa deniņiem.

-    Samaksā, citādi saukšu konsteblu!

-    Man nav naudas. Es to atstrādāšu.

-    Ej un uzplijies kādam citam!

Zēns uzlasīja no akmens plāksnēm salauzītos kāpostus un, gandrīz nesaviebdamies, grauza ar zemēm un smilšu graudiņiem aplipušās lapas.

Nākamajā dienā Džeremija Tresks atkal ieradās tirgū un ievēroja zēnu uzrunājam tos pašus pārdevējus.

Trešajā dienā viss sākās no jauna.

-    Atkal tu! Vai tev nav apnicis?

-    Iedodiet man paēst, un es strādāšu smagāk nekā jebkurš cits!

-    Ņem ābolu un lasies uz visiem laikiem!

-    Es ņemšu to tikai tad, ja varēšu atstrādāt.

Tirgotājs nopūtās.

-    Sakrauj šos tukšos maisus kaudzē un aiznes dziļāk. Pēc tam vīrietis pasvieda zēnam ābolu. Jā, izsalcis tu patiešām esi. Līdz šim es neesmu redzējis nevienu tik žigli notiesājam ābolu. Tu pat serdi neatstāji.

-    Varbūt jums atradīsies vēl kāds darbiņš?

-    Ak tā? Kamdēļ tu tā domā?

-    Es redzu, kā jūs mīņājaties. Laikam ļoti gribas uz vajadzīgo iestādi.

-    Uz kurieni?

-    Tā mana māte sauca ateju. Pieminot māti, zēna balss notrīsēja. Aiziedams jūs atstāsiet savu leti nepieskatītu.

-     Parasti ar mani kopā strādā sieva. Šodien viņa ir saslimusi.

-    Bet, kad jūs aizejat uz iestādi, jums noteikti zog preces.

-    Citādi nesanāk.

-    Šodien sanāks. Vai jums ir spieķis? Iedodiet man. Kamēr būsiet prom, neviens no jums neko nenozags.

-     Lai Dievs stāv man klāt! Man tā gribas aizskriet, ka esmu spiests uzticēties baskājainam puišelim, lai viņš pieskata manu leti.

Kad vīrietis aizsteidzās, pienāca divi ubagi.

Vienam zēns iebelza ar spieķi pa galvu un pagriezās pret otru, atiezdams zobus.

-    Es strādāju pie šīs letes īpašnieka! Ja gribat vēl dabūt ar spieķi, tik panāciet šurp!

-    Ei, kas te notiek? iejaucās konstebls.

-    Tie ubagi sadomāja te apzagties.

-     Bet tu pats nemēģināji neko paņemt, ja? konstebls tincināja.

-    Es šeit strādāju.

-Jā gan, es noticēju. Tu nāksi man līdzi.

-    Kas te par traci? atgriezies jautāja tirgotājs.

-    Šis īru nabags apgalvo, ka strādājot pie jums. šim cilvēkam viņš iesita ar spieķi un izskatās gatavs to pašu nodarīt arī otram.

-    Ak tā gan? Tirgotājs pasmaidīja un pameta zēnam otru ābolu.

To grauzdams, puisis paraudzījās Treska virzienā un pamanīja, cik neatlaidīgi kungs vēro šos notikumus. Klusi pasmējies, Tresks aizgriezās.

Nākamajā dienā tirgotāja sieva nomira. Aiznākamajā viņš savu veikalu pārdeva, un jaunais īpašnieks dzina zēnu prom un savu nodomu nopietnību apliecināja, pasaukdams konsteblu.

Bet zēns neļāvās zaudēt drosmi. Viņam piemita ne tikai mērķtiecība, bet arī laba iztēle. Redzēdams, ka daudziem zemniekiem neizdodas piebraukt ratus tuvu letēm, viņš piedāvājās:

-    Kamēr jūs iznēsāsiet grozus un maisus, es par peniju pieskatīšu ratus.

-    Jā, jā, drīzāk jau izzagsi visu.

-     Es strādāju pie tirgotāja Neda, līdz nomira viņa sieva. Viņš jums gan pastāstīs, ka es protu atvairīt ubagus.

Zemnieks nomāktu skatienu uzlūkoja pūli visapkārt.

-    Ar zagļiem mūžīgi sanāk bēdas.

-    Ja dosiet peniju, nekādu bēdu nebūs. Tik uzticiet man savu pātagu.

-    Pātagu, ja? Mazs un sīksts esi, vai ne?

-    Tik sīksts, cik vien vajadzīgs. Nesiet vien savus grozus un maisus.

-     Vien pamēģini mani piekrāpt! Es atradīšu tevi un sadošu piparus!

-    Sadosiet jūs man vienīgi penijus.

Atgriezies zemnieks ieraudzīja apkārt ratiem sastājušos ubagus, tomēr viņi turējās drošā attālumā.

-    Rādās, ka tu esi pastrādājis godam. Zemnieks izcēla no ratiem grozu.

-    Sākumā gan gāja visādi, bet tagad grēks sūdzēties.

Viens nabags turēja plaukstu pie zoda. Uz tā vīdēja asiņaina svītra.

-    Hei, tu prasi peniju, lai pasargātu ratus no zagļiem? pienāca cits zemnieks.

Kad aizbrauca pēdējais no viņiem, zēnam saujā palika pieci peniji.

Viņš uzmanīgi pacēla acis un redzēja, ka pienāk Džeremija Tresks, roku pastiepis.

-    Kā tev vārdā, zēn?

-    Un kas to grib zināt?

Tresks pasmējās.

-    Tu pareizi dari, neuzticēdamies nevienam. Bet es varbūt varu tev palīdzēt. Mans vārds ir Džeremija Tresks. Un tavējais? Zēns brīdi vilcinājās, un džentlmenis piebilda:

Kāds ļaunums var celties no tā, ka pateiksi savu vārdu cilvēkam, kurš piedāvājas palīdzēt?

-    Kolins O'Braiens.

-    Iru vārds.

-    Vai tas ir kaut kas aizskarošs? puisēns aizsvilās.

-    Svarīga ir nevis izcelsme, bet gan rīcība. Es priecājos, ka tu nosauci savu pilno vārdu. Ja ceri dzīvē pacelties augstāk, tev jāprot panākt, lai tevi ciena. Vai tu, Kolin, vēlies, lai tevi ciena? Vai tu gribētu dzīvē pacelties augstāk?

-    Tieši to es mēģinu.

-    Jā, es jau novēroju.

-    Ne tikai šodien. Jūs daudzreiz uz mani skatāties.

-     Kolin, tu esi ne tikai gudrs, bet arī vērīgs. Es bieži iegriežos Koventgārdenā, jo veikala darīšanās man nepieciešams sagādāt ēdienu daudziem strādniekiem. Es šeit iegādājos pārtiku vairumā par lētākām cenām.

-    Ja reiz jums ir lieli veikala darījumi, kā pats teicāt, kāpēc nesūtāt kādu citu savā vietā?

-     Bet vai šis cilvēks spētu nokaulēt cenu tikpat gudri kā es? Nekad neuztici darbu citiem, ja vien neesi drošs, ka viņi spēs paveikt uzticēto labāk par tevi.

-    Es visu daru pats.

-    Tā jau es pamanīju. Vai tu, Kolin, gribētu strādāt pie manis?

-    Kas būs jādara?

Piepeši aizdomu pilnais zēns skatiens pievērsās garāmgājējam, kurš nesa ar dīvainiem priekšmetiem pilnu grozu.

-    Sasodīta būšana, kas tie tādi?

-     Ananasi. Tos ar kuģi sūta no tāltālajām Kārību jūras salām. Smalki restorāni noskaita lielu naudu, lai viņu labākie klienti Londonā var mieloties ar ananasiem. -

Tresks izvilka sovrinu un vienu augli iegādājās. Uz Kolinu tāds žests atstāja milzīgu iespaidu. Ņem. Esi uzmanīgs. Tas ir ass.

Zēnu pārsteidza tas, cik ananass ir smags. Viņš teju uzmeta to no rokām.

-     Bet… kā to ēd?

-    Ar nazi nogriez durstīgās lapas un izņem serdi. Atlikušo sagriez šķēlēs. Tā sula ir īpaši salda. Tu varētu dalīties ar māti.

Nevērīgi izskanējusī piezīme tomēr bija pateikta tīšām. Treskam bija jāzina, vai viņa aizdomas saistībā ar Kolina māti ir patiesas.

Puisis nodūra galvu. Mana māte ir mirusi.

-    Cik žēl! Un tavs tēvs?

-              Miris. Kolina balsī dzirdēja tiklab dusmas kā bēdas.

-    Jūs vēl neesat pateicis, kāds darbs man būs jādara.

-     Te, šajā troksnī būs grūti izskaidrot. Vai es varu tevi pacienāt ar maizi, sviestu, zemeņu džemu un karstu tēju ēstuvē aiz stūra? Ananasu pietaupi vēlākam laikam. Starp citu, šos ananasus uz Londonu atgādāja viens no maniem kuģiem un pa vienu no manis būvētajiem dzelzceļiem.

-    Ja esat tik bagāts, kādam nolūkam jums vajag mani?

-     Pirms uz to atbildu… Tresks aizveda viņu pie kolonnām aiz tuvējās baznīcas. Šeit blakus kādreiz atradās klosteris. Tam bija dārzs. Gadsimtu gaitā Konventgārdenas nosaukumā pazuda burts "n", un palika vien Koventgārdena. Vai tevi interesē vēsture?

-    Es par pagātni vien domāju.

-    Es gribu tevi salīgt par savu dēlu.

* * *

Redzot, ka saniknotais Kolins pārliecas pāri gultai, Džeremija Tresks spēji pārtrauca gremdēties murgainajās, nožēlas pilnajās atmiņās. Kolinam pār vaigu aizritēja asara, kas nokrita blakus Treska asaru lāsēm.

-    Vai tu esi jebkad iedomājies, cik cilvēku būtu palikuši dzīvi, ja torīt Koventgārdenas tirgū tu nebūtu pienācis pie manis? Kolins ievaicājās. Es būtu nomiris no slimībām vai bada. Tikpat labi es būtu tā pārmocījies, penijus pelnīdams, ka man trūktu spēka īstenot šādu atriebību.

Savās vistumšākajās naktīs, savās vismelnākajās domās Džeremija Tresks patiešām bija tīši maldinājis sevi ar cerību, ka spēs sakopot gribasspēku un pagriezt laiku atpakaļ, atgriezties pagātnē un to mainīt.

