Morels Deivids

Pats sev svešinieks

DEIVIDS MORELS

PATS SEV SVEŠINIEKS

.

PROLOGS

Meksika, 1562. gads.

Pēc spāniešu iekarotāju ierašanās Jaunajā pasaulē nepagāja ne četrdesmit gadu, kad jau pilnā sparā notika sistemātiska vietējo iedzīvotāju iznīcināšana. Genocīds neprasīja īpašas pūles, jo ierastās eiropiešu slimības - bakas, masalas, cūciņa un gripa - Jaunajā pasaulē nebija pazīstamas un tās ļoti strauji pļāva iezemiešus, kas nebija pret tām imūni. Kuri nenomira no slimībām (no sākotnējā iedzīvotāju skaita palika dzīvi labi ja desmit procenti), tos pakļāva verdzībā vai citādi apspieda. Ciemi tika izpostīti, ļaudis sadzīti darba nometnēs. Iekarotāji darīja visu iespējamo, izgudroja pat īpašas mocības, lai tos, kuri palikuši dzīvi, piespiestu atteikties no savas kultūras un pieņemt eiropiešu kultūru.

Jukatanas pussalā Meksikas galējos dienvidaustrumos fran- ciskāņu misionāra Djego de Landas reakcija uz maiju reliģiju, kas nozīmēja čūskas pielūgsmi un cilvēku upurēšanu, bija iznīcinoša. Stingrā apņēmībā likvidēt barbariskās pagānu ieražas Landa organizēja tempļu, statuju, fresku un visu citu ar reliģiju saistītu objektu iznīcināšanu. Tādējādi viņš ne tikai atņēma maijiem viņu ticības simbolus, bet radīja arī šķēršļus mūsdienu zinātniekiem, liedzot pieturas punktus, lai atšifrētu vēl palikušos hieroglifus, ar kuriem aprakstīta maiju senatne.

Vislielākais triumfs Landu viņa posta darbā gaidīja Mani ciematā, kur tika atrasta slepena maiju grāmatu bibliotēka. Šie neatkārtojamie teksti, senie rokraksti, atgādināja plānas, salocītas akordeona plēšas un kļuva pazīstami kā kodeksi, bet Landa ziņoja priekšniecībai, ka tie "ir vieni vienīgi māņi un sātaniski meli". "Mēs sadedzinājām pilnīgi visus."

Mēs sadedzinājām pilnīgi visus.

Apjaušot augstprātību un aprobežotību, ar kādu teikti šie vārdi, mūsdienu senatnes mīļotājs izmisumā nopūšas. Grāmatu dedzinātājiem visos laikos bijušas raksturīgas vienādi sakniebtas lūpas, šķībs skatiens, uz priekšu izvirzīts zods un tikpat absolūta ticība savam nemaldīgumam ka Landam. Taču Landa alojās.

Turklāt vairākkārt.

Līdztekus tam, ko Landa sauca par meliem, kodeksi glabāja vēstures un filozofijas patiesības.

Turklāt visi kodeksi netika iznīcināti. Par dedzināšanu atbildīgie spāņi trīs no tiem paglāba un slepeni aizveda uz Eiropu kā suvenīrus. Galu galā tos atklāja privātās kolekcijās un to vērtība tika noteikta kā neaprēķināma.

Tie pieder bibliotēkām Drēzdenē, Madridē un Parīzē un ir pazīstami ar nosaukumiem Drēzdenes kodekss, Codex Tro-Cortesianus un Codex Persianus. Ceturto, kuru dēvē par Groljēras kodeksu un kurš atrodas Mehiko, kāds eksperts nosaucis par viltojumu un patlaban nodarbojas ar tā izpēti.

Tomēr nerimst baumas, ka ir vēl piektais kodekss, kas esot autentisks un saturot daudz vairāk patiesību nekā visi pārējie kopā. Ar to domāta viena - izšķirošā patiesība.

Mūsdienu cilvēkam būtu interesanti redzēt mūka de Landas reakciju, ja viņš tiktu izsaukts no elles un savām acīm redzētu asinspirti, kuras intensitāte, ja ne apjoms, pielīdzināma sešpadsmitajā gadsimtā Landas izraisītajai asinspirtij. No tās varētu izvairīties, ja Landa nebūtu ķēries pie sava iznīcības darba vai būtu bijis profesionālis, kā viņš pats to apgalvo, un padarījis savu nicināmo darbu līdz galam. Landa atrada un iznīcināja kodeksus ciematā, kura nosaukums bija Mani, un maiju valodā tas nozīmē - "tas ir padarīts".

Teikt, ka "tas ir padarīts", tomēr nav iespējams.

PIRMĀ DALA

1

-   Es saprotu, ka visvairāk jūs vēlaties kaut ko uzzināt par cilvēku upurēšanu, - sacīja profesors, un viņa acis nešpetni iedzalk- stījās, liekot studentiem saprast, ka vēstures studēšana nenozīmē nomākt savu humora izjūtu.

Ik reizi, mācot šo kursu - un profesors to darīja jau trīsdesmit gadus -, viņš sāka ar šiem vārdiem un vienmēr panāca gaidīto reakciju, jo studenti saskatījās, atzinīgi iesmējās un iekārtojās solos ērtāk.

-     Arī par nevainīgām jaunavām, kurām tika izgriezta sirds, - turpināja profesors, - vai kuras no klints tika mestas akā, un tā tālāk un tā joprojām.

Profesors nevērīgi pamāja ar roku, it kā cilvēku upurēšanas detaļas viņu garlaikotu. Acis atkal nešpetni nozibsnīja, un studenti iesmējās skaļāk. Viņu sauca Stīvens Mills. Viņš bija slaida un maza auguma, sirmiem, retiem matiem, šaurām, pelnu pelēkām ūsām, stūrainu augumu, bifokālām brillēm metāla ietvarā, piecdesmit astoņus gadus vecs. Profesors nēsāja brūnu vilnas auduma uzvalku, kas oda pēc pīpes dūmiem. Viņu mīlēja un godāja gan kolēģi, gan studenti. Bija pienākušas profesora mūža pēdējās septiņdesmit minūtes, un, ja tas varēja dot kādu mierinājumu, tad viņš mirs, vismaz nodarbojoties ar to, kas deva vislielāko prieku, proti, runājot par sava mūža lielāko aizraušanos.

-    Patiesību sakot, ar jaunavu upurēšanu maiji īpaši neaizrāvās, - profesors Mills piebilda. - Lielākā daļa skeletu, kas izvilkti no svētajām akām, - starp citu, tās sauc cenotes, un jūs jau varētu ielāgot attiecīgos terminus, - šie skeleti piederēja vīriešiem, un vairums no viņiem bija vēl bērni.

Studenti nepatikā savieba sejas.

-    Protams, maiji izgrieza cilvēka sirdi, - sacīja profesors Mills, - taču tā bija rituāla visgarlaicīgākā daļa.

Vairāki studenti sarauca pieri un cits citam bez vārdiem jautāja "garlaicīgākā?".

-   Ja maiji sagūstīja ienaidnieku, tad izģērba viņu kailu, nokrāsoja zilu, uzveda piramīdas virsotnē, nenogalināja, bet pārlauza muguru, lai viņu uz kādu laiku paralizētu un vēlāk izgrieztu sirdi. Un tikai tad, kad augstais priesteris pacēla visu apskatei upura pukstošo sirdi, viņš mira. Ar sirdi un tās asinīm tika notrieptas tempļa sienās piramīdas virsotnē iegrieztās dievu sejas. Viens otrs domā, ka augstais priesteris varēja sirdi arī apēst. Droši zināms vienīgi tas, ka upura līķis pēc tam tika nosviests pa piramīdas pakāpieniem lejā. Tur priesteris novilka upurim ādu, kurā ietērpies izpildīja deju. Ceremonijas aculiecinieki sacirta līķi gabalos un izcepa.

Studenti šķebīgi norīstījās, it kā viņiem kļūtu nelabi.

-    Pie tik garlaicīgām lietām mēs atgriezīsimies kaut kad vēlāk, - sacīja profesors Mills, un studenti atkal iesmējās, šoreiz atviegloti. - Jums jau zināms, ka šajā kursā ietilpst vairākas disciplīnas. -Ar ievingrinātu vieglumu profesors mainīja balss toni, atmeta izklaidējošo uzspēli un pārvērtās par lektoru. - Daži esat atnākuši uz šejieni no mākslas vēstures. Citi no etnologiem vai arheologiem. Mūsu mērķis ir iepazīties ar maiju hieroglifiem, iemācīties tos lasīt un izmantot iegūtās zināšanas, lai rekonstruētu maiju kultūru. Lūdzu, pievērsīsimies Čārlza Gelenkampa grāmatas "Maiji: Zaudētās civilizācijas noslēpums un atklāšana par jaunu" septiņdesmit devītajai lappusei.

Studenti paklausīja, bet sarauca pieri, ieraudzījuši mulsinošu diagrammu, kas izskatījās pēc totēma staba ar divām kroplu, saviebtu seju kolonnām, kuras no abām pusēm apņēma līnijas, punkti un ķeburi. Viens otrs ievaidējās.

- Jā, es saprotu, tas ir izaicinājums, kas var iedvest bailes, - profesors Mills sacīja. - Jūsu pirmā doma ir tāda, ka nav iespējams iemācīties lasīt šo acīm redzami neizprotamo simbolu valodu. Bet es apgalvoju, ka jūs spēsiet izlasīt šos un daudzus citus simbolus. Jūs spēsiet ietvert simbolus skaņās un lasīt, it kā tie būtu teikumi. - Viņš ieturēja dramatisku pauzi un tad iztaisnojās. - Jūs runāsiet seno maiju valodu. - Viņš sapurināja galvu. - Nu jūs saprotat, ko biju domājis teikt ar vārdiem, ka cilvēku upurēšana vieš garlaicību. Te, - viņš norādīja uz Gelenkampa grāmatu, - slēpjas īsts piedzīvojums. - Viņš pārlaida urbīgu skatienu visiem divdesmit studentiem. - Un, tā kā mums ar kaut ko ir jāsāk, tad atcerēsimies bērnību un pievērsīsimies svītriņām un punktiņiem. Jūs pamanīsiet, ka daudzi hieroglifu stabiņi, kas, starp citu, norāda datumu, izskatās tā. - Satvēris krīta gabalu, profesors Mills vilka uz tāfeles steidzīgas zīmes.

-    Katra punkta vērtība ir viens. Līnija jeb - kā mēs to saucam -josla nozīmē pieci. Līdz ar to pirmā grupa līdzinās četri, otra - astoņi, trešā - divpadsmit, ceturtā… Labi, bet kāpēc man jārunā vienam? - Profesors Mills novilka ar labās rokas rādītājpirkstu pa studentu sarakstu. - Mister Hogan, kāda, lūdzu, būs vērtība…

-    Sešpadsmit? - atsaucās nedroša vīrieša balss.

-     Lieliski, mister Hogan. Vai nu redzat, cik tas viegli? Jūs,, jau sākat apgūt prasmi lasīt maiju simbolus. Taču, saliekot visus

šos hieroglifus kopā, tie neko jums neizteiktu, jo maiji lietoja citādu kalendāru nekā mēs. Viņu kalendārs bija gandrīz tikpat precīzs, taču stipri sarežģītāks. Lai spertu pirmo soli pretim maiju civilizācijai izpratnei, jāsāk ar viņu laika koncepcijas izpratni. Uz nākamo lekciju izlasiet Lindas Šēlēs un Deivida Frīdela grāmatas "Karaļu mežs: stāsts par senajiem maijiem" pirmo un otro nodaļu. Es došu īsu priekšstatu par to, ko lasīsiet.

Un profesors Mills, patiesi tīksminādamies par savu mācību priekšmetu, turpināja. Viņš izbaudīja katru no vēl palikušajām mūža divdesmit minūtēm; Viņš izvilināja vēl vienu smieklu šalti, beigdams stundu ar joku, kuru vienmēr izteica šajā vietā, atbildēja uz dažu aizkavējušos studentu jautājumiem, bet tad salika savas grāmatas, piezīmes, konspektus un studentu sarakstu portfelī.

No mācību telpām līdz kabinetam bija piecu minūšu gājiens. Ejot profesors Mills gandarīts dziļi elpoja. Bija gaiša, skaidra, jauka diena. Lai nu kā, bet viņš jutās lieliski (vairs tikai nepilnas piecpadsmit minūtes, ko dzīvot), un prieku par stundā padarīto vairoja pēc lekcijām paredzētā tikšanās.

Kabinets atradās nobružātā ķieģeļu ēkā, taču drūmā apkārtne neietekmēja profesora lielisko pašsajūtu. Viņš bija tik ļoti pacilāts, ka pagāja garām pie lifta gaidošajiem studentiem, strauji uzkāpa divus stāvus pa kāpnēm un nonāca blāvi apgaismotā gaitenī, kura vidū atradās viņa kabinets. Atslēdzis durvis (vēl palikušas desmit minūtes) un nolicis portfeli uz galda, viņš pagriezās, lai dotos uz fakultātes kafejnīcu, bet, ieraudzījis durvīs apmeklētāju, apstājās un pasmaidīja.

-    Es nupat gatavojos iet pēc kafijas, - profesors Mills sacīja. - Vai arī jūs nevēlaties?

-   Pateicos, nē. - Apmeklētājs ar galvas mājienu pasveicināja un iegāja kabinetā. - Mans kuņģis īsti labi vairs nesaprotas ar kafiju, un mani pastāvīgi moka grēmas. Baidos, vai neesmu iedzīvojies kuņģa čūlā.

Apmeklētājs bija apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs solīda izskata vīrietis. Glīti apgrieztie mati, pēc pasūtījuma šūdinā

tais baltais krekls, svītrainā zīda kaklasaite, pie drēbnieka darinātais divrindu uzvalks un teļādas kurpes ar plānu zoli atbilda priekšstatam, kā jāizskatās augsti atalgotai korporācijas amatpersonai.

-      Čūla rodas no stresa. Jums jāpadomā, kā mazināt tempu. - Profesors sarokojās ar atnācēju.

-   Stress un temps ietilpst manos darba pienākumos. Ja sākšu raizēties par veselību, drīz vien palikšu bez darba. - Apmeklētājs apsēdās.

-    Ņemiet atvaļinājumu.

-    Drīz. Sola jau drīz.

-    Ko šoreiz esat atnesis? - jautāja profesors Mills.

-    Vēl hieroglifus, kurus vajadzēs pārtulkot.

-    Cik daudz?

Apmeklētājs paraustīja plecus.

-    Piecas lapas. - Redzot pa gaiteni paejam garām studentu grupu, viņš sarauca pieri. - Es gribētu, lai tas paliek starp mums.

-   Protams. - Profesors Mills piecēlās, aizslēdza durvis un atgriezās pie rakstāmgalda. - Tās ir maiju lapas vai tagadējās?

Apmeklētājs tā kā apjuka, bet tad atskārta, par ko profesors

runā.

-    Patiešām, es arvien aizmirstu, ka maiju lapas ir lielākas. Nē, mūslaiku lapas. Astoņas reiz desmit collas lieli fotouzņēmumi. Ceru, ka agrākā samaksa par darbu ir pieņemama?

-   Piecdesmit tūkstoši dolāru? Ļoti pieņemama. Ja vien es netieku steidzināts, - profesors Mills piebilda.

-    Nekur nebūs jāsteidzas. Jūsu rīcībā, tāpat kā iepriekšējā reizē, būs mēnesis. Apmaksas nosacījumi iepriekšējie: puse tagad, otra puse pēc darba beigām. Arī noteikumi tie paši - lapas nedrīkst kopēt. Jūs nedrīkstat nevienam tās rādīt vai stāstīt par tulkojumu.

-    Neraizējieties, es neesmu to darījis un nedarīšu, - sacīja profesors Mills, - kaut tulkojumā nav nekā tik interesanta, kas varētu ieintriģēt vēl kādu, vienīgi jūsu darba devēju un mani. Bet kāda tam nozīme? Jūs maksājat bagātīgi, un es nebūšu tik neprātīgs, lai neievērotu līguma noteikumus un apdraudētu mūsu turpmākās attiecības. Pagājušais man bija atvaļinājuma gads universitātē, un

par jūsu tik dāsno atalgojumu visu šo gadu es varēju veltīt "Hieroglifu kāpņu" studēšanai Kopanas drupās Hondurasā.

-    Tur man par karstu, - sacīja apmeklētājs.

-   Kad nokļūstu drupās, mani pārņem tāds nemiers, ka laiks galīgi aizmirstas. Vai varu apskatīties tās lapas?

-   Katrā ziņā. - Apmeklētājs iebāza roku aligatora ādas portfelī un izvilka lielu brūna papīra aploksni.

Vēl bija nepilna minūte, ķo dzīvot, profesors Mills paņēma aploksni, atvēra un izvilka piecas fotogrāfijas ar daudzām hieroglifu rindām. Pabīdījis grāmatas uz rakstāmgalda sānis, viņš sakārtoja fotogrāfijas tā, lai hieroglifu rindas atrastos stāvus.

-    Vai šī ir daļa no agrākā teksta?

-   Man nav ne jausmas, - atbildēja viesis. - Zinu vienīgi to, ka tiku lūgts tās atgādāt jums.

-   Izskatās, ka tā. - Profesors Mills paņēma lupu, pieliecās fotogrāfijām un ieskatījās hieroglifu detaļās. Uz pieres izspiedās sviedru lāsītes, un viņš papurināja galvu. - Nevajadzēja skriet augšā pa kāpnēm.

-    Ko, lūdzu? - apmeklētājs pavaicāja.

-   Nekas. Es tāpat vien sarunājos pats ar sevi. Vai te nav pārāk karsti?

-    Nedaudz.

Profesors Mills novilka žaketi un atkal pievērsās fotogrāfiju apskatei. Vēl piecpadsmit sekundes, ko dzīvot.

-    Labi, atstājiet tās un…

-Jā?

-Es…

-    Ko? - jautāja apmeklētājs.

-    Es nejūtos labi. Rokas…

-Kas?

-    Tās ir nejūtīgas, - sacīja profesors Mills. - Mana…

-Kas?

-    Seja. Karsta.

Profesors Mills strauji ieelpoja, pieķēra roku pie krūtīm, sastinga, sakņupa un vaļēju muti, galvu nokāris, atmuguriski ieslīga čīkstošajā grozāmkrēslā. Pār augumu noskrēja trīsas, un viņš vairs nekustējās.

Apmeklētājam pieceļoties šķita, ka telpa saraujas.

-   Profesor Mill! - Viņš meklēja pulsu uz rokas un uz kakla. - Profesor Mill!

Apmeklētājs sadabūja no portfeļa gumijas cimdus, uzvilka, ar labo roku savāca fotogrāfijas un ieslidināja brūnajā aploksnē, kuru stingri pieturēja ar kreiso roku. Ar kreiso roku viņš piesardzīgi novilka labās rokas cimdu, bet ar labo - kreisās, visu laiku uzmanīdamies, lai nepieķertos vietai, kas saskārusies ar fotogrāfijām. Tad viņš iemeta cimdus citā brūnā aploksnē, aizlīmēja un abas aploksnes ielika portfelī.

Kad viņš atvēra durvis, neviens no studentiem, kas gāja pa gaiteni, nepievērsa viņam īpašu uzmanību. Amatieris tiešā ceļā būtu devies prom, taču apmeklētājs zināja, ka satraukums uzrosīs atmiņas un kāds galu galā atcerēsies labi ģērbušos vīrieti, kas atstājis kabinetu. Viņš negribēja radīt noslēpumu, jo labi apzinājās, ka maldināšanai vislabāk noder kas līdzīgs patiesībai. Tāpēc viņš strauji devās uz sekretāres kabinetu un satraukts ierunājās:

-   Pasteidzieties! Piezvaniet deviņi - viens - viens! Profesors Mills. Tikko biju pie viņa… Liekas, viņam kaut kas atgadījies ar sirdi.

2

Gvatemalas pilsēta.

Par spīti trīsdesmit sešas stundas ilgajam ceļojumam un saviem sešdesmit četriem gadiem, Nikolajs Petrovičs Barteņevs bija enerģijas pārpilns. Kopā ar sievu viņš bija atlidojis no Ļeņingra- das…

(Aplam, profesors nodomāja, no Sanktpēterburgas. Pēc komunistiskās iekārtas sabrukuma Ļeņins bija atmests.)

… uz Frankfurti, uz Dalasu un tad uz šejieni. Viņu bija ielūgusi Gvatemalas jaunā valdība, un, ja vēl turpinātos aukstais karš, šāds ceļojums nebūtu bijis iespējams. Gvatemala pēc četrdesmit gadu pārtraukuma tikai nupat bija atjaunojusi diplomātiskās attiecības ar Krieviju, un līdz šim ārkārtīgi grūti iegūstamās izbraukšanas vīzas no Krievijas tika izsniegtas apbrīnojami ātri. Visu savu mūžu Barteņevs bija lolojis kādu sapni - nokļūt Gvatemalā. Nevis tāpēc, ka viņš gribētu pamest Krieviju, bet tāpēc, ka Gvatemala rādījās sapņos. Taču atļauja pastāvīgi bija liegta. Un nu pēkšņi atlika tikai izpildīt dažas valdības noteiktas veidlapas un pēc dažām dienām ierasties pēc ceļošanai nepieciešamajiem dokumentiem. Barteņevs šādai veiksmei nespēja pat noticēt. Viņš baidījās, ka viss var izrādīties nežēlīgs joks, ka viņam neatļaus šķērsot Gvatemalas robežu, ka viņš tiks deportēts atpakaļ uz Krieviju.

Reaktīvā lidmašīna "Boeing 727", kas pieder "American Airlines"… Lidmašīna ar uzrakstu "American", par kuras pasažieri kļūt Krievijas pilsonim vēl pirms dažiem gadiem bija gandrīz neiespējami, laidās lejup cauri mākoņiem un garām kalniem pretī pilsētai, kas pletās ielejā. Pulkstenis rādīja piecpadsmit minūtes pāri astoņiem. Saulriets pāri ielejai meta tumšsarkanu blāzmu. Gvatemalas pilsēta mirdzēja ugunīs. Bērnišķīgā sajūsmā, sirdij skaļi pukstot, Barteņevs kā apburts skatījās iluminatorā.

Satvērusi vīra roku, blakus sēdēja sieva. Viņš pagriezās un ieskatījās sievas cēlu grumbiņu klātajā sejā. Sievai nevajadzēja neko teikt, lai izrādītu prieku, ka vīra sapnis drīz piepildīsies. Astoņpadsmit gadu vecumā pirmo reizi ieraudzījis fotogrāfijas ar maiju pilsētas Tikalas drupām Gvatemalā, viņš bija sajutis dīvainu gara radniecību ar mūsdienās gandrīz pilnīgi izmirušajiem pilsētas cēlājiem. Bija pārņēmusi sajūta, ka viņš tur ir bijis, ka ir viens no maijiem un šo lielisko piramīdu un tempļu celtniecībā ielikts ari viņa spēks un sviedri. Hieroglifi bija viņu apbūruši.

Visu turpmāko mūžu, ne reizes neizstaigājis maiju drupas un ne reizes neuzkāpis nevienā piramīdā, nekad neticies aci pret aci ar cilvēkiem, kuru ērgļa deguni, izcilnie vaigukauli un slīpās pieres redzamas maiju hieroglifos, viņš bija kļuvis par vienu no pieciem visizcilākajiem maiju rakstības pazinējiem (varbūt pats izcilākais, ja var ticēt sievas glaimojošajiem izteikumiem), un jau drīz - protams, ne šovakar, bet varbūt rīt, aizparīt noteikti - viņš veiks vēl vienu pārlidojumu ar primitīvāku lidaparātu, bet pēc tam dosies grūtā ceļojumā cauri džungļiem uz Tikalu, sava mūža aizraušanos, savu pasaules centru, uz drupām..

Pie hieroglifiem.

Lidmašīnas riteņiem pieskaroties skrejceļam, sirds iepukstē- jās straujāk. Saule jau atradās aiz kalniem rietumpusē. Biezējošo tumsu šķēla lidostas gaismas. Nervozi satraukts, Barteņevs atsprādzēja drošības jostu, paņēma portfeli un kopā ar sievu un citiem pasažieriem devās pa eju uz priekšu. Lidmašīnas lūkai atveroties, šķita, ka mokošās gaidu minūtes kļūst neciešami garas. Aiz priekšā ejošajiem pasažieriem viņš ieraudzīja ēku neskaidros siluetus. Reizē ar sievu nokāpjot uz skrejceļa asfalta un ieelpojot reto, sauso un vēso kalnu gaisu, viņš juta, ka augums satraukumā saspringst.

Iegājis lidostas ēkā un ieraudzījis sagaidītāju vidū vairākus valdības ierēdņus formastērpos, Barteņevs acumirklī saprata, ka kaut kas nav kārtībā. Gaidītāji izskatījās drūmi, domīgi, nomākti. Barteņevs nobijās, ka priekšnojautas izrādīsies pamatotas un viņam tūlīt tiks liegta atļauja ierasties valstī.

No grupas atdalījās vīrs ar plānām lūpām, ģērbies tumšā uzvalkā, un nervozi tuvojās.

-    Vai profesors Barteņevs?

-Jā.

Viņi sarunājās spāniski. Barteņeva nepārvaramā interese par Gvatemalu un maiju kultūras drupām Amerikā bija mudinājusi apgūt šo valodu, arī zinātniskie pētījumi par hieroglifiem galvenokārt tika publicēti spāņu valodā.

-    Es esmu Hektors Gonsaless no Nacionālā arheoloģijas muzeja.

-    Jā, jūsu vēstules esmu saņēmis. - Pēc sarokošanās Barteņevs nevarēja nepamanīt, ka Gonsaless ved viņu pretī valdības ierēdņiem. - Mana sieva Jeļena.

-    Ļoti patīkami ar jums iepazīties, Barteņeva kundze. Lūdzu, pa šīm durvīm…

Barteņevs piepeši pamanīja skarbus karavīrus ar automātiem. Atcerējies situāciju Ļeņingradā aukstā kara ļaunākajos brīžos, viņš sarāvās.

-   Vai kas noticis? Vai jūs esat noslēpis ko tādu, ko man pienāktos zināt?

-    Nē, - Gonsaless steigšus atbildēja. - Radušies sarežģījumi ar jūsu iekārtošanu viesnīcā. Grūtības ar brīvajiem numuriem. Nekā nopietna. Lūdzu, šeit. Pa šīm durvīm un šo gaiteni. Pasteidzieties, ja negribam nokavēt.

-   Nokavēt? - Kopā ar sievu steidzoties pa gaiteni, Barteņevs nogrozīja galvu. - Ko mēs varam nokavēt? Bet kā paliek ar bagāžu? Kā ar…

-   Par to parūpēsies. Bagāža tiks nogādāta viesnīcā. Jums nevajadzēs iet cauri muitas apskatei un imigrācijas dienestam.

Viņi izgāja pa vēl vienām durvīm un nokļuva naktī, automašīnu novietnē, kur jau gaidīja melns limuzīns. Tam priekšā un aiz muguras atradās pa džipam ar bruņotiem karavīriem.

-    Es prasu paskaidrot, kas šeit notiek, - sacīja Barteņevs. - Vēstulēs jūs apgalvojāt, ka tikšu silti sagaidīts. Patiesībā var nodomāt, ka esmu kļuvis gūsteknis.

-    Profesor Barteņev, jums vajadzētu saprast, ka Gvatemala ir nemierīga zeme. Te arvien pastāvējusi liela politiska spriedze. Karavīri paredzēti jūsu aizsardzībai.

-    Kālab mani vajadzētu…

-    Lūdzu, kāpiet mašīnā! Tur varēsim par to parunāt.

Tiklīdz durvis aiz Barteņeva, viņa sievas, Gonsalesa un diviem valdības ierēdņiem aizvērās, viņš vēlreiz noprasīja:

-    Kāpēc man būtu vajadzīga aizsardzība?

Džipu pavadītais limuzīns traucās uz priekšu.

-    Es jau teicu, ka to prasa politiskā situācija. Ilgus gadus Gvatemalā valdīja labējie ekstrēmisti. - Gonsaless nemierīgi atskatījās uz valdības ierēdņiem, it kā tiem viņa vārdi varētu nepatikt. - Nesen pie varas nākuši mērenie. Līdz ar jauno valdību mūsu valstij pavērušās iespējas uzturēt diplomātiskās attiecības ar jūsējo. Tieši ar to var izskaidrot, kāpēc jūs esat ielūgts. Krievu akadēmiķa vizīte kalpos par labās gribas demonstrējumu attiecībām, kādas Gvatemalas valdība vēlas veidot ar jūsu valsti. Jūs esat ideāls cilvēks šim nolūkam, jo neesat politiķis, turklāt jūsu centieni saistīti ar Gvatemalas vēsturi.

-Tas, ko jūs runājat,.. - Barteņevs mirkli šaubījās, - liek domāt, ka jūsu darbs vairāk saistīts ar valdību nekā ar Nacionālo arheoloģijas muzeju. Kāda dinastija valdīja Tikalā?

Gonsaless palika atbildi parādā.

-    Kurā gadsimtā Tikala atradās sava spēka zenītā?

Gonsaless klusēja.

Barteņevs veltīja viņam neapmierinātu skatienu.

-    Jums draud briesmas, - Gonsaless paziņoja.

-Kas?

-   Labējiem ekstrēmistiem jūsu vizīte ļoti nepatīk, - Gonsaless nervozi skaidroja. - Kaut ari komunistiskā iekārta Krievijā sabrukusi, viņi uzskata, ka jūsu vizīte var būt tik kaitīga, ka ar laiku šajā zemē uzvarēs marksisms. Iepriekšējā valdība savu varu realizēja ar nāves eskadronu palīdzību. Nāves bataljoni vēl arvien pastāv. Jūsu dzīvība ir apdraudēta.

Barteņevu pārņēma izmisums. Sieva apvaicājās, ko Gonsaless teicis. Apmierināts, ka viņa nesaprot spāniski, Barteņevs paskaidroja, ka viesnīcā nav pasūtīts numurs kāda cilvēka nolaidības dēļ un sagaidītājs tāpēc jūtas neērti un kļūda tiek labota.

Viņš pameta uz Gonsalesu niknu skatienu.

-    Ko jūs ar to gribat teikt? Man jābrauc projām? Es atsakos to darīt. Ak jā, es nosūtīšu drošībā sievu. Nelidoju taču šurp pāri puspasaulei tikai tādēļ, lai dotos projām, neredzējis savu sapņu objektu. Esmu pārāk vecs. Pilnīgi iespējams, ka otras šādas izdevības man vairs nebūs. Esmu ticis tam pavisam tuvu un pieveikšu ari atlikušo ceļa gabalu.

-   Neviens nelūdz jūs doties projām, - Gonsaless paskaidroja. -Tas būtu tikpat ļauni kā mēģinājums jūs nogalināt.

Barteņevs juta, kā no sejas atplūst asinis.

Gonsaless sacīja:

-Jābūt ārkārtīgi uzmanīgiem un piesardzīgiem. Mēs lūdzam jūs pa pilsētu īpaši nestaigāt. Viesnīca tiks apsargāta. Cik ātri vien iespējams, jūs tiksiet nogādāts uz Tikalu. Un pēc saprātīga laika posma - dienas vai, vēlākais, divām - lūgsim izlikties slimam un atgriezties mājās.

-    Pēc dienas? - Barteņevam aizrāvās elpa. - Vēlākais, divām? Pēc tik daudzu gadu gaidīšanas…

-    Profesor Barteņev, jārēķinās ar politisko situāciju.

Iedomājies par politiku, Barteņevs gribēja izlamāties. Bet,

tāpat kā Gonsaless, viņš bija radis rēķināties ar nepatīkamām šāda veida realitātēm, tāpēc izmisīgā tempā centās analizēt situāciju. Viņš atradās ārpus Krievijas un varēja doties, kurp vēlas, - tas bija svarīgs faktors. Bija milzum daudz citu maiju drupu, piemēram, Palenke Meksikā. Tās fotogrāfijas arvien viņam bija sagādājušas prieku. Palenke gan nebija Tikala un emocionālajā un profesionālajā ziņā tik ļoti nevilināja, taču bija pieejama. Sieva varēs doties līdzi uz turieni. Pat ja Gvatemalas valdība atteiktos segt turpmākos izdevumus, tas nebūtu īpaši svarīgi, jo Barteņevam bija slepens ienākumu avots, par kuru nezināja pat sieva.

Slepenība bija viens no noteikumiem, kuru izvirzīja Sankt- pēterburgas Valsts universitātē pie Barteņeva ieradies labi ģērbies, gaišmatains amerikānis, lai noslēgtu darījumu. Amerikānis bija parādījis vairākas maiju hieroglifu fotogrāfijas. Nevainojamā krievu valodā viņš bija apjautājies, cik Barteņevs prasīs par hieroglifu pārtulkošanu un darba paturēšanu slepenībā.

-     Ja hieroglifi ir interesanti, neprasīšu neko, - bija atbildējis Barteņevs, pārsteigts par ārzemnieka lielisko krievu valodas prasmi. Amerikānis tomēr bija uzstājis, ka darbs jāapmaksā. Honorārs, kā izrādījās, bija apbrīnojami dāsns - piecdesmit tūkstoši dolāru.

-    Lai nodrošinātu jūsu klusēšanu, - amerikānis bija teicis, - daļu honorāra esmu pārvērtis rubļos.

Viņš iedeva Barteņevam desmit tūkstošiem dolāru atbilstošu summu krievu naudā un paskaidroja, ka pārējā summa tiks ieskaitīta viņa kontā Šveices bankā. Varbūt ar laiku Barteņevam radīsies iespējas brīvi ceļot un tad nauda būs viegli pieejama. Ja ne, tiks nodrošināti kurjeri, kas aizvedīs uz Sanktpēterburgu summas, par kurām varas iestādēm nevarētu rasties jautājumi. Pēc tam amerikānis bija ieradies divas vai pat trīs reizes, vienmēr atvezdams maiju hieroglifu fotogrāfijas un tikpat lielu summu darba apmaksai. Līdz pat pēdējam laikam nauda Barteņevu bija interesējusi mazāk nekā brīnumainais hieroglifu vēstījums.

Šobrīd nauda ieguva īpašu nozīmību, un Barteņevs gatavojās to izmantot pilnā mērā.

-Tā nu tas ir, - viņš atbildēja Gonsalesam. - Politiskā situācija. Tiklīdz būšu izdarījis visu, kā esat iecerējis, es došos no šejienes prom, kad vien vēlēsieties.

Šķiet, Gonsaless izjuta atvieglojumu. Bet tikai uz brīdi. Limuzīns strauji piebrauca pie viesnīcas, kuras ārējais modernais veidojums stiklā un metālā bija kliedzošā pretrunā ar visu spānisko. Karavīri ātri izvadīja Barteņevu ar sievu cauri vestibilam uz liftu un tālāk uz divpadsmito stāvu. Gonsaless pavadīja viņu, kamēr valdības ierēdnis aizkavējās pie reģistratora galda.

Gonsaless atslēdza durvis, iededza gaismu un ieveda Barteņevu ar sievu apartamentos, kur nerimtīgi zvanīja telefons. Numurā atradās divi aparāti - viens uz galdiņa blakus dīvānam, otrs pie bāra.

Gonsaless aizslēdza durvis. Telefons zvanīja neatgūdamies. Barteņevam sperot soli uz dīvāna pusi, Gonsaless ierunājās:

-   Nē, ļaujiet atbildēt man. - Viņš pacēla klausuli telefonam pie bāra, kas bija tuvāk. - Hallo! - Viņš ieslēdza lampu. - Kāpēc viņš būtu jums vajadzīgs? - Gonsaless paskatījās uz Barteņevu. - Acumirkli! - Viņš uzlika roku uz klausules. - Zvana kāds cilvēks, kas uzdodas par žurnālistu. Vai būtu lietderīgi sniegt interviju? Attiecību uzlabošanai. Kamēr runāsiet, es paklausīšos tepat.

Barteņevs strauji pagriezās pret telefonu pie dīvāna.

-    Hallo! - viņš sacīja, paiedams uz loga pusi.

-    Skrien ellē, nolādētais krievs!

Stikla šķembām krītot uz telpas iekšpusi, iekliedzās Barteņeva sieva. Barteņevs klusēja. Lode bija trāpījusi vīru galvā un sašķēlusies, nonāvēdama uz vietas. Galvas pretējā puse pārsprāga, apšķaidot lidojošos stiklus ar asinīm.

3 Teksasa, Hjūstona.

Daudzkārt lietojamais kosmosa kuģis "Atlantis" jau otro dienu pildīja savu kārtējo uzdevumu - pacelšanās bija notikusi bez sarežģījumiem, visas sistēmas darbojās normāli -, un Albertu De- laniju māca garlaicība. Viņš vēlējās, lai notiktu kas tāds, kas izjauktu garlaicīgo ikdienu. Nevarēja gan teikt, ka viņš ilgotos pēc uztraukuma, jo šo vārdu saistīja ar kritisku situāciju. Lai nu ko, bet NASA nekādā ziņā neilgojās pēc jauniem sarežģījumiem un sliktas slavas, un nekādā ziņā tā nevēlējās piedzīvot otru tādu neveiksmi, kāda bija piemeklējusi "Challenger". Ja vēlreiz atgadītos kas tāds, NASA piedzīvotu krahu, un tas nozīmētu, ka Alberts Delanijs paliktu bez darba. Alberts Delanijs garlaicību tomēr vērtēja daudz augstāk par izredzēm palikt bez darba. Ja, stājoties darbā NASA, kāds būtu teicis, ka sajūsmu par iespējamo karjeru drīz nomainīs garlaicība, viņš nebūtu ticējis, taču pirms katras misijas NASA visus ar to saistītos sīkumus pārbaudīja vēl un vēlreiz, turklāt tik bieži, ka līdz ar misijas sākumu iestājās atslābums. Nē, Alberts Delanijs neilgojās pēc uztraukuma, taču nebūtu iebildis pret patīkamu pārsteigumu.

Delanijs bija vidēja auguma, vidēja svara cilvēks ar parastiem sejas vaibstiem un šobrīd iegājis tādā dzīves posmā, kad nebija vairs jauns, nebija arī vidējos gados un arvien biežāk un biežāk manīja, ka jūtas neapmierināts ar dzīvi, jo tā ir nepiepildīta. Viņa eksistence bija gluži parasta. Viss paredzams. Šis sindroms gan vēl nebija attīstījies tik tālu, lai rastos vēlēšanās krāpt sievu. Viņš baidījās, ka tas, ko Toro nosaucis par "kluso izmisumu", var pamudināt uz muļķīgu soli un piedzīvojums, kas var radīt draudus laulībai, nebūs to vērts. Viņš juta arī, ka, neatradis sev kādu mērķi, neko, kas rosina interesi, nespēs paļauties uz savu veselo saprātu.

Pēc Alberta Delanija domām, daļēji šo problēmu radīja ari apstāklis, ka viņa kabinets atrodas NASA galvenās mītnes perifērijā. Tālu no misijas vadības centra nebija jūtama tā panākumu gaisotne un enerģija, kāda, viņaprāt, tajā valdīja. Turklāt viņam, kartogrāfijas, ģeogrāfijas un meteoroloģijas speciālistam (kartes, zeme un laiks - kā viņš dažkārt strupi izmeta), šī nodarbošanās salīdzinājumā ar izplatījuma izpēti šķita neparasti vienmuļa. Nebija ne miņas, ka viņam rastos izdevība pārbaudīt tikko atklātus Saturna gredzenus, mēnešus ap Jupiteru vai Veneras aktīvos vulkānus. Neka tamlīdzīga nebija, un atlika vienīgi pārlūkot dažādu zemes rajonu fotogrāfijās vietas, kas redzētas desmitiem reižu.

Nekādu gandarījumu nedeva arī pētījumu iepriekš paredzamie rezultāti. Vai fotogrāfijas no izplatījuma nepauda, ka satraucošā dūmaka ap zemi kļūst arvien ļaunāka? Vai no liela augstuma uzņemtie attēli nerādīja, ka Dienvidamerikas lietus meži līdz ar lauksaimniecībā izmantoto izdedzinātā līduma paņēmienu iet mazumā? Vai okeāna piesārņojuma līmenis nebija sasniedzis tādu līmeni, ka posts jau kļuva redzams no trīssimt jūdžu augstuma? Jā, jā un jā. Lai izdarītu šādus secinājumus, nevajadzēja būt raķešu zinātniekam. Taču NASA centās izdarīt ko vairāk par vienkāršiem secinājumiem. Bija vajadzīgs kas īpašs. Kaut ari fotogrāfijas galu galā tiks nosūtītas uz citām valdības iestādēm, Alberta Delanija pienākums bija pārbaudīt tās iepriekš, meklējot kaut ko unikālu, kas NASA dotu iespēju iegūt lielāku popularitāti.

Patlaban lidojošā kosmosa kuģa misijā ietilpa meteoroloģisko pavadoņu izvietošana virs Karibu jūras, dažādu meteoroloģisku eksperimentu un novērojumu veikšana, kā arī attēlu noraidīšana uz zemi. Patlaban Delanija priekšā uz galda atradās Jukatanas pussalas fotogrāfijas. Nu jau vairākus gadus šī apgabala palmas bojāja miltrasa, un Delanija uzdevumā ietilpa noteikt tās izplatību. To izdarīt nebija grūti, jo kailie koki uz zemes veidoja drūmu un tukšu rakstu. Teorētiski tika uzskatīts, ka būtiska veģetācijas samazināšanās Jukatanā mainīs skābekļa un oglekļa dioksīda attiecības apgabalā un ietekmēs laika apstākļus, tāpat kā Brazīlijas lietus mežu izzušana. Izmērot miltrasas skarto apgabalu lielumu un sasaistot iegūto informāciju ar gaisa temperatūru un vēju virzieniem Kārību jūrā, bija iespējams prognozēt tropisko vētru izcelšanos un noteikt viesuļvētru virzienu.

Miltrasas skartais apgabals sniedzās daudz tālāk, nekā rādīja pērnie Jukatanas fotouzņēmumi. Delanijs uzlika caurspīdīgu mēroga karti uz fotogrāfijas, savietoja topogrāfiskās iezīmes, pierakstīja mērījumus un ķērās pie nākamās fotogrāfijas. Varbūt bija radusies vēlēšanās izjaukt parasto rutīnu. Varbūt viņš bija noilgojies pēc pārsteiguma. Lai nu kā, bet Delanijs atskārta, ka ielūkojas fotogrāfijās daudz cītīgāk nekā parasti un pievērš uzmanību ne tikai palmu miltrasai. /

Piepeši kaut kas viņu darīja nemierīgu - kāds zemapziņā uztverts sīkums, sajūta, ka viss nav īsti, kā vajag. Viņš nolika malā fotogrāfiju, ar kuru bija nodarbojies, un atgriezās pie iepriekšējās. Saraucis pieri, Delanijs koncentrējās. Jā, viņš nodomāja. Te nu tas ir. No pieplūstošā adrenalīna vēderā tūlīt kļuva karsti. Mazs laukumiņš fotogrāfijas apakšējā kreisajā stūri. Ēnas starp kailajām palmām. Kas šīm ēnām tur meklējams?

Ēnas veidoja gandrīz ideālus trīsstūrus un četrstūrus. Bet dabā trīsstūru un četrstūru nav. Turklāt tādas ēnas varēja radīt vienīgi saules gaisma, kurai ceļā ir objekti, kas augstāki par zemi. Lieli objekti. Augsti objekti. Parasti ēnas nebija nekāds noslēpums. Kalni tās meta nemitīgi. Bet šīs ēnas atradās Jukatanas ziemeļu zemienē. Jau nosaukums "zemiene" runāja pats par sevi. Tur nebiju kalnu. Un, pat ja būtu, tad kalnu mestās ēnas būtu neskaidras. Šīs bija simetriskas un aizņēma visai plašu apgabalu. Delanijs ātri veica aprēķinus. Trīsdesmit kvadrātjūdzes? Dramatiski līdzenajā Jukatanas lietus mežu apgabalā? Sasodīts, ko tas īsti nozīmē?

4

"Un tagad pēdējais ziņojums par to, ka ar kaut ko jaunu atklāts kas sens. No kosmosa kuģa "Atlantis" pienākušas datora pastiprinātas fotogrāfijas, kurās redzama attāla Jukatanas pussalas vieta Meksikā ar maiju pilsētas drupām, par kurām agrāk nevienam nebija pat aizdomu. Šajā apvidū lietus mežs ir tik biezs, ka paies vairāki mēneši, iekams tiks izdarīts drupu sākotnējais izvērtējums, tomēr Meksikas valdības pārstāvis norādījis, ka drupas kopumā varētu pat pārspēt leģendārās Čičenicas piramīdas, tempļus un pilis. Pārfrāzējot Frānsisu Skotu Ficdžeraldu, varam teikt, ka mūsu virzība uz priekšu ir - atpakaļ pagātnē. Raidījumu vadīja Dens Raters. Jūs klausījāties CBS ziņas. Arlabvakaru!"

5

Virdžlnu salas.

Apmeklētājs ievēroja, ka kolekciju papildinājuši vairāki materiālās kultūras priekšmeti - figūriņas, keramikas maskas. Viss autentisks. Tie bija dārgi, nelegāli iegūti seno maiju amatnieku darinājumi.

-    Nozudusi sieviete.

-   Ko? - Vecais vīrs beidza piestiprināt caurulīti vēnā ievadītajai adatai un strauji pacēla galvu uz augšu. - Nozudusi? Tu teici, ka tas nav iespējams.

-   Es uzskatīju, ka tā patiešām ir, - drūmā balsī atbildēja gaišmatainais apmeklētājs ar atklāto seju, ģērbies elegantā uzvalkā. - Viņai tika maksāts tik labi, viņa tika aprūpēta tik izšķērdīgi, ka es šaubījos, vai viņa gribēs doties projām.

Vecais vīrs, ķermenim dusmās saspringstot, pameta zvērojošu mirkli. Sēžot savas divsimt pēdu garās jahtas galvenajā kajītē ādas krēslā, kuru no visām pusēm apņēma kārtējā aizraušanās - maiju māksla -, viņš izstiepa savu kalsno augumu visā garumā. Kaut augumā neliels, ar briļļu pastiprināto skatienu, sāpīgi savilkto seju, kuru izcēla biezi, sirmi mati, viņš kajītē dominēja.

-    Cilvēka daba. Sasodīts, tev arvien tā radījusi problēmas. Taktiku tu izproti lieliski. Taču emocionālais apvārsnis tev ir tik ierobežots, ka tu nesaproti…

-    Viņa jutās vientuļa, - sacīja cilvēks ar atklāto seju. - Šādu varbūtību es paredzēju. Mani cilvēki vēroja, vai viņa negribēs pastrādāt kādu muļķību. Manhetenas kooperatīvajā mājā strādā manā labā viņas istabene, sulainis, šoferis un durvjusargs. Visas izejas no ēkas tika pastāvīgi novērotas. Tajās retajās reizēs, kad viņai ļāva iziet, viņai sekoja.

-     Un tomēr, - nāsīm raustoties, dzēlīgā sarkasmā nošņāca vecais vīrs, - viņai izdevies nozust. - Vīra baltie mati kontrastēja ar ādas alvaino nokrāsu, ko savukārt izcēla pelēkais apģērbs; kreisā piedurkne bija uzrotīta, la> rokā varētu iedurt intravenozās iešļircināšanas adatu. - Tu. Pie visa vainīgs esi tu. - Viņš norādīja uz vainīgo ar kaulainu rādītājpirkstu. - Tagad viss atkarīgs no viņas. Dievs sodi, kā tas bija iespējams?

Vīrietis gaumīgajā apģērbā apjucis pamāja ar roku.

-    Nezinu. Ari mani cilvēki nezina. Tas noticis pagājušo nakti. Starp diviem no rīta, kad istabene pēdējo reizi viņu redzējusi, un pusdienlaiku, kad istabene nolēmusi viņu pārbaudīt, sieviete pamanījusies izkļūt no dzīvokļa un no mājas. Mums nav ne mazākā priekšstata, kā tas viņai izdevies. Uzzinājis es nospriedu, ka labāk ziņot par to personiski, nevis pa telefonu. Es atlidoju ar pirmo lidmašīnu.

Apmeklētājs pamāja ar roku uz kajītes labās puses logu un daudzajām jahtām viesnīcu ieskautajā, saulrieta iekrāsotajā Sen- tomasas ostā.

Vecais vīrs greizi paskatījās.

-    Gatavība uzņemties vainu. Es to atzīstu. Vai sievietei pieejams viņas bankas konts?

-    Nē. Viņa bija nodrošināta ar visām nepieciešamajām ērtībām, tāpēc vajadzības izdot naudu nebija. Sieviete nevarēja zināt, ka bankas pārskatos uzrādīto viņas kontā ieskaitīto algu var izņemt tikai ar mūsu abu parakstiem. Pie naudas viņa netiek.

-    Un kā ar rotaslietām?

-    Tās paņemtas visas. Briljantu kaklarota vien ir vērta četrsimt tūkstošus. Teorētiski. Saprotams, briljanti nebija īsti. Turklāt Ņujorkā un apkārtnē ir tikai dažas vietas, kur ir nepieciešamie resursi šādas mantas iegādei, ja tā nav atdarinājums. Viņa to nezina, tāpēc dosies uz turieni. Mani cilvēki novēro attiecīgās vietas.

Vecais vīrs sarauca pieri.

-    Pieņemsim, ka viņa tiek pie naudas. Man ir aizdomas, ka viņa patiešām to spēj, īpaši tad, ja ņem vērā, cik veikli viņa aizbēgusi no taviem cilvēkiem. Kurp viņa var doties? Kāda būs viņas rīcība?

-Atgriežoties vecajās takās, viņa būtu muļķe. Tik daudz viņa būs sapratusi, ka esam noklausījušies viņas telefona sarunas un novērosim viņas radiniekus, draugus, agrākos darījumu partnerus, ka ierakstīsim arī viņu telefona sarunas un tā joprojām. Ja viņa ir gudra - un viņa to ir pierādījusi -, tad noies pagrīdē. Vismazāk viņa vēlēsies kādas nepatikšanas no mums.

-    Mums?

-Nojums.

Acīm pārākuma izteiksmē asi iedzalkstoties, vecais vīrs pavicināja krunkaino roku.

-    Cilvēka daba. Tu neko neesi sapratis. Ja jau bēgt viņu spieda vientulība, lai nu ko, bet pagrīdē viņa nenoies. Viņa ir noilgojusies pēc līdzcilvēkiem. Viņa alkst pēc drošības un gandarījuma, kādu dod dzīve, bet pašas veidota, nevis uzspiesta dzīve. Viņa nemainīs vienu krātiņu pret citu.

-    Ko tādā gadījumā…

Vecais vīrs skatījās uz rokā ievadīto caurulīti un domāja.

-    Viņa cer uz palīdzību.

-    No kā?

-    Ir tikai divi iemesli, kuru dēļ cilvēks palīdz cilvēkam, - vecais vīrs sacīja. - Nauda un mīlestība. Iepriekš nav paredzams, kas darbosies šajā gadījumā, taču nez vai viņa uzticēsies cilvēkam, attiecības ar kuru balstās uz naudu. Manuprāt, pašreiz viņa vairāk paļausies uz mīlestību, vismaz draudzību. Kurš no agrākajiem paziņām spēj viņai palīdzēt?

-    Es jau teicu, ka ģimene, draugi, agrākie paziņas tiek novēroti.

-     Nē, ne tie. Roc dziļāk. Visu iepriekš neparedzējusi, viņa nebūtu bēgusi. Kaut kur jābūt cilvēkam, kam tādās lietās ir pieredze, un viņa zina, ka šim cilvēkam var lūgt palīdzību. Ir cilvēks,

kuram vina uzticas. > f

-    Es nekavējoties sākšu darboties šajā virzienā.

-   Tu liec man vilties, - vecais vīrs sacīja. - Čikāgā un Gvatemalā tev veicās tik labi, ka jau biju nodomājis pasniegt balvu. Tagad, man šķiet, vajadzēs pagaidīt.

Uz galdiņa līdzās vecā vīra krēslam iedūcās iekšējais telefons. Viņš nospieda pogu.

-    Es piekodināju netraucet!

-Šeihs Hāzims atbild uz jūsu telefona zvanu, profesor,- atsaucās sievietes balss.

-   Skaidrs. Es runāšu ar viņu. - Vecais vīrs uzlika roku uz telefona blakus selektoram. Taču, pirms pacēla klausuli, stingrā balsī, kas bija cieta kā krams, paziņoja apmeklētājam: - Nesagādā man jaunu vilšanos.

Pēc tam vecais vīrs pārbaudīja, kā no pudeles intravenozajai iešļircināšanai tek sarkanais šķidrums - viņā ieplūda vēl nedzimušu jēru ar hormoniem bagātinātas asinis.

-    Sameklē to maitu, iekams viņa visu nav sagrāvusi. Ja Del- gado atklās, ka sieviete tikusi brīvībā un nav vairs kontrolējama, viņš sāks to medīt un varbūt pat mūs.

-   Ar Delgado es varu tikt galā.

-   No Delgado iespējams atbrīvoties. Bet bez Delgado nav iespējams īstenot manu pasākumu. Bez viņa nav iespējams piekļūt drupām, un tas var izraisīt lielu manu neapmierinātību. Un es šaubos, vai tu vēlēsies atrasties pa rokai, kad esmu neapmierināts.

-    Nē, ser.

-    Pazūd i!

OTRA DALA

1

Meksika, Kankuna.

Visas viesnīcas gar četru joslu šoseju, kas pāršķēla pirms divdesmit pieciem gadiem vēl neapdzīvoto smilšu joslu, bija būvētas kā maiju tempļi un atgādināja terasveida piramīdas. Bjūke- nans nepievērsa uzmanību nedz viesnīcām, nedz sarkano ķieģeļu ietvei, pa kuru soļoja mānīgā mierā. Krēslai vēršoties nakti, visa uzmanība tika pievērsta tūristiem priekšā un aiz muguras, transporta draudīgajai rūkoņai, žilbinošajām lukturu gaismām pa labi un noslēpumainajām ēnām zem palmām, kas ieskāva viesnīcas pa kreisi.

Kaut kas nebija īsti kārtībā. Instinkts un intuīcija deva par to nepārpcotamu brīdinājumu. Pakrūtē žņaudza. Viņš mēģināja sev iegalvot, ka tas nav nekas cits kā parasts lampu drudzis. Taču pārlieku daudzajās bīstamajās situācijās gūtā pieredze bija devusi nežēlīgu mācību, ka nedrīkst ignorēt iekšējos signālus, kas brīdina, ka ne viss ir tā, kā vajadzētu būt.

Tieši kas? Bjūkenans centās analizēt situāciju. Tu esi sagatavots pamatīgi un rūpīgi. Objektam izmestā ēsma ir nevainojama. Sasodīts, kāpēc tu tik ļoti nervozē?

Vai tu vairs nepaļaujies uz sevi? Vai pārāk daudz dažādu uzdevumu? Pārāk daudz pārtapšanu? Pārāk bieži žonglēts uz augstu pār galvām novilktas troses?

Nē, Bjūkenans domās iebilda. Es zinu, ko daru. Kad izdevies palikt dzīvam veselus astoņus gadus, es spēju atšķirt nervozitāti no…

Atslābinies! Tu esi noteicējs pār situāciju. Izturies mazliet brīvāk. Laiks ir karsts un tveicīgs. Patlaban tev uzbrucis stress. Jau agrāk tu esi to darījis simtiem reižu. Tavs plāns ir drošs, un apziņas dzīlēs plūstošās domas ir tikai minējumi. Pārvari šaubas un dari darāmo.

Protams, nodomāja Bjūkenans. Bet trūka pārliecības. Par spīti sirdī iesprukušajam nemieram, viņš turpināja ceļu mānīgā mierā un, kad varēja attālināties no draudīgās transporta plūsmas un nogriezties pa kreisi, izjuta atvieglojumu. Visu vērīgi fiksēdams, viņš garām ne mazāk draudīgajām piebraucamā ceļa malā augošo biezo, krāšņi ziedošo krūmu ēnām devās uz maiju templim līdzīgās viesnīcas "Club International" virpuļdurvīm.

2

Tikšanās bija paredzēta pusdesmitos, taču Bjūkenans bija ieradies desmit minūtes iepriekš, lai pārbaudītu tikšanās vietu un pārliecinātos, vai nav notikušas kādas pārmaiņas, kas var būt draudīgas. Pēdējos trīs vakarus viņš bija iegriezies viesnīcā tieši šajā laikā un katru reizi jutis gandarījumu par ideāli izraudzīto tikšanās vietu.

Vienīgā problēma bija tā, ka šis vakars nebūs tāds kā iepriekšējie. Plānam, kas uz papīra izskatījās ideāls, vajadzēja saskanēt ar "reālo pasauli", taču tā dienu no dienas mēdza bīstami mainīties. Ēkā varēja izcelties ugunsgrēks. Tikšanās vieta varēja būt ļaužu tik pārpilna, ka diskrētu sarunu, vienalga, lai arī cik maskēta tā būtu, varēja viegli noklausīties. Varēja būt nosprostotas izejas. Iespējamas visdažādākās nejaušības. Ja kaut kas nebūs kārtībā, Bjūkenans izliksies neko nemanām un atkal nozudīs naktī. Saskaņā ar iepriekšēju vienošanos kontaktpersonai, kad tā ieradīsies pusdes- mitos un neredzēs Bjūkenanu, jāsaprot, ka situācija nav ideāla (eifēmisms vārdiem "taisies, ka tiec") un tikšanās tiek pārcelta uz astoņiem no rīta citā viesnīcā pie brokastu galda. Bjūkenans, protams, bija parūpējies par rezerves variantu, ja nāktos atcelt arī nākamo tikšanos. Bjūkenanam vajadzēja pārliecināt kontaktper- sonu, ka jāievēro visi iespējamie piesardzības pasākumi, jo viņam nav nekā svarīgāka par kontaktpersonas drošību.

Bjūkenans pagāja garām diviem meksikāņu šveicariem, kas stāvēja pie "Club International" ieejas. Vestibilā viņš pievienojās amerikāņu tūristu grupai, kas devās uz Kankunas hārdroka kafejnīcu un centās neelpot sūro, aromatizēto insekticīda dvaku, ko periodiski izsmidzināja gaiteņos, lai pabaidītu prāvos prusaku pulkus. Bjūkenans mēģināja saprast, kas viesiem nepatīk vairāk - uzmācīgā smaka vai kukaiņi, kas bija it visur un kļuva ar laiku tikpat ikdienišķi kā ķirzakas, kas čumēja un mudžēja apkārt. Kamēr istabene neuzkrītoši uzslaucīja beigtos kukaiņus, Bjūkenans aizkavējās vestibila galā tieši tik ilgi, lai pamanītu aiz dāvanu veikala pa durvīm ienākam japāņu tūristu. Bjūkenans zināja, ka durvis iziet uz balkoniem, istabām un kāpnēm, kas ved uz liedagu. Viena no daudzajām izejām. Tā bija izmantojama. Tiktāl viss būtu kārtībā.

Pa īsu gaitenīti viņš aizgāja līdz kāpnēm, kas pa labi veda lejā uz restorānu. Tāpat kā iepriekšējos vakaros, restorānā valdīja mērena rosība, tieši tāda, lai Bjūkenans ar kontaktpersonu nekristu acīs, un nebija arī tik lielas drūzmas, lai kāds pienāktu tik tuvu, ka varētu mēģināt noklausīties.

Tātad tiktāl viss bija kārtībā. Bjūkenans nosprieda, ka varbūt maldās. Varbūt viss notiks, kā ieplānots.

Necenties sevi mānīt, brīdināja iekšējā balss.

Klau, tu taču nevari pārcelt tikšanos tāpēc, ka esi sanervozējies!

Kad pienākušais meksikāņu viesmīlis piekrita apsēdināt pie vajadzīgā galdiņa, viņš uz bridi nomierinājās. Galda atrašanās vieta bija ideāla - tālākais labais stūris atstatu no pārējiem apmeklētājiem, blakus izejai uz viesnīcas dārzu. Kondicionētais, vēsais gaiss veldzēja sasvīdušo miesu. Viņš uzmeta acis pulkstenim. Bez piecām pusdesmit. Kontaktpersonai jāierodas pēc piecām minūtēm. Saglabādams ārēju mieru, viņš pētīja ēdienkarti.

Piepeši pulss salēcās, jo kāpņu galā, kas veda restorānā, parādījās divi vīri. '

Tikšanās bija paredzēta tļjcai ar vienu vīru.

Abi ienācēji bija spāņi, abi ģērbušies modernos sakrokota linaudekla uzvalkos, dzeltenie zīda krekli bija līdz krūšu vidum vaļā. Katram pa "Rolex" pulkstenim, ap kaklu vairākas zelta ķēdes un rokassprādzes. Abi slaidi, pareizi veidotām, šaurām un skarbām sejām, bieziem, melniem matiem, kas atglausti atpakaļ un sasieti zirgastē. Dobumos iegulušās acis tikpat tumšas kā mati un tikpat spīdīgas. Plēsoņu acis. Vanagacis. Nežēlīgas acis. Viņi bija ge- melos, dvīņi, un, tuvojoties restorāna durvīm, abi iztaisnoja plecus un izrieza krūtis tik lielā pašpaļāvībā, it kā pasaule piederētu viņiem.

Kaut arī Bjūkenans koncentrējoties saspringa, viņš centās izskatīties atraisīts. Vīri taisnā ceļā tuvojās. Ierindnieki noteikti bija devuši Bjūkenana aprakstu. Vēl vairāk - nevarēja būt šaubu, ka viņš slepeni fotografēts, un tas bija bīstami.

Tiklīdz dvīņi pienāca pie galda, Bjūkenans piecēlās un padeva roku. Viņš apzināti nebija uzvilcis žaketi, lai parādītu, ka nav bruņots. Katrā ziņā tika arī pamanīts, ka tumšzilais krekls neno- karājas brīvi, bet iesprausts biksēs, liedzot iespēju noslēpt pistoli. Tāpat bija redzams, ka krekls pieguļ tik cieši, ka zem tā nav iespējams paslēpt magnetofonu vai raidītāju, neļaujot izspiesties to kontūrām. Protams, tagad bija radīti tik niecīgi raidītāji, ka tos viegli varēja nomaskēt kā krekla pogu, ari pistoles bija tik niecīgas, ka tās varēja piestiprināt zem biksēm pie potītes. Bjūkenanam šādā attālumā pistole nebūtu vajadzīga. Pildspalva krekla kabatiņā varēja izrādīties ne mazāk nāvējoša. Lai nu kā, bet Bjūkenans zināja, ka šie vīri ar vanaga acīm mācēs novērtēt viņa nepārprotamo atklātību. Tomēr nebija jābrīnās, ka šie vīri nezaudēs modrību, lai ari kā Bjūkenans demonstrētu uzticamību. Vienīgi modrība bija ļāvusi viņiem nodzīvot tik ilgi.

Pienācēji sasveicinājās angliski.

Bjūkenans atbildēja spāniski.

-   Paldies, ka jūs atnācāt uz tikšanos. - Vārda "jūs" vietā viņš lietoja ustedes.

-    De nada, - atteica pirmais vīrs un pamāja, lai Bjūkenans apsēžas.

Abi pārlaida skatienu restorānam un, apmierināti ar tikšanās vietu, apsēdās paši. Nevar būt šaubu, nodomāja Bjūkenans, ka pirms viņu ierašanās kāds padotais atsūtīts pārliecināties, vai restorāns ir piemērota tikšanās vieta. Droši vien ārpus viesnīcas un gaitenī, kas ved uz restorānu, neuzkrītoši izvietoti sargi. Papildu drošībai pienācēji paņēma no galda salvetes, izklāja uz ceļgaliem un ar labo roku izdarīja veiklu, nemanāmu kustību, no kuras Bjūkenans noprata, ka zem salvetes palikts ierocis.

Beidzot iekārtojušies, dvīņi nopētīja Bjūkenanu.

-    Jums ir cojones, - sacīja pirmais dvīnis.

-    Gracias.

-    Un arī muļķa laime, - piebilda otrs dvīnis. - Mēs jebkurā brīdī būtu varējuši atbrīvoties nojums.

-    Claro que si, - Bjūkenans atteica. - Saprotams. Es tomēr cerēju, ka jūs ieklausīsieties saprāta balsī. Darījums, kādu varu piedāvāt, liek man tam ticēt.

-   Mēs esam apmierināti ar saviem darījumiem, - sacīja pirmais dvīnis.

-   Kāpēc jūs domājat, ka jūsu piedāvātais darījums var būt vēl labāks? - Otrs dvīnis pameta sānisku skatienu.

Bjūkenans klusu ierunājās:

-    Jūs zināt, cik atbilstoši prasībām tagad ir mani darījumi. Pats par sevi saprotams, es uzskatu, ka runāju ar biznesmeņiem, kas zina spēles noteikumus. Ar profesionāļiem. Par to liecina arī fakts, ka uz maniem centieniem jūs nereaģējāt ar… kā jūs izteicāties… atbrīvojoties no manis. Jūs redzējāt, cik…

Bjūkenans neuzkrītoši ieklepojās un pamāja ar galvu pa kreisi.

Pienāca viesmīlis un izdalīja ēdienkartes. Viņš salīdzināja abus spāņiešus ar norteamericano un, tā kā Kankuna bija pati populārākā amerikāņu atpūtas vieta, nosprieda, ka galvenā uzmanība jāvelta Bjūkenanam.

-    Vai vēlaties ko iedzert, senores?

-    Man tekilu. Ypara mis compadres? - Bjūkenans pagriezās pret dvīņiem.

-    To pašu, - sacīja pirmais dvīnis. - Atnesiet arī laimu un

sāli.

-    Katram divas porcijas, - piebilda otrs dvīnis.

Līdzko viesmīlis bija aizgājis, pirmais dvīnis drūmi paskatījās, pārliecās pāri galdam un, gandrīz skardams Bjūkenanu, sēcoši nočukstēja:

-    Nerunājiet muļķības, Potera kungs. - Pirmo reizi viņš pieminēja Bjūkenana pseidonīmu. - Kas jums no mums vajadzīgs? Šī ir jūsu vienīgā iespēja to pateikt. - Viņš pastiepa roku pie salvetes klēpī un uzsita pa to. - Miniet saprātīgu iemeslu, kāpēc mums nevajag jūs nogalināt.

3

Instruēšana bija notikusi drošā vietā Fērfaksā,Virdžīnijā, otrā stāva numurā plašā viesnīcu kompleksā, kur Bjūkenans viegli varēja iejukt starp citiem cilvēkiem. Viņa pseidonīms, īrējot numuru, bija Braiens Makdonalds. Viņam bija vadītāja apliecība, pase, dzimšanas apliecība un vairākas kredītkartes ar šo vārdu, kā ari sīki izstrādāts pagaidu identitātes dzīves gājums. Telefona rēķini norādīja, ka viņš ik svētdienas vakaru zvana uz Filadelfiju, un, ja kāds sadomātu pētīt, kas Braiens Makdonalds ir par putnu, un piezvanītu uz šo numuru, mundra un sievišķīga sekretāre atbildētu: "Pansionāts "Zelta rudens"." Pansionāts, ienesīga Bjūkenana darba devēju segorganizācija, patiešām pastāvēja, un tās iemītnieku sarakstos bija ierakstīta Makdonalda kundze, Braiena "māte". Šobrīd viņa ir izgājusi, bet labprāt pēc brīža jums piezvanīs. Un jau drīz pavecāka sieviete, kas strādāja Bjūkenana darba devējiem, zvanītu, lai noskaidrotu, no kurienes zvanīts, un sarunu ierakstītu.

Toreiz, pirms trim mēnešiem, Bjūkenana fiktīvā nodarbošanās bija datorprogrammēšana. Viņam bija interese par datoriem, kā arī spējas šajā nozarē, tāpēc šī identitātes daļa grūtības nebija sagādājusi. Ja kādam ienāca prātā ko pajautāt, viņš paskaidroja, ka strādā mājās, un darba devēju sagādāts jaudīgs IBM dators mājās šo apgalvojumu apstiprināja. Kā vēl viens viltotās identitātes apliecinājums kalpoja .fakts, ka viņš ik ceturtdienu ar federālo eks- prespastu sūtīja diskešu dublikātus uz firmu "New Age Techno- logy" Bostonā, vēl vienu ienesīgu organizāciju, aiz kuras maskējās Bjūkenana darba devēji. Un, lai nezaudētu īstajam darbam nepieciešamo meistarību, viņš katru vakaru trīs stundas aizvadīja sporta zālē.

Lielāko daļu laika viņš centās neizrādīt nepacietību, ievērot disciplīnu un gaidīt, kad pienāks kārta īstajam darbam. Tāpēc, kad piezvanīja "NewAge Technology" administrators un paziņoja, ka ieradīsies Fērfaksā darīšanās, apjautādamies, vai neiegriezties ciemos, Bjūkenans saprata - drīz. Drīz viņš atkal būs vajadzīgs. Garlaicībai drīz būs gals.

Pārraugs pieklauvēja pie durvīm precīzi norunātajā laikā. Bija piektdiena, četri pēcpusdienā, Bjūkenans-Makdonalds paskatījās pa durvju actiņu un ielaida slepenajā mītnē kalsnu neliela auguma vīru saburzītā uzvalkā. Viesis nolika portfeli uz kafijas galda viesistabā, pagaidīja, kamēr Bjūkenans-Makdonalds aizslēdz un aizbultē durvis, tad pārlaida skatienu istabai un pajautāja:

-    Kā jūs labāk gribētu - iziet pastaigā vai palikt šeit pat?

-    Numurs ir tīrs.

-   Labi. - Pārraugs ar iekritušajiem vaigiem atvēra portfeli. -Man vajadzīga jūsu vadītāja apliecība, pase, dzimšanas apliecība, kredītkartes, visi Makdonaldam izsniegtie dokumenti. Te ir nodošanas akts, kas jāparaksta jums, un te ir kvīts par saņemšanu ar manu parakstu.

Bjūkenans izdarīja visu, ko no viņa gaidīja.

-    Te ir jūsu nākamie dokumenti, - noskanēja no pārrauga plānajām lūpām. - Parakstiet šo pieņemšanas aktu. Turpmāk jūsu vārds būs Edvards Poters. Jūs strādājat par… Bet tas viss ir dokumentos. Tur atspogu]otas visas pagātnes detaļas. Zinot jūsu labo atmiņu, ceru, ka rīt no rīta, kad ieradīšos pēc dosjē, jūs, kā parasti, būsiet apguvis visu informāciju. Vai kaut kas jūs uztrauc?

-    Kāpēc ar mani stājas kontaktā pēc tik ilga laika? - Bjūkenans pajautāja. - Pēc diviem mēnešiem.

-    Mēs gribējām, lai jūs pēc pēdējā uzdevuma veikšanas uz laiku nozūdat. Tāpat nodomājām, ka Braiens Makdonalds savu ir paveicis. Šis scenārijs jau atmests. Paredzēts jūs izmantot daudz interesantākā projektā. Ceru, ka būsiet apmierināts. Tas ir ne mazāk svarīgs un tik riskants, ka var uzmesties zosāda.

-    Pastāstiet, par ko ir runa.

Pārraugs nopētīja Bjūkenanu.

-    Reizēm es aizmirstu, cik intensīvi strādā speciālie aģenti, cik nopietni viņi… Protams, tāpēc jau jūs esat speciālie aģenti. Tāpēc…

-    Kāpēc? Es pats esmu uzdevis šo jautājumu sev daudzas reizes. Kāda ir atbilde?

-    Manuprāt, tā ir acīm redzama. Jums patīk būt kādam citam.

-    Jā, tieši tā. Tāpēc tagad pievērsieties man. Iedomājieties, ka esmu aktieris. Kas nosaka mana jaunā tēla rīcību?

4

Bjūkenans viesnīcas "Club International" restorānā uz pirmā dvīņa draudiem bailes neizrādīja, bet atbildēja gluži mierīgi: - Minēt iemeslu, kāpēc nevajag mani nogalināt? Varu nosaukt tādus miljoniem.

-    Mums tāpat ir miljons, - atteica pirmais dvīnis. - Kāpēc jūs domājat, ka riskēsim vēl dažu miljonu dēļ, uzticēdamies jums?

-    Cilvēka daba. Lai arī cik naudas būtu cilvēkam, nekad tās nav par daudz. Bez tam, - sacīja Bjūkenans, - es nepiedāvāju dažus miljonus. Es piedāvāju vairākus.

-    Cietumā tos grūti tērēt. Kapā iztērēt neiespējami, - noteica otrs dvīnis. - Vispraktiskākā atbilde uz jūsu piedāvājumu ir jūsu likvidēšana, tā atbrīvojoties no traucēkļa. Konkurence mūs neiepriecina, bet partneris mums nav vajadzīgs.

Aiz muguras sēdošo apmeklētāju klusā murdoņa šo vārdu apmaiņu noslāpēja.

-    Tieši tur tas suns ir aprakts, - Bjūkenans sacīja, joprojām neizrādīdams bažas. - Es negribu ar jums konkurēt, bet pēc partnera jums ir vajadzība.

Otrs dvīnis sabozās.

-    Un jūs uzdrošināties teikt, ka mums vajadzīgs partneris? Var nodomāt, ka jūs neraustāties ne no paša velna.

-    Līdz zināmam brīdim, - noņurdēja pirmais dvīnis.

-    Protams, - Bjūkenans atteica. - Sākot savu darbību te, es apzinājos iespējamās briesmas.

-      Ne tikai šeit, bet arī Meridā, Akapulko un Puertoval- jartā, - nikni piebilda otrs dvīnis.

-    Plus vēl daži kūrorti, kur esmu nodibinājis kontaktus, par ko jums droši vien nav zināms.

Pirmajam dvīnim acis samiedzās, izceļot vanaga skatienu.

-    Un jums pietiek nekaunības plātīties ar to tieši acīs?

-    Nē, - Bjūkenans pavadīja vārdus ar galvas mājienu. - Es neplātos. Es gluži vienkārši esmu vaļsirdīgs. Ceru, ka novērtēsiet manu godīgumu. Ticiet, ka nebiju domājis izrādīt necieņu.

Dvīņi apsvēra atvainošanās vārdus, caur pieri paskatījās viens otrā, neapmierināti palocīja galvu un atzvēlās krēslos.

-    Jūs pats atzināt, ka esat darbojies ļoti centīgi, - noteica otrs dvīnis, - turklāt uz mūsu rēķina.

-    Bet kā citādi es varēju saistīt jūsu uzmanību? - Bjūkenans godbijīgi paplēta rokas. - Ņemiet vērā, cik stipri es, būdams nor- teamericano, riskēju, uzsākot biznesu ne tikai Meksikā, bet jūsu dārziņā, jūsu zemes kūrortos, un jo īpaši šeit, Kankunā. Pat manu speciālo zināšanu man bija par maz, lai gūtu nojausmu, ar ko runāt. Fernandes, es turēju aizdomās jūs, - Bjūkenans uzbilda pirmo dvīni. - Bet man nenāca ne prātā, ka jums ir dvīņubrālis, un, atklāti runājot, - Bjūkenans pievērsa uzmanību otram vīram, - es pat neesmu drošs, kurš no jums ir Femandess. Atzīstos, kad ienācāt restorānā, jūs mani apstulbinājāt. Gemelos. Dvīņi. Tas daudz ko izskaidro. Es nekad netiku gudrs, kā Fernandess vienlaikus var atrasties divās vietās, piemēram, Meridā un Akapulko.

Pirmais vīrietis savilka plānās lūpas grimasē, ko varēja nosaukt par smīnu.

-    Tā arī bija domāts - radīt apjukumu. - Acumirklī viņš atjēdzās. - Bet kā jūs varējāt zināt, ka pat viens no mums ir Fernandess? - Runa kļuva arvien straujāka un niknāka. - Kas tās par speciālām zināšanām, uz kurām jūs atsaucaties? Kad mūsu padotie ieradās pie jums pieklājības vizītē un brīdināja, lai pārstājat iejaukties mūsu biznesā, kāpēc jūs lūdzāt šo tikšanos un kāpēc iedevāt padotajiem papīra lapu ar šiem vārdiem?

Lai to parādītu, pirmais dvīnis iebāza roku burzīgā linaudek- la uzvalka žaketes kabatā, izvilka salocītu lapu un uzmeta uz galda.

-    Šajā lapā minēti mūsu visuzticamāko sabiedroto vārdi.

-   Nu, - Bjūkenans paraustīja plecus, - tā tas varbūt izskatās.

-    Kas izskatās?

-   Jūsu priekšstats par uzticamajiem sabiedrotajiem ir maldīgs.

-    Kaut tu pārsprāgtu, par ko tu runā? - noprasīja otrs dvīnis.

Tātad ēsma ir saķerta, nodomāja Bjūkenans. Esmu saistījis

viņu uzmanību. Ja viņi nebaidītos, tad nebūtu ieradušies divatā. Vārdi sarakstā nobaidījuši viņus vairāk, nekā es spēju iedomāties.

-   Par ko es runāju? - atteica Bjūkenans. - Es runāju par to, ka jums pieklātos ticēt man, nevis tiem nekrietneļiem. Es kādreiz piederēju pie…

Bjūkenans no jauna brīdinoši ieklepojās.

Viesmīlim atgriežoties un noliekot uz galda paplāti ar šķēlītēs sagrieztu laimu, sāls tasīti, sīciņu karotīti un sešām augstām ar dzintarainu tekilu pildītām glāzēm, dvīņi sastinga.

-    Gracias, - Bjūkenans pateicās. - Pirms pasūtām vakariņas, dodiet desmit minūtes laika.

Ar niecīgo metāla karotīti viņš uzbēra sāli uz kreisās rokas starp īkšķi un rādītājpirkstu.

-    Salud! - Bjūkenans uzrunāja dvīņus. Nolaizījis no rokas sāli, viņš strauji iztukšoja vienu no glāzēm un tikpat strauji iekoda laima šķēlītē. Laima rūgtā sula izplūda pār mēli, sajaucās ar te- kilas saldumu un sāls sūrumu, veidojot ideālu garšu kombināciju. Lūpas viegli savilkās. Acīs gandrīz izsprāga asara.

-    Dzert uz mūsu veselību nav nekādas vajadzības. Labāk raizējieties par savējo, - bilda pirmais dvīnis.

-    Es par to neraizējos, - sacīja Bjūkenans. - Es paredzu, ka mums izveidosies ražena sadarbība. - Viņš noskatījās, kā dvīņi uz- laiza sāli, aprij tekilu un uzkož laima šķēlīti.

Abi nekavējoties uzlika uz rokas nākamo sāls porciju un gaidīja, ka Bjūkenans darīs tāpat.

Bjūkenanam ienāca prātā, ka viņam ir viena no tām retajām profesijām, kurā alkohola lietošana ir obligāta. Neviens pretinieks neuzticētos cilvēkam, kas kopīgi neiedzer, jo uzskatītu, ka atturībniekam noteikti ir kas slēpjams. Iegūt pretinieku uzticību varēja, patērējot alkoholu krietnos daudzumos. Bjūkenans no agrākās pieredzes zināja savu izturības robežu un bija iemācījies arī ticami notēlot, ka šo robežu pārsniedzis, radot iespaidu, ka ir ļoti piedzēries un runā patiesību.

Abi šaursejainie dvīņi pacēla tekilas glāzes un gaidīja, ka Bjūkenans sekos viņu paraugam. Gaidās, ka Bjūkenans zaudēs paškontroli un atklās savas vājās vietas, tumšās acis spīdēja.

-    Jūs teicāt, - ierunājās pirmais dvīnis, - ka jums radušās šaubas par mūsu sabiedroto uzticamību, jo esat piederējis pie…

-                    5

-    Narkotiku apkarošanas birojs, - bija teicis Bjūkenana pārraugs pirms trim mēnešiem. Viņi sēdēja plašā Fērfaksas viesnīcu kompleksa numura viesistabā viens otram pretī. Sirmais pārraugs uz kafijas galda izlika dokumentus, viņu valodā leģendu, ar Bjūkenana jaunās identitātes detaļām. - Jums jārada objektam pārliecība, ka esat bijis NAB speciālais aģents.

Bjūkenans, kas jau sāka iedzīvoties Edvarda Potera tēlā, apdomāja, kā šis cilvēks ģērbjas, kādi ir viņa iemīļotie ēdieni. To darīdams, viņš salika kopā pirkstu galus un domīgi, gandrīz kā lūgšanā, piespieda pie zoda.

-    Stāstiet!

-    Jūs gribat zināt, kādi motīvi virza šo cilvēku? Labi. Izejas punkts ir tas, ka viņam kļuva nelabi, redzot, ka cīņa ar narkotiku tirgoņiem kļūst par izsmieklu. Viņš domā, ka valdība nepiešķir tik daudz līdzekļu, kas liecinātu par nopietnu vēlēšanos uzvarēt šajā karā. Viņam riebj arī CIP iejaukšanās, līdzko NAB tiek uz pēdām kādam no lielajiem narkotiku tirgoņiem. Saskaņā ar jauno lomu jūs uzskatāt, ka lielie tirgoņi piegādā CIP informāciju par to nepastāvīgo trešās pasaules valstu politiku, no kurienes saņem produkciju un dabū par to algu. Tāpēc gluži dabiski, ka CIP apklusina NAB, tiklīdz kāds informācijas pienesējs iekļūst ķezā.

-    Nu, šo daļu nebūs grūti notēlot. Lielākie trešās pasaules narkotiku tirgoņi patiešām ir CIP algu sarakstā, - sacīja Bjūkenans.

-    Simtprocentīgi. Tomēr tā tas neturpināsies. Šie trešās pasaules tirgoņi kļuvuši pārāk vīzdegunīgi. Viņi piegādā informāciju, kas nav ne plika graša vērta, un iedomājas, ka var ņemt aģentūras naudu, pretī faktiski nedot neko un rādīt aģentūrai pigu. Acīmredzot iebrukums Panamā viņiem neko nav iemācījis.

-   Par to nav šaubu, - Bjūkenans sacīja. - Jo pēc Noijegas notveršanas viņa vietā nekavējoties stājās citi. Ja nepiemin to, ka ekonomiskā embargo dēļ bērni mirst bada nāvē, nekas nav mainījies.

-    Labi. Jūs jau sākat runāt ar jaunās identitātes muti, - sacīja Bjūkenana-Potera pārraugs.

-   Redziet, Panamas iebrukuma laikā es zaudēju draugu. Sākumā uzskatīju, ka iebrukums ir nepieciešams. Bet, ieraudzījis nožēlojamo rezultātu - kāpēc gan Amerikas valdība nekad nedara to, ko vajag? - man uznāca vēmiens.

-    Vēl labāk. Jūs pārliecināt pat mani, kaut es zinu, ka tēlojat. Jums katrā ziņā ir lielas izredzes pārliecināt objektus.

-Es netēloju.

-   Bjūkenan, lai paliek, labi? Vēl jāpārskata ļoti daudz detaļu, tāpēc pataupiet aktiermākslas demonstrēšanu vēlākam laikam.

-    Nesauciet mani par Bjūkenanu. Es esmu Edvards Poters.

-    Protams, jums taisnība, Edvard. Varbūt ziņa, ka jūsu uzdevums ir kompensēt šaubīgo Panamas akcijas iznākumu, turpmāko darbu motivēs vēl labāk. Jūsu galamērķis ir pārbaidīt līdz nāvei trešās pasaules narkotiku magnātus, kas nerimstas dzīt jokus par bezjēdzīgi atdotajām amerikāņu dzīvībām Panamā.

-    Nē, šī ziņa var motivēt Bjūkenanu. Es negribu par to ne dzirdēt. Es nevēlos sajaukt sev prātu. Stāstiet par Edvardu Pote- ru. Kas motivē viņa rīcību?

Pārraugs nolieca galvu, papurināja un nopūtās.

-    Es jau teicu, Bjūkenan…

-    Poters.

-    … Dažreiz jūs darāt mums bažas. Manuprāt, reizumis jūs uzsūcat sevī no pieņemtajām identitātēm pārāk daudz.

-   Jūs neriskējat ar savu ādu tik ļoti kā es, ja gadās aizmirst, kam man jābūt. Tāpēc neniekojieties ar manu dzīvību. Turpmāk runājiet, it kā es būtu Edvards Poters.

Pārraugs nopūtās vēlreiz.

-    Kā vēlaties, Edvard. Sieva nojums šķīrās, jo bijāt vairāk nodevies darbam nekā viņai un saviem diviem dēliem. Viņa ir apprecējusies no jauna. Narkotiku tirgotāju pastāvīgo draudu dēļ viņa griezusies tiesā un panākusi, ka tiesa pieņem lēmumu, kas bez viņas iepriekšējas piekrišanas un drošības garantijām jums liedz tuvoties viņai vai bērniem. Jaunais vīrs pelna gadā divsimt tūkstošus dolāru, un viņam pieder divas sanatorijas. Salīdzinājumam jūs pelnāt nožēlojamus četrdesmit tūkstošus, tas ir, pelnījāt šādu naudu, un pretstatā miljoniem, ko pelna jūsu apcietinātie nelieši, kuri tiek atbrīvoti pret drošības naudu vai saņem niecīgu sodu pēc atzīšanās kādā nenozīmīgā noziegumā, šāda alga ir īpaši pazemojoša. Jums nav ne mazāko šaubu, ja jūs būtu pieņēmis piedāvātos kukuļus, sieva justos apmierināta ar jauno māju un tā tālāk un nebūtu jūs pametusi. Pēc tam kad sabrucis viss, kam esat ticējis, jums tas ir līdz kaklam. Redzot neveiksmīgo cīņu ar narkotiku magnātiem, jūs apzvērējāties piebiedroties viņiem. Jūs pierādīsiet savai svilpastei sievai, ka varat nopelnīt simtreiz vairāk, nekā tas pediņš jaunais vīrs. Jūsu daikts ir daudz varenāks nekā viņam.

-    Jā, - Bjūkenans-Poterš atteica. - Mans daikts ir raženāks.

Pārraugs paskatījās.

-    Brīnumaini.

Bjūkenana-Potera sejas muskuļi saspringa.

-    Tātad kādā veidā es varu norēķināties?

6

-    Jūs bijāt Narkotiku apkarošanas biroja aģents? - Kanku- nas viesnīcas "Club International" restorānā klusu, taču ar paradoksālu spēku ierunājās pirmais no dvīņubrāļiem. Šokēts viņš ar brāli atrāvās krēslā atpakaļ.

-     Neuztveriet to nopietni, - Bjūkenans sacīja. - Tagad esmu jūsu pusē.

-    Protams, - izsmējīgi atteica otrs dvīnis. - Katrā ziņā. Par to pat šaubu nav.

-    Un jūs cerat, ka mēs tam noticēsim? - noprasīja pirmais dvīnis. - Uzskatīsim jūs par dezertieri un uzticēsimies?

-    Nav noliedzams, ka uzticību esmu demonstrējis, - Bjūkenans atteica. - To apliecina tā papīra lapa zem jūsu rokas. Izdarot spiedienu uz naudas legalizēšanai noalgotajiem Bahamu bankas ierēdņiem, jūs atklāsiet, ka sarakstā minētajiem sabiedrotajiem, kurus uzskatāt par uzticamiem, ārzonas bankās ir slepeni konti. Tagad es saprotu, ka šejienes dzīvesveidu nosaka centīgs darbs. Taču, manuprāt, summas, kuras jūsu it kā uzticamie sabiedrotie noliek nebaltai dienai, ir manāmi lielākas, nekā iespējams izskaidrot ar algu un kukuļiem.

Otrs dvīnis pameta greizu skatienu.

-    Kaut uz brīdi pieņemot, ka informācija ir pareiza…

-   Tas katrā ziņā tā ir. Par to nevar būt ne mazāko šaubu. Galu galā es dodu par to visdrošākās garantijas, kādas var iedomāties.

-    Un kādas tās būtu? - pirmais dvīnis nobungoja ar pirkstiem pa galdu,

-    Mana dzīvība. Ja būs samelots par banku kontiem - to pārbaudīt nebūs grūti - jūs pilnīgi droši mani nogalināsiet.

-    Bet tikmēr jūs varbūt būsiet panācis gribēto un izgaisis, pirms pagūsim dabūt jūs savos nagos. - Otrs dvīnis pameta vēl niknāku skatienu.

-    Ko tieši es varētu izdarīt? - Bjūkenans novicināja roku. - Kamēr jūs nodarbosieties ar sarakstā minēto cilvēku pārbaudi un nospriedīsiet, vai mana informācija ir vērtīga, jūs neuzticēsieties. Darīšanās ar mani jūs neielaidīsieties.

-   Mēs varam neielaisties darīšanās ari tad, ja ziņas izrādīsies patiesas. - Pirmais dvīnis turpināja bungot ar pirkstiem pa galdu.

-   Tāda varbūtība pastāv vienmēr. - Bjūkenans paraustīja plecus. - Manā izpratnē es ļoti riskēju, bet jūs neriskējat ne ar ko. Ierodoties uz tikšanos šeit, abpusēji pieņemamā, neitrālā vietā, lai iedzertu pāris glāžu un ieturētu vakariņas, jūs neriskējat. Ļaunākajā gadījumā es esmu sagādājis jums sīkas neērtības. Savukārt es ļaunākajā gadījumā varu dzīvs no šejienes neaiziet.

Šķiet, pat nepaskatījušies viens uz otru, dvīņi bija nonākuši pie viena secinājuma.

-    Exactamente.

Otrs dvīnis pagriezās pret pustukšo restorāna zāli, noķēra viesmīļa skatienu, norādīja uz glāzēm, pacēla augšup divus pirkstus un parādīja ar roku apļveida kustību, liekot saprast, ka jāatnes visiem vēl pa divām tekilas glāzēm. Ieraudzījis, ka viesmīlis paloka galvu, viņš strauji pagriezās pret Bjūkenanu.

-    Jūs pārtraucāt manu pirmītējo jautājumu.

-    Perddn! Uzdodiet to tagad.

-     Pieņemot, ka informācija par kontiem ārzonas bankās ir pareiza, ar ko var izskaidrot lielās summas, kuras, kā jūs apgalvojat, noslēpuši sabiedrotie? Kāda ir šīs naudas izcelsme? Tiem jābūt kukuļiem no Narkotiku apkarošanas biroja par sniegto informāciju. Vēl pastāv iespēja, ka viņi nozog daļu no mūsu preces vai savāktās naudas, taču esmu gatavs apzvērēt, ka mēs saņemam pilnu atskaiti par katru uz Savienotajām Valstīm nosūtīto kilogramu un katru no turienes saņemto dolāru.