Ja vien… Ja vien…

-    Man paredzēts pavadīt nedēļu mana konkurenta īpašumā, kur mēs risināsim sarunas par abu uzņēmumu apvienošanu, viņš bija paziņojis zēnam Koventgārdenas tirgū. Viņam ir zēns aptuveni tavā vecumā. Sarunas risinātos veiksmīgāk, ja tu brauktu man līdzi un izliktos par manu dēlu. Es paskaidrotu, ka tu ar savu māti agrāk dzīvoji Itālijā, viņa nesen nomira un nu es esmu nolēmis uzņemties par tevi atbildību. Tas radīs priekšstatu par mani kā par stingra rakstura cilvēku. Ja tu sadraudzēsies ar dēlu, iespējams, arī mēs ar viņa tēvu kļūsim draudzīgāki, un tas veicinās sarunas.

Apsolīdams Kolinam divdesmit mārciņas, Tresks bija aizvedis viņu uz lauku māju, kur kalpotāji zēnu nomazgāja, apgrieza viņam matus un izsniedza tik smalkas drānas,

par kādām Kolins pat sapņojis nebija. Viņam tika neiedomājami dažāds, augstvērtīgs un bagātīgs ēdiens, pie kāda viņš nebija pieradis, tālab uz īsu laiku pat iegūla slimības gultā. Ieradās aktieris, lai mācītu viņu atbrīvoties no īru akcenta. Viņam lika atcerēties dažādus sīkumus par Treska izdomāto sievu un dzīvi Itālijā.

Viss bija meli. Džeremijam Treskam nekādas sievas nebija. Veikala konkurents patiesībā bija Treska draugs, un zēns bija šī drauga līdzbiedrs, nevis dēls. Būtu pārāk daudz prasīts, lai īpašumā pavadītās nedēļas laikā Kolinam palaikam nepaspruktu kāds vārds ar īru akcentu. Tomēr viņš parādīja slavējamas pūles un misēkļa gadījumā nezaudēja apķērību un paskaidroja, ka viņa māte esot pieņēmusi darbā īru kalponi, no kuras viņam šis akcents pielipis. Nē, akcents nebija svarīgākais. To varēja labot. Svarīgākais bija noskaidrot, vai Kolins spēj pārliecinoši notēlot izdomāto stāstu par Treska sievu, kura mirusi Itālijā, un tēvu, kas uzņēmies atbildību par dēlu.

Kolins izturējās tik pārsteidzoši ticami, ka Tresks viņu atalgoja ar braucienu uz Parīzi un dāsni atalgoja. Kādudien, vakariņās iedrošinādams Kolinu izdzert divas gāzes vīna, Tresks iegāja tumšajā zēna istabā un iekāpa viņa gultā.

-     Tā bija drausmīga izvēle, pēc daudziem gadiem, kad Tresku jau bija ķērusi paralīze, paskaidroja Kolins. Ja es pretotos un kliegtu, tu paskaidrotu jebkuram, kas klauvētu pie durvīm, ka tavam dēlam rādījušies murgi. Pēc tam tu mani pamestu visbaisākajā Parīzes ielā. Pretīgums rāva čokurā kuņģi, taču es ļāvos tev. Bet manas domas pastāvīgi kavējās pie mātes, tēva un māsām. Es sev iegalvoju, ka esmu gatavs samaksāt, ja tava bagātība snieg

tu līdzekļus, ar kuriem īstenot atriebību. Savas ģimenes dēļ es biju ar mieru ciest vislielākās mokas. Tāpat, kā bija cietuši viņi.

Un ciest viņam nācās nakti pēc nakts. Džeremijas Treska veikala partneri un kalpotāji no sirds ticēja, ka nesen atvestais Kolins ir Treska dēls kā gan citādi Tresks varētu dzīvot ar zēnu zem viena jumta, nebaidīdamies no karātavām, un Tresks bija uzspiedis dēlam smagu disciplīnu. Kolinam sagādāja labākos skolotājus, lai viņš sarunās neapkaunotu tēvu viņa veikala partneru priekšā. Kolins strādāja Treska dzelzceļa būvniecībā, palīdzēja rakt kanālus un likt sliedes, līdz uz plaukstām sabiezēja tulznas, kas vairs nepazudīs līdz pat mūža beigām.

-    Ja tu esi mans dēls, tu parādīsi visiem, ka esi īsts vīrs! Tresks bija daudzinājis, lai neviens nenojaustu, kā viņš ik nakti ar zēnu izrīkojas.

Sūro atmiņu mākts, Džeremija Tresks pacēla asaru pilno skatienu. Kaut viņš todien nebūtu aizgājis uz Koventgārdenu! Kaut viņš nebūtu ievērojis izmisušo īru zēnu!

Prāts pārslēdzās uz to vasaru septiņus gadus vēlāk, kad Tresks pavēstīja Kolinam, ka viņš kļuvis pārāk vecs un tādēļ vairs nav interesants.

-     Es tevi sūtīšu ceļojumā pa Eiropu. Tev būs pietiekami daudz naudas, lai kļūtu par pavisam citu cilvēku. Pēc dažiem mēnešiem es pastāstīšu visiem, ka tu, tāpat kā mana iedomātā sieva, diemžēl esi miris no drudža Itālijā.

Tresks domās vēlreiz izdzīvoja satricinājumu, kad pārsteidzoši spēcīgais Kolins, to izdzirdējis, ierēcās un izmeta viņu no braucoša vilciena privātā vagona. Vīrietis atcerē

jās paniku, kas viņu pārņēma, izgaistot satricinājumam… Paniku izkliedēja sāpes… Pēc tam sāpes rimās, un viņš stingi gulēja uz sliedes un miedza acis, kurās koda aizbraucošās lokomotīves izdedžu pilnie dūmi.

Viņš lēja asaras par visiem saviem grēkiem. "Jā, ja vien… Lai Dievs apžēlojas, ja vien…"

Kolins pārliecās vecajam vīram pāri.

-    Tēvs, māte, Emma, Rūta, Ketrina un bērns, kuram vārdu es nepaguvu dot. Pēkšņi vīrietis atkal runāja bez īru akcenta. Šovakar sieviete, kuras āriene un zilās acis atgādināja manu mirušo māsiņu pat viņu vārdi ir līdzīgi, Emma un Emilija paziņoja, ka ļoti kaunas mani pazīt. Viņa nosauca mani par briesmoni, jo es draudēju divus gadus vecam bērnam. Es neesot pelnījis Ketrinu, es neesot pelnījis būt tēvs.

No izmocītās, asiņainās sejas, kas vērās Džeremijā Treskā no augšas, turpināja pilēt asaru lāses.

-     Gadu gaitā es daudzkārt varēju nogalināt karalieni, kad viņas kariete atstāja pili un brauca augšup pa Konstitjūšenhillu. Tas nebūtu grūti. Vajadzētu vienīgi saplānot un gribēt to paveikt. Bet ikreiz es to atliku uz vēlāku laiku un sameklēju citus, kurus sodīt vispirms. Vai man šovakar neizdevās nonāvēt karalieni tādēļ, ka es nespēju iedomāties savu naidu rimstamies? Vai es pats sevi nostādīju tādā stāvoklī, lai varētu vēl un vēlreiz mēģināt karalieni nogalināt? Ja man beidzot palaimētos piespriest viņai sodu… kas notiktu tālāk? Pēc tam paliktu vienīgi tu. Un ko es izvēlētos par sava ienaida objektu pēc tam? Kolins O'Braiens jeb Entonijs Tresks paskatījās apkārt, it kā meklētu kaut ko.

-    Vai atminies, ko es solījos ar tevi izdarīt, ja manas prom

būtnes laikā tu sarunasies ar svešiniekiem? Es zvērēju iesprostot tevi vēl dziļāk, atņemot tev acu gaismu.

Veco Džeremiju Tresku pārņēma vēl lielākas bailes.

"Pēc kā viņš sniedzas? Pēc šķērēm vai skābes?"

Taču roka, kas parādījās viņa redzeslokā, turēja opija tinktūras pudelīti, kas bija atradusies starp zālēm uz galdiņa blakus Treska gultai.

-     Ko es visbeidzot būtu atradis, lai varētu ienīst un sodīt? To, kurš aizsūtīja viņsaulē manu mīļoto sievu un manu nedzimušo bērnu. Sāpju plosītais vīrs norādīja pats uz sevi. Man nav iespējams sevi pārmācīt pārāk bargi. Pirms daudziem gadiem es nozvērējos, ka viendien atļaušos gūt vislielāko apmierinājumu, izbakstīšu tev acis un pārduršu bungādiņas. Tu paliksi akls, kurls, nejutīgs un būsi aprakts sava paralizētā ķermeņa tumsā un klusumā kā zārkā. Un tad tev atliks vienīgi apraudāt to, cik liels mēsla gabals tu esi bijis. Trīsēdams Kolins atkorķēja opija tinktūras pudelīti. Es sevi sodu, atsakoties no šā nodoma. Toties es paveikšu to, kam ikkatra mana dvēseles šķiedra kliegdama pretojas. Sevi spīdzinādams, es izrādīšu tev laipnību un darīšu galu tavām ciešanām. Vai tevi ir nogurdinājis tas, ka esi iesprostots savā ķermenī? Vai vēlies, lai es pielieku punktu tavai nožēlai, ieliedams tev rīklē šo opiju? Tu strauji iegrimsi miegā un, iespējams, savos beidzamajos sapņos redzēsi nevis savus grēkus, bet ko citu. Vai tu ļausi man sodīt sevi tā, ka es pārtraucu sodīt tevi?

Izspiezdams asaras, Džeremija Tresks vienu reizi pievēra plakstiņus. Ja viņš būtu spējīgs parunāt, viņa balss būtu pateicībā aizlūzusi: "Jā!"

* * *

De Kvinsijs izkāpa no slēgtajiem policijas ratiem, kas jau otro reizi bija apstājušies pie savrupmājas Boltonstrītā. Putenis nerimās, un lampas gaismā viņš nopētīja ārdurvis.

-       Šurp neved nevienas pēdas, komisārs Meins norādīja.

-    Tomēr es esmu pārliecināts, ka viņš ieradās te, de Kvinsijs noteica. Kad es pilī lūdzu viņu pastāstīt par Džeremiju Tresku, viņa sejā parādījās tik svelošs naids! Manuprāt, viņš noteikti atgrieztos šeit, lai pirms bēgšanas vēl remdētu sevī šo ienaidu.

Trīs konsteblu pavadībā viņi piegāja pie durvīm un pieklauvēja. Tās neviens neatvēra.

Paraustījis durvis, de Kvinsijs atklāja, ka tās nav aizslēgtas.

-    Tā bija arī citu upuru namos. De Kvinsijs pastūma durvis vaļā un atvieglots konstatēja, ka tās nav aizšķērsojis kalpotāja līķis uz grīdas.

-    Ko es dzirdu? komisārs Meins ievaicājās.

Slāpēti kliedzieni un klauvējieni aizveda viņus uz pagrabstāvu, kur bija ieslodzīti mājas kalpotāji.

Aizslēgtajās durvīs blakus virtuvei atradās atslēga. Durvis mežonīgi dunēja, jo tās no iekšpuses tika tricinātas ar dūrēm.

Kad konstebls durvis atdarīja, no telpas izskrēja četri izmisuši kalpotāji un cits caur citu izstāstīja par notikušo.

Nostājies gājiena priekšgalā, Opija lietotājs piesardzīgi

kāpa augšup. Durvis uz guļamistabu bija pavērtas. Izdzirdot vaidu, viens no konstebliem iegāja pirmais un tad ar mājienu aicināja pārējos sekot.

Tobrīd no grīdas kājās cēlās policists. Viņš bija rokām aptvēris asiņojošo galvu. Pie viņa piesteidzās kalpotājs.

De Kvinsijs un komisārs Meins piegāja pie nekustīgā cilvēka gultā.

Taču bija atšķirība paralīzes vai nāves izraisīts stingums. Astoņus gadus pavadījis savā ķermeņa gūstā, Džeremija Tresks beidzot bija radis mieru, un tas atspoguļojās arī viņa sejā. Viņš gulēja aizvērtām acīm, un blakus atradās tukša opija tinktūras pudelīte.

-    Lūk, pie kā noved opijs, komisārs brīdināja. De Kvinsijs izņēma pats savu flakonu, iedzēra vienu malku un paraustīja plecus.

-    Toties nu visas atmiņas, kas viņu plosīja, beidzot ir izdzisušas un viņu vairs nevārdziņa nožēla, viņš noteica.

Guļamistabā ienāca konstebls.

-    Komisāra kungs, pēdu nospiedumi ved gan šurp, gan prom pa virtuves sētas puses durvīm. Es gan tām sekoju, taču tālāk tuvējā iela ir pārāk nomīdīta, lai varētu droši pateikt, kurp noziedznieks devies.

-    Tātad viņš joprojām ir tuvumā un gaida nākamo izdevību nonāvēt karalieni, Meins secināja.

-    Iespējams, viņš tomēr ir pielicis punktu, sprieda de Kvinsijs. Lai kāda iemesla dēļ pulkvedis šo vīru ienīda, viņš ir kļuvis citāds. Ievērojiet Džeremijas Treska mierpilno sejas izteiksmi. Viņš nebaidījās no šāda iznākuma. Šī nāve nebija naida izraisīta rīcība. Tā viņam nāca kā svētība.

* * *

-    Labvakar, milord, de Kvinsijs sveicināja.

Viņš piecēlās kājās. Tobrīd kalpotājs atvēra durvis, un ienāca lords Pālmerstons. No piemājas lokveida piebraucamā ceļa izbrauca kariete un pazuda tumsā un putenī.

Vēl pirms dažām dienām de Kvinsijs bija stāvējis šajā pašā vietā un uzrunājis augstmani ar apziņu, ka Londonas apciemojumam tūlīt pienāks gals. Starplaikā bija norisinājusies vesela mūžība šausmu, un tas nelielā auguma vīrā bija iedvesis vairāk spara, taču tagad de Kvinsiju atkal sagrāba bezcerība. Ņemot vērā paša izstrādāto rīcības plānu, viņam bija skaidrs, ka šoreiz Londonā pavadītais laiks tiešām tuvojas beigām.

-   Jau atkal es atrodu jūs slapstāmies gar kāpnēm, lords Pālmerstons noburkšķēja. Viņa pārsietā kreisā roka bija iekārta kaklā.

-     Ceru, ka doktors Snovs, kā allaž, prasmīgi aprūpēja jūsu ievainojumu, de Kvinsijs sacīja.

-   Viņš piekodināja ievērot mieru, un to es baudīšu pirms rītdienas kabineta sanāksmes par jauno kara ofensīvu. Esiet tik laipns un paejiet sāņus!

-    Milord, es vēlētos apspriest to konfidenciālo jautājumu, par kuru devu mājienu vakar vakarā.

-    Kuru konfidenciālo jautājumu?

-    Par Edvardu Oksfordu un "Jauno Angliju", milord.

Lords Pālmerstons uzmeta sarunbiedram brīdinošu skatienu.

-    Vai jūs no tiesas neatkāpsieties un neliksieties mierā?

-    Es uzskatu to par būtisku jautājumu, milord.

Bargi savilcis uzacis, lords Pālmerstons lēnām devās augšup pa kāpnēm. De Kvinsijs sekoja viņam balles zālē. Viņa Augstība aizvēra durvis un devās pāri plašajai telpai pie tālākās sienas, kur atradās galds un divi krēsli.

-    Jādomā, ka šādi mūs neviens nenoklausīsies.

-    Milord, apciemodams Edvardu Oksfordu Bedlamā, es ievēroju, ka viņš par "Jauno Angliju" runā kā par reāli eksistējošu organizāciju. Vienlaikus viņu mulsināja pierādījumi, ka šāds grupējums patiesībā nepastāv.

-               Bet protams! lords Pālmerstons atmeta ar roku.

-    Oksfords trakomājā ir nometināts tālab, ka nespēj atšķirt realitāti no fantāzijām.

-    Viņu arī mulsināja tas, ka viņa abās pistolēs nav bijušas lodes.

-    Tas tādēļ, ka viņš nejaudā nodalīt to, ko iedomājas pastrādājis, no tā, ko patiesībā ir darījis.

-    Taču, milord, atkarībā no uztveres pastāv daudzas realitātes.

-    Man nav vaļas klausīties jūsu murgos.

-     Milord, tūkstoš astoņsimt trīsdesmit septītajā gadā, kad Viņas Majestāte kāpa tronī, tauta viņai uzgavilēja. Noguruši no neseno karaļnama priekšteču pārmērībām un amorālajām izdarībām, ļaudis priecājās par jauno monarhu. Viņa bija jauna, smaidoša, dzīvības pilna un pārsteidza pavalstniekus, parādīdamās publiski ik dienas. Viņas smaids raisīja prieku, sajūtu par jaunu sākumu.

-    Jā, jā. Runājiet par lietu.

-   Pēc nieka trim gadiem Viņas Majestāti jau nicināja. Laulības ar princi Albertu tik tiešām satrauca sabiedrību. Ļaudis baidījās, ka viņš iztukšos valsts kasi, finanses novirzot paša nabagajai vācu zemei, un pat pārveidos Angliju par Vā

cijas koloniju. Karaliene iejaucās politikā, konsekventi izrādot labvēlību vienai partijai. Tauta baidījās, ka viņa likvidēs jebkuru partiju, kuras politikai nepiekrita, un atsviedīs valsti atpakaļ agrāko laiku tirānijā. Pat paklīda runas par nepieciešamību gāzt monarhiju.

-     Bet Viņas Majestāte vēl tikai mācījās, lords Pālmerstons iebilda. Jā, tiesa, monarham jāizrāda vienlīdzīga attieksme pret partijām, vienalga, kura tobrīd atrodas pie varas. Svārsts allaž šūpojas te uz vienu, te otru pusi. Karalienei piedienētos stāvēt pāri valdības kaprīzēm. Viņai jāiemieso stabilitāte, šādi simbolizējot nācijas pastāvīgumu. Viņas Majestāte to apguva un kļuva par lielisku valdnieci. Viņai tikai bija nepieciešams laiks, lai pielāgotos.

-    Un jūs to viņai sniedzāt, de Kvinsijs piebilda.

Visietekmīgākais politiķis Anglijā samiedza acis.

-    Es jūs laikam gan nesaprotu.

-     Noteikti pagāja krietns laiks, iekams jūsu operatīvie darbinieki uzmeklēja pavisam atbilstošu cilvēku, apbēdinātu trūkumcietēju, kuram grūti atrast darbu un kurš mēdz ekscentriski uzvesties, piemēram, nekustīgi blenzt sienā un negaidot izplūst skaļos smieklos.

-    Iesaku jums uzmanīties!

-    Jūsu darbinieki uzdevās par nemiernieku grupiņu ar nosaukumu "Jaunā Anglija". Viņi apgalvoja, ka saņem rīkojumus no Viņas Majestātes tēvoča, vācu zemes valdnieka, kurš esot iecerējis pievienot Angliju savai valstij.

-    Patiesi, es jūs brīdinu!

-    Es pieņemu, ka tika sarīkotas sapulces, kurās Oksfordu iepazīstināja ar dažiem tā saucamās "Jaunās Anglijas" locekļiem, kuri īstenībā bija jūsu operatīvie darbinieki. Tie viņu iecēla par biedrības sekretāru. Tika nosaukti grupēju

ma locekļu vārdi, un viņš tos paklausīgi pierakstīja līdz ar sapulces protokolu. Iegalvojot, ka šādi Anglijā aizsāksies jauni, droši laiki, viņu pierunāja pastrādāt atentātu pret Viņas Majestāti.

-    Vai aptverat, uz ko es esmu spējīgs, lai jūs apklusinātu?

-     Mazākais, ko jūs varat darīt… iesprostot mani Bedlamā, tiekot vaļā no manis tāpat kā no Edvarda Oksforda. Sodīts ar nāvi, viņš būtu pataisīts par mocekli, taču cilvēks, kas ielikts trakomājā, ir vienīgi nožēlojams nelaimes putns, kas nemitīgi vervelē par kādu iedomātu organizāciju. Viņš no tiesas uzskatīja, ka "Jauna Anglija" pastāv. Viņš no tiesas uzskatīja, ka pistoles, ar kurām viņš šāva, bija pielādētas. Bet, protams, piegādājot viņam ieročus, jūsu operatīvie darbinieki tos pielādēja vienīgi ar šaujampulveri un prapi, lai Viņas Majestāte netiktu ievainota. Par šo sazvērestību karaliene nezināja neko, taču viņas reakcija uz apšaudi precīzi atbilda iecerētajam scenārijam. Viņa pavēlēja kučierim mierīgi braukt tālāk. Pabeigusi plānoto braucienu uz Haidparku, viņa pat devās apciemot māti Belvgreivijā. "Cik drosmīga valdniece stipra un pārliecināta par sevi!" sprieda tauta. Pēc tam sekoja grandiozās vēstis, noslēpums, kuru jūsu operatīvie darbinieki izplatīja sajūsminātajos pūļos… tas, ka Viņas Majestāte ir mātes cerībās un ir gaidāms mantinieks. Princis Alberts vairs nebija nemīlēts svešzemnieks; viņš bija iespējamā nākamā valdnieka tēvs. Visās malās skandināja: "Dievs, sargi karalieni!"