Bjūkenans papurināja galvu.

-    Milzīgās summas ārzonas kontos nav izskaidrojamas tikai ar kukuļiem. Jūs labi zināt, ka Narkotiku apkarošanas birojs nav īpaši devīgs, jo viņu budžets ir plāns. Taču maldīgais ieskats, ka esat nodrošinājušies pret zādzībām, mani nepārsteidz. Jūsu cilvēki rīko ārkārtīgi komplicētas operācijas krējuma nosmelšanai.

-    Ko? - otrs dvīnis šķita apstulbis. - No es posible.

-    Tas nebūt nav neiespējami, tas ir fakts.

-    Es teicu, mēs to zinātu!

-    Nejau šajā gadījumā. Paņēmieni, kādi tiek lietoti, to izslēdz. Šīs operācijās tiek īstenotas ar uzpirktu NAB darbinieku palīdzību. Cik sūtījumu pagājušajā gadā jūs esat zaudējuši? Gandrīz desmit procentus?

-    Uz to pusi ir, - atteica pirmais dvīnis. - Daļa sūtījumu nenovēršami tiek atklāti. Kurjeriem neiztur nervi, viņi pieļauj kļūdas. Vai arī NAB vīri uzrodas īstajā vietā un īstajā laikā. Mēs rēķināmies ar zināmiem zaudējumiem. Tie ir paredzēti.

-    Bet ja nu viens otrs kurjers nav tik ļoti sanervozējies, kā izliekas? - Bjūkenans pajautāja. - Un ja nu tie NAB darbinieki saņēmuši brīdinājumu ierasties īstajā vietā un īstajā laikā? Un ja nu šis ir kopīgs kurjeru un NAB darbinieku bizness?

Viesmīlim pienesot dzērienus otrajam raundam, runātāji apklusa. Kad viesmīlis devās prom, viņi pārlaida skatienu zālei, pārliecinājās, vai neviens nav tik tuvu, ka iespējams noklausīties, pagriezās cits pret citu, pacēla glāzes un atkārtoja rituālu: sāls, tekila,

laims.

-   Pabeidziet sakāmo! - Bija skaidri redzams - pirmais dvīnis cerēja, ka alkohols jau būs sācis iedarboties uz Bjūkenana domāšanu un atklās viņa vājās vietas.

-   Izmantotā sistēma ir itin atjautīga. - Bjūkenans nolika uz galda nokostā laima šķēlīti. - Uzpirktajiem NAB aģentiem jārada priekšniecībai iespaids, ka viņi veic savu darbu. Tas nozīmē, ka daļa konfiscētā tiek nodota. Pēc tam valdība plātās par uzvarām karā pret narkotikām un Amerikas televīzija vakara ziņās vēsta par kārtējo uzvaru. Taču valdība un nekādā ziņā amerikāņu sabiedrība nezina, ka konfiscēts ari kāds cits sūtījums un tas pārdots narkotiku izplatītājiem. Un tad iegūtā nauda, kas rēķināma miljonos, tiek sadalīta starp uzpirktajiem NAB darbiniekiem un jūsu uzticamajiem sabiedrotajiem, kuru pienākumos ietilpst preces nosūtīšana. Bet jūs par sūtījumiem saņemat atskaiti. Jūs paši atzīstat, ka esat rēķinājušies ar zaudējumiem. Un, kamēr tiek saņemta parastā peļņa, jums nenāk ne prātā, ka tiekat krāpti, vai ne?

Abi dvīņi paskatījās zvērojošām acīm.

-    No kurienes jums tādas ziņas? - čērkstošā balsī noprasīja otrs dvīnis.

-    Es jau teicu, ka strādāju Narkotiku apkarošanas birojā. Es nebiju starp pērkamajiem. Es biju krietns zēns. Savā muļķa prātā tā es uzskatīju. Es darīju savu darbu. Bet es neesmu akls. Redzēju visu, kas notiek. Saprotiet, narkotiku apkarošana neatšķiras no cita darba policijā. Neviens nelec acīs saviem kolēģiem. Tā rīkojoties, var padarīt savu dzīvi par elli. Tāpēc nācās turēt muti. Un tad…

Pametis niknu skatienu, Bjūkenans strauji izdzēra nākamo tekilas glāzi.

-    Jā, un tad? - Otrs dvīnis pieliecās tuvāk.

-Tas uz jums neattiecas.

-   Ņemot vērā, ka esam ieradušies uz tikšanos, tas pat ļoti attiecas uz mums.

-    Man radās personiskas dabas problēmas.

-    Vai tādas nav visiem? Mēs daudz ko esam pieredzējuši.

Mēs saprotam personiskās problēmas pat pārāk labi. Nevajag noslēgties. Noņemiet no sirds šo slogu, un kļūs vieglāk dzīvot. Kādas problēmas varēja rasties?

-    Es/labprāt par to nerunātu. - Bjūkenans ļāva noslīdēt no galda elkoņiem, it kā tekila sāktu iedarboties. - Esmu jau izstāstījis visu, kādēļ nācu uz šejieni. Jūs zināt, kur esmu atrodams. Lieciet lietā savas iespējas un pārbaudiet sabiedroto kontus ārzonas bankās. Kad būsiet pārliecinājušies, ka esmu teicis patiesību, ceru, jūs nospriedīsiet, ka varam' darboties trijatā.

Bjūkenans paskatījās uz restorāna kāpnēm un, sirdij apstājoties, ieraudzīja amerikāni, kuru pavadīja pārlieku izkrāsojusies spāniete kleitā, kas nenoslēpa nevienu daiļumu. Viņi piegāja pie viesmīļa un lūdza ierādīt galdiņu. Amerikānis bija gadus četrdesmit vecs vīrs ar neparasti platiem pleciem, izrieztām krūtīm, īsi apgrieztiem smilškrāsas matiem. Pamatīgs vēders izspīlēja pārāk mazo T krekliņu un nokarājās pāri noslīdējušo džinsu jostasvietai. Vīram kājās bija teniskurpes, un, nododot pasūtījumu viesmīlim, viņš kūpināja cigareti.

Ak kungs, domās nošausminājās Bjūkenans. Prāts drudžaini darbojās. Kā nu lai…

Pirmais dvīnis papurināja galvu.

-    Jūs sagādājāt mums pārāk daudz visādu raižu.

Nekādā ziņā negribēdams iekrist acīs restorānā ienākušajam

vīram, Bjūkenans visu uzmanību pievērsa objektiem.

-    Kroford! - iesaucās dārdoša balss.

Bjūkenans nelikās zinis.

-Tieši kas jums sagādāja raizes?

-   Kroford! Sasodīts, kur tas laiks! - Dārdošā balss sausi aizlūza, to nomainīja smēķētāja klepus.

Bjūkenans nenovērsa uzmanību no dvīņiem.

-    Kroford! - balss iedārdējās skaļāk. - Kurls esi, vai? Nemaz vairs nedzirdi? Pie joda, kur pēc trākas tu nozudi? - Smagnējā, stieptā Teksasas akcenta dēļ 'balss īpaši saistīja uzmanību. - Kad lidojām uz Vāciju un nolaidāmies Frankfurtē, es gribēju tev izmaksāt kādu glāzi un kopīgi nosvinēt izkļūšanu no tās arābu pek-

Ies. Mazu bridi tu grozījies kopā ar oficiālajām personām un reportieriem, bet nākamajā mirklī jau biji nozudis kā nolauzts urbis sausas akas dibenā.

Teksasas izloksne dārdēja tik tuvu, ka Bjūkenans vairs nevarēja izlikties to nemanām. Viņš novērsa skatienu no sarunu biedriem, kas kļuva nervozi, pret masīvā amerikāņa saules un alkohola nosārtināto seju.

-    Atvainojiet, kas noticis? - jautāja Bjūkenans.

-   Kroford! Vai tu vairs nepazīsti vecu čomu? Ar tevi tak runā Lielais Bobs Beilijs. Atjēdzies, nevar būt, ka esi mani aizmirsis! Mēs abi bijām ķīlnieki Kuveitā un Bagdādē. Kungs Dievs, vai tiešām tas ķertais domāja, ka par iebrukumu Kuveitā nenāks atmaksa? Man ir gadījies rauties ne vienā bīstamā vietā vien, taču es nebaidos atzīties, ka tad, kad tie irākiešu tanki nesās virsū urbumiem, biksēs…

Bjūkenans neizpratnē nogrozīja galvu.

-   Kroford, vai esi iedzīvojies kara pēctraumā, kā tie nolāpītie psihiatri Vācijā tās sauc? Vai tu dzer pat vairāk par mani? Ar tevi runā Lielais Bobs Beilijs. Mēs kopā ar bariņu amerikāņu naftinieku taču tikām turēti par ķīlniekiem.

-   Priecājos jūs redzēt, Bob, - sacīja Bjūkenans, - bet acīmredzot jūs esat sajaucis mani ar kādu citu.

Dvīņi cieši vēroja Bjūkenanu.

-   Ļauj man runāt. Tevi sauc Krofords, - noteica masīvais amerikānis. - Džims Krofords.

-    Ne uz to pusi. Atvainojiet. Mani sauc Eds Poters.

-    Bet…

-   Saku godīgi, es neesmu Krofords. Es esmu Eds Poters, un nekad mēs neesam tikušies. Lai arī kas būtu Džims Krofords, droši vien esmu tikai līdzīgs viņam.

-    Vairāk nekā līdzīgs, par to nav divu domu.

-    Diemžēl jūs esat kļūdījies. Es neesmu viņš.

Dvīņi vēroja Bjūkenanu aizvien ciešāk.

-   Neko darīt, laikam būšu… - Amerikāni pārņēma neveiklības sajūta, saules un alkohola nosārtinātā seja apmulsumā pie- sārta stiprāk. - Atvaino, vecais! Es jau biju gatavs apzvērēt… Droši vien par daudz esmu iekampis. Atvainojiet par uzbāzību un ļaujiet izmaksāt jums ar draugiem pa glāzei. Lai Dievs stāv man klāt, es negribēju nevienu traucēt.

Un, viegli šūpodamies, amerikānis devās prom.

- Nekas, nekas, - atteica Bjūkenans, - viss kārtībā.

7

Tomēr nekas nebija kārtībā. Risks, ka cilvēks, ar kuru nācies saskarties agrākā uzdevuma izpildes laikā, var izjaukt šobrīd veicamo uzdevumu, Bjūkenanu baidīja kā murgs. Viņa darbā bija gadījies, ka, ar svešu identitāti vervējot ziņotājus, lai iefiltrētos teroristu organizācijā, divas reizes (Londonas krodziņā un Parīzes kafejnīcā) Bjūkenanu bija ieraudzījuši kolēģi speciālisti. Abas reizes kolēģa aģenta acīs Bjūkenans bija pamanījis zibsni, ka ir pazīts, un uz brīdi viņu bija pārņēmis satraukums. Tomēr kolēģis, ievērojot dzelžainos sava amata uzvedības noteikumus, bija ignorējis Bjūkenanu un drīz aizgājis.

Ar profesionāļa taktu varēja rēķināties, bet nebija iespējams pasargāties no civilista spontānās rīcības, kuram nebija ne mazākā priekšstata par viņa patieso darbību un ar kuru nācies tikties iepriekšējās misijās. Smagnējais amerikānis, kas šobrīd atgriezās pie galdiņa, kur viņu gaidīja sievišķīgais eskorts, patiešām bija pazinis Bjūkenanu Kuveitā un Bagdādē, un toreiz patiešām Bjūkenans bija saucies par Džimu Krofordu. Pirms sabiedroto nakts pretuzbrukuma Bjūkenans no liela augstuma bija nomests Kuveitā ar izpletni, kas atveras pie pašas zemes, un viņam vajadzēja izlūkot irākiešu aizsardzību. Bjūkenans bija apracis izpletņlēcēja ekipējumu tuksnesī un tumsā kājām devies pretī Kuveitas pilsētas ugunīm. Viņš bija ģērbies kā civilists eļļainā darba kreklā un džinsos, dokumenti liecināja, ka viņš ir amerikāņu naftinieks no Oklahomas.

Ja viņu apturētu, viņš būtu varējis teikt, ka irākiešu iebrukuma bridi paslēpies. SaķepusI bārda, nekoptie mati un novārgušais izskats teikto apstiprinātu. Viņš pamanījās ar maziņu radioraidītāju pavēstīt priekšniecībai svarīgas ziņas, taču pirms došanās prom ar zemūdeni ceļā uz pludmali viņu bija aizturējusi irākiešu patruļa.

Nebija jābrinās, ka Lielais Bobs Beilijs, ejot atpakaļ pie sava sievišķīgā eskorta, grozīja galvu. Galu galā Bjūkenans kopā ar citiem naftiniekiem bija pavadījis ieslodzījumā veselu mēnesi - vispirms izpostītajā Kuveitas pilsētas viesnīcā, bet vēlāk, pēc amerikāņu izvešanas vairākās kravas mašīnās uz Irāku, noliktavā Bag- dādē.

Sadams Huseins visbeidzot amerikāņus atbrīvoja - kā "Ziemassvētku dāvanu Savienotajām Valstīm". Irākas aviolīnijas lidmašīnas aizveda viņus uz dažādām vietām, dažus arī uz Frankfurti Vācijā. Pēdējā lidojumā Lielais Bobs Beilijs bija sēdējis viņam blakus. Lielais Bobs Beilijs visu ceļu bija nervozi tarkšķējis, ka pēc nolaišanās kopā ar veco, labo čomu iecerējis kārtīgi piesūkties. Bet lidostā Bjūkenanu no viņa nošķīra civilā ģērbušies īpašo operāciju cilvēki un steidzami nogādāja uz slepeno mītni, kur intensīvi iztaujāja.

Pēc tam viņš veica divpadsmit uzdevumus, un Lielais^Bobs Beilijs bija kļuvis tikai viena no daudzajām kontaktpersonām, kurai Bjūkenans notēlojis vienu no savām neskaitāmajām lomām.

Lielais Bobs Beilijs. Nolādēts, viņš uzradies no citas dzīves. Irākas iebrukums Kuveitā šobrīd bija sena vēsture. Lielajam Bobam Beilijam tajā bija pavisam nenozīmīga loma.

Bet šobrīd Lielais Bobs Beilijs viņa dzīvē spēlē izšķirīgu lomu, Bjūkenans nelaimīgs nodomāja.

Turklāt Lielais Bobs Beilijs jutās aizvainots un pārliecināts, ka Bjūkenans ir Džims Krofords, nebeidza greizi blenzt un grozīt galvu.

Kungs Dievs, nodomāja Bjūkenans. Viņš izskatās tik sadrū- vējies, ka var tuvoties vēlreiz un sabojāt visu pilnībā. Šie abi meksikāņu narkotiku izplatītāji nav idioti, jo citādi nebūtu nodzīvojuši tik ilgi. Paskaties uz viņu acīm. Šobrīd viņi mēģina izprast, kas īsti

notiek. Man vajag…

-    Manuprāt, šis ir kāda veca joka variants, - Bjūkenans uzrunāja pirmo dvīni. - Uz dienvidiem no robežas visi amerikāņi šķiet līdzīgi un dažkārt pat cits citam.

-    Jā, - atbildēja pirmais dvīnis.

-    Ļoti interesanti, - otrs dvīnis vaļsirdīgi komentēja.

-    Viņš katrā ziņā pievērsis mums uzmanību, - Bjūkenans turpināja.

-    Laikam jau, tāpēc būs labāk, ja ātrāk atstāsim šo vietu, - piebilda otrs dvīnis. - Turklāt izskatās, ka tas vīrs atkal gatavojas nākt šurp.

-   Labprāt. Iesim! - Bjūkenans piecēlās, lai dotos uz kāpnēm, kas veda ārā no restorāna.

-    Nē, iesim te, - iebilda otrs dvīnis. Pieskāries Bjūkenanam pie rokas, viņš norādīja uz slīdošajām stikla durvīm, kas aiz muguras veda uz viesnīcas naksnīgo dārzu.

-    Prātīga doma, - Bjūkenans atteica. - Tā būs ātrāk un ne- manāmāk. - Viņš pamāja viesmīlim, ka noliek naudu uz galda, un pagriezās uz stikla durvju pusi.

Izgājis mitrajā, aromātiskajā dārzā, viņš izdzirdēja stikla durvis aizveramies un tūlīt pamanīja, ka dvīņi nostājušies viņam katrs savā pusē. Viņš ievēroja arī, ka abiem rokā ir līdzi paņemtās salvetes un tās nav tukšas. Visbeidzot viņš pamanīja, ka no augstajiem krūmiem pa kreisi no durvīm, cauri kuru stiklam miesassargs bija varējis netraucēti visu vērot, atdalījās gabals tumsas.

Miesassargs bija neparasti liela auguma spānis. Arī viņam rokās bija pistole. Tumsā ieroci bija grūti pazīt, taču tas izskatījās pēc deviņu milimetru "Beretta" ar klusinātāju.

Mēģinādams atdarināt savus darba devējus, miesassargs skatījās, nikni saviebis seju.

-   Nolādēts, kas tu esi? - noprasīja pirmais dvīnis un iebakstīja Bjūkenanam krūtīs.

-    Klau, ko jūs… - Bjūkenans pūlējās iebilst.

-   Mēs esam pārāk tuvu restorāna logiem. Kāds no iekšas var ieraudzīt, - brīdināja brālis. - Iesim lejā uz pludmali.

-    Jā, - sacīja pirmais dvīnis. - Uz pludmali. Kaut velns to parautu!

-    Todavia no. Vēl ne, - brīdināja miesassargs. Viņš atsprādzēja no jostas portatīvo metāla detektoru un ātri un rūpīgi pārbaudīja Bjūkenanu.

Metāla detektors iepīkstējās trīs reizes.

-   Bikšu jostas sprādze. Atslēgas. Rakstāmrfks, - sacīja miesassargs, neuzskatīdams par vajadzīgu paskaidrot, ka sprādze var slēpt nazi, bet atslēgas un pildspalva var noderēt par ieroci.

-    Izvelciet jostu! - pavēlēja pirmais dvīnis. - Nometiet atslēgas un pildspalvu zemē!

-    Kas tad nu? Es neko nesaprotu, - iebilda Bjūkenans.

Otrs dvīnis parādīja pistoli, deviņu milimetru brauniņu.

-Dari, ko liek!

Miesassargs iebakstīja ar savu ieroci Bjūkenana kreisajā nierē.

-    Rapido. Ahora. Veicīgi!

Bjūkenans pakļāvās, izvilka jostu un kopā ar atslēgām un pildspalvu nometa zemē.

Pirmais dvīnis pacēla nomestās mantas.

Otrs dvīnis bīdīja Bjūkenanu tālāk no restorāna un tuvāk dārzam.

Miesassargs, neuzkrītoši turēdams pistoli, sekoja.

Dārzs bija plašs, tajā pietika vietas gan ziedošiem krūmiem, gan peldbaseinam, gan līkumainiem celiņiem. Vietvietām no zemes starojoši nelieli gaismas avoti ietonēja celiņus un krūmus dažādās krāsās un atspoguļojās baseinos. Tomēr šķita, ka dārzs līdzās viesnīcas spožajām ugunīm grimst tumsā. Ja kāds iedomātos paskatīties ārā, tad ieraudzītu tikai; četru pastaigā izgājušu vīru ēnas, nodomāja Bjūkenans. Vērotājs nekādā ziņā nespētu ieraudzīt, ka trīs vīri tur pie sāniem piespiestas pistoles. Bet tam nebija nozīmes. Ja arī kāds ieraudzītu ieročus un piezvanītu uz policiju, tai ierodoties, viss jau būtu beidzies.

Ejot pretī viļņu šļakstiem pludmalē, Bjūkenans izvērtēja izredzes. Varēja izmantot pustumsu dārzā un pieveikt gūstītājus, bet, ja kāds no viņiem paliktu dzīvs un sāktu šaut, krūmu aizsegā bēgt. Viņš varētu arī notēlot bēgšanas mēģinājumu. Radās problēma, ka gūstītāji droši vien gaida, lai viņš tumsā mēģina bēgt. Viņi būs sagatavojušies negaidītai rīcībai, un pietiks ar strauju kustību, lai viņš tiktu nošauts. Miesassarga ierocis ar klusinātāju izšautu tik nedzirdami, ka viesnīcā šāviens nebūtu saklausāms. Kamēr Bjūkenana līķis tiktu atrasts, trīs spāņi atrastos tālu no notikuma vietas.

Bet šī nav vienīgā problēma, domāja Bjūkenans. Ja izdotos spāņus pārsteigt, tumsa, kas sākumā līdzētu, vēlāk varētu vērsties pret pašu. Bēgot no gūstītājiem, tumsā iespējams uzskriet virsū kādam nepamanītam objektam. Ja gadīsies pakrist…

Nākamā problēma, pēc Bjūkenana domām, pati svarīgākā, bija tā, ka spāņi draudēja, lai viņu pārbaudītu. Galu galā bija naivi cerēt, ka dvīņi ticēs leģendai, jo viņš to bija pasniedzis pašpaļāvīgi un pārliecinoši. Viņi liks lietā visus līdzekļus, lai pārbaudītu tās patiesumu. Visus līdzekļus. Ikviens viņa fiktīvās pagātnes sīkums tiks pārbaudīts. Bjūkenana pārraugi par to bija padomājuši. Aģente sieviete bija gatava uzstāties par Eda Potera kādreizējo sievu. Aģents vīrietis uzstāsies viņas jaunā vīra lomā. Abiem būs dokumentāli apstiprināta fiktīva pagātne, un abi zinās, ko atbildēt, ja kāds uzdos jautājumus. Turklāt valdības datoros būs ievadītas plašākas ziņas par Eda Potera karjeru NAB dienestā.

Bet varbūt Bjūkenana pretiniekiem leģenda šķiet tik droša, ka nav vērts pārbaudīt? Tādā gadījumā ko vēl var izmantot, lai pārbaudītu viņu? Jo vairāk Bjūkenans par to domāja, jo aktuālāks kļuva jautājums, vai dvīņi ir patiesi saniknoti vai tikai tēlo. Vai dvīņos radīs šaubas piedzērušā amerikāņa apgalvojums, ka tas pazinis viņu kā Džimu Krofordu, vai arī tie izmantos izdevību, lai Bjūkenanu iebaidītu, iebaidītu par katru cenu, un atrastu viņa vājās vietas?

Slānis uz slāņa. Domas drudžaini darbojās, un Bjūkenans saprata, ka nekas nav skaidrs. Gūstītāji tikmēr virzīja viņu pa celiņu uz vāji apgaismota bāra pusi liedaga malā.

Bāram bija slīps jumts, kas balstījās uz koka stabiem. Sienu nebija. Ap bāra ovālo leti bija izvietoti bambusa galdi un krēsli, dodot iespēju vairākām dzērāju grupiņām tumsā vērot viļņu baltās galotnes. No citām pusēm dārzu ieskāva viesnīcas ēkas, tāpēc vienīgais ceļš uz liedagu veda gar bāru.

-    Neceriet, ka tie cilvēki ies palīgā, - tuvojoties bāram, pirmais dvīnis nomurmināja Bjūkenanam pie auss. - Ja domāsiet taisīt pekstiņus, jūs nošaus viņu acu priekšā. Tie cilvēki neko mums nenozīmē.

-    Viņi ir iedzēruši, bet mēs atrodamies ēnā. Viņi neder par lieciniekiem, - otrs dvīnis piebilda pie kreisās auss.

-    Viņi neredz arī manu pistoli, jo tai virsū ir uzmesta žakete. Varat nešaubīties, ka tā notēmēta jums mugurā, - no aizmugures papildināja miesassargs.

-    Klausieties, vai neieviesīsim šajā lietā mazliet skaidrības? Es kaut ko īsti nesaprotu. Kāpēc tās runas par šaušanu? - Bjūkenans jautāja. - Es ierados pie jums ar atklātām kārtīm. Es jūs neapdraudu. Bet jūs nezin kāpēc…

-Turi muti, iekams nebūsim pagājuši garām bāram, - pirmais dvīnis spāniski noņurdēja.

-    Citādi tavs nākamais vārds var būt pēdējais, - noteica otrs dvīnis. - Entiende? Vai saprati?

- Jūsu loģika ir satriecoša, - atteica Bjūkenans.

Kad Bjūkenans ar pavadoņiem gāja garām bāram, daži tūristi atrāva skatienu no kokteiļu glāzēm. Kāds beidza stāstīt joku, un visi pie galda sēdošie iesmējās.

Tik skaļa negaidīta reakcija uz joku gluži blakus lika dvīņiem strauji pagriezt galvu uz trokšņa pusi. Jādomā, arī miesassargs bija pārsteigts. Droši pārliecināties par to nebija iespējams. Bjūkenanam bija pavērušās izredzes, un viņš būtu varējis tās izmantot. Brīdī, kad uzmanība pievērsta kam citam, viņš būtu varējis ar delnas malu triekt abierņ dvīņiem pa rīkli, ar sānisku kreisās kājas spērienu atpakaļ pārlauzt miesassarga ceļgalu un pagriezienā saķert roku ar pistoli. Tas bija izdarāms pat ne divu sekunžu laikā. No bāra nāca pietiekami daudz gaismas, lai nebūtu jāraizējas par sitienu precizitāti. Milzīgās sāpes no satriektās rīkles liegtu dvīņiem elpot. Pārbīlī cenšoties ievilkt plaušās gaisu, viņi nedomātu par šaušanu, vismaz tik ilgi ne, kamēr viņš pieveiktu miesassargu un apgrieztos, lai nobeigtu viņus pavisam. Tas prasītu vēl sekundi vai divas. Kopā ne vairāk par četrām sekundēm, un Bjūkenans būtu brīvs.

Lai arī cik pārliecināts par veiksmīgu iznākumu, Bjūkenans tomēr neko nedarīja, jo svarīgākais nebija paša drošība. Ja viņš raizētos par to, tad vispār nebūtu devies pildīt šo uzdevumu. Uzdevums. Galvenais bija uzdevums. Tūristu smiekliem rimstot, dvīņi un miesassargs atguvās un kopā ar sagūstīto garām bāram devās uz tumsas ieskauto liedagu. Bjūkenans visu laiku sev jautāja, kā būtu iespējams izskaidrot šādu rīcību priekšniecībai. Nebija grūti iedomāties pārrauga sejas izteiksmi, kad viņš klausītos, ka uzdevuma izpilde izgāzusies, jo aģents satraucies un nogalinājis kontaktpersonas. Karjera līdz ar to būtu galā. Šī nav pirmā reize, kad pret tevi pavērsta pistole. Tu zināji ļoti labi, ka, veicot šo uzdevumu, tas notiks agrāk vai vēlāk. Tie zeļļi nav ķēpauši. Un nekad tu neiegūsi viņu uzticību, ja viņiem nebūs zināms, kā tu tiec galā ar stresu. Tāpēc ļauj to uzzināt un saglabā vēsu prātu. Spēlē savu lomu līdz galam.

Bet kā rīkotos Eds Poters? Pērkams kādreizējais NAB virsnieks, kurš iedomājies, ka narkotiku izplatītāji, ar kuriem jānodibina veikala attiecības, grib viņu nogalināt? Vai bēgšana nebūtu mazāks risks nekā kļūt par viņu partneri?

Ļoti iespējams, nodomāja Bjūkenans. Eds Poters varbūt arī bēgtu. Galu galā es neesmu viņš. Viņš nav izgājis manu apmācību. Taču, sekojot Eda Potera paraugam, es, ļoti iespējams, tiktu nogalināts. Loma jāpārveido. Tūlīt pat, jo skatītāji pārbauda manas vājās vietas.

Dievs sodi, ja viņi tās atradīs.

Viesnīcas "Club International" promenāde gāja paralēli pludmalei. Mēness vēl nebija uzlēcis, zvaigznes spoži mirdzēja. Tumsa virs okeāna uzvēdīja vēsu vēju. Izdzirdējis tālu smieklu atbalsis bārā, no kura tagad šķīra augsti krūmi līdz jostasvietai, Bjūkenans apstājās promenādes malā.

- Labi, - viņš sacīja. - Mēs esam pludmalē. Šī ir jauka vieta. Tik tiešām jauka. Vai tagad jūs nenoliktu šaujamos un, Dieva dēļ, nepateiktu, kas noticis? Es neesmu darījis neko tādu, lai…

10

-Ak neesi? - noprasīja pirmais dvīnis un nogrūda Bjūkenanu smiltīs. - Nu tad paklausies, kur tas suns aprakts. Eds Poters. Džims Krofords. Pārāk daudz vārdu.

Bjūkenans juta kājas iegrimstam smiltīs un pagriezās pret dvīņiem un miesassargu, kas tagad stāvēja nedaudz augstāk.

-    Kāds dzērājs iedomājies, ka pazīst mani, un tikai tāpēc? Vai jūs nekad neesat noturēts par…

-   Vienīgais cilvēks, par kuru kādreiz esmu noturēts, ir mans brālis, - atteica otrs dvīnis. - Es neticu sakritībām. Es neticu, ka brīdī, kad notiek saruna, kas attiecas uz dalījumiem un manu drošību, jāignorē pienācējs, kurš - piedzēries vai ne - iejaucas un pavēsta, ka sarunu biedrs nav cilvēks, par kuru uzdodas.

-    Nomierinieties! Šis dzērājs taču atzina, ka pieļāvis kļūdu! - Bjūkenans neatkāpās.

-    Taču viņš izskatījās par sevi pārliecināts, - atcirta pirmais dvīnis.

Pa pludmali tuvojās divi neskaidri silueti. Bjūkenans un viņa sarunu biedri apklusa. Spāņi modri sastinga. Drīz silueti pienāca tuvāk, un Bjūkenans ieraudzīja divus jaunus, rokās sadevušos amerikāņus, vīrieti un sievieti. Izskatījās, ka viņi visā pasaulē neredz neko citu kā tikai viens otru. Abi pagāja garām un nozuda tumsā.

-Te nevar palikt, - ierunājās otrs dvīnis. - Var nākt vēl kāds. Mēs vēl arvien esam pārāk tuvu viesnīcai un bāram jo sevišķi.

-   Bet es gribu tikt skaidrībā ar šo jautājumu, - sacīja pirmais dvīnis. - Es gribu to noskaidrot tūlīt.

Miesassargs pārlaida skatienu liedagam un norādīja.

-    Por aili. Tur.

Bjūkenans paskatījās norādītajā virzienā un netālu no baltajām viļņu galotnēm skaidri ieraudzīja vairākus saulessargus. Tie bija slīpi, apaļi, no palmu lapām veidoti jumtiņi, kurus balstīja septiņas pēdas gari koka stabi. Tiem apkārt bija salikti plastmasas galdi un krēsli, kas bija tikpat balti kā viļņu galotnes.

-    Jā, - sacīja pirmais dvīnis, - iesim tur.

Spānis nokāpa no betona celiņa smiltīs un pagrūda Bjūkenanu ār tādu spēku, ka Eds Poters nebūtu noturējies kājās, tāpēc Bjūkenans atļāvās atmuguriski paklupt.

-    Kusties! Turklāt veicīgi! - pirmais dvīnis pavēlēja.

Neveikli kūņodamies, Bjūkenans pagriezās uz pamesto saulessargu pusi. Spānis tūlīt grūda vēlreiz, un Bjūkenans, lai nezaudētu līdzsvaru, slīdošajās smiltīs spēra soli sānis.

Šķita, ka vēders no adrenalīna pieplūduma aizdegsies. Uzradās doma, vai viņš rīkojies pareizi, pirmīt neaizsargādamies. Notikumu gaita vēl nebija izgājusi no kontroles, kaut ari pirmais dvīnis centās aizvien vairāk sadusmot. Apvainojumi un grūdieni kļuva arvien stiprāki un biežāki, un Bjūkenans sev vaicāja, vai tas ir teātris vai realitāte, ar kuru jārēķinās.

Ja tas ir teātris, tad, ignorējot dažus apvainojumus, es varu neizturēt pārbaudi. Ja mani pagrūdis vēl stiprāk, tas zellis nositīs mani gar zemi. Ja nepretošos, viņš uzskatīs mani par cilvēku, kuru nav vērts cienīt.

Bet cik stipri Eds Poters varētu pretoties? Un cik lielai pretestībai jābūt, lai tā atbilstu dvīņa paredzējumam un neiesveltu viņā niknumu?

Un…

Jautājums viesa nemieru.

Bet ja nu tas nav teātris ?

Bjūkenanam pieejot pie nojumes, pirmais dvīnis viņu grūda vēlreiz, nogāzdams uz plastmasas galda.

Bjūkenans iztaisnojās un apsviedās apkārt.

-    Vai reiz nepietiks? Un beidziet grūstīt! Ja ir jautājumi, tad jautājiet. Es izskaidrošu visu, kas jums dara raizes. Noticis pārpratums, un es to izskaidrošu. Bet lai velns jūs parauj, ja vēl palaidīsiet rokas!

-    Palaidīsim rokas? - Pirmais dvīnis piegāja cieši pie Bjūkenana, saķēra aiz krekla un savērpa to dūrē, cieši sažņaudzot ap augumu. - Ja es kaut ko gribu, tad iebāzt tev rīklē roku un izmaukt tevi uz otru pusi.

Dvīņa elpā varēja just tekilas dvaku.

Piepeši viņš atlaida vaļā kreklu.

Bjūkenans atļāvās sazvelties un nokrist uz galda, šoreiz uz muguras. Vajadzēja valdīties visiem spēkiem, lai nedotu pretī. Viņš nemitīgi atgādināja sev, kāds ir viņa uzdevums. Tu nedrīksti dot pretī, iekams neesi pārliecināts, ka dzīvībai draud briesmas. Līdz šim nav bijis nekā vairāk par grūstīšanos, apvainojumiem un draudiem. Tā vien ir par maz, lai apdraudētu uzdevuma izpildi, atbildot ar nāvējošu spēku.

Tumsas ielokā, viesnīcas ugunīm mirdzot, ar miesassargu aiz muguras Bjūkenans skatījās uz pirmo dvīni, kas atkal viņu saglāba, uzrāva kājās un iegrūda krēslā. Mugura atsitās pret plastmasu. Netālu šļakstījās viļņi.

-Tu apsoli visu izskaidrot? Tad dari to. Tas noteikti ir jādara. Es ar prieku paklausīšos, - dvīnis piepeši pielika sava deviņu milimetru brauniņa stobru Bjūkenanam pie pieres, - kā tu izskaidro, tavuprāt, notikušo pārpratumu.

Tas gandrīz izšķīra visu. Bjūkenanam pulss paātrinājās, muskuļi saspringa. Viņš ievilka elpu, jau sagatavodamies…

Taču viņš laikus pamanīja, ka pistole nav uzvilkta un brau- niņš ir bez klusinātāja. Ja būtu paredzēts mani nogalināt, vai tad necenstos izvairīties no lieka trokšņa? Šim nolūkam izmantotu miesassarga "Beretta" ar klusinātāju, lai nepievērstu bārā sēdošo cilvēku uzmanību. '

Joprojām iespējams, ka viss ir tikai teātris.

Nosvīdis, apņēmības pilns, Bjūkenans vēroja tuvojamies otru dvīni.

Dvīnis piegāja blakus brālim un paskatījās lejup. Pat tumsā viņa acis bija kā vanagam.

-    Klausies uzmanīgi, - viņš uzrunāja Bjūkenanu. - Pienākusi kārta parunāt par vārdiem. Bet ne par vārdu, kādā piedzērušais amerikānis nosauca tevi restorānā. Ne par Dzimu Krofordu vai ne tikai par Džimu Krofordu vien. Arī ne par Edu Poteru. Par citiem vārdiem. Par neskaitāmiem citiem vārdiem. Tik daudziem, ka nav iespējams atcerēties tos visus. - Vīrs izvilka no svārku kabatas salocītu papīra lapu. - Tu iedevi mums sarakstus ar sabiedroto vārdiem, kuri, kā tu apgalvo, mūs nodevuši. Bet man ir cits saraksts ar citiem vārdiem. - Viņš atlocīja papīra lapu un uzspīdināja tai lukturīti. - Džons Bloks. Ričards Deiviss. Pols Higinss. Endrū Ma- kintošs. Henrijs Devenports. Volters Ņūtons. Maikls Geilers. Viljams Hanovers. Stjuarts Maliks.

Nu ir ziepes, nodomāja Bjūkenans.

Otrs dvīnis beidza lasīt, drūmi paskatījās uz papīra lapu, nogrozīja galvu un nopūtās.

-    Ir vēl daži vārdi, bet ilustrācijai pietiks ar šiem.

Viņš salocīja papīra lapu, ielika žaketes kabatā un piegrūda lukturīti Bjūkenanam cieši pie sejas, tēmēdams labajā acī.

Vairīdamies no gaismas, Bjūkenans rāvās projām, bet no mugurpuses pienākušais miesassargs saspieda viņa galvu rokās tā, ka iedžinkstējās ausis. Pēkšņais roku saspiediens apstulbināja, šķita, ka galva iežņaugta skrūvspīlēs. Bjūkenans mēģināja to pagriezt sānis, taču nespēja. No šaurā un žilbinošā, aci notēmētā stara nebija iespējams izvairīties. Viņš pastiepa roku, lai saķertu miesassarga mazos pirkstiņus, atlauztu roku un atbrīvotos no tvēriena. Ieraudzījis, ka otrs dvīnis pieliek pie kreisajiem deniņiem uzvilktu brauniņu, apturēja roku pusceļā. Nolādēts, Bjūkenans nodomāja, tie vairs nav joki.

-   Bueno. Muy bueno, - bilda pirmais dvīnis. - Uzvedies mierīgi!

Lukturīša stars urbās Bjūkenanam acī. Viņš vairākas reizes pamirkšķināja un aizmiedza aci, taču gaisma spiedās cauri plānajam plakstiņam. Viņš samiedza aci ciešāk. Cieta roka sagrāba vienu sejas pusi, saķēra plakstiņu un pavilka uz augšu. Gaisma zvērojoši urbās aci. Šķita, ka acs ābols kļuvis karsts, izkaltis, uztūcis. Gaisma atgādināja spožu, karstu adatu, kas tūlīt pārdurs aci kā pūžņojošu augoni. Bjūkenanam nācās valdīties visiem spēkiem, lai nečīkstētos, lai nemēģinātu izrauties no rokām, kas turēja. Ja Bjūkenans atkārtotu izraušanās mēģinājumu, pirmais dvīnis ielaistu viņam galvā lodi.

-   Bueno, - atkārtoja pirmais dvīnis. - Muy bueno. Excelente. Un tagad, ja gribi palikt dzīvs, pastāsti, ko nozīmē visi tie vārdi, kurus nolasīja brālis. - Viņš piespieda brauniņa stobru pie Bjūkenana deniņiem ciešāk. - Es neciešu meļus, nespēju tos cienīt vai slēgt ar tiem darījumus. Ko nozīmē šie vārdi? Kāds ir to noslēpums?

Bjūkenans norija siekalas. Balss čērkstēja.

-Tie visi ir manējie.

11

Ja nebūtu viļņu šļakstu un Bjūkenana sirds skaļo pukstu, varētu teikt, ka iestājies klusums. Tad to pārtrauca kaut kur no bāra atlidojusi smieklu šalts. Spāņi un miesassargs šķita kā sastinguši.

Piepeši visi reizē sakustējās: pirmais dvīnis nolaida lejā pistoli, otrs atbrīvoja Bjūkenana labās acs plakstiņu un izslēdza lukturīti, miesassarga skrūvspīlēm līdzīgais roku tvēriens atslāba.

Pirmais dvīnis nopētīja Bjūkenanu.

-    Nebiju cerējis dzirdēt patiesību. - Viņš apsēdās turpat uz krēsla, nolika pret Bjūkenanu pavērsto ieroci uz galda, taču atstāja tam virsū roku. - Es pirms brīža uzdevu jautājumu un tagad jautāju atkal. Kas tu esi?

-   Eds Poters. - Bjūkenans masēja aizvērto labo plakstiņu, jo acī vēl griezās lukturīša stars. /

-     Bet ne Džons Bloks? Vai Ričards Deiviss? Pols Hi- ginss? - pratināja pirmais dvīnis.

-    Varbūt Džims Krofords? - uzstāja pirmais dvīnis.

-   Par Džimu Krofordu neesmu pat dzirdējis, - Bjūkenans atteica. - Nezinu, kas tam dzērājam restorānā bija prātā. Bet, ja runā par Džonu Bloku, Ričardu Deivisu un Polu Higinsu, tad šie… Bet no kurienes jūs uzzinājāt par maniem pieņemtajiem vārdiem?

-    Neviens tev nav ļāvis uzdot jautājumus. - Pirmais dvīnis uzsita ar pistoles stobru pa galdu. - Kāpēc šie vārdi tev bija vajadzīgi?

-    Tāpēc, ka neesmu muļķis, - Bjūkenans atteica. Labā acs asaroja. Viņš turēja to ciet un ar otru aci šķielēja uz gūstītājiem. - Vai tiešām jūs domājat, ka pēc ierašanās Meksikā, lai slepus nogādātu narkotikas uz ziemeļiem, bet ieročus uz dienvidiem, es to darīšu ar īsto vārdu? Pat Savienotajās Valstīs es neizplatītu narkotikas ar īsto vārdu. Te, Meksikā, katrs yangui duras acīs, tāpēc te sveša vārda izmantošana ir vēl dabiskāka.

Otrs dvīnis brīdinoši ieslēdza un izslēdza lukturīti.

-    Tas ir saprotams.

-    Bet kāpēc svešo vārdu ir tik daudz? - bungodams ar pistoli pa galdu, nelikās mierā otrs dvīnis.

-    Es jau teicu, ka piekopju šo biznesu ne tikai Kankunā, - Bjūkenans atbildēja. - Man ir bāzes Meridā, Akapulko, Puertoval- jartā un vēl vairākos kūrortos, kurus netiku minējis.

-     Bet tu to darīsi, - sacīja otrs dvīnis. - Katrā ziņā. - Viņa balss kļuva stingrāka. - Kā paliek ar vārdiem? Es gribu kaut ko dzirdēt par vārdiem.

Bjūkenans lēni atvēra labo aci. Lukturīša gaisma vēl aizvien to kveldēja. Ja izrādīsies, ka šis dāmas gambīts nebūs efektīvs, viņu var nogalināt. Nāksies pacīnīties (ja vien laimēsies rast izdevību sevi aizstāvēt), bet, kamēr acis nerāda normāli, izredzes pieveikt trīs vīrus un palikt dzīvam nebija lielas.

-Atbildi! - uzkliedza otrs dvīnis.

- Manuprāt, ir pilnīgi saprotams, ka amerikānim, kas grib nodarboties ar biznesu svešā zemē, jāņem palīgā vietējie, - Bjūkenans paskaidroja, - kuri var brīvi pārvietoties un darīt visu, ko amerikānis neuzdrošinātos, neriskējot nokļūt citu acīs. Jāuzpērk varasvīri. Narkotikas kādam jāsaņem. Ja es mēģinātu uzpirkt meksikāņu policiju, nekas neiznāktu. Lai arī cik šī policija pērkama, tā varētu sadomāt pārvērst tādu gringo kā mani par paraugu un iebāzt ķurķī uz simts gadiem. Labāk lai kāds cits uzņemas risku piegādāt narkotikas un vest projām ieročus, īpaši, ja darīšana ar tiem vājprātīgajiem no Medeljina karteļa. Skatīsimies patiesībai acīs - Meksika ir pagalam nabadzīga, tajā ir pietiekami daudz jaunu cilvēku, kas gatavi likt uz spēles dzīvību, ja es maksāju, viņuprāt, veselu bagātību, kas manās acīs nieks vien ir. Ikvienā kūrortā, kur es piekopju savu biznesu, vajadzīgi palīgi, un arī man pašam vajadzīgs pamatojums, kāpēc tur atrodos. Tūrists, kas ierodas ik pēc trim nedēļām, saista uzmanību. Ar uzņēmēju tā nenotiek, un visbiežāk Meksikas kūrortos ir sastopams amerikāņu biznesmenis, kas pārdod tiesības uz noteiktu laiku apmesties kūrortu kooperatīvajās mītnēs. Amerikāņu tūristi neuzticas meksikāņiem, kas nodarbojas ar nekustamā īpašuma nomu. Amerikānim viņi uzticas. Visos kūrortos, kur es darbojos ar pieņemtu vārdu, man izdevies pārliecināt administrāciju, ka mana uzturēšanās ir likumīga. Saprotams, ka ikvienā kūrortā es darbojos ar citu vārdu un man ir attiecīgi dokumenti. Tieši te ir tas āķis. Ja policija notver palīgus vai viņus sāk iztaujāt piegādātāji, kam pret mani pretenzijas, palīgi nezina pieņemto vārdu. Viņi nezina, kur esmu apmeties un kur nodarbojos ar biznesu. Atskaitot reizes, kad pats gribu kādu satikt, neviens nezina, kā mani atrast, un nevar uzlaist man virsū policiju vai narkotiku piegādātājus. Vārds, ar kādu mani pazīst palīgi, tāpat ir izdomāts, taču šiem vārdiem dokumentu nav.

Ar roķu uz pistoles pirmais dvīnis paliecās uz priekšu.

-Turpini!

-     Katram šim tēlam ir sava ģērbšanās maniere, sava iemīļota ēdienkarte un citas individuālas īpatnības. Viens var staigāt sakumpis. Citam var būt kādreizējā armijnieka stīvā stāja. Vēl cits var mazliet stostīties. Kāds var sukāt matus atpakaļ. Vai nēsāt brilles. Vai arī staigāt beisbola cepurītē. Katram tēlam piemīt īpašība, kas paliek atmiņā. Tas nozīmē - ja policija meklēs cilvēku ar noteiktu vārdu un izturēšanos, to būs grūti izdarīt, jo izturēšanās ir tikpat neīsta kā vārds. Kad tas piedzērušais amerikānis restorānā sajauca mani ar kādu citu, es atgādināju veco teicienu, ka vairumam amerikāņu visi ārzemnieki šķiet vienādi. Šo teicienu var ap- vērst arī otrādi un teikt, ka te, Meksikā, visi amerikāņi šķiet vienādi. Mums visiem ir lieks svars. Mēs esam neveikli. Mums ir pārāk daudz naudas, un mēs neesam pārlieku devīgi. Mēs izturamies skaļi. Mēs uzvedamies rupji. Tāpēc mani palīgi viegli atcerēsies jebkuru amerikāni, kuram būs viegli iegaumējamas individuālas iezīmes, un, ja arī būs spiesti dot ienaidniekam aprakstu, tādu kā - "viņš nēsā brilles vai nekad nešķiras no savas beisbola cepurītes", man atliks vienīgi nomainīt vienu īpatnību komplektu ar citu, iejukt starp citiem amerikāņiem un kļūt neredzamam.

Bjūkenans vēroja dvīņu reakciju.

Pirmais dvīnis sarauca pieri.

-    Ja jau jums ir tik daudz neīstu vārdu, tad kā mēs varam zināt, kas īstenībā ir Eds Poters?

-    Kādēļ lai es melotu? Man gluži vienkārši neatlika nekas cits kā teikt savu īsto vārdu, dodot jums iespēju pārbaudīt manu pagātni un pārliecināties, ka neesmu jums bīstams.

Cerot, ka dvīņu nelabās nojautas pārvarētas, Bjūkenans gaidīja turpmāko. Viņš bija ievērojis sevišķi slepeno operāciju noteikumus. Ja nonāk tik tālu, ka iespējama atmaskošana, vislabākā aizsardzība ir teikt patiesību vai - precīzāk - tādu patiesības versiju, kas neapdraud uzdevuma izpildi, tomēr izklausās patiesa. Šajā gadījumā viņš bija izstāstījis par savu aizsegu, taču bija vēl otrs - Eda Potera aizsegs. Ar to bija jāpanāk, ka dvīņi pieņem viņu par partneri. Neīstie kooperatīvo atpūtas telpu nomātāja vārdi kūrortos, kā arī citi segvārdi, ar kuriem viņu pazina palīgi, nebija domāti, lai atstātu uz dvīņiem iespaidu un demonstrētu, ka viņš varētu būt vērtīgs sabiedrotais. Viltotajām identitātēm vairāk vajadzēja sargāt Bjūkenanu pret Meksikas valdību un - tas bija ne mazāk svarīgi - neļaut Meksikas varas iestādēm, ja tās sāktu pētīt viņa nelikumīgo darbību, nonākt līdz slepenai Savienoto Valstu armijas vienībai. Bjūkenana pārraugi ne no kā tik ļoti nebaidījās kā no starptautiska incidenta. Tāpēc bija vēl viena leģenda. Varas iestādēm Bjūkenans noliegtu, ka jebkad strādājis NAB, un viņa pārraugi tikmēr likvidētu visus datus, kas apliecina šo viltoto identitāti. Bjūkenans apgalvotu, ka izdomājis darbu NAB, lai iefiltrētos starp narkotiku tirgotājiem. Viņš apgalvotu, ka ir ārštata žurnālists, turklāt fakti to apstiprinātu. Būdams ārštata žurnālists, viņš gribējis sagatavot atmaskojošu materiālu par meksikāņu narkotiku tirgotāju sakariem. Ja Meksikas varas iestādes pārbaudītu arī šo leģendu, netiktu atrasts nekas tāds, kas saistītu Bjūkenanu ar ASV Speciālo operāciju vienību.

-    Varbūt, - sacīja pirmais dvīnis, - varbūt ari mēs varētu strādāt kopīgi.

-   Varbūt? - pārjautāja Bjūkenans. - Madre de Dios, kas man jādara, lai jūs pārliecinātu?

-    Vispirms mēs pārbaudīsim tavu pagātni.

-    Varat nešaubīties, ka ar to viss kārtībā, - atteica Bjūkenans.

-   Pēc tam noskaidrosim, vai daži sabiedrotie mūs nodevuši, kā tu apgalvo.

-Tā nav problēma. - Bjūkenans triumfāli uzelpoja. Esmu to panācis, viņš nodomāja. Pirms piecām minūtēm mani gribēja nogalināt un es nevarēju izšķirties, vai nenogalināt viņus. Saglabādams vēsu prātu, tomēr esmu rīkojies pareizi. Man izdevies viņus pārliecināt. Uzdevuma izpilde vairs nav apdraudēta.

-   Kamēr tiks pārbaudītas tevis sniegtās ziņas, tu uzturēsies pie mums, - otrs dvīnis piebilda.

-    Uzturēšos pie jums?

-    Vai tas rada sarežģījumus? - pirmais dvīnis noprasīja.

-   Nē, nebūt, - Bjūkenans atteica. - Bet, ja kļūšu par gūstekni, tas nebūs' labākais ceļš partnerattiecību veidošanai.

-    Vai es kaut ko teicu par gūstu? - smaidīdams jautāja otrs dvīnis. - Jūs būsiet mūsu viesis, jums tiks nodrošinātas visas iespējamās ērtības.

Bjūkenans piespieda sevi atbildēt ar smaidu.

-   Izklausās vilinoši. Varēšu sākt baudīt dzīvesveidu, pie kāda vēlos pierast. /

-    Ir tomēr vēl viens nenoskaidrots jautājums, - sacīja pirmais dvīnis.

-    Jā? Un kāds tas būtu? - Bjūkenans iekšēji saspringa.

Otrs dvīnis ieslēdza lukturīti un pavērsa tā dzeldīgo staru

pret Bjūkenana labo aci.

-    Jautājums par piedzērušo vīru restorānā. Tev nāksies pierādīt, ka neesi bijis nedz Kuveitā, nedz Irākā tajā laikā, kad, kā viņš apgalvo, esi tur bijis.

-    Dieva dēļ, vai jūs vēl arvien nevarat izmest no galvas to dzērāju? Es nezinu, kas man…

12

-    Kroford! - tumsā netālu no viesnīcas bāra nodārdēja vīrieša balss. Tā bija dobja, no smēķēšanas un izdzertā alkohola čērkstoša un neskaidra.

-    Kas tad tas? - noprasīja pirmais dvīnis.

Ak nē, nodomāja Bjūkenans. Ak kungs, nē! Tikai ne tagad, kad pirmītējais ļaunums gandrīz novērsts.

-    Kroford! - Lielais Bobs Beilijs norēcās vēlreiz. - Vai tu tur mirkšķini lukturīti? - Par daudz dzērušā cilvēka smagnējais siluets izkumuroja no viesnīcas dārza un nu ar grūtībām pārvietojās pa smiltīm. - Sasodīts, jā, tas esi tu! Es runāju par tevi, Džim Kroford! Tu un tavi spāniešu perdeļi, ar kuriem tu tupi zem pludmales saulessargiem, jupis parāvis… - Smagi elpodams, vīrs ku- muroja tuvāk. - Tu, maitasgabal, es gaidu no tevis atklātu atbildi! Es gribu zināt, kāpēc tu melo. Gan tu, gan es, mēs abi labi zinām, ka tevi sauc Džims Krofords! Mēs bijām ķīlnieki Irākā un Kuveitā! Kāpēc tu negribi to atzīt? Teic - kādēļ turi mani par muļķi? Vai es, tavuprāt, neesmu cienīgs iedzert kopā ar tevi un taviem spāniešu perdeļiem?

-    Man ir nojauta, ka te kaut kas slēpjas, - sacīja pirmais dvīnis.

-    Kaut kas nav īsti kārtībā, - atsaucās otrs dvīnis.

-    Kaut kas ir pavisam greizi. - Pirmais dvīnis atrāva acis no Lielā Boba Beilija ēnas, kas neveikli tuvojās, un piekala skatienu Bjūkenanam. - Tu esi ķezā. Jums, amerikāņiem, ir teiciens: "Gādā par drošību laikus, lai vēlāk nenākas nožēlot."

-    Nomierinieties, tās ir tikai dzērāja runas, - Bjūkenans atteica.

-    Kroford! - Lielais Bobs Beilijs nobļāvās.

Vairāk izdevību man nebūs, nodomāja Bjūkenans.

-    Šauj viņu nost, - pirmais dvīnis sacīja miesassargam.

(Tagad man…)

-Es runāju ar tevi!-Lielais Bobs Beilijs paklupa. - Kroford! Dieva dēļ, atbildi taču!

-    Nošauj abus! - otrs dvīnis pavēlēja miesassargam.

Bet Bjūkenans jau bija augšā no plastmasas krēsla un metās virsū pirmajam dvīnim pa kreisi un uz galda uzliktajai pistolei viņam zem rokas.

Aiz muguras izšāva miesassargs. Ar klusinātāju apgādātās "Beretta" šāviens noskanēja kā tikko dzirdams paukšķis. Lode aizlidoja gar Bjūkenana galvu, taču bija skārusi viņu. Vietā, kur līdz šim bija atradusies galva, kustībā uz priekšu jau bija plecs. Lode cauršāva pleca muskuli, radot dedzinošas sāpes. Miesassargs vēl nebija paguvis izšaut otrreiz, kad Bjūkenans jau uzklupa pirmajam dvīnim, apgāza viņu ar visu krēslu un mēģināja sagrābt ieroci. Pirmais dvīnis nelaida vaļā pistoli.

-    Šauj! - otrais dvīnis uzkliedza miesassargam.

-    Nevaru, tā vēl trāpīšu brālim.

-    Kroford, pie velna, kas tur notiek? - auroja Lielais Bobs Beilijs.

Ripojot pa smiltīm un raujot pistoli pirmajam dvīnim ārā no rokas, Bjūkenans spieda viņu sev cieši klāt.

-    Pieej tuvāk! - otrs dvīnis izrīkoja miesassargu. - Es uzspīdināšu gaismu.

Bjūkenana plecs pulsēja. Asinis no ievainojuma tecēja virsū pašam un pirmajam dvīnim, kas kļuva slidens un grūti noturams. Abiem ripojot pa zemi, ievainojums apķepa ar smiltīm. Stāvot kājās, asinis būtu notecējušas lejup, padarot pirkstus tik glumus, ka izlauzt ieroci dvīnim no rokas nebūtu iespējams. Taču, guļus cīnoties smiltīs, roka palika sausa. Bjūkenans juta uz savu pusi metamies miesassargu un otru dvīni. Lielais Bobs Beilijs atkal iekliedzās:

-    Kroford!

Pirmais dvīnis negaidot izšāva. Dvīņa brauniņš atšķirībā no miesassarga ieroča bija bez klusinātāja, un šāviens nogranda neiedomājami skaļi. Cenzdamies pabēgt no lodes, miesassargs ar otro dvīni lamādamies metās sānis. Ausī, kas pēc miesassarga spīlēm jau tā džinkstēja, pēc tuvā šāviena iedžinkstējās vēl negantāk. Labajā acī no lukturīša stara joprojām dega sarkana kvēle. Paļaudamies vairāk uz tausti nekā uz redzi, Bjūkenans, saķēries ar dvīni, ripoja un centās sagrābt pistoli. Sāpošais plecs kļuva nejūtīgs.

Pirmais dvīnis izšāva vēlreiz. Likās, lode uzskrien taisni gaisā un cauri saulessarga palmu lapu klajumam. Bjūkenana jau tā pasliktināto redzi apžilbināja šāviena zibsnis. Lielais Bobs Beilijs sauca:

-Ak kungs!

Cauri džinkstoņai ausīs kļuva dzirdami kliedzieni viesnīcas dārza bārā. Nojauta sacīja, ka miesassargs ar otru dvīni metas virsū no jauna. Bjūkenanam negaidīti izdevās saķert pirmā dvīņa labās rokas īkšķi un rāvienā atlauzt atpakaļ.

Vidējā locītava viegli nokrikšķēja, sāpēs viņa tvēriens kļuva vaļīgāks. Bjūkenans acumirklī izlauza dvīnim no rokas pistoli un, smiltīm ķepot ap plecu, pavēlās nost. Miesassargs šāva. Lode trāpīja blakus Bjūkenanam, un viņš strauji izšāva četras reizes pēc kārtas. Uz redzi joprojām nevarēja paļauties, tāpēc, nosakot miesassarga atrašanās vietu, nācās paļauties uz citiem maņu orgāniem - uztvert lidojošās smilšu šaltis, ar klusinātāju apgādātās "Beretta" paukšķus. Trīs lodes trāpīja miesassargu un atsvieda atpakaļ. Bjūkenans acumirklī sagriezās sānis, notēmēja pa kreisi, divas reizes izšāva, trāpot otrajam dvīnim vēderā un krūtīs. Viņš salocījās uz pusēm un, asinīm šļācoties no vaļējās krekla priekšas, krita.

Taču miesassargs turējās kājās. Šķita, ka trīs trāpījumi viņu tikai apdullinājuši. Bjūkenans piepeši atskārta, ka visas lodes trāpījušas krūtīs, taču spānis tik ražens izskatās tāpēc, ka uzvilcis bruņu- vesti. Miesassargam iztaisnojoties un ceļot atkal ieroci, Bjūkenans iešāva viņam rīklē, kreisajā acī un pierē. Tas tomēr negarantēja, ka miesassargs krampjaini nenospiež pistoles mēlīti. Gatavodamies atmuguriskam lēcienam, Bjūkenans saspringa. Taču miesassargs saslējās, it kā gribētu nostāties uz pirkstgaliem, un uzkrita uz galda. Tajā pašā brīdī Bjūkenans sasviedās sānis un iešāva pirmajam dvīnim kreisajos deniņos. Karstas un lipīgas sejā iešķīda asinis, smadzenes, kaulu drumslas.

Mirdams pirmais dvīnis noraustījās.

Adrenalīna uzbudināts, Bjūkenans trīcēdams dziļi ieelpoja. Nepārtrauktā šaušana bez klusinātāja bija padarījusi džinkstoņu un sāpes galvā vēl lielākas. Četri šāvieni miesassargam. Divi otrajam dvīnim. Vēl trīs pa miesassargu. Viens šāviens pirmajam dvīnim, kas iepriekš bija paguvis izšaut divreiz. Pavisam kopā divpadsmit šāvieni. Bjūkenans nebija baidījies izšaut tukšu brauniņu, kura aptverē saiet trīspadsmit patronu plus viena stobrā. Parastos apstākļos tik daudz šāvienu nebūtu vajadzīgs, taču tumsā nevarēja garantēt precizitāti. Tomēr, ja šaušana pievilinājusi citus miesassargus, varēja izrādīties, ka palikušo patronu ir par maz. Tumšajā pludmalē Bjūkenans steidzīgi aizslēpās-aiz galda un notēmēja viesnīcas spoži apgaismotā dārza bāra virzienā. Uz pludmales promenādes sapulcējās skaļš, satraukts pūlis. Vairāki cilvēki'rādīja uz Bjūke- nana pusi. Nebija redzams neviens apbruņots cilvēks, kas steigtos pie viņa. Bjūkenans ātri pārbaudīja, vai miesassargs un pirmais dvīnis ir miruši. Pieliecies pie pirmā dvīņa, viņš to pārmeklēja, pievāca savu jostu, atslēgas un rakstāmo, lai tur nepaliktu neviena viņam piederoša manta. Vēl lielākā steigā tika pārmeklēts otrs dvīnis un no viņa žaketes iekškabatas izvilkts saraksts ar pseidonīmiem. Saraksts ar neuzticamajiem sabiedrotajiem palika turpat, kur bijis. Varas iestādes pārbaudīs attiecīgos vārdus un mēģinās saistīt ar šīm slepkavībām.

Bjūkenans vismaz cerēja, kā tā notiks, jo gribēja paveikt kaut daļu no uzdevuma un nodarīt narkotiku izplatītājiem maksimālu kaitējumu. Ja vien uzdevuma izpilde nebūtu izjukusi, ja vien…

Piepeši Bjūkenans sastinga. Lielais Bobs Beilijs. Kur viņš palicis? Kas noticis ar…

-    Kroford? - tumsā atskanēja nedroša balss.

Bjūkenans, kura redze pēc kveldināšanas ar lukturīti un šāvienu zibšņiem sāka normalizēties, mēģināja kaut ko saskatīt.

-    Kroford? - Beilija balss skanēja dīvaini klusu.

Bjūkenans atcerējās, ka pēdējo reizi redzējis Beiliju klūpam

uz galda pusi. Sākoties šaušanai, viņš droši vien bija nokritis, un balss skanēja tik klusi tāpēc, ka seja iespiesta smiltīs.

-    Kungs Dievs, vai tev nekas nekaiš? - murmināja Beilijs. - Kas tā par negantu šaudīšanos?

Bjūkenans jau saskatīja pludmales smiltīs guļošo tumšo siluetu. Pēc tam skatiens pievērsās pūlim uz promenādes pie viesnīcas bāra. Šķita, tas bija kļuvis lielāks un skaļāks, kaut ari vēl baidījās tuvoties apšaudes vietai. Neviens skrejošs miesassargs vai policists nerādījās. Taču nekur tie nepaliks. Drīz jau būs, viņš nodomāja. Laika nav daudz, jātiek no šejienes prom.

Plecs iesāpējās arvien stiprāk. Ievainojums pulsēja ar katru brīdi vairāk. Viņš steidzīgi noslaucīja ar asinīm neaptraipītā krekla daļu pirkstu nospiedumus no galda un krēsla malām, kurt>ija pieskāries. Pirkstu nospiedumus uz glāzēm restorānā nebija iespējams notīrīt, tāpēc atlika cerēt, ka šobrīd galds ir nokopts un glāzes aiznestas uz virtuvi un izmazgātas.

Pasteidzies!

Kad viņš pieliecās pie pirmā dvīņa, lai noslaucītu no pistoles pirkstu nospiedumus un iespiestu to viņam rokā, Beilija balss jau skanēja skaļāk.

-    Kroford? Vai neesi ievainots?

Aizveries, nodomāja Bjūkenans.

Pūlis pie viesnīcas bāra kļuva uzņēmīgāks. Gaismā, kas plūda no viesnīcas, varēja ieraudzīt divus policistus, kuri no prome- nādes ieskrēja smiltīs. Bjūkenans beidza slaucīt pirkstu nospiedumus un iespieda pistoli pirmā dvīņa rokā. Zemu pieliecies, viņš pagriezās un skrēja projām. Plecs un viss labais sāns bija notecējis asinīm. Vajadzēja panākt, lai asinis krīt ūdenī un policija nevar sekot pēc traipiem smiltīs.

-Alto! - pavēlēja rupja balss. - Stāt!

Cerēdams, ka tumsā viņš ir slikts mērķis, Bjūkenans salīcis skrēja gar viļņu malu.

-ALTO! - rupja balss pavēlēja vēl skaļāk.

Bjūkenans metās prom, cik ātri vien spēja. Iedomājoties, ka ievainojums var būt nopietns, pār muguru noskrēja aukstas tirpas.

-    Sasodīts, ko jūs iedomājaties… Beidziet grūstīties! Es neko neesmu izdarījis! - Lielais Bobs Beilijs izrādīja dzērāja sašutumu.

Policija bija saķērusi pirmo cilvēku, kas pagadījās pa rokai.

Kaut Bjūkenanu mocīja sāpes un izmisums, viņš nespēja atturēties nepasmīnējis. Zināms labums no tevis, Beilij, tomēr ir.

TREŠA daļa

1

Baltimora, Mērilenda.

Noskrandusi sieviete uz spēku izsīkuma robežas stūma pa salijušo centra aleju čīkstošus rateļus. Viņa nebija gulējusi gandrīz četrdesmit astoņas stundas un visas šīs stundas (arī dažas iepriekšējās dienas) bija pavadījusi vienās bailēs. Patiesībā nemiers bija radies jau pirms vairākiem mēnešiem, kad viņa iepazinās ar Elis- teru Dramondu un pieņēma viņa priekšlikumu.

Uzdevums bija šķitis vienkāršs, samaksa par tā izpildi liela, kā ari garantētas visas iespējamās ērtības. Lieki teikt, ka uzstāties nācās reti. Viņas vienīgais pienākums bija pastāvīgi atrasties Manhetenas kooperatīvajā dzīvoklī ar brīnišķīgu skatu uz Centrālo parku, ļaut kalpotājiem sevi aprūpēt un dažreiz nolaisties līdz atbildēšanai pa telefonu. Runāt vajadzēja īsi un slimā kakla dēļ piesmakušā balsī, jo ārsti it kā bija konstatējuši polipus, no kuriem bez ķirurga palīdzības nevarēs atbrīvoties. No mājām viņa izbrauca tikai retu reizi, allaž limuzīnā un vakarā, kažokādās tērpusies, ar sevišķi izsmalcinātu vakarkleitu mugurā, izrotāta ar dārgakmeņiem. Viņu pavadīja izskatīgs eskorts, kas gādāja par drošību. Šo izbraukumu mērķis parasti bija Metropolitēna opera vai labdarī

bas benefice. Viņa tur uzkavējās tieši tik ilgi, lai klātbūtne tiktu ievērota un ziņa par to parādītos smalko aprindu sabiedriskās dzīves hronikā. Viņa neatļāvās uzturēt kontaktus ar agrākajiem draugiem vai bijušo vīru. Dažā retā žurnāla intervijā viņa izteicās, ka pienācis vērtību pārvērtēšanas laiks un ka pirms nākamā dzīves posma nepieciešams pabūt vienatnē. Viņas tēlojums bija labāks nekā jebkad agrāk. Nevienam šāda uzvedība nelikās neparasta, jo visiem ģēnijiem piemita dīvainības.

Taču drīz viņu bija pārņēmušas šausmas. Tās bija krājušās pakāpeniski. Sākumā viņa bija izskaidrojusi nedrošību ar lampu drudzi, pierašanas posmu pie jaunās lomas, vajadzību pārliecināt nepazīstamu auditoriju un, protams, cenšanos izdarīt visu Eliste- ram Dramondam pa prātam. Šis cilvēks sevišķi spēja laupīt drosmi. Dramonda skatiens bija tik ciešs, ka varēja nodomāt, viņš nēsā brilles nevis redzes uzlabošanai, bet gan skatiena aukstā mirdzuma pastiprināšanai. No šī cilvēka izstaroja tāda vara, ka viņš valdīja pār visu telpu, lai arī cik izcilu cilvēku tajā atrastos. Neviens īsti nezināja, cik īsti vecs ir Dramonds, taču valdīja uzskats, ka viņam noteikti ir pāri astoņdesmit. Visi bija vienisprātis, ka pēc skata viņam var dot sešdesmit. Neskaitāmās plastiskās sejas operācijas plus ilgmūžības diēta, pamatīgas vitamīnu devas un iknedēļas hormonu injekcijas, šķiet, bija apturējušas vecuma iezīmju parādīšanos. Kontrasts starp gludo seju un krunkainajām rokām viesa viņā bažas.

Dramondam patika, ja viņu uzrunāja par profesoru, kaut arī viņš nekad nebija strādājis par mācību spēku un lepojās tikai ar goda doktora nosaukumu, kuru bija ieguvis par jauna, viņa vārdā nosaukta muzeja uzbūvēšanu un uzdāvināšanu autoritatīvajai, taču finansiāli ne sevišķi bagātajai Efeju Līgai. Viens no darba nosacījumiem bija tāds, ka viņai vajadzēja būt pieejamai profesoram jebkurā laikā, lai kopā izietu sabiedrībā, kad viņš vēlēsies. Būdams tikpat iedomīgs, cik bagāts, ieraugot sabiedrisko notikumu slejā kopā ar viņas vārdu savējo, īpaši gadījumos, kad rakstītājs dēvēja Dramondu par profesoru, viņš allaž pašapmierināts ķiķināja. No sausajiem un čerkstošajiem smiekliem uzmetās zosāda.

Bet, lai arī cik bīstams sākumā bija licies Elisters Dramonds, vēl bīstamāks bija viņa personiskais palīgs, gaišmatains, labi ģērbies cilvēks ar patīkamu seju, kurš bija pazīstams vienīgi kā Raimonds. Viņa sejas izteiksme nekad nemainījās. Vai Raimonds līdzēja Dramondam iešļircināt hormonus vai arī vēroja viņu ar dziļi dekoltēto vakarkleitu mugurā, vai skatījās televīzijas laika ziņas, vai devās pildīt kādu uzdevumu, sejā vienmēr vīdēja vienādi mundra izteiksme. Viņas klātbūtnē Dramonds nekad neatļāvās runāt par darījumiem, bet tāpat bija'skaidrs, ka cilvēks, kas ieguvis tik milzīgu bagātību un varu, nemaz nepieminot drūmo slavu visā pasaulē, nepārprotami bija nežēlīgs. Līdz ar to pat neradās šaubas, ka Raimonda uzdevumiem ir ļaunas sekas. Pēc Raimonda sejas izteiksmes gan to nevarēja spriest. Cik mundrs viņš devās savās gaitās, tik mundrs atgriezās.

Nedrošību nomainīja briesmu sajūta, kad kādu dienu viņa atskārta, ka nošķirtība nemaz nav jātēlo - īstenība bija tāda, ka viņa atradās ieslodzījumā. Vienai pašai iet pastaigāties pa Centrālo parku vai doties uz Metropolitēna mākslas muzeju no profesionālā viedokļa nebija pareizi. Uzplaiksnot šai domai, viņa acumirklī to apspieda. Par spīti visam, neilgu brīdi viņa bija jutusies ne tikai brīva, bet ari apjukusi. Tā nedrīkst rīkoties, viņa domāja. Vienošanās to neparedz. Par šo lomu man tiek maksāta krietna summa - ievērojama summa. Nedrīkst neievērot vienošanos. Bet ja nu…

Šis jautājums padarīja viņas šauro pasaulīti mokoši neizturamu. Ja neskaita dažus sankcionētus izbraukumus un gadījuma rakstura tēlošanu pa telefonu, lielāko daļu laika viņa dienu no dienas pavadīja vingrinoties, lasot, skatoties videoierakstus, klausoties mūziku, ēdot un… Ja tas nebūtu jādara piespiedu kārtā, to varētu uzskatīt par atvaļinājumu. Elisters Dramonds ar palīgu dažkārt izjauca ierasto dienaskārtību, tāpēc par šīm vizītēm viņa gandrīz priecājās. Lai gan abi iedvesa bailes, tā vismaz bija pārmaiņa. Taču līdztekus radās jautājums: "Kas notiks, ja es atteikšos no lomas? Kas notiks, ja pievakarē iziešu pastaigāties pa Centrālo parku?" Viņai nebija nodoma to darīt, taču viņa vēlējās uzzināt, kas tad notiktu. Viņai izejot pa durvīm, gaiteņa galā pēkšņi bija uzradies miesassargs un nosprostojis pieeju liftam.

Apkārtnes novērošanā viņai bija liela pieredze. Pašā sākumā -jau pirmajā izbraukumā Dramonda limuzīnā - viņa bija pamanījusi, ka ēka tiek novērota: puķu tirgotāja pāri ielai, karsto desiņu pārdevējs uz stūra, saprotams, ari ēkas šveicars un droši vien kāds nabags pie ēkas sētaspuses durvīm. Agrāk viņa bija uzskatījusi, ka apsardze paredzēta, lai neļautu negaidot ierasties tēlojamās sievietes agrākajiem paziņām un pārsteigt viņu nesagatavotu. Pēkšņi viņa bija noģiduši, ka apsardze domāta ne tikai tādēļ, lai neļautu citiem ienākt, bet lai neļautu iziet ari viņai. Tas padarīja apdzīvojamo pasauli vēl mazāku un viesa vēl lielāku nemieru. Nemieru vairoja Dramonds, Raimonds to sakāpināja vēl vairāk.

"Kad radīsies iespēja no šejienes izkļūt?" uzradās jautājums. "Kad tēlošanai pienāks gals? Un vai tā maz beigsies?"

Kādu vakaru, liekot ap kaklu briljantu kaklarotu - Dramonds bija apsolījis to kā prēmiju pēc tam, kad lomas tēlošana būs beigusies, - viņa impulsīvi bija novilkusi ar lielāko briljantu pa ūdens glāzi. Švīka nepalika. Tas nozīmēja, ka tie nav briljanti. Un nozīmēja arī to, ka piesolītajai kaklarotai nav nekādas vērtības.

Ko vēl bija iespējams noskaidrot? Viņa pārbaudīja katru mēnesi no bankas piesūtīto pārskatu. Tas bija Dramonda labas gribas akts, un katrs pārskats uzrādīja, ka katru mēnesi viņas bankas kontā tiek pārskaitīts solītais atalgojums. Turklāt Dramonds bija paskaidrojis, ka nav vajadzības tērēt šo naudu, jo viss nepieciešamais tiks nodrošināts. Tas nozīmēja, ka pēc līguma beigām varēs saņemt milzīgu summu.

Bankas .pārskatā bija uzrādīts konta numurs. Viņa zināja, ka savā kooperatīvajā dzīvoklī telefonu nedrīkst izmantot (sarunas noteikti ierakstīja), tāpēc vajadzēja gaidīt to reto izdevību, kad tika saņemta atļauja iziet no dzīvokļa dienā un bankas ir vaļā. Politiskā pieņemšanā, uz kuru viņa bija ieradusies Elistera Dramonda pavadībā, viņa ar lielu prieku bija pačukstējusi, ka vēlas apmeklēt dāmu istabu. Dramonds ar nemainīgu sejas izteiksmi deva atļauju un ar grumbaino roku pamāja miesassargam, lai pavada.

Viņa pieliecās vecajam vīram pavisam klat, piespiezdamās viņam ar krūtīm.

-     N?, atļauja man nav vajadzīga, - viņa pačukstēja. - Vajag tikai piecdesmit centus. Tāda ir maksa par tualeti.

-    Nesaki vārdu "tualete". - Neapmierināts par šādu vulga- ritājjķ, Dramonds savieba lūpas.

-    Ja vēlies, varu to saukt par rožu dobi. Bet piecdesmit centi man vajadzīgi. Un vēl divi dolāri kalpotājai par dvieli. Man nevajadzētu lūgties, ja šad tad man tiktu iedots kaut nedaudz skaidras naudas.

-    Par visām vajadzībām tiek gādāts.

-    Protams. Atskaitot reizes, kad jāiet uz dāmu istabu - atvainojiet, rožu dobi. - Viņa piespiedās kaulainajai rokai ar krūtīm.

Dramonds pagriezās pret Raimondu.

-    Pavadi un iedod, ko viņa vēlas.

Un tā, ignorējot slavenību pielūdzēju skatienus, Raimonda pavadībā viņa bija izgājusi cauri ļaužu pūlim. Raimonds diskrēti bija iedevis nelielu naudas summu. Iegājusi dāmu istabas priekštelpā, viņa bija devusies pie telefona, piezvanījusi uz banku, uz kuru tika pārskaitīts atalgojums, un palūgusi grāmatvedību. Dažas sabiedrības dāmas, kas sēdēja samta krēslos pie spoguļiem un atsvaidzināja pūderējumu, ieraugot tik slavenu personu, pagriezās. Viņa pavēlnieciski pamāja ar galvu un noteica:

-    Vai jums obligāti jāpievērš man uzmanība?

Sabiedrības dāmas paraustīja plecus un, it kā nekas nebūtu'

bijis, turpināja krāsot neapmierināti savilktās lūpas.

-    Grāmatvedība, - caur degunu atbildēja vīrietis.

-    Lūdzu, pārbaudiet šo kontu. - Viņa nosauca numuru.

-    Acumirkli… Jā, konts patlaban ir datora ekrānā.

-    Kāda ir bilance?

Vīrietis, runājot caur degunu, pastāstīja. Summa saskanēja.

-    Vai ir kādi ierobežojumi?

-    Tikai viens. Naudas izņemšanai vajadzīgs otrs paraksts.

-    Kā paraksts?

Noskaidrojās, ka Raimonda paraksts, un tas nozīmēja, ka lomas tēlošana beigsies ar viņas nāvi.

Gatavojoties, cenšoties visu paredzēt un gaidot izdevīgo brīdi, pagāja vairākas nedēļas. Viņa bija pārliecinājusies, ka nevienā nav modinājusi aizdomas. Viņa izskatījās tik apmierināta, ka šis bija viens no mūža labākajiem tēlojumiem. Naktī viņa bija devusies uz guļamistabu un, kad divos tajā ieskatījās istabene, atstājusi acis ciet, pēc tam pagaidījusi līdz četriem, kad istabene noteikti gulēja. Viņa bija ātri saģērbusies, kājās uzāvusi teniskurpes un uzvilkusi pelēku treniņtērpu ar kapuci. Viņa bija ielikusi rokassomā Dramonda apsolīto kaklarotu, rokassprādzes un auskarus, it kā nezinātu, ka tās ir mākslīgas. Atstāt tās nevarēja, jo viņa gribēja, lai Dramonds paliek pārliecībā, ka viņa uzskata dārgakmeņus par īstiem un mēģinās tos pārdot. Dramonda cilvēki tikai veltīgi šķiedīs laiku, iztaujājot tirgotājus, pie kuriem iespējams griezties. Mazliet naudas viņai bija - dāmu istabas apkopējai paredzētā summa - daži dolāri - bija sakrāta, šad tad izzogot pa desmit vai divdesmit piecu centu monētai no istabenes rokassomiņas, kamēr tā rosās pa citu telpu, un divdesmit pieci dolāri, kas bija līdzi, sākot uzdevumu. Ar tādu naudu tālu nevarēja tikt. Vajadzēja vairāk, krietni vairāk.

Vispirmām kārtām bija jātiek ārā no kooperatīvās mājas. Atklājusi, ka nokļuvusi gūstā, viņa automātiski nonāca pie secinājuma, ka pie durvīm ierīkota skaņu signalizācija, ja tās kāds mēģinātu atvērt naktī. Tieši signalizācijas dēļ viņa vairākas nedēļas nogaidīja. Tik daudz laika vajadzēja, lai, kalponei neredzot, aiz mēbelēm un gleznām pārbaudītu sienas un atrastu signalizācijas slepeno slēdzīti. Iepriekšējā naktī viņa bija to izslēgusi, klusu atvērusi durvis, bet pēc tam iemetusi skatienu gaitenī pa kreisi. Sargs, kas uzmanīja liftu, nebija redzams. Parasti viņš sēdēja uz krēsla aiz stūra. Acīmredzot paļāvībā uz to, ka lifta troksnis viņu pamodinās, viņš četros no rīta gulēja.

Viņai nenāca ne prātā braukt ar liftu. Baidīdamās izraisīt kaut nelielu troksni, viņa pat neaizvēra durvis līdz galam, pagriezās pa labi un pa paklāju klusu devās uz rezerves kāpnēm. Šajā stāvā izeja uz kāpnēm netika apsargāta, bet to nevarēja teikt par vestibilu apakšā. Viņa ar vislielāko uzmanību atvēra durvis uz kāpnēm, tikpat rūpīgi aizvēra un, kad varēja noslaucīt sasvīdušās plaukstas, atvieglota uzelpoja. Tieši tas bēgšanas posms bija radījis vislielākās bažas, jo rezerves kāpņu durvis veroties varēja radīt troksni, kas saista sarga uzmanību. Turpmāk bija vieglāk. Sporta kurpes ar gumijas zoli neradīja gandrīz nekādu troksni, un viņa steidzās pa vēsajām, patumšajām kāpnēm lejup. Sajutusi enerģijas pieplūdumu, nevis nogurumu, četrdesmit stāvus zemāk viņa neapstājās pie vestibila durvīm; bet devās uz pagrabstāvu. Šķērsojot pieputējušās noliktavu telpas un trokšņaino katlutelpu, ejot garām cauruļu kūļiem un ventiļiem, radās bailes saskrieties ar sargu. Izskatījās tomēr, ka neviena patlaban nav postenī, un galu galā viņa atrada kāpnes uz ēkas sētaspuses izeju, kas atradās tik tālu no parasti izmantojamās, ka nez vai novērotājs sētaspusē pamanītu cilvēku, kurš iznāk no pagraba. Tikusi līdz durvīm, viņa izslēdza gaismu, lai vēršanas brīdī gaisma nenodotu. Jau pēc brīža viņa bija ārā, vēsajā oktobra beigu naktī, un steidzās pa aleju. Būtu noderējis mētelis, taču visi viņas lomai atbilstošie mēteļi bija dārgi un domāti nēsāšanai virs vakartērpa. Nekas nebija tik neuzkrītošs kā vējjaka. Bet šobrīd tas neko nenozīmēja. Viņa bija brīva. Uz cik ilgu laiku? Šobrīd sildīja bailes un steiga.

Bez parūkas, speciālā grima un sejas pārveidošanas palīgierīcēm viņa vairs nelīdzinājās tēlojamai personai. Cilvēki varēja viņu nepazīt, taču Elistera Dramonda rīcībā bija viņas fotogrāfijas dabiskā izskatā, tāpēc ņemt taksometru bija riskanti. Ja sāktu izjautāt šoferi, viņš atcerētos, ka uzņēmis mašīnā sievieti spānieti, īpaši, ja tas noticis šajā laikā un vietā. Šoferis atcerētos arī, kur viņa izkāpusi. Protams, viņa izkāptu pa gabalu no īstā ceļamērķa, tā ka nekas bīstams neatklātos. Tomēr viņa nevēlējās dot Dramondam nekādus, ne īstus, ne aplamus, pieturpunktus, bet radīt iespaidu, ka gluži vienkārši izgaisusi. Arī naudas bija pārāk maz, lai varētu atļauties to tērēt taksometram.

Tāpēc viņa gandrīz tukšajās ielās tēloja agrīnu skrējēju. Skrienot gar Centrālo parku, viņa centās izskatīties neaizsargāta, bet, kad no ēnas iznira divi zaļknābji ar nažiem, viņa pārlauza abiem rokas un ieguva četrpadsmit dolārus. Ar piesvīdušo treniņtērpu mugurā viņa atpūzdamās gaidīja rītausmu Taimskvēra hamburgeru kafejnīcā, kas darbojās augu diennakti. Šeit daļa trūcīgo līdzekļu aizgāja vairāku aromātisku kafijas tašu, olu kulteņa, eļļā brūni apceptu kartupeļu, desiņas un angļu smalkmaizīšu iegādei. Tās nebija ne uz to pusi kā ierastās brokastis un katrā ziņā ne tādas, kādas rekomendē Amerikas sirds slimnieku asociācija. Sakarā ar gaidāmo trauksmaino dienu, kas būs jāpavada slapstoties, vajadzēja uzņemt tik daudz kaloriju un ogļhidrātus, cik vēders ņem pretī.

Neliela summa tika upurēta biļetes iegādei kinoteātri, kurā filmas demonstrēja bez pārtraukuma. Nevarēja būt šaubu, ka gandrīz tukšajā kinoteātrī septiņos no rīta viņa saistīs maitasputnu uzmanību. Viņa vēlējās, kaut tā notiktu. Izejot no kinoteātra pēc filmas, viņas naudas krājumus bija papildinājuši trīs uzmācīgi vīrieši. Visi trīs, kas ar pusstundas atstarpi bija mēģinājuši uzmākties, bija nokautēti ar elkoni.

Tikmēr jau bija atvērušies nocenoto apģērbu veikali. Viņa nopirka vienkāršu, pelēkajam treniņtērpam pieskaņotu vilnas cepurīti, vilnas cimdus un siltu melna neilona jaku. Ar matiem cepurē un vaļīgajā treniņtērpa noslēptajām kairajām krūtīm un gurniem viņa ieguva smagnēju un vīrišķīgu izskatu. Šāds ietērps bija gandrīz ideāls, žēl tikai, ka drēbes izskatījās jaunas (to viņa novērsa, apvazājot cepuri, cimdus un jaku renstelē). Nu viņa gandrīz neatšķīrās no citiem klaiņotājiem.

Tagad bija pienācis īstais brīdis ieņemt vietu sīktirgotāju rindā Brodvejas malā. Sargājoties no policijas modrās acs un visiem, kas izrādīja nevajadzīgu interesi, viņa vairākas reizes mainīja atrašanās vietu un, liekot lietā visu savu aktrises meistaribu, pārdeva rotaslietas tūristiem kopumā par divi simti piecpadsmit dolāriem.

Šāda nauda pavēra iespēju ceļot. Protams, nejau lidot (to viņa nebūtu darījusi, jo lidostas vispirmām kārtām varēja nonākt Dramonda cilvēku uzmanības lokā), bet braukt ar vilcienu vai autobusu. Tas būtu pat lētāk un drošāk. Tagadējā apģērbā viņa autobusā būtu mazāk ievērojama. Staigājot pa narkomānu pārpildīto autobusu staciju, viņa apēda vēl vienu hamburgeru un ap pusdienlaiku jau atradās ceļā uz Baltimoru.

Kāpēc uz Baltimoru? Un kāpēc ne, viņa nodomāja. Šī pilsēta atradās pietiekami tuvu, un biļete neprasīja visu naudu. Vienlaikus tā bija pietiekami tālu. Agrāk nekādu sakaru ar Baltimoru viņai nebija. Šo pilsētu viņa izvēlējās nejauši, tātad Dramonds šādu rīcību nespētu paredzēt. Viņa bija atteikusies no pilsētām, ar kurām saistīja pagātne, taču, izvēloties tuvējās lielās pilsētas uz labu laimi, Dramonds var nejauši to iedomāties. Ne par ko nevarēja būt drošības, tāpēc vajadzēja uzmanīties.

Ceļā uz Baltimoru pētot, vai kāds no pārējiem pasažieriem nav bīstams, viņai bija diezgan daudz laika, lai izanalizētu situāciju. Nekādā ziņā nedrīkstēja uzņemt agrākos kontaktus. Apciemot ģimeni un draugus bija bīstami, jo Dramonda cilvēki tos novēros. Vajadzēja pārtapt par citu cilvēku, kas nekādi nav saistīts ar agrākajām lomām. Vajadzēja gūt jaunus draugus un radīt jaunus tuviniekus. Runājot par darbu, viņa var strādāt jebkuru darbu, kas ir pieņemams un nav darīts agrāk. Ar pagātni jāsarauj pilnīgi visas saites. Dokumentu iegūšana jaunajai, neīstajai identitātei nevarēja radīt sarežģījumus, jo šajā jomā viņa bija lietpratēja.

Radās šaubas, vai viņa spēs upurēt eksistences apstākļus, kādi bija pirms tikšanās ar Elisteru Dramondu. Viņa patika sev tāda, kāda bija agrāk, un gribēja šajā stāvoklī atgriezties. Vai tā rīkoties nebija muļķīgi? Vai viņa nevarēja būt kļūdījusies par Dramonda nodomiem? Varbūt vajadzēja saglabāt pacietību un turpināt dzīvi greznībā?

Tik ilgi, kamēr tavs tēlojums viņam vajadzīgs un kalpo noteiktam mērķim.

Bet pēc tam?

Neaizmirsti, ka dārgakmeņi nav īsti un naudu, kuru Dramonds bija teicies maksāt, nekad tu nebūtu dabūjusi. Bankas konta nepieejamību varēja izskaidrot vienīgi ar Dramonda plānu tevi nogalināt un naudu atgūt.

Bet kāpēc mani vajag nogalināt?

Lai kaut ko slēptu.

Ko īsti?

Autobuss iebrauca Baltimorā deviņos vakarā. Aukstajā, drēgnajā lietū pilsētas centrs šķita drūms. Viņa atrada lētu kafejnīcu - labi daudz kofeīna, kaloriju un ogļhidrātu, nerunājot par taukiem (viņa prātoja, ka tie varētu pasargāt ari no aukstuma). Viņa negribēja šķiest palikušo naudu viesnīcai, jo pat lēta istaba katastrofāli samazinātu naudas krājumus. Kādu laiku viņa klīda pa nomaļām ielām, cerēdama, ka viņai kāds uzpllsies. Taču vīram, kas gribēja ievilkt viņu tumšā vietā un kam viņa salauza atslēgas kaulu, kabatā bija tikai piecdesmit centu.

Viņa bija nogurusi, nosalusi, izmirkuši, nomākta un ilgojās pēc atpūtas. Alejā uzdūrusies iepirkumu ratiņiem, viņa izšķīrās par nākamo lomu. Notriepusi seju, viņa salika ratiņos drazas. Sakum- pušiem pleciem un neprātīgām, tukšām acīm viņa kā lupatlase stūma pa lietu čīkstošos ratiņus atpakaļ, kur nupat bija redzējusi bezpajumtnieku patversmi.

"Kā rīkoties?" viņa domāja. Bēgšanas brīdī justā pārliecība bija pagaisusi. Prātu nodarbināja jaunās dzīves grūtības. Nolādēts, es biju apmierināta ar to, kāda biju agrāk! Es atkal gribu būt tāda pati.

Bet kā? Lai tas īstenotos, vajadzēja pieveikt Dramondu, taču viņš ir pārāk varens.

Vai tiešām? Tad kāpēc viņš nolīga mani? Kāpēc gribēja, lai tēloju šo lomu? No kā viņš baidās? Kas tas ir par noslēpumu? Ja izdotos to uzzināt, iespējams, viņu varētu pieveikt?

Viens tomēr bija skaidrs. Vajadzīga ne tikai nauda un iztikas avots, bet ari palīdzība.

Pie kā griezties? Nedrīkst meklēt palīdzību pie draugiem vai ģimenes. Tur var iekļūt lamatās. Turklāt viņiem nav nojausmas, kā iespējams palīdzēt un kādas tam var būt sekas.

Bet kā ar cilvēkiem, ar kuriem kopā izieta apmācība?

Nē, viņu gaitas ir reģistrētas. Dramonds var izmantot savu ietekmi un uzzināt par viņiem. Arī viņi, tāpat kā ģimene un draugi, tiks novēroti, vai nemēģināšu tuvoties.

Smalkais lietus jau bija pārvērties lietusgāzē. Slapjās drēbes bija sarāvušās un kļāvās pie auguma. Kļuva jūtams lupatlases, par kādu viņa centās uzdoties, dzīves sūrums.

Kādam noteikti jābūt.

Stumjamie ratiņi nerimdamiesčīkstēja.

"Tu nevari būt tik vientuļa!" viņai gribējās kliegt.

Skaties uz dzīvi reāli. Vienīgajam cilvēkam, kuram var uzticēties un kurš var palīdzēt, jābūt tik anonīmam un neredzamam kā hameleonam, nereģistrētam nevienos sarakstos, it kā viņš vispār nepastāvētu. Un viņam jābūt apveltītam ar sasodīti labu izdzīvošanas prasmi.

Viņam? Kāpēc tam jābūt vīrietim?

Un piepeši viss kļuva skaidrs. Apjausma nāca brīdī, kad viņa piegāja pie bezpajumtnieku patversmes ieejas un pretī panācās cilvēks melnā tērpā ar garīdznieka balto apkaklīti.

-    Ienāciet, māsa! Šī nakts nav piemērota dzīvošanai pa āru.

Saskaņā ar savu lomu viņa iebilda.

-    Lūdzu, māsa! Iekšā ir silts. Tur ir ēdiens un vieta pārgu- lēšanai.

Viņa jau pretojās mazāk.

-    Jūs būsiet drošībā, es apsolu. Es parūpēšos par ratiņu uzglabāšanu. Un pasargāšu mantas.

Tas pārliecināja. Viņa atļāvās sevi vest kā bērns. No drūmās nakts tumsas ieejot spoži apgaismotajā patversmē, varēja saost kafijas, pastāvējušu virtuļu un vārītu kartupeļu aromātu. Viņai tas varētu būt kā bankets. Bija atrasta svētvieta. Šļūkājot kājas uz cieši aizņemtās koka lažas pusi, prātā viņa atkārtoja cilvēka vārdu, pie kura bija nolēmusi griezties pēc palīdzības. Šaubas radīja apstāklis, ka nez vai šis vārds tagad tika lietots. Viņš bija pastāvīgā mainībā. Kā iespējams atrast cilvēku, kas ir tikpat bezveidīgs un mainīgs kā vējš? Un kādā pekles malā lai viņu meklē?

2

Kankuna Meksikā līdz 1967. gadam bija maza, klusa pilsētiņa Jukatanas pussalas ziemeļaustrumu piekrastē. Meklēdama iespēju pacelt valsts vājo ekonomiku, Meksikas valdība tajā gadā pieņēma lēmumu sekmēt tūrismu daudz jūtamāk nekā jebkad agrāk. Taču valdība nolēma, ka nav jāmodernizē kūrorts, kas tur jau bija, bet jaunā vietā jārada pasaules klases atpūtas centrs. Kad datorā tika ievadītas tādas ziņas kā vieta, laika apstākļi un daudz kas cits, tas pavēstīja, ka jaunais kūrorts jābūvē uz šauras smilšu strēles attālā Meksikas nostūri pie Kārību jūras. Būvdarbi sākās 1968. gadā. Tika ierīkota moderna kanalizācijas sistēma, drošas ūdens attīrīšanas iekārtas un spēkstacija. Līdz smilšu sēres vidum uzbūvēja četru joslu šoseju. Blakus maģistrālei iestādīja palmas, gar salas okeāna pusi uzbūvēja senajiem maiju tempļiem līdzīgas viesnīcas, bet gar iekšējo lagūnu naktsklubus un restorānus. Tā nu uz vietu, kas agrāk bija tikai smilšu sēklis, katru gadu ieradās vairāki miljoni tūristu.

Kankunas smilšu sēklim bija cipara 7 forma. Sēklis bija divpadsmit jūdžu garš, ceturtdaļjūdzi plats, abos galos ar kontinentu to savienoja tilts. Viesnīca "Club International", pie kuras Bjūkenans bija nošāvis tris spāņus, atradās septiņnieka augšdaļas pašā vidū. Tumsā skrienot pa viļņu apskaloto pludmali, viņš nelikās zinis par viesnīcām, kas pa labi mirdzēja ugunīs, un mēģināja apsvērt, ko darīs, kad nonāks pie tilta smilšu sēkļa ziemeļu galā. Divi slepkavības vietā ieradušies policisti noteikti būs sazinājušies ar kolēģiem uz cietzemes. Tie katrā ziņā bloķēs tiltus un iztaujās visus amerikāņus, kas dosies projām. Lai ari kādas pūles tas prasītu, policija rīkosies ātri un efektīvi. Kankuna lepojās, ka tūristiem te nav jābaidās. Uz vairākkārtēju slepkavību pienācās reaģēt ātri un efektīvi. Tikai ātra slepkavas notveršana varētu nomierināt tūristus.

Citādā situācijā Bjūkenans nevilcinādamies būtu pametis pludmali un pa sarkano ķieģeļu celiņu starp viesnīcām aizgājis līdz tiltam, kur labprāt atbildētu uz policijas jautājumiem. Bet, tā kā šoreiz no ievainotā pleca pa apģērbu tecēja asinis, viņš neuzdrošinājās nevienam rādīties. Viņš uzreiz kristu acīs, un viņu apcietinātu. Bija jāatrod cits veids, kā tikt projām. Tuvojoties tilta ēnai, kas slējās tumsā pa kreisi, viņš paskatījās uz viesnīcu apmirdzēto kanālu, kas šķīra smilšu sēri no zemes, un nolēma šķērsot to peldus.

Negaidīti sagriezās galva. Kājās parādījās brīdinošs vārgums… Sirds pukstēja pārlieku strauji, elpošana kļuva smaga. Bjūkenans mēģināja sevi mierināt ar domu, ka tā ir adrenalīna pēcie- darbība. Fakts, ka pirms cīniņa uz dzīvību un nāvi un skrējienu pa liedagu viņš iztukšojis četras tekilas glāzes. Ar adrenalīnu viņš bija senos draugos, un nekad no tā pieplūduma galva nebija reibuši. Arī profesija noteica, ka atsevišķās reizēs tikai ar kopīgu iedzeršanu varēja iemantot sarunu biedra uzticību. Ar alkoholu saistītā piepūle ne reizi nebija izraisījusi reiboni. Jā, mazliet niķojās kuņģis, taču nekad nebija reibuši galva. Šoreiz tā neapšaubāmi griezās, žņaudza. Bija jāskatās acīs īstenībai - kaut plecs ievainots virspusēji, asiņu zudums bija lielāks, nekā viņš domāja. Lai izvairītos no ģīboņa vai vēl kā ļaunāka, asiņošanu vajadzēja apstādināt.

Bjūkenans bija mācījies armijas feldšeru kursos, tāpēc zināja, ka asiņošanu vislabāk var apturēt ar ciešu apsēju. Diemžēl neatliekamās palīdzības komplekta viņa rīcībā nebija. Varēja likt lietā kādreiz ieteikto žņaugu, bet tas vairs netika uzskatīts par labāko variantu. Žņaugs bija slikts tāpēc, ka, nosprostojot asins pieplūdumu brūcei, nosprostotu arī visai labajai rokai. Pārāk ciešs žņaugs, kas pietiekami bieži un regulāri netiek atslābināts, rada draudus, ka tā uzlikšanas vietā atmirst audi un sākas gangrēna.

Šoreiz alternatīvas nebija. Sirēnām kaucot, gaismām zibsnījot, uz tilta apstājās policijas patruļmašīna. Nostājies kanāla malā, kas atdalīja smilšu sēkli no kontinenta, Bjūkenans vērīgi ieskatījās tumsā aiz muguras un nedz redzēja, nedz dzirdēja ko tādu, kas liecinātu, ka viņam seko. Taču drīz viņam būs uz pēdām. Jau drīz. Steidzīgi viņš izvilka no bikšu kabatas salocīto jostu, kuru otrs dvīnis bija atņēmis un kuru pēc tā nošaušanas Bjūkenans bija atguvis. Josta bija pīta no ādas strēmelēm, tāpēc bez caurumiņidijp. Bjūkenans apmeta siksnu uztūkušajam plecam virs ievainojuma, kārtīgi nostiepa brīvo galu ar kreiso roku un tad ar labās rokas trīcošajiem pirkstiem svīzdams mēģināja to sasprādzēt. Kājas ļodzījās. Gar acīm peldēja melni plankumi. Radās bažas, ka viņš zaudēs samaņu. Bet tad redze normalizējās, un viņš ar milzu pūlēm piespieda kājas kustēties. īsti neredzēdams sava darba rezultātu, viņš tomēr juta, ka asiņu tecēšana krietni samazinājusies. Arī reibums vairs nemāca tik stipri. Toties labā roka tagad bija kļuvusi nepatīkami durstīga un auksta.

Bailēs, ka piemirkušās zilās audekla kurpes var nomukt no kājām, viņš tās novilka un sasēja kopā ar saitītēm, kuras aptina ap labās rokas locītavu. Pēc tam viņš sameklēja no otra dvīņa paņemto sarakstu ar pseidonīmiem, saplēsa smalkos gabaliņos un strauji devās pretī tumšajam kanālam. Neparasti siltais ūdens apņēma ceļgalus, gurnus, vēderu. Kad pret krūtīm atsitās vilnis ar baltu galotni, viņš atspērās ar kājām pret smilšaino dibenu un sāka irties prom no krasta. Stiprajā straumē viņš ik pa brītiņam palaida ūdenī saplēstā papīra driskas. Pat ja kāds paveiktu neiespējamo un sameklētu visas šīs driskas, ūdens, vienalga, būtu pārvērtis tās putrā.

Paļaudamies uz muskuļaino kāju dzinējspēku, Bjūkenans pagriezās uz labajiem sāniem, lai ievainotā roka atpūstos, bet ar kreiso roku sāniskiem vēzieniem palīdzēja kājām. Pie labās rokas piestiprinātās kurpes traucēja un bremzēja. Apņēmības pilns, viņš kūla ūdeni ar kājām stiprāk.

Šaurākajā vietā kanāls bija simts jardus plats. Airējoties ar kreiso roku un kājām, žņauga āda ap labo plecu samirka, izstiepās, un tas kļuva vaļīgs. Labā roka, vairs ne tik auksta un notirpusi, jau juta ūdens pieskārienu. Ievainojums sāļajā ūdenī sāpīgi iesmeldzās.

Varbūt sāls to dezinficēs, Bjūkenans nodomāja. Bet tūlīt degunā iesitās smaka no neskaitāmo motorlaivu eļļas un degvielas, kas plānā kārtiņā klāja ūdens virsmu. Ūdenī ievainojums tiks saindēts, nevis dezinficēts.

Viņš saprata vēl kaut ko. Žņauga atslābšana nozīmēja, ka ievainojums var sākt asiņot un asinis var pievilināt…

Zinot, ka starp apkaimes daudzajiem rifiem redzētas bara- kudas un ka reizumis pa kanālu lagūnā iepeld arī haizivis, viņš peldēja vēl sparīgāk. Par haizivju lielumu un to, vai tās uzbrūk peldētājiem, viņam nebija ne jausmas, taču, ja ūdenī bija plēsoņas, asinis tās pievilktu no liela attāluma.

Pavēzējot kāju, tā pret kaut ko atsitās. Varbūt pret koka gabalu. Vai peldošu jūraszāļu kumšķi. Bet tas varēja būt arī…

Viņš jau bija nopeldējis ceturto daļu ceļa un nakts aizsegā jutās nemanāms. Negaidīti pa kreisi ierūcās motors. Sarauktu pieri viņš paskatījās uz rūkoņas pusi. Tuvojās motorlaivas ugunis. Tā brauca no lagūnas, izskrēja pa tilta apakšu un pa kanālu strauji traucās uz okeānu. "Vai policijas motorlaiva?" nodomāja Bjūkenans, cenzdamies netrāpīties ceļā. Kāja atkal pret kaut ko atspērās. No asiņu zaudējuma zuda spēki. Drudžaini vērodams tuvojamies laivu, viņš piepeši ieraudzīja tās apgaismoto siluetu. Tas nebija policijas kuteris, tā bija izpriecu jahta ar kajīti, kuras logos varēja saredzēt vīriešus un sievietes dzeram un smejamies.

Bet laiva brauca tieši virsū, tāpēc, vienalga, bija bīstama. Kanāla vidū viņš sajuta motora vibrācijas tik tuvu, ka pēc mirkļa viņu varēs ieraudzīt vai arī viņam uzbrauks virsū. Bjūkenans dziļi ievilka elpu un, lai izvairītos no laivas korpusa un dzenskrūves, palīdzēdams ar ievainoto labo roku, strauji ienira.

Spēcīgā motora dunoņa iesitās bungādiņās. Pie labās rokas piestiprinātās kurpes nirstot apgrūtināja jau tā neveiklās kustības. Laiva dārdēdama pāršāvās pāri.

Pēc tās aizbraukšanas jaunā reibuma vilnī tiekdamies pēc elpas, viņš strauji izliecās uz augšu. Zemāk kaut kas pieskārās kājām. "Pasteidzies!" viņš skubināja sevi. Ūdens spiediens ausīs samazinājās, liekot saprast, ka viņš nonācis gandrīz virspusē. Plaušās svila. Viņš gaidīja, ka galva kuru katru bridi iznirs naksnīgajā tumsā. Varēs atvērt muti un…

Bums! Galva atsitās pret kaut ko lielu un cietu. Trieciens bija tik negaidīts, sāpīgs un tā apstulbināja, ka Bjūkenans neapzināti ieelpoja, ierāva plaušās ūdeni un sāka klepot un rīstīties. Viņš zināja vienīgi to, ka ierāvis plaušās ūdeni un tāpēc visiem spēkiem jācenšas uzpeldēt. Skardams ar augumu priekšmetu, kas bija viņu trāpījis, Bjūkenans izrāvās virs ūdens. Cīnoties ar vēmienu, viņš kāri centās ievilkt plaušās gaisu.

Pie joda, kas…

Šķita, ka galva sāpēs tūlīt pāršķelsies. Bjūkenans izmisīgi centās orientēties un ieraudzīja gaismas apmirdzētu motorkuģa pakaļgalu, kas strauji attālinājās. Aiz motorkuģa vilkās gara un zema ēna, acīmredzot objekts, kas bija viņu trāpījis. Bjūkenans nesaprata, kas tas ir.

Piepeši viņš to atskārta. Motorkuģis vilka laivu. Es nekādi nevarēju to…

Kājām atkal kaut kas pieskārās. Vairs nedomādams par sāpēm plecā un nu arī sāpošo galvu, Bjūkenans pagriezās uz vēdera un sāka airēties ar abām rokām un kājām, nedomādams, kas tām pieskāries. Pretējais, ar viesnīcām gar malu apbūvētais krasts strauji tuvojās. Dziļi vēzējot kreiso roku, tā negaidīti atdūrās pret smiltīm. Tātad viņš jau bija seklumā. Bjūkenans piecēlās un, ar ceļiem šķeļot viļņus, brida uz krastu. Aizmugurē kaut kas uzšļakstīja. Ticis krastā, Bjūkenans pagriezās pret tumšo kanālu un ūdenī ieraudzīja nezināmas izcelsmes fosforescējošu švīku. Ja vien šī švīka nebija iztēlē.

Gluži kā ellē.

Aiz sāpēm tikko spēdams paelpot, viņš jau gatavojās atslīgt smiltīs un atvilkt elpu, taču skaļi iegaudojās policijas mašīnu sirēnas. Viņš saprata, ka pat tumsā nedrīkst palikt klajā vietā, tāpēc piespieda sevi pagriezt tiltam muguru un pa izliekto pludmali streipuļot prom no kanāla, vienlaikus pētot daudzo viesnīcu apgaismojumu aiz muguras.

3

Liedags bija tukšs tāpat kā pie "Club International", jo tūristiem patika doties gulēt diezgan agri vai ari apmeklēt dažādās Kankunas nakts iestādes. Bjūkenans noskatīja viesnīcu bez ārējā bāra un atstāja smilšaino krastu. Neiziedams gaismā, viņš zem palmas atrada atpūtas krēslu un atkrita tajā. Bija arī citi krēsli, taču šis vilināja ar kāda tūrista aizmirstu dvieli.

Viņš noņēma no pleca siksnu, piespieda salocīto dvieli pie brūces, bet pēc tam mēģināja izveidot ciešu apsēju, vairākas reizes aptīdams roku ar jostu. Kaut arī dvielis dažviet kļuva mitrs un tumšs, šķiet, asins tecēšana pierima. Cik ilgi tā būs, nevarēja zināt. Šobrīd ne pēc kā viņš tik ļoti neilgojās kā pēc atpūtas.

Bet bija pārāk daudz, ko darīt.

Viņš atsēja ap roku aptītās kurpju saites. Kurpju samirkušais audums bija kļuvis pakļāvīgs, tāpēc to uzvilkšanai nevajadzēja sagādāt grūtības. Tomēr kāju apaušana un kurpju aizsaitēšana nekad vēl nebija tik mokoša.

Galva no trieciena pret laivu dunēja, asās sāpes nerima. Kā noreibis viņš pielika roku pie mitrajiem matiem un uztaustīja šķēlumu kopā ar lielu uztūkumu. Slapjie mati neļāva labi noteikt, vai brūce asiņo un, ja asiņo, tad cik stipri. Sāļais ūdens savukārt bija jūtami saasinājis sāpes ievainotajā labajā plecā. Arī šī brūce bija uztūkuši un zem apsēja pulsēja. Turklāt, viesdami nemieru, trīcēja labās rokas pirksti.

Bjūkenans mierināja sevi ar domu, ka trīcēšanu izraisījusi pleca traumaTcīņa ar pirmo dvīni un peldēšana pāri kanālam. Atslābums pēc stresa vai kas tamlīdzīgs. Pareizi, viņš sevi mierināja, pēc nodarbošanās ar svaru stieni reizēm rokas trīc.

Taču trīcēja nevis abas rokas, bet tikai labā, turklāt pirksti likās nepaklausīgi. Neatstājās bažas, ka trauma ir nopietna.

Kusties! Tagad tu rīkojies tā, it kā nekad agrāk nebūtu iekļuvis apšaudē.

Ar grūtībām atstājis pludmales tumsu un tuvojies viesnīcas sētaspusei, pa betona celiņu viņš piesardzīgi pagāja garām vairākām palmām, līdz nonāca pie neliela, blāvi apgaismota peldbaseina.

Tropu krūmu un dārza mēbeļu ieskautais baseins bija tukšs. Izmantodams krūmu aizsegu, Bjūkenans, ticis pie pirmā blāvā gaismekļa virs galvas, pamanīja, ka viņa apavi uz betona atstāj slapjas pēdas. Turklāt no krekla un biksēm nebeidza pilēt ūdens. Tomēr viņu iepriecināja fakts, ka no apģērba izskalojušās asinis. Kaut neliels mierinājums tik neprātīgā naktī. Tiklīdz bikses un krekls izžūs, tie vairs nesaistīs uzmanību. Taču asiņainais dvielis ap plecu liks cilvēkiem atskatīties.

Vajadzēja dabūt ko tādu, ko iespējams pārmest pāri plecam, lai noslēptu dvieli. Vislabāk noderētu žakete, bet to varēja dabūt, tikai ielaužoties kādā numurā. Bet šī iespēja atkrita. Ja viņam būtu instrumenti, kuru šoreiz nebija, istabā varētu iekļūt bez grūtībām. Tagad nāktos izsist logu un radīt satraukumu. Tā rīkoties varēja amatieri.

Ko īsti tu domā darīt?

Sāpes plecā pastiprināja sāpes ievainotajā galvā. No šāda apvienojuma zuda spēki. Galva no jauna sāka reibt.

Vajadzēja steigties, kamēr spēki nav galā.

Viņš nogriezās pa kreisi uz ieeju tunelī. Betona kāpnes pa labi veda uz augšējo stāvu telpām. Bjūkenanu interesēja kāpnes, kas veda pa kreisi lejā. Maz ticams, ka viesnīcā ar tik lepnu ārpusi mitinātu tūristus pagrabstāvā. Pagrabtelpas varēja noderēt vienīgi par noliktavām un kalpot dažādiem viesnīcas dienestiem.

Bjūkenans iemeta skatienu elektroniskajā "Seiko" pulkstenī, kādu, viņaprāt, varētu nēsāt bijušais NAB darbinieks. Pēc peldēšanas pāri kanālam tas joprojām darbojās, un, nospiežot podziņu sānos, uz ciparnīcas parādījās 11:09. Nez vai apkalpojošais personāls tik vēlu strādāja. Bjūkenans rūpīgi ausījās, vai kāpnēs nedzirdēs soļus vai balsis, taču, neko nesaklausījis, devās lejā.

Kurpju gumijas zoles neradīja ne mazāko skaņu. No kāpņu laukumiņa kāpnes pagriezās uz pretējo pusi, uz blāvi apgaismotu gaiteni. Oda pēc pelējuma un mitruma. Šīs smakas dēļ vien diez vai kāds strādnieks te ilgi uzturēsies. Bjūkenans kāpņu apakšā piesardzīgi ieskatījās gaitenī, nevienu neredzēja, atstāja aizsegu un uz labu laimi devās pa labi, nonāca pie metāla durvīm, tur ieklausījās un, neko nesadzirdējis, nospieda rokturi. Durvis bija ciet.

Viņš devās pie nākamajām durvīm. Brīdi ieklausījies, atkal nospieda rokturi un atvieglots uzelpoja, kad durvis padevās. Viņš lēni vēra tās vaļā, meklēdams slēdzi, novilka ar roku pa iekšējo sienu, iededza gaismu un, redzot, ka telpā neviena nav, sajuta atvieglojumu. Spuldze pie griestifem meta tikpat netīkamu dzeltenu gaismu kā spuldzes gaitenī. Gar telpas sienām atradās metāla plaukti, uz kuriem glabājās dažādas mantas un kastes. Kaktā stāvēja neliels aprūsējis metāla galds, bet uz galda…

Par spīti sāpēm, Bjūkenanu pārņēma satraukums.

Uz galda stāvēja melns telefons ar ripu.

Aizvēris un aizslēdzis durvis, viņš pacēla klausuli. Atskanot signālam, sirds salēcās. Viņš ātri uzgrieza numuru.

Atsaucās vīrietis - Bjūkenana pārraugs. Lai šajā uzdevuma izpildes brīdī atrastos netālu, viņš bija noīrējis dzīvokli Kankunas cietzemes daļā. Parasti viņi uzturēja kontaktus pēc noteiktas sistēmas, atstājot šifrētas zīmītes iepriekš norunātās vietās. Lai izvairītos no noklausīšanās, viņi sarunājās pa telefonu reti un tikai no iepriekš izraudzītiem taksofoniem. Kamēr Bjūkenans atradās dziļā konspirācijā, viņi ne reizes nebija tikušies. Ja radās draudīga situācija, Bjūkenanam bija pieejama arī nodrošinājuma brigāde, bet sakarā ar šovakar satiekamo cilvēku paranoisko piesardzību tika nolemts, ka atbalsta grupas atrašanās "Club International" tuvumā narkotiku tirgotājiem un viņu atbalsta grupai var radīt aizdomas, vai viņi netiek novēroti. Galu galā notikumi attīstījās pēc plāna. Nebija iemesla aizdomām, ka tikšanās gaitā var rasties kāda aizķeršanās. Tā arī bija līdz mirklim, kad uzradās Lielais Bobs Beilijs. Šobrīd vairs nevajadzēja uztraukties, ka, piezvanot pārraugam, iespējams atklāt aizsegu. Vai varēja notikt vēl kas ļaunāks? Kon- taktpersonas mirušas. Uzdevuma izpilde izjukusi.

Kas vēl ļaunāks varēja notikt? Kaut kas tāds tomēr bija iespējams. Ja viņš nonāktu meksikāņu policijas rokās, viņa priekšniecība varēja tikt saistīta ar trim slepkavībām. Tāpēc vajadzēja nozust.

-    Klausos! - atsaucās Bjūkenana pārraugs.

-    Vai tas esi tu, Pol?

-    Apvainojiet, tē neviens ar šādu vārdu nedzīvo.

-    Tātad šis nav… - Bjūkenans nosauca telefona numuru.

-    Ne uz to pusi.

-Atvainojiet!

Bjūkenans nolika klausuli un nobrauca ar roku pār dunošo pieri. Pārraugam minētais telefona numurs bija šifrēts vēstījums, kas plašāk bija tulkojams tā, ka darbība jāpārtrauc, notikusi nelabojama kļūme, viņš ir ievainots, bēg un tāpēc visdrīzākajā laikā viņam jāizkļūst no apkaimes. Saskaņā ar iepriekšējo norunu pārraugam ar Bjūkenanu jātiekas deviņdesmit minūtes pēc telefona zvana. Tikšanās vieta atradās Kankunas centrā pie ēdnīcas Tulumas un Kobas avēnijas krustojumā. Taču ikvienā plānā jārēķinās ar nejaušībām, tāpēc bija paredzēti vairāki rezerves varianti. Ja Bjūkenans neierastos uz satikšanos, pārraugs mēģinātu satikt viņu nākamajā dienā astoņos no rīta pie kafijas veikala Aksmalas avēnijā, bet, ja Bjūkenans neierastos arī tur, tad deviņos vakarā gaidītu pie aptiekas Jaksčilanas avēnijā. Ja arī trešā tikšanās izpaliktu, pārraugs atgrieztos dzīvoklī un gaidītu no Bjūkenana ziņu. Ja četrdesmit astoņu stundu laikā ziņa netiktu saņemta, viņš nolemtu, ka notikumi ņēmuši visnelabvēlīgāko virzienu, un atstātu valsti, lai netiktu iejaukts pats. Sāktos neuzkrītoša izmeklēšana, lai noskaidrotu, kas noticis ar Bjūkenanu.

Deviņdesmit minūtes no šī brīža, nodomāja Bjūkenans. Jānokļūst līdz tai ēdnīcai. Taču raizes darīja spazmas labajā rokā. Viņš paskatījās uz to un redzēja, ka pirksti raustās tikai tai, bet kreisajai rokai ne.

Radās iespaids, ka pirksti nepieder viņam, ka tos pārvalda citi spēki. Ko tas nozīmē? Vai lode, pāršķeļot plecu, būtu traumējusi nervus, kas iet uz pirkstiem?

Piepeši kļuva grūti koncentrēties. Sāpes galvā pastiprinājās. Pulsēja ievainojums. Varēja just, ka no plecam pārsietā dvieļa sūcas kaut kas silts un slapjš. Nevajadzēja pat pagriezt galvu, lai apjēgtu, ka ar siksnu apsietais dvielis piemircis un pil.

Skatiens kļuva satraucoši miglains, bet, aiz durvīm atskanot soļiem, tas kritiskajā brīdī tūlīt noskaidrojās.

Pa gaiteņa betona grīdu pārvietojās lēni un nesteidzīgi soļi, kas pieņēmās spēkā, līdz apstājās durvju otrā pusē. Redzot durvju rokturi sakustamies, Bjūkenans nosvīda. Gluži dabiski, ka durvis bija aizslēgtas. Tomēr cilvēkam, kas noteikti bija kāds no viesnīcas apkalpojošā personāla, varēja būt atslēga. Durvis no ārpuses tika pagrūstas. Kad tās neatvērās, durvis tika grūstas stiprāk, un tūlīt pret tām jau kāds triecās ar plecu. Bez panākumiem.

-   Kas tur ir? - spāniski noprasīja rupja vīrieša balss. Pie durvīm atskanēja klauvējiens. - Atbildi! - Pret durvīm noskanēja dūre. - Kas tur notiek?

Ja tam cilvēkam ir atslēga, viņš tūlīt liks to lietā, nodomāja Bjūkenans. Bet kāpēc viņš, nonācis lejā, pārbauda taisni šo telpu? Domīgie soļi gaitenī… Šķiet, vīrs kaut ko meklēja.

Vai kaut kam sekoja?

Klusu pārvietodamies pie durvīm, lai varētu izslēgt gaismu un saķert vīrieti, ja tas izmantotu atslēgu, Bjūkenans pameta skatienu lejup un atskārta, ka vīrietis patiešām kaut kam sekojis. Pilošās drēbes bija atstājušas uz betona grīdas slapjas pēdas.

Bjūkenans nervozi ieklausījās, vai neiečirkstēsies metāls, kad tiks bāzta atslēga slēdzenē. Taču sekoja vēl stiprāka dauzīšanās un jauns uzsauciens:

-    Kas tur notiek?

Iestājās klusums. Varbūt viņam nav atslēgas? Vai arī viņš baidās to izmantot?

Soļi negaidīti attālinājās un izgaisa kāpnēs.

Jātiek no šejienes prom, iekams vīrietis nav atgriezies ar palīgiem, Bjūkenans nodomāja. Atslēdzis durvis, viņš tās atvēra un ieskatījās blāvi apgaismotajā gaitenī, bet, kad jau gribēja iziet tajā, pamanīja uz plaukta ko līdzīgu lupatai. Izrādījās, ka tā ir notraipīta un saņurcīta kokvilnas darba blūze un tāda pati beisbola ce- purlte. Visās vietās, kur pieskāries, Bjūkenans noslaucīja ar blūzi pirkstu nospiedumus un, atstādams aiz sevis slapjas pēdas, aizsteidzās pa gaiteni uz kāpnēm.

Pēdas neko vairs nenozīmēja. Šobrīd galvenais bija atstāt viesnīcu, iekams nav atgriezies strādnieks ar palīgiem. Iespējams, viņš ziņo policijai, ka viesnīcā ielavījies klaidonis. Policija var iedomāties, ka klaidonis saistīts ar trijkāršo slepkavību, un par katru cenu gribēs to aizturēt. Meklējumi koncentrēsies šajā apkārtnē.

Bjūkenans pagriezās uz tumsā iegrimušo pludmali, pa kuru viņš varētu nokļūt līdz Kankunas centram. Viņš jau skrēja starp baltajām viļņu galotnēm un mirdzošajām viesnīcām uz ziemeļiem. Spirdzinošais jūras vējš vēsināja sasvīdušo pieri un vēdināja no deguna palīgtelpas nelabās smakas. Vējš bija pietiekami stiprs, lai apžāvētu mitro apģērbu.

Taču piepeši Bjūkenanam aizķērās kāja, viņš salīgojās un gandrīz nokrita. Uztraukumam nebūtu pamata, ja kāja būtu aizķērušies pret neredzamu priekšmetu. Taču klupšanas iemesls bija pats ļaunākais. Gluži vienkārši trūka spēka. Ievainojums pulsēja, piesūcinādams dvieli ar asinīm. Visnegantākās galvassāpes, kādas viņš jebkad pazinis, plēsa galvu uz pusēm.

Padusē viņš turēja iespiestu kokvilnas darba jaku un notraipīto beisbola cepuri. Kā noreibis viņš uzlika cepuri galvā. Tā bija tik netīra, ka saistītu uzmanību, taču asinīm tiktu pievērsta vēl lielāka uzmanība. Aiz piepūles smagi elpodams, Bjūkenans uzvilka darba jaku, tā noslēpdams ap labo plecu aptīto dvieli. Tagad varēja arī riskēt ar parādīšanos sabiedriskā vietā. Taču, nospiedis pulksteņa podziņu, viņš satriekts konstatēja, ka no zvanīšanas brīža pagājusi gandrīz stunda. Kaut kas neiedomājams! Palīgtelpas šķita atstātas tikai pirms maza brīža.

Tā domā tu.

Puis, tev droši vien sāk aptumšoties prāts.

Domas sāka drudžaini darboties. Jāiziet starp viesnīcām un uz ātrgaitas maģistrāles jānoķer taksometrs, jo tikai ar to varēs nokļūt tikšanās vietā laikus. Grīļodamies viņš atstāja pludmali.

Vismaz viens aprēķins nebija maldīgs - jūras vējš patiešām bija apžāvējis drēbes, un tās nelipa pie miesas.

Taču vējš vairs nespēja nožāvēt sviedrus, kas pilēja no pieres.

4

-    Kungs Dievs, - uzdevuma pārraugs teica Bjūkenanam, - brūci vajag sašūt. Noņem cepuri, ļauj apskatīties… Nav divu domu, jāaizšuj arī brūce uz galvas.

Viņi bija apstājušies pie pamestas degvielas uzpildes stacijas uz 180. šosejas trīsdesmit kilometrus uz rietumiem no Kankunas. Pēc ierašanās tikšanās vietā Bjūkenanam nevajadzēja ne mirkli gaidīt, kad viņš jau iekāpa pārrauga nomātajā "Ford Taurus", kas apstājās pretī.

Mazliet korpulentajam pārraugam bija apmēram piecdesmit gadu un jau pareti mati. Apģērbs - sandales, citrondzeltens polo krekls un laimakrāsas šorti - atbilda priekšstatam par tūristu ģērbšanās stilu. Bjūkenans agrāk nebija ar viņu sastrādājies. Bjūkenans zināja tikai to, ka viņu sauc par Veidu, kas, pēc viņa domām, nebija nedz īstais vārds, nedz parastais segvārds.

Kad Bjūkenans bija pabeidzis stāstījumu, Veids ievilka elpu.

-    Cūcība! Tur nekas vairs nav glābjams. Lai tad šis pasākums iet ellē. Dievs… Labi, mirkli padomāsim. - Viņš pabungo- ja ar pirkstiem pa stūri. - Mums jābūt drošiem, ka… Policija droši vien novēros pilsētas lidostu un Kosumelas lidostu arī. Jāizšķiras par tuvāko lidostu.

-    Merida, - bilda Bjūkenans.

Braucot projām no Kankunas, Veids palielināja ātrumu.

-    Droši vien vispareizākais būtu šo valsti atstāt. Varbūt uz kādu laiku tev kaut kur jānolien, jānoiet pagrīdē. Ja arī policijai ir kāds apraksts, to var piemērot vairumam amerikāņu. Pavisam kas cits, ja tā būtu fotogrāfija vai pirkstu nospiedumi. Tu teici, ka esi par tiem padomājis.

Juzdams, ka viņam mācas virsū nelabums, Bjūkenans palocīja galvu.

-    Palika tikai uz glāzēm restorānā. Tur neko nevarēja darīt. Iespējams, ka tās būs aiznestas uz virtuvi un nomazgātas, iekams policija par tām kaut ko uzzinās. - Bjūkenans pacēla veselo kreiso roku un noslaucīja pieri, kas svīda arvien stiprāk. - Vienīgā problēma ir tā, ka restorānā visi dzirdēja Beiliju saucam mani par Krofordu, savukārt es apgalvoju, ka esmu Eds Poters. Tātad policija zina, kādu uzvārdu uzdot emigrācijas dienestam, kas novēro lidostu.

-   Tas mani neuztrauc, - atteica Veids. - Man līdzi ir cita pase un tūrista karte. Arī cits pseidonīms.

-    Labi. Bet policija ir saņēmusi ciet Beiliju pašu un noteikti centīsies panākt, lai mākslinieks uztaisa portreta skici. Tiklīdz skices kopijas pa faksu tiks nosūtītas uz visiem emigrācijas dienestiem lidostās, katrs, kas atgādinās skicē redzamo cilvēku, tiks aizturēts, kad tas uzrādīs tūrista karti vai maksās izbraukšanas nodevu. Jātiek ārā no valsts, pirms skices nav izsūtītas. Piedevām… - Bjūkenans paskatījās uz labās rokas pirkstiem. Tie atkal raustījās pret viņa gribu. Šķita, ka ievainotā roka deg ugunīs. Asinis no piemirkušā dvieļa tecēja lejup. - Man vajadzīgs ārsts.

Veids ielūkojās atpakaļskata spogulītī.

-    Aiz muguras neviena mašīna nav redzama. - Viņš paskatījās uz šauro, meža ieskauto šoseju priekšā. - Šis pamestais benzīntanks nav sliktāks par jebkuru citu. - Veids nobrauca no šosejas, izkāpa, kaut ko paņēma no aizmugures sēdekļa un piegāja Bjūkenana pusē. Atvēris mašīnas durvis, viņš atsedza Bjūkenana ievainojumus, uzspīdināja šauru gaismas staru un noņurdēja: - Šaubu nav, vajadzīgs ārsts. Brūces jāaizšuj.

-    Bet mēs nevaram būt droši, ka šejienietis nepaziņo policijai par ievainojumu no lodes, - sacīja Bjūkenans.

-     Par to nav jāraizējas, - Veids atteica. - Man tepat ir zināms amerikāņu ārsts. Viņš strādājis mums ari agrāk, viņam var uzticēties.

-    Es taču nevaru tērēt laiku, braukdams pie viņa, - Bjūkenana balss/ skanēja čērkstoši, mute izkalta. - Drīz policijai tā skice būs gatava. Man jātiek uz Meridu, jātiek lidmašīnā, kas lido prom no Meksikas. Līdz Floridai ir pāris stundu lidojums. Teikdams, ka nepieciešams ārsts, es nebiju domājis šejieni. Jo ātrāk tikšu no šejienes ārā, jo ātrāk varēšu…

-     Pirms tam tu būsi noasiņojis līdz nāvei, - atteica Veids. -Vai nedzirdēji, kādas ir manas, domas? Brūcēm vismaz jāuzliek šuves. Nemāku teikt par to, kas uz galvas, bet lodes ievainojums - grūti precīzi spriest par tik asiņainu - izskatās iekaisis.

-   Spriežot pēc tā, ko jūtu, tā varētu būt taisnība. - Bjūkenans sasprindzināja spēkus, lai pieceltos. - Ko tu noliki tur zemē?

-    Neatliekamās palīdzības komplektu.

-    Kāpēc tad neko neteici?

-    Ievainojums ir tik nopietns, ka nez vai komplekts var līdzēt.

-    Nez kāpēc arvien aizmirstu, ka tu esi civilists. Viens no pārvaldes zeļļiem.

Veids aizvainots pieslējās stāvus.

-Tu taču negaidi, lai es uz to atbildu? Turklāt - kāda tam nozīme?

-    Attaisi komplektu, un paskatīsimies, kas tajā ir, - ierosināja Bjūkenans. - Viss kārtībā. To sagatavojuši mūsējie. Tagad uzmanīgi klausies! Pa diviem mums jāaptur asiņošana un jāiztīra brūces.

-    Mums? Nekas neiznāks, es neesmu to mācījies.

-    Es esmu. - Bjūkenans centās saglabāt skaidru domāšanu. - Paņem gumijas caurulīti un apsien virs ievainojuma plecā. Piecās minūtēs žņaugs neko ļaunu nevar nodarīt. Tikmēr… - Bjūkenans atplēsa iesaiņojumu un izvilka vairākus marles spilventiņus.

Veids nostiprināja gumijas caurulīti uz Bjūkenana kailā pleca. Asiņošana spēji samazinājās.

-    Tajā plastmasas trauciņā ir spirts, ar ko notīrīt, - stāstīja

Bjūkenans, - uzlej nedaudz uz marles spilventiņa un noslauki no lodes ievainojuma asinis.

Bjūkenanam šķita, ka paša balss skan no tālienes. Cenzdamies saglabāt skaidru apziņu, viņš izlauza šļirci no polistirola sargājošā bloka, paskatījās uz etiķeti un apmierināts konstatēja, ka tajā ir antibiotikas. - Paņem tīru spilventiņu, samitrini ar spirtu un noslauki rokas augšējo muskuli.

Veids darīja, ko Bjūkenans viņam lika, un tūlīt atsāka tīrīt lodes ievainojumu.

Bjūkenans iešļircināja antibiotikas labajā rokā, taču pēc adatas izvilkšanas labās rokas pirksti sāka raustīties no jauna. Viņš neveikli atlika šļirci atpakaļ polistirola iedobē.

-    Kārtībā, - paziņoja Veids. - Ievainojuma malas nu ir tīras.

-    Tagad ielej brūcē ūdeņraža pārskābi, - mudināja Bjūkenans.

-    Ieliet? - Veids jautāja. - Sāpēs tā, ka…

-   Tikai nieks salīdzinājumā ar nāvi no asins saindēšanās. Ievainojums jādezinficē. Izdari to!

Veids noskrūvēja ūdeņraža pārskābes pudelītei korķi un ielēja garajā brūcē gandrīz divas ēdamkarotes tīra šķidruma.

Uz sēdekļa novietotā lukturīša gaismā Bjūkenans redzēja, kā šķidrums ietek brūcē. Miesa un asinis sāka burbuļot, it kā skābē vāritos. Pēkšņi uzplaiksnīja tik negantas sāpes, ka pārspēja tās, kas jau bija. Viņam koda. Dūra. Dedzināja.

Acīs viss divkāršojās, viņš salīgojās.

-    Bjūkenan! - Veida balsī ieskanējās nemiers.

-    Atkārto vēlreiz, - Bjūkenans atteica.

-    Tas nevar būt nopietni.

-    Atkārto visu vēlreiz. Man vajadzīga drošība, ka brūce ir

tīra.

Veids lēja. Brūces malas nobāla. Šķidrumam vāroties, no brūces iznāca asiņu pikuči. Bjūkenana seja pludoja sviedros.

-    Kaut ko ielej ari pušumā uz galvas, - Bjūkenans nomurmināja.

Bjūkenans brīnījās, ka šoreiz Veids paklausīja bez iebildumiem. Labi, nodomāja Bjūkenans, pārvarot sāpes. Tu esi spēcīgāks vīrs, nekā man šķita. Tādam tev vajadzēs būt, kad pateikšu turpmāko.

Šķita, ka ūdeņraža pārskābe cauri galvaskausam ietecējuši smadzenēs. Viņš nodrebinājās. .

-   Ļoti labi. Un tagad paņem no komplekta to tūbiņu. Tajā ir trīskārša antibiotiska ziede. Uzzied nedaudz šķēlumam uz galvas un krietni vairāk lodes ievainojumam.

Veida kustības pamazārfi kļuva drošākas.

Bjūkenans juta, ka žņaugs iespiežas labajā plecā arvien dziļāk. Nerunājot nemaz par milzu sāpēm no ievainojuma, šķita, ka roka ir uztūkuši un kļuvusi nejūtīga.

-   Gandrīz viss ir izdarīts, - Bjūkenans teica Veidam. - Palicis vēl tikai viens neliels darbiņš.

-    Vēl viens? Un tas būtu?

-    Tev taisnība, brūcēm jāuzliek šuves.

-    Par ko tu runā?

-    Tev vajag tās aizšūt.

-    Es lai aizšuju… Kungs Dievs!

-    Klausies, ko teikšu. Ja brūce netiks sašūta, atlaižot vaļā žņaugu, es noasiņošu. Folijas maisiņā ir sterila ķirurģiskā adata un diegs. Nomazgā rokas ar spirtu, attaisi maisiņu un sašuj brūces.

-    Es nekad neko tādu…

-Tas nav sarežģīti, - Bjūkenans paskaidroja. - Man nav svarīgi, cik glīti šuve izskatīsies. Es pateikšu arī, kā sasiet mezglus. Tas ir jāizdara. Ja es varētu aizsniegties pāri plecam pietiekami tālu, es sašūtu pats.

-    Bet kā būs ar sāpēm? - iebilda Veids. - Es nemācēšu to izdarīt veikli… Vajadzīga anestēzija.

-    Pat ja anestēzija būtu iespējama, es to nevarētu atļauties, jo man jāpaliek pie skaidras saprašanas. Laika maz, tāpēc ceļā uz Meridu tev jāiepazīstina mani ar identitāti, ar kādu jāatstāj šī zeme.

-    Bjūkenan, šķiet, kuru katru bndi tu vari izslēgties.

-    Sasodīts, nekad vairs tā nedari!

-    Ko? Par ko tu…

-   Tu nosauci mani par Bjūkenanu. Bjūkenans sen ir izmests no galvas. Līdzšinējo uzdevumu es veicu ar Eda Potera vārdu. Ja es atsauktos uz Bjūkenanu, mani var nogalināt. No šī brīža… Nē, es alojos. Es vairs neesmu Eds Poters. Es esmu… Saki - kas es esmu? Kāda ir jaunā identitāte? Kāda ir mana pagātne? Ar ko es pelnu sev iztiku? Vai esmu precējies? Sasodīts, šūšanas laikā to visu izstāsti.

Ar lamāšanos, apvainojumiem un pavēlēšanu Bjūkenans piespieda Veidu ņemt rokās ķirurģisko adatu un aizšūt ievainojumu. Pie katra adatas dūriena viņš sakoda zobus arvien ciešāk, līdz sāka sāpēt žoklis un radās bažas, ka pārsprāgs zobi. No samaņas zaudēšanas glāba vienīgi neatliekamā nepieciešamība iegūt jaunu personību. Viņš uzzināja, ka ir Viktors Grants no Fortloderdeilas Floridā. Pēc pasūtījuma viņš aprīko motorlaivu un jahtu kajītes ar elektroniku, specializējoties audiovizuālo iekārtu uzstādīšanā. Viņš ieradies Kankunā konsultēties ar klientu. Ja vajadzīgs, viņš var nosaukt klienta vārdu un adresi. Klients, kas sadarbojās ar Bjūkenana darba devējiem, par Viktoru Grantu galvotu.

-    Darīts, - noteica Veids. - Izskats pēc velna, bet, manuprāt,

turēs.

-    Uzzied uz bieza marles spilventiņa antibiotisko krēmu. Stingri pārsien šuvi, pieliec spilventiņu, nostiprini ar vairākām apsēja kārtām un pēc tam fiksē apsēju ar līmlenti. - Bjūkenans svīda, muskuļi saspringa cieti. - Labi, - viņš paziņoja. - Tagad atlaid žņaugu.

Tūlīt varēja just, kā rokai pieplūst asinis. Nejutīgums sāka zust, miesu durstīja kā ar adatām, jau tā neciešamās sāpes kļuva vēl negantākas, bet viņš par to neraizējās. Sāpes varēja pārvarēt, tās bija pārejošas. Taču, ja šuves neturēs un viņš noasiņos, atkritīs visas raizes par jaunās identitātes apgūšanu, par nokļūšanu Me- ridā vai emigrācijas dienesta darbinieku iztaujāšanu lidostā, iekams tur pa faksu pienāks portreta skice. Šie uztraukumi būtu velti, jo viņš noasiņotu līdz nāvei.

Bjūkenans labu brīdi pētīja apsēju. Asinis cauri nesūcās.

-    Labi, braucam tālāk.

-    Pēdējais laiks, - Veids piekrita. - Aiz muguras parādījušies kādas mašīnas starmeši. - Viņš aiztaisīja neatliekamās palīdzības komplektu, aizcirta Bjūkenana puses durvis, apskrēja ap mašīnu līdz vadītāja vietai un izgrieza uz ceļa, pirms kāds piebrauca pārāk tuvu. y

Smagi elpodams, Bjūkenans atlieca galvu atpakaļ. Mute bija galīgi izkaltusi. /

-    Vai ūdens tev nav?

-    Atvaino, neiedomājos paņemt līdzi.

-    Kolosāli.

-    Varbūt būs atvērts kāds iestādījums, kur ūdeni var nopirkt.

-    Iespējams.

Bjūkenans cauri vējstiklam skatījās, kā mašīnas starmeši šķeļ tumsu. Viņš bez apstājas centās sev iegalvot, ka ir Viktors Grants. No Fortloderdeilas. Nodarbojas ar izpriecu jahtu aprīkošanu. Elektroniķis. Šķīries. Bērnu nav. Šaurajam ceļam no abām pusēm mācās virsū tropu mežs. Paretam varēja pamanīt ar mačeti sarievotus kokus, no kuriem tecināja sulu košļājamgumijas ražošanai. Brīžiem gadījās pa būdiņu grupai, kurās, kā viņš zināja, dzīvo maiji, cilvēki ar platām sejām, izciļņiem vaigukauliem un pār- kareniem acu plakstiņiem kā senčiem, kas būvējuši Čičenicu un citu tagad drupās pārvērtušos Jukatanas pussalas seno pilsētu lieliskās monumentālās celtnes. Dažkārt pa atvērtajām durvīm varēja saskatīt ģimenes, kas gulēja dažāda lieluma guļamtīklos. Tie ļāva gulēt vēsumā un pasargāja no tumsā apkārt rāpojošajām čūskām. Jukatana nozīmēja "čūsku vieta". Tuvojoties būdiņām, Bjūkenanam visvairāk atmiņā iespiedās zīme ceļa malā ar uzrakstu TOPE - "samazini ātrumu". Lai cik lēni Veids brauca, mašīna, vienalga, salēcās uz slepenā, policijas ierīkotā izciļņa ceļa vidū, un Bjūkenans tika tā sakratīts, ka galva atrāvās no atzveltnes, izraisot tajā un plecā nežēlīgas sāpes. Labā roka atkal kļuva smagnēja. Mitrais pussalas gaiss tālu no jūras, šķiet, smacēja. Taču tas bija tik mierīgs un dažādu kukaiņu pilns, ka automašīnas logu vajadzēja turēt ciet. Viktors Grants. Fortloderdeila. Izpriecu jahtas. Elektronika.

Viņš zaudēja samaņu.

5

Kaut arī zemā migla apslāpēja mēness un zvaigžņu gaismu, Balams-Akabs naktī pa lietus mežu pārvietojās bez grūtībām. Daļēji par šo prasmi bija jāpateicas apstāklim, ka viņš bija dzimis šajā apvidū. Trīsdesmit gadu vecumā viņš džungļos jutās kā mājās. Bet džungļi, tāpat kā dzīva būtne, vienmēr mainījās. Otrs iemesls, kāpēc Balams-Akabs tik droši virzījās starp cieši saaugušajiem kokiem un nokarenajām liānām, bija tas, ka zem plāno sandaļu zolēm viņš sajuta akmeņus. Galu galā šo īpašo ceļu viņš bija gājis daudzas reizes, un zināmā mērā tas jau bija ierasts.

Viņš ļāva līdzenajiem, nodeldētajiem akmeņiem vadīt savus soļus tumsā. Dienā nepieredzējis vērotājs akmeņu rakstu pat nepamanītu. Starp akmeņiem bija izspraukušies koki. Tos slēpa krūmi. Taču Balams-Akabs zināja, ka pirms tūkstoš gadiem akmeņi bija veidojuši nepārtrauktu ceļu, kuru senči saukuši par sacbe jeb "balto ceļu". Šis nosaukums nebija gluži precīzs, jo lielie, plakanie akmeņi bija pelēki, nevis balti, taču ceļš pat pussabrucis izskatījās iespaidīgs.

Vai tajā laikā, kad šajā zemē bija valdījuši Balama-Akaba senči, tas nevarēja izskatīties daudz varenāk? Maiju ceļi reiz bija gājuši pa Jukatanu krustām šķērsām. Džungļos tika cirsti koki un veidotas ejas. No kokiem attīrītās vietas tika izliktas ar akmeņiem, kas divu līdz četru pēdu augstumā no zemes veidoja līdzenu klājumu. Pēc tam spraugās starp akmeņiem sabēra šķembas, bet beigās šķembas un akmeņi tika pārklāti ar betonu, kuru izgatavoja no dedzināta un pulveri samalta kaļķakmens, ko sajauca ar granti un ūdeni.

Ceļš, pa kuru gāja Balams-Akabs, kādreiz patiešām bija sešpadsmit, pēdas plats un sešdesmit jūdzes garš un līdzens. Gadsimtu gaitā lietus bija izšķīdinājis betonu, izskalojis šķembas, atkailinājis akmeņus un kopā ar biežajām zemestrīcēm un nevaldāmo veģetāciju šajā apvidū izkustinājis akmeņus. Vienīgi cilvēks, kas zināja senos ceļus un bija pielāgojies dzīvei džungļos ne sliktāk par Ba- lamu-Akabu, varēja miglainajā tumsā virzīties uz priekšu tikpat veikli. /

Kāpjot no akmens uz akmens, vairoties no neredzamiem kokiem, pieliecoties zem nokarenajām liānām, cenšoties pamanīt niecīgāko nedrošību zem kājām, Balamam-Akabam izdevās ne reizi nezaudēt līdzsvaru. Par to vajadzēja īpaši domāt, jo krītot viņš nevarētu atbalstīties uz rokām, kas turēja dārgu trauku. Trauks bija ietīts segā, un viņš nesa to, piespiestu pie krūtīm. Viņš nebija atļāvies riskēt un ievietot trauku mugursomā kopā ar citām svarīgām mantām. Mugursoma pārāk bieži aizķēra zaru vai koku. Mugursomā saliktās mantas nebija salaužamas. Par trauku to nevarēja teikt.

Mitrajā mežā Balama-Akaba seja bija notecējusi ar sviedriem, kokvilnas krekls un bikses pielipušas pie ķermeņa. Viņš nebija garš - cilts vīriešu parastais augums bija tikai piecas pēdas un tris collas. Daļēji pastāvīgās piepūles dēļ, kādu prasīja dzīve džungļos, daļēji skopā uztura dēļ, kādu spēja sagādāt dzimtais ciems, viņš bija gan kalsns, gan muskuļains. Mati bija taisni, melni un īsi apgriezti, lai neieviestos kukaiņi un džungļos tie nesapinkātos. Apgabala nošķirtības dēļ, kā arī spāņu iekarotāju nevēlēšanās dēļ sadzīvot bērnus ar maijiem, Balama-Akaba sejā bija redzami tie paši vaibsti, kas senčiem maiju kultūras zenītā pirms daudziem gadsimtiem. Biezā apakšlūpa bija krasi noliekta uz leju, mandeļveidīgās acis melnas. Plakstiņi mongoliskā nokarenumā gūlās uz acīm.

Balams-Akabs zināja, ka līdzinās senčiem, kurus bija redzējis bareljefos. Viņš zināja par senču dzīvesveidu, jo tēvs bija par to stāstījis. Bet tēvam to bija stāstījis viņa tēvs, tam savukārt viņa tēvs un tā tālāk kopš cilts pastāvēšanas sākuma. Viņš zināja, kā veicams iecerētais rituāls, jo bija sava ciemata virsaitis un šama- nis. Priekštecis bija viņu apmācījis un iepazīstinājis ar svētajām mistērijām, par kurām zināšanas viņam bija nodevis viņa priekštecis, kas savukārt to bija uzzinājis no sava priekšteča un tā līdz 1-3.0.0.0.0i 4 Ahau 8 Cumku jeb laika pirmsākumam.

Akmeņi mainīja virzienu, ceļš nogriezās pa kreisi. Nevainojami saglabādams līdzsvaru, Balams-Akabs spraucās cauri arvien biezāk saaugušiem kokiem, pieliecās zem aizvien ciešākām stīgām, bet, iziedams līkumu, tomēr pastāvīgi zem sandaļu plānajām zolēm juta akmeņus. Viņš jau bija gandrīz pie mērķa. Kaut arī viņš visu laiku bija ievērojis klusumu, tagad vajadzēja uzvesties vēl klusāk. Vajadzēja izturēties tikpat nemanāmi kā jaguāram, kas graciozi zogas klāt medījumam, jo drīz atklāsies džungļu mala un nesen izveidotais izcirtums ar sargiem.

Piepeši Balams-Akabs saoda tabakas dūmus un ieroču eļļu. Ar ieplestām nāsīm viņš apstājās, lai ieskatītos tumsā un noteiktu sargu atrašanās vietu un attālumu. Tūlīt nācās noi^t no senā, aizaugušā ceļa un pagriezties vairāk pa kreisi. Tā kā jaunie iekarotāji bija ieradušies cirst mežu un ar dinamītu spridzināt klintis, lai padarītu zemi gludu un uzbūvētu skrejceļu lidmašīnām, Balams- Akabs zināja, ka gaidāma senču pareģotā nelaime. Šī, tāpat kā pirmo iekarotāju ierašanās, bija paredzēta. Balamam-Akabam nebija noslēpums, ka laiks iet lokos. Tas apgriežas un sāk savu gaitu no jauna, un katru laikposmu pārrauga savs dievs.

Šoreiz dinamīta radītais pērkons lika atcerēties ilkņaino lietus dievu Čaku. Tas atgādināja arī neskaitāmo zemestrīču dārdoņu, liekot saprast, ka pazemes dievs, kas reizē bija ari tumsas dievs, ir saniknots. Un dievu dusmas nozīmēja sāpes. Balams-Akabs vēl tikai nebija izspriedis, vai pazemes un tumsas dievu pārkaitinājuši jaunie iekarotāji, vai jaunie iekarotāji bija dieva jau tā pārmērīgo dusmu izpausme un nākuši kā sods Balamam-Akabam ar viņa ļaudīm.

Viņš nešaubījās vienīgi par to, ka jāizpilda rituāls dusmu remdēšanai, ka tiek prasītas lūgšanas un upuri, jo citādi var piepildīties senas "Čilambalamas hronikas" pareģojumi. Viena no pazīmēm, sērga, kas nogalina palmas, jau bija klāt.

Tai dienā putekļi pārklās zemi.

Tai dienā sērga pārņems zemi.

Tai dienā mākoņi staigās zemu.

Tai dienā kalni uzlidos gaisā.

Tai dienā stipri vīri ieķersies zemē.

Tai dienā viss sabruks drupās.

Balams-Akabs baidījās no sargiem, taču cerēja, ka viņa iecere izdosies. Galu galā, ja dievi būtu tik nikni, ka negaidītu mierinājumu, viņš sen būtu sodīts. Dievi nekad nebūtu ļāvuši nokļūt līdz šejienei. Tikai tas, kas bauda dievu labvēlību, var noiet šo ceļu tumsā, visās vietās ņudzošo čūsku nesakosts. Dienā čūskas varēja redzēt un bija iespējams no tām izvairīties vai arī sacelt troksni un tās aizbaidīt. Bet ejot klusā naktī un neko neredzot? Nē. Tas nav iespējams. Bez dievu aizgādnības sperot kāju uz akmens, viņš būtu uzkāpis nāvei.

Piepeši tumsa paklīda. Migla it kā atkāpās. Balams-Akabs atradās džungļu malā. Viņš burtiski iegrima nakts vērošanā un ieelpoja meža trūdu smārdu, kas jūtami atšķīrās no asās sargu sviedru smakas. Pēkšņi, it kā pāri izcirtumam būtu pārskrējusi nemanāma vēja pūsma, migla izklīda. Mēness un zvaigžņu gaismā piepeši viss kļuva redzams daudz labāk un šķita, ka nakti nomainījusi diena. Vienlaikus auga arī dīvaina pārliecība, ka, izejot no džungļiem izcirtumā, sargi viņu nepamanīs. Sargu redzējumā migla joprojām pastāvēja. Tā viņu ietīs un padarīs neredzamu.

Taču viņš nebija muļķis. Ārā no džungļiem viņš devās, zemu pieliecies, turēdamies pie pašas zemes un cenzdamies, lai siluets nekļūtu redzams pat ne brīdi. Nu jau skaidrajā mēness un zvaigžņu gaismā viss bija labi saskatāms, un lielais darbs, kādu iebrucēji bija paveikuši divās dienās kopš pēdējā šejienes apciemojuma, viesa satraukumu. Bija nogāzta liela daļa meža, atsedzot jaunas, krūmiem aizaugušas ieplakas un pakalnus. Kokiem vairs neaizsedzot debesis, atklājās arī daudzu lielu zemes paaugstinājumu neskaidrās kontūras. Balams-Akabs bija domājis, ka tie varētu būt kalni, taču neviens no tiem nebija tik augsts, kā aprakstīts pasaules gala ainās senajā "Čilambalamas hronikā".

Nē, šie kalni bija Visuma gara daļa. Tie nekādā ziņā neizskatījās dabiski. Turklāt šis Jukatanas apgabals tika saukts par līdzenumu. Te bija ielejas un pakalni, bet nekādā ziņā tie nevarēja būt kalni. To visu bija cēluši Balama-Akaba maiju senči pirms vairāk nekā tūkstoš gadiem. Kaut virspusē uzaugušie krūmi sedza pakāpienus, portālus, statujas un bareljefus, Balams-Akabs zināja, ka paaugstinājumi ir pilis, piramīdas un tempļi. Visuma gara daļa tie bija tāpēc, ka senči, kas tos būvēja, zināja, kā savienojama Pazeme, Vidējā pasaule un brīnumainais Debesu loks. Senči bija likuši lietā savas slepenās zināšanas, lai precīzi noteiktu, kurā vietā tieši jābūvē monumenti par godu dieviem, un darīja to, koncentrējot Pazemes un Debesu dievu enerģiju Vidējā pasaulē un šajā svētajā apvidū.

Sargādamies no bruņotajiem iebrucējiem, Balams-Akabs piegāja pie augstākā kalna. Ekskavatori bez mazākajām grūtībām ātri bija notīrījuši veģetāciju no kalna apakšējās daļas, taču augša vēl stāvēja neskarta. Droši vien to bija paredzēts izpostīt vēlāk. Viņš nopētīja ēnainos krūmus un jaunos kociņus, kuru saknes neizprotamā kārtā bija atradušas vietu starp apgānītās celtnes milzīgajiem, četrstūrainajiem akmens bluķiem. Balams-Akabs zināja, ka bez krūmu un jauno kociņu pārklājuma tas, kas tagad atgādināja kalnu, īstenībā būtu milzīga terasveidīga piramīda ar dieva Kukulkana jeb "Spārnotās Čūskas" templi virsotnē.

No krūmiem piramīdas apakšā rēgojās laika zoba skarta gigantiska akmens čūskas galva ar vaļēju muti un cirtienam atvāztiem zobiem. Apmierināts, ka nokļuvis tik tālu bez kavēkļiem, Balams-Akabs juta arvien lielāku pārliecību, ka dievi viņa ieceri atbalsta. Saudzīgi turot segā ietīto trauku pie krūtīm, Balams-Akabs ar trīsošu sirdi sāka lēno un grūto ceļu uz virsotni.

Katrs pakāpiens atradās ceļgala augstumā, un kāpnes bija stāvas. Smagais kāpiens uz augšu pat dienā liktu reibt galvai, nerunājot par slepenajām briesmām, kādas slēpa krūmi, jaunie kociņi, kā ari gadsimtu gaitā lietus bojātie pakāpieni un izkustinātie akmeņi. Lai, uzkāpjot uz vaļīga akmens, tumsā nezustu līdzsvars, tā noturēšanai vajadzēja veltīt visu spēku un uzmanību. Paša drošība viņu raizēja maz, jo citādi viņš nebūtu riskējis ļaut sevi sakost čūskām vai nošaut sargiem. Visvairāk viņš raizējās par dārgajiem priekšmetiem mugursomā un jo īpaši par svēto, segā ietīto trauku pie krūtīm. Viņš nedrīkstēja pakrist un to sasist. Tas nebūtu piedodami. Pilnīgi droši tas aizdotu dieviem dusmas.

Ar sāpošiem ceļgaliem, sviedriem noplūdis, Balams-Akabs kāpa augšup un skaitīja. Tikai tā varēja noteikt, cik tālu viņš ticis, jo krūmi un kociņi neļāva saskatīt tempļa taisnstūri vai citādus virsotnes apveidus. Desmit, vienpadsmit, divpadsmit… Simt četri, simt pieci un… Viņš elpoja ar piepūli. Divi simti astoņdesmit deviņi. Divi simti… Nu jau drīz, viņš nodomāja. Pret zvaigžņotajām debesīm jau kļuva redzama virsotne. Trīs simti… Visbeidzot, sirdij skaļi pukstot, viņš sasniedza līdzenu virsmu tempļa priekšā.

Trīs simti sešdesmit pieci. Šis svētais skaitlis nozīmēja dienu skaitu saules kalendārā, ko Balama-Akaba senči bija izveidojuši ilgi pirms spāniešu iekarotāju ierašanās Jukatanā 1500. gadā. Piramīda sevī iemiesoja arī citus svētus skaitļus, piemēram, divdesmit terases nozīmēja divdesmit dienu posmu, kuros senči bija sadalījuši īsāko, divi simti sešdesmit dienu garo ceremoniālo gadu. Sākotnēji gar kāpņu malām un templi bija izvietoti piecdesmit divi čūsku akmens tēli, jo laiks attīstījās piecdesmit divus gadus ilgos laika lokos.

Maigi noliekot zemē segu un attinot dārgo trauku, Balama- Akaba prātu nodarbināja tieši šie cikli. Pēc izskata trauks ne ar ko neizcēlās. Platumā tas sniedzās no elkoņa līdz īkšķim un bija īkšķa biezumā. Tas bija vecs, katrā ziņā ļoti vecs, nebija izkrāsots mirdzošās krāsās, tā iekšpuse bija nespodri tumša, un nezinātājs to sauktu pat par neglītu.

Loki, domāja Balams-Akabs. Kad nu trauku vairs nevajadzēja sargāt, viņš sāka strauji darboties, noņēma mugursomu, izvilka no tās obsidiāna nazi, garu, ar dzelkšņiem piespraudītu auklu un vīģeskoka mizas papīra strēmeles. Viņš strauji novilka sviedriem piemirkušo kreklu un atklāja kalsnās krūtis nakts dievam.

Loki, cikli, apgriezieni. Balams-Akabs nostājās pretī tempļa ieejai ar seju uz austrumiem, pretī atdzimšanas simbolam, saulei, kas katru dienu sāk savu ciklu no turienes. No šīs augstās vietas piramīdas apkārtne bija pārredzama tālu. Pat tumsā varēja ieraudzīt lielu klajumu, kuru iebrucēji bija padarījuši kailu. Ceturtdaļ- jūdzi pa labi rēgojās pelēka josla, kas iezīmēja skrejceļu. Bija saskatāms arī milzum daudz lielu jau uzslietu telšu un no nogāztajiem kokiem uzbūvēta baļķu guļbūve. Bija redzami arī vairāki no džungļiem neieraudzīti ugunskuri un bruņotu sargu ēnas. Drīz te ieradīsies vēl citas lidmašīnas ar papildu tehniku un iekarotājiem. Gigantiski helikopteri pa gaisu atvedīs arī citas smagas mašīnas. Apvidus tiks vēl vairāk apgānīts. Buldozeri jau cauri džungļiem šķūrēja ceļu. Vajadzēja rīkoties, lai to nepieļautu.

Cikli, apgriezieni. Balama-Akaba tēvs bija stāstījis, ka viņa vārdam ciemā ir īpaša nozīme. Pirms daudziem gadsimtiem Ba- lama-Akaba vārdabrālis bija vadījis karavīru pulku, kas mēģināja padzīt spāniešus no Jukatanas. Cīņas bija ilgušas vairākus gadus, līdz Balama-Akaba vārdabrālis tika noķerts, sacirsts gabalos un sadedzināts. Taču dumpinieka slava nebija izzudusi arī pēc viņa nāves, tā bija nonākusi līdz tagadējai paaudzei, un Balams-Akabs lepojās ar savu vārdu.

Bet viņa vārds uzlika ari pienākumus. Šis un ne cits vārds bija iedots ne nejaušības dēļ. Vēsture attīstījās tikpat cikliski, cik periodiski. Maiji vēl un vēlreiz bija sacēlušies pret apspiedējiem. Palikuši bez savas kultūras, iejūgti verdzībā, maiji bija sacēlušies septiņpadsmitajā gadsimtā, tad deviņpadsmitajā gadsimtā, bet pēdējo reizi šī gadsimta sākumā. Ik reizi viņi bija nežēlīgi sakauti. Vairoties no atmaksas un svešinieku atnestajām briesmīgajām slimībām, daudziem nācās atkāpties uz džungļu visattālākajiem rajoniem.

Un nu svešinieki bija atnākuši atkal. Balams-Akabs zināja, ka viņi jāaptur, lai netiktu iznīcināts viss viņa ciemats. Loki, cikli, apgriezieni. Viņš bija te nācis upurēt dieviem, iegūt viņu gud- ribu un izlūgties padomu. Vajadzēja kādu, kas norāda ceļu. Viņa vārdabrālis sešpadsmitajā gadsimtā noteikti bija veicis šo rituālu, tagad tas tiks atkārtots.

Balams-Akabs pacēla uz augšu obsidiāna nazi. Melnais vulkāniskais stikls - "zibens bultas nags" - bija nosmailināts kā sti- lets. Viņš pacēla to līdz izbāztās mēles apakšai un, nelikdamies zinis par sāpēm, grūda uz augšu. Darāmo varēja veikt, tikai iekožot mēli zobos, lai slidenā miesa nemuktu no asmens. No mēles, apslacīdamas roku, izplūda asinis. Viņš no uzbudinājuma trīcēja.

Nerēķinoties ne ar ko, Balams-Akabs grūda obsidiāna nazi uz augšu un izvilka tikai tad, kad mēle bija caurdurta un nazis no- skrapstēja gar augšzobiem. Acīs saskrēja asaras. Viņš apslāpēja vaidu. Nelaizdams vaļā zobos iekosto mēli, viņš nolika zemē nazi un paņēma ar dzelkšņiem piesprausto auklu. Tāpat kā senči, viņš ievēra auklu mēles caurumā un sāka vilkt uz augšu. Vairs ne no mitruma vai piepūles, bet no milzu sāpēm pār seju tecēja sviedri. Pirmais ērkšķis nonāca pie cauruma mēlē. Ērkšķis ķērās, bet viņš tomēr izvilka to cauri. Pa auklu lejup tecēja asinis. Viņš nemitējās vilkt, un drīz nākamais ērkšķis bija cauri mēlei. Un turpmākais. Asinis plūda uz leju un slacīja zem auklas gala dārgajā traukā saliktās papīra strēmeles.

Templī aiz muguras varēja redzēt Balama-Akaba senču attēlus, arī viņi bija izpildījuši šo rituālu. Dažkārt karalis bija caurdūris peni un vilcis auklu ar ērkšķiem caur to, nevis caur mēli. Lai ari kāda ķermeņa daļa tika izmantota, mērķis bija viens - caur asinīm un sāpēm panākt tādu apziņas stāvokli, kas ļauj sazināties ar Viņsauli, saprast dievu padomu un viņu gribu.

Zūdot spēkiem, Balams-Akabs saļima trauka priekšā uz ceļiem, it kā pielūgtu tajā saliktās asiņainā papīra strēmeles. Izvilcis cauri mēlei visu auklu ar dzelkšņiem, viņš to ielika traukā ar papīra strēmelēm. Pēc tam ielika tur vēl papīru, kā ari kopala sveķu vīraka lodīti. Tagad jāpaņem sērkociņš - vienīgais grozījums, kādu viņš šajā senču rituālā pieļāva, - jāaizdedzina upuris un jāpieliek tik daudz papīra, lai asinis liesmās uzvārītos un sadegtu.

Prāts kļuva neskaidrs. Neatļaudamies zaudēt samaņu, viņš svārstījās starp neprātu un apziņu. Senči nebūtu izpildījuši šo rituālu bez palīga, taču viņam vēl vajadzēja piecelties un cauri džungļiem atgriezties apmetnē.

Šķita, ka dievi uzsāk ar viņu sarunu. Kā caur miglu viņš dzirdēja dievu balsis, sajuta to klātbūtni, to…

Augums nodrebēja. Taču tās nebija satricinājuma vai sāpju trīsas. Satricinājums nāca cauri piramīdai no ārienes, no akmeņiem, uz kuriem viņš tupēja un uz kuriem viņš pildīja rituālu, no zemes, zem kuras gulēja tumsas dievs, pie kā viņš bija griezies.

Satricinājumu bija radījis dinamīta lādiņa triecienvilnis, jo spridzinātāju brigāde strādāja pat naktī. Dārds likās kā iztraucētā dieva vaids.

Balams-Akabs paņēma rokā kastīti ar sērkociņiem, uzrāva vienu un nosvieda uz papīra strēmelēm, kas svētajā traukā pārklāja asinis.

Loki.

Laiks bija iegājis jaunā lokā.

Šī svētā vieta jāatgūst.

Iekarotāji jāapkaro.

CETURTA daļa

1

Bjūkenans pamodās, noplūdis ar sviedriem, viņš jutās tik vārgs un lūpas bija tik sausas, ka nevarēja būt šaubu - viņu moka drudzis. Paņēmis no neatliekamās palīdzības paketes pāris aspirīna tablešu, viņš ielika tās mutē un, ar varu cenzdamies norīt, gandrīz apvēmās. Diena jau bija sākusies. Viņi abi ar Veidu atradās Meridā, trīssimt divdesmit divus kilometrus uz rietumiem no Kankunas, pie Meksikas līča Jukatanas pussalas pretējā pusē. At- šķiribā no Kankunas ar tās gadsimta griežu savrupnamiem no Me- ridas uzvēdīja vecā pasaule. Pilsēta kādreiz bija saukta par Rietumu puslodes Parīzi, jo agrākos, bagātākos laikos tirgotāji miljonāri bieži bija braukuši uz šejieni atpūsties un apzināti centušies padarīt Meridu līdzīgu Parīzei. Pilsētā vēl bija saglabājies daudz kas no eiropeiskās burvības, taču Bjūkenanam tik ļoti reiba galva, ka viņš nepievērsa uzmanību nedz kokiem apstādītajām avēnijām, nedz zirgu vilktajiem pajūgiem.

- Cik pulkstenis? - viņš pajautāja dziļā apātijā, jo nevēlējās skatīties pats.

-Astoņi. - Veids patlaban novietoja mašīnu stāvvietā pie tirgus, kas vēl nebija atvērts. - Vai neiebilsti, ja uz brīdi atstāšu tevi vienu?

-    Kur tu domā iet?

Veids atbildēja, taču neskaidrais prāts neko no viņa teiktā neiegaumēja.

Kad Bjūkenans pamodās nākamo reizi, Veids jau slēdza vaļā mašīnas durvis, gatavodamies iekāpt.

-    Atvaino, ka aizkavējos tik ilgi.

"Cik ilgi?" nodomāja Bjūkenans.

-    Ko tu ar to gribi teikt? - Acis skatījās kā caur miglu, mēle bija pieblīdusi. - Cik ir pulkstenis?

-    Gandrīz deviņi. Vairums veikalu vēl ciet, taču man izdevās dabūt dažas pudeles ūdens.

Veids noskrūvēja "Evian" pudelei korķi un pacēla pie Bjūkenana izkaltušajām lūpām.

Bjūkenanam likās, ka mute kā sūklis uzsūc ūdens lielāko daļu. Maza strūkliņa notecēja pār zodu. Viņš apjucis mēģināja dzert vēlreiz, un šoreiz ūdeni izdevās norīt.

-   Iedod vēl dažus aspirīnus, - balss skanēja tā, it kā rīklē rīvētos akmeņi.

-    Vai drudzis neatstājas?

Sāpīgi saviebis seju, Bjūkenans palocīja galvu.

-   Arī tās nolādētās galvassāpes neatkāpjas.

-    Turi sauju, tūlīt iedošu aspirīnu.

Bjūkenanam kreisā roka šķita vārga, bet labā pēkšņi noraustījās no jauna.

-    Labāk ieliec tieši mutē.

Veids sarauca pieri.

Bjūkenans norija aspirīnu, uzdzerdams virsū ūdeni.

-   Tev jāpadomā par spēka uzturēšanu, jo cilvēks nevar dzīvot tikai no ūdens, - sacīja Veids. - Es atnesu virtuļus, pienu un kafiju.

-    Šaubos, vai vēders ņems pretī virtuļus.

-   Tu mani baidi, - atteica Veids. - Vajadzēja iegriezties pie tā mana ārsta Kankunā.

-     Par to mēs jau runājām, - Bjūkenans noburkšķēja. - Šī valsts jāatstāj, iekams policija nav izsūtījusi manu portretu uz visām pusēm.

-    Bet kā ar apelsīnu sulu? Pamēģini iedzert kaut to.

-    Jā, - noņurdēja Bjūkenans. - Apelsīnu sulu.

Viņam izdevās iedzert trīs malkus.

-    Es pamanīju sievieti, kas pirms tirgošanās sākšanas izkravāja kastes, - paskaidroja Veids. - Viņa pārdeva man šo salmu cepuri. Tā noslēps brūci galvā. Vēl sadabūju šo serapi. Ar to var nosegt apsēju uz rokas, ejot cauri «migrācijas dienestam.

-    Labi, - vārgi piekrita Bjūkenans.

-   Pirms tam es apzvanīju vairākas aviolīnijas. Dažādības dēļ šoreiz tev uzsmaidījusi laime. "Aeromexico" reisā uz Maiami bija brīva vieta.

Bjūkenans izjuta iekšēju atvieglojumu. Nu jau drīz, viņš nodomāja. Drīz pametīšu šo zemi. Lidmašīnā radīsies iespēja pagulēt. Veids var piezvanīt, lai mani sagaida un aizved uz slimnīcu.

-    Tomēr ir viena problēma, - Veids piebilda.

-    Problēma? - Bjūkenans sadrūvējās.

-    Lidmašīna izlido divpadsmitos piecdesmit.

-    Tik vēlu? Tātad… pēc četrām stundām.

-    Tas bija pirmais tuvākais reiss. Bija arī agrāks reiss uz Hjūstonu. Arī tajā lidmašīnā ir vieta, tikai pa ceļam tā nolaižas.

-    Kāda man daļa par nolaišanos pa ceļam? Kāpēc nepaņēmi biļeti?

-Tāpēc, ka nolaišanās paredzēta Kosumelā, un cilvēks, ar kuru runāju, informēja, ka no lidmašīnas jāizkāpj un jāiekāpj par jaunu.

Cūcība, nodomāja Bjūkenans. No Kankunai tuvās Kosume- las lidostas katrā ziņā vajadzēja izvairīties. Ja nāksies atstāt lidmašīnu un vēlreiz iziet kontroli, sargs var…

-    Labi. Lai būtu divpadsmitos piecdesmit uz: Maiami, - Bjūkenans piekrita.

-    Lidostā biļeti es nevaru tev pirkt. Tas saistītu uzmanību. Turklāt kasieris gribēs redzēt Viktora Granta pasi. Reti cilvēks uztic savu pasi citam un jo īpaši, izbraucot no valsts. Ja policija bridi- nājusi lidostu darbiniekus un tie novēro, vai kāds nerīkojas aizdomīgi, tas var izrādīties pietiekami, lai tevi sāktu iztaujāt.

-    Iztaujās mūs abus. - Bjūkenans mēģināja koncentrēt skatienu. -Tu mani pārliecināji. Biļeti nopirkšu es pats. - Viņš paskatījās pa mašīnas logu uz satiksmi, kas bija kļuvusi intensīvāka, un neapmierināts sarauca pieri pret gājējiem, kas spraucās garām.

-   Tūlīt vajadzētu doties izbraukumā pa pilsētu, jo stāvēšana uz vietas dara mani nemierīgu.

-    Labi.

Kamēr Veids sagaidīja izdevīgu brīdi, lai iesprauktos mašīnu plūsmā, Bjūkenans ar trīcošo roku izvilka no aizmugures kabatas ūdensdrošu plastmasas paketi.

-    Eda Potcra identitātes apliecība un pase. Lai arī kādu pseidonīmu es izmantoju, pie manis vienmēr ir šī cilvēka dokumenti. Nekad nav iepriekš paredzams, kad tie var noderēt.

Veids paņēma plastikāta paketi.

-    Šobrīd nevaru izdot oficiālu kvīti par saņemšanu, jo neesmu paņēmis līdzi.

-    Lai kvīts iet ratā. Dod Viktora Granta dokumentus.

Veids pasniedza brūnas ādas vāciņus ar pasi.

To paņemot, Bjūkenans juta, kā Eds Poters izgaist un apziņā iegulst Viktors Grants. Novārdzis un nepavisam ne možs, viņš pēc veca ieraduma tūlīt sāka iztēloties jaunā tēla rakstura iezīmes (itāliešu ēdieni, diksilends). Vienlaikus viņš atvēra vāciņus un pārbaudīja to saturu.

-    Vari neraizēties, tur ir viss, - Veids sacīja. - Ari tūrista

karte.

-    Es tomēr raizējos. - Bjūkenans pārskatīja dokumentus.

-    Tikai tāpēc esmu nodzīvojis tik ilgi. Nekad nepaļaujos tikai un vienīgi uz cita vārdiem… Tā, labi. Ir tūrista karte un viss pārējais. Kur pudelīte ar aspirīnu?

-    Vai tiešām tev vēl sāp galva? - Veids sāka izrādīt nemieru.

-Turklāt sāpes pieņemas spēkā. - Bjūkenans neuzticējās tri- cošajai labajai rokai. Ar kreiso stingo roku viņš iemeta mutē vēl dažas aspirīna ripiņas un uzdzēra virsū apelsīnu sulu.

-    Vai tu noteikti gribi lidot?

-    Vii gribu? Nē. Bet nav jau kur sprukt. Lai tas paliek, - Bjūkenans atteica. - Tagad izskatīsim visus jautājumus pēc kārtas. Kankunā daudz kas palika pusratā, - Viņš elpoja ar grūtībām, trūka spara. - Te ir manas atslēgas. Pēc atgriešanās Kankunā aizslēdz firmas kantori. Tu zini, no kā tas tika īrēts. Piezvani un pasaki, ka esmu savu biznesu izbeidzis. Pasaki, ka īres maksas pārpalikumu saimnieks var paturēt un ka atslēgas tiks nosūtītas, tiklīdz būsi savācis mantas.

-    Labi.

-    Tāpat izdari ar dzīvokli. Likvidē mani. Tu zini, kur atrodas manas mītnes Akapulko, Puertovaljartā un citos kūrortos. Likvidē mani visās tajās vietās. - Galva Bjūkenanam pulsēja. - Kas vēl? Vai vari iedomāties?

-Jā. - Braucot pa Maiju bulvāri, Meridas galveno maģistrāli, un gaidot Veida atbildi, Bjūkenans pat neievēroja ar zāli klātās saliņas starp joslām.

-    Kontaktpersonas, kuras tu esi savervējis katrā vietā, - sacīja Veids. - Cilvēki būs neizpratnē, kur tu esi nozudis. Viņi izrādīs par to interesi. Nepieciešams likvidēt tevi arī viņu dzīvē.

Protams, nosprieda Bjūkenans. Kā es biju to aizmirsis? Esmu vēl vairāk izsists no ritma, nekā domāju. Tāda izklaidība nekur neder.

-    Vai atceries, kurās vietās es noliku viņiem ziņojumus?

Veids palocīja galvu.

-   Es atstāšu viņiem visiem pa zīmītei, kurā atsaukšos uz problēmām ar policiju, un pievienošu pēdējo samaksu, kas būs pietiekami liela, lai viņi nevārstītu muti.

Bjūkenans iegrima domās.

-    Vai tas būtu viss? Vienmēr ir kāda pēdējā detaļa, kāds sīkums.

-    Ja arī ir, es nevaru iedomāties, kas…

-    Bagāža. Ja iešu pirkt biļeti bez bagāžas, tas saistīs uzmanību.

Veids nobrauca no Maiju bulvāra un apstājās sānielā. Veikali jau darbojās.

-   Man nav spēka nest kaut ko smagu. Paskaties ceļasomu ar skrituļiem. - Bjūkenans nosauca sava apģērba izmērus. - Vajadzīga apakšveļa, zeķes, T krekliņi…

-    Zinu, viss kā parasti. - Veids izkāpa no forda. - Es tikšu ar to galā, Bjūkenan, esmu ar to jau nodarbojies.

-    Kaut tevi nelabais!

-Ko?

-    Es teicu, nesauc mani par Bjūkenanu! Es esmu Viktors Grants.

-    Labi, Viktor, - Veids sausi atbildēja. - Es nevēlos, ka tu aizmirsti, kas esi. - Jau verot ciet mašīnas durvis, viņš apstājās. - Kamēr apgūsi jauno lomu, tas ir, kamēr nesunīsi mani, mēģini apēst kādu virtuli. Tu esi tik vārgs, ka lidostā novelsies vēl uz deguna.

Bjūkenans noskatījās, kā nedaudz plikpaurainais, nedaudz uzbarojies vīrs citronkrāsas polokreklā nozūd ļaužu drūzmā. Pēc tam viņš aizslēdza durvis, atlieca atpakaļ galvu un pamanīja, ka trīc labā roka. Piepeši pār visu augumu pārskrēja drebuļi. Drudzis, viņš nodomāja. Tas nu mani ir nogrābis. Esmu zaudējis savaldību. Veids ir mans glābējs. Ko es daru? Vai gribu padarīt viņu traku?

Bjūkenans atdūrās ar kājām pret virtuļu maisiņu uz grīdas. Iedomājoties par ēšanu, kļuva nelabi. Tāpat kā no sāpēm plecā. Un galvā. Viņš nodrebinājās. Vēl dažas stundas pacieties, viņš sev teica. Vēl tikai jātiek cauri lidostai. Ar piespiešanos viņš iedzēra apelsīnu sulu. No saldi skābenās garšas sametās šķērmi. Viktors Grants, koncentrēdamies viņš sacīja pats sev un pret savu gribu košļāja virtuli. Šķīries. Fortloderdeila. Nodarbošanās - izpriecu laivu aprīkošana. Uzstāda elektroniskās iekārtas. Viktors…

Veidam atslēdzot mašīnu un nometot uz pakaļējā sēdekļa ceļasomu, viņš sarāvās.

-    Tu izskaties briesmīgi, - Veids sacīja. - Es atnesu tualetes piederumus - skuvekli, ziepju putas, zobu pastu…

2

Viņi piebrauca pie mežaina parka ar sabiedriskajām labierīcībām. Veids aizbultēja durvis un pieturēja Bjūkenanu, kamēr viņš virs izlietnes centās noskūties, cik nu labi prata. Viņš mēģināja sasukāt asinīm pieķepušos matus, taču bez jūtama rezultāta, tāpēc nolēma, ka noteikti jāizmanto Veida nopirktā salmu cepure. Viņš iztīrīja zobus ar ūdeni no pudeles un, daudzmaz sakopies, sāka justies drusku labāk. Krekls un bikses, no kurām jūras ūdens bija izskalojis asinis tā, lai nesaistītu uzmanību, dienas gaismā izskatījās nepiedodami netīri un saņurcīti. Viņš uzvilka Veida sagādātu svaigu kreklu un tīras bikses. Atstājis labierīcības, Bjūkenans iebāza netīrās drēbes ceļasomā uz forda pakaļējā sēdekļa. Tā kā "Seiko" pulkstenis piederēja nu jau izbijušajam Edam Poteram, viņš samainīja to ar jaunajai identitātei piemēroto Veida "Timex".

Tikmēr pienāca vienpadsmit.

-    Laiks doties ceļā, - ierunājās Veids.

Lidosta atšķirībā no lielās un gleznainās pilsētas bija neparasti maza un noplukuši. Veidam izdevās atrast stāvvietu mašīnai tās priekšā.

-    Es aiznesīšu ceļasomu līdz ieejai. Pēc tam…

-    Saprotu.

Ejot uz lidostas durvīm, Bjūkenans nevērīgi palūkojās visapkārt un nopētīja apkārtni. Šķiet, neviens nepievērsa viņam uzmanību. Viņš sakopoja visus spēkus, lai noturētos taisni un neatklātu vājumu. Durvju priekšā viņš paspieda Veidam roku.

-    Paldies! Vairākas reizes es atļāvos būt neapmierināts. Es…

-    Par to neraizējies. Mums nav jānodarbojas ar priekšvēlēšanu izrādīšanos. - Veids nelaida vaļā Bjūkenana labo roku. - Tev kaut kas nav īsti kārtībā ar pirkstiem. Tie raustās.

-Tas nekas.

Veids savilka pieri.

-   Protams. Uz redzēšanos, Viktor! - viņš uzsvēra pseidonīmu. - Veiksmīgu lidojumu!

- Es ceru, ka tā būs.

Bjūkenans pārbaudīja, vai serape kārtīgi nosegusi ievainoto plecu. Paņēmis ceļasomu aiz velkamā roktura, viņš iegāja lidostā.

3

Lidostā radās vairāki iespaidi vienlaikus. Tā bija šaura, tveicīga, maza un pieblīvēta. Likās, ka visi, atskaitot dažus angļus, kustas palēnināti. Būdams starp šiem angļiem, Bjūkenans pievērsa sev meksikāņu ceļotāju uzmanību, un, spiežoties cauri drūzmai, no kuras piemetās klaustrofobija, Bjūkenans juta, ka viņu vēro daudzas acis. Viņš jutās slābans, svīda kā visi un vēlējās, kaut lidostā būtu ierīkoti gaisa kondicionētāji. Cenzdamies radīt par sevi stabilu iespaidu, viņš nodomāja, ka vismaz šie apstākļi var izskaidrot viņa slimīgo izskatu. Viņš iestājās rindā pie "Aeromexico " biļešu kases. Pēc pusstundas viņš nostājās pievilcīgas darbinieces priekšā un spāniski izstāstīja savu vajadzību. Kad noskaidrojās, ka viņa neko nezina par Viktoram Grantam rezervētajām biļetēm, Bjūkenanam sirds sažņaudzās. Bet tad viņa ieraudzīja Granta vārdu datora ekrānā un ļoti rūpīgi nokārtoja visus ceļošanai vajadzīgos dokumentus.

- Gracias! - Pasteidzies, Bjūkenans domās noteica. Kājas vairs negribēja turēt.

Darbiniece ar vēl lielāku rūpību uzsita pa datora taustiņiem un pagaidīja, līdz tikpat lēnām tika izdrukāta biļete.

Beidzot Bjūkenans saņēma biļeti, vēlreiz pateica "gracias", pagriezās un, vilkdams ceļasomu, spiedās cauri drūzmai - šoreiz uz ceļojuma drošības kontrolpunkta rentgena iekārtu un metālu detektoru. Sajūta bija tāda, it kā viņš murgos bristu pa dubļiem. Uz bridi acu priekšā viss sagriezās, taču pēc brīža adrenalīna pieplūdums atdeva enerģiju. Viņš bija tik nestabils uz kājām, ka gandrīz uzgrūdās metāla detektora statnim, taču sakopoja spēkus un ar kreiso roku uzlika ceļasomu uz konveijera lentes. Detektors neiepīkstējās. Apmierināts, ka drošības dienests neizrāda interesi, Bjūkenans nocēla ceļasomu no konveijera lentes pretējā pusē un pacietīgi spraucās cauri drūzmai tālāk. No karstuma galvassāpes kļuva stiprākas. Lai neizrādītu sāpes, kādas sagādāja nejaušie pieskārieni plecam, vajadzēja valdīties sakostiem zobiem. Nu jau tikpat kā viss kārtībā, viņš nodomāj^. Vēl divi kontrolpunkti, un cauri būs. Viņš iestājās rindā uz muitas pārbaudi. Meksikā pret daudz ko izturējās nevērīgi, atskaitot sēnu mākslas priekšmetu nelikumīgu izvešanu. Izkāmējis muitas ierēdnis norādīja uz ceļasomu.