-    Par jūsu vājprātu liecina tas, ka jūs metat šos izdomājumus man sejā. Es varu jūs aizsūtīt trimdā uz Van Dīmena Zemi vai izrīkoties vēl ļaunāk.

-    Es to apzinos, milord.

-    Tad kālab jums ir tik mazsvarīga jūsu drošība, ka piespiežat mani uzklausīt šīs runas?

-     Mana iecere ir palīdzēt jums, milord, pildīt jaunos premjerministra amata pienākumus.

-     Ir tiešām grūti iedomāties, kā šī palīdzība varētu izpausties.

-    Jūsu rīcība pirms piecpadsmit gadiem noveda pie tā, ka šovakar karaliene gandrīz tika nogalināta.

-    Ko? lords Pālmerstons izgrūda.

-    Likteņi savijās tā, kā jūs nekādi nevarējāt paredzēt. Sagadījās tā, ka izmisuma pārņemtais īru zēns atradās turpat, kur Edvards Oksfords un karaliene Viktorija. Vai Kolins O'Braiens būtu tā pārņemts ar atriebes alkām, ja neatrastos tur brīdī, kad Edvards Oksfords izšāva no abām pistolēm? Vai tas bija izšķirošais mirklis, kad viņa dusmas ieguva skaidru mērķi? Vai viņš būtu nogalinājis lordu un lēdiju Kosgrovus, lordu un lēdiju Grāntvudus un sazin cik vēl cilvēkus, ja Edvards Oksfords nebūtu dāvājis tādu piemēru? Taču Oksfords neiedvesmoja tikai Kolinu O'Braienu vien. Viņu sev par paraugu izvēlējās arī Džons Fransiss, Džons Viljams Bīns jaunākais un Viljams Hemiltons. Tie visi kā viens apgalvoja, ka rīkot atentātu pret Viņas Majestāti viņus pamudinājis Oksforda nodarījums. Lords Pālmerstons krēslā sakustējās, taču de Kvinsijs turpināja: Milord, lai saglabātu monarhiju un sniegtu Viņas Majestātei laiku apgūt tronim nepieciešamās iemaņas, pirms piecpadsmit gadiem jus, pats to neapzināmies, iekustinājāt spēkus, kas kopš tā brīža vairākkārt varējuši izraisīt viņas bojāeju. Šovakar viņa atradās tuvāk nāvei nekā jebkad. Mans nolūks, ierodoties te, bija atgādināt, ka neaptveramā vara, kāda

jums tagad dota, jums uzliek vēl lielāku pienākumu iztēloties sekas.

-    Piekrizdams jūsu loģikai, es nedrīkstētu darīt neko.

-    Jā, absolūtā vara rada absolūtu slogu. De Kvinsijs piecēlās. Milord, es par šo sarunu nevienam nekad nebildīšu ne pušplēsta vārda. Uzskatiet mani par visretāko cilvēku pasaulē.

-    Par visretāko cilvēku? Es nesaprotu.

De Kvinsijs iedzēra no opija tinktūras flakona.

-    Es esmu vienīgais jums zināmais cilvēks, kurš sev ir tik vienaldzīgs, ka bez liekuļošanas jums izklāstīs vistīrāko patiesību.

* * *

Cenzdamās remdēt sāpes savos piepampušajos pirkstu kauliņos, Emilija sēdēja starp Bekeru un Raienu. Abi policisti bija atlaidušies gultās šaurā kalpotāju istabā lorda Pālmerstona savrupmājas bēniņos.

Bekeram bija pamatīgi nosaitēta galva. Raiens izturējās rāmi un pūlējās nesamocīt no jauna sašūto brūci vēderā.

-    Izskatās, ka septiņu nedēļu laikā necik tālu neesmu tikuši, Emilija piezīmēja.

-    Ja nu kas, galvassāpju mocītais Bekers sacīja un saviebās, mēs esam spēruši soli atpakaļ.

De Kvinsijs, kas sēdēja blakus Emilijai, piedāvāja savu opija tinktūras flakonu. Viens malks noņems sāpes kā ar roku.

-    Nē, tēvs! Emilija iebilda.

-      Viens labums no mūsu ievainojumiem tomēr ir, Raiens teica. Uzklausot doktora Snova ieteikumu, jūs

nolēmāt uzkavēties Londonā vēl kādu brīdi, lai palīdzētu mums nostāties uz kājām.

Emilija pasmaidīja.

-    Pateicība jāizsaka lordam Pālmerstonam par to, ka joprojām varam baudīt viņa viesmīlību, de Kvinsijs iebilda.

Sieviete pašūpoja galvu.

-    Tas nav dāsnums, viņa sprieda. Viņš tiecas paturēt mūs tuvumā. Šķiet, viņš raizējas par to, ka mēs zinām lietas, ko zināt nevajadzētu.

-    Diez, ko mēs tādu varētu zināt? Nav ne jausmas! de Kvinsijs attrauca.

Uz durvju sliekšņa parādījās garš, slaids stāvs.

-    Jūsu Augstība! Emilija iesaucās, aši piecēlās un noslīga reveransā.

Princis Alberts, kuram aiz muguras kavējās lords Pālmerstons, palocīja galvu.

-     Inspektor Raien, lūdzu, nemēģiniet piecelties. Jūs arī ne, detektīv Beker. Lords Pālmerstons gan ierosināja paaicināt jūs apakšstāvā un satikties tur, taču es nospriedu, ka ievainojumu dēļ jums tas būs grūti, tādēļ devos pie jums. Princis ziņkārīgi paraudzījās apkārt, it kā nepieradis pie kalpotāju dzīvesvietas askētiskuma. Vai jums tādā šaurībā ir ērti? Es varu nokārtot, lai jūs pārved uz pili.

-    Šis ir vienīgi pagaidu miteklis, Jūsu Augstība, lords Pālmerstons iejaucās. Mani kalpotāji jau gatavo viņiem plašākas istabas. Arī mis de Kvinsijai un viņas tēvam, viņš strauji piemetināja. Viņi abi šeit ir laipni gaiditi.

-    Viņas Majestāte priecāsies to dzirdēt. Es ierados šeit pats personiski, lai ielūgtu jūs visus uz vakariņām pilī, līdzko ievainojumi to ļaus.

-    Vakariņas pilī, Bekers sajūsminājās. Kaut jel mani vecāki būtu dzīvi un to dzirdētu!

-    Tāpat mums ir padomā pienācīgi jums pateikties. Taču, ka norāda lords Pālmerstons, šajā kritiskajā kara laikā mēs nedrīkstam publiski atzīt, ka pret Viņas Majestāti ir izdarīts atentāts, jo tas var netieši apliecināt viņas neaizsargātību un rosināt arī citus apdraudēt viņas dzīvību. Mēs atradīsim citus ceļus, kā jūs atalgot.

-    Atalgojums nav nepieciešams, Jūsu Augstība, Raiens atteica. Viņas Majestātes, jūsu un jūsu ģimenes drošība man ir pietiekama atlīdzība.

-    Inspektor Raien, jūs varētu būt politiķis. Princis Alberts īsi iesmējās.

Tas izraisīja smieklus arī inspektoram Raienam, bet tad viņš savieba seju un atkal pieķērās ar roku pie svaigi aizšūtās brūces.

-    Bet, runājot par mis de Kvinsiju, mūsu neizmērojamo pateicību par dēla dzīvības glābšanu nespēj atlīdzināt nekāda balva.

-     Es vienīgi liku lietā intuīciju un doktora Snova sniegtās pamācības, Jūsu Augstība.

-    Jūsu ašā domāšana ir pamudinājusi mani novērtēt jūsu blūmeru praktiskumu. Valkādama krinolīna kleitu, jūs nevarētu pietiekami ātri kustēties un apkopt manu dēlu. Par pateicību es jums atnesu dāvanu.

Princis Alberts pasniedza Emilijai aploksni.

Viņa atvēra to un izlasīja tajā rakstīto. Apjukumu jaunās sievietes sejā nomainīja pārsteigums.

-    Doktors Snovs mums pastāstīja, ka jūs apsverat iespēju pieteikties Florensas Naitingeilas skolā un mācīties par žēlsirdīgo māsu, princis Alberts paskaidroja.

-    Mācīties par žēlsirdīgo māsu? Raiens atkārtoja.

-    Jā gan, Bekers ieteicās. Mēs ar Emiliju ilgi apspriedām šīs izredzes.

-    Kad jums atradās laiks par to runāt? Kamēr es riskēju ar dzīvību Septiņu pulksteņu rajona midzenī?

-    Viņas Majestāte un es nolēmām… ja jums, mis de Kvinsija, vajadzīga izvēles brīvība sievietēm, tad tāda izdevība ir jāsniedz, princis Alberts pavēstīja. Mēs zinām, cik jums ierobežoti līdzekļi. Ja nolemsiet kļūt par žēlsirdīgo māsu, mēs vēlamies gādāt jums stipendiju, grāmatas, apģērbu un dzīvesvietu pilī. Ēdienu arī vajadzētu pieminēt. Manuprāt, mēs esam pietiekami pazīstami, lai man būtu atļauts piebilst, ka dzirdēju todien vakariņās kurkstam jūsu vēderu.

-    Es esmu bez valodas, Jūsu Augstība.

-     Tā ir reta parādība. Tiklab viņai, kā viņas tēvam, lords Pālmerstons noburkšķēja.

-    Jūs drīkstat apsvērt ideju par šīm mācībām, cik vien ilgi vēlaties, princis Alberts atvēlēja. Ir gan neapšaubāmi skaidrs, ka viegli tas nebūs.

-     Kā to zina Šons, Džozefs un mans tēvs, es no grūtībām nebaidos. Emilija savās jēli nobrāztajās plaukstās satvēra abu policistu rokas. Uzsmaidot tēvam, viņai acīs iedzēla asaras. Tomēr patlaban es nevaru iedomāties, ka būtu šķirta no šiem trim cilvēkiem, kuri man ir vissvarīgākie pasaulē.

* * *

-     Kāds ir tavs vārds?

-     Džonatans.

-    Labi. Un nevis Džons vai Džonijs.

Avlžzēns izstiepās kā stiga.

-    Jā, man jau piesacīja, ka jālieto tikai pilnais vārds, ja es gribu, lai citi mani ciena. Vai tas esat jūs, ser? Balss ir pazīstama, bet bez bārdas es jūs nepazinu.

-    Mums šovakar ir nolikta sapulce.

-    Jā, Oldgrevelleinā, Vopingā.

-    Nodod pārējiem, ka es neieradīšos. Es vairs mūsu sapulces neapmeklēšu.

-    Bet, ser, kas notiks ar "Jauno Angliju"? Kas notiks ar mums? Jūs solījāt, ka mēs bagātos padarīsim līdzīgus sev.

-     Vai arī paši kļūsim tādi kā viņi. Kazi, šī nauda palīdzēs jums par tādiem kļūt. Aiznes to pārējiem. Sadaliet to brālīgi. Tās jums pietiks ilgam laikam.

-    Bet "Jaunā Anglija"?

-    Vairs nepastāv.

Viljama Rasela sūtīta vēstulē 1855. gada 19. martā

Dārgo mister de Kvinsij,

Tā kā man nav jūsu adreses, es sūiu šo vēstuli detektīvseržantam Bekeram, ar kuru iepazinos mums labi zināmajā februāra naktī. Pieņemu, ka Skotlendjarda dotās iespējas ļaus viņam uzmeklēt jūs. Militārās slepenības dēļ es nedrīkstu atklāt savu pašreizējo atrašanās vietu. Pietiks, ja pastāstīšu, ka esmu atgriezies Krimā, pašā Sabiedroto spēku ofensīvas karstumā. Agrākie notikumi ir izklāstīti manos ziņojumos The Tinies, un tos es šeit neatkārtošu. Es rakstu šo vēstuli personiskos nolūkos, taču drošības apsvērumu dēļ arī turpinājumā rakstīšu tikpat izvairīgi. Ceru, ka, gadiem aizritot, kādudien man būs ļauts pierakstīt traģisko stāstu, kuru uzzināju tajā šaušalīgajā februāra naktī.

Ir noticis kas savāds it kā es būtu redzējis spoku. Kaut arī nav pamata uzskatīt, ka vārdā neminamais vīrietis ir miris, es tik un tā piedzīvoju dzestrus šermuļus. Kad pirms nedēļas sākās ofensīva, es pievirzījos tik tuvu kaiijas laukam, cik uzdrošinājos. Manu uzmanību saistīja kāds karavīrs. Viņa niknais kaujas spars bija apbrīnojams kad izbeidzās munīcija, tas vīrs paķēra kritušo karavīru šautenes, izlietoja munīciju no tām, neapturams traucās pāri dubļainajām nogāzēm, dūra ar bajoneti, nogalināja un nogalināja. Tāids negantums likās pār

steidzošs. Teju gadu pavadījis Krimā, es atminu redzējis tikai vienu vienīgu cilvēku, kurš izrādīja tikpat nepielūdzamu mērķtiecību. To pat varētu nodēvēt par mežonību. Jūs skaidri zināt, par ko ir runa. Vērodams šo kareivi arī nākamajā un aiznākamajā dienā, es sāku pamanīt aizvien uzkrītošāku līdzību, un drīz uzmācās nojausma, vai tikai tas nav viens un tas pats cilvēks.

Es redzu viņu tikai no attāluma. Kaut arī daudzu viņa līdzbiedru vaigi ir gludi skūti, viņa seju rotā bārda, tālab skaidri noteikt ir grūti. Auguma garums un miesas būve ir līdzīgi, un tādi ir arī viņa nesaudzīgie manevri. Es iztaujāju virsniekus, taču neviens šo karavīru nepazina un nevarēja pateikt, pie kuras armijas vienības viņš pieder. Iespējams, viņš ir vienpatis. Pēc iespējas es centos kaiiju laikā paturēt viņu acīs un pievirzīties, cik vien tuvu varēju, lai gan ienaidnieka ložu un lielgabalu lādiņu krusa man saista kājas.

Tomēr vakar man izdevās nokļūt tik tuvu. ka viņš mani pamanīja. Ne vien ieraudzīja, bet nevilšus satrūkās, un tieši tādēļ es uzskatu, ka šis karavīrs ir tas pats vīrs. Pārsteigts un pat satriekts, viņš soli atkāpās. Pat stāvēdams simts pēdu attālumā, es redzēju viņu ieplešam acis un atskāršam, ka mēs esam pazīstami. Tad viņš strauji apcirtās un nozuda šaujamieroču radītajā dūmakā starp citiem karavīriem.

Kas to zina tā var būt vien mana iztēle. Tomēr, kā jums labpatīk izteikties, pastāv daudzas dažādas realitātes. Bīdamies, ka es varētu piesaistīt šī cilvēka uzmanību un būt par iemeslu liktenīgai ne

vērībai kaujaslaukā, es attālinājos un turpināju novērot viņu tikai pa gabalu. Bet tas ir viņš. Tagad es esmu pārliecināts. Redzēdams viņa zvērisko izrīcību. es netieku gudrs viņš uzbrūk ienaidniekam vai savās iedomās atkal iznīcina tos, kuri atteicās palīdzēt viņa mātei, tēvam un māsām… vai arī viņa naids patiesībā ir vērsts pret sevi pašu. Lai kāds būtu tā cēlonis, šo cilvēku plosa negants trakums. Nav domājams, ka viņš ilgi noturēsies, šādi nemitīgi pakļaudams sevi krievu ugunij nolūkā atriebties. Bet varbūt tieši tāds ir viņa mērķis. Iespējams, viņš tiecas panākt, lai naidnieks remdē niknumu viņā. Ja tā, liktenis vai Visvarenais atsakās pildīt šo izmisīgo vēlēšanos un viiiš, nerazdams miera, ir nolemts mūžīgām mokām un bezsirdīgi brāžas tālāk.

Es redzēju lauka binoklī, ka lielgabala lode trāpa nogāzē turpat blakus un aizmet šo cilvēku pagaisu, kamēr uz visām pusēm pašķīst zemes gabali, akmeņi un lādiņa šķembas. Būdams drošs par šī karavīra bojāeju, es apstulbis ieraudzīju viņu atkal kustamies starp sadragātajiem kareivjiem. Viņš nedroši pieslējās kājās, pacēla šauteni un aizstreipuļoja pretī ienaidniekam. No labās rokas, kuru viņš iepriekš uzdeva par ievainotu, straumēm plūda asinis. Lodes plosīja šineļa piedurknes, izraujot veselus gabalus. Nākamreiz, kad tuvu sprāgstošas lielgabala lodes triecienvilnis nogāza vīrieti gar zemi, viņš spēja pietrausties vienīgi četrrāpus un te līda, te rāpoja, te sabruka, bet neizlaida ieroci no rokas. Sanitāriem izdevās viņu uz nestuvēm aizgādāt prom no kaujaslauka.

Tiklīdz iestājās tumsa, es devos uz lielo telti, kas kalpo par pajumti ievainotajiem. Viņi saņem vien niecīgu aprūpi, jo šeit lielākoties tikai nogaida, kurš nomirs un kurš jāved uz lielo armijas hospitāli, kuru Turcijā netālu no Konstantinopoles vada Florensa Naitingeila. Alkdams remdēt ziņkāri, es cerēju ar viņu parunāt. Taču, lai cik rūpīgi apsekojis ievainotos gultās, es nevarēju viņu atrast. Es aprakstīju pacientu ārstam, un viņš teicās labi atceramies vīru, kurš atžirbis no reiboņa un uzstājis, ka pārējie ievainotie ir pelnījuši aprūpi vairāk nekā viņš. Vīrietis nepacietīgi nogaidīja, līdz viņam pārsien roku, un aizsteidzās prom, jo bija uzzinājis, ka nakts uzbrukumam tiek vervēti brīvprātīgie.

Es izgāju no telts, pacēlu acis pret zvaigznēm un noskaitīju par viņu lūgšanu.

|

PĒCVĀRDS. TURPMĀKĀS DĒKAS AR OPIJA LIETOTĀJU

"De Kvinsijs turpina dzīvot atmiņā kā daiļliteratūras varonis, nevis ka reāls cilvēks."

Horhe Luiss Borhess

Savas iepriekšējās grāmatas "Slepkavība kā smalkā māksla" beigās es paskaidroju, ka manu interesi par Tomasu de Kvinsiju modināja 2009. gadā uzņemtā filma "Radīšana" par Čārlza Darvina piedzīvoto nervu sabrukumu. Laikā, kad Darvins rakstīja darbu "Par sugu izcelšanos", nomira viņa iemīļotākā meita. Darvina sieva, pārliecināta kristiete, centās panākt, lai viņš atsakās no savas ieceres, jo uzskatīja, ka evolūcijas teorija sekmē ateismu. Sēru māktais tēvs mocījās vainas apziņā, jo baidījās, ka par brīdinājumu Dievs atņēmis viņam meitu.

Nervu sabrukums sagādāja Darvinam hroniskas galvassāpes, kuņģa traucējumus, paātrinātu sirdsdarbību, vājumu un bezmiegu. Laikmetā, kad psihoanalīzi vēl nepazina, ārstos šīs likstas radīja vien neizpratni, un viņi nespēja sais

tīt simptomus ar tolaik pazīstamām slimībām. Pagrieziena punkts filmas sižetā iestājas bridi, kad Darvina draugs atrod īsto problēmas sakni un saka: "Čārlz, daži cilvēki, tādi kā de Kvinsijs, uzskata, ka mūs ietekmē domas un emocijas, par kurām mēs neko nenojaušam."

To varētu būt paziņojis Freids, taču "Radīšanas" darbība norisinās deviņpadsmitā gadsimta piecdesmitajos gados, un Freids ar savām idejām nāca klajā vien pašās gadsimta beigās. Es ieprātojos, vai šī atsauce būtu anahronisms vai ari de Kvinsijs patiešām pauda šādas domas vēl pirms Freida?