- Abralo. Atveriet! - Nevarēja teikt, ka viņš izskatītos apmierināts.

Piepūlējot sāpošos muskuļus, Bjūkenans paklausīja.

Ierēdnis apgrābstīja drēbes, neko aizdomīgu neatradis, drūmi paskatījās un pamāja ar roku, lai iet.

Bjūkenans devās tālāk. Vairs tikai viens kontrolpunkts, viņš domāja. Emigrācijas dienests. Vēl jāuzrāda tūrista karte un jāsamaksā piecpadsmit dolāru lielā izbraukšanas nodeva.

Un jācer, ka emigrācijas dienestā nav policijas skices ar manu attēlu.

Piesardzīgi virzoties cauri pūlim, Bjūkenans izdzirdēja aiz muguras rosību. Viņš pagriezās un ieraudzīja gara auguma amerikāni, kas centās aizspraukties garām spānietei ar trim bērniem. Amerikānim bija sirmpelēka bārda, mugurā bezgaumīgs krekls ar dzelteni sarkaniem plankumiem. Savā gaitā uz priekšu viļņodams pūli, viņš nesa sporta somu un kaut ko zem deguna murmināja.

Pūļa viļņošanās sasniedza Bjūkenanu. Cilvēku saspiestam no visām pusēm, viņam nebija iespējams izvairīties. Uzgrūžoties kādam, kuru savukārt bija pagrūdis cits, vajadzēja pai katru cenu noturēties kājās. Bjūkenans turējās uz kājām pārāk vārgi, tāpēc atlika cerēt, ka citu vidū viņš noturēsies stāvus. Kad vilnis nonāca līdz viņam, cilvēks pirms viņa negaidīti pagājās uz priekšu. Bjūkenans juta, kā no grūdiena mugurā saliecas ceļgali, un centās ar roku kaut kur pieķerties. Taču tajā mirklī nākamais grūdiens trāpīja labo plecu. Apžilbis tik stipri, ka acu priekšā sagriezās dzirksteles, viņš nokrita. Labajam plecam triecoties pret betona grīdu, sāpes piepeši sajūtas pārvērta un viss kļuva spilgts un skaidrs. Sviedri no pieres uzšļācās grīdai. Ievainotais plecs bija saņēmis tik spēcīgu triecienu, ka viņš gandrīz iekliedzās.

Neuzdrīkstēdamies pievērst uzmanību, Bjūkenans mēģināja piecelties. Pieslējies kājās un sakārtojis serapi virs ievainotā pleca, cauri drūzmai viņš palūkojās uz priekšu un konstatēja, ka emigrācijas kontrolē strādājošie visu uzmanību velta tūristu karšu un izbraukšanas nodevas savākšanai un nez vai ir pamanījuši, kas atgadījies.

Ticis pie kontrolpunkta, viņš, neredzot policijas skici, atvieglots uzelpoja. Taču lidostas gaiss bija tik smacējošs, ka sviedri plūda straumēm, pilēdami uz pirkstiem, krūtis un rokas kļuva slidenas.

Viņš noslaucīja kreiso roku gar biksēm, izvilka no krekla kabatas dzelteno karti un piecpadsmit dolārus un sniedza kontrolierim. Ņemot karti un naudu, kontrolieris pat nepaskatījās. Bet tad viņš piepeši saasināja uzmanību, pameta sānisku mirkli, sarauca pieri un pacēla roku.

-    Pasaporte, por favor.

"Kāpēc?" Bjūkenans nelaimīgs nodomāja. "Viņš nesalīdzināja mani ar kādu attēlu. Es pat neredzēju ko tamlīdzīgu. Ja attēls ir, tas atrodas dienesta telpās. Redzot dienā tik daudzas sejas, pārbaudītājs nekādā ziņā attēlu skaidri nevar atcerēties. Sasodīts, kāpēc es tiku apturēts?"

Bjūkenans ar kreiso roku pasniedza pasi. Virsnieks to atvēra, salīdzināja Bjūkenana seju ar fotogrāfiju, izlasīja pases datus un vēlreiz caur pieri paskatījās uz Bjūkenanu.

-      Senor Grant, venga conmigo. Nāciet man līdzi!

Bjūkenans centās izrādīt piedienīgu neizpratni.

-   Por que? - viņš noprasīja. - Kāpēc? Vai kaut kas nav kārtībā?

Virsnieks paskatījās ciešāk un norādīja uz Bjūkenana labo plecu. Bjūkenans paskatījās un, par spīti šokam, nekādu reakciju neizrādīja.

Serape uz pleca bija asinssarkana. Iedomātie sviedri īstenībā bija asinis, kas tecēja pa roku un pilēja no pirkstiem. Ak kungs, viņš nodomāja. Krītot noteikti atgājusi vaļā kāda šuve uz pleca.

Virsnieks norādīja ar roku uz durvīm.

-    Venga conmigo. Usted necesita un medico. Jums nepieciešams ārsts.

-   Esnada. No es importante, - Bjūkenans iebilda. - Nav jau nekas nopietns, tikai sīks ievainojums. Jānomaina apsējs. Vannas- istabā es varu to izdarīt viens divi un pagūt uz lidmašīnu.

Virsnieks uzlika labo roku uz pistoles maksts un atkārtoja - šoreiz jau stingrāk:

-    Jūs nāksiet līdzi nekavējoties.

Mēģinādams pieņemt tādu izskatu, it kā asins tecēšana no pleca būtu gluži dabiska parādība, Bjūkenans tēlotā mierā kopā ar virsnieku devās uz durvīm. Cerību izbēgt nebija. Viņu noķertu, kad viņš cauri drūzmai vēl nebūtu ticis līdz lidostas izejas durvīm. Vienīgā iespēja bija melot, taču nez vai virsnieku, kad tas ieraudzīs ievainojumu plecā, paskaidrojums apmierinās. Sekos jautājumi. Milzum daudz jautājumu. Un, ja policija portreta skici vēl nav atsūtījusi, tad ļoti iespējams, ka tikmēr tā pienāks. Uz Maiami reisu divpadsmitos piecdesmit viņš vairs netiks. Daudz netrūka, viņš nodomāja.

4

Atšķirībā no Savienotajām Valstīm, kur uzskata, ka cilvēks nav vainīgs, iekams vaina nav pierādīta, Meksikas likumi balstās uz Napoleona kodeksu, kas uzskata, ka cilvēks ir vainīgs līdz brīdim, kamēr tiek pierādīta viņa nevainība. Apcietināto nebrīdina, ka viņam ir tiesības klusēt un, ja viņš nevar atļauties advokātu, ar to tiks nodrošināts. Te neatzīst personas neaizskaramību un tiesības uz ātru lietas izskatīšanu. Meksikā šie jēdzieni izraisa smīnu. Cietumniekam tiesību nav.

Appelējušo, blusu pilno divdesmit pēdas garo un piecpadsmit pēdas plato kameru ar cauru jumtu un dobuļainu betona grīdu Bjūkenans dalīja ar vēl divdesmit nožēlojami ģērbtiem cietumniekiem, lielākoties dzērājiem un zagļiem. Lai kādam neuzdurtos un tādējādi neizraisītu kautiņu, Bjūkenans centās stāvēt vienā vietā ar muguru pret sienu. Kamēr pārējie gulēja uz netīriem salmiem pa visu grīdu, viņš noslīga gar sienu un, uzlicis galvu uz ceļgaliem, snauda. Pirms iešanas uz caurumu grīdā kameras stūri, kas aizstāja tualeti, viņš cietās, cik ilgi spēja. Par spīti reibonim, gaidīdams uzbrukumu, viņš centās būt modrs. Būdams yanqui, viņš bija nepārprotams uzbrukuma objekts, viņam gan nebija pulksteņa vai kabatas portfeļa, ko atņemt, tomēr apģērbs, bet jo īpaši kurpes labākas nekā tiem, kam atteikties no šāda guvuma bija grūti.

Lielāko daļu laika Bjūkenans tomēr pavadīja ārpus kameras, un tur uzbruka nevis cietumnieki, bet sargi. Ceļā no kameras uz pratināšanas telpu viņš tika stumdīts, klupināts un grūsts uz leju pa kāpnēm. Pratināšanas laikā viņu bakstīja ar steku un sita ar gumijas šļūtenes galu - nekad ne pa galvu vai seju, bet vienmēr vietās, kur nobrāzumus sedza apģērbs. Bjūkenans tā arī nesaprata, kas izmeklētājiem lika izturēties tik izsmalcināti. Varbūt viņus piebremzēja bailes no politiskām sekām, jo Bjūkenans bija ASV pilsonis. Tomēr, krītot kopā ar koka krēslu, pie kura Bjūkenans bija piesiets, viņš uz betona grīdas ieguva jaunu galvas traumu. Papildu sāpēm no ievainojuma ar laivu, kurš bija iegūts Kankunā, peldot pāri kanālam, māca nelaba dūša un acīs viss dubultojās. Ja Meri- das cietuma ārsts nebūtu sašuvis ievainoto plecu un no jauna apsējis, viņš droši vien būtu miris no asins zuduma vai infekcijas. Ārstu, protams, bija vadījusi nevis līdzcietība, bet praktisks apsvērums, ka mirušais nespēj atbildēt uz jautājumiem. Bjūkenans bija sastapies ar šādu loģiku jau agrāk un zināja - tiklīdz izmeklētāji dabūs atbildes uz jautājumiem, kuri viņus interesē, nekādas medicīniska rakstura laipnības vairs netiks izrādītas.

Šis bija viens, gan ne svarīgākais iemesls, kāpēc izmeklētāji neuzzināja neko tādu, ko cerēja izdzirdēt. Galvenais iemesls, protams, bija tas, ka atzīstoties viņš pārkāptu profesionāļa uzvedības kodeksu. Klusējot Bjūkenans ieguva trīs priekšrocības. Pirmkārt, pratinātāji lietoja neveiklas un brutālas metodes, kuras bija daudz vieglāk izturamas nekā elektriskā šoka prasmīga izmantošana kombinācijā ar tādiem medikamentiem kā nātrija amitāls, kas nevēlēšanos atbildēt uz jautājumiem padara neiespējamu. Otrkārt, ievainojums galvā un plecā bija padarījis viņu tik vārgu, ka uzradu- sies tendence mocību laikā ātri zaudēt samaņu nodrošināja ķermenim savdabīgu anestēziju.

Treškārt, viņam bija scenārijs, kas jāievēro, loma un tātad uzvedības programma. Ja viņu noķertu, primārais noteikums bija tāds, ka nekādā ziņā nedrīkst teikt patiesību. Ak jā, kaut ko no patiesības varēja izmantot, lai safabricētu melus. Bet par visas patiesības teikšanu nevarēja būt ne runas. Atzīstoties, ka viņš nogalinājis trīs meksikāņus, ka tie bijuši narkotiku izplatītāji un ka viņš darbojies slepenas ASV armijas nodaļas uzdevumā, uz laiku viņš savu dzīvību glābtu. Taču šai dzīvībai nebūtu vērtības. Par mācību, ka Savienotās Valstis iejaukušās Meksikas iekšējās lietās, viņš dabūtu ilgtermiņa sodu, kuru nāktos izciest Meksikas cietumos. Labi zinot tur valdošo nežēlību, īpaši pret yanquis, tas visdrīzāk būtu līdzvērtīgs nāvessodam. Ja Meksika demonstrētu labo gribu un izdotu viņu Savienotajām Valstīm (apmaiņai pret kādiem atvieglojumiem), savstarpējās vienošanās neievērošanas dēļ priekšniecība padarītu dzīvi par murgu.

5

- Viktors Grants, - Bjūkenanu uzrunāja resns izmeklētājs ar bārdu un melniem, atpakaļ atglaustiem, spīdīgiem matiem. Viņš atradās nelielā, vienkāršā istabā ar vienu vienīgu solu, uz kura sēdēja izmeklētājs, un krēslu, pie kura bija piesiets Bjūkenans. Nosvīdušais izmeklētājs ar apaļo seju vārdus "Viktors Grants" izrunāja gandrīz ar tādu pašu izteiksmi kā "caureja".

-   Pareizi. - Bjūkenanam rīkle bija tik ļoti izkaltusi, ka balss čērkstēja, bet ķermenis zaudējis tik daudz ūdens, ka viņš sen bija pārstājis svīst. Viena cieši apsietās virves cilpa griezās ievainotajā un sašūtajā plecā.

-    Nolādēts, runā spāniski!

-   Bet es neprotu spāniski, - Bjūkenans smagi elsoja. - Vismaz ne tik labi. Vienīgi dažus vārdus. - Kā vienu no savām īpašībām viņš bija izvēlējies spāņu valodas nezināšanu. Tā vienmēr bija iespējams izlikties, ka jautājums nav saprasts.

-    Cabron, Meridas lidostā ar emigrācijas dienesta darbinieku tu runāji spāniski!

-   Jā, taisnība, - Bjūkenans nodūra galvu. - Dažas vienkāršas frāzes. Es to saucu par izdzīvošanas minimumu.

-    Izdzīvošanas? - dobjā balsī aiz muguras noprasīja sargs, saķēra Bjūkenanu aiz matiem un uzrāva galvu augšup. - Ja gribi palikt dzīvs un saglabāt uz galvas matus, tu runāsi spāniski.

-    Un poco. - Bjūkenans izelpoja. - Mazdrusciņ. Tik vien es

zinu.

-    Kāpēc tu Kankunā nogalināji trīs vīrus?

-    Par ko jūs runājat? Es nevienu neesmu nogalinājis.

Smagnējais izmeklētājs sasvīdušā formastērpā, vēderam līgojoties, pieslējās kājās, pieslāja cieši klāt pie Bjūkenana un iegrūda sejā policijā zīmēto portreta skici. Tieši tādu skici emigrācijas dienesta darbinieks bija pamanījis Meridas lidostā blakus faksam istabā, kurā Bjūkenanu bija ievedis, lai noskaidrotu asiņošanas iemeslu.

-    Vai šis zīmējums neko neatgādina? - pratinātājs uzrēca. - Ciertamente, es par to esmu pilnīgi drošs. Dios, s(. Tas atgādina tevi. Mums ir arī liecinieks, jūsu pašu yanquit kas redzējis tevi Kankunā nogalinām trīs vīrus.

-    Es jau teicu, ka nezinu, par ko jūs runājat! - Bjūkenans nikni paskatījās. - Tas zīmējums atgādina mani tikpat lielā mērā kā vēl dažus simtus tūkstošus citu amerikāņu. - Bjūkenans savu piesmakušo balsi nepārpūlēja. - Tas var būt jebkurš. - Viņš ieelpoja. - Es atzīstu, ka pirms dažām dienām biju Kankunā. - Viņš aplaizīja sakaltušās lūpas. - Taču par slepkavībām es neko nezinu.

-   Tie ir meli! - Izmeklētājs pacēla gumijas caurules gabalu un zvēla Bjūkenanam pa vēderu.

Bjūkenans nostenējās. Virvju dēļ, kas saistīja pie krēsla, viņš nespēja pat saliekties. Ja viņš nebūtu redzējis, ka smagnējais vīrs lempīgi atvēzē cauruli, tad viņifnebūtu varējis saspringt vēderu. Izlikdamies, ka sitiens bijis stiprāks nekā īstenībā, viņš aizvēra acis un atsvieda galvu atpakaļ.

-    Neuzskati mani par muļķi! - izmeklētājs bļaustījās. - Atzīsties, tu melo!

-Nē, - murmināja Bjūkenans. - Melo jūsu liecinieks.- Viņš notrīcēja. - Ja vien tāds ir. No kurienes viņš varēja rasties? Es nevienu neesmu nogalinājis. Es nezinu neko par…

Uz katru izmeklētāja zvēlienu Bjūkenans pamanījās saviebties, dziļi ieelpot un atpūsties. Policijā maks un pulkstenis bija atņemti, tāpēc nebija iespējams pat mēģināt izmeklētāju uzpirkt. Bija gan jāšaubās, vai šoreiz piekukuļošana līdzētu. Tagadējā situācijā mēģināt kādu uzpirkt nozīmētu atzīt vainu. Vispareizāk bija tēlot sākto lomu tālāk un sašutušam aizstāvēt sevi, apgalvojot, ka nav vainīgs.

Izmeklētājs pacēla Bjūkenana pasi un tikpat nicīgi atkārtoja:

-    Viktors Grants.

-Jā.

-    Pat fotogrāfija pasē līdzinās skicei.

-    Skicei nav ne mazākās vērtības, - Bjūkenans protestēja. - Tā vairāk atgādina desmit gadus veca bērna zīmējumu.

Izmeklētājs uzsita ar gumijas cauruli pa Bjūkenana ievainoto

plecu.

-    Ar ko tu nodarbojies?

Saviebis seju, Bjūkenans izstāstīja savu leģendu.

Izmeklētājs uzsita pa ievainojumu stiprāk.

-    Un kas tev bija darāms Meksikā?

Vaikstldamies vēl negantāk, Bjūkenans nosauca klienta vārdu, pie kura it kā bija ieradies. Varēja just, kā ievainojums zem apsēja uztūkst. Ar katru izmeklētāja sitienu sāpes palielinājās, it kā plecs gribētu uzsprāgt.

-Tātad tu apgalvo, ka ieradies Meksikā darīšanās, nevis papriecāties?

-    Ierašanās Meksikā arvien sagādā prieku, vai tā nav? - Bjūkenans pameta sānisku skatienu uz gumijas cauruli, ar kuru pratinātājs zvēla pa ievainojumu aizvien sāpīgāk. Aiz sāpēm acīs satumsa. Drīz viņš zaudēs samaņu.

-    Kāpēc tādā gadījumā neesi izņēmis dienesta vīzu?

Bjūkenans juta, kā no vēdera mutē kāpj skābe.

-   Es tikai dažas dienas iepriekš uzzināju, ka klients vēlas, lai ierodos. Dienesta vīzu var dabūt tikai pēc zināma laika. Dabūt tūrista vīzu ir daudz vieglāk, tāpēc izņēmu to.

Izmeklētājs iegrūda ar caurules galu Bjūkenanam zem zoda rīklē.

-    Tu esi te ieradies nelegāli.

Viņš dziļi ieskatījās Bjūkenanam acīs un atņēma no rīkles cauruli, lai Bjūkenans var parunāt.

No caurules grūdiena uztūkušajā rīklē balss ķērās.

-    Vispirms jūs apsūdzējāt mani trīs cilvēku nogalināšanā. - Elpot kļuva arvien grūtāk. - Tagad apsūdzat, ka neesmu izņēmis dienesta vīzu. Kas vēl būs? Vai domājat apsūdzēt mani arī par to, ka slapinu uz grīdas? Un es to darīšu, ja labi drīz neaizvedīšiet uz tualeti.

Cilvēks, kas stāvēja aiz muguras, sarāva Bjūkenanu aiz matiem tā, ka no acīm izsprāga asaras.

-    Tu laikam domā, ka šī lieta ir tā pa jokam.

-    Nē, varat ticēt, es uzskatu, ka šī ir (oti nopietna lieta.

-    Tikai neliekas, ka tu baidītos.

-    Mani māc bailes, patiešām māc bailes.

Izmeklētājs apmierināts staroja.

-    Bet, tā kā neesmu darījis neko no tā, ko gribat man piesiet, esmu ari pārskaities. - Bjūkenans ar piespiešanos turpināja runāt. - Man tas ir apnicis. - Ik vārds prasīja piepūli. - Es gaidu, kad ieradīsies advokāts.

Izmeklētājs izbrīnā paskatījās, bet tad, vēderam kratoties, pilnā balsī ierēcās.

-    Advokātu?

Ari sargs Bjūkenanam aiz muguras smējās.

-    Un jurisconsulto? - ņirdzīgi pārjautāja izmeklētājs. - Que tu necesitas estā un sacerdote. - Viņš uzsita Bjūkenanam ar gumijas cauruli pa stilbu. - Ko teiksi par to?

-    Es teicu, ka spāniski gandrīz neko nesaprotu.

-    Es saku, ka tev vajadzīgs garīdznieks, nevis advokāts. Ja tev, Viktor Grant, kaut kas spēj līdzēt, tad vienīgi lūgšanas.

-    Es esmu ASV pilsonis. Man ir tiesības… - Bjūkenans ilgāk vairs nespēja ciesties. Pūslis bija tik pilns, ka vairs nebija noturams. Viņš ļāva, lai tek.

Čurājot biksēs, karstais šķidrums plūda pāri krēsla sēdeklim un pilēja uz grīdas.

-   Cochino! Cūka! - Izmeklētājs sita pa Bjūkenana ievainoto plecu.

Dievs, nodomāja Bjūkenans, ļauj ātrāk zaudēt samaņu.

Izmeklētājs sagrāba Bjūkenanu aiz krekla un, apgāzdams krēslu, rāva uz priekšu.

Bjūkenans atsitās ar seju pret betona grīdu. Viņš dzirdēja, ka izmeklētājs spāniski kaut ko klaigā par lupatām un ka jāliek tam gringo uzkopt šo cūcību. Bet viņš šaubījās, vai pēc lupatu atnešanas būs vēl pie pilnas apziņas. Un, kaut arī skatiens miglojās, tas nenotika tik ātri, lai satriekts viņš nepamanītu, ka urīns ir sarkanā krāsā. Manī kaut kas ir sasists. Es čurāju asinis.

-    Vai gribi zināt manas domas, gringo? - noprasīja izmeklētājs.

Bjūkenans nespēja atbildēt.

- Manuprāt, tu nodarbojies ar narkotiku tirdzniecību. Manuprāt, ar nogalinātajiem vīriem tev izcēlās strīds par naudu. Manuprāt…

Izmeklētāja balss skanēja arvien vārgāk. Bjūkenans zaudēja samaņu.

6

Kad Bjūkenans atjēdzās, viņš bija sēdus piesiets pie krēsla. Nejau uzreiz noskaidrojās skatiens un apziņa. Sāpes katrā ziņā palīdzēja saglabāt prāta skaidrību. Uzzināt, cik ilgi viņš bijis bezsamaņā, nebija iespējams. Viņš atradās telpā bez logiem. Resnais izmeklētājs, šķiet, bija tajā pašā formastērpā. Bjūkenans pamanīja, ka asiņainais urīns no grīdas nozudis. Nevarēja saskatīt pat ne slapju plankumiņu. Tātad pagājis pamatīgs laika sprīdis. Tad viņš ievēroja vēl kaut ko - bikses joprojām bija slapjas. Skaidrs, viņš gluži vienkārši pārvietots uz citu telpu. Cenšas salauzt manu garu.

-    Mēs esam atveduši pie tevis ciemos tavu draugu.

-     Labi. - Balss Bjūkenanam aizlūza. Viņš centās nezaudēt spēku. - Mans klients var galvot par mani. Šo pārpratumu īespe- jams noskaidrot.

-    Klients? Vai es ko teicu par klientu? - Izmeklētājs atvēra durvis.

Krēslainajā gaitenī stāvēja amerikānis ar sargiem abās pusēs. Tas bija gara auguma vīrs ar platiem pleciem, spēcīgu krūškurvi un īsi apgrieztiem matiem. Kājās bija sporta kurpes un džinsi, bet mugurā zaļš T krekls - apģērbs, kurā viņš toreiz bija ienācis Kankunas viesnīcā "Club International". Apģērbs izskatījās saņurcīts, bet vīrs pats - izvārdzis. Seja bija sārta kā agrāk, taču nevis no saules un alkohola, bet no satraukuma. Amerikānis nebija arī skuvies. Lielais Bobs Beilijs.

Jā, nodomāja Bjūkenans, tagad tu, bez šaubām, nožēlo, ka restorānā man uzmācies.

Izmeklētājs strauji pamāja ar roku, un sargi, saņēmuši Beiliju stingri aiz elkoņiem, iebīdīja istabā. Viņa gaita bija nestabila.

Pēc notveršanas pludmalē tu katrā ziņā esi pamatīgi pratināts, nodomāja Bjūkenans. No tevis cenšas izspiest katru informācijas kriksi, un pret tevi lietotais spiediens tev neļauj atkāpties no teiktā. Ja viņi panāks vēlamo, tev atvainosies un pret tevi izturēsies kā pret karali, lai tikai tu neatteiktos no saviem vārdiem.

Sargi apstādināja Beiliju j5retī Bjūkenanam.

Izmeklētājs ar caurules galu pacēla Bjūkenana zodu uz augšu.

-    Vai šo cilvēku tu redzēji Kankunā?

Beilijs vilcinājās ar atbildi.

-Atbildi! - izmeklētājs mudināja.

-    Es… - Beilijs novilka ar trīcošu roku pa īsi apgrieztajiem matiem. - Šis varētu būt tas pats cilvēks. - No Beilija nāca cigarešu smaka. Balss čērkstēja.

-    Varētu būt? - Izmeklētājs pameta uz viņu niknu mirkli un parādīja policijā skicēto portretu. - Palīdzot māksliniekam zīmēt šo bildi, tu esi bijis ļoti pārliecināts par tā atbilstību.

-Jā, bet…

-Bet?

Beilijs nokrekšķinājās.

-    Es biju dzēris. Es varēju arī maldīties.

-    Un vai patlaban tu esi skaidrā?

-    Es priecātos, ja tāds nebūtu. Jā, esmu skaidrā.

-   Tādā gadījumā nekas netraucē būt drošam par sevi. Vai šis ir cilvēks, kas viesnīcas pludmalē tavu acu priekšā nošāva trīs vīrus?

-    Acumirkli, - Beilijs atteica. - Es neredzēju nevienu šaujamo. Kankunas policijā teicu vienīgi to, ka redzēju savu draugu kopā ar trim meksikāņiem. Es sekoju viņiem no restorāna uz pludmali. Bija tumšs. Dzirdēju šāvienus, taču nezinu, kurš kuru šāva. Mans draugs palika dzīvs un aizbēga.

-    Loģiski ir uzskatīt, ka pārējo nāvē vainojams tas, kurš palicis dzīvs.

-    Es nezinu. - Beilijs braucīja ar roku skaustu. - Amerikas tiesai šāda loģika var likties apšaubāma.

-    Te ir Meksika, - izmeklētājs atteica. - Vai šis ir cilvēks, kurš aizbēga ?

Beilijs sāniski pašķielēja uz Bjūkenanu.

-     Šim ir citāds apģērbs. Mati asiņaini. Seja netīra un lūpas kreveļainas. Viņš nav skuvies un vispār izskatās nejēdzīgi. Bet - jā, viņš izskatās līdzīgs manam draugam.

-    Izskatās līdzīgs? - Izmeklētājs drūmi pavērās… - Katrā ziņā jūs varējāt būt drošāks par sevi, senjor Beilij. Galu galā, jo ātrāk mēs beigsim šo lietu, jo ātrāk jūs varēsiet atgriezties savā viesnīcas istabā.

-    Lai tā būtu… - Beilijs pašķielēja vēl greizāk. - Jā, es domāju, ka tas ir mans draugs.

-    Viņš maldās, - Bjūkenans protestēja. - Savu mūžu mēs neesam tikušies.

-   Viņš apgalvo, ka pazīst jūs no Līča kara Kuveitā un Irākā, - izmeklētājs paziņoja.

-    Nu protams! Kā tad! - Bjūkenanam iekšā sāka sāpēt arvien stiprāk. Viņš sakoda zobus un mēģināja runāt. - Un pēc tam viņam ne no šā, ne no tā gadījies uzskriet man virsū Kankunā. Nekad neesmu bijis Kuveitā vai Irākā un varu to pierādīt. Jums pietiek apskatīt spiedogus pasē. Varu derēt, šis vīrs pat nezina, kā mani sauc.

-    Džims Krofords, - pēkšņi noskaities, izšāva Beilijs. - Ja vien neesi melojis. Vēl tu teici, ka esi Eds Poters.

-    Džims Krofords? - Bjūkenans saviebās, palūkodamies uz izmeklētāja pusi. - Eds Poters? Vai šis cilvēks zina, ka es esmu Viktors Grants? Parādiet viņam manu pasi. Nupat es dzirdēju, un arī viņš pats atzina, ka bijis piedzēries. Es nebrīnītos, ja viņš apgalvotu, ka redzējis Elvisu Presliju. Lai arī par ko viņš uzskata mani, es neesmu tas cilvēks un neko nezinu par trim nogalinātiem vīriem.

-    Mani brāļi Kankunas policijā, - izmeklētājs noteica, - nodarbojas ar Edu Poteru. Pieņemot, ka, nosaucot senjoram Beilijam šo vārdu, tu neesi melojis, tad Kankunā jābūt palikušām kādām liecībām. Tev kaut kur vajadzēja apmesties. Arī apģērbu vajadzēja kaut kur glabāt. Tev vajadzēja gulēt. Mēs atradīsim šīs vietas. Noteikti atradīsies cilvēki, kas tevi redzējuši. Mēs atgādāsim tos cilvēkus šurp, viņi identificēs tevi kā Edu Poteru un tā apliecinās, ka senjors Beilijs nemelo. - Izmeklētājs pakratīja gumijas cauruli Bjūkenana acu priekšā. - Un pēc tam tu paskaidrosi gan to, kāpēc nošāvi trīs vīrus, gan arī to, kāpēc lieto svešu pasi un saucies tik daudzos vārdos. /

-   Jā, - piebilda Beilijs. - Tādos kā Džims Krofords - Kuveitā.

Izmeklētājs šķita ļoti apmierināts, ka Beilijs atsācis sadarboties.

Bjūkenans uz visu dzirdēto līdz šim bija reaģējis tikai ar sāpju pastiprinātām dusmām. Par spīti mokošajām galvassāpēm, domas drudžaini darbojās. Viņš mēģināja izanalizēt, cik droši var justies. Sava kantora nolīgšanai un īres maksāšanai viņš bija izmantojis pastu. Viņš bija runājis ar saimnieku pa telefonu tikai dažas reizes. Ar to pašu metodi viņš bija noīrējis dzīvokli Kankunas centrā. Tiktāl viss bija kārtībā. Bjūkenana labā darbojās arī fakts, ka policijai vajadzēs krietni daudz laika, lai iztaujātu visus Kankunas viesnīcu un īres māju īpašniekus. Ar laiku meklētais tiks atrasts, un, ja arī dzīvokļa saimnieks nespēs dot īrnieka aprakstu, policija iztaujās Eda Potera darbavietas tuvumā dzīvojošos cilvēkus. Galu galā te tiks atvests kāds, kas apstiprinās Lielā Boba Beilija vārdus, ka cilvēks, kas uzdodas par Viktoru Grantu, ir ļoti līdzīgs Edam Poteram. Līdz ar to nepatikšanas būs pamatīgas.

-    Lai viņi to dara, - Bjūkenans atteica. - Lai meklē Edu Poteru, lai meklē, vienalga, ko, līdz mūža vakaram. Mani tas neuztrauc, jo neesmu tas cilvēks. - Iekšas urdīja sāpe. Vajadzēja atvieglot pūsli vēlreiz, un viņš baidījās, ka šoreiz urīns būs vēl sarkanāks. -Tikai, kamēr Kankunas policija velti šķiedīs laiku, mani te dauzīs kā pelavmaisu. - Viņš nodrebinājās. - Un Šaubos, vai sišana mitēsies, jo zvēru pie Dieva, ka netaisos atzīties noziegumā, ko neesmu darījis. - Viņš veltīja druknajam, nervozajam teksasietim zvērojošu skatienu. - Kā tas kruķis tevi nosauca? Beilijs? Vai tas ir…

Beilijs izskatījās izmisis.

-    Kroford, tu sasodīti labi zini, kā mani sauc…

-   Beidziet mani saukt par Krofordu! Un nesauciet arī par Poteru. Jūs esat pieļāvis briesmīgu kļūdu, un, ja nesavedīsiet kārtībā savu atmiņu…

Bjūkenans nespēja pūslim ilgāk pavēlēt. Viņš to pat negribēja, jo piepeši bija izšķīries par jaunu taktiku. Viņš atslābināja vēdera muskuļus, urīns sāka plūst uz grīdas, un pat nevajadzēja nolaist skatienu, lai zinātu, ka tas ir asiņains.

Beilijs nobāla, pacēla roku pie mutes un nomurmināja:

-Ak Dievs… Paskatieties uz… Viņš ir… Tās ir…

-    Jā, Beilij, apskatieties labi! Viņi te mani tā apstrādājuši, ka kaut kas ir savainots. - Bjūkenans tik tikko spēja paelpot, un vajadzēja krietni piespiesties, lai izteiktu nākamos vārdus. - Kas notiks, ja pa to laiku, kamēr apjēgsi, ka esi kļūdījies, mani nogalinās?

Beilijs nobāla vēl vairāk.

-   Neviens negrasās tevi nogalināt, tās ir smieklīgas runas, - izmeklētājs pārtrauca Bjūkenanu. - Acīmredzot tev savainots ne tikai plecs un galva, bet vēl kaut kas. Es nezināju. Nu es saprotu, ka vajadzīga papildu medicīniskā izmeklēšana. Tiklīdz senjors Beilijs būs parakstījis šo dokumentu, apliecinot, ka esi cilvēks, kas aizbēga no tiem trim nošautajiem, viņš varēs doties projām, bet tevi nosūtīs pie ārsta.

Izmeklētājs pabīdīja pildspalvu un gatavo paziņojumu tuvāk Beilijam.

-Tad ņem tik un paraksti, - Bjūkenans nočērkstēja. - Un pēc tam lūdz Dievu, lai policija atzītu, ka notikusi kļūda… iekams neesmu piekauts vēl smagāk… iekams neesmu tik stipri noasiņojis, ka… - Bjūkenans elsoja, - un, ja es tikšu nogalināts, tu būsi nākamais.

-    Ko? - Beilijs sarauca pieri. - Par ko tu runā?

-     Nevajag būt tik stulbam, Beilij! Padomā ar galvu! Ja kādu vainos, tad tevi. Runa ir par Amerikas pilsoņa nāvi Meksikas cietumā. Vai tiešām tu domā, ka šis kruķis atzīs to, kas noticis? Mans līķis nozudīs. Dokumentu par manu apcietināšanu nebūs. Un vienīgais cilvēks, kas var apliecināt pretējo, būsi tu.

Beilijs piepeši palūkojās izmeklētājā ar aizdomām.

Izmeklētājs saņēma Beiliju aiz rokas.

-    Apcietinātais nesajēdz, ko runā. Jāļauj viņam atpūsties. Kamēr kabinetā tepat ārpusē parakstīsiet šo dokumentu, es parūpēšos, lai viņš saņem medicīnisko palīdzību.

Šaubu pilns, Beilijs ļāva izmeklētājam vest sevi uz durvīm.

-   Protams, - Bjūkenans noteica. - Medicīnisko palīdzību. Ar to jāsaprot, ka par aizrādījumu, kādā ķezā esat iekļuvis, dabūšu kārtējo zvēlienu ar gumijas cauruli. Padomājiet labi, Beilij! Jūs pats atzināt, ka bijāt piedzēries. Kāpēc negribat atzīt, ka Kankunā redzēts cits cilvēks?

-    Man tas ir līdz kaklam. - Izmeklētājs piedūrās pie Bjūkenana ievainotā pleca. - Pat muļķim jāsaprot, ka tu esi vainīgs. No kurienes radies šis lodes ievainojums?

Cenzdamies izgrozīties no virves, kas griezās plecā, Bjūkenans atbildēja caur sakostiem zobiem:

-    Tas nav lodes ievainojums.

-    Bet ārsts teica…

-    Kā viņš var zināt, kur tas iegūts? Viņš taču nepārbaudīja pulvera pēdas ap brūci. Viņš to no jauna sašuva, un cauri! - Bjūkenans saviebās. - Plecu un galvu es savainoju negadījumā uz ūdens. - Atkal sāka reibt galva, un radās bažas, vai pirms samaņas zuduma viņš pagūs pateikt savu sakāmo. - Braucot ārā no ostas, izkritu no klienta laivas. Galva atsitās pret korpusu… Dzenskrūves lāpstiņa trāpīja plecu… Man vēl laimējās, ka paliku dzīvs.

-    Tās ir fantāzijas, - izmeklētājs atteica.

-   Labi. - Bjūkenans centās norit siekalas. - Pierādiet to! Pierādiet, ka es meloju. Dieva dēļ, izpildiet manu lūgumu un atvediet manu klientu uz šejieni. Pajautājiet, vai viņš pazīst mani. Palūdziet, lai viņš paskaidro, kā es tiku ievainots.

-    Jā, varbūt tā nav slikta doma, - ierunājās Beilijs.

-Ko? - Izmeklētājs pasviedās uz smagnējā teksasieša pusi. -Tu gribi teikt, ka Kankunā dotais apraksts un policijas portrets, kuru pats palīdzēji gatavot, neatbilst šim cietumniekam? Vai gribi teikt, ka pirms piecām minūtēm veiktā identifikācija…

-   F.s teicu vienīgi to, ka viņš ir līdzīgs manis redzētajam cilvēkam. - Beilijs ar aprepējušo roku domīgi nobrauca pa bārdas rugājiem apaugušo zodu. - Nu vairs neesmu par to drošs. Uz savu atmiņu es nevaru paļauties, man vajag padomāt. Šī ir visai nopietna lieta.

-    Katrs var kļūdīties, - Bjūkenans teica. - Mēs katrs apgalvosim savu. Nekāda skaidrība neradīsies, iekams neieradīsies klients, kas apliecinās manu personību.

Veroties grīdā ar asiņaino urīnu, Beilijs samiedza acis.

-    Es neko neparakstīšu, pirms šī cilvēka klients nepateiks, vai es maldos vai ne.

Par spīti sāpēm, Bjūkenans uzgavilēja un izspieda vēl dažus vārdus:

-   Čārlzs Maks vels. Viņa jahta noenkurota pie Kolumba doka Kankunā.

To pateicis, Bjūkenans vairs nepretojās reibonim, kas gāzās virsū. Viņš bija darījis visu iespējamo. Apziņai zūdot, ausis vēl uztvēra Lielā Boba Beilija un izmeklētāja nikno vārdu apmaiņu.

7

Bjūkenanu aizveda atpakaļ uz kameru. Streipuļojot tai pāri un cenšoties neuzgrūsties pārējiem ieslodzītajiem un neizraisīt incidentu, viņš pamanīja, ka daudzas sejas, kas drūmi bija vērojušas viņu no rīta, nomainījušas citas, ne mazāk drūmas. Viņš apātiski nosprieda, ka dzērājus, kam prāts apskaidrojies, nomainījuši jauni. Zagļi un citi nelieši te uzturēsies tik ilgi, līdz kādam tā apniks, ka tiks nogādāti uz tiesu. Viņš apzinājās, ka nebūs ilgi jāgaida, lai nelieši ņemtu vērā viņa vārgumu un nāktu virsū, tāpēc sameklēja vietu pie sienas. Neizrādīdams sāpes, kādas cieta, viņš centās neaizmigt, atbildēja uz citu ieslodzīto skatieniem un gudroja, kā vislabāk aizstāvēties. Bjūkenans uzreiz pat neattapa, ka divi sargi atslēguši kameru un ar rokas mājieniem aicina viņu ārā.

Taču sargi viņu veda nevis uz pratināšanas telpu, bet pretējā virzienā, uz agrāk neredzētu cietuma daļu.

Kas nu? Vai pienākusi kārta nozust?

Sargi atvēra durvis, un Šjūkenans apjukumā samiedza acis. Viņš bija gaidījis tikšanos ar izmeklētāju, taču ieraudzīja izlietni, tualeti un dušas kabīni. Viņam lika noģērbties, nomazgāties, noskaties un uzvilkt baltu kokvilnas kreklu ar biksēm, kas blakus lētām gumijas sandalēm gulēja uz krēsla. Neko nesaprazdams, viņš paklausīja. Remdenais ūdens radīja ne tikai patīkamu tīrības sajūtu, bet pat mazliet piešķīra spēkus. Sargi stāvēja un skatījās. Uz paplātes gaidīja šķīvis ar ceptām, uz pannas uzsildītām pupiņām un plāceņiem. Tas bija pirmais ēdiens pēc atvešanas uz šejieni. Kaut arī vārgums un sāpes bija nomākuši ēstgribu, viņš bez pamudinājuma paķēra to, ko vēl ieraudzīja uz paplātes, - pudeli attīrīta ūdens. Steidzīgi atskrūvējis korķi, viņš iedzēra vairākus lielus malkus. Nedzer pārāk daudz, kļūs nelabi!

Viņš nopētīja ēdienu, kura smarža gan vilināja, gan atbaidīja. Ēdiens varēja būt arī saindēts, bet duša un tīrs apģērbs pagādāti, lai viņš mazinātu modrību un ēstu. Tomēr jāriskē. Pat ja kuņģis neņems pretī, jāpiespiežas un jāpaēd.

Viņš brīdināja sevi vēlreiz. Neēd pārāk daudz uzreiz. Sakošļājot un norijot pirmo pupu karoti, pagāja vērā ņemams laika sprīdis. Kad vēders neprotestēja, viņš uzdrošinājās iedzert vēl mazliet ūdens un nokost gabaliņu plāceņa.

Bjūkenans nevarēja vien beigt maltīti. Paņēmis karoti labajā rokā, viņš gandrīz to nometa uz grīdas, jo pirksti atkal satraucoši noraustījās. Pārlicis karoti kreisajā rokā, viņš nepaguva to pacelt pie mutes, kad ieradās vēl viens cietumsargs, un visi četri garām pārpildītajai līdzšinējai kamerai ar drūmām sejām devās uz pratināšanas telpu pusi. Ko tas nozīmē, Bjūkenans domāja. Kāpēc mani vajadzēja mazgāt un ēdināt, ja domā pacienāt ar gumijas cauruli? Tam nav jēgas. Ja vien…

Sargi ieveda viņu agrāk neredzētā telpā. Izrādījās, tas bija pa- plucis un pieblīvēts kabinets, kurā stīvi pie rakstāmgalda sēdēja izmeklētājs, bet viņam pretī tikpat stīvi un kokaini sēdēja skarbs amerikānis ar sakniebtām lūpām. Bjūkenanam parādoties, abi sēdētāji pameta uz viņu šķību skatienu. Pēkšņi pamodusies slepenā cerība, ka viņu var atbrīvot, tūlīt pārvērtās aizdomās.

Amerikānim varēja dot četrdesmit piecus gadus, viņš bija vidēja auguma vīrs ar vidēju svaru un smailu zodu, garu degunu un biezām, melnām uzacīm, kas kontrastēja ar plānajiem, saules izbalinātajiem matiem. Viņš bija tumši nosauļojies, ģērbies tumši zilā tropu auduma uzvalkā ar sarkansvītrotu kaklasaiti un tik mirdzoši baltu kreklu, ka tas ne tikai izcēla iedegumu, bet, šķiet, pat atspoguļoja. Viņš nēsāja Hārvardas gredzenu, "Piaget" pulksteni un "Cole-Haan" firmas kurpes. Ievērojams cilvēks. Ietekmīgs. Cilvēks, ar kādu der būt draugos.

Vienīgā nelaime, ka Bjūkenanam nebija ne jausmas, kas viņš ir. Izdarīt secinājumu, ka izmeklētājs būtu atsaucies uz viņa lūgumu un sazinājies ar alibi nodrošinātāju Čārlzu Maksvelu, šķita pārsteidzoši. Alibi kritiskam gadījumam bija noorganizēts steigā. Parastos apstākļos ik sīkākā plāna detaļa tiktu pārbaudīta vairākkārt, bet šoreiz Bjūkenanam nebija pat nojausmas, kāds Čārlzs Mak- svels izskatās. Loģiski būtu pieņemt, ka Maksvels pēc sazināšanās ar izmeklētāju ieradies, lai apstiprinātu Bjūkenana izteikumus. Bet ja nu izmeklētājs atradis citu amerikāni, kurš uzdodas par Maksvelu? Un ja nu izmeklētājs ar blēdību grib panākt, lai Bjūkenans notēlo, ka pazīst amerikāni, un tā atklāj, ka alibi ir meli?

Amerikānis gaidoši piecēlās.

Vajadzēja reaģēt. Nevarēja blenzt tāpat vien. Ja šis cilvēks patiešām ir Maksvels, tad izmeklētājs gaida, ka viņš izrādīs pateicību. Bet ja nu tas nav Maksvels?

Izmeklētāja zods pieplaka pie kakla, veidojot neskaitāmas krokas.

Bjūkenans nopūtās, piegāja pie amerikāņa, uzlika spēku zaudējušo roku viņam uz pleca un noteica:

-    Es jau sāku uztraukties. Labi, ka jūs te redzu… - Bet ko redzu? Bjūkenans atstāja teikumu nepabeigtu. Varēja nodomāt, ka viņš priecājas, redzot savu draugu un klientu Čaku - Čārlzu Maksvelu - vai tikai tautieti amerikāni. - Paldies Dievam, ka esat ieradies, - Bjūkenans piemetināja vārdus, kurus vienādi labi varēja teikt gan Maksvelam, gan nepazīstamam, svešam amerikānim. Bjūkenans noslīga krēslā blakus daudz cietušajam galdam. No sasprindzinājuma sāpes kļuva stiprākas.

-    Tiklīdz uzzināju, tūlīt ierados te, - amerikānis atteica.

Šis paziņojums gan norādīja uz tuvām amerikāņa un Bjūkenana attiecībām, tomēr ar to nepietika, lai pie viņa tūlīt vērstos kā Čārlza Maksvela. Runā, dod kādu mājienu, lai kļūst saprotams, kas tu esi.

Amerikānis turpināja:

-Tas, ko uzzināju, darīja mani nemierīgu. Tomēr varu teikt, mister Grant, ka jūs izskatāties labāk, nekā biju gaidījis.

"Mister Grant?" domāja Bjūkenans.

Tātad šis cilvēks nav Čārlzs Maksvels. Kas tad viņš ir?

-    Jā, te iet kā pa visīstāko lauku krodziņu. - Bjūkenanam no sāpēm galvā sāka pulsēt deniņos.

-     Es nešaubos, ka jums te nācies piedzīvot briesmīgas lietas, - sacīja amerikānis. Viņa balss skanēja mazliet aizkustinoši, sulīgi un daiļskanīgi. - Bet nu tam jābeidzas. - Viņš padeva roku. - Es esmu Garsons Vudfīlds no ASV vēstniecības. Mums zvanīja jūsu draugs Roberts Beilijs.

Izmeklētājs veltīja viņam zvērojošu skatienu.

-    Beilijs nav mans draugs, - uzsvēra Bjūkenans. - Pirmo reizi es viņu ieraudzīju te. Šim cilvēkam bija radies maldīgs ieskats, ka viņš redzējis mani Kankunā un pirms tam pazinis Kuveitā. Tagadējās nepatikšanas es piedzīvoju viņa dēļ.

Vudfīlds paraustīja plecus.

-    Acīmredzot viņš cenšas kaut ko vērst par labu, jo zvanījis arī Čārlzam Maksvelam.

-    Tas ir mans klients, - Bjūkenans paskaidroja. - Es gaidīju viņu te parādāmies.

-   Jums jau zināma mistera Maksvela lielā ietekme, taču viņš nosprieda, ka tagadējā situācijā pareizāk uzņemt kontaktus ar vēstniecību un kārtot šo jautājumu pa oficiāliem kanāliem. - Vudfīlds cieši ielūkojās Bjūkenanam acīs. - Jums uz lūpām ir kreveles. Uz zoda nobrāzums. - Viņš domīgi pagriezās pret izmeklētāju. - Šis cilvēks ir sists.

Izmeklētājs rādīja aizvainotu seju.

-   Sists? Kādas muļķības! Atvests pie mums, viņš no ievainojumiem bija tik vārgs, ka novēlās pa kāpnēm.

Gaidīdams kvēlu noliegumu, Vudfīlds pagriezās pret Bjūkenanu.

-   Man noreiba galva, - Bjūkenans sacīja. - Es nepaguvu pieķerties pie margām un pakritu.

Bjūkenana atbilde Vudfīldu pārsteidza. Arī izmeklētājs šķita izbrīnījies.

-   Vai jums piedraudēts neteikt taisnību par šeit piedzīvoto? - jautāja Vudfīlds.

-   Katrā ziņā maigi pret mani šeit nav izturējušies, - atteica Bjūkenans, - taču nespiež arī melot.

Izmeklētāja sejā parādījās vēl lielāks izbrīns.

-   Roberts Beilijs apgalvoja, ka redzējis jūs piesietu pie krēsla, - Vudfīlds sacīja.

Bjūkenans palocīja galvu.

-    Jūs esat sists ar gumijas cauruli, - Vudfilds sacīja.

Bjūkenans vēlreiz pamāja.

-    Jūs urinējat asinis.

-   Taisnība. - Bjūkenans saķēra vēderu un saviebās, ko parasti nebūtu atļāvies.

-    Ja pret jums izturas nežēlīgi, es varu likt lietā dažādus diplomātiskās ietekmēšanas līdzekļus un mēģināt, vai nevar panākt jūsu atbrīvošanu.

Bjūkenanam nepatika Vudfīlda lietotais definējums "mēģināt, vai nevar panākt". Viņš nosprieda, ka jāturpina sekot intuīcijai.

-   Asinis urīnā var izskaidrot ar nelaimes gadījumu, kad izkritu no Čaka Maksvela laivas. Bet par pārējo, - Bjūkenans elsoja, - šis policists iedomājies, ka esmu nogalinājis trīs cilvēkus. No viņa viedokļa, rīcība, ar kādu te centās panākt manu atzīšanos, ir saprotama. Un, ja esmu ar ko neapmierināts, tad vienīgi ar to, ka man neļauj pierādīt savu nevainību. Neviens te nedomā zvanīt manam klientam.

-   Par to ir padomāts, - Vudfīlds sacīja. - Te ir paziņojums, - viņš izvilka no portfeļa papīra lapu, - kurā apliecināts, ka slepkavības brīdī misters Grants atradies uz mistera Maksvela jahtas. Acīmredzot, - viņš pievērsās izmeklētājam, - jūs esat aizturējuši nepareizo cilvēku. /

-    Tas nebūt nav acīm redzams! - Izmeklētāja daudzie zodi sašutumā notrīcēja. - Man ir liecinieks, kas redzējis aizturēto slepkavības vietā.

-    Protams, jūs nedomājat pielīdzināt mistera Beilija teikto ar tik ietekmīga cilvēka kā misters Maksvels paziņojumu, - Vudfīlds iebilda.

Izmeklētāja acis nikni iespīdējās.

-    Te ir Meksika, un visi te ir vienādi.

-    Pareizi, - piekrita Vudfīlds, - Savienotajās Valstīs ir tāpat. - Viņš pagriezās pret Bjūkenanu. - Misters Maksvels lūdza atvest jums šo vēstulīti. - Viņš izņēma no portfeļa salocītu papīra lapu un pasniedza Bjūkenanam. - Bet tikmēr, - viņš teica izmeklētājam, - nepieciešamība spiež mani izmantot jūsu labierīcības.

Izmeklētāja sejā parādījās neizpratne.

-    Vannasistabu, - Vudfīlds paskaidroja, - vai ko tamlīdzīgu.

-Ak, - izmeklētājs noteica, - tualeti. Sf. - Viņš izcēla savu miesas blāķi no krēsla, atvēra durvis un deva sargam rīkojumu pavadīt misteru Vudfīldu uz el sanitario.

Tiklīdz Vudfīlds bija aizgājis, Bjūkenans izlasīja vēstulīti.

Viik!

Atvaino, ka nevarēju ierasties personiski. Nepieciešamības gadījumā ieradīšos, taču vispirms vēlams izmantot citas iespējas. Pārbaudi Vudfīlda fotoaparāta futrāli. Ja tā saturu, pēc Tavām domām, var efektīvi izmantot, mēģini to darīt. Ceru drīzumā ieraudzīt Tevi pie sevis Amerikā.

Čaks.

Bjūkenans pameta skatienu uz Vudfīlda krēslam blakus pa- ljkušo portfeli un ieraudzīja pelēku neilona fotoaparāta futrāli.

Izmeklētājs tikmēr aizvēra kabineta durvis un sarauktu pieri, lielajam vēderam tricinoties, dārdoši ierunājās. Viņu nepārprotami interesēja vēstulītes saturs.

-   Tu meloji par piekaušanu. Por que? - Viņš piegāja Bjūkenanam tuvāk. - Kāpēc?

Bjūkenans paraustīja plecus.

-Tas izskaidrojams gluži vienkārši. Es gribu, lai mūsu attiecības būtu draudzīgas.

-    Kāpēc? - Izmeklētājs piegāja vēl tuvāk klāt.

-    Tāpēc, ka bez jūsu palīdzības no šejienes es neizkļūšu. Vudfīlds, protams, var parūpēties, lai priekšniecība un politiķi jums sagādātu nepatikšanas. Bet es, vienalga, netiktu ārā līdz tiesas lēmuma pieņemšanai, un tikmēr būšu atkarīgs no jūsu žēlastības. - Mēģinādams pieņemt padevīgu izskatu, Bjūkenans pieklusa. - Cietumā dažkārt gadās briesmīgas lietas. Reizēm cietumnieks nomirst, neticis līdz tiesnesim.

Izmeklētājs vērīgi pētīja Bjūkenanu.

Bjūkenans norādīja ar roku uz fotoaparāta futrāli.

-    Vai drīkst?

Izmeklētājs palocīja galvu.

Bjūkenans paņēma futrāli klēpī.

-    Es neesmu vainīgs, - viņš sacīja. - Beilijs acīmredzot kaut ko sajaucis. Jau mana pase liecina, ka neesmu cilvēks, par kuru viņš mani tur. Arī klients apgalvo, ka nozieguma vietā neesmu bijis. Jūs esat ieguldījis daudz laika un pūļu šīs lietas izmeklēšanā. Apziņa, ka šīs pūles bijušas veltas, mani neiepriecinātu. Par visām tām raizēm, kādas jums nākas piedzīvot, valdība maksā tikai grašus.

Bjūkenans attaisīja fotoaparāta futrāli un nolika uz galda. Abu skatieni pievērsās futrāļa saturam. Tas bija pilns ar glīti sasaiņotām lietotu simtdolāru naudaszīmju paciņām. Bjūkenans noņēma vienai paciņai bandroli un pāršķirstīja. Izmeklētājam mute palika vaļā.

-    Tas ir tikai minējums, - sacīja Bjūkenans, - bet izskatās, ka te ir piecdesmit tūkstoši dolāru. - Viņš atlika paciņu atpakaļ futrālī pie pārējām. - Tikai nepārprotiet mani. Es neesmu bagātnieks. Tāpat kā jūs. Es smagi strādāju, un šāda nauda man nepieder. Tā ir klienta nauda. Viņš to aizdod, lai varu samaksāt par juridiskiem pakalpojumiem. - Bjūkenans saviebās. - Bet es nesaprotu, kāpēc advokātam jāsaņem nauda, ja es neesmu vainīgs. Par manis atbrīvošanu viņš tik lielu naudu nav pelnījis. Katrā ziņā tik daudz un smagi kā man, lai atdotu šo parādu, viņam nevajadzēs strādāt, vai ari jums, lai tik daudz nopelnītu. - Bjūkenans sāpīgi nopūtās un, pieri saraucis, paskatījās uz durvīm. - Vudfīlds tūlīt var atgriezties. Kāpēc lai jūs nevēlētos izdarīt mazu pakalpojumu mums abiem, paņemt naudu un izlaist mani no šejienes?

Izmeklētājs bungoja ar pirkstiem pa daudzcietušo galdu.

-    Zvēru, ka nevienu neesmu nogalinājis, - Bjūkenans sacīja.

Durvis sāka lēnām vērties. Izmeklētājs aizsedza futrāli ar savu masīvo augumu, aiztaisīja un, iespiežot savu plato dibenu čīkstošajā krēslā, aizlika to aiz galda ar tik resnam vīram neierasti slaidu kustību.

Ienāca Vudfīlds.

-    Šīs lietas turpmāka izmeklēšana būtu ņirgāšanās par tiesu, - izmeklētājs paziņoja. - Senjor Grant, tūlīt varēsiet saņemt pasi un mantas. Jūs esat brīvs.

-                    8

-    Pec izskata spriežot, jums jāgriežas pie ārsta, - ierunājās Vudfīlds.

Viņi no cietuma vārtiem devās pāri putekļainajai ielai uz melnu limuzīnu, kas bija atstāts zem palmas.

-   Meridā es zinu lielisku ārstu, - Vudfīlds piebilda, - un aizvedīšu pie viņa, cik ātri vien iespējams.

-    Nē, - Bjūkenans iebilda.

-Bet…

-    Nē, - Bjūkenans atkārtoja. Viņš pagaidīja, kamēr garām pabrauc pikaps bez bampera, un tad gāja tālāk. Spožā saule pēc tik ilga laika cietumā iesvēla sāpes ne tikai galvā, bet arī acīs. - Es gribu pēc iespējas ātrāk atstāt Meksiku.

-    Jo vairāk jūs vilcināsieties ar ārsta apmeklēšanu…

Bjūkenans jau atradās blakus mašīnai un strauji pagriezās

pret Vudfīldu. Viņš nezināja, kas diplomātam teikts. Varbūt nekas. Viena no Bjūkenana uzvedības normām bija tāda, ka viņš pats nekad neizpauda informāciju. Otrs noteikums bija neizkrist no lomas.

-   Es griezīšos pie ārsta, tiklīdz būšu nokļuvis drošībā. īsti vēl neticu, ka esmu ārā no cietuma, un neticēšu tam, iekams neatra- dīšos lidmašīnā uz Maiami. Tas stulbenis var mainīt savas domas un apcietināt mani vēlreiz.

Vudfīlds nolika Bjūkenana ceļasomu uz aizmugurējā sēdekļa.

-    Manuprāt, šīs briesmas ir jau garām.

-Jums, protams, nekas nedraud, - Bjūkenans atteica. - Būtu labi, ja jūs varētu aizvest mani uz lidostu, iesēdināt lidmašīnā, piezvanīt Čārlzam Maksvelam un palūgt, lai noorganizē kādu, kas mani sagaida un aizved uz slimnīcu.

-    Vai esat drošs, ka tikmēr ar jums nekas nenotiks?

-    Tā tam jābūt, - Bjūkenans atteica.

Bažas, ka Kankunas policija joprojām nodarbojas ar iepriekšējās identitātes izmeklēšanu, nebija zudušas. Galu galā tā atradīs Eda Potera kantori un dzīvokli. Tā sameklēs cilvēkus, kas redzējuši Edu Poteru un atzīs, ka šis vīrs ir līdzīgs policijas portretā at- tēlotajarri. Policija var iedomāties gūt apstiprinājumu Lielā Boba Beilija stāstījumam, dodot iespēju apskatīt Viktoru Grantu.

Jātiek ārā no Meksikas par katru cenu.

-    Es piezvanīšu uz lidostu un painteresēšos, vai ir brīva vieta uz nākamo reisu, - Vudfīlds .sacīja.

-    Labi. - Bjūkenans automātiski vēroja ielu, gājējus un trokšņaino mašīnu plūsmu. Vudfīldam aiz muguras drūzmā pamanījis sievieti, viņš saspringa. Sieviete bija amerikāniete. Jaunāka par trīsdesmit. Sarkanmate. Pievilcīga. Slaida. Ar glītu augumu. Mugurā smilškrāsas bikses un dzeltena blūze. Taču Bjūkenans pievērsa viņai uzmanību nevis nacionalitātes, matu krāsas vai sejas vaibstu dēļ. Seju pat nebija iespējams saskatīt, jo to aizsedza fotoaparāts. Nekustīgi stāvēdama starp meksikāņiem, kuri gāja garām, sieviete fotografēja viņu.

-    Acumirkli, - Bjūkenans teica Vudfīldam. Viņš devās uz sievietes pusi, kas, ieraudzījusi viņu tuvojamies, nolaida lejā fotoaparātu, pagriezās un nozuda aiz stūra. Spēcīgā saule galvassāpes darīja arvien stiprākas. Pūžņojošais ievainojums plecā laupīja spēku. Galvai sagriežoties, viņš apstājās.

-    Kas noticis? - Vudfīlds pajautāja.

Bjūkenans neko neatbildēja.

-    Izskatījās, ka jūs grasāties kaut kur doties, - Vudfīlds piebilda.

Bjūkenans ar sarauktu pieri paskatījās uz stūri un tad pagriezās uz mašīnas pusi.

-    Jā, kopā ar jums. - Viņš atvēra pasažiera puses durvis. - Jāsteidzas! Sameklējiet telefonu un iesēdiniet mani lidmašīnā uz Maiami.

Ceļā uz lidostu Bjūkenana prātu nodarbināja sarkanmatainā sieviete. Kāpēc tā viņu fotografēja? Vai sieviete ir tikai parasta tūriste un viņš pagadījies kādas interesantas celtnes priekšplānā? Varbūt. Bet kāpēc tad viņa devās prom un neļāva sev tuvoties?

Nejaušība? Šādu izskaidrojumu Bjūkenans neatzina. Pārāk daudz kas nebija izdevies. Un nekas nenotika tāpat vien. Šādi atgadījumi vienmēr slēpa kaut ko dziļāku. Bet ja sieviete nebija tūriste, kas tad? Viņš vēlreiz sev noprasīja, kāpēc fotografēts. Atbildes trūkums viesa ne mazāku nemieru kā iespējamās sekas. Kāds apstāklis tomēr sniedza zināmu mierinājumu. Sieviete pirms promieša- nas bija nolaidusi lejā fotoaparātu un atklājusi seju, un viņš bija to labi redzējis.

Viņš neaizmirsīs šo seju.

9

Meksika, Akapulko.

No visām slavenā kūrorta līcī noenkurotajām jahtām Este- vana Delgado uzmanību saistīja tikai viena. Uz zilzaļi vizošā Klusā okeāna fona tā izcēlās mirdzoši balta. Ja sprieda pēc pazīstamām iezīmēm, viņaprāt, tā bija divi simti pēdu gara. Jahtai bija trīs klāji, uz virsējā atradās platforma helikopteram. Jahtas izskats virzienā uz priekšu atgādināja mednieka nazi. Pakaļgalā aiz klājiem bija ierīkots liels sauļošanās laukums, kuru labi varēja pārredzēt no augstāko klāju logiem un kurš šķita ļoti pazīstams. Ja Delgado rīcībā nebūtu drošas ziņas, ja asistents pirms nepilnas stundas nebūtu sniedzis pārbaudītu informāciju, viņš būtu ar mieru zvērēt, ka šī izcilā jahta atgādina paša bezmiega nakšu un kuņģa kaišu iemeslu, kā ari ar mieru zvērēt, ka jahta pieder ienaidniekam, kas nemitīgi vajāja viņu murgos. Neko nenozīmēja fakts, ka 5a; jahtai bija nosaukums "Full House", turpretī jahta, kas iedvesa šausmas, saucās "Poseidon". Delgado ļāvās vajāšanas mānijai un nosprieda, ka jahtas vārds nomainīts, lai pārsteigtu viņu. Taču Delgado palīgs visā nopietnībā bija apliecinājis, ka pusdienlaikā "Poseidon " ar Delgado ienaidnieku uz klāja atradies ceļā no Virdžīnu salām uz Maiami.

Delgado stāvēja pie sava savrupnama loga, kas sniedzās no grīdas līdz griestiem, un aizgūtnēm skatījās. Viņš nelikās zinis par mūziku, smiekliem un rosību, kas nāca no baseina apakšējā terasē, kur notika pieņemšana. Viņš nelikās zinis arī par sievietēm. Daudzām skaistām sievietēm. Tāpat viņš nelikās zinis par ziedošajiem kokiem un krūmiem ap dārgām, viņējai līdzīgām atpūtas mājām, kas bija sabūvētas uz nogāzes zemāk. Pāri Kostera Migela Alemana bulvārim, kas ieskāva līci, garām luksa viesnīcām un greznajai pludmalei skatiens vērās tālumā. Tas bija kā piekalts jahtai. Šai un tai līdzīgajai jahtai, kā .drī noslēpumam, kas pakļāva viņa rīcību savai kontrolei.

Piepeši kaut kas viņu iztraucēja. Tas nebija pārsteigums, tas, pareizāk sakot, bija kaut kas sen gaidīts. Uz nogāzes līkumainā ceļā, atstarodams gaismu, parādījās melns limuzīns un garām sargiem iegriezās vārtos. Kaut arī istabā gaiss bija kondicionēts, Delgado domājot un skatoties kļuva karsti. Sagadīšanās dēļ paša uzvārds viņam izrādījās visai piemērots, jo Delgado nozīmē "tievais". Pat jaunekļa gados viņš bija garš un slaids. Pēdējā laikā gan bija dzirdētas čukstus izteiktas piezīmes par viņa izskatu, par to, cik ļoti viņš nokrities svarā un cik brīvi kļuvuši drēbnieka rūpīgi darinātie uzvalki. Kolēģiem bija modušās aizdomas, ka vainojama slimība (baumoja par AIDS), taču viņi alojās.

Vainojamas bija mokas, kādas nācās ciest.

Klauvējiens pie durvīm atrāva viņu no vērošanas un atgrieza dzīves realitātē.

-    Kas tur ir? - viņš jautāja, neļaudams balsī izpausties ne mazākajam saspringumam.

No durvju otras puses atskanēja miesassarga neskaidra balss:

-    Senjor Delgado, gaidītais viesis ieradies.

Noslaucījis aukstiem sviedriem klātās rokas dvielī pie bāra

letes, viņš nostājās Meksikā otra ietekmīgākā vīra pozā un paziņoja:

-    Ielaidiet viņu!

Durvis atvērās, un spēcīga auguma miesassargs ielaida turpat piecdesmit gadus vecu pamaza auguma vīru ar paretiem matiem, parastā, apbružātā uzvalkā. Ienācējs ar krietni nolietotu portfeli rokās nejutās diez cik ērti. Miesassargam aizverot durvis, viņš sakārtoja brilles un, šķiet, kļuva vēl neveikl :ks.

-    Profesor Gerrero, es priecājos, ka'varēja; ierasties. - Delgado šķērsoja istabu un apmainījās ar viesi rokasspiedieniem. - Esiet sveicināts! Kā labi aizritēja lidojums no galvaspilsētas?

-    Paldies Dievam, bez starpgadījumiem. - Profesors noslaucīja norasojušo pieri nēzdogā. - Lidmašīnā es nekad nejūtos ērti, taču pamanījos par to nedomāt un centos savest kārtībā dažus aizkavētus papīru darbus.

-    Jūs pārlieku daudz strādājat. Atļaujiet piedāvāt ko dzeramu.

-    Paldies, ministra kungs, nē. Neesmu radis dzert tik agri pēcpusdienā.

-    Blēņas! Ko vēlaties? Tekilu? Alu? Rumu? Man ir lielisks

rums.

Profesors Gerrero uzmanīgi paskatījās uz Delgado un kļuva pieļāvīgāks. Viņu ietekmēja tā cilvēka vara, kurš bija viņu izsaucis. Delgado oficiālais amats bija iekšlietu ministrs, taču šis ietekmīgais postenis ministru kabinetā nebija salīdzināms ar to stāvokli, kāds viņam bija kā prezidenta tuvākajam draugam un padomniekam. Delgado kopā ar prezidentu bija audzis Mehiko. Viņi kopā bija studējuši Meksikas Nacionālās universitātes juridiskajā nodaļā. Delgado bija vadījis prezidenta vēlēšanu kampaņu, un nevienam nebija noslēpums, ka prezidents paredzējis Delgado par savu pēcteci.

Taču Delgado zināja, ka to visu - īpaši iespēju tikt pie bagātības, saņemot prezidenta cienīgus kukuļus, - var zaudēt, ja nedarīs, ko no viņa prasa. Šantāžists varēja atklāt Delgado noslēpumu sabiedrībai un viņu pazudināt. To nekādā ziņā nedrīkstēja pieļaut.

-    Ļoti labi, - profesors piekrita. - Ja jau tā vēlaties, lai būtu rums ar kolu.

-    Es droši vien jums piebiedrošos. - Delgado demonstratīvi nesūtīja pēc kalpotāja, bet samaisīja dzērienu pats un pamāja ar galvu uz to pusi, kur baseina malā uz terases skanēja mūzika un smiekli. - Vēlāk varēsim tur piebiedroties un palīksmoties. Šaubos, vai jums būs iebildumi pret iespēju atbrīvoties no uzvalka un uzvilkt peldbikses. Un pavisam droši varu teikt, ka jums nebūs iebildumu iepazīties ar dažām skaistām sievietēm.

Profesors Gerrero uzmeta biklu skatienu laulības gredzenam.

-    Es patiešām neesmu viesību cienītājs.

-   Vajag justies brīvāk. - Delgado nolika norasojušās glāzes uz hromēta metāla galdiņa ar štikla virsmu un aicināja ar rokas mājienu Gerrero nosēsties pretī samta klubkrēslā. - Jūs pārmēru strādājat.

Profesors stīvi apsēdās.

-    Mūsu finanses, par nelaimi, nav tik lielas, lai es varētu atļauties algot vēl kādu cilvēku un dalīties atbildībā ar viņu. - Skaidrot, ka viņš ir Meksikas Nacionālā arheoloģijas un vēstures institūta direktors, bija lieki.

-   Varbūt papildu finansējumu iespējams sagādāt. Bet jūs neesat pat pieskāries dzērienam.

Gerrero negribīgi iedzēra malku.

-    Labi. Salud! - Delgado iemalkoja no savas glāzes. Viņa seja tūlīt sadrūma. - Jūsu vēstule mani satrauca. Kāpēc gluži vienkārši nepaceļat telefona klausuli un nepiezvanāt? Tas būtu daudz efektīvāk un arī personiskāk. - Domās viņš piemetināja: "Un ne tik oficiāli." Vēstules bija birokrātisks papīrs, nemaz nerunājot par kopijām, kas bija pieejamas atklātībai. Delgado vēlējās, lai par viņa darbību atklātībai būtu zināms pēc iespējas mazāk.

-   Es vairākkārt mēģināju ar jums par to runāt, - Gerrero apliecināja, - bet darbā jūs nebijāt sastopams. Es atstāju ziņojumus. Atbilde uz tiem netika saņemta.

Izskatījās, ka Delgado nav apmierināts.

-    Man bija jārisina vairāki neatliekami uzdevumi, un uz jūsu telefona zvaniem biju paredzējis atbildēt pirmajā izdevīgajā brīdī. Jābūt pacietīgākam.

-    Es mēģināju būt pacietīgs. - Profesors satraukts noslaucīja pieri. - Taču tam, kas notiek jaunajā atradumu vietā Jukatanā, nav nekāda attaisnojuma. Nekas tāds nedrīkst turpināties.

-    Profesors Dramonds apgalvo…

-    Viņš ir nevis profesors, bet goda doktors un nekad nav mācījis universitātē, - Gerrero iebilda. - Un, pat ja viņam būtu atbilstošas zināšanas, vienalga, es nesaprotu, kāpēc jūs esat devis atļauju nodarboties ar tik svarīga arheoloģiska atraduma izpēti vienīgi amerikāņiem. Tas ir mūsu, nevis viņu mantojums! Arī slepenība, ar kādu izrakumi tiek veikti, nav saprotama. Divi mani arheologi mēģināja apmeklēt izrakumus, taču netika to rajonā ielaisti. Tas ir noslēgts.

Delgado ar skarbu izteiksmi sejā paliecās uz priekšu.

-    Profesors Dramonds nav skopojies ar līdzekļiem, lai noalgotu pašus labākos arheologus.

-   Labākie maiju kultūras speciālisti ir mūsu valsts pilsoņi un strādā manā institūtā.

-Taču nupat jūs atzināties, ka jūsu finansējums nav tāds, kādu jūs vēlētos. - Delgado balsī ieskanējās asāki toņi. - Uzskatiet profesora Dramonda dāsno ieguldījumu kā piedevu pie jūsu līdzekļiem. Jūsu arheologi netika tur ielaisti tāpēc, ka Dramonda cilvēki strādā pārāk intensīvi, lai vēl atrastu laiku saviesīgiem, ar apmeklētāju uzņemšanu saistītiem pasākumiem. Un apvidus norobežots tādēļ, lai nepieļautu, ka parasti zagļi no jaunatklātajām drupām izzagtu lietišķās mākslas priekšmetus. Nekāda noslēpuma te nav, viss ir viegli izskaidrojams.

Gerrero satraucās vēl vairāk.

-    Mans institūts…

Delgado pacēla roku.

-    Jūsu institūts?

Gerrero tūlīt izlaboja savus vārdus.

-    Nacionālajam arheoloģijas un vēstures institūtam, - viņš sacīja, elpai aizraujoties, - vienīgajam pieder tiesības noteikt, kādā veidā izrakumi jāveic, un tas vienīgais drīkstētu dot atļauju izrakumiem. Es nesaprotu, kāpēc šie noteikumi un attiecīgās procedūras nav ievērotas.

-    Profesor, jūsu naivums vieš manī bažas.

-Ko?

-    Elisters Dramonds ir bagātīgi atbalstījis mūsu zemes mākslu. Viņš ieguldījis miljoniem dolāru muzeju celtniecībā un nodrošinājis daudzsološus māksliniekus ar stipendijām. Vai jāatgādina, ka "Drummond Enterprises" finansē visplašākās jebkad vienkopus savāktās meksikāņu mākslas izstāžu turnejas pa visu pasauli? Un vai vajag atgādināt, ka starptautiskā atzinība, kādu guvusi šī izstāde, ļoti uzlabojusi mūsu valsts tēlu. Arvien lielākā skaitā ierodas tūristi ne tikai uz kūrortiem, bet arī iepazīties ar mūsu mantojumu. Piedāvājot finansiālo' un tehnisko palīdzību izrakumu veikšanai, profesors Dramonds piebilda, ka šādas palīdzības pieņemšanu uzskatīs par pagodinājumu. No politiskā viedokļa, bija nepieciešams izrādīt viņam šo pagodinājumu, jo tas bija izdevīgs mums pašiem. Arī finansiālajā ziņā tas bija izrāviens. Esmu stipri pārliecināts, ka viņa cilvēki beigs darbus nesalīdzināmi ātrāk nekā jūsu nepietiekami nokomplektētā arheologu grupa. Līdz ar to tūristi varēs apmeklēt šīs vietas daudz agrāk. Tūristi, - atkārtoja Delgado, - ir ienākumi un darbs šejienes iedzīvotājiem. Tie nozīmē arī citādi neizmantojamās Jukatanas daļas attīstību.

-    Ienākumus? - Profesors Gerrero kļuva ērcīgs. - Vai mūsu mantojums tik vien nozīmē kā tūristus un naudu?

Delgado nopūtās.

-    Lūdzu! Šī ir pārāk jauka pēcpusdiena, lai mēs sāktu ķīvēties. Esmu ieradies te atpūsties un biju iedomājies, ka varbūt arī jūs izmantosiet izdevību. Tagad man nepieciešams piezvanīt. Kāpēc lai jūs nedotos uz baseinu, nepapriecātos par skaisto skatu un neiepazītos ar dažām jaunām dāmām? Vēlāk, mazliet nomierinājušies, mēs varētu turpināt sarunu pie vakariņu galda.

-    Grūti iedomāties, ka apkārtnes apjūsmošana varētu likt man mainīt domas par…

Delgado neļāva viņam turpināt.

-    Mēs varam pabeigt sarunu vēlāk. - Viņš aicināja ar žestu Gerrero piecelties, aizvadīja viņu līdz durvīm, atvēra tās un uzrunāja miesassargu: - Izvadājiet profesoru Gerrero pa īpašumu. Parādiet dārzus. Aizvediet uz pieņemšanu pie baseina. Parūpējieties, lai viņa vajadzības tiek apmierinātas. Profesor, - Delgado paspieda viņam roku, - es piebiedrošos jums pēc stundas.

Iekams Gerrero paguva atbildēt, viņš jau bija izvadīts no istabas un durvis aizvērtas.

Delgado smaids tajā pašā mirkli izgaisa. Seja nocietinājās. Viņš pasniedzās pēc telefona. Bija darīts viss iespējamais. Viņš bija mēģinājis atrisināt problēmu pieņemamā, diplomātiskā veidā. Nekļūdams aizskaroši uzmācīgs, viņš bija centies likt lietā visus iedomājamos uzpirkšanas veidus. Bet velti. Neko darīt, jāķeras pie citām metodēm. Ja profesors nevēlas sadarboties, kādu dienu viņam nāksies konstatēt faktu, ka viņš vairs nav Nacionālā arheoloģijas un vēstures institūta direktors. Nebūs nekādu sarežģījumu jaunajam, Delgado izraudzītajam direktoram, kas jau bija izmantojis viņa labvēlību, dot Elistera Dramonda arheologu brigādei atļauju turpināt arheoloģiskos izrakumus nesen atklātajās maiju drupās. Delgado nešaubījās par jaunā direktora atsaucību, jo iecelšanas noteikums būs bezierunu pakļāvība. Bet, ja profesors Gerrero rīkosies nepieņemami, mēģinās izraisīt politisku skandālu, viņš var ciest arī transporta negadījumā.

"Kā gan iespējams, ka tik izglītots cilvēks ir tik liels muļķis?" brīnījās Delgado, ceļot telefona klausuli. Numuru viņš tomēr neuzgrieza, jo uz daudzlīniju aparāta paliktņa iemirgojās signāls, ka tiek zvanīts pa vēl kādu numuru. Citreiz Delgado būtu ļāvis pa kādu no daudzajiem visā mājā izvietotajiem paralēlajiem aparātiem atbildēt kalpotājam, taču šis numurs bija pilnīgi personisks un tam nebija paralēla pieslēguma. Tikai daži cilvēki zināja, ka Delgado sazvanāms pa šo numuru, un reizē ar norādījumu to izmantot tikai ārkārtīgi svarīgos jautājumos tas tika dots vienīgi īpašiem sabiedrotajiem.

Šobrīd Delgado spēja iedomāties tikai vienu tādu jautājumu, tāpēc ātri nospieda taustiņu līdzās mirguļojošam signālam.

-    Bulta, - viņš atsaucās ar šifrētu vārdu. - Kas zvana?

Cauri tālsarunas traucējumiem atsaucās balss, kas piederēja cilvēkam, kuru Delgado pazina kā uzticamu advokātu ar šifrētu vārdu "Trīsas".

-    Runa ir par sievieti.

Delgado juta, ka sirds krūtīs sažņaudzas.

-    Vai līnija ir droša?

-    Ja tā nebūtu, es nezvanītu.

Katru dienu tika pārbaudīts, vai kāds nav pieslēdzies D do telefona Sistēmai. Tika arī pārbaudīts, vai mājā un apkārtnē nav elektronisko noklausīšanās ierīču. Bez tam uz neliela monitora blakus telefonam pastāvīgi varēja uzmanīt spriegumu tīklā. Ikviena novirze no normas liecinātu, ka pēc līnijas pārbaudes kāds tai pieslēdzies.

-    Kas noticis ar sievieti? - Delgado satraucies jautāja.

-   Es neesmu pārliecināts, vai viņa vēl atrodas Dramonda uzraudzībā. Apsardze ir aizvākta.

-    Dieva dēļ, runā skaidrāk, es neko nesaprotu.

-    Jūs likāt viņu novērot. Bet mēs nespējām tikt viņai klāt. Dramonda cilvēku dēļ mēs netikām viņai ne tuvu. Viens no viņa aģentiem tēlo bezpajumtnieku un sēž mājas sētaspusē uz kartona kastēm. Dažādi tirgotāji - viens pārdod karstās desiņas, otrs T kreklus un lietussargus - novēro parādes durvis no parka ieejas ielas otrā pusē. Naktīs tos nomaina aģenti, kas tēlo ubagus. Mājas šveicars saņem algu no Dramonda. Šveicaram ir palīgs, ja nu kāds novērstu uzmanību. Dramonda dienestā ir arī sievietes apkalpotājas.

-    Tas man ir zināms! - noteica Delgado. - Kāpēc jūs…?

-    Neviens no viņiem vairs nepilda savus pienākumus.

Delgado strauji izelpoja.

-    Sākumā mēs nospriedām, ka Dramonds noorganizējis citāda veida novērošanu, - turpināja adjutants. - Taču mēs alojāmies. Šveicaram palīga vairs nav. Sievietes kalpotājas šorīt atstāja ēku un neatgriezās. Arī novērotāju vietā mājas ārpusē citi nav nākuši.

Pat stāvot blakus gaisa kondicionētāja pievadam, Delgado svīda. Pretrunīgu apsvērumu gūzmā viņš jutās paralizēts.

-    Varbūt viņa devusies ceļojumā?

-   Nē, - atbildēja adjutants. - Mani cilvēki būtu redzējuši. Iepriekšējās reizēs viņu pavadīja kalpotāji. Šodien tie devās prom vieni paši. Vakarrīt bija vērojams neparasts aktivitātes uzliesmojums, Dramonda cilvēki nāca un gāja, īpaši rosīgs bija viņa palīgs.

-   Ja viņa nav devusies ceļojumā, ja viņa vēl uzturas ēkā, kāpēc tad aizvākta apsardze?

-    Es neticu, ka viņa tur vēl ir.

-    Padomā, ko tu runā! - Delgado iesaucās.

-    Manuprāt, viņa atteikusies no vienošanās ar Dramondu. Es domāju, viņa sajutusi draudus. Liekas, aizpagājušo nakti viņai izdevies aizbēgt. Ar to arī izskaidrojama neparastā rosība nākamajā rītā. Apsardze ēkai kļuvusi lieka, tāpēc tā pilnā sastāvā devusies meklēt sievieti. Kalpotāji atlaisti, jo nav vajadzīgi.

-Lai Dievs žēlīgs! - Delgado sāka svīst vēl vairāk. - Ja viņa atteikusies no vienošanās un sāks runāt… atrodi viņu!

-    Mēs mēģinām to darīt, - paskaidroja adjutants, - bet pēc tik ilga laika nevar atrast pēdas. Mēs pētām viņas pagātni, mēģinām noskaidrot, kur viņa varētu meklēt patvērumu un no kā lūgt palīdzību. Ja viņu atradīs Dramonda cilvēki, viņa palīgs noteikti nogādās sievieti pie Dramonda.

-    Jā, bez viņas Dramonda vara pār mani ir daudz mazāka. Viņš darīs visu iespējamo, lai sievieti atkal dabūtu savās rokās.

"Bet ja šī sieviete meklēs palīdzību pie varas iestādēm?" Delgado satraukts iedomājās. "Ja viņa sāks runāt, lai glābtu sevi?"

Nē, Delgado nosprieda. Varas iestādēm viņa uzticēsies tikai vislielākajā bezizejā, jo pārlieku baidīsies, ka tās kontrolē Dramonds, un tā viņa nonāktu Dramonda rokās, kas sodīs par runāšanu. Man vēl ir laiks. Bet, nonākusi bezizejā, viņa galu galā var sākt runāt. Sieviete zina, ka likme ir pārāk liela, lai Dramonds atteiktos no viņas medīšanas. Taču nav iespējams bēguļot mūžīgi.

Delgado adjutants bija vēl aizvien kaut ko stāstījis.

-    Ko? - Delgado noprasīja.

-    Es jautāju, kā rīkoties, ja viņu atrodam vai arī Dramonda cilvēki noved mūs pie viņas.

-    Kad tas brīdis pienāks, es izdomāšu.

Delgado nolika klausuli. Lai ari cik rūpīgi bija pārbaudīta visa mītne, meklējot slēptus mikrofonus, lai arī cik labi bija pārbaudīta telefona sistēma, par minēto jautājumu pašreizējā situācijā viņš nevēlējās vairs teikt ne vārda. Šajā sarunā nebija nekā nosodāma, taču tā noteikti izraisītu daudzus jautājumus, ja nāktu ausīs tiem, kam nevajag. Dodot adjutantam nepieciešamās atbildes un instrukcijas, viņš nevēlējās izraisīt liekus jautājumus. Nekādā ziņā, ja negrib satraukt čūlas sabojāto kuņģi un padzīt murgus, kas neļauj gulēt.

Ja paša cilvēki atrastu bēgli, viņa būtu jānogalina.

Un pēc tam Dramonds.

PIEKTĀ DALA

1

Florida, Maiami.

Lidostas skaļruņu sistēmā atskanēja metāliska vīrieša balss:

- Mister Viktor Grant! Mister Viktor Grant! Lūdzu, pieejiet pie pakalpojumu telefona.

Bjūkenans nupat bija ieradies Maiami starptautiskajā lidostā. Iejucis "Aeromexico " pasažieru jūklī, viņš atstāja imigrācijas un muitas zonu un apsvēra, vai Vudfīlds nodevis ziņu Maksvelam un kā tiks noorganizēta tikšanās. Lidostas troksnī un drūzmā paziņojums bija tikko saklausāms, un pirms došanās pie baltā aparāta ar uzrakstu LIDOSTA blakus taksofonu rindai drošības pēc viņš pagaidīja, kad paziņojums tiks atkārtots. Uzgriezt numuru no šī telefona nevarēja. Pacēlis klausuli, viņš izdzirdēja pīkstienu, pēc tam vēl vienu, it kā telefons savienotos ar citu. Atbildēja sieviete un, uzklausījusi paskaidrojumu, ka runā Viktors Grants, paziņoja, ka sagaidītājs atrodas pie informācijas galda.

Bjūkenans pateicās, nolika klausuli un sāka analizēt tikšanās taktiku. Viņš secināja, ka pakalpojumu telefons tiek novērots. Atskanot Viktora Granta vārdam, vērotāji noskatījās, kas pieiet pie telefona. Sagaidītājiem ir vai nu mana fotogrāfija, vai apraksts.

Katrā ziņā šobrīd mani jau pazīst un sagaidītājs vēro, vai neviens man nesekos, kad došos pie informācijas galda.

Bet, lai arī cik apmierināts Bjūkenans jutās par rūpīgi pārdomāto tikšanos, izbēgšanu no Meksikas un atgriešanos Savienotajās Valstīs, modās arī nemiers. Priekšniecība acīmredzot uzskatīja, ka situācija vēl ir kutelīga. Citādi tikšanās organizēšanā nebūtu iesaistīts tik daudz cilvēku.

Mierīgā solī, lai novērotājiem rastos iespēja nopētīt pūli (turklāt sāpju dēļ viņš nespēja ātri paiet), Bjūkenans ar savu skrituļaino ceļasomu devās pie informācijas galda. No pasažieru drūzmas iznira patīkams trīsdesmit gadus vecs atlētiska izskata vīrietis atturīgā apģērbā. Viņš padeva roku, uzsmaidīja un teica:

-    Sveiks, Vik! Jauki, ka tevi satieku. Kā jūties? Kā pagāja lidojums?

Bjūkenans paspieda roku.

-    Labi.

-    Lieliski. Furgoniņš ir uz to pusi. Dod somu, es aiznesīšu.

Vīrietis bija nosauļojies, ar brūniem matiem un zilām acīm.

Viņš pieturēja Bjūkenanu pie elkoņa un vadīja uz izeju. Bjūkenans gāja līdzi, taču, nedzirdējis ne vārda par sagaidītāja piederību, jutās nedroši. Kad vīrs beidzot pateica, ka zvanījuši Čārlzs Maksvels un Veids un lūguši, lai paziņo, ka ar Bjūkenanu viss kārtībā, viņš nomierinājās. Par tā saucamajām darba attiecībām ar Čārlzu Maksvelu bija informēti vairāki cilvēki, bet tikai priekšniecība zināja, ka Bjūkenana pārraugs Kankunā izmanto Veida vārdu.

Lidostas pieblīvētajā stāvvietā vīrs atslēdza pelēku firmas furgonu ar baltu uzrakstu: "CEĻAVĒJŠ", ATPŪTAS JAHTU APRĪKOŠANA. Līdz šim viņi bija pārmijuši tikai pieklājībās frāzes. Tagad, gaidot mājienu, ka var droši runāt, un norādījumus par paredzēto scenāriju, Bjūkenans apklusa.

Izbraucot no stāvvietas, vīrietis nospieda pogu zem mašīnas paneļa piestiprinātai ierīcei, ko varēja noturēt par radio.

-    Kārtībā, traucētājs ieslēgts. Tagad var droši runāt. Es ātri pastāstīšu, kāda ir situācija, bet sīkāk paskaidrošu vēlāk. Es esmu Džeks Doils, savā laikā dienējis speciālajā flotes desanta vienībā.

Pēc ievainojuma Panamā man vajadzēja demobilizēties, un es izveidoju uzņēmumu atpūtas jahtu aprīkošanai Fortloderdeilā. Tā īstenībā arī ir. Tagad par to, kāds man sakars ar tevi. Reizi pa reizei es izdaru kādu pakalpojumu cilvēkiem, kuru pakļautībā dienēju. Viņi lūdza nodrošināt tev aizsegu. Izskatīsies tā, it kā tu esi mans darbinieks. Tava priekšniecība sagādājusi visus vajadzīgos dokumentus - sociālā apdrošināšana, nodokļu maksājumi un tā tālāk. Arī Viktors Grants dienējis jūras desantniekos, tāpēc pats par sevi saprotams, ka mana attieksme pret tevi nav kā pret vienkāršu darbinieku. Tu mīti dzīvoklī virs mana kantora un esi savrupnieks. Strādādams manā uzdevumā, tu daudz ceļo. Ja kaimiņi izrādīs interesi, lai nebrīnās, ka agrāk nav tevi ievērojuši. Vai ir jautājumi?

-    Cik ilgi es pie tevis strādāju?

-    Trīs mēnešus.

-    Cik es saņemu?

-    Trīsdesmit tūkstošus gadā.

-    Tādā gadījumā es prasu algas pielikumu.

Doils iesmējās.

-    Labi. Tev ir humora izjūta. Mēs sapratīsimies.

-   Protams! - Bjūkenans atsaucās. - Vēl labāk mēs sapratīsimies, ja apstāsies tā benzīntanka priekšā.

-Jā?

-    Citādi es piečurāšu tavu vāģi ar asinīm.

-    Kungs Dievs!

Doils strauji no šosejas iegrieza degvielas stacijā. Bjūkenanam atstājot tualeti, Doils atgāja no taksofona.

-   Zvanīju mūsu cilvēkam lidostā, kuru izmantojam, lai nodotu ziņu. Viņš ir pārliecināts, ka neviens nav sekojis.

Bjūkenans ar aukstiem sviedriem klātu seju atslīga pret furgonu.

-    Būtu labi, ja tu aizgādātu mani pie…

2

Ārsts stāvēja blakus Bjūkenana gultai, izklaušināja sirdi un plaušas, pārbaudīja intravenozās iešļircināšanas pudelīti, noņēma sev no deguna bifokālās brilles un pakasīja iesirmo bārdu.

-    Jums ir brīnumaina ķermeņa uzbūve, mister Grant. Man nav gadījies redzēt nevienu tik ļoti sadauzītu cilvēku, ja vien viņš nav cietis nopietnā autoavārijā. - Ārsts ieturēja pauzi. - Vai arī…

Teikums palika nepabeigts, bet Bjūkenans nešaubījās, ka ārsts gribējis piebilst vārdu "kaujā". Bjūkenans nešaubījās arī, ka Doils nebūtu viņu vedis uz nelielo slimnīciņu, ja tai nebūtu sakari ar viņa priekšniecību. Ļoti iespējams, ka slimnīcas ārsts kādreiz bijis kara ārsts.

-     Man ir rentgenuzņēmumi un analīzes, - ārsts turpināja. - Kā jau paredzēju, ievainojums ir iekaisis. Tas tagad ir apkopts un pārsiets. Esmu izrakstījis antibiotiķus, tāpēc ievainojumam vajadzētu sadzīt normālā tempā un bez komplikācijām. Temperatūra jau krītas.

-    Spriežot pēc jūsu nopietnās sejas izteiksmes, tas nozīmē, ka ir arī kāda slikta vēsts, proti, par iekšēju asiņošanu.

Ārsts nesteidzās ar atbildi.

-   Asiņošana varēja būt nopietnāka, nekā izskatās. Katrā ziņā, ieraudzījis urīnā asinis, jūs bijāt satriekts. Bojātais orgāns noteikti sagādā raizes. Mazu mierinājumu varbūt dos ziņa, ka asiņošanu izraisījis asinsvada plīsums pūslī. Ķirurģiska iejaukšanās nav nepieciešama. Dzīvojiet mierīgi, un, ja nesāksiet vētrainu darbošanos, asiņošana mitēsies un plīsums sadzīs visai ātri. Šāda nelaime dažkārt piemeklē fanātiskus skriešanas mīļotājus. Pāris nedēļu pārtraukums, un var skriet atkal.

-    Bet kas tad? - Ārsta drūmā sejas izteiksme lika justies neomulīgi. - Kas nav, kā vajag?

-    Ievainojums galvā, mister Grant. Un periodiskā labās rokas pirkstu trīcēšana.

Bjūkenanam sirdī iezagās saltums.

-   Es biju iedomājies, ka trīcēšanu rada nervu trauma pēc ievainojuma rokā. Man likās, ka ievainojums sadzīs…

Ārsts norūpējies pameta sānisku skatienu.

-    Trauma. Nervi. Sava daļa taisnības te ir, jo problēma saistīta ar nerviem. Tikai ne tādā veidā, kā esat iedomājies. Nākas atkārtot, mister Grant, ka jums ir neparasta ķermeņa uzbūve. Jums ir iedragāts galvaskauss, un jūs esat pārcietis smadzeņu satricinājumu. Ar to var izskaidrot reiboņus un neskaidro redzi. Patiesību sakot, smadzeņu traumu es atklāju datortomogrammā. Vispār jābrīnās, kā jūs esat spējis noturēties uz kājām, nemaz nerunājot par domāšanu. Nav šaubu, ka jums piemīt brīnumaina izturība, nerunājot nemaz par apņēmību.

-    Manā izpratnē tas ir adrenalīns, doktor. - Bjūkenana balss pieklusa. - Vai jūs gribat teikt, ka trauma ir neiroloģiska?

-Tā es domāju.

-    Ko tas nozīmē? Operāciju?

-    Vēl jāuzklausa otrs speciālists, - atteica ārsts. - Vajadzīga speciālista konsultācija.

Apvaldīdams iekšējas trīsas, Bjūkenans vaicāja:

-    Es gribu zināt jūsu domas, doktor.

-    Vai jums nav uznācis neparasti ilgs miegs?

-    Miegs? - Bjūkenanam gribējās smieties, taču viņš apspieda šo impulsu, jo smiekli varētu iznākt histēriski. - Man bija pārāk daudz, ko darīt, lai gulētu.

-    Vai nav uznācis vēmiens?

-Nē.

-    Vai nav pamanītas vēl kādas fiziskas dabas novirzes, ne tikai reiboņi, neskaidra redze un labās rokas trīcēšana?

-Nē.

-    Tādas atbildes vieš cerību. Es gribētu konsultēties ar speciālistu neirologu. Varbūt varēs iztikt bez ķirurģiskas iejaukšanās.

-     Un ja nevarēs iztikt? - Bjūkenans saspringti pajautāja. - Ar ko es riskēju?

-    Es negribētu izteikt minējumus. Vispirmām kārtām jūs tiksiet rūpīgi novērots, mēs pagaidīsim līdz rītrītam, iztaisīsim vēl vienu datortomogrammu un apskatīsimies, vai smadzeņu trauma nav mazinājusies.

-    Pieņemsim, ka noticis vēlamais, - Bjūkenans sacīja, - un trauma mazinās. Ja pieņemam, ka bez operācijas var iztikt.

-    Tas labākais var izrādīties tas sliktākais, - ārsts atteica. - Bojātās smadzeņu šūnas neatjaunojas. Es censtos ļoti piesargāties no atkārtotas galvas sasišanas.

3

Vienstāva ēka atradās Fortloderdeilas priekšpilsētā, ko sauca par Plantāciju, un tās vienkāršo izskatu maskēja bagātīgi krūmu un puķu stādījumi. Acīmredzot kāds ar mīlestību kopa šo īpašumu. Bjūkenanam iešāvās prātā doma, vai tikai Doila vaļasprieks nav ainavu veidošana. Ceļā no slimnīcas uz māju bija noskaidrojies, ka ekonomiskais panīkums skāris arī Doila uzņēmējdarbību un tāpēc nez vai viņš var atļauties dārznieka pakalpojumus. Kad pēc mašīnas novietošanas garāžā Doils pa sānu durvīm ieveda Bjūkenanu mājā, tūlīt kļuva skaidrs, kas rūpējas par apkārtni.

Doilam bija sieva. Bjūkenans iepriekš nebija par to pārliecināts, jo Doils nenēsāja laulības gredzenu un Bjūkenans nemēdza uzdot personiskas dabas jautājumus. Bet tagad viņš ieraudzīja varbūt trīsdesmit gadus vecu enerģisku, elfai līdzīgu sievieti. Viņai bija laimīgas acis, līdzjūtēju komandas kapteines vasarraibumi un spontāns, valdzinošs smaids. Kādā krāsā viņai mati, nebija redzams, jo ap galvu bija apsiets melnsarkani rūtains lakats. Sieviete bija aplikusi baltu kokvilnas priekšautu, bet rokas no mīklas mīcīšanas uz virtuves galda bija aplipušas ar miltiem.

- Ko nu? - viņa ierunājās tīkamā dienvidnieciskā izloksnē (luiziāniešu, nodomāja Bjūkenans). - Nebiju domājusi, ka jūs ie- radīsieties tik ātri. - Aizkustinoši apmulsusi, viņa pieskārās vasar- raibumainajai sejai, atstājot uz tās miltu raibumus. - Mājā ir tīrā elle, neiznāca laika…

-    Māja ir vislabākajā kārtībā, Sindij. Patiešām, - ierunājās Doils. - Satiksme nebija tik briesmīga, kā paredzēju. Tāpēc ieradāmies agrāk. Atvaino!

Sindija iesmējās.

-   Uz to var paskatīties arī no patīkamās puses. Nu man vairs nevajadzēs pārpūlēties, steigā kopjot māju.

Viņas smaids bija lipīgs. Bjūkenans atbildēja ar tādu pašu smaidu.

Doils pamāja ar roku uz viesa pusi.

-     Sindij, tas ir mans draugs, par kuru tev stāstīju. Viks Grants. Esam pazīstami no dienesta laika. Pēdējos trīs mēnešus viņš strādā pie manis.

-Priecājos iepazīties! - Sindija padeva roku, bet, atcerējusies, ka tā notriepta ar miltiem, piesarka un gribēja jau atraut.

-   Par to nav jāuztraucas, - Bjūkenans atteica, - sajust rokās miltus ir patīkami. - Viņš paspieda mājasmātei roku.

-    Kolosāls zēns, - viņa sacīja vīram.

-    Visi mani draugi ir puikas uz goda.

-    Ko tu neteiksi! - Viņa nopētīja Bjūkenanu un norādīja uz biezo apsēju ap viņa galvu. - Man ir vēl viens sarkanmelns lakats, un tas noteikti izskatās pievilcīgāk.

Bjūkenans pasmaidīja.

-    Paredzēts, ka es kādu laiku to nenoņemšu. īpašu labumu tas nedod un nav kā ģipsis, taču atgādina, ka jāpiesargājas.

-    Džeks teica, ka jums ielauzts galvaskauss.

Bjūkenans palocīja vēl arvien sāpošo galvu.

Viņš gaidīja, ka Sindija jautās, kur viņš tā savainots. Tas būtu dabisks un loģisks jautājums, un viņš jau gatavojās atkārtot melus par izkrišanu no laivas, taču jaunā sieviete pārsteidza, pēkšņi norādot uz mīklu, kas stāvēja uz galda, un mainot tematu.

-    Gribu izcept jums rausi. Ceru, ka lairns jums garšo.

Bjūkenans noslēpa apjukumu un atbildēja:

-    Man reti gadās ēst mājas rausi. Droši vien viss, ko jūs gatavojat, garšo lieliski.

-    Džek, man šis cilvēks patīk arvien labāk un labāk.

-    Atļauj ierādīt viesu istabu, - ierosināja Doils.

-    Ja nu kā trūkst, dabūsiet visu, tikai pasakiet, - Sindija piebilda.

-    Vāru derēt, ka viss ir uz goda, - Bjūkenans sacīja. - Patiešām esmu pateicīgs par šādu uzņemšanu. Man nav ne ģimenes, ne arī kā tamlīdzīga, bet ārsts domā, ka būtu labāk, ja…

-   Klusu, - sacīja Sindija. - Dažas turpmākās dienas mēs aizstāsim jums ģimeni. ■

Kopā ar Doilu cauri virtuvei viņš gāja uz saules pielieto gaiteni un gudroja, kāpēc Sindija iiav uzdevusi gluži dabisko jautājumu par galvu, un atskatījās.

Viņa jau bija atgriezusies pie galda un mīcīja mīklu. Bjūkenans pamanīja uz spodro džinsu bikšu dibena miltainus pirkstu nospiedumus. Pēc tam pamanīja vēl kaut ko. Blakus garāžas durvīm zem sienai piekārtā telefona uz āķa atradās strups trīsdesmit astotā kalibra revolveris. Bjūkenans saprata, ka Doils sev tādu ieroci nebūtu izvēlējies, jo uzskatītu par rotaļlietu. Viņš dotu priekšroku deviņu milimetru vai četrdesmit piektā kalibra pusautomātiskajam šaujamrīkam. Nē, strupais revolveris bija Sindijas ierocis, un Bjūkenans bija ar mieru likt galvu ķīlā, ka viņa prot ar to apieties.

Vai šis ierocis būtu aizsardzībai pret zagļiem? Vai Doila pieredze jūras desantniekos civilajā dzīvē liktu rūpēties par sevišķu drošību? Sekojot Doilam pa gaiteni, viņš atcerējās Doila komentāru par pakalpojumiem kādreizējiem darba devējiem un nosprieda, ka šis revolveris mājā nav vienīgais un ka tie šeit tiek turēti, lai pasargātu Sindiju no minēto pakalpojumu iespējamām sekām.

-    Te tā ir. - Doils ieveda Bjūkenanu patīkamā, mājīgā gu- ļamtelpā ar mežģīņu aizkariem, antīku šūpuļkrēslu un austrumniecisku paklāju uz dēļu grīdas. - Vannasistaba ir tur, un ne ar vienu citu to nevajag dalīt. Vannas nav, bet tikai duša. Mums ir sava vannasistaba.

-   Tas nekas, - Bjūkenans atteica, - duša mani vairāk apmierina.

Doils nolika Bjūkenana somu uz lakota soliņa gultas kājgalī.

-     Man liekas, pagaidām tas būtu viss. Izkravā mantas. Nosnaudies. Plauktā ir daudz grāmatu. Vari skatīties televīziju. - Viņš norādīja uz nelielu televizoru kaktā. - Iekārtojies, kā tev labāk patīk. Kad lenčs būs gatavs, es atnākšu un pasaukšu.

-    Paldies!

Doils tomēr projām negāja. Šķita, ka viņu kaut kas nodarbina.

-    Kas noticis? - Bjūkenans pajautāja.

-   Es neko nezinu par tavu patieso pagātni, un man nav tiesību to zināt, taču, ņemot vērā, kādi cilvēki lūdza sagādāt tev aizsegu, mēs varētu būt kā brāļi. Esmu gandarīts par tavu pateicību, kaut tas ir gluži lieki.

-    Es saprotu.

Doils kavējās.

-   Es rīkojos saskaņā ar noteikumiem. Es tevi neiztaujāju un uzskatu, ka viss, kas jāzina, man ir pateikts. Bet ir kaut kas… Kāpēc tu esi šeit… Ja vari… Vai Sindijai briesmas nedraud?

Bjūkenans sajuta pēkšņas simpātijas pret šo cilvēku.

-    Nē. Cik zinu, Sindijai briesmas nedraud.

Saspringtie muskuļi Doila sejā atslāba.

-    Labi. Par maniem pakalpojumiem viņa neko nezina, Kamēr dienēju jūras desantniekos, viņa nekad nezināja, uz kurieni tieku sūtīts un cik ilgi būšu prom. Nekad viņa neuzdeva ne vienu vienīgu jautājumu un uzskatīja, ka tāda uzvedība ir gluži dabiska. Nekad viņa nejautāja, kāpēc gribu viņai iemācīt šaut un kāpēc visā mājā izlikti ieroči.

-Teiksim, revolveris virtuvē zem telefona? - Bjūkenans pajautāja.

-   Jā, es manīju, ka tu tam pievērsi uzmanību. Te ir vēl viens. - Doils pacēla gultas segu un parādīja deviņu milimetru koltu, kas ar visu maksti bija piestiprināts pie gultas rāmja. - Drošības dēļ ņem to vērā. Es daudz neraizējos par sevi, bet ja ar Sindiju kas notiks… Viņa ir brīnišķīga sieviete, es neesmu viņas cienīgs. Viņa nav pelnījusi arī tos pārdzīvojumus, kādus ienesu mājā.

-    Viņai nekas nedraud, Džek.

-    Labi, - atkārtoja Doils.

4

Bjūkenanu pamodināja klusināts telefona zvans. Viņš pamodās tūlīt, un tas viesa paļāvību: izdzīvošanas instinkti joprojām darbojās. Viņš paskatījās no gultas uz galda galu, neko tur neredzēja, bet tad skatiens pārslīdēja uz viesu istabas durvīm, aiz kurām droši vien gaitenī klusināti skanēja telefons. Neskaidri varēja saklausīt sievietes balsi, šķiet,-runāja Sindija. Pēc tam ierunājās Džeks. Saruna ātri pārtrūka. Mājā no jauna iestājās klusums.

Bjūkenans paskatījās uz pulksteni un izbrīnījās, ka ir jau pusviens un šķietamais piecpadsmit minūšu snaudiens izvērties divās stundās. Doktors bija brīdinājis no neparasti ilgas gulēšanas. Vai jau pāri pusdienlaikam? Viņš sarauca pieri. Lenčam sen vajadzēja būt gatavam, un nebija saprotams, kāpēc Sindija ar Džeku nav viņu pamodinājuši. Pārbaudot, cik kustīgs ir no jauna sašūtais ievainotais plecs, viņš izstaipīja rokas, uzāva kurpes un piecēlās no gultas.

Pie durvīm atskanēja kluss klauvējiens.

-    Vik! - Sindija čukstēja.

-    Viss kārtībā, esmu jau augšā. - Bjūkenans atvēra durvis.

-    Lenčs ir gatavs, - viņa mīļi uzsmaidīja.

Bjūkenans pamanīja, ka ar miltiem nobirušais priekšauts noņemts, taču melnsarkani rūtainais lakats bija palicis galvā. Droši vien nav iznācis laika sakārtot matus, nodomāja Bjūkenans, pa saulaino gaiteni sekodams viņai līdzi uz virtuvi.

-    Rausis domāts vakariņām. Lenčs parasti mums ir viegls, - viņa paskaidroja. - Džeks fanātiski raizējas par holesterīnu. Ceru, ka vienkāršs ēdiens tev garšo.

Katram bija nolikts šķīvis ar garojošu sakņu zupu, bet blakus šķīvim ar sagrieztām selerijām, burkāniem, puķukāpostiem un tomātiem - sviestmaize ar tunci.

-    Kviešu graudu maize, - viņa piebilda, - bet varu iedot arī baltmaizi.

-    Nē, lai ir graudu maize, - Bjūkenans atteica un ievēroja, ka pie galda sēdošais Doils domīgi pēta dakšiņu.

-    Vai labi nosnaudies? - Sindija jautāja.

-    Labi, - Bjūkenans atbildēja, pagaidīja, lai apsēžas saimniece, tad apsēdās arī pats, bet neēda, iekams viņa pirmā nebija iegremdējusi karoti zupā. - Brīnišķīgi.

-    Pagaršo zaļus puķukāpostus, - aicināja Sindija. - Tie tīra asinis.

-    Manas asinis katrā ziņā izturēs nelielu tīrīšanu, - atbildēja Bjūkenans, būdams neizpratnē, kāpēc Doils neko vēl nav teicis vai ēdis. Acīmredzot viņš par kaut ko bija noraizējies. Bjūkenans nolēma uzvedināt mājastēvu uz sarunu.

-    Es noteikti būtu vēl gulējis, ja nezvanītu telefons.

-Ak, es jau baidījos, ka tā notiks, - Sindija sacīja.

-    Jā, - beidzot ierunājās Doils. - Tu jau zini, ka darba telefons iekārtots tā, ka zvans pienāk uz šejieni, ja neesam tur.

Izlikdamies, ka strādā jau trīs mēnešus un šī informācija nav jaunums, Bjūkenans palocīja galvu.

-    Kāds zvanīja uz kantori un gribēja runāt ar tevi, - Doils sacīja. - Vīrietis. Es pateicu, ka tu tik drīz nevarēsi pienākt pie telefona. Viņš apsolīja zvanīt vēlreiz.

Bjūkenans centās neizrādīt nemieru.

-     Droši vien kāds, pie kura esmu strādājis. Varbūt radušies jautājumi par uzstādīto iekārtu. Vai zvanītājs neminēja savu vārdu?

Doils drūmi papurināja galvu.

-    Tad tas nav bijis nekas svarīgs. - Bjūkenans centās runāt nevērīgi.

-   Es ari tā domāju, - sacīja Doils. - Starp citu, pēc lenča man vajag iegriezties kantorī šo to pārbaudīt. Ja jūties pietiekami labi, varbūt vēlies pavadīt?

-    Džek, viņam jāatpūšas, nevis jāstrādā, - iebilda Sindija.

Bjūkenans sakošļāja un norija kumosu.

-    Par to nav jāraizējas. Neliela nosnaušanās reizēm dara brīnumus. Es braukšu līdzi.

-    Lieliski. - Doils beidzot sāka ēst, taču apstājās un paskatījās uz Sindiju.

-    Vai manas prombūtnes laikā nekas ar tevi neatgadīsies?

-    Kāpēc lai atgadītos? - Sindija izspieda samocītu smaidu.

-    Zupa bija brīnišķīga, - Doils sacīja.

-    Priecājos, ka tev garšoja. - Sindijas smaids kļuva vēl sa- mocītāks.

5

-    Kaut kas noticis, - ierunājās Bjūkenans.

Izlikdamies, ka visa uzmanība pievērsta ceļam, Doils skatījās uz priekšu un neko neatbildēja.

Bjūkenans nolēma turpināt.

-   Tava sieva ir tik labestīga, ka šķiet, viņa cenšas tāda būt. Turklāt stipri. Viņa neuzdod jautājumus, bet uztver zemtekstus, piemēram, par telefona zvanu. Ja viņa mēģinātu smaidīt vēl vairāk, smaidam uz sejas nepietiktu vietas. Sindija ne mirkli nav noticējusi, ka esam draugi. Jā, viņa cenšas izlikties, ka tam tic, bet tas dara viņu nervozu, un lenča laikā tas vairs nebija noslēpjams. Ja viņa sanervozēsies vēl vairāk, varbūt man jādodas uz citu vietu.

Doils brauca pa tiltiem pāri kanāliem, kuros pie palmām un dārgiem savrupnamiem stāvēja noenkurotas jahtas, un skatījās vienīgi uz priekšu. Saule spīdēja neganti spoži. Doils uzlika tumšās brilles, tomēr iespaids bija tāds, ka vairāk uz viņa acīm iedarbojas sarunas temats, nevis saule.

Bjūkenans lika Doilu mierā un ļāva, lai viņš atbild, kā pašam tīk. Tomēr atbildi vajadzēja gaidīt tik ilgi, ka Bjūkenanam jau šķita, viņš to nesagaidīs, ja neierunāsies atkal.

Taču to nevajadzēja darīt.

-     Nejau tu esi vainīgs, - Doils sacīja aizžņaugtā balsī. - Labi, ja dzīvē viss būtu vienkārši. Sindija priecājas, ka tu dzīvo pie mums. Patiešām. Pēc viņas domām, tu vari dzīvot, cik ilgi būs vajadzīgs. Kad runa ir par tiem pakalpojumiem, kurus es sniedzu, viņas nervi ir kā klints. Atceros, reiz… Es uzturējos Koronado, Ka- lifornijā… Mēs ar Sindiju dzīvojām ārpus bāzes. No rīta atvadāmies, dodos uz darbu, un piepeši manā komandā izziņo trauksmi. Nekādas sazināšanās iespējas ārpus bāzes. Skaidrs, es nevarēju paziņot viņai, ka esam aizvesti pa gaisu. Varu iedomāties, kā viņa jutās, kad tonakt neierados mājās. Apjukums. Uztraukums. Bez emocionālas sagatavotības, ka varbūt esam redzējuši viens otru pēdējo reizi. - Balss Doilam kļuva cieta. Viņš paskatījās uz Bjūkenanu. - Es biju prom sešus mēnešus.

Bjūkenans ievēroja, ka Doils nesaka, uz kurieni sūtīts, taču nekad arī nebūtu to jautājis. Viņš ļāva Doilam turpināt.

- Vēlāk uzzināju, kāds reportieris pamanījies izdibināt, ka dienu īpašajā jūras desantnieku vienībā un ka Sindija ir mana sieva, - Doils turpināja. - Reportieris ieradies pie viņas dzīvoklī un gribējis, lai viņa izstāsta, uz kurieni esmu nosūtīts. Sindija, protams, vēl nezināja, ka esmu kaut kur nosūtīts. Viņa nekad arī nebūtu to zinājusi. Taču neviens, kas nav tik stiprs kā Sindija, ja pie tā ierastos reportieris ar ziņu, ka esmu nosūtīts izpildīt uzdevumu, dzirdot tā jautājumus, nebūtu spējis novaldīt pārsteigumu. Visdabiskāk būtu reaģēt ar pārsteigumu, atzīt, ka esmu speciālajā jūras desantnieku vienībā, un pajautāt, cik lielas briesmas draud. Bet Sindija nav tāda. Viņa turējās kā mūris un apgalvoja, ka nesaprot, par ko reportieris runā. Uzradās ari citi reportieri, un viņa noturējās ari pret tiem. Atbilde vienmēr viena un tā pati: "Nezinu, par ko jūs runājat." Brīnumaini, bet viņa ne reizes nebija zvanījusi uz bāzi, lai uzzinātu, kas ar mani noticis. Viņa dzīvoja kā parasti. No pirmdienas līdz piektdienai gāja uz savu darbu, apdrošināšanas sabiedrību, kur strādāja par sekretāri. Kad beidzot atgriezos, viņa kvēli un ilgi noskūpstīja mani un sacīja, ka esmu viņai pietrūcis. Nevis: "Kur tu biji?" Esmu piedalījies daudzu uzdevumu izpildē, un ne mirkli man neradās šaubas, ka viņa varētu kļūt neuzticīga.

Bjūkenans palocīja galvu, kaut teikto īsti neizprata. Ja Sin- dija nenervozē tāpēc, ka viņš apmeties pie Doila, kas tad dara viņu tik nervozu?

-    Sindijai ir ļaundabīgais audzējs, - Doils paziņoja.

Bjūkenans skatījās platām acīm.

-    Leikēmija. - Doila balss saspringa. - Un galvu viņa apsējusi ar lakatu, lai noslēptu, ka no ķīmijterapijas izkrituši mati.

Bjūkenanam sažņaudzās sirds. Nu viņš saprata, kāpēc Sin- dijas vaigi šķita kvēlojam, bet āda bija caurspīdīga. Ķīmijterapi- ja kopā ar slimības radīto organisma novājināšanos padarījušas ādu ēterisku.

-    Vakar pēc triju dienu ārstniecības kursa viņa bija iznākusi no slimnīcas, - sacīja Doils. - Šodien vēl vajadzēja parosīties ar ēdienu lenčam. Neko tādu viņa nevar ēst. Un rausis, kas tika gatavots… Ķīmijterapija ietekmējusi viņas garšu. Viņa necieš neko saldu. Kamēr tu gulēji, viņa vēma.

-    Kungs Dievs, - noteica Bjūkenans.

-    Viņa ir apņēmusies radīt tev mājīguma izjūtu, - sacīja Doils.

-     Jums pietiek rūpju arī bez… Kāpēc neatteicāties no šī priekšlikuma? Priekšniecība būtu atradusi man patvērumu arī citur.

-   Acīmredzot nebija izdevies, - sacīja Doils, - citādi nelūgtu

man.

-    Vai tu sacīji viņiem par…

-    Jā, - Doils sarūgtināts atteica. - Tas viņus neatturēja. Lai arī kādas būtu Sindijas aizdomas, nekādā ziņā viņai nedrīkst teikt, ka es pildu uzdevumu. Viņa gan to zina. Esmu pārliecināts, ka viņa ir apņēmības pilna izdarīt visu, kā nākas. Tas ļauj viņai domāt par ko citu…

-    Ko saka ārsti? - Bjūkenans pavaicāja.

Doils uzbrauca uz pludmales šosejas. Viņš neatbildēja.

-    Ko no ārstēšanas var gaidīt? - Bjūkenans neatlaidās.

Doils nomākts atteica:

-    Kā tev šķiet, vai viņa to izturēs?

-    Es arī par to domāju.

-     Nezinu, - Doils nopūtās. - Ārsti cenšas iedvest cerību, taču nav pārliecības. Vienu nedēļu ir labāk. Citu nedēļu sliktāk. Vēl pēc nedēļas… Tas ir kā viļņi jūrā. Bet, ja jādod atbilde "jā" vai "nē"… manuprāt, viņa mirst. Tāpēc ēs jautāju, vai tas, ko darām, neapdraud viņu. Baidos, ka viņai palicis pavisam maz, ko dzīvot. Es to neizturētu , ja viņa nomirtu agrāk cita iemesla dēļ. Es sajuktu prātā.

6

-    Kas, tavuprāt, zvanīja uz mājām? Kas meklēja Viktoru Grantu?

Doils, kurš pēdējās piecas minūtes bija klusējis un domājis par sievu, tagad pagriezās pret Bjūkenanu.

-   Varu pateikt, kas nezvanīja. Tā nebija priekšniecība. Man teica, ka tevi mēģinās sazvanīt astoņos no rīta, trijos pēcpusdienā vai desmitos vakarā. Pie telefona tiktu aicināts es. Zvanītājs stādītos priekšā kā Rodžers Vinslovs un piedāvātu noteiktā laikā tikties manā kantori, lai aprunātos par laivas aprīkošanu. Tas nozīmētu, ka stundu iepriekš tev jāierodas uz tikšanos pie peldriku rezerves daļu vairumtirgotāja, kura pakalpojumus es izmantoju. Tur vienmēr drūzmējas cilvēki. Neviens pat nepamanītu, ja garāmejot kāds nejauši pieskartos un iedotu vēstījumu.

Bjūkenans sāka prātot:

-    Ja nezvanīja priekšniecība… To, ka esmu Viktors Grants un Fortloderdeilā nodarbojos ar izpriecu jahtu aprīkošanu, zina vienīgi Meksikas policija.

Doils nogrozīja galvu.

-   Tas cilvēks runāja bez spāniešu akcenta.

-    Bet ja nu tas bija amerikāņu vēstniecības pārstāvis? - apsvēra Bjūkenans.

-    Iespējams. Viņš varētu piezvanīt, lai pārliecinātos, ka esi ticis galā. Viņam būtu tā pati informācija, kas Meksikas policijai - par darbavietu un visu pārējo.

-   Jā, varbūt tas bijis viņš, - noteica Bjūkenans, cerēdams, ka tā ari ir. Tomēr radās aizdomas, ka viņš ne par ko nevar būt drošs un notikumi ņēmuši ļaunu ievirzi.

-Tā kā pēc visiem datiem tu strādā pie manis un dzīvo virs kantora, - ierunājās Doils, - vai nevajadzētu tajā iemest aci?

Doils nogriezās no Okeāna bulvāra sānielā uz pludmales pretējo pusi. Viņš pabrauca garām tūristiem domātajiem veikaliņiem un novietoja mašīnu blakus neizskatīgai, no izdedžu blokiem būvētai divstāvu ēkai līdzīgu māju rindā gar kanālu, kura piestātnēs stāvēja remontējamās laivas.

-   Ēkas otrā pusē ir darbnīca, - Doils paskaidroja. - Dažkārt klienti atbrauc ar laivu uz šejieni. Biežāk gan nākas braukt pie viņiem.

-    Bet ko teiks sekretāre? - Bjūkenans, juzdamies neveikli, pajautāja. - Viņa zinās, ka es pie tevis nestrādāju.

-    Sekretāres man nav. Vēl pirms trim mēnešiem dokumentu kārtošanu veica Sindija, bet tad slimība saasinājās un… Tāpēc viņa var sev iestāstīt, ka esi sācis strādāt pie manis vēlāk.

Ejot uz ēkas pusi, Bjūkenans miedza saulē acis un ieelpoja okeāna vēja nesto gaisu, kas oda pēc sāls. Garām ar motociklu brauca jauna sieviete divdaļīgā peldkostīmā un nopētīja viņa pārsieto galvu.

Ievērojis, ka apsējs saista uzmanību, Bjūkenans nedroši pieskārās tam ar roku. Kamēr Doils kveldējošajā saulē slēdza ēkas ieejas durvis, uz kurām bija uzraksts "Ceļavējš", Bjūkenans jutās neaizsargāts. Pēc apsardzes signalizācijas atslēgšanas viņš nopētīja kantori no iekšienes. Tā bija gara, šaura telpa ar jahtu un motorlaivu fotogrāfijām gar sienām, jūrniecības ierīcēm plauktos un dažādu atpūtas jahtu miniaturizētiem interjeriem uz galdiem. Modeļi demonstrēja, kā laivās, kur tāpat nav daudz vietas, var ierikot elektronisko aparatūru.

-    Tev vēstule, - sacīja Doils, šķirodams pastu.

Cenzdamies neizrādīt pārsteigumu, ka viņam kāds jau raksta, zinādams jauno pseidonīmu, Bjūkenans paņēma vēstuli. Ja ar viņa gaitu izsekošanu kāds nodarbotos, tad kantoris bija īstā vieta, kur uzstādīt slepenas noklausīšanās ierīci. Ja Doils nebūs pārliecināts, ka te var droši runāt, arī Bjūkenans nebildīs nevienu vārdu, ko neteiktu Viktors Grants, tāpat kā Doils nerunās neko tādu, kas neiekļaujas viņa sacerētajā biogrāfijā.

Vēstule bija rakstīta ķeburainā rokrakstā. Atpakaļadrese - Providence, Rodailendā. Bjūkenans atplēsa vēstuli un izlasīja divas ar tikpat nedrošu roku rakstītas lapas.

-    No kā? - Doils apvaicājās.

-   Māte. - Bjūkenans apbrīnā nogrozīja galvu. Priekšniecība rūpīgi gādāja par sīkumiem, kas apliecinātu viņa jauno identitāti.

-    Kā viņa jūtas? - painteresējās Doils.

-    Labi. Vienīgi atkal sevi liekot manīt artrīts.

Iezvanījās telefons.

7

Bjūkenans sarauca pieri.

-   Nomierinies, - sacīja Doils. - Neaizmirsti, ka esam darbā. Un, patiesību sakot, kāds darbiņš patlaban nenāktu par ļaunu.

Telefons iezvanījās vēlreiz. Doils pacēla klausuli, noteica: - Firma "Ceļavējš", - un sarauca pieri, tāpat kā Bjūkenans. Uzlicis klausulei roku, viņš uzrunāja Bjūkenanu:

-    Esmu kļūdījies. Tas ir zellis, kurš tev jau zvanīja. Ko lai

saku?

-   Labāk parunāšu es pats, - Bjūkenans atbildēja un neizpratnē paņēma klausuli. - Viktors Grants klausās.

Dobjo balsi nevarēja nepazīt.

-    Tu neesi nekāds Viktors Grants.

Sirds salēcās, taču Bjūkenans noslēpa nemieru, izrādīdams tikai neizpratni.

-    Kā, lūdzu? Kas tur runā? Boss teica, ka ar mani kāds grib runāt… Acumirkli, vai tas ir… Vai jūs esat tas pats cilvēks, kas Meksikā?

-    Beilijs. Lielais Bobs Beilijs. Sasodīts, Kroford, nespēlē uz nervierti! Ja es nebūtu piezvanījis uz ASV vēstniecību, tu joprojām atrastos cietumā. Varēji izrādīt kādu drusku pateicības.

-   Pateicību? Ja jūs nebūtu maldīgi noteicis manu personību, es vispār nebūtu nonācis cietumā. Cik reižu jāsaka jums, ka neesmu Krofords? Mani sauc Viktors Grants.

-    Nu protams! Tāpat kā Eds Poters. Nezinu, ar kādām afērām tu nodarbojies, bet šķieti ka tev ir vairāk vārdu nekā telefon- grāmatā. Ja esi paredzējis to izmantot arī turpmāk, par abonēšanu ir jāmaksā.

-    Par abonēšanu? Kā to saprast?

-    Pēc Kuveitas notikumiem darbs Vidējo Austrumu naftas laukos mani vairs nekārdina, - Beilijs paskaidroja. - Pie mums lielās sabiedrības naftu vairs neurbj, bet taisa urbumus ciet. Esmu pārāk vecs, lai kā apdauzīts joņotu pa pasauli, tāpēc nospriedu, ka jāizmanto senu draugu palīdzība. Tādu kā tu, Kroford. Vai piemiņai par to laiku, kad abi bijām ķīlnieki, vari man atmest simt tūkstošus dolāru?

-    Simt… Vai jūs neesat dzēris?

-    Nežņaudzies!

-   Jūs neapjēdzat, ko runājat. Klausieties pēdējo reizi, turklāt uzmanīgi. Mani nesauc Krofords. Mani nesauc Poters. Es esmu Viktors Grants un pat nezinu, par ko ir runa. Pazūdiet!

Bjūkenans nolika klausuli.

8

Doils paskatījās uz Bjūkenanu. - Vai kas ļauns?

Bjūkenanam saspringa sejas muskuļi.

-    Neesmu vēl pārliecināts. Pēc mirkļa zināšu.

Viņš nenoņēma roku no klausules.

Nepagāja ne desmit sekundes, un telefons iezvanījās atkal.

Bjūkenans drūmi paskatījās un pacēla klausuli tikai pēc trešā zvana.

-    "Ceļavējš".

-    Kroford, neesi tik naivs un nedomā, ka atkratīties no manis ir viegli, - Beilijs sacīja. - Es esmu ietiepīgs. Tu vari muļķot Meksikas policiju vai Amerikas vēstniecību, bet tikai ne mani. Es zinu, ka tavs īstais vārds nav Grants. Zinu, ka tavs īstais vārds nav Poters. Un tagad sāku domāt, ka arī Krofords nav tavs īstais vārds. Kas tu esi, čomiņ? Manuprāt, vērts samaksāt nieka simttūkstoš dolārus, lai es nesāktu par to interesēties.

-   Jūs esat man apnicis. Turpmāk netraucējiet, - Bjūkenans sacīja.

-    Tu laikam nezini, kā ir, kad no tevis neatstājas.

-    Es nedzenu jokus. Lieciet mani mierā, vai arī es zvanīšu policijai.

-   Tā doma nav slikta, - Beilijs sacīja. - Varbūt policija gribēs noskaidrot, kas notiek un kas tu īstenībā esi. Sukā vaļā! Pierādi, ka esi krietns un kārtīgs pilsonis. Zvani kruķiem. Es labprāt šiem pastāstīšu par Meksikā nošautajiem narkotiku tirgotājiem un taviem daudzajiem vārdiem.

-    Kas man jādara, lai jūs noticētu?

-    Čomiņ, mani nav jāpārliecina. Vienīgais, ko vari darīt, ir samaksāt simttūkstoš zaļo; Pēc tam saucies kaut par Napoleonu.

-    Jūs neesat sapratis ne vārda no tā, ko es…

-   Gribu dzirdēt tikai dažus vārdus, proti: 'Te ir nauda." Kroford, nu, vienalga, kas tu esi, nokārto šo lietu labi drīz, jo citādi, zvēru pie Dieva, zvanīšu uz policiju.

-    Kur jūs atrodaties?

-    Vai tiešām tu ceri, ka uz to atbildēšu? Kad būsi sagādājis simt taukšķus - un tie vajadzīgi jau rīt -, es padošu ziņu, kur mani meklēt.

-    Mums jātiekas. Es varu pierādīt, ka esat maldījies.

-    Kādā veidā? Pārmetīsi krustu un zvērēsi pie Dieva? - Beilijs iesmējās, un šoreiz klausuli nometa viņš.

9

Galvā dunēja. Bjūkenans pagriezās pret Doilu.

-    Jā, nepatikšanas.

Nācās nemitīgi sev atgādināt, ka Beilijs vai kāds cits kantorī var būt noslēpis mikrofonu. Pagaidām nekas lieks nebija pateikts. Lai arī kas Doilam tika skaidrots, teiktajam vajadzēja apliecināt Viktora Granta nevainību.

-Tas pats zellis, kas Meksikā savārīja man ziepes. Viņš iedomājies, ka es tur esot nošāvis trīs narkotiku tirgotājus. Tagad viņš mēģina mani šantažēt un sola piezvanīt kruķiem.

Doils tēloja savu lomu.

-     Lai pamēģina! Man gan liekas, ka šejienes policistiem viens pīpis, kas noticis Meksikā. Tā kā neko ļaunu tu neesi darījis, viņš pats paliks muļķa lomā. Pēc tam tu varēsi iesūdzēt tiesā par izspiešanu.

-   Tas nav tik viegli izdarāms.

-Kāpēc?

Bjūkenanam negaidot prātā iedūra kā ar īlenu. Telefons bija iezvanījies tūlīt pēc ierašanās kantorī. Vai tā ir tikai sagadīšanās? Ak kungs!

Bjūkenans piesteidzās pie durvīm, atrāva tās vaļā un pārlaida ielai uz abām pusēm vērīgu skatienu. Sieviete nesa somas ar iepirkumiem uz motorlaivu. Garām pabrauca automašīna. Aizdie- ba skrējējs. Divi mehāniķi no kravas mašīnas cēla ārā kasti. Bērns ar velosipēdu nopētīja apsējos ietīstīto Bjūkenana galvu.

Bjūkenans turpināja pētīt ielu. Spilgtā saule lika sirdij pukstēt paātrināti. Lūk! Tur, pa kreisi! Ielas tālākajā galā. Netālu no pludmales. Līdzās telefona kabīnei stāvēja liela auguma vīrs ar platiem pleciem un īsi apgrieztiem matiem - Beilijs - un skatījās uz Bjūkenanu.

Pamanījis, ka ieraudzīts, Beilijs sveicienam pacēla muskuļaino labo roku. Bjūkenanam sperot soli viņa virzienā, Beilija seju pārklāja plats smaids - pat iztālēm tas bija redzams -, viņš iekāpa noputējušā automašīnā un aizbrauca.

10

-    Sindij! - Doils iesteidzās mājā.

Virtuvē neviena nebija.

-Sindij!

Doils pagriezās pret Bjūkenanu.

-    Durvis bija aizslēgtas. Viņas auto stāv laukā. Kur viņa kājām būtu aizgājusi? Kāpēc viņa… Sindij! - Doils steigšus iegāja mājā dziļāk.

Bjūkenans palika virtuvē un pa sānu logu, pieri saraucis, skatījās uz piebraucamo ceļu un ielu.

-    Sindij! - Doils sauca istabā priekšnama otrā pusē.

Tūlīt viņa balss pieklusa.

-   Vai tu… Atvaino, ka pamodināju, mīļumiņ. Nezināju, ka tu guli. Es ierados, atradu durvis aizslēgtas un sāku uztraukties, ka varbūt…

Doils ierunājās vēl klusāk, un Bjūkenans turpmāko nedzirdēja. Juzdamies neērti, viņš gaidīja un skatījās pa logu.

Atgriezies virtuvē, Doils pieslējās pie ledusskapja un saberzēja iekritušos vaigus.

-    Vai viss kārtībā? - Bjūkenans painteresējās.

Doils pakratīja galvu.

-   Pēc mūsu aizbraukšanas viņa izvēmusi apēsto un jutusies tik vārga, ka vajadzējis apgulties. Viņa nogulējusi visu pēcpusdienu.

-    Vai neviens svešinieks nav zvanījis, ieradies te vai uztraucis viņu?

-Nē.

-    Tad kāpēc māja bija aizslēgta?

Jautājums samulsināja Doilu.

-    Acīmredzot viņa parūpējusies, lai var netraucēta pagulēt.

-    Protams, - Bjūkenans sacīja. - Bet tu brīnījies, ka durvis ir ciet. Tu iedomājies, ka viņa izgājusi, un tas nozīmē, ka, dzīvojot pa māju, durvis viņa nemēdz aizslēgt. - Bjūkenans piegāja Doilam klāt. - Tas nozīmē, ka durvis tiek slēgtas manis dēļ. Viņa jūt, ka reizē ar mani atnācis nemiers. Es te neiederos. Tev nevajag noņemties ar mani, ja tu raizējies…

Telefons iezvanījās neparasti skaļi.

Doils saviebās.

Bjūkenans pamāja ar roku uz aparāta pusi.

-Te ir tavas mājas. Ja atbildēšu es, tas var likties aizdomīgi. Jāuzvedas kā parasti. Pasteidzies, iekams Sindija…

Doils paķēra klausuli.

-    Klausos! Kas runā? Kādēļ viņš jums vajadzīgs?… Paklausies, tu, draņķagabal, klausuli varēja pacelt mana sieva. Ja traucēsi viņu, ja…

Viss strauji jūk un brūk, nodomāja Bjūkenans. Esam nonākuši jau tik tālu, ka ikvienam, kas klausītos sarunas ierakstu, mostos šaubas, vai patiešām esmu cilvēks, par kuru uzdodos. Viņš strauji pamāja, lai Doils apklust, un izņēma viņam no rokām klausuli.

-    Es ieteicu likt mani mierā.

-    Kroford, izklausās, ka tavam draudziņam vāji nervi, - Beilijs sacīja. - Droši vien sievas slimības dēļ, - viņš piebilda. - Slikti gan. Meitietis itin jauks.

Jā, informāciju tu esi sarūpējis, nodomāja Bjūkenans. Tu visu te esi izlūkojis. Tu noteikti ielidoji Maiami tūlīt pēc manis. Ieradies Fortloderdeilā, tu uzošņāji manu darbavietu. Noskaidroji, kur dzīvo cilvēks, kas uzdodas par manu darba devēju. Nogaidīji, kad es atstāju slimnīcu, un, ja es neierastos darbā, es atklātu, ka

neesmu tas, par ko uzdodos. Tad patiešām tu varētu sataisīt ziepes.

-     Simttūkstoš dolāru, Kroford. Jau rit. Un, ja tev liekas, ka dzenu velnu, tevi gaida pārsteigums. Vari nešaubīties, ka es piezvanīšu kruķiem.

Klausulē pēkšņi ieskanējās pīkstiens.

Bjūkenans domīgs to nolika.

Doila seja bija koši piesārtusi.

-    Nekad nerauj man no rokas klausuli!

-    Džek, mīļumiņ!

Viņi abi pagriezās.

Virtuves durvīs, turēdamās pie stenderes, līgojās Sindija. Āda bija nobālusi, melnsafrkanais lakatiņš noslīdējis, kailā galva atsegta.

-    Kas noticis? Uz ko jūs tā kliedzāt?

Doilam izlauzās tāda skaņa, it kā viņš tiktu žņaugts. Viņš devās pāri istabai atbalstīt sievu.

11

Piekrastes ūdensceļš Savienoto Valstu austrumos stiepjas no Trentonas, Ņūdžersijā, līdz Braunsvilai, Teksasā. Šo iekšzemes kuģu ceļu veido paralēli Atlantijas okeānam plūstošas, savā starpā savienotas upes, kanāli, lagūnas, līči un zundi, kurus no bargajiem okeāna viļņiem un laika apstākļiem pasargā zemes strēles. Ziemeļos ūdensceļu vairāk izmanto tirdzniecības kuģi, taču dienvidos, jo īpaši Floridā, transporta plūsmas lielāko daļu veido izpriecu jahtas un motorlaivas. Viena no pievilcīgākajām vietām šī ūdensceļa malā ir Fortloderdeila.

Astoņos no rīta novietojis furgonu blakus Doila firmas ēkai, Bjūkenans devās atslēgt durvis. Iepriekšējā vakarā viņš bija iegriezies galvenajā tirdzniecības ielā un no telefona bārā piezvanījis savam priekšniekam. Patlaban, saulei sākot cepināt arvien vairāk, viņš salika dažas kastes ar elektroniskajām ierīcēm motorlaivā, kas stāvēja piestātnē aiz Doila kantora. Ievainotais plecs no piepūles pulsēja, šķita, ka galva iespiesta skrūvspīlēs, tāpēc nācās nest vairākas reizei. Kad beidzot kastes bija droši novietotas, Bjūkenans aizslēdza kantori, atraisīja laivu uri pa kanālu iebrauca plašajā ūdensceļā.

Ūdensceļa abās pusēs atradās restorāni, viesnīcas un kooperatīvās mājas. Arī daudzi grezni savrupnami ar plašu zālienu, palmām un košumkrūmiem. Pie jebkuras krastmalā uzbūvētās ēkas bija piestātne un laivas. Sekojot Doila norādījumiem, Bjūkenans nogriezās uz dienvidiem, nopriecājās par pretim slīdošo trīsmas- tu burinieku un nopētīja tilta balstus, kurus kāds bija izgreznojis ar delfīnu attēliem. Viņš izlikās priecājamies par svaigo vēju un spirdzinošo, sāļo jūras ūdeni. Ik pa brīdim Bjūkenans palūkojās atpakaļ, vai neredzēs sekotājus. Bija būtiski, lai viņš izskatītos nevainīgs nemākulis šādās lietās un ka Beilija draudi nenomāc viņa prātu. Beilijs bija zvanījis divas reizes - pusnaktī un divos naktī, abas reizes pamodinot Sindiju. Doils pārskaities bija atvienojis telefonu. Jo vairāk Bjūkenans par to domāja, jo skaidrāks viņam kļuva, ka Beilijs nav vienīgā problēma.

Atbilstoši Doila norādījumiem braukdams uz dienvidiem, Bjūkenans turpināja tēlot, ka apbrīno celtnes un kuģus, izbrauca vēl pa vairāku tiltu apakšu un beidzot pagriezās uz austrumiem, uz lepnu piestātni, kas bija pazīstama kā 66. muliņš. Meklējot vajadzīgo stāvvietu, pagāja zināms laiks, taču beidzot viņš ieraudzīja simt pēdas garu tumša koka jahtu ar nosaukumu "Klementīne". Tās pakaļgalā no sēdekļiem piecēlās divi vīri un sieviete un nopētīja Bjūkenanu. Viens vīrietis bija slaids un vingrs, skarbiem sejas vaibstiem un īsiem, iesirmiem matiem. Viņš bija apmēram piecdesmit gadus vecs, baltās biksēs un zaļa zīda kreklā ar mono- grammu. Otrs vīrietis bija jaunāks, mazliet pāri četrdesmit, ne tik slaids, ne tik dārgā apģērbā, bet muskuļaināks. Sieviete bija krāšņa trīsdesmit gadus veca blondīne. Viņas zilais peldmētelis bija pavēries un atklāja lielisku augumu sarkanā bikini, kura glāsmainais tonis labi saderējās ar lūpukrāsu.

Slaidais virs, acīmredzot galvenais uz jahtas, jautāja:

-    Vai jūs esat no…

-   No "Ceļavēja", - atbildēja Bjūkenans. Lai būtu labāk apskatāms, viņš noņēma no acīm savas "Ray-Ban" saulesbrilles un Maiami cepuri. - Esmu atvedis pasūtīto iekārtu. Man teica, ka patlaban to iespējams uzstādīt.

-    Nesiet augšā, - slaidais vīrs sacīja. Viņš pamāja ar roku muskuļainajam jaunākajam vīrietim, droši vien miesassargam, lai palīdz.

Bjūkenans padeva priekšgala un pakaļgala atsaites, lai stingri nostiprinātu motorlaivu. Bieza gumijas apmale uz motorlaivas borta neļāva noskrambāt jahtu. Pēc tam, cenšoties nezaudēt līdzsvaru, ignorējot reiboni galvā un ievainoto plecu, motorlaivas šūpošanos, viņš padeva miesassargam kastes. Miesassargs nolaida laivā virvju kāpnes. Uzkāpis uz klāja, Bjūkenans centās neskatīties uz sievieti.

-    Kur iekārtas jānoliek?

-    Tur, - miesassargs atbildēja un norādīja uz pakaļgala kajīti. Šoreiz viņš neapgrūtināja sevi, palīdzot nest kastes.

Iegājis kopkajītē ar sarkankoka sienām, antīkām mēbelēm un nelielu flīģeli, Bjūkenans nolika kastes un pamanīja muskuļaino vīru stāvam durvīs. Viņš ievēroja, ka aizkari jau aizvilkti, un, nezinādams, kāda būs notikumu gaita, stāvēja un gaidīja.

-    Kaptein, - Bjūkenanu uzrunāja slaidais vīrs ar skarbo

seju.

Tātad saruna būs oficiāla.

-    Esiet sveicināts, pulkvedi! - Bjūkenans sacīja.

-   Majors Patnems. - Slaidais vīrs norādīja uz muskuļainu vīru, kas tēloja miesassargu. - Kapteine Vellere. - Viņš norādīja uz sievieti, kas pēc nozušanas no vērotāju acīm acumirklī bija aiztaisījusi peldmēteli.

-    Esiet sveicināti, major Patnem un kapteine Vellere! - Bjūkenans sveicināja abus.

-    Kāda putra ievārījusies? - noprasīja pulkvedis. - Pēdējās divas dienas man ir bijušas viens murgs un mīnu lauks. Lenglijs ar šo Kankunas jezgu gandrīz dabūja trieku. Nokļūšana Meksikas varas iestāžu rokās un atklāšanās vēstniecībai apdraud visu pasākumu.

-    Ser, manuprāt, jūs esat informēts par to, kas notika Meksikā. Jau slimnīcā es tiku par to iztaujāts.

-Tie bija aģentūras cilvēki. Es dodu priekšroku mūsējo, nevis civilistu informācijai.

Stāstījums prasīja deviņdesmit minūtes. Brīžiem Bjūkenans tika pārtraukts ar lūgumu paskaidrot kaut ko sīkāk. Ziņojumam kļūstot arvien raitākam, jautātāji kļuva arvien drūmāki.

-    Simttūkstoš dolāru, - pulkvedis sacīja.

-   Manuprāt, viņam ar to nepietiks, - Bjūkenans sacīja. - Panācis, ka es maksāju un līdz ar to sevi atmaskoju, viņš prasīs vēl un vēl.

-    Beilijs ir tikai izmetis ēsmu, - muskuļainais vīrs, majors Patnems, sacīja. - Ja nemaksāsiet, viņš paliks ar garu degunu.

Pulkvedis nopētīja Bjūkenanu.

-    Kā domājat jūs, kaptein?

-    Beilijs strādā rupji, bet viņš nav muļķis, ser. Viņš atmaskojis trīs dažādas manas identitātes. Lai ari neko nevar pierādīt, viņš zina, ka kaut kas nav kārtībā. Tas nozīmē, ka šobrīd viņš pārbauda mani un gaida, vai nekritīšu panikā un nedošu vajadzīgos pierādījumus.

-    Bet jūs nekādā ziņā nekrītiet panikā, - bilda majors Patnems. - Viņš velti šķiež laiku.

Beidzot ierunājās krāšņā sieviete kapteine Vellere:

-   Tomēr, ja Beilijs sadomā īstenot draudus un sazinās ar policiju vai reportieriem, šīs operācijas dēļ izcelsies pamatīgs troksnis.

Bjūkenans pamāja ar galvu.

-    Taisnība. Policijai gan pietiek savu problēmu, lai vēl raizētos par dažiem Meksikā nogalinātiem vīriem. Tomēr vairākas identitātes var izrādīties gana gards kumoss, lai tam pievērstos. Un, ja policija nospriedīs, ka nodarbojos ar narkotiku tirgošanu, ja piezvanīs uz NAB un FIB…

-    Jūsu dokumenti ir nevainojami, - pulkvedis paskaidroja. - Pase nāk tieši no Ārlietu ministrijas. Tāpat kā pārējās. Jebkura lieta, kurā minēts jūsu vārds, tiek iznicināta, tiklīdz attiecīgā identitāte beidz pastāvēt. Nedz NAB, nedz FIB neuzzinās ne tik, cik melns aiz naga. Un pēc dokumentācijas nav iespējams sasaistīt Džimu Krofordu vai Edu Poteru ar Viktoru Grantu.

-    Tomēr, - sieviete neatlaidās, - kapteinis Bjūkenans saistīs plašu uzmanību un viņa darbība būs jāizbeidz.

Pulkvedis salika kopā pirkstus.

-     Šajā ziņā piekrītu. Tātad jāizlemj, kā rīkoties ar tik nepa- rocīgo misteru Beiliju. Maksāšana nozīmētu vainas atzīšanu. Bet, ja kapteinis neliksies zinis un Beilijs griezīsies pie varas iestādēm, FIB var sākt novērot.

-    Likme ir pietiekami augsta, - sacīja sieviete, - un šāda iespēja jāapsver.

Pulkvedis šķita apjucis.

-    Sakiet, kas jums padomā!

-    Vai būtu nepieciešams likvidēt Beiliju?

Kajītē iestājās klusums.

Beidzot ierunājās muskuļainais vīrs:

-    Es gan negribētu neko tādu ieteikt. Likvidācija galu galā rada vēl vairāk problēmu. Vispirmām kārtām mēs nezinām, vai Beilijs darbojas viens. Ja viņam ir līdzdalībnieks, tad ar Beilija nāvi draudi neizgaisīs. Kļūs pat vēl ļaunāk, jo līdzdalībnieks varētu izmantot Beilija nāvi, lai ar to ieinteresētu policiju.

-    "Ja". Velns parāvis to "ja", - nepacietīgi noteica pulkvedis. - Mūsu rīcībā ir pārāk maz informācijas. Major, lai jūsu cilvēki pamatīgi pārbauda Beilija pagātni. Jāzina, ar ko mums darīšana. Jāpārbauda arī apkārtējās viesnīcas un pansijas. Atrodiet, kur viņš apmeties. Noorganizējiet novērošanu. Varbūt viņš darbojas viens. Tādā gadījumā, ja viņš turpina taisīt nepatikšanas…

Visi gaidīja.

-… Varētu tikt izskatīts jautājums par likvidāciju, - pulkvedis pabeidza.

Kajītē no jauna iestājās klusums.

-    Visu cieņu, ser, bet Beilija pagātnes noskaidrošana prasīs laiku, - Bjūkenans sacīja. - Tāpat kā novērošana. Laika diemžēl nav. Beilijs izteicās, ka gaida naudu šodien. Viņš to īpaši uzsvēra. Manuprāt, viņš steidzas tādēļ, lai nepieļautu iespēju vērsties pret pašu. Lai ari kāds būtu lēmums, tas jāpieņem līdz šim vakaram.

Iestājās neveikls klusums.

-    Ir vēl kādi sarežģījumi, J- Bjūkenans atgādināja.

Pulkvedis paskatījās ar vēl lielāku neizpratni.

-    Kādi?

-    Džeks Doils.

-    Vai jums ir kādi iebildumi pret viņu?

-    Manuprāt, viņš ir izcils karavīrs, - Bjūkenans sacīja.

-    Bija, - pulkvedis pārlaboja. - Viņš lieliski paveica visu līgumā paredzēto.

-    Šobrīd viņš ir cits cilvēks, - Bjūkenans sacīja. - Sieva slimo ar vēzi, un ārstēšana ir neefektīva. Iespaids tāds, ka viņa ir uz dzīvības un nāves robežas.

-    Uz dzīvības un nāves robežas? - Pulkveža seja saspringa. - Lietā ir pieminēta slimība, taču tur nebija ne vārda par iespējamo fatālo iznākumu.

-   Varbūt stāvoklis nav tik draudīgs, - Bjūkenans sacīja, - taču Doils par viņu ir ārkārtīgi norūpējies. To var saprast. Viņš dzīvo gandrīz pastāvīgā stresā un uzskata, ka Beilijs ir drauds sievai. Viņš… Padomāsim no šī viedokļa. Manuprāt, ja Beilijs zvanīs uz mājām un apgrūtinās Doila sievu ari turpmāk, jo īpaši, ja parādīsies mājas tuvumā, Doils var zaudēt savaldību un uzbrukt. Man jāatstāj Fortloderdeila, Džeks Doils un viņa sieva. Ja Doils uzbruks Beilijam, tas nebūs ieplānots, tātad paliks pēdas. Uzbrukumam būs sekas, un nebūs iespējams tās noslēpt. Tikai Dievs vien zina, kāda informācija, gatavojoties tiesai, var nonākt varas iestāžu rīcībā par Doila pagātni un kas var atklāties par darbu jūsu labā.

-    Cūcība, - sacīja muskuļainais vīrs.

-     Tādas ir manas domas, - Bjūkenans paskaidroja. - Esmu iekritis kā circenis pelnos. Manuprāt, Viktoram Grantam no šī apvidus jānozūd.

-    Bet vai tas nebūtu tas pats, kas atzīt vainu? - jautāja sieviete. - Vai rezultātā Beilijs nemedīs jūs ar vēl lielāku apņēmību?

-    Vispirms vajadzēs mani atrast. Un, kad būšu nozudis un pieņēmis jaunu identitāti, to izdarīt kļūs neiespējami.

-   Vēl paliek Džeks Doils, - atgādināja majors. - Beilijs var atgriezties un vajāt viņu.

-    Doils aprobežosies ar to, ka mēs esam armijas draugi, ka esmu uzradies pirms trim mēnešiem un lūdzis darbu. Doils ziņos policijai par Beilija uzmācību. Beigu beigās Doils ar sievu var doties ceļojumā - kuru pateicībā noorganizējuši agrākie draugi - uz kādu atpūtas vietu ar lieliskām vēža ārstēšanas iespējām.

-    Varbūt, - atteica pulkvedis, ar pirkstiem domīgi bungodams pa krēsla malu. - Katrā ziņā šo variantu vērts apsvērt. - Viņš ieskatījās pulkstenī. - Mēs nopietni apspriedīsim šo jautājumu. Bet šobrīd labāk dodieties prom. Ja kāds novēro jahtu, tam var likties neparasti, ka esam tik ilgi kajītē. - Viņš pameta skatienu uz sievieti peldmētelī un vīrieti, kas varētu būt miesassargs. - Ir svarīgi sevi neatklāt.

-    Kā paliek ar Beiliju? - Bjūkenans pajautāja.

-    Mēs paziņosim savu lēmumu vēlāk.

-    Ser, laika nav daudz.

-To mēs zinām, kaptein. - Radās iespaids, ka pulkvedis dusmojas. - Es teicu, ka mēs to paziņosim.

-    Bet ko lai tikmēr es daru?

-    Vai tāpat nav skaidrs? Visu, ko darītu Viktors Grants.

Atbilde bija neskaidra un izvairīga. Bjūkenans piepeši kļuva domīgs.

12

Cenzdamies nepārpūlēt ievainoto labo roku, Bjūkenans kāpa lejā uz motorlaivu. No ēnainās kajītes ieejot spožajā saulē, viņš juta, ka galvā tūlīt iedunas. Viņš uzlika cepuri un saulesbrilles, bet abi vīrieši un sieviete, kura tēloja bagātu pavedinātāju, pavērusi savu zilo peldmēteli, atkal stāvēja un skatījās.

-    Piesūtiet rēķinu, - skaļi noteica pulkvedis.

-   Jā, ser. Pateicos! - Bjūkenans saķēra majora mestās atsaites, iedarbināja motoru un atgrūdās no jahtas. No sasprindzinājuma muskuļi kļuva cieti.

Ak kungs, viņš nodomāja. Viņi nezina, ko darīt. Man jāzina, kā rīkoties, bet viņi nevar pateikt neko. Bez pavēles nekas nav darāms. Ja līdz vakaram nekas netiks paziņots, ko tad lai iesāk ar Beiliju?

Iegrimis domās, Bjūkenans bija pabraucis garām piestātnei vienā pusē un palmu noēnotam savrupnamam otrā pusē un tuvojās kanāla izejai uz lielo ūdensceļu. Jautājumu par Beiliju nevarēja atlikt. Negaidot Bjūkenans juta sakāpjam asinsspiedienu, jo priekšā pa kreisi pie kanāla zīmes, šūpojoties garāmbraucošo laivu saceltajos vilnīšos, motorlaivā ar apstādinātu dzinēju sēdēja Beilijs. Uzvilcis oranžu T kreklu, kuru rotāja uzraksts FORTLODER- DEILA IR KOLOSĀLĀKĀ PLUDMALE PASAULĒ, atzvilis sēdeklī pie stūres, audekla kurpēs ieautās kājas uz konsoles uzlicis un vienu masīvo roku atmetis sānis, it kā viņš atpūstos uz dīvāna, Beilijs kūpināja cigareti.

Bjūkenans samazināja motora apgriezienus.

Beilijs pārvilka ar roku pa īsi apgrieztajiem matiem, pasmaidīja un iemeta cigareti ūdenī.

Uz viņa resnā kakla karājās fotoaparāts ar teleobjektīvu. Bjūkenans bija saņēmis norādījumu rīkoties, kā to darītu Viktors Grants, tāpēc nosprieda, ka šobrīd Viktors Grants šo maitu nekādā ziņā nebūtu ignorējis.

Lēni samazinādams gaitu, viņš piebrauca pie Beilija. Ticis blakus, viņš saķēra Beilija laivu aiz malas.

-    Kā klājas, Kroford?

-    Cik reižu es varu teikt, ka neesmu Krofords?

Beilijs atrāva vaļā "Blue Ribbon" skārdenes vāciņu.

-   Jā, arī man rodas iespaids, ka šajā ziņā tev taisnība. Tu esi kāds cits, tikai ne Krofords. Un lai velns par stenderi, ja esi Viktors Grants!

-   Es visiem spēkiem esmu centies to pierādīt. Tam jāpieliek punkts, mana pacietība ir galā. Beidziet izsekot! Es prasu, lai jūs mitējieties.

-   Gandrīz aizmirsu. Atvaino par nepieklājību. Ja vēlies, ir vēl viena skārdene ar alu…

-    Iespraud to sev pakaļā.

-   Vai tā kāds izturas pret vecu draugu? Nemaz nerunājot par darījumu partneri?

-    Varat to aizmirst. Pirms jūsu ierašanās Meksikas cietumā es nekad nebiju jūs redzējis.

-   Nu, šajā ziņā tu maldies. - Beilijs nolaida kājas no motorlaivas konsoles zemē un izstiepa zem stūres. - Es gribu pārdot vienu mantu, un tu to iegādāsies, tas ir kā bankā. Tev uzkāpjot uz jahtas pie tiem ļautiņiem, es nospriedu, ka tu mēģināsi dabūt no šiem simt taukšķus, taču neko sev līdzi tu nepaņēmi. Laiks skrien ar vēja spārniem. Padomā, kur izrausi naudu, jo citādi šodien pēc pusnakts… Starp citu, tā meiča uz jahtas ir tā nekas, vai ne? Ar sava aparāta spēcīgo objektīvu es varēju viņu itin tuvu… Kā bija tajā reklāmā? "Pastiep roku un pačamdi." Izdevās patiešām labi tavējie, viņas un to zeļļu uzņēmumi. Skaidri, smuki. Fotografēšana ir mans vaļasprieks. Te aploksnē ir dažas gatavas bildes.

-    Mani tās neinteresē.

-   Es varu garantēt, ka tev tās liksies neparasti interesantas. Atzīstos, neesmu tās taisījis pats, bet noknipsēju no videolentes un mazliet patīrīju. Bet, ja to nezina, tad pilnīgi droši…

-    Par ko jūs runājat?

-    Paskaties uz tām nolādētajām bildēm, Kroford!

Bjūkenans šaubīdamies paņēma brūnā papīra aploksni. Viņš

jau apsvēra, cik nopietnas sekas var būt faktam, ka Beilijs nofo- tografejis pulkvedi, majoru un kapteini. Šie virsnieki nemēdza rādīties sabiedrībā. Beilijs varēja nezināt, kas viņi ir. Bet, ja fotogrāfijas nodotu policijai, ja uz jahtas redzamie cilvēki kādu ieinteresētu un pujkvedi pazītu, sekas varēja būt katastrofālas. Bija jārod iespēja iegūt filmu.

Izvilcis no aploksnes astoņas reiz desmit collas lielās melnbaltās, spīdīgās fotogrāfijas un apskatījis tās, Bjūkenans piepeši atskārta, ka ir vēl lielāks iemesls uztraukumam nekā būt nofotografētam uz jahtas kopā ar pulkvedi. Daudz lielāks. Šīs fotogrāfijas bija uzņemtas 1990. gada decembrī Frankfurtē, Vācijā. Tajās bija pārfotografēti kadri no televīzijas ziņu raidījuma un redzami nu- le kā Irākā atbrīvotie amerikāņu ķīlnieki Frankfurtes lidostā. Un gan pa gabalu, gan tuvplānā bija redzams Lielais Bobs Beilijs, kas atstāj lidmašīnu kopā ar…

-     Vai nav makten līdzīgs tev, Kroford? - jautāja Beilijs. - Fotogrāfijas taisītas no filmas oriģināla, tāpēc lai neviens nedomā teikt, ka tā ir ķeršana uz mušpapīra. Ja domā mani piečakarēt un nemaksāt, zvēru pie Dieva, ka nosūtīšu tās kruķiem kopā ar Meksikas policijā taisīto Eda Potera attēlu un tagadējām Viktora Granta fotogrāfijām apakšā.

Viktora Granta fotogrāfijas? Bjūkenana satraukums pieauga. Kad viņš bija pārcilājis kaudzi līdz apakšai, kājas kļuva aukstas. Uz trim fotogrāfijām viņš bija redzams pie Meksikas cietuma sarunājamies ar Garsonu Vudfīldu no ASV vēstniecības.

-   Tāpat izcila līdzība, - noteica Beilijs. - Ja tu nesaproti, kāpēc bildē ir šis zellis no Amerikas vēstniecības, tad paskaidroju: viņš pilnīgi droši var apliecināt, ka pazīst tevi kā Viktoru Grantu. Manās bildēs tu esi kopā ar trim dažādiem cilvēkiem, tā ka esi pamatīgi uz āķa.

Bjūkenans lūkojās attēlos un domāja. Tie uzņemti Meksikā. Kādā veidā? Atmiņā piepeši kaut kas uzplaiksnīja. Sarunas laikā ar Vudfīldu pie cietuma ielas drūzmā aiz diplomāta muguras viņš bija pamanījis sievieti. Amerikānieti. Jaunāku par trīsdesmit. Sar- kanmati. Pievilcīgu. Slaiku. Ar glītu augumu. Smilškrāsas biksēs un dzeltenā blūzē. Taču viņu nebija saistījis sievietes izskats.

Sieviete bija notēmējusi uz viņu fotoaparātu.

Atrāvis skatienu no fotogrāfijām, Bjūkenans tagad skaidri zināja, ka Beilijam ir sabiedrotā. Varbūt ne viena vien. Atkratīties no Beilija būs ārkārtīgi sarežģīti. Jābrīdina pulkvedis.

-    Vari paturēt šīs bildes sev. Kopā ar negatīviem oriģināli man nolikti patiešām drošā vietā, - Beilijs paziņoja. - Turklāt manā rīcībā ir arī televīzijas ziņu kopija no Vācijas. Saproti, mani televīzijā bieži vis nerāda. Čoms ierakstīja tās ziņas un uzdāvināja. Man nevarēja ienākt ne prātā, ka ierakstam izrādīsies tāda .vērtība. - Beilijs paliecās uz priekšu. - Atzīsties, Kroford, tu esi iekritis. Un beidz tēlot nevainību! Kas pieķerts, tam jāmaksā sods. Simt tūkstoši. Es nejautāšu, kāpēc tev vajadzīgi tik daudzi vārdi. Tā ir tava darīšana. Mani interesē, lai man samaksā.

Bjūkenans piepeši kaut ko ievēroja. Visu sarunas laiku Beilijs bija turējis seju pa kreisi, it kā kakls būtu stīvs. Līdz ar to Bjūkenans bija spiests pagriezt laivu tā, lai atrastos ar Beiliju aci pret aci.

Stīvs kakls?

Bjūkenans palūkojās uz betona piestātni pretējā kanāla krastā, un tur viņa bija - starp divām burulaivām. Aizlikusi sejai priekšā fotoaparātu, tā pati sieviete bez apstājas fotografēja viņu un Beiliju. Bet šoreiz viņa bija ģērbusies citādi. Sporta kurpēs, džinsu biksēs un džinsu kreklā. Un, kaut arī sejai priekšā atradās fotoaparāts, sportisko augumu un garos, liesmainos matus nebija iespējams sajaukt ar kādu citu.

-    Šķiet, tu pamanīji manu draudzeni. - Beilijs izpūta cigaretes dūmus. - Manuprāt, tagad tev ir pavisam skaidrs, ka, atbrīvodamies no manis, netiksi vaļā. Viņai būs labi daudz bilžu, kur redzami mēs abi. Ja ar mani kas notiks - ceri, lai tā nebūtu, pat ne nelaimes gadījums, dzērumā krītot no kāpnēm un laužot sprandu, - šīs bildes nonāks kruķu rokās. Viņa līdzēja man izgatavot arī tās bildes, kas tev rokā, viņa ir safotografejusi arī tos ļautiņus uz jahtas. Būtu interesanti zināt, kas viņi ir.

Nolaidusi lejā fotoaparātu, sarkanmate paskatījās uz viņiem pāri kanālam. Neapšaubāmi - tā pati sieviete, nodomāja Bjūkenans. Plata piere. Izcilni vaigukauli. Jutekliskas lūpas un zods. Viņa atgādināja modeli, kādu liek uz vāka modes žurnāliem. Taču ciešais skatiens lika domāt, ka modes fotogrāfs nomocītos pēc velna, cenšoties dabūt viņas sejā smaidu.

-    Kroford, tev vajadzētu man milzīgi daudz ko pastāstīt. Kas lēcies? - Beilijs noprasīja. - Vai esi norijis mēli? Vai varbūt vairs nespēj izdomāt jaunas aplamības? Klausies uzmanīgi! Es gribu naudu.

Bjūkenans brīdi vilcinājās, bet tad pieņēma lēmumu.

-    Kad un kur?

-   Neatej no sava čoma telefona. Šovakar pusdeviņos piezvanīšu šim uz māju un došu norādījumus.

13

Ārā bija iestājusies tumsa. Pa|audamies uz vārgo gaismu no gaiteņa, Bjūkenans kravājās, viesu istabā lampu neieslēdzis. Beidzis iesaiņot mantas un pārliecinājies, ka nekas nav aizmirsts, viņš prātā pārlika, vai nepaņemt no pagultē piestiprinātās maksts deviņu milimetru pistoli. Tomēr ne. Ja gadīsies kļūme, policija pēc pistoles sameklēs Doilu. Viņš negribēja iejaukt Doilu šajā lietā vēl vairāk.

Atstājis viesu istabu, Bjūkenans gandrīz jau aizgāja pa kreisi uz virtuvi, kurā dega gaisma, taču pārdomāja un devās uz durvīm blāvi apgaismotā gaiteņa otrā galā. Viņš pieklauvēja. Atbildi nesagaidījis un pamanījis, ka durvis mazliet pavērtas, Bjūkenans nolēma izmantot gadījumu. Pavēris durvis vēl vairāk, viņš atkal pieklauvēja.

-Sindij!

- Kas tur ir? - tumsā atskanēja gurda balss.

Bjūkenans pārgāja pāri krēslainajai istabai un pietupās blakus gultai uz ceļiem. Zem palaga varēja saredzēt sievietes kontūras, bet ne seju.

-   Tu nenāci vakariņās.

-    Nogurums, - viņa čukstēja. - Katliņā…

-   Garšoja brīnišķīgi. Nevajadzēja šķiest enerģiju un gatavot. Tikpat labi mēs abi ar Džeku varējām atnest ēdienu no restorāna.

-    Nejau manā mājā, - par spīti nogurumam, Sindija centās uzsvērt šo vārdu.

-    Labi, - Bjūkenans atteica. - Es tikai gribēju, lai tu zini, ka esmu par visu pateicīgs un protu to novērtēt.

Droši vien vēlēdamās pagriezties pret Bjūkenanu, viņa lēni sakustējās.

-Tu runā, it kā… Vai tu no mums aizej?

-    Esmu spiests to darīt.

Sindija mēģināja piecelties sēdus, taču nespēja.

-    Ceru, ka nejau manis dēļ.

-    Kāpēc tu tā iedomājies?

-Mana slimība cilvēkiem liek justies neērti. Nav viegli…

-   Man ne, - atteica Bjūkenans. - Vienkārši jānokārto dažas lietas. Laiks izkustēties un izdarīt, kas darāms.

Viņa neko neatbildēja.

-Sindij!

-     Es biju cerējusi, ka tu paliksi un Džekam būs kompanjons. - Viņa elpoja tā, ka šķita - tūlīt sāks raudāt. - Visbiežāk es atrodos vai nu slimnīcā, vai dzīvoju mājās pa gultu. Es neuztraucos par sevi, man žēl Džeka.

-    Viņš ļoti mīl tevi.

-    Par to es nešaubos.

-   Džeks man to vairākas reizes teica. Viņš stāstīja, ka ļoti lepojas ar tevi un tavu samierināšanos, kad viņš pilda savus pienākumus darbā, kā arī tavu nostāju pret reportieriem.

Viņa viegli iesmējās, taču tūlīt ari nošņaukājās.

-   Jā, es turējos braši. Tas bija labs laiks. Vienīgi Džeks bieži bija prom. Tagad, kad esam kopā…

-    Pareizi, jūs esat kopā. Es te esmu lieks. Jau pēc maza brītiņa būšu ceļā.

-    Nem manu mašīnu.

Bjūkenans pārsteigts pacēla galvu.

-   Man ir nojausma, ka tev tā noderēs. - Viņa noglāstīja Bjūkenana roku. - Man tā nebūs vajadzīga. Kopš pēdējās reizes slimnīcā neesmu nekur braukusi. Ņem to! Lūdzu!

-    Kad būšu visu nokārtojis, atdošu.

-    Vari nesteigties.

-    Sindij…

-Jā?

-    Piedod man. /

-    Un tu man.

Bjūkenans pieliecās un, jūtot uz lūpām asaru sāļumu, liegi noskūpstīja viņu.

-    Uzmanies!

-    Es vienmēr cenšos būt piesardzīgs. Tikai liela labuma no tā nav bijis. Saudzē pati sevi.

-    Man tas ir jādara.

Bjūkenans blakus gultai piecēlās kājās.

-    Varbūt kādreiz iegriezīšos šajā pusē.

Viņa neko neatbildēja.

-    Būs labāk, ja ļaušu tev mazliet pagulēt. - Bjūkenans noglāstīja Sindijai vaigu, izgāja no istabas un aizvēra durvis.

14

Doils sēdēja virtuvē pie galda un lika pasjansu. Bjūkenanam ienākot, viņš nepacēla skatienu.

-    Es visu dzirdēju. -Un?

-   Paldies! Draugi ir ļoti vajadzīgi. Tagad viņai to nav daudz. Uzzinājuši, cik viņa slima, vairums bēg. Viņi zina pārāk maz, lai varētu Sindijai pateikt to, ko pateici tu.

-    Un kas tas būtu?

-    "Piedod man." - Doils atrāva skatienu no kārtīm. ->■ Sindijai taisnība. Braukt nevis ar furgonu, bet ņemt viņas autiņu ir laba doma. Tas nedursies acīs. Kad būsi ticis ar visu galā, padod ziņu, kur pēc tā aizbraukt. Uri te ir vēl viena laba doma. - Doils pabāza joku zem galda, un, kad tā parādījās, tajā bija deviņu milimetru "Beretta ".

Bjūkenans paskatījās uz logu. Žalūzijas bija ciet, neviens no ārpuses nevarēja ieraudzīt ieroci. Viņš tomēr baidījās, vai kaut kur nav noslēpti mikrofoni, tāpēc tikai noraidoši pagrozīja galvu.

Doils bez vārdiem jautāja: - KĀPĒC NE?

Bjūkenans paņēma kladi un ierakstīja: "KO TAD, JA NĀKSIES TO PAMEST?"

Doils paņēma rakstāmo un uzrakstīja atbildi: "ES TO PAŅĒMU NO KRITUŠA KARAVĪRA PANAMĀ. TAS NEKĀDĀ VEIDĀ NAV SAISTĪTS AR MANI."

Bjūkenans palūkojās Doilā, pamāja ar galvu, pēc tam izvilka aptveri, pārbaudīja, vai tā pielādēta, ielika atpakaļ, uzvilka, iebīdīja stobrā patronu, atlaida dzelksni, aizlika ieroci mugurpusē aiz jostas, bet virsū uzvilka tumši brūnu vējjaku, kuru aizņēmās no Doila.

Doils vērtējoši viņu nopētīja.

-    Izskatās ideāli.

Bjūkenans pameta mirkli uz pulksteni virs plīts. Astoņi divdesmit piecas minūtes. Beilijam jāzvana pēc piecām minūtēm. Doils paraustīja plecus, kā teikdams: "Esi pacietīgs." Apzinādamies, ka virtuvē var būt noklausīšanās ierīces, ne viens, ne otrs nerunāja. Lai būtu ar ko nodarboties, nevis lai iznīcinātu pierādījumus, Doils izplēsa no klades lapu, uzlika uz šķīvja, sadedzināja un aizskaloja pelnus izlietnē. Pēc tam, saprazdams, ka Bjūkenanam vajag sakopot domas, nevis tās piesārņot ar tukšu tērgāŠanu, viņš atgriezās pie sava pasjansa.

Pusdeviņi. Bjūkenans nenolaida skatienu no telefona. Pagāja vēl piecas minūtes. Desmit. Galvā sāka dunēt. Telefons iezvanījās bez ceturkšņa deviņos.

Bjūkenans paķēra klausuli, pirms vēl nebija pamodusies Sindija.

-    Netālu no jums Priežusalas bulvāri ir mazs iepirkšanās centrs. Dažu kvartālu attālumā no Saullēkta bulvāra, - skrapstošā balsī noteica Beilijs.

-    Es zinu, kur tas ir. Esmu braucis garām.

-   Ierodies pie picērijas un nostājies no ieejas pa labi. Esi deviņos. Ierodies viens. /

Bjūkenans vēl nebija paguvis lāgā aptvert paziņojumu, kad Beilijs atvienojās.

Bjūkenans ar sarauktu pieri paskatījās uz Doilu.

-    Nu jāskrien un jādara, kas darāms.

-    Mašīnas atslēgas ir šajā atvilktnē.

-    Paldies! - Bjūkenans padeva roku.

Izrādīt vairāk jūtu viņš nevarēja atļauties. Viņš paņēma atslēgas, ceļasomu un paķēra no virtuves galda mazo, sarkano piknika aukstumsomu. Doilam atverot durvis, viņš pamāja ar galvu.

Pēc deviņdesmit sekundēm Bjūkenans bija ceļā.

15

Sarkanajā piknika aukstumsomā uz baltas plastmasas paplātes atradās divi sendviči ar Boloņas desu un ābols. Uz apakšējās paplātes bija novietoti ledus gabaliņi. Zem tās bija salikts simttūkstoš dolāru simtdolāru naudaszīmēs. Tumsā braucot, Bjūkenans pameta skatienu blakus uz sēdekli, kur stāvēja aukstumsoma. Pēc tam viņš ielūkojās atpakaļskata spogulītī, vai nepamanīs aiz muguras starmešus, kas seko.

Aukstumsomu un naudu viņš bija dabūjis pēcpusdienā pie luksofora, atgriežoties pie Doila. Nauda bija atbilde uz tūlītējo piezvanīšanu pēc sarunas ar Beiliju. Pulkvedis bija licis līdz trim gaidīt firmas kantori un, braucot prom, pasažiera puses logu atstāt vaļā. Pie luksofora blakus viņa mašīnai bija pieturējis motociklists, iegrūdis aukstumsomu pa vaļējo logu un aizbraucis tālāk.

Bjūkenans bija novietojis mašīnu pie cilvēku pilnā Priežu- ceļa iepirkšanās centra un, sirdij strauji pukstot, gaidīja. Nātrija spuldzēm virs galvas sīcot, viņš ar piknika aukstumsomu stāvēja picērijas labajā pusē pie durvīm. Apmeklētāji gāja un nāca. Garām pasteidzās izsūtāmais zēns. Bjūkenans skatījās naktī un gaidīja. Šoreiz Beilijs uzņēma kontaktu precīzi noteiktajā laikā.

-    Vai jūs esat Grants? - atskanēja balss.

Bjūkenans ieraudzīja picērijas atvērtajās durvīs pūtainu, izstīdzējušu jaunekli ar mērci notrieptā priekšautā.

-    Jā, esmu.

-    Nupat pa telefonu piezvanīja kāds cilvēks. Teica, ka esot jūsu draugs un ka jūs atmetīšot piecus zaļos, ja padošu ziņu.

-    Draugs pareizi teicis. - Bjūkenans iedeva jauneklim piecus dolārus. - Kas tā par ziņu?

-    Viņš teica, ka jāsatiekas pēc divdesmit piecām minūtēm viesnīcas "Tower" vestibilā.

Bjūkenans samiedza acis.

-    "Tower"? Kur tā atrodas?

-    Brauarda bulvāra austrumu galā. Netālu no Viktorijas parka ceļa.

»

Atskārtis, kas viņu gaida, Bjūkenans pamāja ar galvu un strauji devās pie mašīnas. Bailēs, ka ierašanās pēc naudas var būt riskanta, Beilijs tagad gatavojās vazāt viņu pa pilsētu, katru reizi rūpīgi novērojot tikšanās vietu, vai nepamanīs ko tādu, kas liecinātu, ka Bjūkenans nav viens.

Sameklējis kartē nākamo tikšanās vietu, Bjūkenans nodomāja, ka Beilijs uz savu intuīciju var paļauties. Bjūkenanam patiešām bija vesela sedzējbrigāde. Tās pienākumos bija izsekot Beiliju pēc naudas saņemšanas un noskaidrot, kur glabājas videolentes, fotogrāfijas un negatīvi, īpaši tie, kur Bjūkenans atrodas uz jahtas kopā ar pulkvedi, majoru un kapteini. Steidzīgi piezvanījis pēc Bjūkenana signāla, pulkvedis šo uzdevuma daļu bija īpaši uzsvēris. Attēlus, kuros Bjūkenans redzams kopā ar pulkvedi, vajadzēja iznīcināt.

Braucot pa Brauarda bulvāri uz austrumiem, Bjūkenans vēlreiz ielūkojās atpakaļskata spogulītī, vai neredzēs sekotājus. Viņš gaidīja, ka ieraudzīs Beiliju, nevis savu sedzējgrupu, jo labi zināja, ka šos vīrus pamanīt nebūs iespējams. Tika izmantots paņēmiens, kas deva iespēju sekot viņam un vēlāk arī Beilijam, nenonākot redzamības lokā. Lai cik viltīga būtu Beilija taktika, tā bija lemta neveiksmei, jo potenciālajās tikšanās vietās Beilijs nekad nevienu neredzēs. Viņš nespēs atklāt sekotājus arī pēc naudas saņemšanas. Lai nu kādi izvairīšanās paņēmieni tiks lietoti, nozust viņam neizdosies.

Sekot redzamā attālumā nebija vajadzības. Pietika ieskatīties audiovizuālajā monitorā un sekot signālam, kas nāca no piknika somas ar naudu, kuras dibenā bija iemontēts ar akumulatoru darbināms raidītājs.

Satiksme, kā jau piektdienas vakarā, bija dzīva. Iekļāvies mirdzošu starmešu plūsmā, Bjūkenans piebrauca pie stiklā un tēraudā būvētās viesnīcas "Tower" divas minūtes pirms noteiktā laika. Pateicis stāvvietas kalpotājam, ka mašīna varbūt būs vajadzīga tūlīt, viņš iedrāzās greznajā vestibilā, kur vīriešu un sieviešu grupa smokingos un vakartērpos kritiski noskatījās uz viņa džinsiem, neilona vējjaku un piknika aukstumsomu. Skaidrs, nodomāja Bjūkenans, te notiek pieņemšana. Beilijam tas kļuvis zināms, un viņš šo izdevību izmanto, jo es vai kāds cits, kas man seko, šādā situācijā īpaši izceltos.

Bjūkenans vienmēr bija centies būt nemanāms, tāpēc, stāvot un gaidot vestibilā, jutās stipri neveikli. Viņš noskatīja viesus, gan īpaši necerēdams starp tiem ieraudzīt Beiliju, un gudroja, kā Beilijs sazināsies ar viņu šoreiz. Pulkstenis pie reģistrācijas galda rādīja divdesmit minūtes pāri deviņiem, tieši to laiku, kad Bjūkenanam vajadzēja…

- Vai misters Grants? - viņam jautāja izsūtāmais zēns formastērpā.

Bjūkenans bija ievērojis maza auguma cilvēku vidējos gados, kas vestibilā pārvietojās no viesa pie viesa un klusu visus uzrunāja.

-    Jā, tas esmu es.

-    Draugs atstājis jums vēstuli.

Sameklējis nomaļu kaktu, Bjūkenans atplēsa vēstuli. Bez ceturkšņa desmitos gaidu pie ieejas restorānā "Shirttail Charlie's"…

16

Vienpadsmitos, ieradies vēl trijās tikšanās vietās, Bjūkenans nokļuva pie viesnīcas "Krasts" Lasolasas ielā, kas šķita vietēja mēroga Beverlihilzas Rodeodraiva līdziniece. No informācijas vestibilā ar terakotas grīdu viņš bija uzzinājis, ka viesnīca būvēta 1936. gadā, un pēc Fortloderdeilas standartiem tā ir ļoti veca celtne. Pirms dažiem desmitiem gadu šī apkārtne bijusi tukša un pamesta. No pītajām mēbelēm un koraļļkrāsas kamīniem izstaroja vēsture, lai ari cik nesena.

Bjūkenanam radās iespēja uzzināt visus šos faktus tikai tāpēc, ka Beilijs neuzņēma kontaktu paredzētajā laikā. Divdesmit minūtes pāri vienpadsmitiem Beilijs vēl nebija devis par sevi ziņu. Vestibils bija tukšs.

-    Vai misters Grants?

Bjūkenans pacēla skatienu no rotangpalmas krēsla, kurā netālu no stikla durvīm uz pagalmu bija iekārtojies tā, lai būtu redzams no ārienes. Savilkusi uz augšu uzaci, viņu uzrunāja sieviete, kas sēdēja pie neliela reģistrācijas galda.

-Jā.

-    Jums zvana.

Bjūkenans ar piknika aukstumsomu rokā piegāja pie galda un paņēma klausuli.

-    Izej pa sētaspuses durvīm, šķērso ielu, tad pa vārtiņiem garām peldbaseinam! - Beilija strupo instrukciju pēkšņi pārtrauca signāls.

Bjūkenans atdeva klausuli reģistratorei, pateicās un devās uz sētaspuses izeju. Ielas otrā pusē viņš ieraudzīja vārtiņus un celiņu, kas gāja cauri krēslainam parkam gar peldbaseinu. Peldbaseins bija tukšs, gaisma nodzēsta.

Nortācis koku paēnā, viņš gaidīja, ka no tumsas atskanēs Beilija balss ar rīkojumu nolikt naudu uz tikko ieraugāmā galda pie baseina, bet pēc tam iet tālāk, it kā nekas nebūtu noticis.

Gaisma bija vienīgi priekšā, kur gar kanāla malu atradās vairākas laternas, kā ari dažas laivas. Varēja dzirdēt motora dūkšanu. Atskanēja uzsauciens:

-    Mister Grant! Vai tas esat jūs, mister Grant?

Bjūkenans devās tālāk uz kanālu un tūlīt atskārta, ka motoru rūcina ūdens taksometrs, kas stāv starp laivām ar priekšgalu pret krastu. Ūdens taksometrs bija divdesmit pēdu garš, dzeltenā krāsā, gar tā bortiem bija nostiprinātas kārtis, uz kurām uzvilkts dzeltenzaļi svītrots audekla jumts. Dienā jumts pasargāja pasažierus no karstuma un kvēlojošās saules. Taču naktī jau tā vājajā gaismā tas neļāva saskatīt, kas laivā sēž.

Protams, laivā bija pasažieri. Bija redzami vismaz piecpadsmit silueti. Bjūkenans nevarēja noteikt, kas tie ir par cilvēkiem. Audekla jumts apslāpēja balsis, bet sarunu drumslas radīja iespaidu, ka tie ir piektdienas vakara viesību un bāru apmeklētāji.

-   Pareizi, es esmu Grants, - Bjūkenans sacīja taksometra vadītājam, kas sēdēja pie vadības paneļa pasažieriem priekšā.

-    Jūsu draugs jau ir laivā. Es šaubījos, vai jūs maz parādīsieties, tāpēc nupat grasījos atiet no krasta.