Turpmāko no filmas es atceros maz. Es nevarēju vien sagaidīt kinolentes beigas, lai tiktu pie vecajām koledžas grāmatām un noskaidrotu vairāk par de Kvinsiju, kuru profesors, kas lasīja deviņpadsmitā gadsimta angļu literatūras lekciju kursu, bija nostādījis pabērna lomā, jo izturējās visnotaļ aizspriedumaini pret 1821. gadā izdotajiem de Kvinsija bēdīgi slavenajiem memuāriem "Angļu opija lietotāja grēksūdze".

Tas bija pirmais literārais darbs, kurā aprakstīta atkarība no narkotikām, taču vēlāk es izdibināju, ka tas nebūt nebija vienīgais de Kvinsija jaunievedums. Viņš ieviesa terminu "zemapziņa" un patiesi apsteidza Freida teorijas par vairākām desmitgadēm. Piedevām viņš radījis paša nosauktu psiholoģisko literatūrkritiku savā pazīstamajā esejā "Par klauvēšanu pie vārtiem "Makbetā"". Aizrautība ar 1811. gada Retklifas lielceļa slepkavībām, pirmajām sabiedrībā skaļi izskanējušajām masu slepkavībām Anglijas vēsturē, pamudināja viņu sarakstīt darbu "Spriedumi par slepkavību kā

vienu no smalkajām mākslām", kurā autors dramatizēja šīs slepkavības tik spilgti, ka lika pamatu daiļliteratūras žanram, kas apraksta reāli notikušus noziegumus. Viņa spalvai pieder pārsteidzoši personiskas esejas par saviem draugiem Vērdsvertu un Kolridžu un palīdzēja iedibināt viņu labo slavu. Viņa darbi ietekmējuši Edgaru Alanu Po, kura daiļrade savukārt iedvesmoja seru Arturu Konanu-Doilu radīt Šerloka Holmsa tēlu.

Šis dzīvesstāsts mani tā aizrāva, ka es krišus iekritu Viktorijas laikmeta truša alā. Vairākums manu iepriekšējo darbu sižetu risinājušies mūsdienu Amerikas vide. Lai šķērsotu okeānu un atgrieztos vairāk nekā pusotru gadsimtu tālā senatnē, bija nepieciešama teju doktora disertācijas cienīga izpēte par Londonas dzīvi deviņpadsmitā gadsimta vidū. Vairākus gadus es lasīju grāmatas vienīgi par šo pilsētu un šo laika posmu. Šīs miglas pielietās ielas (manā kabinetā pie sienas piestiprināta liela Londonas karte no 1850. gada) nereti šķita reālākas nekā tas, kas norisinājās man apkārt.

Viens no maniem mērķiem bija raudzīt, cik cieši fakti var vīties ar izdomu. Piemēram, abi grāmatā attēlotie sniegputeņi ir balstīti uz avīžu ziņām par neikdienišķi bargo ziemu, kas uzbruka Londonai 1855. gada februāra sākumā, tādējādi es ar to aizvietoju bēdīgi slaveno Londonas miglu, kuru aprakstīju grāmatā "Slepkavība kā smalkā māksla".

Viljama Rasela satriecošie ziņojumi no Krimas patiešām sekmēja britu valdības krišanu otrdienā, 1855. gada 30. janvārī. Svētdien, 4. februāri, karaliene Viktorija negribīgi aicināja lordu Pālmerstonu kļūt par premjerministru, un di

vas dienas vēlāk, 6. februārī, viņš šo pienākumu uzņēmās, kā esmu ari norādījis romānā.

Bedlamas galerijas patiešām greznoja putnu būrīši. "Džeja sēru noliktava" pastāvēja. Traģēdija Sentdžeimsa parka slidotavā balstās uz aprakstu žurnālā 1853. gadā. Ari stāsts par izsalkušo zēnu, kurš pelnīja penijus Koventgārdenas tirgū, atvairīdams zagļus no ratiem, kamēr zemnieki iznēsāja dārzeņus, ir aizgūta no preses. Karalienes Viktorijas rīkoto vakariņu ēdienkarte ir ņemta no "Misis Bītonas mājsaimniecības vadīšanas rokasgrāmatas", tālaika sabiedriskās etiķetes grāmatas, tik izslavēta darba, ka tajā noteikti būtu ieskatījies arī karalienes virtuves personāls. Tavernu īpašnieki patiešām nolīga "dziru doktorus", kas atšķaidīja džinu un alu, izmantojot manis aprakstītās receptes. Žurku inde bija auduma zaļās krāsas sastāvdaļa. Sēdvietu izkārtojums baznīcās balstījās uz manis atainoto ložu un solu sistēmu. Draudzes locekļi noīrēja ložas un iekļuva tajās, kad uzraugi atdarīja tās ar atslēgām, ko nēsāja līdzi. Bagāti baznīcēni dažreiz ierīkoja savās ložās pārsegus un aizkarus.

Lorda Pālmerstona māja joprojām slejas tieši iepretim Grinparkam. Agrāk to dēvēja par Kembridžhausu (tādēļ, ka tā piederēja Kembridžas hercogam), mūsdienās tā ir vienīgā celtne Pikadili, kas atrodas nostātus no ielas un kam priekšā atrodas lokveida piebraucamais ceļš. Pēc lorda Pālmerstona nāves ēku 1865. gadā iegādājās Flotes un Armijas klubs un, lai norādītu virzienu apmeklētāju transportlīdzekļiem, piestiprināja pie vārtiem uzrakstus "Iekšā" un "Ārā" iznākumā ēka dabūja palamu "Iekšā un Ārā klubs".

Kopš pagājušā gadsimta deviņdesmitajiem gadiem nams tika pamests un pamazām gruva. 2011. gadā divi brāļi miljardieri paziņoja par nodomu to atjaunot par divsimt četrpadsmit miljoniem mārciņu, izveidojot visekskluzīvāko dzīvojamo namu Londonā, taču vēl 2014. gada sākumā darbi nebija sākušies. Šķiet, namu vajā lorda Pālmerstona rēgs.

Tāpat ari komisārs Meins patiesi dzīvoja Belgreivijas rajonā Česterskvērā. Šis ekskluzīvais Londonas rajons nav ieguvis savu nosaukumu no mītiskas Eiropas valsts, kas izklausās pēc operetes darbības vietas. Patiesībā šis nosaukums atvasināts no aristokrātu Belgreivu ģimenes, kas šo apkaimi apbūvēja. Greznie, balti apmestie nami, kas slējās cieši cits pie cita, bija cienīgi konkurenti Meifērai, piedevām šeit ielas bija platākas. Mūsdienās te daudzās ēkās ierīkotas vēstniecības.

Svētā Jēkaba baznīca ir pārdzīvojusi vērienīgus postījumus Otrā pasaules kara laikā, bet joprojām pastāv. Apmeklējot šo vienkāršo, brīnumaino dievnamu, kas slejas Meifēras dienvidaustrumu stūrī, rodas sajūta, ka esi atgriezies tālā pagātnē. No augstajiem logiem plūstošā dienasgaisma apliecina, kālab sers Kristofers Rens šo savu projektēto ēku vērtēja visaugstāk un uzskatīja, ka tā ir pārāka par Svētā Pāvila katedrāli.

Arī kapsēta pie Svētās Annas baznīcas Soho rajonā joprojām pastāv. Kolins O'Braiens iztēlojas, ka tajā apbedīta viņa ģimene. Pagalms atrodas mazliet augstāk par ielas līmeni, un tas tādēļ, ka Viktorijas laikmetā tur bēra zemi kārtām vien, lai apbedītu mirušos citu uz cita. Nereti kaprači lēkāja pa mirstīgajām atliekām, lai atbrīvotu vietu jauniem

līķiem. Ja vēlaties apskatīt vairāku romāna darbības vietu fotogrāfijas, lūdzu, apmeklējiet manas vietnes unviv.davidmorrell.net sadaļu "Nāves inspektors" vai arī vietni www.mulhollandbooks.com .

Vēl viens piemērs, kas apliecina manus pūliņus saistīt īstenību ar izdomu, ir tāds, ka vienīgais manis izdomātais fakts saistībā ar Tomasu de Kvinsiju ir viņa atrašanās Londonā 1855. gadā. Patiesībā viņš tobrīd atradās Edinburgā. Citādā ziņā visas biogrāfiskās atsauces ir patiesas. Mirušās māsas īpašums Edinburgā, kur viņš patvērās no parādu piedzinējiem, Glāzgovas observatorija, kurā viņš arī slēpās no parādu piedzinējiem, izjukusī draudzība ar Vērdsvertu, opija iespaidā radušies sapņi par sfinksām un krokodiliem, namīpašnieks, kurš gadu turēja viņu gūstā, nejaušā sastapšanās ar karali Džordžu Trešo un meli par dižciltīgo izcelsmi, kas stiepusies pagātnē līdz pat normaņu iebrukumam, paradums nevilšus aizdedzināt matus, kamēr viņš rakstīja, pārliecies pāri svecēm, šis saraksts varētu turpināties bezgalīgi. Tāpat es iestrādāju viņa teiktajā daudzus citātus no de Kvinsija darbiem. Es biju tā pārņemts ar de Kvinsiju, ka, vairākkārt pārlasījis viņa radītos tūkstošiem lappušu garos darbus, sāku justies kā viņa gara medijs.

"Mirušo inspektors" ir mana versija par Viktorijas laikmeta romānu un ietver daudzus tālaika literāros elementus. Lai arī mūsdienu romāni gandrīz nekad nav rakstīti trešajā, viszinošajā personā, deviņpadsmitā gadsimta romānos tas ir bieži sastopams (piemēram, Dikensa "Stāstā par divām pilsētām" un "Saltajā namā") tas ļāva objektīvam stāstniekam palaikam nostāties priekšplānā un izklāstīt vis

dažādāko informāciju. Man šis paņēmiens palīdzēja izskaidrot dažus Viktorijas laikmeta dzīves apstākļus, kuri mūsdienu lasītājiem varētu šķist mulsinoši. Es ignorēju citu mūslaiku tradīciju, kas liedz vēstīt no dažādu personu skatpunkta, un ievietoju stāstījumu trešajā personā un pirmajā personā tapušas dienasgrāmatas tekstu, kā arī pirmajā personā rakstītas vēstules fragmentus. Šāds mistrojums šajos laikos tiek izmantots reti, taču Viktorijas laikmeta romānos tā bija iecienīta metode. Likdams lietā deviņpadsmitā gadsimta paņēmienus, lai dramatizētu notikumus deviņpadsmitā gadsimta Londonā, es jutos brīvāks, un agrāko gadsimtu literārās tradīcijas piepeši it kā atdzima no jauna.