Bjūkenans tumsā zem taksometra jumta centās kaut ko ieraudzīt, bet tad uzkāpa uz laipas, kas savienoja laivas priekšgalu ar krastu. Līdzsvara noturēšanai viņš pieķērās ar labo roku pie virvju margām, turēdams piknika aukstumsomu kreisajā, un spēra dažus soļus uz taksometru. Pasažieri bija mazliet vecāki par divdesmit gadiem, ģērbušies nevērīgi, bet dārgās drēbēs, un sēdēja abās malās uz soliem.

Pakaļgalu ietina tumsa.

-    Cik jāmaksā? - Bjūkenans jautāja vadītājam.

-    Draugs jau ir samaksājis.

-    Cik dāsni!

-    Nāc šurp, Vik! - krekstoša balss uzsauca no tumsā tītā pakaļgala.

Kamēr vadītājs ievilka laipu, Bjūkenans pavirzījās garām jaunu cilvēku grupiņai kreisajā pusē un apstājās pakaļgalā. Acis jau bija pietiekami apradušas ar tumsu, lai varētu ieraudzīt uz sola at- zvēlušos Beiliju.

Beilijs pamāja ar smagnēju roku.

-    Kā labi sokas, čomiņ?

Bjūkenans apsēdās un abiem pa vidu nolika piknika aukstumsomu.

-    Nebija nekādas vajadzības nēsāt līdzi lenču.

Kamēr vadītājs izbrauca ar ūdens taksometru starp laivām un kanālā uzņēma ātrumu, Bjūkenans tikai skatījās un neteica ne vārda. Bēdīgi, viņš nodomāja. Tagad esmu nošķirts no novērotāju grupas. Tai nebija iespējams laikus tikt līdz ūdens taksometram. Tā nebūtu arī varējusi ieskriet pa laipu ūdens taksometrā, neradot aizdomas.

Acīm arvien vairāk aprodot ar tumsu, šķita, ka dzīvojamo namu, restorānu un kanāla malā novietoto laivu ugunis kļūst arvien spožākas. Šis apgaismojums ļāva saskatīt mobilo telefonu, kuru Beilijs bija ievietojis pie jostas piestiprinātā maciņā.

-    Parocīgs verķis, - Beilijs sacīja. - No jebkuras vietas iespējams piezvanīt - vienalga kam.

-    No mašīnas, piemēram, uz picēriju. Vai no ūdens taksometra uz viesnīcas vestibilu.

-    Redzams, ka tu visu apjēdz, - Beilijs sacīja. - Vērojot, vai neuzradīsies nevēlama kompānija, viegli uzturēt sakarus. - Beilijs pieklusināja balsi un pamāja uz aukstumsomas pusi. - Bet lai paliek joki. Ceru, tev tur ir nevis lenčs, bet tas, kas vajadzīgs.

Laivas pasažieri izturējās pietiekami skaļi, lai noslāpētu Beilija un Bjūkenana sarunu.

-   Te ir viss, ko varēju dabūt. Vairāk tajā vietā nav dabūjams.

Beilijs savilka uz augšu masīvos plecus.

-   Es neesmu alkatīgs. Pietiks, ja tiks segti izdevumi un es saņemšu nelielu atalgojumu par pūlēm.

-    Lai dabūtu to, kas salikts aukstumsomā, nācās krietni papūlēties, - Bjūkenans sacīja. - Es nevēlos neko tādu atkārtot.

-    Ceru, ka to vairs nevajadzēs darīt.

-    Katrā ziņā šie vārdi liek manam prātam nomierināties.

Ūdens taksometrs piebrauca pie restorāna ar nosaukumu

"Pols pie upes". Modernā ēka bija gara un zema, gandrīz visa tās aizmugure bija no stikla ar balta apmetuma joslām. Restorānā spēlēja orķestris. Aiz lielajiem logiem dejoja apmeklētāji. Citi ar dzērienu glāzēm rokās staigāja pa dārzu vai sēdēja pie galdiņiem starp palmām un ziedošiem košumkrūmiem.

Taksometra vadītājs uzlika laipu. Četri pasažieri grīļodamies pieslējās kājās, lai dotos uz krastu.

Beilijs strauji piecēlās, paņemdams piknika aukstumsomu.

-    Mūsu ceļi šajā vietā šķiras, Kroford. Ak, gandrīz aizmirsu, Grant. Kāpēc lai tu nepaliktu tepat pabaudīt dabasskatus un papriecāties par vizināšanos?

-    Kāpēc ne? - Bjūkenans atteica.

Radās iespaids, ka Beilijs ir ļoti apmierināts ar sevi.

-    Līdz nākamajai reizei.

-    Nē, tādas nebūs.

-    Pareizi, - noteica Beilijs un, nesdams aukstumsomu, izkāpa krastā. Pāri krāsainu gaismu apstarotajam zālienam viņš devās uz restorāna pusi, no kura nāca "Mēness upes" skaņas, un nozuda drūzmā.

17

Pēc pusstundas ūdens taksometrs nogādāja Bjūkenanu atpakaļ pie viesnīcas "Krasts". Ja nevajadzētu paņemt ceļasomu no Sindijas mašīnas bagāžnieka, viņš nebūtu atgriezies. Mašīna stāvēja klusā ieliņā netālu no viesnīcas. Palicis atslēgas zem paklājiņa šofera pusē, Bjūkenans ar ceļasomu rokā iegāja viesnīcā un pa telefonu izsauca taksometru. Iekāpis tajā, viņš lika braukt uz automašīnu diennakts nomas punktu. Kā parasti, vienīgais tāds bija Fortloderdeilas lidostā. Iznomājis automašīnu, viņš piebrauca pie taksofona, piezvanīja Doilam un pateica, kur meklēt Sindijas mašīnu. Pirmās nepieciešamības preču veikalā nopircis saini ar duci alus, viņš iebrauca tukšā, ēnainā ielā un visu alu izlaistīja uz priekšējā sēdekļa un mašīnas grīdas, bet tukšās kārbas nometa turpat. Attaisījis logus, lai no alus smakas nesamestos nelabi, viņš devās ceļā.

Bija ceturksnis pāri pusnaktij. Viņš brauca okeāna virzienā, līdz ieraudzīja tukšu stāvvietu pie piekrastes ūdensceļa, un, parūpēdamies, lai paliktu pēdas, it kā mašīna zaudējusi vadību un samesta sāniski, iztriecās caur aizsargbarjeru. Apstādinājis mašīnu, viņš izkāpa, ieslēdza automātisko pāmesumkārbu braukšanas režīmā un pāri valnim iegrūda ūdenī. Atskanot skaļam šļakstam, viņš jau steidzīgi izgaisa tumsā. Ceļasoma un kabatas portfelis, kas atradās no Doila patapinātajā neilona vējjakā, bija palikuši mašīnā. Pasi tomēr viņš bija paturējis, jo nebija vēlējies, ka kāds to pārbauda. Izmeklējot šo "negadījumu", pēc mašīnas izcelšanas no ūdens policija atradīs alus kārbas. Loģiski tiks pieņemts, ka vadītājs - kabatas portfelī tiks atrasti Viktora Granta personas dokumenti, bet cimdu nodalījumā līgums par mašīnas nomu - braucis reibumā, iztriecies cauri aizsargbarjerai un pārmērīgā izdzertā alkohola daudzuma dēļ nevarīgs noslīcis. Kad policija neko neatradīs, līķi sāks meklēt akvalangisti, tāpat neko neatradīs un nospriedīs, ka tas pēc pāris dienām uzpeldēs. Kad arī tas nenotiks, viņi nospriedīs, ka mirušais vai nu iesprūdis zem piestātnēm, vai straume to aiznesusi uz jūru. Bija ļoti svarīgi, lai tam noticētu arī Beilijs. Šantāžas radītajā stresā un bailēs, ka Beilijs ieradīsies pēc naudas vēl un vēl, Krofords-Poters-Grants noīrējis mašīnu, lai aizbēgtu, piedzēries nav spējis novaldīt mašīnu un…

Nav izslēgts, nodomāja Bjūkenans, ka tas var izdoties. Katrā ziņā pulkvedis bija devis norādījumu, ka Viktoram Grantam jāpazūd. Bjūkenans par šo plāna daļu neko nebija teicis nedz Doilam, nedz Sindijai, jo, kad pie viņiem ieradīsies policija un sāks viņus iztaujāt, abiem jābūt patiesi izbrīnītiem. Nozušana pārrautu Bjūkenana saistību ar Beiliju. Tā likvidētu saistību arī starp Bjūkenanu un notikumiem Meksikā. Ja Meksikas policija nolemtu atsākt Viktora Granta lietas izmeklēšanu un lūgtu amerikāņu kolēģu palīdzību, nebūtu vainīgā, ko meklēt.

Steidzīgi atstājis ēnaino parku, Bjūkenans tumšajā sānielā palēnināja soli un nodomāja, ka šāds variants atrisinātu visas problēmas. Vēl jāpadomā, kur līdz rītam noslēpties, jānopērk skuvek- lis, sabiedriskajās labierīcībās jāsakopjas, jāaizbrauc divdesmit piecas jūdzes dienvidu virzienā līdz Maiami, par skaidru naudu jānopērk biļete uz "Amtrak" vilcienu un jāpārvēršas par anonīmu pasažieri, kas ceļo uz Vašingtonu. Bijis un izbijis. Katrā ziņā bija pienācis laiks sākt visu no jauna.

Bija tikai viens nepatīkams moments, prātoja Bjūkenans, proti, pulkvedis nevarēs būt drošs, ka izdevies dabūt savās rokās visas fotogrāfijas un negatīvus. Un ja nu Beilijs iegriežas pirmajā sabiedriskajā tualetē, kas pagadās, ieslēdzas kabīnē, izņem naudu no aukstumsomas, kuru pēc tam pamet pie atkritumu tvertnes? Tādā gadījumā novērošanas grupa nespēs izsekot Beiliju līdz vietai, kur viņš apmeties un kur droši vien glabā fotogrāfijas. Otrs nepatīkamais moments bija saistīts ar sarkanmati, kura pie cietuma Meksikā bija nofotografējusi Bjūkenanu sarunājamies ar ASV vēstniecības cilvēku. Viņa bija nofotografējusi Bjūkenanu arī kopā ar pulkvedi uz jahtas un vēlāk abus ar Beiliju laivā. Kā rīkoties, ja Beilijs ar viņu norēķinājies un nekad vairs nesatiksies? Novērošanas grupa nespēs sievieti atrast.

Kā šādā gadījumā būtu jārīkojas, domāja Bjūkenans, strauji soļodams pa nomaļām un klusām ielām un, ieraugot tuvojamies mašīnas starmešus, gatavs nozust aiz jebkura ziedoša krūma. Kā rīkoties, ja Beilijs ar sievieti noslēdzis rēķinus un nekad vairs viņu nesatiks? Vispirms Beilijam jābūt pārliecinātam, ka saņēmis no viņas visas fotogrāfijas un negatīvus. Nevar būt, ka viņš uzticējies sievietei pilnībā. Tātad, ja meklēšanas grupa viņu neatrastu, tas nebūtu traģiski. Pat ja Beilijs apraktu aukstumsomu un novērošanas grupa fotogrāfijas un negatīvus nedabūtu, tam nebūtu īpašas nozīmes. Ja šantažējamais cilvēks nav dzīvs, arī no fotogrāfijām nav nekāda labuma.

18

EKSPLOZIJĀ NOGALINĀTI TRĪS CILVĒKI

FORTLODERDEILA. Vakar īsi pirms pusnakts restorāna "Pols pie upes" stāvvietā spēcīgs sprādziens iznīcinājis automašīnu kopā ar vadītāju. Bojā gājušais pēc vadītāja apliecības paliekām identificēts kā Roberts Beilijs no Oklahomas, četrdesmit astoņus gadus vecs. Sprādziens laupījis dzīvību ari diviem restorāna apmeklētājiem. Tas nodarījis postījumus arī daudzām citām automašīnām. Sprādziena vietā atrastas apogļojušās paliekas no lielas naudas summas, kas varas iestādēm liek domāt, ka sprādziens varētu būt saistīts ar narkotiku kontrabandistu savstarpējā kara eskalāciju.

19

SLEPKAVĪBA VAI PAŠNĀVĪBA

FORTLODERDE1LA. Šorīt agri, atsaucoties uz satraukto kaimiņu telefona zvanu par šāvieniem Gleidstritā 233, tur ieradās policija un atrada Džeka Doila (34 gadi) un viņa sievas Sindijas (30 gadi) līķus. Abi bija nošauti. Tiek uzskatīts, ka misters Doils, kas smagi pārdzīvoja to, ka sieva slimo ar vēzi, nošāvis viņu gultā ar trīsdesmit astotā kalibra revolveri, bet pēc tam ar to pašu ieroci nošāvies pats.

Jukatanas pussala.

Buldozeru, kravas mašīnu, džipu, motorzāģu, ģeneratoru un strādnieku klaigu radītajā troksnī Dženna Leina vilka topogrāfiskajā kartē līnijas un mēģināja koncentrēties. Karte bija izklāta uz galda divdesmit reiz desmit pēdas lielajā teltī, kas kalpoja par kantori, un tās stūri bija noslogoti ar grāmatām. Dziļi koncentrējusies, viņa izdarīja piezīmi blakus nupat uzvilktajai līnijai. No pieres lejup ritēja sviedri un pilēja no zoda.

Telts vaļējā ieejā parādījās ēna. Pacēlusi galvu, uz garām braucošā buldozera sacelto putekļu fona viņa ieraudzīja Makintai- ru, projekta darbu vadītāju. Viņš nocēla no galvas kovboju cepuri, ar rūtainu nēzdogu nosusināja saulē iedegušo un nosvīdušo, putekļiem klāto pieri un ierunājās tik skaļi, lai cauri dārdoņai varētu sadzirdēt viņa balsi:

-    Drīz viņš būs klāt.

Dženna sarauca pieri un ieskatījās pulkstenī, kura metāla sprādzi klāja smilšu putekļi.

-    Tik agri? Ir tikai desmit. Viņam vajadzēja ierasties ne agrāk par…

-    Es jau teicu, viņš lido.

Dženna nolika zīmuli, izgāja telts priekšā un, piemiegusi acis, ieskatījās saulainajās, kobaltzilajās debesīs Makintaira norādītajā virzienā uz austrumiem, kur plankumiņš virs džungļiem auga arvien lielāks. Kaut arī celtniecības mašīnu dārdoņas dēļ neko nevarēja saklausīt, nebija grūti iztēloties, kā helikopters tālumā rūc, pamazām rūkoņa pārvēršas rēkoņā, lidaparāta kontūras kļūst arvien skaidrākas, un drīz jau nolaišanās laukumiņā blakus nometnei propellera spārni papildina pārējos trokšņus ar tiem raksturīgo ritmisko žvīkstēšanu.

Uzvirmoja putekļi. Mežs te bija izcirsts, celmi uzspridzināti vai izcelti ar buldozeru, zeme kļuvusi kaila. Mašīnu vadītāji un strādnieki acumirklī pārtrauca darbu un pievērsa skatienu nolaišanās laukumam. Šis bija nevis masīvais un neizskatīgais darba helikopters, kas piegādāja tehniku un celtniecības materiālus, bet neliels un graciozs pasažieru helikopters, kādos labprāt sevi izrāda kinozvaigznes un slaveni sportisti un kas var nolaisties uz viena no bagātākā pasaules uzņēmēja jahtas klāja. Pat iztālēm uz helikoptera sāniem varēja ieraudzīt sarkano firmas zīmi: "DRUMOND INDUSTRIES". Šis nosaukums tūlīt iedarbojās, un strādnieki atsāka darbu, it kā baidītos aizdot Dramondam dusmas, ka viņi nav pietiekami centīgi. Dženna pamanīja, ka šautenēm bruņotie sargi tā nerīkojās. Pastāvīgi patrulēdami, viņi nepievērsa helikopteram ne mazāko uzmanību. Viņi kā profesionāļi ne mirkli nenolaida acis no džungļiem visapkārt.

-    Būs labāk, ja neliksim gaidīt, - ierunājās Makintairs.

-   Viņš negaida, - sacīja Dženna. - Paskaties vien, viņš jau ir ārā no helikoptera. Tagad mūs visus sadzīs galvenajā kantorī. Runā, ka viņš katru ritu nopeldot divas jūdzes.

-    Jā, tam vecajam mērglim laikam iekšā ir vairāk nekā mums abiem kopā, - noņurdēja Makintairs. Dženna satina karti un pasita padusē.

Abi strauji devās uz nometnes lielāko ēku. Šī vienstāva celtne bija būvēta no baļķiem, un tajā glabājās svarīgākās mantas. Pārtiku, degvielu, munīciju, dinamītu vajadzēja sargāt ne tikai no lietus un zaglīgiem dzīvniekiem, bet jo īpaši no cilvēkiem. Ēka bija arī administratīvais centrs, kurā Makintairs glabāja projekta dokumentāciju, no tās viņš pa radio sazinājās ar darba devēju un tur vadīja ikdienas apspriedes ar priekšstrādniekiem.

Izrādījās, ka Džennai bija taisnība. Tuvojoties celtnei, viņi ieraudzīja, ka Elisters Dramonds jau aizsteidzies priekšā. Dramonda vecums precīzi nebija zināms, bet klīda runas, ka viņam ir nedaudz pāri astoņdesmit. No kosmētiskajām operācijām āda uz sejas bija nedabiski gluda, un šķita, ka viņam ir pārdesmit gadu mazāk. Nodeva grumbām klātās rokas.

Būtībā Dramonda slavu vairoja baumas. Cik lielu bagātību viņš sarausis? Cik liela ir viņa ietekme uz Ķīnas Tautas republikas premjerministru? Kāda bijusi viņa loma 1973. gada embargo ieviešanā arābu naftai? Cik lielā mērā viņš iejaukts Irānas skandālā? Vai vidējos gados viņam bijusi seksuāla tuvība ar Ingridu Bergmani, Marlēnu Dītrihu un Merilinu Monro? Un kādas bijušas viņa un izcilās operdziedātājas Marijas Tomesas attiecības pavisam nesen? Dramonds bija šķīries sešas reizes. Katru gadu viņš vairāk laika pavadīja savā lidmašīnā nekā īpašumos, kas bija izkaisīti vienpadsmit valstīs. Viņa finanšu impērijas ievērojamā farmaceitiskā sastāvdaļa nodarbojās ar AIDS pētīšanu, un viņš varēja lielīties, ka kopš 1940. gada uzrunājis vārdā visus krievu, britu un amerikāņu līderus. Elisters Dramonds bija spilgts ārkārtīgu panākumu un nekaunīgas pašslavināšanās apvienojums, kas starp pasaules dižvīriem ieguvis izcilu stāvokli. Ar viņa vārdu saistītās baumas un noslēpumi bija samezglojušies tik pretrunīgā kamolā, ka tos varēja tulkot visdažādākajos veidos. Tā, piemēram, ieguldījums AIDS pētniecībā. Vai Dramondu vadīja humāni apsvērumi vai iespēja gūt pasakainu peļņu? Vai abi motīvi kopā? Viņš bija neizprotami noslēpumains, un ikviens, kas bija ar viņu sastapies, tikšanos neaizmirsa neatkarīgi no tā, vai Dramonds bija demonstrējis rūpīgi aprēķinātu burvīgumu vai nežēlīgu manipulēšanu.

Katrā ziņā es neaizmirsīšu viņu, domāja Dženna, tāpat kā neaizmirsīšu tagadējo darbu. Intervējot Džennu par šo projektu, Dramonds bija vērtējoši nopētījis viņas meduskrāsas matus, augstās, stingrās krūtis, vingros gurnus un balsī, kas uzdzina nervu trīsas, izteicis darba piedāvājumu kā seksuālu priekšlikumu. Varbūt Dramonds uzskatīja, ka visi, kas viņam strādā, daudz neatšķiras no prostitūtām. Augstas klases prostitūtām, domās piebilda Dženna. Dramonds katrā ziņā bija ne tikai visaukstākais un neģēlīgākais izdzimtenis, kādu viņa pazina, bet arī visdāsnākais. Viņas tagadējā alga bija lielāka nekā par visiem pēdējiem desmit viņas izstrādātajiem projektiem kopā. Tā tam vajadzēja būt. Šis darbs bija pārāk nelietīgs, un, ja nācās pārdot profesionālo sirdsapziņu, to nevarēja darīt par grašiem.

Džennai divatā ar Makintairu ieejot ēkā ar klona grīdu, viņas skatiens tūlīt pievērsās Dramondam, kas jau bija sapulcinājis ap sevi priekšstrādniekus, uzklausīja jautājumus un strupi noskaldīja atbildes. Viņš bija pārņēmis vadības grožus tik strauji, ka pat pretstatā sasvīdušajiem, ar zemi aplipušajiem priekšstrādniekiem saburzītajās darba drēbēs savā Anglijā šūtajā smalkvilnas uzvalkā ar svītriņu šķita šeit iederīgs, savā elementā. Turpretī gaišmatainais vīrietis labajā uzvalkā Dramondam blakus galīgi neiekļāvās primitīvajos apstākļos un nejutās ērti. Šo cilvēku sauca Raimonds, un viņa aukstajās acīs Dženna lasīja brīdinājumu, ka patīkamie sejas vaibsti pieder nebūt nejaukam cilvēkam. Pēc viņas priekšstata, Raimonds tikai tad jūtas īsti labi, kad varēja sagādāt citiem sāpes.

Mīļais Dievs, kur gan es esmu iekļuvusi?

-   Nē, - Dramonds uzrunāja priekšstrādniekus asā un spēcīgā balsī. - Nē. Jūs zinājāt noteikumus, pirms devāt piekrišanu darbam šeit. Jūs parakstījāt dokumentu, kas uzliek zināmus pienākumus. Nedz jūs, nedz kāds no strādniekiem nekādā ziņā nedrīkst atstāt apmetni, iekams darbs nebūs pilnībā pabeigts. Par septiņu dienu darbu nedēļā es maksāju ļoti pieņemami un tāpēc gaidu maksimālu atdevi. Vest uz šejieni sievietes? Aplamības. Nevienam svešam nometnē nav vietas. Atļaut divpusējus personiskus radiosakarus? Pilnīgi izslēgts. Tas, ko šeit daru, tā ir tikai mana darīšana, un es nevēlos, lai ziņas par to nonāk ārpus objekta. Jūs zināt, kādas ir manas domas par slepenību. Objekts jebkurā iespējamā veidā ir slēgts. Un nedomājiet atgriezties pie šī temata vēlreiz.

Dramonds, beidzis sarunu, pagriezās pret grupu un pie atvērtajām durvīm ieraudzīja Džennu un Makintairu.

-    Labi, man jārunā ar jums abiem. - Viņš pamāja Raimondam ar roku, lai tas izvada priekšstrādniekus, bet pēc tam tādā pašā veidā paaicināja Džennu un Makintairu pie sevis. - Vai esat jau atraduši?

Dženna ar Makintairu skatījās sānis.

-   Nezinu, kāpēc vispār uzdevu šo jautājumu, - noteica Dramonds. - Ja būtu atrasts, šie idioti par to žadzinātu aizgūtnēm, jo nespētu turēt muti. Tas nozīmē, ka viņi joprojām neko nenojauš, - sacīja Dramonds. - Vai man ir taisnība?

Makintairs nokrekšķinājās.

-    Jā, taisnība.

Izvadījis priekšstrādniekus, Raimonds atgriezās, aizvēra durvis, atslējās pie tām, sakrustoja rokas un aukstām acīm nopētīja Džennu. Šķita, ka augstprātīgais skatiens pieskaras fiziski.

Makintairs kaut ko zem deguna noburkšķēja.

-    Ko? - Dramonds uzbrēca. - Sasodīts, runājiet, kā pienākas! Jūsu ņurdēšana nepārliecinās mani, ka vairs labi nedzirdu.

-    Es nebiju domājis…

-    Nevajag atvainoties, es neciešu činkstētājus. Varbūt tieši ar to izskaidrojams, kāpēc vēl neesat tikuši pie mērķa. Jūs neesat īstais cilvēks, kam jāvada darbi.

-    Norādījumi nebūt nebija tik precīzi, kā jūs apgalvojat, - iejaucās Dženna.

-Vai tad?- Vecais vīrs apsviedās uz Džennas pusi.-Jūs vismaz nemurmulējat. Taču es nelūdzu komentārus.

-    Ja man katru nieku vajadzēs iztaujāt, tas norādīs tikai uz to, ka neesmu laba darbiniece. Jums tā nešķiet?

-    Lieliska atbilde. - Dramonds nopētīja Džennu. - Kas vēl?

-    Neskaidru un varbūt pat kļūdainu tulkojumu es tomēr nesauktu par instrukciju, kurā norādīts katrs solis.

Dramonds sabozās.

-    Tulkojums nav kļūdains. To veica visizcilākie lietpratēji par vislielāko samaksu.

-    Pat lietpratēji nesaprot visus maiju simbolus.

-    Un jūs esat tik izcila lietpratēja, ka zināt?

-    Varbūt esat to aizmirsis.

-    Es neaizmirstu neko.

-    Es neesmu parasta topogrāfe, bet topogrāfe arheoloģe. Mana joma ir uzmērīt tādas vietas kā šī kartē. Varbūt es nespēju iztulkot maiju simbolus, taču pazīstu cilvēkus, kas to prot, un viņiem pirmām kārtām būtu jāzina, ka te ir milzum daudz darba viņu specialitātē.

-    Varbūt. Bet varbūt arī jūs cenšaties attaisnot savu neapmierinošo darbu. Varbūt jānoalgo kāds cits un jāizrēķina šī cilvēka alga no jūsējās.

Bailes spieda Džennu apvaldīt dusmas. Apklusti un paturi savas domas pie sevis. Nerunā pretī!

-    Strādājiet centīgāk, - Dramonds sacīja. - Nemeklējiet aizbildinājumus. Labāks tulkojums vairs nevar būt. Tas ir pilnīgi droši. Un tas, ko mēs meklējam, atrodas šeit. Kāpēc to nevar atrast?

-    Jukatanas topogrāfiskā ainava ir ļoti vienmuļa, - sacīja Dženna. - Aprakstītā vieta var atrasties jebkur citur. Turklāt apvidus ģeoloģiskais stāvoklis nav stabils. Tūkstoš gados, kas pagājuši pēc apvidus apraksta, zemestrīces varēja iznīcināt daļu orientieru, kurus meklējam.

Drūmi paskatījies, Dramonds no jauna pievērsa uzmanību Makintairam.

-    Es nevaru pieļaut, ka darbi kavējas. Džungļi jānotīra, taču darbi nebūt nav pavirzījušies uz priekšu tik tālu, kā paredzēts. Grafiks netiek ievērots.

-    Grafiks neparedz sabotāžu, - Makintairs atteica.

Dramonds atrāva galvu atpakaļ.

-    Sabotāžu?

-    Kāds maitā buldozerus un kravas mašīnas. Degvielas tvertnēs ber zemi. Griež radiatoru caurules. Sacērt riepas.

Dramonds nobāla kā līķis.

-    Kāpēc man par to nav teikts?

-    Mēs cerējām, ka tiksim galā ar šīm nepatikšanām, netraucējot jūs. Mašīnas tagad tiek turētas vienkopus un apsargātas, - paskaidroja Makintairs.

-Un?

-    Tehnikas apsardze nozīmē, ka nācies samazināt to cilvēku skaitu, kas apsargā objekta perimetru. Pagājušajā naktī nozagts liels daudzums darbarīku. Ūdens avots ir saindēts. Degvielas mucas caurdurtas. Mēs esam spiesti glabāt mucas šeit. Avārijas gadījumam. Helikopteri vairs nepieved jaunu tehniku, bet ar divkāršu slodzi piegādā rezerves daļas un citus materiālus.

-    Rezervju piegādes nav attaisnojums! - Dramonds atcirta. -Atrodiet to, kas nodarbojas ar diversijām. Ko jūs varat teikt par priekšstrādniekiem, kuri te bija un sūdzējās? Varbūt kādam radusies vēlēšanās, lai darbi tiek apstādināti un nedēļas nogali var pavadīt Meridā piedzeroties?

-     Mēs tādu iespēju apsvērām, - Makintairs paskaidroja. - Nē. Vīri ir noguruši un īgni, tomēr grib pabeigt darbu pirms noteiktā laika un dabūt prēmiju. Neviens nedarīs neko tādu, kas var aizkavēt darbus.

-    Kas tad?

-    Iedzimtie, - atbildēja Dženna. - Maiji.

Dramonds izskatījās pārsteigts.

-    Jūs gribat teikt, ka saujiņa indiāņu, kuri neko nejēdz, spēj paralizēt projektu?

-    Viņu varbūt ir vairāk, nekā jūs iedomājaties. Un, ja runā par zināšanām, tad šeit ir viņu, bet ne mūsu dzimtās vietas. Viņi pazīst šo teritoriju nesalīdzināmi labāk.

-    Tie ir aizbildinājumi.

-    Es nešaubos, ka viņi no džungļiem novēro katru mūsu kustību, - sacīja Dženna. - Turklāt man ir lielas aizdomas, ka šī viņiem ir reliģiski ļoti nozīmīga vieta un mūsu darbošanās viņus ir milzīgi saniknojusi.

-    Aizspriedumi un blēņas. Jābrīnās, ka ļaujat viņiem aizkavēt projekta īstenošanu. - Dramonds drūmi paskatījās. - Taču jūs ierosinājāt man kādu domu. Taisnība, te ir viņu dzimtās vietas. - Viņš pagriezās pret gaišmataino, labi ģērbto vīrieti ar patīkamo seju, kurš balstījās pret aizvērtajām durvīm. - Raimond, ko tu teiktu, ja rastos iespēja pamedīt?

-    Man tā sagādātu patiesu prieku, mister Dramond.

-    Sardzes priekšnieks parūpēsies par vajadzīgo ekipējumu. - Dramonds pagriezās pret Džennu. - Kur tie indiāņi dzīvo? Vai uz jūsu kartes viņu ciemati ir apzīmēti?

-    Ciemati? - Dženna pārjautāja. - Pietiekami daudz problēmu rada šī objekta uzmērīšana vien. Te visapkārt ir lietus mežs. Tajā nav taku. Tajā nevar tāpat vien ieiet. Tajā var apmaldīties vai atgadīties pat kas ļaunāks. Ciemati? Mēs neesam redzējuši nevienu šejienieti, kur nu vēl ciematu.

-    Un tomēr jūs esat pārliecināta, ka diversijas rīko viņi?

Dramonds pagriezās pret palīgu.

-    Raimond, atrodiet viņus! Un apstādiniet!

-    Jā, ser. - Raimonds atvēra durvis.

-    Bet, Raimond…

-    Jā, ser?

-    Tā kā šis ir apvidus, kuru viņi apdzīvo un labi pazīst, vajadzīgs viens šejienietis, kurš runātu. Tas jāatved uz nometni, lai viņu var nopratināt. Varbūt viņš zinās ari, kur meklēt to, kas mums vajadzīgs.

Pēc Raimonda aiziešanas parādījās vīrs zilā pilota formastērpā, kura jakas kabatu rotāja sarkanā firmas zīme: "DRUMMOND INDUSTRIES".

-    Ser, jūs gaida pie helikoptera rācijas. - Vīrs bija viegli aizelsies.

-    Pārslēdziet uz šejieni. Makintair, kāda ir jūsu frekvence?

Makintairs pateica, un pilots aizsteidzās.

Dramonds norādīja ar roku uz karti, kuru Dženna turēja kreisajā padusē.

-    Parādiet, cik tālu esat tikusi!

Dženna izklāja karti uz galda.

-    Nu nē, tas nekur neder, - ierunājās Dramonds.

-     Vai kaut kas ir nepareizi? Es strādāju rūpīgi. Katrs mērījums pārbaudīts divas reizes.

-    Tieši te tas suns aprakts. Jūs esat strādājusi pārāk rūpīgi. Šajā sakarā es devu īpašus norādījumus. Vajadzīga karte, kas Meksikas varas iestāžu acīs izskatītos droša.

Dramonds izveda Džennu pa durvīm un norādīja ar roku uz rosību objektā, uz strādniekiem, kas gāza kokus un krāva iekārtas.

Pēc krēslainās telpas tikusi saulē, Dženna pielika plaukstu pie acīm un uzmanīgi ieskatījās Dramonda norādītajā virzienā. Jo vairāk nozāģēts koku un aizvilkts dedzināšanai, jo vairāk izarts krūmu, viss, kas agrāk bija atgādinājis pakalnus, arvien vairāk sāka līdzināties piramīdām, tempļiem un pilīm - kādreiz varenās maiju impērijas mantojumam. Sirds strauji iepukstējās.

-   Ļoti daudz kas atkarigs no tiem, - Dramonds sacīja. - Kartē nedrīkst būt…

Piepeši cauri rācijas sprakšķiem un traucējumiem ieskanējusies balss pārtrauca sarunu.

-    Tiekat izsaukts jūs, - sacīja Makintairs.

-    Vai traucētājs darbojas?

Makintairs palocīja galvu.

-    Jānospiež slēdzītis.

-    Palieciet tepat! Es nerunāšu ilgi.

Dramonds atstāja Džennu un Makintairu ārpusē, iegāja ēkā un aizvēra durvis. Dženna apjukusi un saniknota nogrozīja galvu.

-    Ir nu gan draņķis!

-    Runā klusāk, - Makintairs brīdināja, - ka neizdzird.

Dženna saprata, ka Makintairam taisnība. Kaut arī mašīnas

un strādnieki sacēla troksni, durvis bija pārāk tuvu.

Taču ja seko šai loģikai…

Durvis nebija iespējams cieši aizvērt. Pēc aizvēršanas tās arvien pagāja mazliet vaļā. Dženna ik pēc brīža saklausīja asus vārdus.

-… Atrodiet sievieti! Tiklīdz Delgado uzzinās, ka viņa izbeiguši sadarbību… viss būs pagalam. Dabūjiet viņu rokā! Izmantojiet visus iespējamos līdzekļus. Man vienalga, vai tāpēc… Nogaliniet, ja…

Tik vien no Dramonda teiktā bija sadzirdēts. Par spīti uznākušajam nelabumam, Dženna steidzīgi attālinājās no durvīm, piebiedrojās Makintairam un mēģināja tēlot krietnu darbinieci, kas pacietīgi gaida.

Dramonds atrāva vaļā durvis un izsoļoja ārā. Kaut ari Dramonda brillēs un sirmajos matos atspīdēja spoža saule, šķita, ka viņš ietinies melnā zārka pārklājā. Gatavodamies turpināt mutisko uzbrukumu Džennai, viņš pamanīja kaut ko pa kreisi un it kā atmaiga.

Dženna ar acīm sekoja viņa skatienam un ieraudzīja Raimondu, kas ar šauteni rokā iegāja džungļos. Viņa uzbudinājums bija pamanāms pat no attāluma.

Dramonda saniknotā, spēcīgā balss atkal pievērsa uzmanību viņam.

- Ja runā par to, - viņš pameta ar roku, - jūs esat pārāk pieturējusies pie īstenības, esat bijusi pārāk centīga. Nedrīkst pieļaut, ka Meksikas varas iestādes uzzina, cik milzīgs un iespaidīgs ir šis arheoloģiskais atradums. Uz kartes tam jāizskatās kā nenozīmīgam objektam, kas nepelna īpašu uzmanību un nevar radīt neaizstājamu zaudējumu. - Dramonds norādīja uz majestātiskajiem tempļiem, hieroglifiem un bareljefiem rotātajām pilīm, kā arī lielu te- rasveida piramīdu, kuras uzejas kāpņu abās pusēs sardzē stāvēja gigantisku čūsku galvas. - Ceru, ka pēc desmit dienām, sākot no šīs dienas, te viss būs līdzens. Vai jūs klausāties, ko es saku, Ma- kintair? - Viņš uzmeta niknu zibsni darbu vadītājam. - Pavēle jums ir zināma. Arī termiņš saprotams. Izmantojiet buldozerus! Lieciet lietā skaldāmos āmurus. Dinamītu. Vajadzības gadījumā plēsiet ar nagiem. Pēc desmit dienām iekārtām jābūt uzstādītām un no tā, kas šeit redzams, nekas nedrīkst palikt. Nolīdziniet ar zemi! Izkaisiet šķembas uz visām pusēm. Vediet projām ar mašīnām. Saberiet ieplakās. Gādājiet prom ar helikopteru. Man vienalga, kā jūs to izdarīsiet. Es gribu, lai nekas no šobrīd redzamā te nepaliktu!

sestā dala

1

Aleksandrija, Virdžīnija.

Slepenā mītne atradās trešajā stāvā, kārtējais apartaments vēl vienā plašā kompleksā, kur Bjūkenans viegli varēja iejukt starp cilvēkiem. No Floridas ieradies Vašingtonā, tāpat kā no dažādām dzelzceļa stacijām pa ceļam, viņš no taksofona zvanīja priekšniecībai. Vīrieša balss deva norādījumu ierasties trijos pēcpusdienā pie Kongresa bibliotēkas, apsēsties ārpusē uz kāpnēm un gaidīt. Precīzi trijos viņam līdzās pieliecās vidēja vecuma vīrietis zilā jakā un pelēkās biksēs, lai sasaitētu labās kājas kurpi. Pēc viņa aiziešanas Bjūkenans noslēpa nelielu aploksni, kuru vīrietis bija nemanot iedevis. Pagaidījis piecas minūtes, Bjūkenans devās iekšā Kongresa bibliotēkā, iegāja vīriešu atpūtas telpās, ieslēdzās kabīnē, atvēra aploksni, izņēma no tās atslēgu un izlasīja uz papīra savu jauno vārdu, dažus biogrāfijas datus, Aleksandrijas adresi un dzīvokļa numuru. Papīrs vēstulei un aploksnei nebija parasts. Iemetis to ūdenī tualetē, viņš noskatījās, kā tas izjūk. Bibliotēkas uzziņu nodaļā sameklējis ceļvedi pa apvidu, viņš noskaidroja, kādas svarīgākās ielas atrodas dzīvokļa tuvumā. Tās pašas dienas vakarā mazliet agrāk par sešiem viņš izkāpa no taksometra dažus kvartālus pirms galamērķa un, nedomādams par aplinku ceļiem, ja tiktu izsekots, atlikušo gabalu nogāja kājām.

Viņš bija informēts, ka tagad saucas Dons Koltons un strādā tūrisma žurnālā, kas acīmredzot sadarbojās ar viņa priekšniecību, un raksta par cerojumiem. Pēc Bjūkenana domām, ceļojumu aprakstu autors bija lielisks aizsegs, jo darba specifika lika pastāvīgi ceļot, un kaimiņiem līdz ar to varēja likties gluži dabiski, ka viņš redzams reti. Tā kā priekšniecībai bija pārāk maz laika, lai pielāgotu minēto nodarbošanos tieši viņam, automātiski radās doma, ka šī identitāte būs uz mazu bridi un derēs jebkurā situācijā. Dons Koltons bija pagaidu identitāte, un drīz vien viņš - Dievs vien zina ar kādu vārdu - tiks nosūtīts Dievs vien zina kur.

Pagājis garām liftam, Bjūkenans devās pa kāpnēm līdz trešajam stāvam. Vairums cilvēku izmanto liftu, tāpēc iespēja kādu satikt kāpnēs bija daudz mazāka. Tālāk sekoja betona gaitenis ar dienasgaismas spuldzēm pie griestiem. Kā jau paredzēts, kāpnēs viņš nevienu nesatika, jo mājas iemītnieki jau bija pārradušies no darba. Gaiteņa abās pusēs atradās durvis uz dzīvokļiem. Ejot pa zaļo, superizturīgo paklāju, aiz kādām durvīm varēja saklausīt mūziku, aiz citām - balsis. Nonācis pie 327. dzīvokļa, Bjūkenans ar saņemto atslēgu atslēdza durvis un iegāja iekšā.

Bjūkenans iededza gaismu, pārlaida skatienu istabai ar virtuvi, aizslēdza durvis, pārbaudīja skapjus, vannasistabu, guļamistabu, visu laiku cenzdamies nerādīties logā. Pēc tam izslēdza gaismu, aizvilka aizkarus, ieslēdza gaismu no jauna un tikai tad noslīga uz dīvāna. Viņš bija drošībā. Vismaz pagaidām.

2

Dzīvoklis līdzinājās viesnīcas istabai - viss bija tīrs, utilitārs, bezpersonisks. Dzīvojamās istabas viens gals pārvērsts par mini- biroju, kurā atradās rakstāmgalds, dators, printeris un modems. Uz kafijas galdiņa mētājās vairāki žurnāla numuri, kuram viņš it kā strādāja. Pārbaudījis to saturu, viņš atrada rakstus ar savu pseidonīmu. Vēl viena liecība, ka Dons Koltons bija jebkurā situācijā izmantojama identitāte. Acīmredzot par šiem žurnāliem bija padomāts jau laikus, un tie bija paredzēti ne tikai viņam, bet jebkuram aģentam, kam radās vajadzība pēc šāda aizsega. Dons Koltons - vismaz tagadējais Dons Koltons - ilgi te neaizkavēsies.

Lai nu kā, bet Kokona tēlam tomēr vajadzēja piešķirt ticamību, un pirmais solis šajā virzienā nozīmēja iepazīšanos ar rakstiem, kurus viņš it kā rakstījis. Otrajā ceļojumu aprakstā par Taiti ticis līdz pusei, Bjūkenans piepeši atklāja, ka lasījis to veselas divas stundas, un sarauca pieri. Dažu lappušu izlasīšana nekad nebija prasījusi tik daudz laika. Vai viņš būtu iekritis miegā? Sāpes galvā pēc traumas Kankunā ne reizi vēl nebija atstājušās un šobrid pat pastiprinājās. Bjūkenans nobrīnījās par sevi, ka vairs neraizējas, vai atbilst ceļojumu aprakstnieka tēlam, gurdi piecēlās, iegāja virtuvē, kuru no dzīvojamās istabas šķīra vienīgi lete, un no pudeles, kas kopā ar džina un ruma pudelēm atradās blakus ledusskapim, ielēja sev glāzē burbonu. Pievienojis ledu un ūdeni, viņš gudroja, ko darīt vispirms - iet dušā vai taisīt vaļā kādu no bufetē atrastajām sarkano piparu kārbām. Rīt jāpadomā, kā tikt pie tīra apģērba, jo guļamistabas skapī atrastais bija par mazu. Tomēr viņš nevarēja atstāt dzīvokli, nevienojies ar darba devējiem par sazināšanās veidu un kārtību.

Negaidot iezvanījās telefons.

Bjūkenans satrūkās, strauji pagriezās uz dzīvojamās istabas pusi un paskatījās uz telefonu, kas stāvēja uz galdiņa blakus dīvānam. Telefons nozvanīja otrreiz. Nervu nomierināšanai viņš iedzēra malku burbona. Telefons nozvanīja trešo reizi. Uzradās naids pret telefoniem. Samiedzis acis, viņš iegāja dzīvojamā istabā un pacēla klausuli, pirms nav atskanējis ceturtais zvans.

-    Klausos! - Bjūkenans centās runāt neitrālā balsī.

-    Vai Dons?! - iesaucās jūsmīga vīrieša balss. - Te Alans. Nebiju īsti drošs, vai būsi jau atgriezies. Sasodīts, kā tev īsti klājas?

-    Labi, - Bjūkenans atteica. - Nesūdzos.

-    Vai ceļojums pagāja bez sarežģījumiem?

-    Vismaz beigu daļa.

-   Jā, pastkartēs tu minēji, ka dažās vietās gadījušās problēmas. Tomēr nekā nepārvarama, vai ne?

-    Jā, - piebalsoja Bjūkenans.

-    Patiešām kolosāli. Klau, vecais, zinu, ir jau vēls, taču neesmu tevi redzējis kur tie laiki. Vai esi kaut ko iekodis? Kā tu domā, vai mēs nevarētu satikties?

-    Nē, - Bjūkenans atbildēja, - neesmu vēl ēdis.

-    Ko teiksi, ja iegriezīšos?

-    Jā, kālab ne?

-    Kolosāli, Don! Degu nepacietībā tevi redzēt. Būšu pēc minūtēm piecpadsmit. Padomā, uz kurieni varam aiziet iekost.

-    Uz kādu vietiņu, kur gaisma nedur acīs un kur nav pārāk daudz ļaužu. Tur varētu spēlēt klavieres.

-    Tu lasi manas domas, Don, tu lasi manas domas.

-    Gaidīšu.

Bjūkenans nolika klausuli un sāka masēt sāpošos deniņus. Zvanītāja pieminētās pastkartes un paša izteiktā vēlme paklausīties klavieres Kongresa bibliotēkā iznīcinātajā zīmītē bija minēti kā parole, kad tiks nodibināti kontakti. Drīz jānodod ziņojums.

Un ne tas vien.

Deniņi joprojām sāpēja. Ienāca prātā doma, ka jānomazgā seja, taču vispirms viņš iztukšoja burbona glāzi.

3

Precīzi pēc piecpadsmit minūtēm pie durvīm atskanēja zvans. Bjūkenans ieskatījās actiņā un ieraudzīja druknu, četrdesmit gadus vecu vīrieti brūnā, rūtainā sporta žaketē. Balss telefonā nebija pazīstama, tāpēc Bjūkenans nebrīnījās, ka cilvēks agrāk nav redzēts. Varēja pieņemt, ka runātājs bijis viņš. Bjūkenans gan bija cerējis, ka atnāks kāds no pārraugiem, ar kuriem viņš bija sadarbojies agrāk. Bija piedzīvots pārāk daudz.

Viņš piesardzīgi vēra durvis. Absolūta pārliecība, ka šis cilvēks ir īsta kontaktpersona, nevarēja būt. Atnācējs izkliedēja aizdomas, ierunājoties pirmīt dzirdētajā, mundrajā balsī.

-    Don, tu izskaties fantastiski! Pastkartēs tu gan nebiji pieminējis, ka esi nokrities svarā.

-    Es ieturu diētu, kas neifet labumā. Nāc tālāk, Alan! Es iedomājos, ka ēst varbūt neiesim.,Vēlme klausīties klaviermūziku nez kāpēc pārgāja.

-    Kā vēlies. - Vīrs, kas pa telefonu bija stādījies priekšā ar Alana vārdu, kurš katrā ziņā bija pseidonīms, ienāca ar metāla čemodāniņu rokā un pagaidīja, līdz Bjūkenans aizslēdz dzīvokļa durvis. Vīrieša uzvedība pārvērtās kā aktierim, kas nule nogājis no skatuves. Viņš kļuva lietišķs.

-    Dzīvoklis šajā pēcpusdienā tika pārbaudīts. Nevienas noklausīšanās ierīces te nav. Kā labi jūties?

Bjūkenans paraustīja plecus. Īstenībā viņš bija pārguris, taču bija mācīts neizrādīt vājumu.

-    Vai ievainojums dzīst normāli? - vīrietis apjautājās.

-    Iekaisums zudis.

-   Labi, - vīrs atsaucās. - Un kā ar galvu? Es uzzināju, ka tā sasista pret…

-    Muļķīgs nelaimes gadījums, - Bjūkenans paskaidroja.

-    Ziņojumā pieminēts smadzeņu satricinājums.

Bjūkenans piekrītoši pamāja.

-    Arī galvaskausa trauma, - vīrs piebilda.

Bjūkenans vēlreiz pamāja. No galvas kustināšanas sāpes palielinājās.

-    Galvaskausa iespiedums uz iekšpusi. Neliela kaula daļa piespiesta smadzenēm, tāpēc tas smadzeņu satricinājums. Galvaskausā plaisu nav, nekas tik nopietns. Fortloderdeilā es pa nakti tiku noturēts slimnīcā novērošanai. Ārsts mani izlaida. Viņš nebūtu to darījis, ja…

Druknais virs, kas uzdevās par Alanu, sēdēja uz dīvāna un neatrāva no Bjūkenana skatienu.

-    Ziņojumā tas ir pieminēts. Tur arī teikts, ka jāizdara atkārtota pārbaude, vēl viena datortomogramma, un jānoskaidro, vai smadzeņu trauma nemazinās.

-    Vai ar uztūkušām smadzenēm es spētu paiet?

-       Nezinu. - Vīrs turpināja vērtējoši pētīt Bjūkenanu. - Sevišķo uzdevumu vienības aģenti uzskata, ka spēj visu. Šķiet, jūs neuztrauc problēmas, kas citus spiestu samazināt tempu.

-    Nē. Nav nekā svarīgāka par uzdevuma izpildi. Ja es uzskatītu, ka ievainojums pasliktinās iespējas to veikt, es pateiktu.

-Tāda nostāja ir slavējama. Un jūs arī pasacītu, ja justu nepieciešamību kādu laiku atpūsties, vai ne?

-    Protams. Neviens neatteiksies no iespējas atpūsties un papriecāties.

Lai izbeigtu šo tematu un vienlaikus apmierinātu ziņkārību, Bjūkenans pajautāja:

-     Kas notika Fortloderdeilā pēc manas aizbraukšanas? Vai jautājums tika atrisināts tā, ka visi ir apmierināti? Kas notika ar fotogrāfijām?

Alans nolaida skatienu, sastādīja vajadzīgo skaitļu kombināciju un atvēra čemodāniņu.

-    Es par to neko nezinu. - Viņš izņēma mapi. - Nepieciešams nokārtot dažus papīrus.

Sēdot viņam pretī, Bjūkenans jutās neomulīgi. Intuīcija viesa nemieru. Tās gan varēja būt noguruma sekas vai stresa iedarbība. Alans lika justies neērti.

To nevarēja izskaidrot ar viņa atturību vien. Astoņus gadus strādājot dziļā slepenībā, Bjūkenanam bija nācies sadarboties ar ļoti dažādiem pārraugiem, un popularitātes konkursā viena otra izturēšanās tiktu novērtēta visai zemu. Šis darbs gan neprasīja smalkas manieres. Reizēm trūka laika pieklājīgai jautājumu risināšanai, turklāt nebija gudri uzsākt tuvākas attiecības ar cilvēku, kuru nez vai vēl kādreiz nāksies sastapt.

Gadu gaitā šī atziņa bija apgūta pamatīgi. Dzīvojot ar svešu identitāti, reizēm gadījās sajust tuvību pret kādu cilvēku, piemēram, Džeku un Sindiju Doiliem. Bjūkenans gan centās no tā izvairīties, jo, pārceļoties citur, tuvību nomainīja tukšums. Līdz ar to nebija grūti saprast pārraugu, kas vēlējās uzklausīt ziņojumu objektīvi un bez emocijām.

Tomēr te slēpās vēl kaut kas. Ne jau tāpēc Bjūkenans jutās neomulīgi. Tāpat kā gadījumā ar Beiliju, intuīcija lika būt sevišķi piesardzīgam.

-    Šeit ir kvīts ar parakstu par saņemšanu, - noteica druknais vīrs, kas uzdevās par Alanu. - Varat atdot Viktora Granta personas dokumentus.

Bjūkenans negaidot pieņēma kādu lēmumu. Šis cilvēks neviesa uzticību.

-    Man to nav.

-    Ko? - Vīrs atrāva skatienu no kvīts.

-    Fortloderdeilā iebraucot ar mašīnu ūdenī, personas dokumentus nācās pamest… lai varas iestādes spētu noteikt vadītāja personību, kad neatradīs līķi… un lai varētu pieņemt lēmumu par Viktora Granta nāvi.

-    Vai jūs atstājāt tur visus dokumentus?

-    Vadītāja apliecību. Kredītkarti. Sociālās apdrošināšanas karti. Darba apliecību. Lai tie nekur neaizpeldētu, nācās tos atstāt kabatas portfelī, turklāt visus. Atrodot vienīgi vadītāja apliecību, policijai tas liktos dīvaini.

-    Bet kur ir pase, Bjūkenan? Es runāju par pasi. Pasi nedrīkstēja atstāt. Jūs zināt, ka šis personas dokuments mums ir svarīgs. Katrs, kam galva strādā, var sagādāt sev viltotu vadītāja apliecību. Ja tā nonāktu policijas rokās, neviens par to neuztrauktos. Bet viltota pase, pirmklasīga viltota pase ir īpaši vērtīga, jo nāk no Ārlietu ministrijas. Ja policijas eksperti sāks pētīt Granta pasi, radīsies jautājumi, uz kuriem neviens ministrijas ierēdnis nespēs atbildēt. Tas nozīmē, ka jautājumi var tikt pāradresēti mums.

-    Man nācās pasi atstāt, - Bjūkenans meloja.

Patiesībā tā guļamistabā bija ielikta nelielā ceļasomā, kuru Bjūkenans nopirka tualetes piederumu un dažu lieku apģērba gabalu ielikšanai pirms aizbraukšanas no Floridas. Ceļasomā atradās arī Džeka Doila revolveris. Bjūkenans nejuta vēlēšanos stāstīt šim cilvēkam arī par ieroci.

Viņš turpināja:

-   Ja varas iestādes saistībā ar Viktoru Grantu veiktu nopietnāku izmeklēšanu, tās atklātu, ka esmu uzturējies Meksikā. Noskaidrotos, ka esmu tur uzrādījis pasi. Līdz ar to rastos jautājums, kur tā palikusi. Policijas rokās nonāca mans kabatas portfelis. Policija dabūja manu ceļasomu - tā palika mašīnas bagāžniekā. Policijas rokās nonāca visa Viktora Granta mantība. Tikai ne līķis un pase? Tam var nenoticēt. Labs detektīvs var izdarīt secinājumu, ka Viktors Grants inscenējis savu nāvi un aizgājis, paņemot līdzi pasi, vienīgo dokumentu, ar kuru iespējams atstāt valsti. Atrodot pasi un kabatas portfeli žaketē, varas iestādēm ir par vienu jautājumu mazāk, ko pārdomāt.

-    Gudri, Bjūkenan, - druknais vīrs sacīja. - Ir tikai viena problēma.

-Jā?

-    Policija pasi nav atradusi.

-    Ko? Tādā gadījumā tā aizpeldējusi.

-    Bez kabatas portfeļa?

-   Kabatas portfelis ir smagāks. Kā lai es zinu, kas noticis? Es saņēmu rīkojumu parūpēties, lai Viktors Grants nozūd. Es to izdarīju visdrošākajā man zināmajā veidā.

Druknais vīrs skatījās neatņemdamies.

-    Vai pases trūkums licis kruķiem domāt, ka kaut kas nav kārtībā? - Bjūkenans jautāja.

Druknais vīrs skatījās vēl vērīgāk.

-    Parakstiet šo dokumentu, ka pasi nevarat nodot.

-   Kā vēlaties, - atteica Bjūkenans. Viņš parakstīja dokumentu un atdeva cilvēkam, kas uzdevās par Alanu. Alans ielika dokumentu čemodāniņā.

-    Tagad nākamais dienaskārtības punkts.

Druknais vīrs veikli attaisīja papīra maisiņu, kura saturu izbēra uz kafijas galda.

Acu priekšā izbira dažādiem cilvēkiem - Ričardam Danam, Robertam Čeimbersam, Kregam Medenam un Braienam Makdo- naldam - adresēti žurnāli, katalogi, videoklubu piedāvājumi un citi pasta sūtījumi. Tie bija sūtīti uz pseidonīmiem, kurus Bjūkenans bija lietojis pirms pārtapšanas par Edu Poteru un devies uz Meksiku.

-    Vajadzēja satīrīt māju, - paskaidroja druknais vīrs.

Bjūkenans pamāja. Lai pieņemtā identitāte iegūtu lielāku

ticamību, bija vajadzīga ne tikai viltota personas apliecība. Vajadzīgs, piemēram, arī pasts. Ja cilvēks nesaņem pastu, tas šķiet nedabiski. Daudzi izrakstīja žurnālus. Ja cilvēks saucās Braiens Makdonalds un ar šo vārdu viņš saņēma žurnālu, tas lieku reizi apliecināja, ka viņš ir cilvēks, par kuru uzdodas. Vietās, kur bija paredzēta ilgāka uzturēšanās, Bjūkenans izrakstīja žurnālus. Bet katram viņa radītajam tēlam piemita individuālas īpatnības, tāpēc vajadzēja gādāt, lai arī preses izdevumi būtu atbilstoši. Ričards Dans izrakstīja "Skrējēja Pasauli". Robertu Čeimbersu interesēja "Gardēdis". Kregs Medens bija kinomīlis un saņēma "Pirmizrādi". Braiens Makdonalds lasīja "Auto un Braucējs".

Tā kā žurnāli abonentu sarakstus bieži pārdeva sabiedrībām, kas tirgoja savu preci ar katalogu palīdzību, Bjūkenana dažādie tēli drīz sāka saņemt katalogus par it kā interesējošo tematu. Arī šis papildu pasts līdzēja atzīt par likumīgu attiecīgā vārda nēsātāju.

Ar laiku tomēr pienāca brīdis, kad tika saņemts jauns uzdevums, Bjūkenans atmeta vienu identitāti un, pārceldamies uz nākamo vietu, ieguva citu. Iepriekšējās identitātes teorētiski vairs nepastāvēja. Un, kaut arī Bjūkenans centās nokārtot, lai uz iepriekšējo adresi pasts turpmāk nepienāktu, kāds sūtījums tomēr arvien tika piegādāts. Lai neizraisītu aizdomas, viņš attiecīgā dzīvokļa saimniekam uzdeva adresi, pēc kuras pastu pārsūtīt. Parasti tas bija privāts pasta kantoris, kas ērti izmantojams, bet grūti izsekojams un piederēja Bjūkenana priekšniecībai.

-    Vai ir vēl kas tāds, kas jānokārto? - pajautāja druknais vīrs, kas uzdevās par Alanu. - Vai kaut kas palicis? Pirms iznīcinām šo drazu, mums tas jāzina.

Bjūkenans pārlūkoja galda saturu.

-    Neko tamlīdzīgu neredzu. Žurnāli man nav vajadzīgi. Visa šī makulatūra pareizi tiek saukta par drazām. Šī…

Paņemot rokā pastkarti, Bjūkenans juta pār muguru noskre- jam trīsas.

-Tā adresēta Pīteram Langam. Es izmantoju šo vārdu pirms sešiem gadiem. Kā varēja gadīties, ka tā tik ilgi nav pienākusi?

-Tā nebija nozudusi. Paskatieties zīmogu. Kāds izsūtījis to no Baltimoras… Pagājušajā nedēļā.

-     Pagājušajā nedēļā, - Bjūkenans brīnījās. - Kam vajadzīgs .Pīters Langs pēc sešiem gadiem? Kas viņu vēl atceras? Kam viņš bijis tik nozīmīgs, lai…

-Tieši to mēs gribam zināt, - noteica Alans, draudīgi paskatījies. - Un kāpēc pastkarte? Kāpēc ne vēstule? Un kādas ir jūsu domas par šo vēstījumu?

Bjūkenans bažīgi to nopētīja. Pastkarte bija rakstīta ar roku, ar melnu tinti, skaistiem un precīziem burtiem ciešās rindiņās.

Sievietes rokraksts. Bez paraksta.

Pieci teikumi, daži nepabeigti, šķita nesakarīgi.

Gan ne Bjūkenanam. Nebija vajadzīgs paraksts, lai viņš zinātu, kas ir sūtītāja. Viņa bija skaidri zinājusi, ka vēstījumu lasīs ne viens vien - un pirmām kārtām Bjūkenana darba devēji. Viņš apbrīnoja sievietes izveicību.

4

Nekad nebiju domājusi, ka nosūtīšu šo pastkarti. Ceru, ka Tavs solījums nebija tukši vārdi. Laiks un vieta kā pēdējā reizē. Es paļaujos uz Tevi. LŪDZU!

Bjūkenans izlasīja pastkarti vairākas reizes un pagriezās pret drukno vīru, kas skatījās piemiegtām acīm.

-    Tātad? - Vīrs samiedza acis vēl vairāk.

-   Tā ir sieviete, kas pazina mani kā Pīteru Langu. Kāda, kas tika izmantota, lai maskētos.

-    Un tas ir viss?

Bjūkenans paraustīja plecus.

-    Kas tā ir par sievieti, Bjūkenan?

-   Tas bija tik sen, ka neatceros pat vārdu.

-    Nestāstiet, ka jūsu slavenā atmiņa saniķojusies.

-    Es atceros visu, kas būtisks. Viņa tāda nebija.

-    Kāpēc viņa nav parakstījusies?

-   Viņa bija auša. Vismaz to es atceros. Varbūt iedomājusies, ka sūtīt pastkartes bez paraksta ir intriģējoši.

-   Kaut arī pastkarte nav parakstīta un jūs apgalvojat, ka nespējat atcerēties sūtītājas vārdu, tomēr zināt, kas viņa ir.

-   Viņai patika šādas izdarības. Miglaini vēstījumi bez paraksta. Ne reizi vien gadījās tos uziet vannasistabā, pidžamā, zeķu atvilktnē. Es jau teicu, ka viņa bija auša. Bet krāšņa sieviete. Nekad neesmu redzējis tik izkoptu un elegantu rokrakstu kā viņai. Viņa ar to lepojās.

-    Bet ko tas viss nozīmē?

-   Velns viņu zina. Varbūt rakstot bijusi kunga prātā. Varbūt ļoti centusies padarīt vēstījumu noslēpumainu un nav pamanījusi, ka tas kļuvis nesakarīgs.

Druknais vīrs vēl vairāk piemiedza acis.

-    Un ne no šā, ne no tā pēc sešiem gadiem viņa nolemj atrakstīt?

-Acīmredzot, - Bjūkenans atteica, - jo tā ir noticis. Viņa nav pat parūpējusies par atpakaļadresi. Tieši tā viņa mirkļa untumā darīja.

-    Ko nozīmē "laiks un vieta kā pēdējā reizē"?

-    To gudrojot, baidos samežģīt smadzenes.

Druknais vīrs nekustējās, bet neatlaidīgi vērās Bjūkenanā, it kā gribētu viņu tā samulsināt, lai atklātos kāds noslēpums.

Bjūkenans skatījās pretī.

Pēc brītiņa druknais vīrs nopūtās un pastiepa roku pēc pastkartes. Kopā ar žurnāliem, katalogiem un reklāmas prospektiem viņš ielika to metāla čemodāniņā un aizslēdza.

-    Drīzumā paredzēta vēl viena saruna, Bjūkenan. - Viņš piecēlās.

-Acumirkli!

-    Vai kaut kas nav kārtībā? - vīrs pajautāja. - Vai varbūt kaut ko aizmirsāt pateikt?

-    Jā. Kā ar jaunajiem personas dokumentiem?

-    Jauniem personas dokumentiem?

-    Dona Koltona vadītāja apliecību, kredītkarti un pārējiem dokumentiem.

Vīrs savilka pieri grumbās.

-    Jūs esat kaut ko pārpratis. Jauni personas dokumenti netiks izsniegti.

-Ko?

-    Tie nebūs vajadzīgi. Iri, telefonu un citus rēķinus pa pastu samaksās organizācija, kas kalpo par aizsegu. Pārtikas te ir pietiekami, tāpēc uz restorānu nevajadzēs iet un nevajadzēs ari kredītkarti restorānam. Mēs vēlamies, lai jūs atrastos tuvumā, tāpēc ari automašīnas nomai personas dokumenti nebūs vajadzīgi.

-    Bet apģērbs? Vajadzīga kredītkarte, lai es varu kaut ko iegādāties Fortloderdeilā zudušā apģērba vietā. Tas, kas skapī, ir pārāk mazs.

-    Guļamistabā uz plaukta stāv pelēks kokvilnas treniņtērps. Tas ir pietiekami liels, un zināmu laiku ar to var iztikt. Kad ieradīšos, lai aizgādātu jūs uz slimnīcu taisīt datortomogrammu, atvedīšu ko vairāk.

-    Kā to saprast? Jūs liedzat man iespēju apliecināt savu personību?

-    Bjūkenan, mēs nevēlamies, lai šāda iespēja rastos. Mēs negribam, lai rodas situācija, kad personība jāpierāda. Mēs nevēlamies, ka Dons Koltons iziet no dzīvokļa. Mēs nevēlamies, lai viņš klīst pa ēku vai apmeklē restorānus un veikalus, vicinādams citu acu priekšā personas dokumentus. Dons Koltons ir neredzamais. Viņš mīt šajā dzīvojamā kompleksā gadiem, bet neviens viņu nav redzējis. Saprotiet, viņš ļoti daudz ceļo. Kamēr atrādīsieties dzīvoklī, neviens jūs netraucēs. Mēs vēlamies, lai jūs neapgrūtinātu citus. Vai sapratāt?

Bjūkenans samiedza acis.

-    Jā, sapratu.

-    Mēs pat nevēlamies, lai kāds pienes picas.

-   Es teicu, ka esmu sapratis. Starp citu, kā lai es pasūtītu picu? Naudas man gandrīz vairs. nav.

-Tas ir labi. - Vīrs paņēma čemodāniņu un devās uz durvīm.

-    Vai es esmu sprostā? /

Vīrs turpināja iet.

-    Kamēr netiks noskaidrots un izvērtēts Kankunā, Meridā un Fortloderdeilā nodarītais ļaunums. Pirms brītiņa jūs teicāt, ka lūgtu atvaļinājumu, ja justu nepieciešamību. Jūs teicāt, ka neviens neatsakās no atpūtas un izpriecām. - Vīrs piegāja pie durvīm, atslēdza tās un atskatījās uz Bjūkenanu. - Šāda iespēja ir radusies. Jūs esat atradies ierindā pamatīgi ilgi. Astoņus gadus. Tas patiešām nav maz. Pienācis laiks atpūtai.

-    Bet ja es negribu atpūtu?

Vīrs satvēra durvju rokturi.

-    Dzirdēt ko tādu ir dīvaini!

-Ko?

-   Man teica, ka jūs fanātiski cenšoties iedzīvoties savās identitātēs.

-    Taisnība.

-    īsts aktieris. Katru savu pseidonīmu jūs apgādājot ar pagātni visos sīkumos. Jūs ģērbjaties, ēdat, dažkārt pat staigājat kā iztēlotais cilvēks. Katram jūs piešķirat savu individualitāti.

-   Atkal jums taisnība. Vienīgi pilnīga iedzīvošanās tēlā ļāvusi man nodzīvot tik ilgi.

-   Protams. Vēl man teica, ka jūs esot gatavs noraut galvu ikvienam pārraugam, kas sauc jūs īstajā vārdā. Bet es to daru kopš ierašanās brīža. Jums vajadzēja pieprasīt, lai uzrunāju jūs par Donu Koltonu.

-    Par to nav jābrīnās. Es nevaru kļūt Dons Kokons, iekams

man nav viņa personas dokumentu, jo nav tēla, kurā iemiesoties.

-   Tādā gadījumā jums būtu vajadzējis prasīt, lai uzrunāju jūs par Viktoru Grantu.

-    Uz kāda pamata?

-    Nesapratu.

-    Saukt mani par Viktoru Grantu nav nekādas jēgas. Es nebūtu atbildējis.

-    Kāpēc?

-    Viktors Grants ir miris.

Piepeši izprazdams nupat teikto vārdu jēgu, Bjūkenans juta pār muguru pārskrienam aukstas tirpas. Teikto ļoti labi saprata arī vīrs, kas uzdevās par Alanu.

-    Jūs jau ieminējāties, ka esat sprostā. - Viņš nospieda rokturi un atvēra durvis. - Palieciet šeit. Es uzturēšu kontaktus.

5

Bjūkenans pieslējās pie aizvērtajām durvīm un sāka masēt sāpošās galvas deniņus. Pārāk daudz kas notika tā, kā nevajag, un viņš nezināja, no kura gala sākt visu analizēt.

Vispirms mēģini tikt skaidrībā, kāpēc sameloji par pasi un kāpēc noklusēji par ieroci.

Negribu zaudēt ne vienu, ne otru. Alans neiedveš uzticību.

Jā, šajā ziņā tu neesi kļūdījies. Lai ari kāda bija saruna, to nevarēja uzskatīt par ziņojuma nodošanu. Netika uzdots neviens jautājums par paveikto. Netika izsniegti jauni personas dokumenti. Tu esi atstāts kails. Drīzāk tā bija pratināšana, ja vien nebūtu jautājumu par…

Pastkarte.

Bjūkenans piegāja pie virtuves galda un no jauna iepildīja glāzē burbonu ar ūdeni. Iedzēris krietnu malku, viņš juta, kā saspringst seja.

Pastkarte.

Jā, tu sameloji ne tikai par pasi. Kāpēc tik liela noslēpumainība? Kāpēc neteici taisnību?

Tāpēc, ka Alans izrādīja nesamērīgi lielu interesi.

Neko teikt, pagājušajā nedēļā pienākusi pastkarte neeksistējošam cilvēkam, cilvēkam, kura iepriekšējos sešus gadus nav bijis. Tas patiešām var saistīt uzmanību. Nav jābrīnās, ka rodas interese, ko tas īsti nozīmē. Cilvēkam kaut kas pienācis no pagātnes. Vai tas nerada draudus operācijai? Kāpēc tu neizstāstīji visu, ko zini? /

Tāpēc, ka nejūtos drošs. Ja zinātu, kas tur slēpjas, varbūt arī pateiktu.

Muļķības! Patiesībā tu esi nobijies.

Nekādā zinā. »

Jā. Apjucis un nobijies. Līdz šai dienai tu viņu pat neatcerējies. Tu esi licis sev nedomāt par viņu. Un nu viņa piepeši no jauna iekrīt apziņā, un tu nezini, kā rīkoties. Skaidrs vienīgi tas, ka tu negribi, lai par viņu sāk interesēties.

Spēcīgu jūtu pārņemts, viņš lūkojās uz burbona glāzi.

6

Nekad nebiju domājusi, ka nosūtīšu šo pastkarti.

Tajā vakarā, izlēmusi, ka negrib ar viņu vairs tikties, sieviete bija ārdījusies kā negudra. Bija piekodinājusi, lai nepūlas viņu meklēt, un, ja kādreiz radīsies pēc viņa vajadzība, viņš saņems pastkarti.

Ceru, ka Tavs solījums nebija tukši vārdi.

Viņš bija teicis: lai arī kāds laiks būtu pagājis un lai cik tālu viņš atrastos, vajag palūgt, un viņš ieradīsies.

Laiks un vieta ka pēdējā reizē.

Viņš atcerējās šķiršanos ļoti labi. Bija 31. oktobris. Visu Svēto dienas priekšvakars, visur skanēja mūzika, visi bija maskās. Laiks - neilgi pirms pusnakts, vieta - Ņūorleānas kafejnīca "Cafe du Monde

Es paļaujos uz Tevi. LŪDZU!

Lielie burti? Tikpat labi varēja rakstīt, ka viņa ļoti lūdz.

Tas neizskatījās pēc viņas.

Viņu bija piemeklējusi nelaime.

Bjūkenans skatījās burbona glāzē un iedomājās satraukumu, ar kādu viņa rakstījusi pastkarti. Varbūt rakstīšanai bija tikai dažas sekundes laika, taču vēstījuma būtība, tajā paustās cerības bija tik nepārprotamas, ka nevajadzēja parakstīties.

Viņa gribējusi, lai neviens nezina, uz kurieni un kad viņa domā doties, tikai es.

Viņa bija ļoti nobijusies.

7

Cilvēks, kas uzdevās par Alanu, izgāja no Bjūkenana dzīvokļa, sadzirdēja noskrapstam atslēgu un devās pa betona gaiteņa zaļo, izturīgo paklāju prom. Viņš bija apmierināts, ka neviens nav iznācis no cita dzīvokļa un viņu ieraudzījis. Tāpat kā Bjūkenans, viņš neizmantoja liftu, bet gāja pa kāpnēm, jo tā bija mazākas izredzes kādu satikt. Bet atšķirībā no Bjūkenana, kas būtu gājis ārā uz ielas, druknais vīrs brūni rūtainajā uzvalkā ar īsi apgrieztajiem matiem uzkāpa vienu stāvu augstāk, izdzirdējis sarunājamies cilvēkus, pagaidīja, līdz balsis nozūd liftā, un pēc tam naski devās pa gaiteni uz priekšu, nonākdams pie dzīvokļa tieši virs Bjūkenana mītnes. Viņš pieklauvēja divas reizes, pagaidīja, pieklauvēja vēl divas reizes un, atyeroties durvīm, nekavējoties iegāja.

Dzīvoklī valdīja pustumsa. Kas dzīvoklī atrodas vai kā tas iekārtots, nebija redzams. To neredzētu neviens, kam, durvīm veroties, gadītos iet garām. Pēc durvju aizvēršanas tūlīt noklikšķēja slēdzis un dzīvojamā istaba pielija ar gaismu. Biezie aizkari bija aizvilkti, lai gaisma nebūtu redzama no ārpuses.

Istabā atradās pieci cilvēki. Slaids, labi kopts vīrietis ar skarbiem sejas vaibstiem un īsi apgrieztiem sirmojošiem matiem šķita valdonīguma iemiesojums. Viņš bija ģērbies parastā zilā uzvalkā, taču stājā bija jūtams armijnieks. Konfidenciāli viņš tika uzrunāts nevis vārdā, bet tikai par pulkvedi.

Otrs bija jaunāks, četrdesmit gadus vecs vīrietis, ne tik garš, bet muskuļains, ģērbies dzeltenbrūnās biksēs un brūnā vējjakā. Majors Patnems.

Viņam blakus atradās blonda un izskatīga trīsdesmit gadus veca sieviete, kuras krūtis izspīlēja blūzīti. Kapteine Vellere.

Vēl istabā bija divi sargi civilā. Viens no viņiem bija ielaidis atnācēju un tagad slēdza ciet durvis. Sargi nupat viņu bija redzējuši, tieši pirms došanās pie Bjūkenana, tāpēc neprasīja uzrādīt dokumentus. Viņi tikko jaušami pamāja ar galvu un pievērsa uzmanību durvīm.

Arī pulkvedis, majors un kapteine nepievērsa ienācējam īpašu uzmanību. Pametuši uz viņa pusi skatienu, tie atkal pagriezās pret daudzajiem televīzijas ekrāniem ar dažādiem melnbaltiem Bjūkenana dzīvokļa attēliem. Uz gara galda stāvēja vairāki videomagnetofoni, kuri ierakstīja visu, kas notika katrā Bjūkenana dzīvokļa telpā. Uz cita galda bija ieslēgti vairāki magnetofoni. Dzīvoklī bija tikai dīvāns un divi pie sienas piebīdīti krēsli, viss cits pārējais bija elektroniskās ierīces. Varēja saprast pulkveža vēlmi neļaut nevienam ieskatīties telpā. Tāpēc, verot durvis, arvien tika izslēgta gaisma.

Vīrs, kas uzdevās par Alanu, nolika savu čemodāniņu uz letes starp virtuvi un dzīvojamo istabu līdzās paciņai ar virtuļiem un garojošam kafijas automātam. Pelnutrauku telpā nebija - pulkvedis neļāva šeit smēķēt. Te nebija ari saņurcītu salvešu, svaiga ēdiena vai izmantotu plastmasas tasīšu, - pulkvedis prasīja, lai kontrol- telpā valda absolūta kārtība.

-   Ko viņš dara pēc manas aiziešanas? - Alans pajautāja. Jautājums bija paredzēts katram, kas uzskatītu par vajadzīgu atbildēt (ne vienmēr tā notika). Būdams vienīgais civilists dzīvoklī, viņš neuzskatīja par nepieciešamu uzrunāt pārējos pēc militārās pakāpes. Patiesību sakot, viņam bija līdz kaklam, ka šie īpašo uzdevumu vienības jefiņi uzskata sevi pārākus par pārvaldes cilvēkiem.

Skatīdamās televizora ekrānā, galvu nepagriezusi, atbildēja sieviete, kapteine Vellere.

-Atslējās pret durvīm. Pamasēja galvu. Šķiet, tā viņam sāp. Iegāja virtuvē un ielēja nākamo glāzi.

-    Nākamo? - Alans neapmierināts pārjautāja.

Nosodošais tonis lika pagriezties pēc svarīguma otrajam cilvēkam, majoram Patnemam.

-   Tas viss iederas kontekstā. Alkohols ir viens no viņa ieročiem, kuru lieto kontaktpersonu atbruņošanai. Ja viņš sevi nekontrolētu, uzbrukuma gadījumā būtu tikpat nevarīgs, it kā nebūtu apmācīts kaujai.

-   Līdz šim neko tādu man nav gadījies dzirdēt, - Alans skeptiski noteica. - Ja viņš būtu mans cilvēks, es sāktu par to raizēties. Bet laikam jau nekas šajā vienībā neatbilst parastajiem priekšstatiem, vai ne?

Tagad pagriezās pulkvedis.

-    Jūsu atzinība mums nav vajadzīga.

-    Tā tas nebija domāts.

-   Es sapratu jūsu domu, - pulkvedis atteica. - Ja viņš izdzers šo glāzi un ielies vēl kādu, tas darīs mani bažīgu.

-   Pareizi. It kā mums nebūtu pietiekami daudz citu iemeslu bažām. Kāda ir analīze par tikšanos ar viņu?

Uzmanība atkal pievērsās monitoriem, jo vienā kaut kas sakustējās. Visi skatījās ekrānos.

Bjūkenans atnesa no virtuves glāzi.

Atsevišķs melnbaltais ekrāns rādīja viņu ieejam dzīvojamā istabā. Viņš apsēdās uz dīvāna, uzcēla kājas uz kafijas galdiņa, atzvēlās atpakaļ un ar norasojušo glāzi masēja pieri.

-    Jā, viņu patiešām moka galvassāpes, - Alans sacīja.

-Tas var būt arī stresa un ceļošanas radīts nogurums, - noteica sieviete.

-    Kad būs jaunā datortomogramma, tad arī zināsim, kas notiek ar viņa galvu, - Alans sacīja.

Sieviete pagriezās.

-   Ar to, protams, jūs domājāt smadzenes. Bet ne prātu.

-    Pareizi, jautādams, kāda ir mūsu tikšanās analīze, tieši to es biju domājis.

-    Izskaidrojums par pases nozušanu bija saprātīgs, - sacīja majors. - Es nebūtu pametis pasi, taču varbūt tieši tāpēc es neesmu viņš. Man nav tāda pārtapšanas talanta kā viņam. Ūdenī sabojāta pase, kas apstiprina identitāti, turklāt neradot draudus tās izcelsmes avotam, padarītu Granta nāvi ticamāku.

-    Bet, - Alans viņu palaboja, - pase netika atrasta.

-    Apstākļu sagadīšanās.

-   Mūsu domas dalās, taču apskatīsim šo jautājumu citreiz, - sacīja Alans. - Bet kā ar pastkarti?

-    Viņa paskaidrojumi bija saprātīgi, - ieminējās majors.

-   Šī tērzēšana izklausās velta. Man sāk zust pacietība. Ja jau vēlējāties nomazgāt viņu baltu, kāpēc es biju vajadzīgs? Man ir sieva un bērni, kas aizmirsuši, kāds es izskatos.

-    Nomazgāt baltu? - iejaucās pulkvedis, balsij nošķindot kā tēraudam pret kramu. - Jūs izvedīsiet mani no pacietības. Cilvēks, kas redzams šajos ekrānos, cilvēks, kuru nopratināt jums bija privilēģija, neapšaubāmi ir visizcilākais sevišķi slepenais aģents, kādu man bijis gods vadīt. Viņš ir nodzīvojis ilgāk, iedzīvojies daudz vairākās identitātēs, izgājis cauri daudz lielākām briesmām un veicis daudz vairāk bīstamu uzdevumu nekā jebkurš cits sevišķi slepenais aģents. Ir tikai viens tāds speciālists kā viņš, un tas, ka jāapsver jautājums par viņa likvidēšanu, rada visdziļāko nožēlu.

Ak tā, nodomāja Alans, tādas tās lietas. Beidzot esam nonākuši tik tālu. Viņš pamāja ar roku uz apsardzes pusi.

-    Vai esat pārliecināts, ka gribat runāt par tik nopietnām lietām…

-    Viņi ir lojāli, - pulkvedis sacīja.

-    Tāpat kā Bjūkenans.

-     Neviens neapstrīd Bjūkenana lojalitāti. Viņš nav vainojams, ka tika kompromitēts. Bija neiespējami paredzēt, ka Kankunā, darbojoties ar narkotiku tirgotājiem, restorānā ienāks cilvēks, kas pazinis viņu Irākā un Kuveitā. Tādi gadījumi, kad viena identitāte saduras ar citu, sevišķi slepeno uzdevumu speciālistam ir kā ļauns murgs. Tāpat nevarēja paredzēt, ka Beilijs izrādīsies tik sasodīti neatlaidīgs un savāks pierādījumus, kas atklāj Bjūkenanu trīs dažādās identitātēs. Sasodīts, kaut tas sumpurnis nebūtu ķēries pie fotografēšanas!

īpaši tevi kopā ar Bjūkenanu, nodomāja Alans.

Pulkveža nākamie vārdi izskanēja kā atbilde uz Alana apsūdzošo skatienu.

-    Es atzīstu, pieļauta kļūda. Tāpēc arī sūtīju viņu nopratināt jūs. Nekad vairs neatļaušos stāties ar viņu tiešā kontaktā. Bet ļaunums ir nodarīts, un nevar teikt, ka nekļūdās arī jūsu speciālisti. Ja Fortloderdeilā būtu kaut mazliet vairāk laika, es noorganizētu savus novērotājus, taču man nācās paļauties uz… Jūsu cilvēki apgalvoja, ka atradīs Beilija numuru, vienalga, kurā viesnīcā, un fotogrāfijas konfiscēs.

-    Tāda informācija bija arī manā rīcībā, - sacīja Alans.

-   Taču izrādījās, ka šī informācija ir kļūdaina. Neviena mana un Bjūkenana fotogrāfija nav atgūta. Piknika aukstumsomā iemontētā bumba uzsprāga, pirms radās iespēja Beiliju nopratināt.

-   Tāda bija pavēle, - iebilda Alans. - Aukstumsomas starpsienā ierīkotajam atrašanās vietas detektoram pēc naudas nodošanas vajadzēja aizvest novērošanas grupu pie Beilija. Pēc tam aukstumsomas sieniņās iepildīto sprāgstvielu vajadzēja uzspridzināt ar tālvadības ierīci. Ar Beiliju vairs nebūtu nekādu sarežģījumu.

-   Ja viņi satiktos, - Alans uzsvēra. - Bet ja nu Beilijs jau norēķinājies ar sievieti un viņu vairs nesatiek? Ko tad, ja Beilijs būtu izņēmis naudu un aukstumsomu pametis?

-Jūs tātad atzīstat, ka jūsu cilvēki nav pildījuši pavēli un ir rīkojušies priekšlaicīgi.

Alans neatbildēja.

-    Kā tad ir? - pulkvedis noprasīja.

-    Īstenībā viss ir citādi. Bumba uzsprāga pati no sevis.

-    Pati no sevis ?

-    Speciālists, kas montēja bumbu, uzskatīja, ka tālvadības detonators noregulēts uz radio frekvenci, kāda šajā apvidū netiek izmantota. Pareizāk būtu bijis izmantot divas atšķirīgas, parasti neizmantojamas frekvences, vienai no kurām vajadzēja ieslēgt detonatora mehānismu, bet otrai likt tam nostrādāt. Bet kas var saskaitīt visus Fortloderdeilas peldrīku divpusējos radiosakarus? Acīmredzot tur nav frekvences, kura netiek izmantota.

-    Kungs Dievs, - noteica pulkvedis. - Bumba varēja uzsprāgt arī Bjūkenana rokās, kamēr Beilijs vēl nebija dabūjis aukstumsomu.

-   Nezinu, kāpēc tas jūs uztrauc. Nupat jūs runājāt par iespēju Bjūkenanu likvidēt.

Pulkvedis izskatījās apjucis. Bet piepeši pār viņu nāca apgaismība.

-    Likvidēt bez izmeklēšanas? Kas ar jums noticis? Vai tiešām jūs domājat, ka es pavēlētu nonāvēt savu cilvēku, virsnieku, kurš uzticami kalpojis tik ilgus gadus?

-   Vēl nav pierādīts, vai viņš ir uzticams. - Alans norādīja uz vienu no daudzajiem melnbaltajiem televīzijas ekrāniem, kur Bjūkenans ar aizvērtām acīm zvilnēja uz dīvāna, turēdams norasojušu burbona glāzi pie sarauktās pieres. - Neesmu pārliecināts, vai sarunā ar mani viņš sacīja patiesību.

-    Par pasi?

-   Nevis par pasi, bet pastkarti. Tā dara mani nemierīgu. Manuprāt, viņš neatklāja savas domas. Manuprāt, viņš sameloja.

-    Kālab viņam vajadzētu to darīt?

-    Nemāku teikt. Jūs paši atzīstat, ka viņš neparasti ilgu laiku strādā dziļā slepenībā, turklāt daudzās identitātēs. Meksikā viņš guvis smagas fiziskās traumas. Acīmredzot galva nebeidz sāpēt.

Nav izslēgts, ka viņš nojūdzas. Uz fotogrāfijām viņš ir kopā ar jums, un tās nav iespējams atrast. Turklāt tā sieviete redzējusi Bjūkenanu gan kopā ar Beiliju, gan ar jums. Ir daudz neizprotama. Ja Bjūkenans kompromitēts, ja viņš nojūdzas, nez vai mums vajadzīgs vēl kāds Hāzenfuss.

Alans pieminēja bijušo flotes karavīru Jūdžinu Hāzenfusu, kas tika notriekts 1986. gadā, ar lidmašīnu vedot ieročus ASV atbalstītajiem dumpiniekiem marksistiskajā Nikaragvā. Nikaragvas varas iestāžu nopratināts, Hāzenfuss bija norādījis uz CIP, līdz ar to atklājis, ka Baltais nams ved slepenu karu pret Nikaragvu, un izraisījis politisku skandālu. Tā kā Hāzenfusa nolīgšanai bija izmantoti starpnieki, CIP itin pārliecinoši prata apgalvot, ka tai ar Hāzenfusu nav nekāda sakara. Tomēr pārvaldei pievērstā Kongresa un masu informācijas līdzekļu uzmanība varēja radīt nopietnas sekas.

-    Bjūkenans nekad nerunās, - sacīja pulkvedis, - un nekad neapdraudēs mūsu drošību.

-    Varbūt tāpat tika domāts par Hāzenfusu, viņu nolīgstot.

-    Nekad nekas tāds nenotiks, - sacīja pulkvedis. - Es esmu pieņēmis lēmumu. Bjūkenans jāizslēdz no aktīvas darbības. Tas jādara pamazām, lai neradītu šoku. Varbūt viņš būs ar mieru kļūt par pasniedzēju. Taču viņa laiks darbam dziļā slepenībā ir beidzies.

-    Rīt, aizvedot viņu uz veselības pārbaudi…

-    Ko jūs ar to gribat teikt? - pulkvedis jautāja.

-    Es ieteiktu iešļircināt nātrija amitālu un izjautāt par pastkarti, - sacīja Alans.

-Nē.

-    Bet…

-    Nē, - atkārtoja pulkvedis. - Viņš ir mans aģents, tāpēc es zinu, kāda būs viņa reakcija, ja pratināšu ar zāļu terapijas palīdzību. Viņš jutīsies nodots, apvainots un apdraudēts. Tad tiešām radīsies problēma. Cilvēku visvienkāršāk var padarīt neuzticamu, izturoties pret viņu tā, it kā viņš tāds būtu.

-    Tādā gadījumā es pieprasu, ka viņš jāuzrauga, - Alans noteica. - Viņa izturēšanās maniere dara man raizes. Un es neatkāpjos ari no uzskata, ka pastkarte nav atsūtīta tāpat vien.

- Uzraudzīt viņu? - Pulkvedis paraustīja plecus un pagriezās pret melnbaltajiem televīzijas ekrāniem, kuri joprojām rādīja Bjūkenanu ar aizvērtām acīm noslīgušu uz dīvāna, turot burbona glāzi pie pieres, it kā viņam sāpētu galva. - Tieši ar to mēs šobrīd nodarbojamies.

8

Vēl neapjautis, ka iekļuvis sprostā, Bjūkenans nebija arī aptvēris, ka druknais vīrs, kas bija tērpies brūnajā, rūtotajā sporta žaketē, iepriekšējā vakarā uzrunājis viņu īstajā vārdā. Atcerējies to un atskārtis, ka palicis gaisā starp divām identitātēm, Bjūkenans šī apstākļa dēļ kļuva īpaši nedrošs. Viņš tik pamatīgi pārtapa citā cilvēkā, ka pēdējos astoņus gadus tikai retu reizi bija atcerējies sevi kā Bjūkenanu. Šādas atmiņas nebūtu savienojamas ar daudzajām identitātēm. Viņš ne tikai tēloja šos dažādos cilvēkus, bet kļuva par tiem. Vismazākā paviršība tēlojumā varēja nest nāvi. Bjūkenana vārds bija izdzisis no apziņas tik pamatīgi, ka Viņš pat nepagrieztu galvu, ja kāds pārbaudot uzrunātu viņu aiz muguras īstajā vārdā. Pieradums neko nenozīmētu. Tas būtu svešs vārds.

Tagad, kad druknais vīrs, kurš uzdevās par Alanu, veda viņu uz slimnīcu un pavadītāji droši vien tīšām ik pēc brīža uzrunāja viņu īstajā vārdā, Bjūkenans ik reizi iekšēji sarāvās. Šķita, it kā viņš pirmo reizi mūžā būtu uzlūdzis meiteni uz deju, pirmo reizi dzirdējis savu balsi magnetofonā vai pirmo reizi mīlējies. Viņš nesaprata, cik pareiza ir šāda rīcība, jo saukšana par Bjūkenanu rosināja tik negatīvas emocijas kā bailes. Viņš jutās atmaskots, ievainojams, apdraudēts. Ir cilvēki, kas, uzzinot manu īsto vārdu, nogalinātu mani.

Kad privātajā klīnikā Fērfaksā, Virdžīnijā (šī klīnika droši vien atradās Bjūkenana priekšniecības pārziņā), ārsts pastāvīgi uzrunāja viņu īstajā vārdā, Bjūkenans atkal kļuva nervozs un iekšēji nedrošs.

-     Kā jūtaties, mister Bjūkenan? Vai galva vēl sāp, mister Bjūkenan? Jāizdara dažas analīzes, mister Bjūkenan. Izmeklēšanas rezultāti ir lieliski, mister Bjūkenan. Medicīnas māsa novedīs jūs lejā uz tomogrammu, mister Bjūkenan.

Kungs Dievs, man nav iedota pat minimālā identitāte. Pat ne tāds segvārds kā Džons Do. Dokumenti tās apliecināšanai nebūtu pat vajadzīgi. Šai pārbaudei noderētu jebkurš uz labu laimi izvēlēts vārds. Tagad ārsta dokumentācijā būs ierakstīts mans īstais vārds. Var saprast nevēlēšanos atklāt Dona Koltona pseidonīmu. Nez vai vēl kādreiz radīsies vajadzība to izmantot. Es būtu varējis sevi saukt, kā tikai ienāk prātā. Ja tomogramma būs reģistrēta ar manu vārdu, tad ikviens, salīdzinot to ar Viktora Granta tomogrammu, saistīs mūs.

Ārsts beidza skatīt filmu.

-   Labi jaunumi. Trauma jūtami samazinājusies, mister Bjūkenan.

Ja viņš vēlreiz mani nosauks šajā vārdā, es…

-   Nekas neliecina par neiroloģiskiem traucējumiem. Arī labā roka pārstājusi trīcēt. Manuprāt, šī parādība bijusi saistīta ar ievainojumu plecā.

-    Un no kā tik ļoti sāp galva?

-    Pēc smadzeņu satricinājuma galvassāpes kādu laiku var turpināties. Par tām nav jāraizējas.

-    Nūjā, jums galva nesāp.

Ārsts izlikās šo humora mēģinājumu nedzirdējis.

-    Ja vēlaties, varu izrakstīt kaut ko sāpju remdēšanai.

-    Kaut ko ar uzrakstu: "Šo zāļu lietošana nav savienojama ar autovadīšanu vai smagās tehnikas izmantošanu?"

-    Gluži pareizi.

-    Paldies, es turēšos pie sava aspirīna, - atteica Bjūkenans.

-    Kā vēlaties. Iegriezieties pēc nedēļas, teiksim, otrajā novembri. Tad pārbaudīšu visu vēlreiz. Tikmēr esiet uzmanīgs. Ne- sasitiet galvu. Ja rodas sarežģījumi, paziņojiet.

"Sarežģījumi?" nodomāja Bjūkenans. Tādus sarežģījumus kā manējas tu nevari atrisināt.

9

Nekad nebiju domājusi, ka nosūtīšu šo pastkarti.

10

-   Vai negribat pastāstīt, kas īsti notiek? - Bjūkenans pajautāja uz Litlriveras maģistrāles ceļā no Fērfaksas uz Aleksandriju. Diena bija apmākusies, pret vējstiklu sāka sisties sīks oktobra beigu lietus.

Vīrs, kas uzdevās par Alanu, pameta uz viņu īsu mirkli un tūlīt no jauna pievērsa visu uzmanību ceļam. Viņš ieslēdza loga tīrītājus.

-    Es īsti nesapratu jautājumu.

-    Kāpēc es tieku izslēgts no spēles?

Smidzināšana bija pārvērtusies lietū, un braucējs ieslēdza vējstikla apsildi.

-    Izslēgts no spēles? Kas liek tā domāt?

Bjūkenans nenovērsa skatienu.

Alans ieslēdza starmešus.

-    Lai izvairītos no jautājuma, jums drīz vairs nebūs, ar ko niekoties, - ierunājās Bjūkenans. - Ko tālāk? Ieslēgsiet radio un meklēsiet stacijas? Vai nobrauksiet ceļa malā un mainīsiet motorā eļļu?

-    Par ko jūs runājat, Bjūkenan?

-Tieši par to. Par manu vārdu. Pirmo reizi pēc astoņiem gadiem to lieto atklāti. Mani apzināti kompromitē. Kāpēc?

-    Es ieminējos par to jau vakar. Laiks atpūtai.

-Tas neattaisno pamatnoteikumu neievērošanu.

-    Ārsta uzticamība ir pārbaudīta.

-   Tas nepavisam nebija vajadzīgs, - sacīja Bjūkenans. -To- mogrammas noņemšanai viņam nebūt nebija jāzina mans vārds. Turklāt viņš pieminēja ievainojumu plecā, kaut nebija to redzējis un es nebiju par to ieminējies. Kas vēl viņam pateikts, ko nevajadzētu zināt? Arī tas, kur ievainojums iegūts?

-    Protams, ne.

-    Skaidrs. Varu derēt, ka runa nav tikai par atpūtu. Es neesmu vienkārši iesprostots. Es tieku izslēgts no spēles. Vai tā nav taisnība?

-    Nekas nav mūžīgs, Bjūkenan.

-    Beidziet saukt mani šajā vārdā!

-    Kā man būtu jūs jāsauc? Kas, jūsuprāt, jūs esat?

Bjūkenanam galvā dunēja. Nebija, ko atbildēt.

-    No tik talantīga aģenta ar tik lielu pieredzi varētu iznākt lielisks pasniedzējs, - sacīja Alans.

Bjūkenans klusēja.

-    Vai bijāt domājis nodzīvot ar segvārdu visu mūžu?

-    Nekad par to neesmu domājis.

-    Nu, nu, - Alans sacīja. - Tam grūti noticēt.

-    Es runāju nopietni. Es patiešām nekad par to neesmu domājis. Nekad neesmu domājis par to, kas neattiecas uz uzdevumu. Ja, veicot slepenu uzdevumu, cilvēks sāk domāt par aiziešanu no darba, viņš pieļauj kļūdas. Viņš aizmirst, kam viņam jābūt, un izkrīt no tēla. Tas ir visdrošākais ceļš, kā nenodzīvot līdz ieplānotajai pensijai.

-    Varbūt ir vērts par to padomāt?

Bjūkenanam galvā iedūra kā ar nazi.

-    Kāpēc ar mani tā izrīkojas? Es neesmu nevienu nodevis.

Es nekādā ziņā neesmu vainīgs. Izgāju no situācijas maksimāli labi. Operācija netika izgāzta.

-    Jā, bet tas varēja notikt.

-    Vipnalga, tā nebūtu bijusi mana vaina, - Bjūkenans atteica.

-    Nav runa par vainu. Runa ir par to, kas notika, kas nenotika un kas gandrīz notika. Varbūt nojums novērsusies veiksme. Pēdējais pieļaujamais vecums šādā darbā ir trīsdesmit divi gadi. Astoņi gadi? Ak kungs, brīnums, ka vēl esat dzīvs. Laiks noiet malā.

-    Tas, ka vēl esmu dzīvs, apliecina, cik labi es protu strādāt. Es neesmu pelnījis…

Lietus šalkšana pret mašīnas jumtu kļuva skaļāka. Vējstikla slotiņas vēcinājās arvien straujāk.

-    Vai kādreiz esat redzējis savu dosjē?

Par spīti sāpēm, Bjūkenans papurināja galvu.

-    Vai nav vēlme tajā ieskatīties?

-Nē,

-    Tajā ir daudz kā interesanta no psiholoģiskā viedokļa.

-    Mani tas neinteresē.

-    Jums piemīt, ja tā var teikt, personības sadalīšanās.

-    Es jau teicu, ka mani tas neinteresē.

Kaut arī lija, Alans nesamazināja ātrumu un kārtējo reizi mainīja braukšanas joslu.

-    Neesmu psihologs, taču dosjē man palīdzēja daudz ko noskaidrot. Jūs nepatīkat pats sev. Jūs darāt visu, kas jūsu spēkos, lai tikai nebūtu jāiedziļinās sevī. Jūs identificējaties ar cilvēkiem un lietām sev apkārt. Jūs iemiesojaties. Jūs… sadalāties.

Bjūkenans ar sarauktu pieri skatījās uz lietus aizplīvuroto ceļu priekšā.

-    Normālā dzīvē šāds stāvoklis tiktu vērtēts kā zināma nosliece, -Alans turpināja. - Taču pasniedzēji pēc datoranalīzes par jūsu profila izvēli saprata, ka viņiem neparasti veicies. Jau vidusskolā jums bija parādījies talants vai varbūt nepieciešamība tēlot. Speciālo aģentu komandieri Beningā un Brega fortā cildinoši atsaucās par jūsu kaujas prasmi. Ņemot vērā jūsu personības unikālo

savdabību, vēl tikai vajadzēja saņemt speciālo apmācību Fermā*.

-    Man tas jau apnicis, - Bjūkenans iebilda.

-   Jūs esat ideāls slepenais aģents, un nav brīnums, ka astoņos gados esat spējis pieņemt tādu milzumu identitāšu. Turklāt vadība uzskatīja, ka jūs spējat to darīt, pašam nenojūdzoties. Sasodīts, šobrīd jūsu stāvoklis ir šaubīgs. Slepenie uzdevumi jums kalpoja par savdabīgu dziedēšanu. Jūs ienīdāt sevi tik ļoti, ka bijāt gatavs uz visu. Jūs spētu izciest nezin ko, lai tikai nevajadzētu būt pašam.

Bjūkenans nesteidzīgi pasniedzās ar roku un satvēra vīru aiz elkoņa.

-    Klausieties, - Alans sacīja.

Bjūkenana vidējais pirksts uztaustīja vajadzīgo nervu.

-    Paklau, - Alans atkārtoja.

Bjūkenans uzspieda.

Vīrs sāpēs iekliedzās. Mašīnu sameta sānis, riteņi sāka slīdēt pa slapjo, slideno asfaltu. Braucēji aiz muguras un blakus satraukušies rāvās malā un signalizēja.

-   Izskatās, tas iedarbojas, - noteica Bjūkenans. - Vai nu aizverieties, vai dabūsiet uzzināt, ko nozīmē zaudēt kontroli pār mašīnu, braucot ar piecdesmit piecu jūdžu ātrumu stundā.

Vīra seja kļuva pelēka - gluži kā betons. Mute no lielajām sāpēm pavērās. Viņš tā centās savaldīt mašīnu, ka uz pieres izsprāga sviedru lāsītes.

Viņš palocīja galvu.

-    Labi, - Bjūkenans sacīja. - Es zināju, ka mēs sapratīsimies.

Atlaidis vaļā vadītāja elkoni, Bjūkenans nosēdās taisni un sāka lūkoties uz priekšu.

Vīrs kaut ko noņurdēja.

-    Ko? - Bjūkenans noprasīja.

-    Neko, - vīrs atbildēja.

-Tā jau es domāju.

Bet Bjūkenans bija sapratis teikto.

Jūsu brāļa dēļ.

•CIP mācību nometne Virdžīnijā.

-                    11

-    Ko viņš dara tagad? - iegājis telpās, kas atradās tieši virs Bjūkenana dzīvokļa, jautāja cilvēks, kas uzdevās par Alanu.

-Neko, - atbildēja muskuļainais majors Patnems. Viņš strēba no plastmasas krūzītes kafiju un vēroja teleekrānus. Viņš atkal bija civilista apģērbā.

-    Kaut ko viņam noteikti vajag darīt. - Alans pārlaida acis istabai. Tajā nebija nedz pulkveža, nedz kapteines Velleres.

-   Nē, - atbildēja majors Patnems. - Nedara galīgi neko. Man likās, ka ieradies viņš ielies sev kādu čarku, ieies vannā» palasīs žurnālu, skatīsies televīziju, vingrināsies vai darīs, vienalga, ko. Viņš taisnā ceļā devās uz dīvānu. Tur nu viņš ir. Un dara to pašu, ko pēc jūsu aiziešanas. Nedara neko.

Alans piegāja pie televīzijas ekrānu rindas. Viņš masēja labās rokas elkoni, kur joprojām Bjūkenana saspiestais nervs atgādināja sevi, un sarauktu pieri vēroja uz dīvāna sēdošo Bjūkenanu.

-    Kungs Dievs!

Bjūkenans sēdēja taisni un nekustīgi, stingu sejas izteiksmi, ar acīm ieurbies krēslā sev pretī.

-   Kungs Dievs, - Alans atkārtoja. - Viņš ir kataleptiķis. Vai pulkvedis to zina?

-    Es viņam zvanīju.

-Un?

-    Saņēmu norādījumu turpināt novērošanu. Par ko jūs runājāt? Ienācis dzīvoklī, viņš izskatījās kā…

-    Svarīgāks ir tas, par ko mēs nerunājām.

-    Nesaprotu.

-    Par viņa brāli.

-Ak kungs, - noteica majors, - jūs taču zināt, ka tas nav īstais temats sarunām.

-    Es gribēju viņu pārbaudīt.

-    Reakcija ir nepārprotama.

-    Jā. Tikai ne tāda, uz kādu cerēju.

12

Bjūkenanam ienāca prātā senā līdzība par ēzeli, kas stāv starp diviem siena klēpjiem. Ēzelis stāv abiem klēpjiem tieši pa vidu. Tie ir vienādi lieli un vienādi aromātiski. Nespēdams izvēlēties, ēzelis nomirst aiz bada.

Šī līdzība, kāda reālajā dzīvē nekad negadās, jo ēzelis nekad nevar atrasties precīzi vidū un siena klēpji nevar būt absolūti vienādi, teorētiski parādīja brīvās izvēles problēmu. Izvēles iespēja, kas vairumam cilvēku šķiet pati par sevi saprotama, ir atkarīga no zināmiem nosacījumiem, un, ja to nav, tad cilvēkam pietrūkst motivācijas. Patlaban Bjūkenans bija nokļuvis šādā stāvoklī.

Brālis.

Pēdējos astoņus gadus Bjūkenanam bija izdevies izslēgt no apziņas un pamatīgi aizmirst traģisko notikumu, kas vadīja viņa rīcību. Viņš nebija to atcerējies ne reizi. Retos vājuma un noguruma brīžos varēja apjaust zemapziņā iedzītos lēcienam gatavos murgus. Tādās reizēs viņš sakopoja visus gara spēkus, lai noliegtu un neatzītu nevēlamo.

Pat tagad ar neaizsargātu, citiem atklātu identitāti viņš jutās tik tālu atsvešinājies no pagātnes, lai notikums skartu tikai daļēji-

Brālis.

Brīnišķīgais brālis.

Divpadsmit gadus vecais brālis.

Mīļais Tomijs.

Miris.

Un brāli nogalinājis viņš.

Bjūkenans jutās kā iesalis ledū. Viņš nespēja pakustēties. Viņš sēdēja uz dīvāna, bet kājas, mugura, rokas bija nejūtīgas, viss ķermenis auksts un paralizēts. Zaudējis laika izjūtu, neko neredzēdams, viņš blenza uz krēslu sev priekšā.

Pulkstenis pieci.

Seši.

Septiņi.

Istabā kļuva tumšs. Neko neredzošām acīm Bjūkenans turpināja blenzt.

Tomijs miris.

Un nogalinājis viņš.

Asinis.

Viņš bija satvēris Tomija augumu, kuru caurdūris miets, un mēģinājis atbrīvot.

Tomija vaigi bija nenormāli bāli. Elpošana atgādināja bur- buļošanu. Vaids atgādināja vēmienu. Taču ne ūdeni viņš bija vēmis. Tās bija…

Asinis.

-    Sāp. Drausmīgi sāp.

-    Tomij, ak Dievs, es tā negribēju. Piedod!

Es pagrūdu viņu.

Tāpat vien delverēdamies.

Man nenāca ne prātā, ka Tomijs var zaudēt līdzsvaru un krist.

Nevarēju ne iedomāties, kas ir bedrē.

Būvlaukums. Vasaras vakars. Divi brāļi meklē piedzīvojumus.

-    Drausmīgi sāp.

-Tomij!

-    Vairs nesāp.

-    Tomij!

Milzums asiņu.

Toreiz Bjūkenanam bija piecpadsmit.

Katalepsijā taisni un stīvi sēžot uz dīvāna un veroties tumsā, Bjūkenans juta, kā viena prāta daļa sāk bruņoties un mēģina padzīt drausmīgās atmiņas. Piere norasojusi sviedriem, kaut ķermenis salts. Tas jau par daudz, viņš nodomāja. Tik sīkas atmiņas nebija uzmākušās kopš Tomija bērēm un mokpilnās vasaras pēc tam, vainas apziņas posmam, kas beidzās tikai tad, kad…

Gribēdams paglābties no mokošajām atmiņām par Tomija asinīm un apģērbu, par krūtis caurdūrušo mietu, Bjūkenana prāts klupdams vaiiījās no tā visa.

-    Vainīgs emu es.

-    Nē, tu to negribēji, - bija teikusi māte.

-    Es nogalināju viņu.

-    Tas bija nelaimes gadījums, - bija teikusi māte.

Bet Bjūkenans nebija ticējis mātei un droši vien būtu sajucis prātā, ja nerastu iespēju pasargāties no paša domām. Izeja bija izrādījusies ārkārtīgi vienkārša, brīnišķīgi pašsaprotama. Kļūsti cits.

Sadalījusies personība. Bjūkenans iztēlojās sevi iemīļoto un pielūgto sporta un rokzvaigžņu, kino un televīzijas aktieru vietā. Negaidīti viņš pievērsās grāmatu - romānu lasīšanai, jo tā varēja aizbēgt no sevis un kļūt par to grāmatas varoni, kurā viņš izmisīgi vēlējās pārvērsties. Zemapziņas urdīts, ka nepieciešams pilnveidot meistarību, lai saglabātu sargājošās identitātes un tēlus, kas ļautu aizbēgt pašam no sevis, viņš tajā rudenī vidusskolā atrada drāmas ansambli.

Varbūt sevis sodīšanai, varbūt tādēļ, lai agri iepazītu nāvi un pārbaudītu sevi, viņš bija pievienojies armijai - ne kurai katrai karaspēka daļai, bet speciālajām vienībām. To nosaukums vien liecināja, ka jābūt īpašam. Viņš gribēja izpirkt vainu ar pašuzupurēšanos. Šim motīvam līdzi nāca doma, ja viņš vairāk iepazīs nāvi, kāda konkrēta nāve vairs tā nevajās.

Vīrs, kas uzdevās par Alanu, jau bija norādījis, ka pasniedzēji, izskatījuši datora ieteikumus Bjūkenana darbības profila izvēlei, saprata - viņiem neparasti laimējies. Cilvēks, kas jūt milzīgu nepieciešamību iegūt citu identitāti. Aģents, kuru ilgā laika posmā slepenā darbība nenogurdinātu, bet - tieši otrādi - dotu viņam spēku.

Šobrīd bija noņemtas visas barjeras un aizsegi, kurus viņš veiksmīgi bija uzcēlis, atsedzot iemeslu, kas bija spiedis viņu kļūt par aģentu.

Bjūkenans? Nolādēts, kas Bjūkenans tāds ir? Džims Krofords bija cilvēks, kuru varēja saprast. Arī Eds Poters. Vai Viktors Grants. Un daudzi citi. Visiem bija sīkas biogrāfijas. Daži no viņa tēliem bija svēti (piemēram, Ričards Dans, kas uzskatīja, ka saņēmis Dieva žēlastību kā atdzimis kristietis). Citus nomāca kāds slogs (Edu Poteru sieva bija atstājusi cita vīrieša dēļ, kas pelnīja daudz naudas). Bjūkenans zināja, kā šie cilvēki ģērbjas (Roberta Čeimbersa izskats bija oficiāls, un viņš staigāja uzvalkā ar kaklasaiti). Viņš zināja, kāda mūzika kuram patīk (Pīters Slouns bija ķerts uz kantrimūziku) un kādi ēdieni (Džims Krofords necieta pu- ķukāpostus), kādas sievietes (Viktoram Grantam patika brunetes) un kādas filmas (Kregs Medens varēja skatīties "Dziesmu lietū" kaut veselu nedēļu no vietas) iin…

Bet kas, pie joda, ir Bjūkpnans? Jāņem vērā, ka Bjūkenans pazina viņu tikai pēc uzvārda tāpat kā pārraugi. Bezpersoniski. Objektīvi. Pēc astoņu gadu tēlošanas, nē, pārvēršanās par citiem cilvēkiem Bjūkenans nespēja aptvert, kā pārtapt pašam par sevi. Kāda ir viņa runas maniere? Vai viņa gaita ir neatkārtojama? Kāds ir viņa iemīļotais apģērbs, ēdiens, mūzika un tā tālāk? Vai viņš ir ticīgais? Vai viņam ir vaļasprieks? Kuras pilsētas vismīļākās? Kas no tā visa raksturīgs viņam?

Ak kungs, viņš nebija Bjūkenans tik ilgu laiku, ka nestādī- jās priekšā, kāds šis cilvēks ir. Līdzība par ēzeli starp diviem siena klēpjiem bija par viņu. Viņš bija pamests starp Viktoru Grantu, kas bija miris, un Donu Koltonu, kura identitāte nebija tapusi. Nezinot, kurp vērsties, bez neviena, kas palīdz izlemt, kam būt, viņš jutās paralizēts.

Viņu vadīja pašsaglabāšanās instinkts. Stingi sēžot klusajā, tumšajā istabā, viņš izdzirdēja durvīs noskrapstam atslēgu. Prāts piepeši sapurinājās. Ķermenis zaudēja aukstumu un nejutību. Adrenalīna uzplūds padzina letarģiju.

Durvju rokturis noklikšķēja. Kamēr kāds no ārpuses lēnām vēra durvis, no gaiteņa istabā iekrītot gaismai, Bjūkenans jau bija atstājis dīvānu. Viņš metās pa kreisi un nozuda guļamistabas tumsā. Dzīvojamā istabā iedegoties gaismai, viņš atkāpās dziļāk guļamistabā. Atskanēja metālisks troksnis - no slēdzenes tika izņemta atslēga. Durvis gandrīz nedzirdami aizvērās. Pa paklāju pārgāja klusi soļi.

Viņš saspringa.

-    Bjūkenan! - Balss izklausījās pazīstama. Tā runāja druknais vīrs, kas uzdevās par Alanu. Balss izklausījās arī saspringta un noraizējusies. - Bjūkenan!

Bjūkenans negribēja atbildēt uz šo vārdu. Tomēr viņš parādījās, cenzdamies daļēji palikt guļamistabas ēnā.

Alans pagriezās. Viņa sejā atspoguļojās raizes kopā ar pārsteigumu.

-    Vai jūs neatzīstat klauvēšanu? - Bjūkenans pajautāja.

-   Saprotiet… - Alans neveikli novilka labo roku pa brūni rūtaino sporta žaketi. - Es iedomājos, ka varbūt guļat un…

-    Un jūs sadomājāt justies kā mājās, līdz es pamodīšos?

-    Nē, - Alans atteica, - ne gluži tā.

-   Tad kā tieši? - Parasti Bjūkenans neatļāvās būt tik ass, bet šobrīd viņš bija izkritis no lomas.

Kas īsti notiek?

-    Es tikai gribēju iegriezties un pārliecināties, vai jūtaties labi.

-    Kāpēc lai es tā nejustos?

-    Mašīnā jūs izskatījāties izsists no līdzsvara un…

-    Jā? Un?

-    Nekas. Es… droši vien esmu kļūdījies.

Bjūkenans iznāca no guļamistabas tumsas. Viņš pamanīja, ka Alans paslepus uzmet nervozu skatienu uz griestu tālāko stūri pa labi.

Ak tā, nodomāja Bjūkenans. Tātad dzīvoklis aprīkots - un ne tikai ar mikrofoniem.

Slēptās kameras. Ar adatveida objektīviem.

Vakar te ieradies, Bjūkenans bija jutis atvieglojumu, it kā atrastos debesīs. Nebija iemesla turēt aizdomās priekšniecību, un viņam nebija nācis ne prātā meklēt dzīvoklī slepenās noklausīšanās ierīces. Vēlāk, pēc vakardienas sarunas ar Alanu, viņa domas bija aizņēmusi pastkarte - šī atbalss no laika pirms sešiem gadiem. Viņš nebija jutis vajadzību pārbaudīt dzīvokli. Kāda tam būtu bijusi jēga? Šeit nebija neviena, ar ko runāt, tikai vīrs, kas uzdevās par Alanu, tātad nebija nekā tāda, kāpēc vajadzētu uzstādīt mikrofonus.

Taču videonovērošana ir kas cits. Tas jau ir nopietnāk, nodomāja Bjūkenans. Ar mani ir saistīts kaut kas tāds, kas vieš tik lielas bailes, ka viņi grib izpētīt mani līdz pēdējam sīkumam.

Ko tas nozīmē? Kas viņus tik ļoti nobaidījis?

Vispirms jau katalepsiskais stāvoklis visu pēcpusdienu un pusi vakara. Lai arī kas mani novērotu, esmu šo vērotāju pamatīgi nobaidījis, tāpēc Alans sūtīts apskatīties, vai neesmu zaudējis prātu. Ne velti Alans novilka roku pa savu sporta žaketi. Pēc elkoņa saspiešanas no rīta viņš varbūt sācis šaubīties, vai esmu normāls un vai nevajadzēs ķerties pie ieroča.

Un tikmēr kameras fiksē katru manu kustību.

Alans nevēlas, ka es to zinātu.

Bjūkenans atkal jutās brīvi. Apziņa, ka atrodies uz skatuves, deva motivāciju lomai.

-    Es klauvēju, - Alans sacīja. - Man likās, ka jūs nedzirdat. Tā kā nav paredzēts, ka jūs atstātu dzīvokli, es sāku domāt, vai kaut kas nav noticis. - Izdomājis ticamu aizbildinājumu, Alans kļuva jūtami drošāks. Arvien lielākā pašpaļāvībā viņš pamāja ar roku. - Kaut vai ievainojums galvā. Varbūt gadījies to sasist atkal. Varbūt dušā slīdējusi kāja vai kas tamlīdzīgs. Tāpēc nodomāju ienākt un apskatīties. Man ir atslēga, jo te bieži jāiztaujā aģenti pēc uzdevuma izpildes.

-Acīmredzot man vajadzētu just aizkustinājumu par jūsu gādību.

-   Liekas, ar jums nav viegli saprasties. - Alans saberzēja labās rokas elkoni. - Taču man jādara savs darbs un jārūpējas par cilvēkiem, kas ir manā pārziņā.

-    Klausieties, - Bjūkenans sacīja. - Man jāatvainojas… par atgadījumu no rīta mašīnā.

Alans paraustīja plecus.

-   Pārāk daudz pieredzēts. Pierast pie tā, ka nedzīvoju pastāvīgā spriedzē, nav viegli.

Alans paraustīja plecus vēlreiz.

-    Par to nav jābrīnās. Dažkārt aģentu pavada spriedze pat tad, kad tās vairs nav.

-    Kas attiecas uz…

-Ko?

-    Spriedzi.

Tā lika sevi just iekšķīgi. Bjūkenans pamāja ar roku uz van- nasistabas pusi un devās iztukšot pūsli.

Viņš pieņēma, ka vannasistabas sienā, tāpat kā citās telpās, ierīkots adatveida objektīvs. Urinēšanas laikā viņu neuztrauca novērošana. Pat ja viņš būtu kautrīgs, ari tad neatjautos to izrādīt. Un, pat nesajutis pūslī spiedienu, viņš, vienalga, būtu gājis uz vannas- istabu.

Vajadzēja bridi pabūt vienam, bez Alana, un rast iespēju padomāt.

13

Nekad nebiju domājusi, ka nosūtīšu šo pastkarti. Ceru, ka Tavs solījums nebija tukši vārdi. Laiks un vieta kā pēdējā reizē. Es paļaujos uz Tevi. LŪDZU!

Bjūkenanam iznākot no vannasistabas, tualetē vēl šalca ūdens.

-    Vakar jūs kaut ko teicāt par atpūtu un izpriecām.

Alans aizdomīgi samiedza acis.

-    Pareizi.

-    Vai dzīvošana sprostā ir atpūta un izpriecas?

-    Es jau teicu, ka Donam Kokonam jābūt neredzamam. Ja sāksiet staigāt šurp un turp, kaimiņi noturēs jūs par viņu un, parādoties nākamajam Donam Kokonam, pievērsīs uzmanību.

-    Bet ja es neesmu te? Es pats, Bjūkenans? Esmu devies atvaļinājumā, kas nav izmantots astoņus gadus. Kas to ievēros? Kam par to kāda daļa?

-    Atvaļinājumā?

-Ar savu vārdu. Pārmaiņas pēc varbūt lietderīgi būt pašam.

Nespēdams noslēpt ieinteresētību, Alans pacēla galvu un piemiedza acis.

-    Paredzēts, ka nākamnedēļ man atkal jāapmeklē ārsts, - Bjūkenans sacīja. - Varbūt jūsējie, un pulkvedis tikmēr būs izlēmuši, ko ar mani iesākt.

-    Man nav tiesību pieņemt tādu lēmumu vienam.

-    Aprunājieties ar pulkvedi, - ieteica Bjūkenans.

Alans nezaudēja interesi.

-   Uz kurieni gribat doties? Bez pases jūs nevarat izbraukt no valsts.

-   Braukt uz ārzemēm es nevēlos. Pārāk tālu. Uz Dienvidiem. Uz Ņūorleānu. Drīz būs Visu Svēto diena. Ņūorleānā Visu Svēto dienas priekšvakarā var izlīksmoties uz nebēdu.

-    Zinu, - Alans sacīja. - Esmu dzirdējis, ka Ņūorleānā jebkurā laikā var izlīksmoties, cik uziet.

Bjūkenans palocīja galvu. Lūgums tiks apmierināts. Taču viņš nedosies uz turieni, būdams viņš pats.

Bet nez vai tas izdosies, viņš nodomāja.

Nāksies atgriezties laikā pirms sešiem gadiem.

Viņš restaurēs sevī cilvēku, kāds bija toreiz. Pirms simts dzīvēm. Nebēdīgs vīrietis, kas mīl džezu un kam garšo piparmētru džuleps un sarkanās pupas ar rīsu.

Čarterreisu pilots Pīters Langs, kas sastapis savu traģisko mīlestību.

14

nekad nebiju domājusi, ka nosūtīšu šo pastkarti.

septītā dala

1

Pilotam, īpaši tad, ja tā nav īstā nodarbošanās, lai apliecinātu pieņemto identitāti, ir jālido. Bet Bjūkenans-Langs devās uz Ņūor- leānu ar vilcienu.

Šādai ceļošanai ir vairākas priekšrocības. Pirmkārt, tā dod iespēju atpūsties. Otrkārt, ceļot varēja atsevišķā guļamvagona kupejā viens pats. Turklāt ceļš aizņēma laiku, jo līdz Visu Svēto dienas priekšvakaram nākamajā dienā, vienalga, nebija, ko darīt. Protams, varēja pavadīt dienu, aplūkojot Ņūorleānas ievērojamākās vietas. Bet viņš Ņūorleānu pazina itin labi - tās dokus, franču kvartālu, Dārzu rajonu, Pontčārtreina ezeru, restorānu "Antoine", taču vislabāk eksotiskās kapsētas. Šīs eksotiskās kapsētas bija apbūrušas Pīteru Langu, un viņš bija tās apmeklējis katrā izdevīgajā brīdī. Bjūkenans neatļāvās domāt, kāpēc to darījis.

Tomēr galvenais iemesls, kāpēc Bjūkenans neizmantoja lidmašīnu, bija tas, ka dzelzceļa stacijās netika veikta pārbaude ar rentgenu un metāla detektoru. Līdz ar to radās iespēja paņemt līdzi deviņu milimetru "Beretta", kuru Fortloderdeilā viņam bija iedevis Doils. Kopā ar Viktora Granta pasi ierocis atradās starp diviem krekliem un diviem apakšveļas komplektiem Floridā iegādātajā nelielajā ceļasomā. Palielinoties neizpratnei par darba devēju nostāju un paša lomu, radās gandarījums, ka samelots par pasi un viņš nav ieminējies par pistoli. Pase un ierocis atraisīja rokas. Tie deva potenciālu brīvību. Varbūt viņš bija jutis neapmierinātību ar sevi, jo, atskaitoties par uzdevuma izpildi, nekad agrāk nebija melojis. Varbūt šo faktu varēja iztulkot kā biedinājumu, ka viņš ir cietis nopietnāk, nekā uzskata, un trieciens pret galvu bijis stiprāks. Atsevišķā kupejā pie loga klausoties riteņu klaudzoņā sliežu salaidumos, vērojot rudenīgos, koši krāsainos Virdžīnijas laukus, viņš neatlaidīgi masēja sāpošo galvu un priecājās, ka nav mēģinājis slēpt ieroci Dona Koltona dzīvoklī. Kameras būtu viņu atmaskojušas. Pašreizējais skaidrojums acīmredzot šķita pārliecinošs, jo nez vai citādi priekšniecība būtu devusi naudu un personas apliecību ar īsto vārdu un atlaidusi viņu šajā nelielajā ceļojumā.

Pirms iekāpšanas vilcienā Vašingtonas stacijā Bjūkenans bija nopircis grāmatu mīkstos vākos. Vilcienam ripojot uz dienvidiem, viņš tajā pat neieskatījās. Daļēji sāpju mocīts, daļēji koncentrējoties, viņš nemitīgi masēja pieri un vēroja, kā aiz loga mijas pilsētas un ciemi, kalni un lauki.

Pīters Langs. Vajadzēja atsaukt atmiņā par viņu visu, kas vien iespējams.Viņam bija jākļūst par Pīteru Langu. Lidotāja tēlošana nevarēja radīt grūtības, jo Bjūkenans tiešām bija lidotājs. Kopā ar citiem viņš bija apguvis šo māku mācību nometnē. Gandrīz visos gadījumos darba devēji bija iepazīstinājuši viņu ar nodarbošanos, kādu vajadzēs it kā pārstāvēt. Atsevišķos gadījumos viņš bija īsts attiecīgā aroda speciālists.

Lielāko problēmu radīja apstāklis, ka vajadzēja atgūt Pīte- ra Langa uzskatus, uzvedību, personību. Bjūkenans nekad nebija fiksējis datus par saviem neskaitāmajiem tēliem. Dokumentēt katru iemiesošanos nebūtu prāta darbs. Šāds dokuments vēlāk varētu vērsties pret pašu. Papīrs vispār nebija izmantojams, tāpēc nācās paļauties uz atmiņu. Tā glabāja daudz tādu uzdevumu, kad vienas dienas laikā nācās tikties ar dažādiem cilvēkiem un vairākas reizes mainīt identitāti, pielāgoties un atcerēties, noslogojot atmiņu līdz pēdējai iespējai. Bažas, ka viņš var izturēties pret kādu cilvēku kā X, kad vajadzēja izturēties kā Y, ne reizi nebija pagaisušas. Pīters Langs.

2

Uzturēšanās laikā Ņūorleānā Bjūkenans bija uzdevies par pilotu, kas strādā naftas izpētes sabiedrībā un ved tehniskos darbiniekus un iekārtas uz dažādām Centrālamerikas vietām. īstais uzdevums bija nogādāt civilā tērptus sevišķo uzdevumu vienības karaspēka padomniekus uz slepeniem lidlaukiem Nikaragvas džungļos, kur tiem vajadzēja apmācīt dumpinieku pretiniekus karā pret marksistisko režīmu. Gadu iepriekš, 1986. gadā, mēģinot nomest munīciju dumpiniekiem, virs Nikaragvas bija notriekts Jūdžins Hāzenfuss. Sagūstītājiem viņš bija teicis, ka, viņaprāt, strādājis CIP uzdevumā. Kongress, kā par nelaimi, speciāli bija aizliedzis CIP jebkādā veidā vērsties pret Nikaragvu. Atmaskojošu materiālu parādīšanās masu informācijas līdzekļos bija izraisījusi politisku skandālu, taču CIP atkārtoti noliedza jebkādu saistību ar Hāzenfusu. Tā kā Hāzenfuss bija nolīgts ar starpnieka palīdzību un pilots vēlāk atteicās no saviem vārdiem, CIP izdevās izvairīties no atbildības. Prezidents Reigans vēlāk gan deva rīkojumu pārskatīt Kongresa aizliegumu palīdzēt kontrām, taču Nikaragvas jautājums joprojām bija politiski sāpīgs. Palīdzības atjaunošana tomēr nenozīmēja, ka uz Nikaragvu tiks sūtīti amerikāņu karavīri, lai gāztu valdību. Klaju militāru iejaukšanos varēja uzskatīt kā potenciālu karadarbību, tāpēc pa gaisu uz Nikaragvu pārvedamie karavīri, līdzīgi Bjūkenanam, bija civilā apģērbā. Tāpat kā Bjūkenanam, viņiem bija viltotas identitātes, lai neatklātos viņu saistība ar ASV armiju.

Ar slepeno palīdzību visciešāk bija saistītas divas pilsētas - Ņūorleānā un Maiami, tāpēc par privātfirmām, kuru lidmašīnas veica reisus uz Latīņamerikas valstīm, žurnālisti izrādīja īpašu interesi. Lidmašīna, kurai vajadzēja nogādāt likumīgas preces uz Salvadoru, Hondurasu vai Kostariku, varēja izdarīt neplānotu un nelikumīgu nolaišanos Nikaragvā un atstāt tur cilvēkus. Žurnālists, kas spētu pierādīt, ka ASV militāristi bez Kongresa atļaujas jaucas Nikaragvas iekšējās lietās, saņemtu Pulicera prēmiju. Tas nozīmēja, ka Bjūkenanam sava tēla izveidē nācās būt sevišķi rūpīgam, un viņš lūdza priekšniecību sagādāt sievu, kurai ar vīru ir kopīgas intereses, kurai patīk lidot un kura runā spāniski. Ideāli, ja šī sieviete būtu spāniete. Tādā gadījumā biežie lidojumi kopā ar vīru uz Latīņameriku nesaistītu uzmanību. Ar to Bjūkenans bija iecerējis sēt šaubas ziņkārīgajos žurnālistos, ka viņam ir sakari ar Nikaragvu. Galu galā žurnālisti varēja nospriest, ka tikai galīgi bezjūtīgais kopā ar sievu lidos uz kara zonu.

Izrādījās, ka darba devēju sagādātā sieva patiešām ir spāniete. Huana Mendesa bija aizrautīga un pievilcīga divdesmit piecus gadus veca sieviete. Viņas vecāki bija par ASV pilsoņiem kļuvuši meksikāņi. Viņa bija armijas izlūkdienesta seržante, augusi San- antonio pilsētā Teksasā, kuru Bjūkenana personificētais Pīters Langs uzskatīja par savējo. Pirms ķeršanās pie uzdevuma izpildes Bjūkenans bija pavadījis vairākas nedēļas Sanantonio, iepazīdamies ar pilsētu, ja nu kāds sadomātu pārbaudīt viņa leģendas patiesumu un censtos viņu izprovocēt, stāstot par Sanantonio aplamības. Pastāvīgā Huanas klātbūtne šādu rīcību padarītu daudz grūtāku. Ja viņš nezinātu atbildi un vilcinātos, atbildētu Huana.

Neviens no agrāk veicamajiem Bjūkenana uzdevumiem nebija tik ilgs kā Pīteram Langam - veselus četrus mēnešus. Visu šo laiku viņš kopā ar Huanu bija dzīvojis nelielā otrā stāva dzīvoklītī Damēna ielā franču kvartālā īpatnējā, ar dēļiem apšūtā mājā, kam bija kalts dzelzs žogs un jauks, puķēm apstādīts pagalmiņš. Gan viņš, gan Huana bija apzinājušies, kādas sekas draud tuvībai ar slepenā darba partneri. Mīlestības izrādīšana cilvēkos notika gluži profesionāli. Viņi bija centušies, lai kopīgas ēšanas, veļas mazgāšanas, vienas vannasistabas un kopējas guļamistabas uzspiestā tuvība neietekmētu. Seksuālu attiecību viņiem nebija, jo neviens^ nebija tik nesavaldīgs. Tās varēja arī būt, jo nekas tādēļ nemainītos. Seksuāla aktivitāte ne vienmēr bija veiksmīgas laulības sastāvdaļa, un reizēm vispār tai nebija īpašas nozīmes. Četru mēnešu ilgajā kopdzīvē Bjūkenans un Huana ļoti labi tēloja savas lomas un galu galā viens otram mulsi atzinās, ka jūtas kā precējušies. Naktī, Huanai klusi elpojot miegā, no viņas nāca reibinošs aromāts. Tas atgādināja kanēļa smaržu.

Kopīgi pārdzīvots stress cieši sasaista. Kādā apšaudē Nika- ragvā Bjūkenans nebūtu pat nokļuvis līdz lidmašīnai no primitīvā skrejceļa džungļos un uzlidojis, ja Huana nebūtu piesegusi viņu ar triecienšauteni. Lidmašīnai lēni izdarot pagriezienu, cauri propellera iezīmētajam aplim viņš bija vērojis Huanu traucamies ārā no džungļiem uz vaļējām pasažieru durvīm. Viņa bija pagriezusies uz krūmu pusi, izšāvusi kārtu ar M-16 un drāzusies tālāk. No džungļiem raidītās lodes viņai priekšā gaisā uzsita zemi. Motoriem rēcot, viņš bija pamanījies nostādīt lidmašīnu starta pozīcijā, tad ar savu M-16 atklāt uguni pa lūku, tā piesedzot Huanu. Huanai iekrītot iekšā pa durvīm, viņš bija atlaidis bremzes un pa grubuļaino izcirtumu uzņēmis ātrumu. Ierāpusies lidmašīnā, viņa tūlīt bija nometusies pie vaļējās lūkas un vairākas reizes izšāvusi uz džungļu pusi. Izšāvusi aptveri tukšu, viņa bija iztukšojusi arī Bjūkenana M-16. Tikai tad viņa bija saķērusi drošības jostu, lai neizkristu ārā. Kamēr lidmašīna pēc diviem palēcieniem bija atrāvusies no zemes un strauji pacēlusies, tikko skarot koku galotnes, viņa bija smējusies.

Brīži, kad dzīvība atkarīga no cita cilvēka, satuvina. Bjūkenans šīs izjūtas jau bija iepazinis vīru sabiedrībā. Taču četros mēnešos pirmo reizi tā notika ar sievieti, un, šim laikposmam ejot uz beigām, viņš bija kļuvis labāks aktieris, nekā vēlējās būt, jo bija iemīlējies.

To nedrīkstēja pieļaut. Bjūkenans izmisīgi centās nomākt šīs jūtas, taču bez panākumiem. Par spīti tam, viņš tomēr vairījās no seksa. Spītēdams spēcīgajam vilinājumam, viņš nepārkāpa profesionālo ētiku ar fizisku tuvību. Taču tika pārkāpts cits noteikums, kas brīdināja nesajaukt tēlojumu ar realitāti. Bjūkenans gan šim noteikumam neticēja, jo bija stiprs tieši ar to, ka tēlojamā loma viņam pārauga realitātē. Viņa atveidotās personas vienmēr bija reālas.

Kādu vakaru, Bjūkenanam skatoties televīziju, Huana bija atgriezusies no veikala. Ieraudzījis viņas sejā satraukumu, Bjūkenans bija saraucis pieri.

- Vai kaut kas atgadījies? - Viņš norūpējies bija piegājis pie Huanas. - Vai kaut kas notika, kamēr biji izgājusi?

Nedzirdējusi jautājumu, viņa nolika maisiņu ar iepirkumiem un sāka to izkraut. Tad viņš pamanīja, ka Huanai iepirkumi nav prātā. Viņas domas nodarbināja uz ielas iedotā reklāmas lapiņa par džeza koncertu. Bjūkenans izņēma lapiņu no maisiņa un, ieraugot labējā augšējā stūrī nelielu krustiņu, saprata nemiera cēloni. Acīmredzot lapiņas devējs bijis viņas kontaktpersona. Mazais, ar flomāsteru uzvilktais krustiņš nozīmēja, ka Huanai operācija ir galā.

Gaidīja jauni uzdevumi. /

Šajā mirklī Bjūkenans bija sajutis sevišķu tuvību ar Huanu, viņas ovālo seju, gludo, tumsnējo ādu un krūšu stingrajām kontūrām zem blūzes. Viņš bija gribējis Huanu apskaut, tomēr pakļā- vies disciplīnai.

Parasti možā Huanas balss satraukumā bija ieskanējusies saspringti.

-   Laikam jau es zināju, ka galu galā mēs abi saņemsim jaunu uzdevumu. Nekas nav mūžīgs, vai ne?

-    Taisnība, - viņš drūmi atbildēja.

-    Jā… Kā tev šķiet, vai mums būs jauns kopīgs uzdevums?

-    Nezinu.

Huana skumīgi pamāja ar galvu.

-    Tas gadās ārkārtīgi reti. -Jā.

Vakarā pirms aizbraukšanas no Ņūorleānas viņi devās pastaigā pa franču kvartālu. Tas bija Visu Svēto dienas priekšvakars, un pilsētas vecākā daļa bija saposta svētkiem tik koša kā nekad agrāk. Uz līksmotāju karnevāla tērpiem bieži varēja ieraudzīt skeletu. Šaurajās ielās pūlis dejoja, dziedāja un iedzēra. Džezs - brīžiem skumīgs, brīžiem jautrs - skanēja no atvērtajām durvīm, virmoja virs kaltajiem dzelzs žogiem, lidoja pāri pūlim un atbalsojās pilsētas ugunīs debesīs.

Ak, kad svētie…

Bjūkenans ar Huanu beidza pastaigu netālu no Džeksona skvēra pie "Cafē du Monde " Dekatūra ielā. Slavenā brīvdabas restorāna īpatnība bija kafija ar pienu un eļļā cepti konditorejas izstrādājumi, kā ari ar cukuru apbērtas franču smalkmaizītes. Restorānā bija neparasti daudz apmeklētāju, kas pirms turpmākas līksmošanās vēlējās ar kofeīna palīdzību mazināt izdzertā alkohola iedarbību. Tomēr Bjūkenans ar Huanu iestājās rindā. Maigās oktobra nakts dvesmā, kas pūta no Misisipi, varēja just lietus tuvošanos. Visbeidzot viesmīlis ierādīja galdiņu un pieņēma pasūtījumu. Viņi pārlaida skatienu svētku svinētāju pūlim, jutās šajā vietā nelaikā un nevietā un beidzot ierunājās par tematu, no kura visu laiku bija centušies izvairīties. Bjūkenans neatcerējās, kurš bija pievērsies šim tematam, taču pavīdēja jautājums, vai visam ir beigas vai arī viņi satiksies vēl. Bjūkenans piepeši atskārta, cik šis jautājums absurds. Pīters Langs jau rīt būs beidzis pastāvēt. Kā Pīteram Lan- gam iespējams turpināt attiecības ar sievu, kuras tāpat rīt vairs nebūs?

Klusu, lai neviens nespētu noklausīties, Bjūkenans pateica, ka abu lomas ir galā. Huana paskatījās tā, it kā viņš neapjēgtu, ko runā.

-   Mani neinteresē tas, ko tēlojam, - viņa teica. - Es runāju par mums pašiem.

-    Tāpat kā es.

-   Nē, - viņa iebilda. - Šo cilvēku vispār nebija. Mēs esam. Rīt sākas realitāte. Fantāzijas lai paliek. Ko mēs darīsim?

-    Es mīlu tevi, - viņš teica.

Viņa viegli notrīsēja un izelpoja.

-    Es gaidīju, ka tu to teiksi… Cerēju… Nezinu, kāpēc, bet es jūtu to pašu. Es mīlu tevi.

-   Es gribu, lai zini, ka nekad tevi neaizmirsīšu, - Bjūkenans sacīja.

Huana sarauca pieri.

-    Es gribu, lai tu zini, - Bjūkenans turpināja, - ka…

Viņus pārtrauca viesmīlis, nolikdams uz galda garojošu kafiju un ar cukuru nobārstītus virtuļus.

Tiklīdz vīrietis priekšautā aizgāja, Huana paliecās tuvāk Bjūkenanam un klusi un nopietni pajautāja:

-    Par ko tu runā?

-    Ka nekad tevi neaizmirsīšu. Tu vienmēr būsi manā sirdi. Ja kādreiz būs vajadzīga palīdzība un ja es kaut ko varēšu darīt…

-Acumirkli! - Huana sarauca pieri vēl stiprāk, viņas tumšajās acis atvizēja gaisma no griestiem. - Tas izklausās kā atvadīšanās.

-… Es būšu klāt. Jebkurā laikā, jebkurā vietā. Tev vajag tikai palūgt.

-    Draņķis, - viņa noteica.

-    Ko?'' ' '

-   Tā nav godīgi. Es esmu gana laba, lai kopā ar tevi riskētu ar dzīvību. Es esmu gana laba, kad vajadzīgs atbalsts. Bet neesmu pietiekami laba, lai tiktos ar tevi pēc…

-    Tas nebija tā domāts, - Bjūkenans iebilda.

-    Bet kā tad? Tu mīli mani, bet atraidi mani?

-    Nebija domāts, ka es iemīlēšos. Es…

-    Nav daudz iemeslu, kāpēc vīrietis atstāj sievieti, kuru sakās mīlam. Un šobrīd man prātā nāk tikai viens, proti, viņš neuzskata sievieti par sevis cienīgu.

-    Klausies…

-    Tas notiek tāpēc, ka esmu spāniete.

-Nē. Nepavisam ne. Gatavais vājprāts. Lūdzu, uzklausi!

-    Klausies tu \ Es varu būt pats labākais, ko mūžā esi sastapis. Nezaudē mani.

-    Bet rit tas neizbēgami notiks.

-   Vai tiešām? Kāpēc? Vai tas atkarīgs no cilvēkiem, kuru labā strādājam? Pie velna šos! Viņi gaida, ka atkal noslēgšu līgumu. Bet es nedomāju to darit.

-    Tam nav nekāda sakara ar viņiem, - Bjūkenans teica. - Viss atkarīgs tikai no manis. No tā, ko daru. Mūsu attiecības turpmāk nebūs iespējamas, jo es vairs nebūšu tas, kas patlaban. Es būšu svešinieks.

-Kas?

-    Es būšu cits cilvēks.

Pēkšņi sapratusi teiktā nozīmi, viņa paskatījās uz Bjūkenanu.

-Tu izvēlies darbu, bet ne…

-    Nekā cita man nav kā vien darbs.

-    Nē, - Huana noteica. - Tev varu būt es.

Bjūkenans palūkojās uz viņu. Paskatījās uz leju. Uz augšu. Iekoda lūpā. Tad lēni papurināja galvu.

-   Tu nepazīsti mani. Tu pazīsti tikai cilvēku, par kuru uzdo-

dos.

Huana izskatījās satriekta.

-    Es vienmēr būšu tavs draugs, - Bjūkenans teica. - Atceries. Es tev to apzvēru. Ja tev kādreiz radīsies vajadzība pēc palīdzības, ja iekļūsi nelaimē, atliek tikai palūgt, un, vienalga, pēc cik ilga laika, lai kur es būtu, es…

Uz betona grīdas nočirkstēja krēsls. Huana piecēlās. Cilvēki pagrieza galvu.

-   Nolādēts, ja kādreiz tu būsi man vajadzīgs, nosūtīšu pastkarti!

Slēpdama asaras, viņa bija izskrējusi no restorāna.

Un tā bija abu pēdējā saruna. Atgriezies dzīvoklī, viņš bija konstatējis, ka Huana jau savākusi savu mantību un aizgājusi. Iztukšots viņš visu nakti bija palicis nomodā un pāri kopīgajai gultai skatījies sienā.

Šobrīd pa trauksmainā vilciena kupejas logu viņš skatījās tumsā aiz loga.

3

Bjūkenans atskārta, ka tas atkārtojies. Viņš bija kļuvis kataleptiķis. Rīvējot sāpošo vietu galvā, radās sajūta, it kā viņš atgrieztos kaut kur no tālienes. Kupeja grima tumsā. Tumsu aiz loga paretam pāršķēla apgaismotās fermas. Cik ilgi viņš…?

Bjūkenans ieskatījās lidotāja Pītera Langa pulksteņa spīdīgajā ciparnīcā un konstatēja, ka tas rāda astoņas minūtes pāri desmitiem. Viņš bija izbraucis no Vašingtonas ap dienas vidu. Vilciens jau bija šķērsojis Virdžīniju. Patlaban tam vajadzēja būt labu gabalu Ziemeļkarolīnā, varbūt pat Džordžijā. "Visu pēcpusdienu un vakara lielāko daļu?" Bjūkenans nelaimīgs nodomāja. Kas ar mani notiek?

Galvai dunot, viņš piecēlās, aizslēgtajā kupejā iededza gaismu un, no sava atspīduma logā juzdamies atmaskots, aizvilka aizkarus. Stiklā redzamā izvārgusī seja likās sveša. Viņš attaisīja ceļasomu, izņēma trīs aspirīna tabletes un norija, uzdzerdams ūdeni no krāna virs kupejas labierīcību nelielās izlietnes. Urinējot prāts no jauna aizklīda laikā pirms sešiem gadiem, tāpēc viņš koncentrējās domāt par šodienu.

Vajadzēja iedzīvoties tēlā. Atkal vajadzēja kļūt Pīteram Langam. Vajadzēja darboties, jo nedrīkstēja nemitīgi skatīties tukšumā. Galu galā visa Ņūorleānas brauciena jēga bija noskaidrot, kāpēc Huana sūtījusi pastkarti, un atrast sev motivāciju, ceļa virzienu.

Huana. Tā kā vajadzēja atgriezties Pītera Langa tēlā, vajadzēja koncentrēt visu uzmanību ari uz Huanu. Šobrīd viņai būs - cik? - trīsdesmit viens. Interesanti, vai viņa vēl saglabājusi savu figūru? Viņa nebija gara auguma, nebija tieva, taču daudz ko deva armijā trenētais augums. Tas bija stingrs, vingrs un lielisks. Vai biezie, melnie mati vēl būs tikpat īsi kā pazīšanās laikā? Viņš bija vēlējies izlaist tiem cauri pirkstus, saķert un viegli pavilkt. Vai melnās acis vēl izskatīsies tikpat ugunīgas? Vai lūpām vēl arvien būs tas pats jutekliskais apveids? Koncentrējoties viņa bija paradusi izstiept lūpas uz priekšu, un viņš bija kārojis tās noglāstīt ne mazāk, kā noglaust matus.

Viņš nesaprata savas atgriešanās patieso motīvu. Vai to noteica tikai iespēja izkustēties?

Vai tiešām pastkarte būtu kaut ko pamodinājusi viņā? Viņš bija nomācis atmiņas par Huanu tāpat kā atmiņas par sevi. Un tagad…

Varbūt nevajadzēja ļaut viņai aiziet? Varbūt vajadzēja…

Nē, viņš nodomāja. Pagātne ir lamatas. Atstāj to mierā. Ja tās dēļ tu kļūsti kataleptiķis, tad tā tevi neietekmē labākajā veidā. Tavi pārdzīvojumi un rīcība ir kļūda, kādu pieļauj zemākajā līgā. Agrākajā dzīvē tev palicis daudz kā nepabeigta, daudz cilvēku, pret kuriem esi jutis simpātijas, vai vismaz tādi, kam simpatizējušas tavas pieņemtās identitātes. Nekad tu neesi griezies atpakaļ. Sargies!

Bet es neesmu mīlējis nevienu no viņiem. Kāpēc viņa sūtījusi pastkarti? Kādā nelaimē viņa iekļuvusi?

Ja pārraugi zinātu, par ko tu domā, viņus droši vien ķertu trieka.

Vislielākā nelaime tā, ka atmiņas par viņu ir tik spilgtas.

Turklāt es viņai apsolīju.

Nē, sacīja brīdinoša iekšējā balss, nejau tu apsolīji. To darīja Pīters Langs.

Pilnīgi pareizi. Patlaban es esmu viņš.

Es nedevu solījumu pa jokam. Tā bija nopietnība.

4

Nopriecājies, ka izsalkums pamodinājis citas domas un jāsāk kustēties, Bjūkenans atslēdza kupeju, iemeta skatienu zvalstīga- jā gaitenī, nevienu neieraudzīja un jau gribēja iet, bet tad nolēma, ka kupejas vienkāršajai atslēgai nevar uzticēties. Viņš paņēma savu nelielo ceļasomu ar pasi un ieroci, aizslēdza kupeju un devās uz restorānvagonu.

Tas atradās tikai trīs vagonus tālāk. Atvēris durvis, viņš atklāja, ka restorānvagons ir gandrīz tukšs. Tikai daži pasažieri sēdēja pie kafijas tases un viesmīļi nokopa traukus no netīrajiem galdiem. Lampas virs galvas atspīdēja logos un padarīja telpu sevišķi gaišu, vienlaikus noslēpjot visu, kas ārā, tumsā.

Bjūkenans paberzēja sāpošo pieri un piegāja pie tuvākā viesmīļa.

Viesmīlis gurdi gaidīja, ko viņam teiks.

-Atvainojiet ser, mēs jau esam beiguši darbu. Brokastis sešos no rīta.

-    Šķiet, es biju apsnaudies mazliet par ilgu. Esmu izsalcis. Vai nevarat kaut ko iedot, lai naktī nekurkstētu vēders?

Bjūkenans neuzkrītoši pasniedza desmit dolārus.

-   Jā, ser. Saprotu. Tūlīt paskatīšos, ar ko varu palīdzēt. Varbūt pāris sviestmaižu ar aukstu rostbifu līdzņemšanai?

-    Būtu itin labi. '

-    Un varbūt zelteri? /

-    Labāk alu.

-   Nu, - atskanēja Bjūkenanam aiz muguras, - alus man nav, taču es jau laikus esmu sagādājusi dažas sviestmaizes.

Neizrādīdams pārsteigumu, Bjūkenans mirkli pagaidīja un tikai tad pagriezās pret sievieti, kuras balss likās pazīstama. Sievieti ieraudzījis, Bjūkenans jo vairāk centās neko neizrādīt. Par pārsteigumu nevarēja būt šaubu.

Sievietei bija gari, satriecoši ugunssarkani mati. Viņa bija slaida. Mazliet jaunāka par trīsdesmit. Sportiska auguma. Plata piere. Sejas panti kā fotomodelei.

Viņš pazina šo sievieti. Katrā ziņā viņa bija redzēta jau agrāk. Pirmajā reizē viņa bija tērpusies smilškrāsas biksēs un dzeltenā blūzē. Toreiz Meksikā. Sieviete bija fotografējusi viņu pie Meridas cietuma.

Otrajā reizē netālu no 66. piestātnes Fortloderdeilā viņa bija džinsu biksēs un blūzē. Sieviete bija fotografējusi viņu blakus Bobam Beilijam laivā.

Šoreiz sieviete bija tērpusies brūnās poplīna biksēs un haki krāsas safari žaketē ar daudzām kabatām, kas ne visas bija tukšas. Viņa izskatījās izkāpusi no Kornvolas kataloga. Pār kreiso plecu bija pārmesta fotosoma. Aparāts karājās siksniņā ap kaklu. Vienīgā atšķirība no Kornvolas kataloga bija papīra turza labajā rokā.

Ari viņa, tāpat kā Bjūkenans, pasniedza viesmīlim ar labo roku vēl desmit dolārus.

-    Pateicos, - viņa uzsmaidīja. - Man jau radās šaubas, vai draugs maz parādīsies. Paldies par pacietību.

-    Viss ir vislabākajā kārtībā, kundze. - Viesmīlis ielika naudu kabatā. - Ja vēlaties vēl kaut ko…

-    Paldies, nē.

Viesmīlim atgriežoties pie trauku novākšanas, sieviete pievērsa uzmanību Bjūkenanam.

-   Ceru, ka īpaši nepārdzīvojat rostbifa sviestmaižu dēj. Manējās ir ar cāļa gaļas salātiem.

-    Atvainojiet, ko jūs teicāt? - Bjūkenans sacīja.

-    Cāļa gaļas…

-    Vai nav noticis pārpratums? Vai mēs esam pazīstami?

-   Un jūs vēl to jautājat pēc visa, ko abi esam piedzīvojuši? - Sievietes smaragdzaļās acis uzzibsnīja.

-    Cienītā, man nav noskaņojuma. Vilcienā katrā ziņā ir arī citi vīrieši, kuri būtu…

-    Labi. Ja jau tā gribat, varam spēlēt teātri. Vai mēs esam pazīstami? - viņa jautāja pati sev. - Jā. Tikai - kā to ņem. Var teikt, ka esam pazīstami, lai gan iepazīstināti neesam. - Izskatījās, ka viņa uzjautrinās.

-    Es nevēlos kļūt nepieklājīgs.

-    Mani tas neuztrauc. Esmu pieradusi.

-    Jūs noteikti esat iedzērusi virs normas.

-    Ne pilītes. Es gan labprāt būtu vēlējusies iedzert, jo ilga gaidīšana uzdzen garlaicību. Bet ja padomā… - Viņa pagriezās pret viesmīli. - Pāris alu nenāktu par sliktu. Vai alu vēl var dabūt?

-    Protams, kundze. Tas ir viss?

-   Pagādājiet četrus alus un pievienojiet ari tās rostbifa sviestmaizes. Izskatās, ka šī nakts būs gara.

-    Varbūt tādā gadījumā kafiju?

-   Nē, alus būs tieši tas, kas vajadzīgs, - viņa sacīja. Viesmīlim dodoties prom, viņa pagriezās pret Bjūkenanu. - Ja vien labāk negribat kafiju.

-   Vislabāk es gribētu zināt, kas, pie velna, jums padomā? - Bjūkenans atteica.

-    Gribu lūgt interviju.

-Ko?

-    Es esmu reportiere.

-    Vēlu veiksmi! Bet kāds tam sakars ar mani?

-    Es piedāvāju derības.

Bjūkenans papurināja galvu.

-    Tas ir idiotisms. - Viņš jau grasījās iet.

-    Patiešām ne. Esmu ar mieru derēt, ka uzminēšu jūsu vārdu.

-    Derības nozīmē, ka kaut ko var iegūt vai zaudēt. Nesaprotu, ko es varu iegūt vai…

-    Ja nespēšu uzminēt jūsu vārdu, es likšu jūs mierā.

Bjūkenans brīdi domāja.

-   Lai notiek! - viņš nopūtās. - Esmu gatavs uz visu, lai tiktu no jums vaļā. Kā mani sauc?

-    Bjūkenans.

-Aplam. Es esmu Pīters Langs. - Viņš jau spēra soli, lai ietu

prom.

-    Pierādiet!

-    Es netaisos neko pierādīt. Mana pacietība ir galā. - Bjūkenans devās prom.

Sieviete sekoja.

-    Es cerēju, ka varēsim to nokārtot aci pret aci, bet, ja gribat visu sarežģīt, tad - kā vēlaties. Cik jūs esat Pīters Langs, tikpat jūs esat Džims Krofords, Eds Poters, Viktors Grants un Dons Koltons. Katrā ziņā jūs esat izmantojis šos vārdus un daudzus citus. Taču no dzimšanas jūs esat Bjūkenans. Brendans. Iesaukts par Brendu.

Bjūkenans apstājās restorānvagona durvīs. Cenzdamies neizrādīt sasprindzinājumu, viņš pagriezās un ar atvieglojumu pamanīja, ka galdi šajā vagona galā nav aizņemti. Viņš notēloja nevainīgu izmisumu.

-    Kas man būtu jādara, lai jūs atšūtos?

-    Lai es atšūtos? Ceru, ka tā ir tikai vārdu spēle.

-    Es nezinu, ko jūs…

Viņa pacēla uz augšu pilno papīra turzu.

-     Esmu izsalkusi. Man neizdevās sameklēt jūs vilcienā, tāpēc vajadzēja gaidīt, kad nāksiet uz restorānvagonu. Driz man radās bažas, ka varbūt esat paņēmis līdzi ceļamaizi. Ik pēc pusstundas apveltīju viesmīli ar desmit dolāriem, lai ļauj sēdēt pie galda, neko nepasūtot. Vēl pēc desmit minūtēm restorānvagons būtu tukšs un es vairs šeit nevarētu palikt. Paldies Dievam, ka parādījāties.

-    Protams, - Bjūkenans atteica. - Paldies Dievam.

Viņš pamanīja viesmīli, kas tuvojās pa eju.

-Te ir jūsu sviestmaizes ar alu. - Viesmīlis pasniedza vēl vienu papīra turzu.

-    Paldies! Cik jāmaksā? - Sieviete samaksāja un iedeva dzeramnaudu.

Bjūkenans palika ar viņu divatā.

-     Ko teiksiet? - Sievietes smaragdzaļās acis turpināja zibsnīt. -Tagad vismaz būs kas ēdams. Es nevarēju atrast jūs kopējā vagonā, tāpēc nospriedu, ka braucat kupejā. Kāpēc lai mēs…

-    Ja tiešām es izmantoju visus tos vārdus, kurus minējāt, man būtu jānodarbojas ar kaut ko ļoti šaubīgu.

-    Es necenšos izdarīt priekšlaicīgus secinājumus.

-    Kas tad es esmu? Mafijnieks? Slepenais aģents? Jums nebūs bail atrasties ar mani divatā?

-    Kas teica, ka esmu viena pati? Vai tiešām jūs domājat, ka es pildītu šādu uzdevumu bez palīdzības?

-    Tikai nesakiet, ka esat kopā ar tiem diviem zeļļiem, kas nupat beidz dzert kafiju vagona otrā galā, - Bjūkenans bilda. - Viņi jau aiziet, turklāt uz pretējo pusi. Stipri šaubos, vai esat ar kādu kopā.

-    Lai arī kas būtu mans pavadonis, viņš neliks sevi manīt.

-    Nu protams.

-    Manuprāt, cilvēks, kas jums sekotu, arī censtos nerādīties

acīs.

-    Kāpēc kādam vajadzētu man sekot? - Bjūkenans piepeši iedomājās, vai viņam patiešām neseko. - Katrā ziņā tas ir visdīvainākais… Labi, lai paliek. Esmu izsalcis un nojaušu, ka jūs mierā neliksieties. Iesim un paēdīsim.

Viņš atvēra restorānvagona durvis. Riteņu klaudzoņa pret sliedēm kļuva skaļāka.

-    Bet esmu spiests jūs brīdināt.

-    Par ko? - Sieviete izslējās.

-    Ar mani nav viegli.

-    Kāda sagadīšanās! - Viņa sekoja.

5

Izlikdamies nemanām sievietes šaubu pilno skatienu, kad viņš atslēdza kupejas durvis, Bjūkenans atlocīja mazo, pie sienas piestiprināto galdiņu un nostiprināja. Pēc tam nolika papīra turzas uz galda, izvēlējās sviestmaizes ar rostbifu, jo nevarēja zināt, kas gaidīšanas laikā ielikts sviestmaizēs ar cāļgaļas salātiem, un noskrūvēja korķus divām alus pudelēm.

Visu šo laiku viņa palika stāvam kājās. Šaurajā kupejā sievietes tuvums bija ļoti jūtams.

Bjūkenans pasniedza viņai alus pudeli, nokoda kumosu no sviestmaizes un apsēdās galda vienā pusē.

-   Jūs esat iedomājusies, ka zināt manu vārdu. Klausoties jūs, var secināt, ka īstenībā tie ir vairāki. Un kā sauc jūs?

Sieviete nosēdās pretī un pieglauda ar roku atrisušu sarkanu matu šķipsnu. Sievietes lūpas bija tādā pašā krāsā.

-    Hollija Makoja.

-    Un jūs gribat teikt, ka esat reportiere?

Bjūkenans iedzēra alu, pamanīja, ka viešņa savējam nepieskaras, un nosprieda, vai tikai viņa necer, ka, izdzēris visas četras pudeles, viņš domās mazāk, ko saka.

-    Kādā avīzē?

-     "Washington Post".

-    Esmu diezgan daudz lasījis šo avīzi, taču šaubos, vai esmu redzējis zem kāda raksta tādu uzvārdu.

-    Es strādāju tur nesen.

-   Ak tā.

-    Tas būs mans nozīmīgākais materiāls.

-Ak tā.

-    Šajā avīzē. Pirms tam es strādāju Losandželosā.

-   Ak tā. - Bjūkenans norija kumosu. Rostbifs nebija slikts. Mazliet pasauss, taču garšu izlīdzināja majonēze ar salātiem. Viņš iedzēra alu. - Šķiet, jūs teicāt, ka esat izsalkusi, bet nu neko neēdat. - Sievietei paņemot mazliet cāļgaļas salātu, viņš turpināja: - Par ko tad jūs intervēsiet? Ja ņem vērā vārdus, kuri it kā būtu manējie… Es jau teicu, ka esmu Pīters Langs.

Bjūkenans attapās, ka pieļāvis kļūdu. Uz sievietes uzrunu restorānvagonā viņš bija reaģējis, nosaucot tās personas vārdu, kuras tēlošanai tajā brīdī koncentrējās. Identitātes bija sajaukušās. Viņam nebija Pītera Langa personas dokumentu. Kļūdu vajadzēja labot.

-    Man jāizdara maza atzīšanās, - viņš sacīja. - Es samelojos. Jūs teicāt, ka liksiet mani mierā, ja neatminēsiet pareizo vārdu. Kad nosaucāt manu īsto vārdu, cerēdams, ka aiziesiet, es nolēmu uzdoties par citu cilvēku.

-    Es nekur neaizgāju.

-Tikpat labi es varēju teikt arī patiesību. - Viņš nolika alus pudeli uz galda, izvilka kabatas portfeli un parādīja vadītāja apliecību. - Es esmu Brendans Bjūkenans. Iesaukts par Brenu. Labu laiku neviens gan nav saucis mani par Brenu. No kurienes jūs to uzzinājāt?

-    Jūs esat armijas cilvēks.

-     Pareizi. Es jautāju vēlreiz - kā jūs to uzzinājāt? Tas gan jums nebūtu jāzina, bet esmu Speciālo uzdevumu vienības kapteinis. Mana bāzes nometne ir Brega forts. Patlaban izmantoju atvaļinājumu un dodos uz Ņūorleānu. Agrāk neesmu tur bijis. Un kas no tā? Vai jūs specializējaties rakstos par armiju? Vai tā ir?

Viņai paceļot galvu, atklājās elegants kakls.

-    Tā varētu teikt.

-   Ja jau jums tas zināms, kāpēc nepasakāt visu līdz galam? -

Bjūkenans jautāja. - Vai man ilgi vajadzēs gaidīt? Jūs vēl neesat pateikusi, kādā veidā uzzinājāt, kā mani sauc. Un ko tas viss nozīmē?

-    Jūs mani smīdināt. Ja vēlaties, varu minēt dažus šifrētos nosaukumus, - viņa sacīja.

-    Šifrētos nosaukumus? No visa… - Bjūkenans izmisis atmeta ar roku.

-Ja tie jums»ķaut ko nozīmē, tad pasakiet. Simt sešdesmitā operatīvā grupa. "Jūras putas". Izlūkošanas atbalsta grupa. "Dzeltenais auglis". /

Kungs Dievs, nodomāja Bjūkenans, cenzdamies neizrādīt nemieru, kas viņu pārņēma.

-    Nekad šos vārdus nav gadījies dzirdēt.

-    Nez kāpēc es tam neticu.

-    Padomājiet, cienītā…

-    Jūtieties brīvi un izgaršojiet sviestmaizes, - viņa teica. - Man šis tas stāstāms.

6

Operācija "Ērgļa nags". 1980. gada 24. aprīlī ASV armijas pretteroristu vienība ar nosaukumu "Delta" tiek sūtīta uz Irānu glābt piecdesmit divus amerikāņus, kuri 1979. gada novembrī saņemti par ķīlniekiem un tiek turēti Teherānā. Astoņiem helikopteriem, trim MC-130 desantlidmašīnām un trim EC-130 degvielas uzpildes lidmašīnām tiek ieplānota nolaišanās attālā apvidū ar šifrētu nosaukumu "Tuksnesis-1". Pēc degvielas uzpildes helikopteri lido tālāk uz nolaišanās vietu netālu no Teherānas. Simt astoņdesmit cilvēku lielajai triecienvienībai nakts aizsegā jāieiet pilsētā un jāsapulcējas mērķa zonā.

Jau pašā sākumā uzdevuma izpildi apgrūtina dažādi sarež- ģljumi. Ceļā no aviācijas bāzes kuģa "Nimitz", kas atrodas Per- sijas līcī, vienam helikopteram rodas tehniskas dabas traucējumi, un tam nākas griezties atpakaļ. Drīz vēl vienam helikopteram sabojājas navigācijas sistēma, un ari tam vajag atgriezties. "Tuk- snesī-1" hidrauliskās sistēmas defekta dēļ vairs nevar izmantot nākamo helikopteru. Uzdevuma izpildei vajadzīgi vismaz seši helikopteri, tāpēc no operācijas "Ērgļa nags" nākas atteikties. Triecien- grupai dodoties atpakaļ, viens no palikušajiem helikopteriem ar propelleru trāpa EC-130 degvielas uzpildes lidmašīnai. Eksplozijā iet bojā astoņi ASV karavīri un smagus apdegumus gūst vēl pieci karavīri. Uguns dēļ nav iespējams paņemt līdzi upuru līķus. Nākas pamest arī slepenus dokumentus un iekārtas.

Pentagons bija pārskaities un jutās pazemots, tāpēc nolēma izdibināt, kas īsti noticis. Bija skaidrs, ka neveiksmē nav vainojami tikai tehniski defekti. Pēc rūpīgas izmeklēšanas atklājās, ka dažādas ASV armijas daļas ļoti centušās iesaistīties glābšanas operācijā, tā ka šie centieni kļuva bīstami pretēji. Efektivitātes un sagatavotības trūkums, nepietiekama apmācība, nepiemērots transports, nepilnīga un nedroša informācija - sarakstu varēja turpināt bezgalīgi. Reizē ar to kļuva skaidrs, ka Savienotajām Valstīm nepieciešama efektīva militāra pretterorisma vienība, kas spēj darboties patstāvīgi, bez citu militāras vai civilas palīdzības. "Deltai", kuras uzdevums bija glābt ķīlniekus, tika piešķirta pastāvīga mācību bāze norobežotā Brega forta daļā Ziemeļkarolīnā. Līdzīga karaspēka vienība, 6. speciālā jūras desanta apakšvienība, atradās Litlkrikas jūras kara bāzē Virdžīnijā. Tika izveidota īpaša speciālo operāciju apvienotā pavēlniecība, kuras uzdevums bija pārraudzīt visas ASV armijas netradicionālās vienības. Operāciju koordinēšanai armijā tika izveidota Speciālo operāciju daļa.

7

Kamēr sieviete runāja, Bjūkenans iztukšoja vienu alus pudeli un attaisīja nākamo. Saņurcījis sviestmaižu ietinamo papīru, viņš ielika to turzā un apspieda žāvas.

-   Jūsu stāstījums vairāk izklausās pēc vēstures stundas. Neaizmirstiet, ka esmu norīkots Brega fortā un par neveiksmīgo ķīlnieku glābšanas operāciju un "Deltas" vienības izveidošanu visu zinu. /

-    Nešaubos, ka jūs zināt krietni vairāk, - Hollija Makoja sacīja. - Bet būs labāk, ja spersim soli pa solītim.

Bjūkenans paraustīja plecus. Zvalstīgā vilciena riteņiem klaudzot, viņš pamāja ar roku, lai viņa turpina.

-    Viena no galvenajām problēmām, kuru vajadzēja atrisināt Speciālo operāciju daļai, bija transporta jautājums, - stāstīja Hollija. - Lai nokļūtu Irānā, "Deltai" bija vajadzīgs pārāk ilgs laiks. Uzdevuma izpildei lidmašīnas, kā izrādījās, nebija piemērotas. Vajadzēja informēt pārāk daudzas armijas instances, kad un kurp "Delta" dosies. Bija skaidri redzams, ka nepieciešama zināma racionalizācija. "Deltai" vajadzēja sasniegt mērķi maksimāli ātri, slepeni, turklāt ar vispiemērotākajiem transporta līdzekļiem. Šī iemesla dēļ tika izveidota simt sešdesmitā operatīvā grupa un "Jūras putas".

Bjūkenanam atkal vajadzēja visiem spēkiem valdīties, lai neizrādītu, cik nemierīgu viņu dara šo nosaukumu pieminēšana. Vēdera muskuļiem saspringstot, viņš tēloja, ka nožāvājas vēlreiz.

-Atvainojiet! Es negribēju radīt iespaidu, ka jūs garlaikojat mani. Stāstiet tālāk un iztukšojiet savu alu.

Hollija atkal atmeta atpakaļ kārtējo atrisušo sarkano matu šķipsnu, veltīja Bjūkenanam aizkaitinātu skatienu un turpināja:

-    Simt sešdesmitā operatīvā grupa bija slepena armijas vienība, kas nodrošināja ar aviāciju "Deltu", īpašo uzdevumu karaspēku un reindžerus [1] . grupas rīcībā tika nodotas "Chinook" kravas, kā arī dažādi vieglie un bruņu helikopteri. Vienība "Jūras putas" neparādījās nekādos reģistros un, iegādājusies lidmašīnas ar civilo starpnieku palīdzību, slepeni tās pārveidoja, apgādāja ar īpašām ierīcēm - klusinātājiem, infrasarkanajiem radariem, raķešu palaišanas iekārtām un tamlīdzīgi - un izmantoja maza mēroga slepenām misijām. CIP apgādāja "Jūras putas" ar civilajiem starpniekiem, un "Jūras putas" savukārt palīdzēja citai civilai iestādei - Narkotiku apkarošanas birojam. Manuprāt, te arī meklējams visu nelaimju sākums. Civilistu un militāristu sadarbībā, kas tika slēpta no Pentagona un Kongresa.

Bjūkenans vēlreiz iedzēra alu no pudeles un ieskatījās pulkstenī.

-   Tuvojas pusnakts. Ja jūsu stāstam ir kāds noteikts nolūks, tad dariet to zināmu, iekams neesmu aizmidzis.

-    Manuprāt, par to nav īpaši jāuztraucas, - Hollija sacīja. - Katrā ziņā jūsu interese ir daudz lielāka, nekā jūs izrādāt.

-    Ja man ir kāda interese, tad pārjums. Bet man labāk patīk, ja draudzene nav tik runīga.

-    Pievērsiet uzmanību, - Hollija sacīja. - Speciālo operāciju daļai nākamo problēmu radīja izlūkošanas ziņu trūkums. Kad septiņdesmit devītajā gadā Irānā tika gāzts šahs, CIP zaudēja šajā zemē savas iespējas. Irānas ķīlnieku krīzes laikā pārvalde nespēja nodrošināt kaut cik drošu informāciju par ķīlnieku turēšanas vietu un apsardzi. "Delta" katrā ziņā nevarēja iztikt bez sīkām ziņām par situāciju, ar kādu nāksies sastapties. Bija vajadzīgi izlūkošanas dati ar militāru nozīmi. Šim nolūkam tika izveidota IAG. Izlūkošanas atbalsta grupa.

Bjūkenans juta, ka muskuļi atkal saspringst. Kungs Dievs, viņš nodomāja. No kurienes šī sieviete smēlusies informāciju?

-    IAG bija yēl viena slepena armijas apakšvienība, - sacīja Hollija. - Tās uzdevums bija kritiskā situācijā sūtīt uz ārzemēm civilā pārģērbtus karavīrus, piemēram, ja teroristi iebruktu lidostā. Tā ne tikai precizēja iespējamos "Deltas" mērķus un ieguva izlūk- ziņas, bet nepieciešamības gadījumā sniedza arī taktisku atbalstu. Tas bija kas jauns. Operatīva armijas vienība civilā aizsegā, kas nodrošina informāciju, kādu parastos apstākļos nodrošināja CIP. De- santvienlba spiegu lomā. IAG bija tik netradicionāla un slepena apakšvienība, ka par to nezināja pat vairums Pentagona augstāko amatpersonu. Teorētiski šī vienība nepastāvēja.

Bjūkenans atkorķēja trešo alus pudeli. Viņš gatavojās drīz aizvērt acis, tāpēc notēloja, ka alkohols uzdzen miegu.

-    Klausieties uzmanīgi, - Hollija atkārtoja.

-    Es jau klausos, klausos.

-    Turpmākais jums patiks. Speciālo operāciju daļa atklāja, ka radusies problēma. Šīs vienības vajadzēja paturēt noslēpumā - arī no Pentagona, kam nekad nebija patikuši netradicionāli paņēmieni. Šim nolūkam tika izveidota grupa slepenības nodrošināšanai, kas pati bija slepena. Tās šifrētais nosaukums - "Dzeltenais auglis". Tā centās radīt iespaidu, ka darbojas civilā jomā, taču īstenībā gādāja par "Jūras putu", IAG un vairāku citu slepenu militāru apakšvienību drošību. "Dzeltenā augļa" pienākumos bija rūpēties par slepenības nodrošināšanu.

Hollija vēroja Bjūkenanu un gaidīja viņa reakciju.

Bjūkenans nolika uz galda alus pudeli un sataisīja tik gudru seju, cik nu mācēja.

-    Aizraujoši.

-    Tik vien jums ir ko teikt?

-   Ja tas, ko man stāstāt, - noteica Bjūkenans, - nav izfantazēts, tad tās grupas darbība katrā ziņā izrādījusies veiksmīga. Par tās veiksmi spriežu pēc tā, ka nekad neko par "Dzelteno augli" neesmu dzirdējis. Vai izlūkošanas atbalsta grupu. Vai "Jūras putām". Vai simt sešdesmito operatīvo grupu.

-    Ziniet, es iedomājos, ka pirmo reizi jūs sakāt patiesību.

-    Tātad, jūsuprāt, esmu melojis?

-    Šajā gadījumā varbūt ne. Minētās apakšvienības bija katra par sevi. Vienas grupas cilvēki bieži nezināja par citām grupām. Jāsaka, IAG pati bija sadalīta. Daļa tajā ietilpstošo darbinieku nezināja, ar ko strādā kopā. Galu galā par "Jūras putām" un "Dzelteno augli" kļuva zināms, un šīs vienības tika likvidētas. Tās vairs nepastāv. Vismaz ne ar tādiem nosaukumiem. Es zinu, ka "Jūras putas" vēlāk tika pārveidotas un šodien darbojas ar nosaukumu "Kvazāru talants".

-    Bet ja jau tās vairs nepastāv…

-   Tikai dažas, - bilda Hollija. - Pārējās dara to pašu, ko līdz šim. Pēdējā laikā izveidotas jaunas grupas, vēl slepenākas, vēl vairāk sadalītas, vēl pretenciozākas, piemēram, "Viskijs un zelteris".

8

-   Viskijs un…? - Bjūkenanam pār muguru noskrēja aukstas tirpas.

-   Tas ir vēl vienas slepenas militāras apakšvienības nosaukums, - paskaidroja Hollija. - Tā sadarbojas ar Narkotiku apkarošanas biroju un CIP, cenzdamās iefiltrēties Dienvidamerikas narkotiku tirdzniecības tīklā un sagraut to no iekšienes. Bet, tā kā citu valstu valdības nav sankcionējušas civilā tērptu amerikāņu karavīru klātbūtni savā teritorijā, ja šie karavīri turklāt ir bruņoti un ar izdomātiem vārdiem, tad šīs operācijas ir lielā mērā nelikumīgas.

-    Vai nu jūsu fantāzija ir neizsme|ama, vai arī jūsu informācijas avots ir psihiatriskā slimnīca, - Bjūkenans sacīja, - bet uz mani nekas no tā neattiecas. Man par to nav ne jausmas, un es nezinu, kāpēc…

-   Jūs strādājāt IAG, taču pirms sešiem mēnešiem tikāt pārcelts uz "Viskiju un zelteri".

Bjūkenans aizturēja elpu.

-   Jūs esat viens no daudzajiem Speciālās operāciju daļas karavīriem, kas veic slepenus uzdevumus - staigā civiltērpā, ir apbruņots un ar viltotiem dokumentiem īstenībā jūs darbojaties ārvalstīs kā bruņota NAB un CIP daļa.

Bjūkenans lēni izslējās.

-   Patiešām, man tas ir līdz kaklam. Viss, ko jūs stāstāt… par ko apsūdzat mani… ir vienas vienīgas nejēdzības. Ja jūs to stāstītu kādam citam, teiksim, kādam muļķim, politiķim, viņš patiešām varētu noticēt. Tad es būtu mēslos līdz acīm un dabūtu skaidroties līdz savas karjeras beigām. Un tas notiktu tikai jūsu sasodītās fantāzijas dēļ.

-   Vai ari tās ir fantāzijas? - Hollija iebāza roku fotosomā un izņēma Kankunas policijas zīmēto Bjūkenana portretu, kā arī dažas fotogrāfijas, kuras Lielais Bobs Beilijs bija rādījis Fortloder- deilā. - Diez vai te kaut kas būtu safantazēts.

Lūkojoties policijas attēlā un fotogrāfijās, uz kurām viņš bija redzams Frankfurtes lidostā k6pā ar Beiliju izkāpjam no lidmašīnas, kā ari Garsona Vudfīlda sabiedrībā pie Meridas cietuma, Bjūkenans sajuta dūrienu sirdī. Vairāki attēli, kuros viņš bija uzņemts netālu no 66. piestātnes Fortloderdeilā sarunājamies laivā ar Beiliju, nebija redzēti. Pēdējais uzņēmums bija izdarīts no krasta (Bjūkenans atcerējās, ka bija pagriezies un ieraudzījis Holliju nolaižam lejā fotoaparātu) tādā rakursā, lai fonā būtu redzams uzraksts ar Fortloderdeilas vārdu.

Dievs sodi, nodomāja Bjūkenans, šīm fotogrāfijām vajadzēja būt iznīcinātām. Kas pēc manas aizbraukšanas Fortloderdeilā noticis? Vai novērošanas grupa ar savu darbu nav tikusi galā?

-   Jā? - viņš jautāja, cenzdamies neizrādīt nemieru. - Kā lai to saprot?

-    Jūs patiešām esat apbrīnojams.

-Ko?

-   Jūs sēžat ar tik stingu seju, it kā… Lai cik nopietni būtu pierādījumi, jūs esat gatavs noliegt visu, - Hollija sacīja.

-    Te redzamais neko nepierāda. Par ko jūs runājat?

-   Padomājiet labi. Jūs te esat nofotografēts kā trīs dažādi cilvēki.

-   Tur redzami trīs man mazliet līdzīgi cilvēki, un, lai ar ko viņi nodarbojas, nekādā ziņā tas neizskatās nekas slepens.

-    Džims Krofords. Eds Poters. Viktors Grants.

-   Hjūvijs, Dēvijs un Luijs. Kērlijs, Larijs un Mo. Es nezinu, par ko jūs runājat. Un, runājot par jautājumiem, uz kuriem jūs esat ļoti nadzīga, bet ne tik nadzīga uz atbildēšanu, - es jautāju vēlreiz: "No kurienes jūs uzzinājāt, kā mani sauc? Kā jūs varējāt zināt, ka esmu karavīrs? Un, sasodīts, kā jūs varējāt zināt, ka braukšu šajā vilcienā?"

Hollija papurināja galvu.

-    Tās ir konfidenciālas ziņas.

-     Un visas tās blēņas, kuras gribat saistīt ar manu vārdu? Pārbaudīt, ka esat par mani kļūdainās domās, ir ļoti viegli. Tas izdarāms pavisam vienkārši. Un ļoti viegli. Jūs zināt, ka mani sauc Bjūkenans. Lai pierādītu, ka neko neslēpju, es pat parādīju vadītāja apliecību. Jūs zināt, ka mana apmešanās vieta ir Brega forts. Pārbaudiet to, un jūs uzzināsiet, ka esmu kapteinis, kas nodarbojas ar kaujas apmācību. Tas arī viss. Vairāk nekā. Nekā tumsā un noslēpumā tīta. Nekā no dunča un apmetņa bruņinieka.

-    Es pārbaudīju, - Hollija sacīja. - Savā ziņā jums ir taisnība, jo uzzināju vienīgi to, ko nupat stāstījāt. Pārjums ir milzum daudz papīru. Taču savos mītiskajos mācību uzdevumos jūs ceļojat apkārt tik bieži, ka nebija iespējams atrast nevienu cilvēku, kas kaut reizi būtu jūs saticis.

-    Jūs neesat jautājusi īstajiem cilvēkiem. ,

-   Kam tad? Sakiet - kam lai es jautāju? Tikai nez vai tam būtu kāda jēga. Pats par sevi saprotams, ka ikviens, kura vārdu jūs minētu, būtu iejaukts šajā sazvērestībā.

-    Cienītā, vai jūs saprotat, pēc kā tas izklausās? Droši vien tūlīt jūs paziņosiet, ka esmu saistīts ar abu Kenediju noslepkavošanu, nemaz nerunājot par Mārtiņu Luteru Kingu.

-    Nekļūstiet augstprātīgs!

-    Varbūt esmu vienkārši noskaities.

-Vai arī par tādu izliekaties. Mani neatstāj sajūta, ka viscaur jūs esat miglā tīts un arī tad tikai spoguļattēls. Slānis uz slāņa. Jūsu vārds. Personas dokumenti. Kāda man var būt pārliecība, ka Bjūkenans nav kārtējais pseidonīms?

-    Dieva dēļ…

-   Parunāsim par "Deltu". Tā ir slepena vienība, bet par to visi zina. Tā ne tuvu nav tik nomaskēta un rēgaina kā IAG vai "Viskijs un zelteris". "Deltas" vīri dzīvo nevis bāzē, bet parastos dzīvokļos. Viņi brauc ar parastām mašīnām kā visi civilisti. No rīta piecēlušies, viņi kā visi pilsoņi dodas uz darbu, un vienīgā atšķirība ir tā, ka viņi mācās izlauzt ceļu nolaupītā lidmašīnā un glābt ķīlniekus. Viņi staigā civilā apģērbā. Viņiem ir civilistu dokumenti. Viltoti dokumenti. Viņiem ir sveši vārdi un biogrāfijas. Neviens tuvumā dzīvojošais nezina, kas viņi ir. Ja jau "Deltas" vīri nomas- kējušies tik pamatīgi, tad cik pamatīgi jābūt nomaskētiem vīriem no daudz slepenākām apakšvienībām, tādām kā IAG vai "Viskijs un zelteris"?

-    Vai nu vienādi, vai otrādi, Hollij. Jūs sacījāt, ka gribat zināt patiesību, taču izskatās, ka negribat ticēt nevienam manam vārdam. Un ja nu es pateiktu, ka esmu "Viskija un zeltera" vienībā, jūs droši vien apgalvotu, ka meloju, jo īstenībā skaitos kur citur.

-    Jūs esat ļoti manīgs. Patiešām. Varu izteikt apbrīnu.

-    Iedomāsimies, ka jums ir taisnība, - Bjūkenans turpināja. - Vai tādā gadījumā nebūtu muļķīgi uzskatīt mani par spiegu? Un ja nu es justos apdraudēts? Es varētu mēģināt jūs apklusināt.

-   Es par to šaubos, - Hollija sacīja. - Nezinot, vai iespējams to izdarīt tā, ka ne gailis pakaļ nedzied, nez vai jūs to darīsiet. Esmu padomājusi par drošību.

-   Jūs esat ārkārtīgi pašpārliecināta. - Bjūkenans pamasēja sāpošo pieri. - Vai tiešām jūs domājāt, ka, ieraudzījis fotogrāfijas, es zaudēšu paškontroli un atzīšos? Pat ja tā notiktu, vēlāk es tikpat visu noliegtu. Mani vārdi pret jūsējiem… Ja vien…

Bjūkenans pastiepa roku pēc fotosomas.