Mums tik pazīstamais spriedzes romāna žanrs radās deviņpadsmitā gadsimta vidū, un tālaika kritiķi to nicīgi saukāja par "sensāciju romānu". Agrāko spriedzes romānu darbība lielākoties norisinājās nomaļās vietās un senākos laikos, un tajos figurēja ķēžu šķindoņa un caurvēja izpūstas pilis, turpretim sensāciju romānu autori piešķīra šai spriedzei laikmetību un apgalvoja, ka pavisam īstas šausmas ir sastopamas pavisam īstā tagadnē pavisam pazīstamās Londonas apkaimēs, kurām lasītāji vai ik dienas soļo garām.

Cita tālaika spriedzes romānu novirziens, dēvēts par "Ņūgeitas romānu", atainoja zemāko šķiru zagļu un slepkavu piedzīvojumus, un pazīstamākais piemērs ir Dikensa "Olivers Tvists" (1838. gads). Taču sensāciju romānu rakstnieki pastāvēja uz to, ka ļaunprātīgi noziegumi tiek pastrādāti ne tikai graustu rajonos, bet arī citādi it kā respektab

los vidusšķiras un augstākās šķiras namos, un šāds pieļāvums modināja sašutumu augstprātīgajos kritiķos, kuru ieskatā bagātība, laba izglītība un teicama audzināšana ir pretlīdzeklis ļaunuma impulsiem.

Pirmais slavenais sensāciju romāns bija Vilkija Kolinsa "Sieviete baltā" (1859-1860. gads), un šis spriedzes pilnais stāsts par briesmās nonākušo daiļā dzimuma pārstāvi aizsāka veselu farsu, radot šim romānam veltītu rakstāmpiederumu, smaržu, apģērbu un nošu grāmatu sērijas. Cilvēki nosauca savus mājas mīluļus un bērnus romāna tēlu vārdos. Divi citi darbi nostiprināja šo jauno žanru Henrijas Vudas "īstlinna" (1861. gads) un Mērijas Elizabetes Bredones "Lēdijas Odlijas noslēpums" (1862. gads). Kaut arī Kolinsa un Vudas slava pēc deviņpadsmitā gadsimta sešdesmitajiem gadiem sāka bālēt, Bredone (mana iecienītākā autore no šiem trim) baudīja veiksmīgu karjeru līdz pat gadsimta beigām.

Sensāciju romānos bieži figurēja vājprāts, ļaunprātīga dedzināšana, divsievība, laulības pārkāpšana, aborti, indēšana, cilvēku piespiedu ieslodzīšana, trakomājas, viltvārži, narkotiku lietošana un negants alkoholisms. De Kvinsija "Angļu opija lietotāja grēksūdze" bija agrīnais sensāciju romānu paraugs. Pie žanra šūpuļa stāvējusi arī viņa eseja "Spriedumi par slepkavību kā vienu no smalkajām mākslām", kā arī spriedzes pilnās noveles "Mājas postītājs" un "Atriebējs", kuru elementus esmu iestrādājis šajā darbā. Vilkijs Kolinss vienā no pirmajiem detektīvromāniem pasaulē "Mēness akmens" (1868. gads) atzina de Kvinsija literāro mantojumu un lika saviem varoņiem ar "Angļu opija lieto

tāja grēksūdzes" palīdzību atrisināt kādu mīklu. Redzot, cik augstu Kolinss novērtējis de Kvinsiju, es nenoturējos un aizguvu no "Mēness akmens" tavernu "Laimes rats", kas atradās Šorleinā, turpat pie Louertemzstrītas, kur manā romānā norisinās svarīgs notikums.

Pēc pieciem uzbrukumiem karalienei, kurus pastrādāja Edvards Oksfords, Džons Frānsiss, Džons Viljams Bīns jaunākais, Viljams Hemiltons un Roberts Frānsiss Peits, notika vēl sestais atentāta mēģinājums, lai gan nevis 1855. gadā, kā esmu to aprakstījis, bet gan 1872. gadā. Septītais vīrs uzbruka karalienei 1882. gadā, apšaudīdams viņas karieti, kad valdniece izbrauca no Vindzoras dzelzceļa stacijas.

Kaut arī pārsteidzošā kārtā Viktorija šo varmācības vilni pārdzīvoja, viņas dzīve visumā bija aprāvusies jau pirms divām desmitgadēm. 1861. gada novembrī princis Alberts saslima. Iesākumā kaiti noturēja par gripu. Drebuļi un drudzis pieņēmās spēkā, un sirdzējam beidzot noteica diagnozi tīfs. Vairākas nedēļas cietis, 14. decembrī draugu un ģimenes lokā Vindzoras pili princis atstāja šo pasauli. Šīs divdesmit vienu gadu ilgās laulības laikā viņa popularitāte bija te augusi, te dilusi. It kā alkstot laboties pēc necieņas gadiem, nācija uzsāka ilgas sēras, kas pierastā gada vietā turpinājās veselu desmitgadi. Viņam par godu daudzviet cēla pieminekļus.

Karalienes Viktorijas sēras ilga nevis gadu vai desmit gadus, bet gan turpmākos četrdesmit gadus. Viņa noslēdzās Vindzoras pilī un reti rādījās sabiedrībā, ja nu vienīgi apmeklēja kārtējās Alberta piemiņai celtās statujas atklāšanu. Allaž tērpusies melnā, viņa bieži apmeklēja istabu, kurā

princis nomira, un rūpējās, lai tajā viss paliktu tā, kā to atstājis virs. Nonāca pat tiktāl, ka ik dienas tika mainīta gultasveļa un katru rītu piegādāts karsts ūdens bārdas skūšanai. Pretēji savām jaunības dienu iecerēm, viņa kļuva saviem pavalstniekiem tikpat attāla un nepazīstama kā viņas priekšteči.

Nav atrasti nekādi pierādījumi, ka Edvards Oksfords būtu iesaistīts sazvērestībā. Taču, lasīdams dažādus viņa pastrādātā atentāta mēģinājuma aprakstus, es atskārtu, ka šos notikumus var interpretēt dažādi. Lai kas patiesībā būtu vadījis viņa rīcību, pēc divdesmit septiņiem gadiem ieslodzījumā, vispirms Bedlamā, pēc tam Broudmūras krimināli vājprātīgo namā, viņa ārsti pārliecināja valdību, ka pacients nav jucis prātā. Viņi norādīja, ka Oksfords šo laiku pavadījis lietderīgi, apguvis grieķu, latīņu, spāņu, itāliešu, vācu un franču valodas. Piedevām viņš iemācījies spēlēt šahu un attīstījis gleznotāja spējas, par saviem pūliņiem pat nopelnījis sešdesmit mārciņas.

Iespējams, karaliene Viktorija piekrita valdības ierosinājumam izrādīt žēlsirdību tādēļ, ka Oksforda jaunā mājvieta BrodmUras vājprātīgo noziedznieku nams atradās netālu no Vindzoras pils. Var gadīties, ka viņa iztēlojās Oksfordu izbēgam no tā un izlavāmies cauri mežam, lai uzbruktu viņai vēlreiz.

Oksfords tika atbrīvots ar noteikumu, ka viņam uz visiem laikiem jāpamet Anglija un atgriezties ir aizliegts. 1867. gadā, vairāk nekā divarpus desmitgades kopš šāviena izdarīšanas, Oksfords aizkuģoja uz Austrāliju un apmetās Melburnā, Viktorijas provincē, tas ir divtik ironiski,

ja ņemam vērā, ka atentāta mēģinājuma laikā valdības vadītājs bija Melburns. Pieņēmis alegorisko vārdu Džons Frīmens ("brīvais cilvēks"), viņš apņēma sievu un kļuva par žurnālistu. Viņa pagātni nezināja neviens, pat sieva ne. Oksfords nomira 1900. gadā, septiņdesmit astoņu gadu vecumā. Viktorija nomira gadu vēlāk, astoņdesmit viena gada vecumā, un viņas sešdesmit četru gadu ilgais valdīšanas laiks apzīmēja veselu ēru.

PATEICĪBA

Es esmu pateicību parādā de Kvinsija biogrāfiem Grevelam Lindopam ("Opija lietotājs: Tomasa de Kvinsija dzīve") un Robertam Morisonam ("Angļu opija lietotājs: Tomasa de Kvinsija biogrāfija"). Abus raksturo ne tikai milzīgas zināšanas, bet arī neizmērojams dāsnums, atbildot uz maniem jautājumiem un ierādot man de Kvinsija pasauli.

Grevels Lindops kļuva par manu ceļvedi burtiskā nozīmē viņš izvadāja mani pa de Kvinsija vietām Anglijas pilsētā Mančestrā, kur de Kvinsijs piedzima, un Grāsmirā Ezeru novadā, kur de Kvinsijs dzīvoja kotedžā "Dūja", kad no tās aizbrauca Vērdsverts. Tikām Roberts Morisons sūtīja daudzus rakstiskus materiālus gan par de Kvinsiju, gan paša de Kvinsija sacerētus es nebiju tos atradis, taču tie maniem pētījumiem izrādījās nenovērtējami būtiski. Dažkārt mēs apmainījāmies pat ar vairākām vēstulēm dienā.

Vēsturniece Džūdita Flendersa laipni atbildēja uz maniem jautājumiem un sniedza padomus. Viņas grāmatas par viktoriānisma kultūru īpaši "Viktorijas laikmeta māja", "Viktorijas laikmeta pilsēta" un "Izgudrojot slepkavību: kā viktoriāņi tīksminājās par nāvi un noziegumu atklāšanu un

radīja mūsdienu noziedzību" man ārkārtīgi noderēja, lai izprastu deviņpadsmitā gadsimta vidus Londonu. Džūdita ne tikai ir izcila zinātniece, bet ari sarakstījusi romānu "Radošā krīze".

Vairāk informācijas par cilvēkiem, kas uzbruka karalienei Viktorijai, meklējiet Pola Tomasa Mērfija grāmatā "Šaujot uz Viktoriju: vājprāts, jukas un britu monarhijas atdzimšana".

Visas nepieciešamās ziņas par Krimas karu atradīsiet Orlendo Faidžisa grāmatā "Krimas karš: vēsture".

Par karalieni Viktoriju un princi Albertu lasiet Džilianas Džillas darbu "Mēs divi: Viktorija un Alberts, valdnieki, partneri, sāncenši".

Tāpat man ļoti palīdzēja arī šīs grāmatas: Pītera Ekroida "Londona: biogrāfija", Ričarda D. Altika "Viktorijas laikmeta cilvēki un idejas", Marka Bostridža "Florensa Naitingeila", Ēnas Mārī Beleres "Mērija Elizabete Bredone: detektīvliteratūras pavadone", Alfrēda Rozlinga Beneta "Londona un londonieši deviņpadsmitā gadsimta piecdesmitajos un sešdesmitajos gados" (memuāri), Jāna Bondesona "Karalienes Viktorijas vajātājs: Džonsu puikas dīvainā lieta", Deivida Brauna "Pālmerstona biogrāfija", Dženiferas Kārnelas "Mērijas Elizabetes Bredones literārā dzīve", Beltona Koba "Pirmie detektīvi un policijas komisāra Ričarda Meina agrīnā karjera", Tima Peta Kūgana "Sarīkotais bads: Anglijas loma Īrijas lielākajā traģēdijā", Heteres Krītones izdotā "Viktorijas laikmeta dienasgrāmatas: Viktorijas laika vīriešu un sieviešu ikdienas dzīve", Džūditas Flendersas "Visaptverošā kaisle: vaļasbrīži un izpriecas Viktorijas laika Britānijā", Elisones Gernsheimas "Viktorijas un Edvar-

da laikmeta mode: fotoapskats", Rūtas Gudmenas "Kā būt viktoriānim", Vinifredas Hjūsas "Maniaks pagrabā: deviņpadsmitā gadsimta sešdesmito gadu sensāciju romāni", Stīvena Džonsona "Rēgu karte: Stāsts par Londonas visbaisāko epidēmiju", Petrusa de Jonga "De Kvinsija tuvinieki", Henrija MeihjU "Londonas strādnieki un Londonas nabagi", Sallijas Mičelas "Viktorijas laikmeta Anglijas ikdienas dzīve", Kriša Peina "Barvedis: Viktorijas laikmeta noziegumi no Skotlendjarda detektīva skatpunkta", Lizas Pikārdas "Viktorijas laikmeta Londona", Ketrinas Pītersas "Izgudrotāju karalis: Vilkija Kolinsa dzīve", Denjela Pūla "Ko Džeina Ostina ēda un Čārlzs Dikenss zināja", Čārlza Menbija Smita "Interesantā Londona" (sarakstīta 1853. gadā), Litona Streičija "Karaliene Viktorija", Džūditas Samersas "Soho: Londonas viskrāšņākā rajona vēsture", Keitas Samerskeilas "Mistera Vičera aizdomas: šokējoša slepkavība un dižā Viktorijas laikmeta detektīva krišana" un "Misis Robinsones negods: Viktorijas laikmeta lēdijas dienasgrāmata", Frānsisa Maikla Longstreta Tompsona "Cienījamās sabiedrības augšupeja: Viktorijas laikmeta Lielbritānijas sabiedrības vēsture 1830-1900", Džona Džeikoba Tobaiasa "Noziegums un policija Anglijā 1700-1900" un Ivonnas M. Vordas "Cenzējot karalieni Viktoriju: kā divi džentlmeņi rediģēja karalieni un radīja ikonu".

Ir nopērkami "Tomasa de Kvinsija kopoti raksti" divdesmit vienā sējumā, ko rediģējis Grevels Lindops. Roberts Morisons rediģēja divas mazākus apkopojumus: "Angļu opija lietotāja grēksūdze" un "Tomass de Kvinsijs. Par slepkavību". Deivida Raita rediģētajā Tomasa de Kvinsija darbā "Atmiņas par Ezeriem un Ezeru novada dzejniekiem"

iekļautas de Kvinsija vaļsirdīgās apceres par Kolridžu un Vērdsvertu.

Es saku paldies Džeinai Distelai un Mirjamai Godričai par draudzību un padomiem, kā arī pateicos citiem labajiem cilvēkiem, kas strādā Dystel & Goderich Literary Management, īpaši Lorēnai E. Abramo, Maikam Hoglendam, Šeronai Peletjerai un Reičelai Stautai.

Tāpat es esmu pateicību parādā lieliskajai Mulholland Books/Little, Brown/ Hachette komandai, īpaši Reiganai Ārturei, Pamelai Braunai, Džūditai Kleinai, Džošam Kendalam, Vēsam Milleram, Mirjamai Pārkerai, Amēlijai Posancai, Maiklam Pīčam un Rūtai Trosai Lielbritānijā.

Mana sieva Donna, kā allaž, sniedza lieliskus padomus. Būt par dzīvesbiedri rakstniekam var tikai īpaša personība. Es pateicos par desmitiem gadu izrādīto pacietību un sapratni, jo es ik dienas vairākas stundas kļuvu īsts vientuļnieks.

PAR AUTORU

Deivids Morels ir dzimis Kanādas pilsētā Kičenerā, Ontario provincē. Pusaudža gados viņam iepatikās klasiskais TV seriāls "66. ceļš" par diviem jauniešiem, kas Corvette kabrioletā sevis meklējumos apceļo Savienotās Valstis. Šī seriāla scenārista Stērlinga Silifanta prasmīgais darbs uz Morelu atstāja tik lielu iespaidu, ka viņš nolēma kļūt par rakstnieku.

Cita rakstnieka Hemingveja pētnieka Filipa Janga darbi pamudināja Morelu pārcelties uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Kopā ar Jangu viņš studēja Pensilvānijas štata universitātē un ieguva maģistra un doktora grādus Amerikas literatūrā. Tur viņš arī iepazinās ar daudzu cienīto zinātniskās fantastikas rakstnieku Viljamu Tennu (īstajā vārdā Filips Klāss), kurš iemācīja Morelam daiļliteratūras rakstniecības pamatus. Iznākumā radās "Pirmās asinis", novatorisks romāns par Vjetnamas kara veterānu ar pēctraumatiskā stresa sindromu viņš nonāk konfliktā ar mazpilsētas policijas priekšnieku un uzsāk pats savu nelielo Vjetnamas karu.

Šis mūsdienu spriedzes romānu "tēvs" tika izdots 1972. gadā, un tolaik Morels vēl strādāja par Angļu valodas katedras profesoru Aiovas Universitātē. Viņš pasniedza tur no 1970. līdz 1986. gadam, vienlaikus rakstīdams romānus, vairākus starptautiskus bestsellerus, tostarp klasisko spiegu triloģiju "Rozes brālība" (pēc tās motīviem NBC uzņēma augsti novērtētu miniseriālu, kura televīzijas pirmizrāde notika uzreiz pēc beisbola Superkausa fināla izcīņas), "Akmens brālība" un "Nakts un miglas brālība".

Ar laiku darbošanās divās profesijās vienlaikus sāka prasīt pārāk daudz spēka, tālab Morels atteicās no akadēmiskā lauciņa un pievērsās tikai rakstniecībai. Drīz pēc tam viņa piecpadsmit gadus vecajam dēlam Metjū tika diagnosticēta reta kaulu vēža forma, un zēns nomira 1987. gadā. Šis trieciens atspoguļojās arī Morela darbos, piemēram, viņa memuāros par Metjū ar nosaukumu "Jāņtārpiņi" un romānā "Izmisuma solis", kura galvenais varonis arī zaudējis dēlu.

"Profesors ar maigajām manierēm un asiņainām vīzijām", kā reiz viņu nosauca kāds recenzijas autors, ir sarakstījis vairāk nekā trīsdesmit romānus, to vidū "Slepkavība kā smalkā māksla", "Ložņas" un "Pēdējā izvēle" (tā darbība noris Santafē pilsētā Ņūmeksikas pavalstī, kur apmeties pats autors). Morels ir nominēts Edgar, Anthony un Macavity balvām un trīs reizes saņēmis Šausmu romānu rakstnieku asociācijas dāvāto ievērojamo Stokera balvu. Starptautiskā Spriedzes romānu rakstnieku organizācija viņam pasniegusi prestižo mūža ieguldījuma Spriedzes meistara balvu.

Viņa darbi ir tulkoti divdesmit sešās valodās un izdoti astoņpadsmit miljonos eksemplāru. Grāmatā par rakstīša

nas māku “Veiksmīgais romānists" Morels analizē, ko viņš apguvis savā rakstnieka profesijā četrdesmit gadu laikā. Apmeklējiet viņa interneta vietni www.davidmorrell.net , kur var aplūkot Tomasu de Kvinsiju, viņa meitu Emiliju un grāmatā "Nāves inspektors" iekļautās apburošās Viktorijas laikmeta darbības vietas.

Deivids Morels

NĀVES INSPEKTORS

Redaktore Liene Akmens Korektore Liene Kāposta Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"",

LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "PN13 Print", www.pnbprint.eu

D. Morels

Mo 531 Nāves inspektors/ No angļu vai. tulk. Uldis Šēns. R., "Apgāds "Kontinents"" 448 lpp.

Ir 1855. gads, plosās Krimas karš. Britu komandieru nekompetence izraisa valdības krišanu. Impērija ir sašūpojusies.

Šajā trauksmainajā laikā dzīvo Tomass de Kvinsijs, pazīstams arī kā Opija lietotājs,viena no Viktorijas laikmeta Anglijas slavenākajām un spožākajām personībām. Kopā ar nevaldāmo meitu Emiliju un sabiedrotajiem no Skotlendjarda detektīviem Raienu un Bekeru Tomass de Kvinsijs saduras ar ienaidnieku, kas apdraud nācijas sirdi.

ISBN 978-9984-35-797-3

"Apgada "KONTINENTS"" interneta gramatnica

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Morels Deivids Nāves inspektors

IEVADS

PIRMĀ NODAĻA . slepkavĪbu APGABALS

OTRĀ NODAĻA . baznĪcas LOŽA AR AIZKARIEM

TREŠĀ NODAĻA . nĀves nams

CETURTĀ NODAĻA . kristĀla pils

PIEKTĀ NODAĻA . troŅa zĀle

SESTĀ nodaĻa . sĒru noliktava

SEPTĪTĀ nodaĻa . vakariŅas pilĪ

ASTOTĀ NODAĻA . “laimes RATS”

DEVITA NODAĻA . bedlama

DESMITĀ NODAĻA . votforda

VIENPADSMITĀ NODAĻA . tumsa tumsĀ

DIVPADSMITĀ NODAĻA . no darba nama uz kapsĒtu

TRĪSPADSMITA nodaĻa . bezdibenĪgĀ iekŠĒjĀ pasaule

PĒCVĀRDS. TURPMĀKĀS DĒKAS AR OPIJA LIETOTĀJU

PATEICĪBA

PAR AUTORU