-    Kas tad nu? - viņa vaicāja.

Bjūkenans novilka somu no sievietes pleca. Viņa mēģināja pretoties, taču Bjūkenans ar kreiso roku saturēja viņas roku, bet ar labo atvēra somu. Somā atradās mazītiņš magnetofons. Tinoties lentei, tas tikko dzirdami dūca, dega sarkana signālspuldzīte.

-   Neko teikt, - viņš sacīja. - Izrādās, es uzstājos slēptās kameras priekšā. Tikai šoreiz slēpts ir magnetofons. Fui! Mānīties nav smuki.

-    Pareizi. Es mācos nojums.

Bjūkenans izvilka magnetofonu un ieraudzīja sīku vadiņu, kas veda uz somas ārpusi pie aizdarei piestiprināta mikrofona.

-     Kā jūs to darāt? Ierakstam izmantojat sevišķi mazu ātrumu, lai nevajadzētu raizēties par kasetes aplikšanu otrādi? Un vajadzības gadījumā jebkurā brīdi jūs varētu notēlot, ka jāiet uz labierīcībām?

-    Neviens nevar liegt censties. Bjūkenans izslēdza magnetofonu.

-    Nekāda labuma no tā nebija. Es jau teicu, ka man ar jūsu fantāzijām nav nekādas saistības. Ierakstā ir tikai viens vienīgs mans noliegums.

Hollija paraustīja plecus, jau mazāk pašpārliecināta.

-    Un izbeigsim šīs spēlītes. - Bjūkenans piegāja viņai tuvāk. - Izģērbieties!

Reportiere strauji paskatījās uz augšu. -Ko?

-    Izģērbieties, ja negribat, lai es jūs izģērbju.

-    Jūs jokojat!

-Cienītā, kad ielaižaties vilcienā ar vīriešiem, nav jābrīnās, ka viņi vēlas ko vairāk nekā vienīgi papļāpāt. Ģērbieties nost! - Bjūkenans uzsita ar dūri pa galdu.

-    Nenāciet klāt!

Ārpusē kāds sāka sist ar dūri pa durvīm.

-    Iespaidīgi, - noteica Bjūkenans. - Pat ātrāk, nekā gaidīju. Hollijas sejā vienlaikus atspoguļojās bailes, atvieglojums un

apmulsums.

-    Ko jūs…? Ātrāk nekā…?

Bjūkenans atvēra durvis. Gara auguma vīrietis, apmēram trīsdesmit gadu vecs, ar stūrainu žokli, platiem pleciem, bijušā futbolista tips, gatavojās triekties ar plecu pret durvīm. Pēkšņi durvīs parādoties Bjūkenanam, viņš samirkšķināja acis.

-    Un kas jūs būtu? - Bjūkenans apvaicājās. - Vai vīrs? Pārliecinādamies, vai ar Holliju nekas nav noticis, drūmais

vīrietis garām Bjūkenanam paskatījās uz Holliju.

-    Varbūt draugs? Pastāstiet, - Bjūkenans sacīja. - Nezinu, kā vēl jūs saukt.

-    Ieinteresēts cilvēks.

-    Vai nevēlaties mums piebiedroties? - Bjūkenans pavēra durvis plašāk un ar rokas mājienu aicināja ienākt. - Nav jēgas stāvēt gaitenī un traucēt kaimiņus. Ceru, ka manā šaurajā kupejā vietas pietiks visiem.

Saviebis raupjo seju aizdomu pilnā grimasē, vīrietis lēnām iegāja kupejā.

Bjūkenans sajuta sev piespiežamies ienācēja platos plecus un aizvēra durvis.

-    Labi, ka esat tikai viens, citādi te drīz aptrūktos skābekļa.

-    Nedzeniet lētus jokus, - sacīja vīrs. - Izģērbties? Lai viņa izģērbjas? Kas ar to bija domāts?

-    Uzaicināt jūs, - Bjūkenans sacīja.

Lielais vīrs pavēra muti.

-   Tas magnetofons bija pārāk viegli atrodams, - sacīja Bjūkenans, pagriezdamies pret Holliju. - Man ienāca prātā, ka bija paredzēts, lai es to atrastu. Pēc tam es droši varētu runāt un vēlāk visu arī noliegt, jo esam viens pret vienu, tikai es nezinātu, ka saruna tiek noraidīta partnerim blakuskupejā. Atrast mikrofonu varēja, izģērbjot jūs kailu. Šī ideja man iepatikās, un redz, kas no tā iznāca. - Viņš pagriezās pret vīru. - Jūs esat klāt kā nagla.

-    Jūs… - Hollija sāka lādēties.

-    Saprotiet, man nav nekā kopēja ar visādiem slepeniem aģentiem, un tas, ko teicu, nebija mānīšanās. Tas gan nenozīmē, ka esmu idiots, - Bjūkenans piebilda. - Vai būs vēl kādi jautājumi? Ir vēls, esmu noguris un gribu mazliet atpūsties.

-    Jūs…

-    Jā, varbūt esmu arī tas, - Bjūkenans atteica.

-    Iesim, Hollij, - sacīja viņas partneris.

Bjūkenans ar grūtībām paspraucās vīrietim garām un atvēra durvis.

-   Paldies par alu un sviestmaizēm. Jūs patiešām protat izpatikt vīriešiem.

Hollija samiedza acis.

-    Es palieku.

-    Domā, ko dari! - viņu uzrunāja kompanjons.

-    Es to zinu, - viņa atbildēja.

-   Tas kļūst interesanti, - Bjūkenans sacīja. - Bet, ja runājam nopietni, es patiešām esmu noguris.

-    Arī es nejokoju, sacīdama, ka palieku.

-    Brīnišķīgi, - atteica Bjūkenans. - Esmu gatavs to paciest, ja vien varu pārliecināt jūs, ka esmu teicis patiesību. Varēsiet klausīties, vai pa miegam nepasaku kaut ko kompromitējošu.

-    Hollij, padomā labi, - ierunājās kompanjons.

-    Nekas ar mani nenotiks, Ted.

-    Jā, Ted, - iebilda Bjūkenans. - Nekas ar viņu nenotiks. Apsolu viņu neizģērbt. Arlabunakti, Ted! - Bjūkenans izvadīja vīrieti pa durvīm. - Paturi uztvērēju ieslēgtu. Ceru, ka mana krākšana netraucēs tevi gulēt.

No kupejas pa labi zvalstīgajā ejā parādījās sirma sieviete naktstērpā, sakārtoja brilles un cieši visus nopētīja.

-    Atvainojiet, ja pamodinājām, kundze, - ierunājās Bjūkenans, ar skatienu pavadījis Tedu līdz pēdējai kupejai pa labi. Pamājis viņam un vecajai sievietei ar roku, Bjūkenans atgriezās kupejā un aizvēra durvis. Tās aizslēdzis, viņš nopētīja Holliju.

-    Kur jums patīk labāk, augšā vai apakšā.

-    Nesāciet maldīgi domāt par manas palikšanas iemeslu. Ar Tedu patiešām ļoti jārēķinās. Ja viņam liksies, ka man draud briesmas…

-    Plaukti.

-Kas?

-    Es runāju par guļamplauktiem. - Bjūkenans nolaida uz leju augšējo guļasvietu un sāka uzklāt apakšējo. - Patiešām nezinu, ko ar savu rīcību gribat panākt. Ieteicu uzmest monētu un izlozēt, kas pirmais izmantos vannasistabu.

-Ak!

-    Un, ja neesat paķērusi līdzi zobu suku, varat lietot manējo.

-    Ko jūs domājat…

-      Kā vēlaties. - Bjūkenans atslēdza durvis un atvēra. -Arlabunakti, Hollij!

-    Arlabunakti!

9

"No kurienes viņa uzzinājusi manu īsto vārdu ? Kā viņa zina tik daudzus manus pseidonīmus? Kā viņa varēja zināt, kur mani meklēt? Es to jautāju viņai vairākas reizes."

Bjūkenans stāvēja telefona kabīnē uz Loijolas avēnijas netālu no Ņūorleānas dzelzceļa stacijas. Oktobra debesis virs trokšņainās ielas tinās zilā dūmakā. Laiks - silts un mitrs. Bet Bjūkenanu interesēja vienīgi vārdi, kūpi skanēja klausulē, un vai viņu ne- izseko.

-    Mēs noskaidrosim, - zemā balsī atbildēja sakaru virsnieks. - Dariet, ko bijāt nodomājis. Savus plānus nemainiet. Mēs vēl sazināsimies. Bet, ja atgadās vēl kaut kas, nekavējoties zvaniet! Neaizmirstiet, ka fotogrāfijas, kas, pēc viņas vārdiem, ir viņas rīcībā, neko nenozīmē.

-     Šo fotogrāfiju viņai vispār nedrīkstēja būt. Kas noticis Fortloderdeilā pēc manas nozušanas? - pieprasīja Bjūkenans. - Bija ieplānots minēto problēmu nokārtot.

-    Mēs nospriedām, ka sieviete gluži vienkārši nolīgta palīgā. Nevienam nenāca ne prātā, ka viņa varētu būt reportiere. Un, kad viņa vairs neparādījās, šķita, ka nav pamata uztraukumam.

-    Zināms, ka šajā lietā iejaukts arī Beilijs.

-   Nē, - balss stingri atteica. - Viņš ne. Nomierinieties un izbaudiet atvaļinājumu. Šobrīd tā sieviete neko nespēj pierādīt.

-    Pasakiet pulkvedim, ka viņš bija redzams vienā no fotogrāfijām, kas ir sievietes rīcībā.

-    Neraizējieties, katrā ziņā tas tiks pateikts. Ja mums radīsies vajadzība uzņemt ar jums kontaktu, šovakar no sešiem līdz astoņiem centieties būt viesnīcā savā numurā. Pēc tam pārbaudiet tikšanās vietas, par kurām vienojāmies pirms jūsu aizbraukšanas.

Bjūkenans satraukts nolika klausuli, paņēma ceļasomu, atvēra kabīnes durvis un izgāja uz ielas.

Tuvējā parkā parādījās aiz kokiem paslēpusies sarkanmate ar pavadoni.

Ak kungs, nodomāja Bjūkenans.

Viņš pagājās abiem pretī.

-    Vai jums vēl nav apnicis? Jūs taču negribat samaitāt man atvaļinājumu, pastāvīgi sekojot pa pēdām.

Kā izskatījās, Hollija Makoja nebija apmierināta, ka pamanīta.

-    Kam jūs zvanījāt? Vai ziņojāt savai priekšniecībai, ka esat atmaskots?

-    Zvanīju senam draugam, kas pārcēlies te dzīvot. Bet tā nav jūsu darīšana.

-    Pierādiet to! Apmeklēsim šo draugu.

-    Viņa draudzene izteicās, ka viņš aizbraucis uz Hjūstonu, uz tirgotāju apspriedi.

-    Cik izdevīgi! Kā viņu sauc?

-    Cienītā, es jau tā esmu vīlies, ka nevaru ar viņu satikties, un jūs neko…

-    Hollija. Lūdzu, sauciet mani par Holliju! Gandrīz visu nakti pavadījuši kopā, mēs varētu uzrunāt viens otru arī vārdā.

Bjūkenans pievērsās viņas pavadonim.

-    Nez vai maksa, kādu saņemat, ir pietiekama. Vai no pastāvīgās klausīšanās, ko viņa runā, jums nerodas vēlēšanās maukt kaklā cilpu un pielikt visam punktu?

Bjūkenans soļoja uz netālā pasta pusi.

-    Brendan! - Hollija uzsauca.

Bjūkenans nereaģēja.

-    Bren! - viņa sauca.

Bjūkenans gāja tālāk.

-    Ei! - viņa neatlaidās. - Kurā viesnīcā tu esi apmeties?

Tik sen neviens nebija saucis Bjūkenanu vārdā, ka viņš nesaistīja šo uzsaucienu ar sevi un tikai pēc brīža tas nonāca līdz apziņai. Viņš pagriezās.

-    Sasodīts, kāpēc man jāatvieglo jums dzīve? Meklējiet pati!

Pretī pastam no taksometra izkāpa cilvēks. Bjūkenans iesēdās mašīnā un nosauca adresi. Automašīnai iekļaujoties transporta plūsmā, aiz muguras vēl noskanēja Hollijas: - Ei!

10

Brendans. Brens. Vārdiem atbalsojoties apziņā, Bjūkenans atskārta, cik milzīgi sen nav iedomājies sevi kā sevi pašu.

Šoreiz gan situācija bija citāda. Nekad viņš nebija iekļuvis tik sarežģītos apstākļos, kad jādzīvo divās identitātēs vienlaikus. Brendans Bjūkenans un Pīters Langs. Tā nebija šizofrēniska vienas identitātes nomaiņa ar citu. Tām abām vajadzēja klāties daudzos slāņos vienai virs otras un pastāvēt paralēli. Reizē, bet katrai par sevi. Un vienlaikus saskanīgi.

Noskaidrot Ņūorleānas brauciena mērķi, uzzināt, kāpēc Huana sūtījusi pastkarti un kādas viņai gadījušās nepatikšanas, varēja, vienīgi rekonstruējot Pīteru Langu. Galu galā palīdzēt viņai bija solījies Pīters Langs. Huanu iemīlējis bija Pīters Langs. Bjūkenans juta lielu vēlēšanos būt Pīters Langs un nekādā ziņā nebūt pats.

Taču Hollija Makoja nevajāja Pīteru Langu. Pīters Langs nebija strādājis izlūkošanas atbalsta grupā. Šobrīd viņš neskaitījās "Viskija un zeltera" sastāvā. Ak jā, Pīters Langs bija darbojies slepenā Speciālo operāciju daļā. Tā patiešām bija. Bet ne šajā konkrētajā gadījumā. "Washington Post" neinteresējās par Pīteru Langu. Taču tas neattiecās uz Brendanu Bjūkenanu, un tieši Brenda- nam Bjūkenanam nācās mānīt un atvairīt Holliju Makoju.

Tātad Pīteram Langam jātēlo Bjūkenans Brendans. Bet Brendanam Bjūkenanam… Uzturoties Ņūorleānā, vajadzēja kaut ko darīt. Nevarēja visu laiku sēdēt viesnīcas istabā un izrādīt, ka Hollijas dēļ viņš nervozē. Tas nozīmē, ka viņam jābūt Pīteram Langam, jāapmeklē vietas, par kurām viņš bija jūsmojis, dzīvojot te pirms sešiem gadiem.

Pīters Langs būtu apmeties pazīstamajā franču kvartālā, taču Brendans Bjūkenans teorētiski nekad nebija dzīvojis Ņūorleānā. Viņš nevarēja zināt slepenas labas vietiņas. Viņš izvēlētos vieglāk dabūjamu un mazāk savdabīgu pirmās šķiras viesnīcu, kas varētu atrasties netālu no franču kvartāla, tirdzniecības centra pie upes un citām centra atrakcijām. Augstā un mirdzošā viesnīcas "Crowne Plaza " ēka šķita ideāla. Jau iepriekš rezervējis istabu uz

Brendana Bjūkenana vārda, tagad viņš reģistrējās viesnīcā, aizslēdza durvis un izņēma no somas Viktora Granta pasi un pistoli. Nevarēja zināt, vai istabu kāds pārmeklēs. Pasei atradās vieta vieglajā, pelēkajā sporta žaketē. Pistoli viņš paslēpa zem žaketes aiz jostas mugurpusē. Par izskatu viņš daudz neraizējās.

Pāris minūšu pēc ieiešanas numurā viņš to pameta un nogāja pa kāpnēm līdz vestibilam. Pārliecinājies, ka Hollija Makoja nav redzama, viņš atstāja viesnīcu un iekāpa taksometrā, kura vadītājam bija piekodinājis uzgaidīt.

-    Uz kurieni tagad, ser? - skanīgā balsī jautāja pavecs vīrs ar sirmiem matiem.

-    Meteirijas kapsēta.

-    Vai kāds nomiris, ser?

-    Cilvēki mirst kā mušas.

-    Tā gan nav taisnība, ser.

Virsnieks, kuru Bjūkenans bija sazvanījis, bija licis no sešiem līdz astoņiem atrasties numurā, ja būtu kas paziņojams. Līdz sešiem vēl bija trīs stundas, un Bjūkenans negribēja tupēt uz vietas. Turklāt viņš gribēja darīt to pašu, ko Pīters Langs. Mašīnai izbraucot uz 90. ātrgaitas ceļa un iekļaujoties transporta plūsmā uz Meteirijas pusi, viņš atzvēlās sēdeklī un izlikās apbrīnojam pilsētu.

1873. gadā izveidotās milzu kapsētas vietā pirms pilsoņu kara bija atradies hipodroms. Līdzīgi daudzām vecās Ņūorleānas kapsētām, tajā atradās neskaitāmas mūrētu kapu rindas. Katrs kaps bija četros stāvos un simts pēdu garš. Tajā atradās nišas, kuras pēc zārka ievietošanas tika aizmūrētas. Apvidus līdzenuma un Misisipi tuvuma dēļ zeme bija mitra, tāpēc pagājušajā gadsimtā mirušos pilsētniekus sāka apglabāt virs zemes. Vēlāk gan tika ierīkota moderna drenāžas sistēma. Bet tradīcija bija ieviesta, un mirušos bieži vien vēl apglabāja virs zemes.

Pīters Langs bieži bija gājis uz šo kapsētu, jo tā no visām vecajām kapsētām viņam bija patikusi visvairāk. Redzamais šo apmeklējumu iemesls bija ilgas pēc gotiskas gaisotnes un interese par vēsturi. Patiesais iemesls bija milzum daudz visādu stūrīšu un spraugu, kurās varēja atstāt slepenus ziņojumus (toreizējais Bjū- kenana-Langa pārraugs bija apveltīts ar drūma humora izjūtu). Dažos gadījumos šifrētais ziņojums tika nodots nejauša kontakta brīdī, jo pa kapsētu staigāja tik daudz apmeklētāju un bērinieku, ka prasmīgu ziņojuma nodošanu neviens nepamanītu.

Šoreiz Bjūkenanu-Langu uz šejieni bija atveduši citi motīvi. Langam kapsēta saistījās ar atmiņām par Huanu. Viņa bieži bija pavadījusi "vīru" šajos gājienos, un galu galā viņa ne mazāk ieinteresējās par vecajiem apbedījumiem. Ar īpašu pacilātību viņš atcerējās Huanas prieku, kad viņa pirmo reizi ieraudzīja Džosijas Ārling- tonas miniatūro mauzoleju. Džosija bija pilsētā kādreiz ievērojama dāma un likusi uzbūvēt savas mūža mājas no simboliska sarkana akmens, izrotājot ar granīta lukturiem. Tuvojoties mauzolejam, Bjūkenans-Langs gandrfz vai izdzirdēja Huanas smieklus. Dūmaka debesīs bija izzudusi. Tagad tās bija dzidri zilas ar kveldējošu sauli vidū. Kā pretstats drūpošajai, drūmajai kapsētai neparasti skaidri viņam blakus parādījās Huanas smaidošais tēls ar atpakaļ atmestu galvu un roku viņam uz pleca. Gribējās apskaut Huanu.

Šovakar viņš to izdarīs.

Tev nevajadzēja ļaut viņai aiziet. Tava dzīve tagad būtu pavisam citāda.

Es neļaušu aiziet tev otrreiz. Es nezināju, cik ļoti esi man nepieciešama.

Pirms sešiem gadiem es teicu tev patiesību. Es mīlu tevi.

Vai arī - tevi mīl Pīters Langs.

Tad uzvirmoja doma, bet kā ar Bjūkenanu-Langu?

Un kā ar Bjūkenanu?

Galvā nerimtīgi dunēja. Viņš masēja deniņus, taču sāpes neatstājās.

11

Seši pēcpusdienā.

Paklausīdams norādījumiem, viņš bija atgriezies viesnīcas istabā un nu gaidīja, vai priekšniecība nevēlēsies uzņemt kontaktus. Ienāca prātā doma pasūtīt ko ēdamu, taču ēstgriba bija zudusi. Varētu paskatīties televīzijā CNN, taču ari tas neinteresēja. Huana. Viņš dzīvoja paredzamās tikšanās gaidās, atsaukdams atmiņā pēdējo kopīgo vakaru pirms sešiem gadiem un nožēlodams garām palaisto izdevību.

Sēdēdams piepeši viņš pamanīja, ka istabā iestājusies tumsa. Viņš bija atstājis aizkarus neaizvilktus, lai varētu papriecāties par saulrietu. Šķita, ka debesis vēl pirms mirkļa bija koši sarkanas. Gan debesis, gan istabu strauji bija pārņēmusi tumsa. Apjucis un apmulsis viņš ieskatījās pulksteņa spīdīgajā ciparnīcā.

Deviņi un sešpadsmit minūtes?

Nē, tas nevarēja būt. Tumsa noteikti izspēlējusi kādu joku. Viņš slikti saskatījis ciparus. Viņš pastiepa roku līdz galdam, ieslēdza lampu, ieskatījās pulkstenī un satraukts konstatēja, ka pulkstenis patiešām rāda deviņi sešpadsmit minūtes un viņš nav pat apzinājies, ka aizritējušas trīs stundas un sešpadsmit minūtes.

Mīļais Dievs, Bjūkenans nodomāja. Triju dienu laikā jau trešā reize. Nē, es alojos, ceturtā. Ak kungs! Vai es tik ļoti iegrimstu sevī, ka izslēdzu visu, kas ir ap mani?

Viņš piecēlās, aizgāja uz vannasistabu, bet pēc tam mēģināja kustēties soļodams. Ejot gar rakstāmgaldu pie skapja, acīs iedūrās sarkana, niecīga mirguļojoša signālspuldzīte.

Es neesmu dzirdējis, ka zvana telefons.

Noraizējies, ka sakaru virsnieks varbūt mēģinājis nodot steidzamas instrukcijas, viņš ātri pacēla klausuli un nospieda nulles taustiņu.

Pēc trim signāliem atsaucās sieviete.

-    Viesnīcas operatore.

Viņš centās runāt mierīgi.

-    Te 1214. numurs. Telefona aparātam mirgo signāls.

-Acumirkli, ser. Tūlīt… Jā.

Bjūkenanam sirds iepukstējās straujāk.

Operatore paziņoja:

-   Piecos četrdesmit piecās Hollija Makoja atstājusi tādu ziņu: "Esam apmetušies tepat viesnīcā. Kā būtu, ja mēs vēlāk satiktos?" Ja vēlaties, ser, varu piezvanīt uz Makojas numuru.

- Paldies, nē. Tas nav nepieciešams.

Bjūkenans nolika klausuli.

Viņš, bija apjucis. Vispirms viņš izjuta atvieglojumu, ka nav palaista garām steidzama priekšniecības ziņa. Ne mazāku atvieglojumu sniedza fakts, ka ziņa bija reģistrēta piecos un četrdesmit piecās minūtēs. Tātad pirms atgriešanās numurā. Tātad pirms tam, kad viņš apsēdās un kad trīs stundas pagaisa kā nebijušas. Vismaz viņš nebija atslēdzies tik pamatīgi, lai nedzirdētu zvanām telefonu.

Vienlaikus uzradās nemiers, ka Hollijai Makojai izdevies izsekot viņu līdz viesnīcai. Nemiferu viesa ne tikai reportieres kaitinošā neatlaidība un neatslābstošā uzmācība. Tas bija tikai papildus. Kā reportierei izdevies viņu atrast? Vai viņa patiešām ir tik apņēmīga, lai apzvanītu vismaz simts viesnīcas pilsētā un jautātu par…

Numuru vajadzēja rezervēt ar svešu vārdu.

Jā, bet tieši svešo vārdu dēļ tu esi iekļuvis šajās nepatikšanās. Uzzinot, ka esi pierakstījies viesnīcā ar citu vārdu, Holliju Makoju pārņemtu vēl lielākas aizdomas. Turklāt, reģistrējoties ar svešu, priekšniecības nesankcionētu vārdu, tai rastos kaudze jautājumu, ko es šeit īsti daru. Bija paredzēts, ka tu atpūtīsies un priecāsies, nevis nodarbosies ar kādu uzdevumu.

Bet tieši tā viņš darīs, un līdz tikšanās brīdim vairs nebija ilgi jāgaida. Ap vienpadsmitiem vajadzēja būt pie kafejnīcas "Cafe clu Monde". Pirms sešiem gadiem viņš kopā ar Huanu bija tur ieradies šajā laikā.

Šonakt. Pārliecinājies, ka pelēkā sporta žakete nosedz mugurpusē aiz jostas aizbāzto pistoli, viņš atvēra durvis, pārlaida skatienu gaitenim, aizslēdza istabu un strauji devās lejup pa kāpnēm.

12

Šī nakts dīvaini atgādināja nakti pirms sešiem gadiem. Atstājot viesnīcu, Bjūkenans bija ievērojis, ka maigajā vakara gaisā jaušams lietus un no Misisipi puses pūš tīkams vējš. Tāpat kā kādreiz.

Pārliecinājies, ka Hollija Makoja nekur nav redzama, viņš nesteidzīgi, lai nesaistītu uzmanību, sāka iet pa Čoupitoulas ielu. Atklājās vēl kāda nepatīkama paralēle starp šo nakti un nakti pirms sešiem gadiem. Bija Visu Svēto dienas priekšvakars un daudzi gājēji ģērbušies kā maskarādē - tādos pašos tērpos kā pirms sešiem gadiem. Vispopulārākais bija skelets: melns, cieši pieguļošs triko, uz kura ar fosforescējošu krāsu uzzīmēti kauli, bet galvaskausu aizstāja balta sejas maska. Tik daudzu līdzīgu cilvēku ielenkumā nebija iespējams noteikt, vai kāds neseko. Ja Hollija Makoja gribēja noslēpt savus spilgtos sarkanos matus, vajadzēja vienīgi uzlikt uz sejas masku. Radās iespaids, ka šobrīd tieši viņš krīt acīs, jo ir viens no retajiem bez maskas.

Ceļā uz franču kvartālu, pārejot Kanāla ielai, jau varēja sadzirdēt mūziku - vājus, skaidrākus un drīz jau skaļus džeza ritmus un kaucienus. Pirms neilga laika avīzē viņš bija lasījis, ka Ņūorleānā izdots rīkojums, kas aizliedz trokšņot. Šķita, ka šonakt neviens neliekas par to zinis. Orķestri ielās centās pārspēt tos, kas spēlēja bāros. Franču kvartāla ļaužu pilnajās, šaurajās ieliņās skanēja diksilends, blūzs un cita dažādu stilu mūzika, maskās tērpušies līksmotāji, svinēdami veļu nakti, dejoja, dziedāja un dzēra. … no manis aizgāji prom, kad svētie…

Bjūkenans mēģināja iejukt pūlī. Pēc nepilnas stundas vajadzēja būt kafejnīcā "Cafē du Monde", un viņš gribēja būt drošs, ka tikšanos ar Huanu neviens nenovēros.

Ejot pa Benvila ielu, tad pa Karaļa ielu, pēc tam pa Konti ielu uz Burbona ielu, biezā cilvēku drūzma sāka apgrūtināt. Tā neļāva pārvietoties tik ātri, cik vajadzēja, un liedza iespēju nemanāmi ienirt kādā pagalmā vai sānielā. Kad viņš mēģināja kaut kur nozust, ik reizi priekšā nez no kurienes uzradās kāda cilvēku grupiņa, tāpēc ikviens, kas vēlējās viņam sekot, it īpaši, ja bija svētku tērpā, varēja to izdarīt bez grūtībām. No ielas tirgotāja viņš nopirka velna masku, taču tūlīt konstatēja, ka tā pārlieku ierobežo redzamību, jo viņš sāka uzdurties cilvēkiem un jutās pavisam neaizsargāts un nedrošs. Viņš noņēma masku, ieskatījās pulkstenī un nobrīnījās, atklājis, cik daudz laika prasījusi šāda koncentrēšanās. Bija gandrīz vienpadsmit. Viņam vajadzēja jau atrasties pie tikšanās vietas.

Nu jau drīz, Bjūkenans nodomāja. Jau drīz viņš apskaus Huanu. Jau drīz noskaidrosies, kāpēc viņš bijis vajadzīgs. Viņš palīdzēs Huanai. Viņš parādīs, cik ļoti Huanu mīl. Viņš izlabos pirms sešiem gadiem pieļauto kļūdu.

Kas pieļāva šo kļūdu?

Orleānas avēnija veda gar ēnaino Svētā Antonija dārzu. Tālāk pa Pirātu aleju viņš nonāca līdz Džeksona skvēram. Slēgtā un tukšā parka tumsā milzīgā Endrū Džeksona statuja zirgā rēgojās kā spoks. Ejot pa kājceliņu gar skvēra kalto metāla žogu, beidzot viņš nonāca Dekatūra ielā, apstājās ēnā blakus laukumiņam un nopētīja ceļojuma galamērķi.

Tur tā bija, pavisam neiederīga pārējā franču kvartāla drūzmā un troksnī. Arī viņš te šķita neiederīgs un neaizsargāts. Pāris reižu viņš pameta skatienu atpakaļ un secināja, ka ir viens.

Un tomēr draudu sajūta neizzuda. Bjūkenans vēlreiz nopētīja galamērķi. Kā no jauna atgriezdamies pasaulē, viņš izgāja redzamā vietā, šķērsoja Dekatūra ielu un tuvojās "Cafedu Monde".

Kafejnīca atradās lielā betona ēkā ar tikai tai raksturīgām augstām un platām arkām, kas celtnei piedeva brīvdabas restorāna izskatu. Ja lītu lietus, apmeklētājus varēja pasargāt, nolaižot lejā zaļ- balti svītrotus audeklus, bet citādi - un šī nakts nebija izņēmums - apmeklētājus no ielas šķīra tikai dzelzs margas, kas sniedzās līdz viduklim. Šonakt, tāpat kā pirms sešiem gadiem, restorānā bija jūtami vairāk cilvēku nekā parasti. Bija brīvdiena, Visu Svēto dienas priekšvakars. Apmeklētāji, lielākā daļa karnevāla tērpos, stāvēja rindā uz ietves un gaidīja savu kārtu, kad tiks ielaisti kafejnīcā.

Iedomājies, ka drūzmas dēļ Huana varētu gaidīt ārpusē, Bjūkenans sasprindzināja redzi. Ja viņš atrastu Huanu, viņi divatā varētu doties prom no šī trokšņa un drūzmas. Viņš mīļi apliktu Huanai roku ap vidu, pacenstos sameklēt klusu vietu un uzklausīt, kāda nepieciešamība spiedusi sūtīt pastkarti, dodot viņam vēl vienu iespēju.

Huana. Bjūkenans skatījās abām acīm. Viņš pārgāja uz citu vietu, lai varētu pārredzēt labāk iekšieni. Viņš nopētīja apmeklētājus, kuri stāvēja rindā.

Bet ja viņa uzlikusi masku, Bjūkenans nodomāja. Ja viņu māc tik lielas bailes, ka nevēlas parādīties bez maskas? Tādā gadījumā viņš nevarēs Huanu pazīt. Viņa var arī tūlīt nepienākt klāt, jo pirms sevis atklāšanas gribēs nopētīt katru cilvēku tuvumā.

Huana. Kāda garantija, ka pēc sešiem gadiem viņa būs pazīstama pat bez maskas? Aizritējuši seši gadi. Viņai varbūt ir izauguši gari mati. Varbūt viņa…

Un kāds ir viņš pats? Vai šajos gados viņš nav mainījis izskatu tāpat kā identitātes? Vai mati ir tajā pašā krāsā? Vai svars tas pats? Un kā ar ūsām? Viņš nespēja atcerēties, vai Pīters Langs nēsāja ūsas. Vai…

Huana. Apņēmības pilns viņu atrast, Bjūkenans garām gaidošajiem apmeklētājiem iespraucās restorānā. Viņai vajadzēja šeit būt. Pastkarte neko citu nevarēja nozīmēt. Huana bija gribējusi viņu satikt. Viņai vajadzīga palīdzība.

-    Čomiņ, nelien bez rindas! - kāds ierunājās.

-    Ser, ejiet uz rindas beigām, - ieteica viesmīlis.

-    Saprotiet, man šeit jāsatiek kāds cilvēks un…

-    Lūdzu, ser, rindas kārtībā.

Huana. Viņš kāpās atpakaļ. Vērojot apmeklētāju drūzmu restorānā, galvassāpes pastiprinājās. Ārpusē uz ietves viņš saberzēja pieri. Garām traucās cilvēki maskās, un viņš pagriezās, mēģinādams to vidū ieraudzīt Huanu.

Piepeši sānos ietriecās nazis. Ass. Auksts. Tas apsvilināja kā uguns. Trieciens lika zaudēt līdzsvaru. Lika ievaidēties. Ieraudzījis izšļācamies karstas, miklas asinis, kāds iekliedzās. Cilvēki rāvās prom. Virsū uzgrūdās kāds vīrietis. Cenšoties apturēt asiņu plūsmu, viņš paslīdēja. Šķita, ka dzelzs metāla margas skrien virsū.

"Nē!" viņš domās iekliedzās. "Tikai ne galvu! Nekādā ziņā vēlreiz galvu! Es nedrīkstu sasist…"

astota dala

1

Meksika, Kuemavaka.

Eskorta pavadītais melnais limuzīns brauca pa Insurgentu avēniju - ātrgaitas maģistrāli. Blīvajā transporta plūsmā, kas nedēļas nogalē traucās ārā no galvaspilsētas dienvidu virzienā, karavānai nācās ievērot nepatīkami mērenu ātrumu. Pēc trīsdesmit septiņām jūdzēm eskorta pavadītais limuzīns sasniedza Kuerna- vaku, vispopulārāko un vienlaikus vissmalkāko atpūtas vietu. Nebija grūti saprast, kāpēc ik nedēļas nogali uz šejieni brauca tie, kam piederēja nauda un vara. Kuernavakā, kas bija atradusi patvērumu mežiem aizaugušā ielejā, valdīja plašums, miers, tīkami laika apstākļi. Tomēr galvenā pilsētas vērtība bija tīrais gaiss. Kādreiz te bija būvētas ne tikai acteku valdnieku, bet arī Kortesa pilis. Imperators Maksimiliāns īpaši bija iemīļojis Kuernavakas dārzus. Ietekmīgi galvaspilsētas viesi augstu vērtēja Kuernavakas lepnās viesnīcas un savrupnamus, kas atgādināja pilis.

Limuzīns pa klusās pilsētiņas cēlajām ielām piebrauca pie kāda savrupnama dižajiem dzelzs vārtiem. Aiz augstās akmens sienas apkārt zemes gabalam ēnu meta vareni koki. Šoferis formastērpā izkāpa no limuzīna, piegāja pie bruņotā vārtusarga, kas cauri režģiem skatījās uz viesi. Pēc īsas sarunas, kuras laikā šoferis uzrādīja dokumentu, sargs blakus vārtiem koka būdā pacēla klausuli un pārmija dažus vārdus ar kādu cilvēku savrupnamā. Vēl pēc mirkļa viņš atgriezās pie vārtiem, atvēra tos un ar rokas mājienu aicināja šoferi iebraukt. Eskortu, kas mēģināja sekot, sargs apstādināja ar paceltu kreiso roku. Vienlaikus parādījās otrs bruņots sargs, kas aizvēra un aizslēdza vārtus.

Limuzīns pa ēnainu, līkumotu piebraucamo ceļu garām kokiem, dārziem, strūklakām devās tālāk uz savrupnamu. Mašīnai apstājoties pretī akmens pakāpieniem pie ieejas, pavērās lielo du- bultdurvju viena puse un iznāca ūsains aristokrātiska izskata vīrietis. Vīrs cieņu īpašajam viesim izrādīja ar to, ka nesūtīja pretī sulaini. Vīru sauca Estevans Delgado, un uzvārds, kas nozīmēja "tievais", šobrīd viņam bija vēl piemērotāks nekā pirms nedēļas, kad viņš Akapulko tikās ar Nacionālā arheoloģijas un vēstures institūta direktoru. Delgado augums vairs nebija eleganti slaids, un viņa vaibsti bija pat slimīgi iekrituši. Ērgļa sejā bija iegūlies bālums, un, neapzinoties milzīgo stresu, kādā viņš dzīvoja, gandrīz varēja noticēt baumām, ka viņš ir nopietni slims.

Kad no mašīnas izkāpa gadus trīsdesmit piecus vecs, labi ģērbies gaišmatains amerikānis ar patīkamu seju, Delgado nogāja lejā pa pakāpieniem un piespieda sevi pasmaidīt. Varēja nodomāt, ka šis amerikānis izstaro labsirdību, taču Delgado neļāvās piekrāpties, jo smaidā, tas ir, retajos gadījumos, kad vīrietis smaidīja, trūka siltuma. Amerikāni sauca Raimonds, un Delgado bija redzējis viņu smaidām tikai vienu vienīgu reizi gaiļu cīņu laikā.

Raimonds šķita neievērojam Delgado, bet, domādams par drošību, vērtējoši nopētīja teritoriju, apgāja apkārt limuzīnam un atvēra otras puses durvis. No mašīnas izkāpa vecāks vīrietis ar biezām brillēm un kupliem, sirmiem matiem. Vīrietis tomēr bija jau astoņdesmit gadus vecs, bet, ja nenodotu sevišķi grumbainās rokas, viņam varētu dot tikai sešdesmit.

- Profesor Dramond, - nedabiski mundri ierunājās Delgado, - man nebija ne jausmas par gaidāmo vizīti. To zinot, jums par godu es būtu sarīkojis pieņemšanu.

Dramonds ar pārākuma sajūtu paspieda Delgado roku, cieši pavērās viņā, mirkli nogaidīja un atbildēja spāniski, vienā no septiņām valodām, kuras pārvaldīja.

-   Man vajadzēja iegriezties Mehiko darīšanās, un radās vēlēšanās pie reizes aprunāties ar jums par dažiem jautājumiem. Administrācija informēja, ka atrodaties šeit. Jūs varētu atlicināt stundu…

-    Protams! - Delgado veda Dramondu ar asistentu uz augšu pa pakāpieniem. - Jūtos pagodināts, ka redzu jūs savā mājā. - Kaut arī koki meta ēnu, Delgado juta, ka svīst. - Es likšu, lai kalpotāji tūlīt atnes kaut ko atspirdzinošu. Vai vēlaties rumu ar kolu? Varbūt…

-    Es nekad nelietoju alkoholu. Bet, ja vēlaties, sakiet, lai atnes jums.

-    Es vēlējos iedzert limonādi.

Viņi kopā iegāja krēslainajā namā un šķērsoja vēso, skanīgo marmora vestibilu. Plato, izliekto kāpņu augšgalā parādījās pusaudze meitene krāsainā kleitā, ar izbrīnu paskatījās uz viesiem un, atsaukdamās uz Delgado aso rokas mājienu, tūlīt nozuda. Gaiteņa galā Delgado ieveda abus viesus sarkankoka paneļiem apšūtā kabinetā ar ādas mēbelēm, medību trofejām un stikla skapjos ievietotām šautenēm un bisēm. Daudziem ieročiem bija antikvāra vērtība. Raimonda acīs beidzot uzplaiksnīja interese. Divi sulaiņi steidzīgi atnesa atspirdzinājumus un aizgāja.

Dramonds ar Raimondu limonādei pat nepieskārās.

Apsēdies Dramonds atslējās pret klubkrēsla muguru, iekārtojās valdonīgi taisni un izstiepa abas garās rokas uz krēsla malām. Balss skanēja pikti un skaļi, skatiens bija tiešs.

-    Manuprāt, jūsu palīgi to jau ir ziņojuši jums, taču jānoskaidro mūsu nostāja.

Delgado tēloja neizpratni.

-    Es runāju par sievieti, ministr. Šaubos, vai pārsteigšu jūs ar ziņu, ka viņa ir nozudusi.

-Ak jā! - Delgado sirds vai salēcās, taču viņš neko neizrādīja. - Jā, sieviete. Esmu saņēmis informāciju, kas liek domāt, ka vina ir nozudusi.

-Un?

Delgado centās runāt ar pārliecību.

-    Ko jūs domājat darīt?

-   Gan šobrīd, gan iepriekš es izmantoju visus līdzekļus, kas ir manā rīcībā, lai viņu atrastu. Sīki tiek pārbaudīta biogrāfija un visas vietas un personas, kur viņa varētu meklēt pajumti vai palīdzību.

-    Un divu nedēļu laikā nekādi panākumi nav gūti.

Dramonds atzinīgi pamāja ar galvu.

-    Jums ir lielisks informācijas avots.

-Jūs tomēr neatbildējāt uz jautājumu. Ko esat nodomājis darīt?

-Ar jums? Neko, - atbildēja Dramonds. - Mūsu vienošanās paliek spēkā.

-    Nesaprotu, kāpēc? Jūs neesat ievērojis vienošanās noteikumus. Jūs apgalvojāt, ka kontrolējat sievieti. Jūs īpaši uzsvērāt, ka viņas dēļ man problēmas neradīsies.

-   Tā arī bija.

-    Zināmu laiku. Bet pēc viņas nozušanas problēma atkal ir tā pati.

Dramondam samiedzās acis.

-    Es domāju citādi. Viņas nozušanai nav nekādas saistības ar jums.

-    Ja vien viņa nerunā.

-    Viņa to nedarīs, - Dramonds sacīja. - Ja viņa domātu runāt, tas jau būtu izdarīts. Tas ir saprotams, jo tikai tā viņa var glābt savu dzīvību. Viņa zina, ka par atmaksu tiks nogalināta. Principa pēc. Manuprāt, viņa klusē ne tikai aiz bailēm, bet ari tāpēc, ka liek mums saprast - viņa negatavojas mūs apdraudēt, ja liksim viņu mierā. Tas ir, viņa neapdraudēs jūs. Galu galā tā ir jūsu problēma. Mēģinādams kaut ko vērst par labu, es tikai izdaru jums pakalpojumu.

Delgado pulss dusmās sāka sist straujāk.

-    Tas nav pakalpojums, tas ir darījums.

-     Es nevēlos strīdēties par terminoloģijas niansēm. Es ierados pateikt, ka ceru turpināt iesāktos darbus, kaut arī sieviete ir nozudusi.

Mēģinādams neizrādīt nervozitāti, Delgado piecēlās.

-   Tas nebūs viegli. Nacionālā arheoloģijas un vēstures institūta direktors ir pārskaities, ka Jukatanas atradums ir jūsu kontrolē. Viņš cenšas panākt šī notikuma izmeklēšanu un tagad cenšas panākt valdības atbalstu.

-    Iebaidiet viņu, - noteica Dramonds.

-    Viņš ir apņēmības pilhs.

Tagad bija Dramonda kārta slieties kājās. Kaut arī augumā trausls, kabinetā galvenais šķita tieši viņš.

-    Man vajadzīgas tikai dažas nedēļas, jo esmu pārāk tuvu mērķim. Es nepieļaušu, ka mani apstādina.

-    Jūs varat piedzīvot arī neveiksmi.

-   Es nepazīstu neveiksmes, - Dramonds kļuva pikts. - Es esmu partneris, kas nekad neko nepiedod. Kaut arī sieviete ir pazudusi, ja es piedzīvošu neveiksmi jūsu dēļ, jums tas būs jānožēlo.

-    Kā jūs to panāksiet? Ja sieviete netiks atrasta, viņa neko nevar pateikt.

-    Viņa man bija vajadzīga vienīgi jūsu drošībai. Atmaskošanai pilnīgi pietiek ar to. - Dramonds uzsita knipi.

Raimonds reaģēja, atverot čemodāniņu un izvelkot no tā lielu aploksni ar videokaseti.

Dramonds pasniedza aploksni Delgado.

-   Tā, protams, ir kopija. Tā tika glabāta, ja rastos nepieciešamība sarunas turpināt. Esiet uzmanīgs! Nenolieciet vietā, kur tā var trāpīties acīs sievai vai meitai. Vai ari prezidentam. Nez vai būtu vēlams, ka viņi to redz. Politisks skandāls var apdraudēt prezidenta administrāciju, bet jūsu izredzēm kļūt par viņa pēcteci pār- vilks krustu pilnīgi droši.

Paņemot rokā videokaseti, Delgado juta, ka pār muguru sāk tecēt auksti sviedri.

Piepeši kāds strauji pavēra kabineta durvis. Delgado pagriezās un, ieraudzījis sievu, sastinga. Viņa sieva bija gudra, attapīga sieviete ar lielisku izglītību un labi zināja, ko nozīmē būt politiķa sievai, tāpēc vienmēr spēlēja šo lomu ideāli. Viņa pacieta Delgado biežās prombūtnes un zināja par vīra sānsoļiem. Kad vīram sabiedrības priekšā bija vajadzīgs simbolisks atbalsts, viņa vienmēr bija klāt. Par to nevajadzēja brīnīties, jo viņa bija augusi politiķa ģimenē un jau no jaunības apguvusi spēles noteikumus. Delgado sieva bija viņa labākā drauga, Meksikas prezidenta, māsa.

-   Atvaino, ka iztraucēju, dārgais. Nezināju, ka neesi viens. Kā klājas, mister Dramond? - viņa apjautājās nevainojamā angļu valodā. Dārgais apģērbs un rotaslietas sievietes neglītumu tikai izcēla.

-    Lieliski, - Dramonds spāniski atbildēja. - Un jums? Ceru, senjora, ka jūtaties labi.

-    Jā, man klājas labi. Vai nevēlaties palikt uz pusdienām?

-   Pateicos, bet es jau posos braukt projām. Vajadzēja pārrunāt ar jūsu vīru dažus jautājumus. Jālido uz Eiropu.

-   Jebkurā laikā uzņemsim jūs ar prieku, - viņa sacīja un, pie- bildusi: - Estevan, es būšu dārzā, - izgāja pa durvīm.

Uz brīdi iestājās neveikls klusums.

-    Padomājiet par to, - noteica Dramonds. - Neesiet muļķis un nesabojājiet visu, kas ar tādām pūlēm sasniegts. Neliedziet sev iespēju sasniegt ko vairāk. Apskatieties filmu, iznīciniet un rīkojieties, kā vienojāmies.

Delgado apvaldīja pēkšņi uzvirmojušās dusmas. Tu ieradies pie manis mājās. Tu atraidīji manu viesmīlību. Tu draudēji. Tu apdraudi manas attiecības ar sievu un meitu. Viņš tā sakoda zobus, ka iesāpējās žoklis. Gan pienāks brīdis, kad tev pār mani varas vairs nebūs.

Un tad es iznīcināšu tevi.

-   Pieminot Arheoloģijas un vēstures muzeja direktoru, - sacīja Dramonds, - un atgādinot, ka jāatņem viņam patika jaukties manā darbā atraduma vietā, bija domāta viņa likvidēšana. Es vēlos viņa vietā cilvēku, kam nav sveša kompromisa māksla, kas nesagādā nepatikšanas un māk novērtēt labvēlību.

2

Ņūorleānā.

Bjūkenans sāpēs sagrozījās.

-Apsveicu ar atgriešanos. Kā jūties?

Tikai pēc brīža viņš saprata sievietes jautājumu. Vajadzēja vēl brīdi, iekams viņš spēja atbildēt.

-    Sāp… •

-Tas ir saprotams, - sieviete iesmējās. Smieklos nebija jaušama zobgalība, tie vairāk pauda līdzjūtību. To skaņa bija maiga un zema.

Bjūkenanam patika šie smiekli.

Pagāja vēl brīdis, līdz migla acīs izklīda tik daudz, lai viņš apjēgtu, ka atrodas slimnīcas gultā. Grūti bija saprast, kas sāp vairāk - dunošā galva vai ugunīs degošais labais sāns. Galvu viscaur klāja apsēji. Arī sāns bija pārsiets un tādēļ šķita stīvs. Arī šuvju dēļ.

-    Tu mani pamatīgi uztrauci, - sacīja sieviete.

Mēģinādams ieraudzīt pār gultu pieliekušos slimnieku kopēju vai ilgoto Huanu, Bjūkenans koncentrēja skatienu. Sievietes izruna gan neizklausījās spāniska.

Ieraudzījis sarkanus matus un sapratis, ko tie nozīmē, viņš sagriezās vēl vairāk.

-Atpūties, - Hollija Makoja ierunājās. - Viss ir kārtībā. Drīz atkal būsi uz kājām.

Pie joda, viņš nodomāja. Nekas nav kārtībā. Nepavisam nav kārtībā, taču apmiglojusies apziņa nespēja saprast, cik lielā mērā.

-    Labi, - atskanēja vīrieša balss. - Redzu, ka jūs nākat pie sajēgas.

Ārsts. Ārsta baltais virsvalks kontrastēja ar melno ādu. Viņš ienāca telpā, pārbaudīja kontrollapu gultas kājgalī un noteica:

-   Naktsmaiņas māsiņām periodiski bija jūs jāmodina un jāpārbauda neiroloģiskie simptomi. Vai atceraties?

-Nē…

-    Vai mani atceraties?

-Nē…

-    Labi. Tas ir dabiski, jo naktī, kad jūs ieveda, manis šeit nebija. Tagad godīgi atbildiet uz jautājumiem. Kāda pirmā doma jums ienāk prātā? Vai sapratāt?

Bjūkenans palocīja galvu un saviebās no sāpēm, kādas radīja šī kustība.

-    Vai zināt, kāpēc te atrodaties?

-    Sadurts…

-    Vēl viena laba atbilde. Vai atceraties, kur?

-    Sānos…

Ārsts viegli pasmaidīja.

-    Nē. Es biju domājis negadījuma vietu.

-    Franču kvartāls … u Cafe du Monde".

-    Tieši tā. Jums uzbruka blakus restorānam uz ietves. Tiklīdz varēsiet runāt, policija gribēs jūs uzklausīt, kaut arī jūsu draudzene vajadzīgās ziņas jau sniegusi.

Hollija palocīja galvu.

Mana draudzene ?

Policija?

-    Ja negribat būt viens tik nelaimīgs, - turpināja ārsts, - tad varu teikt, ka pagājušajā naktī slimnīcā ieveda vairākus laupītāju upurus, turklāt dažiem nav tā veicies kā jums. Viņi ir kritiskā stāvoklī.

-    Laupītāji?…

-    Es devu policijai cilvēka aprakstu, kas to izdarīja, - Hollija paskaidroja. - Tikai nez vai no tā būs kāds labums. Pirāta tērps. Pagājušajā naktī daudzi bija uzlikuši maskas. - Hollija pacēla plastmasas krūzīti un ielika nolocīto salmiņu Bjūkenanam starp lūpām.

Ūdens bija tīkami vēss.

-    Jūs esat atvests uz Luiziānas Valsts universitātes medicīnas centru, - ārsts paskaidroja. - Jums uzliktas divdesmit šuves. Jums laimējies, jo neviens dzīvībai svarīgs orgāns nav skarts. Asmens nav gājis dziļumā, bet pāršķēlis audus.

Policija? Bjūkenans atcerējās. Ak kungs, man bija ierocis.

Un ja nu policija to atradusi? To noteikti varēja atrast. Un Viktora Granta viltotā pase? Policija gribēs noskaidrot…

-    Krītot jūs esat sasitis galvu, - ārsts sacīja, - un iedzīvojies smadzeņu satricinājumā.

Vel vienā?

-     Neizskatās, ka trauma būtu neiroloģiska. Tomēr nemitīgi jautājumi var nogurdināt… Cik pirkstu es rādu?

-    Trīs.

-    Cik jums ir gadu?

-    Trīsdesmit divi.

-    Kā jūs sauc?

-    Kāds ir jūsu vārds? - ārsts atkārtoja.

Bjūkenans koncentrējās.

No visiem jautājumiem…

Domā nu. Kam man šobrīd jābūt?

-    …Pīters Langs. - Viņš izelpoja.

-    Nē, nepareizi. No dokumentiem kabatas portfelī, ko laupītājam neizdevās pievākt, ir skaidrs, ka jūsu vārds ir…

-    …Brendans Bjūkenans.

-    Nu jau labāk, - atteica ārsts. - Krietni labāk. Noskaidrosim līdz galam. Kā īsti jūs sauc?

-    Brendans Bjūkenans…

-    Kāpēc jūs teicāt, ka esat Pīters Langs?

-    Tas ir mans draugs. Vajag viņam paziņot, kas ar mani noticis.

-    Makojas jaunkundze piezvanīs visiem, kam vajadzīgs. Vienu brīdi jūs sagādājāt man nopietnas raizes, jo likās, ka smadzeņu satricinājums ir daudz nopietnāks, nekā liecina datortomo- gramma.

Kur palicis kabatas portfelis? Policija noteikti mani pārmeklējusi. Tā atradusi pistoli.

Un arī pasi! Varbūt ārsts gaidīja, ka uzdošos par Viktoru Grantu?

Medicīnas māsa izmērīja asinsspiedienu.

-    Simt piecpadsmit un septiņdesmit pieci.

Ārsts atzinīgi palocīja galvu.

-    Mēģiniet atvērt acis labi plati, lai varu iespīdināt zīlītēs gaismu. Labi. Tagad ar skatienu sekojiet manai rokai. Pacietieties, tūlīt pārbaudīšu locītavas. Un nu pārvilkšu ar āmuriņu pa pēdas apakšu. Labi. Šķiet, ar refleksiem viss kārtībā. Plaušās nekā aizdomīga nav. Pulss spēcīgs un regulārs. Tas vieš ticību, ka viss beigsies labi. Mēģiniet atpūsties. Pēcpusdienā iegriezīšos atkal.

-   Es palikšu pie viņa. - Hollija pacienāja Bjūkenanu ar vēl vienu ūdens malku.

-Tikai, kamēr viņš guļ. Viņš nedrīkst daudz runāt. Nav arī vēlams, ka viņš daudz guļ. Vismaz tik ilgi ne, iekams nebūs pārliecības, ka briesmas vairs nedraud.

-    Sapratu. Es palikšu te tikai miera labā, - Hollija atbildēja.

-     Mīļas un maigas rokas neko ļaunu nevar nodarīt. - Ārsts jau spēra soli uz promiešanu, bet tad atskatījās. - Katrā ziņā par ievainojumu trūkumu jūs nevarat sūdzēties, mister Bjūkenan. No kā tas ievainojums plecā?

-   Ak…Tas…

-   Nelaimes gadījums uz ūdens, - Hollija paskaidroja. - Laivas dzenskrūve.

-   Labi, ka jums ir medicīniskā apdrošināšana, - promejot vēl piebilda ārsts.

3

Bjūkenans saspringti gaidīja, kad ārsts un māsiņa aizies, un tad lēni pagrieza galvu uz Hollijas pusi. Viņa valdzinoši pasmaidīja.

-    Vai gribi vēl ūdeni?

-    Kas īsti notiek?

-     Saproti, vēl maza meitene būdama, es nevarēju izšķilties, vai kļūt par medicīnas māsu vai reportieri. Nu esmu gan viena, gan otra.

Bjūkenans elpoja ar pūlēm, balss pārgāja čērkstošā čukstā.

-    Kas īsti noticis? Kā tas nākas…

-    Pietaupi spēkus. Vakar no viesnīcas es tev sekoju.

-    Kā tu varēji uzzināt, kur esmu apmeties?

-    Tās ir konfidenciālas ziņas. Paklausi ārstam un atpūties. Runāšu es. Nospriedu, ka gan jau tu viesnīcu atstāsi, tāpēc gaidīju ielas otrā pusē. Viesnīcai vēl ir dienesta izeja, bet citas durvis uz otru pusi nav. Es šaubījos, vai tu gribēsi saistīt darbinieku uzmanību, tāpēc iekārtojos pretī galvenajām durvīm. Ņem vērā, kopā ar mani bija arī Teds, tas vīrs no vilciena. Viņš novēroja viesnīcas otru pusi. Mēs uzturējām radiosakarus. Kad tu atstāji viesnīcu, es biju tikai viena no cilvēkiem maskās, citādi sarkanie mati tūlīt būtu nodevuši mani. Tu pat nepamanīji, ka es sekoju.

Bjūkenans nopūtās.

-    Vajadzēja nokrāsot.

-Ko?

-    Matus, ja tu seko cilvēkiem. Vajag mierīgāku toni.

-    Nemūžam. Man gan šķiet, ka savu matu krāsu tu esi mainījis pietiekami bieži.

Bjūkenans palika atbildi parādā.

Hollija pacienāja viņu ar vēl vienu malku ūdens.

-    Starp citu, vai es pareizi atbildēju uz ārsta jautājumu par ievainojumu plecā? Vai, būdams Viktors Grants, tieši tā tu neteici Meksikas policijai?

-    Nesaprotu, par ko tu runā.

-    Nu, bez šaubām.

Plakstiņi šķita kā svina pielieti.

Kur viņa smēlusies šo informāciju, Bjūkenans nodomāja.

-    Tā ir konfidenciāla, - viņa sacīja.

-Kas?

-   Tu jautāji, kur esmu smēlusies informāciju. Tā ir konfidenciāla.

Vai es patiešām prasīju to skaļi?

Ilgāk acis vaļā nebija noturamas.

4

Ārsts norādīja uz neapēsto sviestmaizi ar tunci.

-    Ēstgribas trūkums dara man raizes.

-   Slimnīcas ēdiens. Man nekad tas nav garšojis. - Varēja saost visus uz ratiņiem noliktos ēdienus.

-    Mister Lang…

-    Bjūkenans.

-   Pareizi, misters Bjūkenans. Es tikai gribēju lieku reizi par to pārliecināties. Ja gribat no šejienes izkļūt, tad centieties izkliedēt pat manas mazākās raizes par smadzeņu satricinājumu. Es jums ieteiktu apēst visu, kas paredzēts, un palūgt, lai māsiņa atnes papildporciju.

Bjūkenans saņēmās un pastiepa roku pēc sviestmaizes.

-    Ļauj, es palīdzēšu, - ierunājās Hollija.

-    Manuprāt, ārsts grib redzēt, vai varu paņemt to pats.

-   Jūs esat cilvēku pazinējs, - bilda ārsts. - Pēc ēšanas vajag atstāt gultu un mazliet pastaigāt. Teiksim, līdz vannasistabai. Es gribu pārliecināties, vai kājas un viss pārējais ir darba kārtībā.

-    Vai neviens vēl nav jūs nosaucis par vergu dzinēju?

Melnais vīrs savilka augšup uzacis.

-    Ja jau sākat dzīt jokus, tas liecina, ka veselība uzlabojas. Es iegriezīšos jūs pārbaudīt pēc lenča.

Tiklīdz ārsts aizgāja, Bjūkenans nolika sviestmaizi ar tunci malā. Viņš paskatījās uz Holliju.

-    Nezinu, vai tu vēlēsies to apēst manā vietā. Kaut kur izmet, lai izskatās, ka esmu to notiesājis.

-    Ja gribi tikt no šejienes ārā, esi vīrs un apēd pats. - Holli- jas smaragdzaļās acis nešpetni uzzibsnīja.

-    Kur tu dabūji tādu acu krāsu? Vai tās ir krāsainās kontaktlēcas?

-   Franču acu pilieni. Daudzas filmzvaigznes tādus lieto. Tie pilieni izceļ acu krāsu. Šo viltību es iemācījos, strādājot Losandže- losā. Ja gribēsi, ari tev tā var noderēt. Kad ir nepieciešamība mainīt izskatu, nav jāķēpājas ar tevis pieminētajām kontaktlēcām.

-    Kālab man būtu jāmaina izskats?

Hollijas balsī ieskanējās izmisums.

-    Tu neparko nepadosies.

-   Tapat kā tu. Kas vakar īsti notika? Tu nepateici visu līdz galam.

-    Cauri franču kvartālam es sekoju tev līdz "Cafe du Monde". Tas bija vienpadsmitos. Šķiet, tu kādu meklēji. Patiesību sakot, tu gandrīz vai acis izskatīji.

-   Es biju paredzējis tikties ar senu draugu. Un tikai tāpēc negribēju, lai tu seko, man bija apnikuši jautājumi.

-    Tagad iznāk uzklausīt vēl vairāk jautājumu.

-     "Cafģdu Monde".

-    Es atrados ielas pretējā pusē, tāpēc neredzēju īsti labi, kas notika. Tu iznāci no restorāna. Kad gāji garām ļaužu grupiņai maskās, izcēlās neliela grūstīšanās. Izskatījās, ka tā grupiņa iedzer. Viens, ģērbies kā pirāts, uzgrūdās tev virsū. Tu piepeši saķēri sānu un pagriezies. Kāda sieviete iekliedzās. Cilvēki tūlīt centās attālināties no notikuma vietas. Tev aizķērās kāja, tu klupi un atsities ar galvu pret dzelzs margām. Es skriešus devos pie tevis, bet tikai pēc tam, kad zellis pirāta tērpā iebāza dunci aiz jostas un nozuda pūli. Es paliku pie tevis un mēģināju apturēt asiņošanu, bet kāds restorāna viesmīlis izsauca ātro palīdzību.

-    Vai, redzot asinis, tev nekļuva nelabi?

-    Neko darīt. Ja tu nomirtu man uz rokām, es nevarētu pabeigt rakstu.

-    Bet es nodomāju, ka esmu tevi ieinteresējis kā cilvēks.

-    Kurš cilvēks?

-Ko?

-    Kurš cilvēks? Tu esi iemiesojies milzum daudzos.

Bjūkenans nolika sviestmaizes paliekas sānis.

-    Es vairs nevaru. Man pietrūkst prāta, lai pārliecinātu tevi,

ka…

-    Šajā ziņā tev taisnība. Mani pārliecināt nevar nekā. Pagājušā nakts manu pārliecību tikai nostiprināja. Vīrietim pirāta tērpā nenāca ne prātā tevi aplaupīt. Tas bija slepkavības mēģinājums. - Viņa apsēdas taisni. - Kāpēc viņš to darīja? Ko tu gribēji satikt? Kas…

-Hollij!

-… noticis? Vai…

-   Es pats gribu uzdot dažus jautājumus, - Bjūkenans pārtrauca Holliju. - Man līdzi bija dažas lietas. Ja policija būtu tās atradusi…

-    Protams, - ieminējās Hollija.

-    … tā būtu atdevusi tās atpakaļ vai…

-   Vēlējusies par tām sirsnīgi aprunāties. - Hollija atvēra ro- kassomu. - Vai tās tu pazaudēji?

Rokassomā atradās Bjūkenana deviņu milimetru pusautomātiskā pistole. Acis viņam samiedzās.

-    Tu to nepazaudēji, - Hollija paskaidroja. - Es to sataustīju, mēģinādama apturēt asiņošanu. Man izdevās nemanāmi to paņemt pirms policijas un ātrās palīdzības ierašanās.

-    Liela muiža. Es to nēsāju pašaizsardzībai.

-    Protams. Gluži ikdienišķa lieta, ejot uz tikšanos ar draugu. Nezinu, ko saka šī štata likumi par ieroču nēsāšanu, taču, manuprāt, vajadzīga atļauja. Bet, ja šis ir dienesta ierocis, tad nez vai tava vadība armijā būs iepriecināta, ka virsnieks atvaļinājuma laikā staigā apkārt bruņots.

-   Mūsdienās daudzi nēsā ieroci, - Bjūkenans atteica. - Šis aplaupīšanas mēģinājums pagājušajā naktī skaidri parāda, kāpēc tā notiek.

-    Slepkavības, nevis aplaupīšanas mēģinājums.

-Tas lieku reizi pierāda, ka man ir taisnība. Kāds nenormālais piedzeras, narkotiku iespaidā varbūt pat zaudē sajēgu. Viņš ir pirāta tērpā un piepeši iedomājas sevi par īstu pirātu. Tāpēc vajag kādu sadurt. Uz mata kā nošaut garāmbraucot. Šoreiz tā ir nodur- šana garāmejot.

-    Un tu domā, ka es noticēšu?

-   Man nav ne jausmas, kāpēc tiku sadurts. Mans pieņēmums nav sliktāks par jebkuru citu, - Bjūkenans sacīja.

-    Nez vai kruķi tam noticētu, ja būtu atraduši otru tavu pazudušo mantu.

Otru… Bjūkenanu piepeši pārņēma saltas bailes.

-    Es gaidīju, kad tu par to ieminēsies. - Pametusi mirkli uz durvīm, vai neviens neskatās, Hollija pabāza roku zem pistoles un izvilka pasi. - Ātrās palīdzības vīri bija spiesti novilkt tev žaketi, lai pārbaudītu ievainojumu. Un es izdarīju vienu labu darbiņu. Tevis dēļ. - Hollija atvēra pasi. - Viktors Grants. Akmandieniņ!

Bjūkenanam kājas kļuva aukstas.

-Tava fotogrāfija padevusies tā nekas. Tikai mati te mazliet īsāki. Mjā, ierocis un pase, kas neatbilst citiem personas dokumentiem kabatas portfelī, noteikti ieinteresētu policiju, - Hollija sacīja. - Vispirms policija nodomātu, ka tev ir darīšana ar narkotikām. Ja padomā par "Viskija un zeltera" slepenajām operācijām, tas nebūtu tālu no patiesības.

Bjūkenans pārstāja elpot.

-    Nu, ko teiksi? - Hollija atkal noslēpa pasi zem pistoles. -Tu vienmēr atrodi milzum daudz ticamu izskaidrojumu savai dīvainajai rīcībai. Ko sacīsi šoreiz?

Bjūkenans pavilka sendviču uz savu pusi.

-    Pēkšņi sagribējās ēst? Mēģini novilcināt laiku, gudrojot kārtējo skaidrojumu par viltoto pasi?

-    Hollij, es…

Bjūkenans paņēma dakšiņu.

-    Nekas neienāk prātā, vai ne? - viņa noprasīja.

Viņš nolika dakšiņu un nopūtās.

-Tu taču negribi, lai tevi iejauc šajā jezgā. Labāk padomā par sevi, klusiņām aizej un aizmirsti, ka jebkad esi redzējusi šo pasi.

-Tas nav iespējams. Es vienmēr esmu gribējusi saņemt Pu- licera prēmiju. Manuprāt, šis materiāls man to nodrošinās.

-    Klausies uzmanīgi! Uz brīdi iedomāsimies, ka tev ir taisnība. - Bjūkenans pacēla roku uz augšu. - Tā nav atzīšanās, gluži vienkārši iedomāsimies to. Cilvēki, pret kuriem tu gribi vērsties, neievēro nekādus tev zināmus noteikumus vai noteikumus, kādus tu spēj iedomāties. Tu dabūsi nevis Pulicera prēmiju, bet zārku.

-    Vai tas jāsaprot kā drauds?

-    Tas ir tikai hipotētisks, labvēlīgs brīdinājums.

-    Vai tiešām tu domā, ka neesmu parūpējusies par drošību? Materiāliem, kurus esmu savākusi, ir uztaisītas piecas kopijas, kas nodotas pieciem dažādiem cilvēkiem, kuriem uzticos.

-     Protams. Teiksim, advokātam. Redaktoram. Labākajai draudzenei.

-    Redzi nu, tu saproti.

-     Varu paredzēt, kas notiks, - Bjūkenans teica. - Labs nesankcionētas pārmeklēšanas speciālists atradīs, kur kas paslēpts. Pilnīgi iespējams, ka neviens pat īpaši nepūlēsies ar meklēšanu. Ja jau tavi savāktie materiāli būtu tik kolosāli, raksts sen būtu publicēts. Nekā cita tev nav kā vienīgi aizdomas. Tās iespējams noliegt. Bet, tiklīdz kāds jutīs, ka pētījums rada viņam draudus, šis cilvēks var nezināt vai pat neuztraukties par to, ka kopijas nodotas vēl kādam. Viņš itin vienkārši var nolemt, ka no tevis jāatbrīvojas.

-    Un kā ar tevi pašu? - Hollija jautāja.

-Tu jautā, vai arī es nedomāju no tevis atbrīvoties? Aplamības. Man ar to visu nav nekāda sakara. Es tikai devu padomu.

-    Nē. Ko tu saki par sevi? Vai tu nejūties apdraudēts?

-    Pie velna, kāpēc man vajadzētu…

-    Ja tava misija būtu sankcionēta, tu nebraukātu apkārt ar saviem dokumentiem un neņemtu līdzi pasi ar svešu vārdu. Tavai priekšniecībai tas nepatiktu. Pēc Meksikas un Floridas notikumiem tā nodomātu, ka esi kļuvis nekontrolējams. Katrā ziņā rastos jautājums, kādēļ tev vajadzīgs ierocis un pase, kas tev nedrīkstētu būt. Līdz ar to nejau es vienīgā sagādātu tev raizes. Sazinies ar priekšniecību, tev noteikti jābūt zināmam grafikam, kura neievērošana var to padarīt ļoti nervozu. Tev jāpadomā, vai nav laiks viņiem piezvanīt.

-   Ja jau esmu cilvēks, par kuru mani turi, vai tiešām es zvanīšu tavā klātbūtnē vai no telefona, kas nav drošs?

-    Būtu vēlams, lai tu kaut ko darītu. Priekšniecība kļūs nepacietīga. Un neaizmirsti - jo ilgāk no tevis nebūs ziņu, jo lielākas aizdomas tas radīs par tavām darbaspējām.

Bjūkenans juta spiedienu ausīs.

-    Redzu, ka ēstgriba jums uzlabojusies, - noteica ārsts, atgriezies palātā.

-    Jā, gandrīz visu apēdu.

-    Labi, vēl tikai jāpieveic deserts, mister Lang.

-    Bjūkenans.

-   Pēc tam aizstaigājiet uz vannasistabu. Un tad varbūt varēsim domāt par izrakstīšanu. /

5

Bjūkenans bija ģērbies sporta kurpēs, džinsos un zilā kreklā ar īsām piedurknēm, kuru Hollija pēc viņa lūguma bija nopirkusi, lai nomainītu asiņainās kurpes un apģērbu. Slimnieku kopēja bija likusi sēdēt ratiņos, kamēr cauri cilvēku pilnajam slimnīcas vestibilam viņš tiks izripināts no lifta līdz galvenajām durvīm, un Bjūkenans jutās kā lamatās.

-    Es teicu, ka varu paiet, - iebilda Bjūkenans.

-    Jūs varat paklupt, un tad par to būs atbildīga slimnīca. Ticis ārā pa durvīm, varēsiet darīt, kas ienāk prātā, bet pagaidām par jums atbildu es.

Izkļuvis spožajā saulē uz trokšņainās ielas, Bjūkenans bija spiests aizsegt acis ar roku, jo tajās sāpīgi iedūrās gaisma.

Slimnieku kopēja palīdzēja izkāpt no ratiņiem.

-    Jūs teicāt, ka tiksiet sagaidīts?

-   Jā, - Bjūkenans meloja. Zināmu laiku Hollija nebija redzēta, tāpēc nebija saprotams, kas ar viņu noticis. Citkārt Bjūkenans būtu jutis atvieglojumu, ka izsprucis no izjautāšanas, taču šobrīd viņš bija sanervozējies. Un uztraucies. Pistole un pase. Gan vienu, gan otru vajadzēja dabūt atpakaļ.

-    Es pasēdēšu tepat uz sola. Draugam kuru katru brīdi jāierodas.

-    Veiksmīgu dienu, mister Bjūkenan!

-    Langs.

Stumjot ratiņus prom, kopēja pameta atpakaļ dīvainu skatienu.

Viņš nesaprata, kāpēc.

Pēc tam viņš attapās.

Viņam uzmetās zosāda.

Kas ar mani notiek?

Tiklīdz kopēja nozuda aiz durvīm, Bjūkenans piecēlās. Viņš nebija gribējis braukt lejā ratiņos tāpēc, ka nebija vēlējies atstāt slimnīcu, nepiezvanījis no taksofona.

Cenzdamies noturēties taisni, Bjūkenans atgriezās vestibilā un tam pāri devās pie taksofoniem. Liekot spraugā monētas, roka trīcēja. Pēc trīsdesmit sekundēm viņš jau runāja ar sakaru virsnieku.

-    Kur jūs bijāt palicis? - noprasīja skarba balss.

Apmierināts, ka taksofoni abās pusēs ir brīvi un neviens nevar noklausīties, Bjūkenans klusu atbildēja:

-    Atrados slimnīcā.

-    Kur?

-   Mani mēģināja aplaupīt, - viņš meloja. - Es neredzēju nevienu tuvojamies. Man uzbruka no mugurpuses.

-   Mīļais Dievs! Kad šorīt jūs neparādījāties nevienā no tikšanās vietām, mēs sākām uztraukties. Grupa jau ir gatavībā, ja esat iekļuvis nelaimē.

-   Man laimējās. Ievainojums nav nopietns. Slimnīcā tiku paturēts tikai novērošanai. Kad medicīnas māsas nemitīgi nāk un iet, es neriskēju zvanīt uz šo numuru, jo slimnīcā tie automātiski tiek reģistrēti. Šī ir mana pirmā iespēja piezvanīt.

-    Jūs likāt mums pasvīst, vecais.

-    Kritiskais bridis ir garām. Ja jau cilvēki bija ieradušies uz tikšanos, tas nozīmē, ka vēlējāties nodot man kādu ziņu. Par ko?

-    Par vilcienā satikto sievieti reportieri… Vai telefons ir drošs?

-Jā.

-     Ziņa ir tāda. Turpiniet izmantot atvaļinājumu. Par reportieri neraizējieties. Mēs veicam pasākumus, lai atņemtu viņai patiku kādu izsekot.

Bjūkenans sažņaudza rokā klausuli.

-    Pārbaudiet pēc grafika tikšanās vietas. Ja notiks vēl kaut kas, mēs sazināsimies.

-    Sapratu, - Bjūkenans atbildēja. Mute kļuva sausa, un viņš nolika klausuli. Taču skatiens palika kavējamies pie telefona.

Veic pasākumus, lai atņemtu patiku izsekot? Sasodīts, ko īsti tas nozīmē?

Profesionālim nepienācās prasīt šīs apzināti miglainās atbildes skaidrojumu. Priekšniecība nekad neteica kaut ko vairāk vai mazāk, kā nepieciešams. Pat miglainais izteikums bija precīzs. Tas varēja nozīmēt visu ko, gan atlaišanu no darba… gan uzpirkšanas mēģinājumu… Savāktā materiāla diskreditāciju… iebiedēšanu vai…

Bjūkenanam negribējās pat iedomāties, ka pret Holliju varētu vērsties viskrasākajā veidā.

Nē, viņš nodomāja. Neviens neuzdrošināsies nogalināt reportieri, īpaši no "Washington Post". Tāds notikums gūtu vēl plašāku ievērību, un nekas netiktu noklusināts.

Taču reportierus reizi pa reizei nogalina, viņš nodomāja.

Nekādā ziņā tas neizskatīsies pēc slepkavības.

Aizgriežoties no aparāta, viņš pieskārās apsaitētajam labajam sānam.

Divdesmit pēdas tālāk uz krēsla sēdēja Hollija, aplikusi ap kaklu raibu kašmira šalli, kas izcēla sarkanos matus un zaļās acis.

Bjūkenans centās neizrādīt pārsteigumu.

Hollija pienāca viņam klāt.

-    Vai nodevi ziņojumu priekšniecībai?

-    Zvanīju vēl kādam draugam.

-    Nez kāpēc tam neticu.

-    Paklau, kā būtu, ja tu liktu mani mierā? - vaicāja Bjūkenans.

-    Izbeigt šīs brīnišķīgās attiecības? Tu mani sāpini.

-    Es runāju nopietni. Nez vai tev vajadzētu atrasties manā tuvumā. Tu taču nevēlies saistīt uzmanību.

-    Par ko tu runā?

Bjūkenans devās pāri vestibilam uz slimnīcas dāvanu kiosku.

-    Klausies, tik viegli no manis vaļā nevar tikt. - Uz vestibila paklāja klusi nodipēja Hollijas kurpju augstie papēži.

-    Es cenšos izdarīt tev pakalpojumu, - Bjūkenans atteica.

-    Šis ir nopietns mājiens. Turies no manis pa gabalu.

Dāvanu kioskā Bjūkenans iegādājās superstipra tailenola paciņu. Galvassāpes nerimās. Viņš bija jutis vilinājumu palūgt, lai ārsts izraksta kaut ko pret sāpēm, taču nobijās, ka tas ārstu var satraukt un rezultātā nāktos palikt slimnīcā ilgāk. Ja arī bija kāds mierinājums, tad tikai tas, ka galvassāpes novērsa uzmanību no sāpēm sānos.

Hollija sekoja viņam līdzi uz dāvanu kiosku.

-    Es gribu tev kaut ko parādīt.

-    Mani tas neinteresē. - Bjūkenans apstājās pie dzeramā ūdens strūklaciņas, paņēma mutē trīs tailenolus, noslaucīja no lūpām ūdeni un devās uz izeju. - Mani interesē, kā atdabūt savas mantas.

-    Ne mazāko cerību.

-    Hollij! - Viņš strauji pagriezās pret sekotāju. - Uz brīdi ie- jutīsimies tāda cilvēka ādā, par kādu es tieku uzskatīts. Kā tu domā, kas tevi gaida, ja pateikšu tiem, kuru labā strādāju, ka tavā īpašumā nokļuvusi viltota pase ar manu fotogrāfiju? Kā tu domā, cik ilgi ar šo pasi tu staigāsi?

Hollijas smaragdzaļo acu tonis satumsa vēl vairāk.

-    Tātad tu neesi nevienam to teicis.

-    Kā to saprast?

-    Es jau šaubījos, vai tu tā rīkosies. Man bija lielas šaubas. Tu nevēlies, lai vadība uzzina, ka tev ir pase, kas pazaudēta. Pirmām kārtām es gribu zināt, kāpēc tev tā vajadzīga.

-    Vai tas nav skaidri redzams? Pase dod iespēju izbraukt no valsts.

-    Vai šim nolūkam nevar izmantot savu pasi?

-    Nevar. - Bjūkenans nopētīja cilvēku pie izejas durvīm.

-    Man tās nav.

Abi izgāja uz trokšņainās ielas. Spožā saules gaisma atkal iedūra acis.

-     Kur palicis tavs draugs Teds? Tas zellis no vilciena. Manuprāt, bpz viņa tu nekusti ne no vietas.

-     Viņš uzturas kaut kur tuvumā un rūpējas par manu drošību.

-    Ar divpusējo radiosakaru palīdzību? Ja gribi turpināt sarunu, pierādi, ka tā netiek ierakstīta.

Hollija atvēra rokassorriu.

-    Vai redzi? Raidītāja na;y.

-    Arī manu mantiņu somā nav. Kur tās palikušas?

-    Drošā vietā.

Slimnīcas priekšā no taksometra izkāpa vīrietis ar sievieti. Bjūkenans steidzīgi iesēdās brīvajā mašīnā. Hollija iekāpa tūlīt aiz

vina. j

-    Tas nav gudri, - brīdināja Bjūkenans.

-    Uz kurieni? - šoferis pajautāja.

-Uz "Crowne Plaza".

Taksometram dodoties ceļā, Bjūkenans pagriezās pret Holliju.

-     Šī nebūt nav tāda spēle, kādu tu esi iedomājusies. Es gribu atdabūt mantas. Iedod savas istabas atslēgu. Es paņemšu visu, kas mans, sakravāšu tavas mantas un izrakstīšu tevi no viesnīcas.

-    Kāpēc tu domā, ka es gribu atstāt viesnīcu?

Bjūkenans pieliecās viņai tuvāk.

-    Tāpēc, ka tu nevēlies, lai tevi pamana manā tuvumā. Neprasi, lai izsakos skaidrāk. Jau tā visu esmu pateicis tik skaidri, ka skaidrāk nav iespējams.

-    Tu atkal centies mani iebaidīt.

-    Protams, cienītā, turklāt ceru, ka ar panākumiem.

-    6

-    Tuvāk nevajag braukt, - Bjūkenans uzrunāja šoferi.

-    Līdz viesnīcai vēl ir divi kvartāli, ser.

-   Viss ir lieliski. Tagad izviziniet jaunkundzi un pēc pusstundas esiet uz šī stūra. - Bjūkenans pievērsās Hollijai. - Istabas atslēgu! - Viņš pastiepa roku.

-    Var nodomāt, ka tu nejoko.

-Atslēgu!

Hollija iedeva atslēgu.

-    Padomā ar galvu. Tavu tā saucamo mantu manā istabā nav.

-    Kur tad tās ir? Teda istabā?

Hollija neko neatbildēja.

-    Es runāju nopietni, Hollij. Nedz tu, nedz tavs draugs nevēlēsies, lai pie jums tiktu atrastas manas mantas. Tas būtu kaitīgi veselībai.

Hollijas seja viegli nobāla, it kā viņa beidzot saprastu teiktā jēgu.

-    Ko es saņemšu pretī?

-    Mierigu prātu.

-   Ar to vien nepietiek.

-    Ko vēl tu gribi?

-    Iespēju turpināt mūsu sarunas.

-    Es teicu, ka atgriezīšos pēc pusstundas.

Hollija nopētīja Bjūkenanu.

-    Labi, lai tā būtu. Mantas ir Teda istabā.

-    Jādomā, ka tev ir tās atslēga.

-    Protams. - Viņa pasniedza atslēgu. - Ja būtu radusies vajadzība pēc tavām mantām, kad Teda tur nav.

-   Tas ir pats gudrākais, ko tu šobrīd vari darīt. - Bjūkenans izkāpa no taksometra.

-    Liekot somā apakšveļu, esi uzmanīgs. Tā ir dārga, es nevēlos, ka saplēš mežģīnes.

Bjūkenans pameta uz viņu ašu mirkli un aizcirta durvis.

7

Divi kvartāli šķita kā divas jūdzes. Ejot Bjūkenans notina no galvas apsējus un iebāza atkritumu tvertnē. Kamēr viņš tika pie viesnīcas, galva griezās, pieri klāja sviedri. Mierinājumu sniedza vienīgi tas, ka, viņam ieejot no kveldējošās saules apstarotās ielas viegli apgaismotajā vestibilā, galvassāpes mazliet pierima.

Viņš nosprieda nedoties taisnā ceļā uz Teda un Hollijas numuriem, bet vispirms pārbaudīt, yai nav atstāta kāda ziņa, un pārlaida skatienu vestibilam, vai neviens neizrāda par viņu interesi.

Tur. Kaktā pa labi pie ieejas. Vīrietis, mazliet jaunāks par trīsdesmit, plānā zila, krokota auduma apģērbā. Sēž un lasa avīzi. Vīrietis pameta uz Bjūkenanu īsu, vērīgu skatienu. Un, kā labam aģentam pienākas, nekādā ziņā neizrādīja, ka pazinis viņu.

Viesnīca tātad tiek novērota, nodomāja Bjūkenans.

Taču nejau manis dēļ.

Nē. Viņi uzmana Holliju.

Neizrādīdams, ka vīrietis viņu ieinteresējis, Bjūkenans devās pie priekšējā reģistrācijas galda, pagaidīja, kamēr tiek apkalpots viesis, un piegāja klāt.

-    Jā, ser.

-    Vai man neviena ziņa nav atstāta? Istabas numurs ir…

Reģistrators smaidot gaidīja.

-    Manas istabas numurs…

-    Klausos!

-    Sasodīts… - Bjūkenans juta, ka sirds iepukstas straujāk. - Momentā izkūpēja no galvas. Izejot noliku atslēgu tepat, tāpēc baidos, vai pat varēšu pateikt numuru.

-   Tā nav problēma, ser. Pasakiet savu vārdu. Dators tūlīt atradīs vajadzīgo istabas numuru.

-    Viktors Grants, - Bjūkenans automātiski atbildēja.

Reģistrators uzsita dažus burtus uz tastatūras un dungodams

ieskatījās ekrānā. Viņš sarauca pieri.

-Atvainojiet, ser. Neviens ar šo vārdu viesnīcā nedzīvo.

-    Viktors Grants. Viņam te jābūt.

-    Nē, ser.

Ak kungs! Pēkšņi Bjūkenans atjēdzās.

-    Brendans Bjūkenans. Es pateicu nepareizu vārdu.

-    Nepareizu vārdu? Kā tas iespējams, ser?

-    Esmu aktieris. Pilsētā uzņem filmu. Manis tēloto varoni sauc Viktors Grants. Esmu tā pieradis atsaukties uz šo vārdu, ka… Ja jau tik ļoti esmu saaudzis ar lomu, jāiegūst "Oskars".

-    Kas tā ir par filmu, ser?

-    Vai jums ir gadījies redzēt "Lielo atpūtu"?

-    Protams, ser. Es skatos visas Ņūorleānā uzņemtās filmas.

-    Šis būs turpinājums.

-Atradu, ser. Brendans Bjūkenans. 1214. numurs. Neviena ziņa nav atstāta.

-    Vai atslēgu varu dabūt, lūdzu?

Reģistrators padeva atslēgu.

-    Kādās filmās vēl esat piedalījies?

-    Nevienā. Līdz šim esmu strādājis tikai teātrī. Šis būs lielais izrāviens. Pateicos!

Bjūkenans devās uz liftu. Viņš nospieda izsaukuma pogu un, pārliecināts, ka reģistrators nenovērš skatienu, galvu nepagrieza. Neskaties atpakaļ! Neskaties atpakaļ!

Viktors Grants? Kaut kas ar tevi nav īsti, kā vajag. Tu vairs nejēdz, ko runā, vecais. Atstājot slimnīcu, tu pieļāvi tādu pašu kļūdu. Tu pateici slimnieku kopējai, ka esi…

Nē, tā bija citāda kļūda. Tu pateici, ka esi Pīters Langs. Tagad tu saki, ka esi…

Izvēloties vārdu, tu neesi pat konsekvents.

Sāpēja galva. Nez vai šīs sāpes reiz mitēsies.

Lifta durvis beidzot atvērās. Ticis liftā, Bjūkenans saguma pret sienu un apsvēra, vai tikai netaisās slimot.

Nedrīkst. Nedrīkst apstāties.

Bjūkenanam nenāca ne prātā iet uz savu numuru. Pie reģistratora viņš bija piegājis tikai uzzināt, vai nav atstāts kāds ziņojums. Fakts, ka, uzsākot sarunu, viņš nebija spējis atcerēties istabas numuru, viesa šausmas.

Divus stāvus virs savējā viņš ar Hollijas doto atslēgu attaisīja Teda istabu. Nevajadzēja ne piecas minūtes, lai zem matrača atrastu paslēpto ieroci un Viktora Granta pasi.

Viktprs Grants. Bjūkenans skatījās pases fotogrāfijā, līdz pārņēma vēlēšanās saplēst šo dokumentu, sadedzināt un pelnus aizskalot izlietnē. Viena problēma šādā veidā tiktu atrisināta, būtu par vienu pierādījumu mazāk, kas saista ar agrāko identitāti. Tikai Hollijai bija teikta patiesība. Pase jāpatur, ja rastos vajadzība izbraukt no valsts. Notikumu gaita rādīja, ka šāda vajadzība pastāv.

Viktors Grants.

Pīters Langs.

Brendans Bjūkenans.

Sasodīts, izvēlies ko vienu. Esi konsekvents.

Kāpēc tu šeit atrodies?

Huana.

Kur viņa vakar bija? Kas mani gribēja nodurt? Kāpēc? Vai kāds cenšas nepieļaut, ka es palīdzu…

Esi uzmanīgs! Padomā, ko gribi darīt.

Sasodīts, kam īsti man jābūt?

Hollija. Vēl jātiek galā ar…

Viņš ieskatījās skapī un atrada Teda brūno sporta žaketi. Kaut arī Teds bija platāks plecos, apģērbs derēja labāk, nekā gaidīts. Bjūkenans ielika pasi vienā kabatā, ieroci aizbāza aizmugurē aiz jostas un pārliecinājās, ka žakete to nosedz. Atstājot istabu, neviens viņu nepamanīja.

Tagad uz Hollijas numuru.

Tas atradās divas durvis tālāk, un, tuvojoties tām, Bjūkenans iedomājās vīru krokotajā apģērbā vestibilā. Ja viesnīca tiek novērota, vai nebija loģiski uzskatīt, ka istabā Holliju kāds gaida. Varbūt nevajag bāzt tur savu degunu? Varbūt visprātīgāk būtu iet tālāk uz liftu? Lai Hollija izrakstās no viesnīcas pati vai ari viņas vietā to izdara Teds. Pase un pistole ir dabūta, un kāda man daļa par…

Domādams Bjūkenans palēnināja soli. Jo ilgāk Hollija kavēsies, jo lielākas iespējas, ka, viņai atgriežoties, kāds gaidīs numurā.

Un tad? Kālab tev jālauza par to galva? Ja ar viņu kas atgadīsies, tev būs par vienu iemeslu uztraukumam mazāk. Par vienu mazāk…

Viņš strauji apgriezās, pieklauvēja pie durvīm un skaļi paziņoja:

- Viesnīcas apkalpotājs.

Pieklauvēja vēlreiz un atslēdza durvis.

Numurs bija tukšs. Hollijas mantu savākšanai un iesaiņošanai vajadzēja pat mazāk laika nekā pases un pistoles atrašanai pie Teda. Vienīgi Hollijas apakšveļu viņš sasaiņoja ar lielāku rūpību. Hollija nebija melojusi, teikdama, ka viņas veļa ir dārga un ar mežģīnēm. Bija patīkami tai pieskarties.

Pierakstoties viesnīcā, viņai noteikti vajadzēja uzrādīt kredītkartes numuru. Viņš aizpildīja uz galdiņa pie televizora nolikto izrakstīšanās veidlapu un atstāja uz gultas. Nesot pa kāpnēm uz dienesta izeju divas somas, viņš priecājās, ka Hollijai nav vairāk mantu, un domās atcerējās somās salikto apakšveļu. Kur tas laiks, kopš viņam bijusi tuvība ar sievieti. Nebija runas par seksu, bet par patiesu tuvību. Nu jau seši gadi.

Un Huana.

8

Piepūle un kveldējošā saule sviedrēja. Labais sāns šuvju vietā bija vārīgs, tāpēc vienu somu nācās nest kreisajā rokā, bet otru iespiest kreisajā padusē. Garāmbraucošo mašīnu izplūdes gāzes lika galvai iesāpēties stiprāk un uzdzina nelabumu.

Vismaz taksometrs gaidīja turpat, kā bija norunāts. Ieraudzījis Bjūkenanu mokāmies ar somām, šoferis izkāpa no mašīnas.

-    Atļaujiet palīdzēt, ser.

-    Paldies!

Bjūkenans iedeva šoferim desmit dolārus un pievērsa uzmanību Hollijai un vēl kādam, kas sēdēja aizmugurē.

Viņš sarauca pieri.

Kamēr šoferis nesa somas uz bagāžnieku, Bjūkenans iekārtojās aizmugures sēdekli blakus vīram, kas izskatījās kā izbijis koledžas futbolists.

-    Sveiks, Ted! Sen neesam redzējušies.

Hollija no otras puses paliecās tuvāk.

-   Es iedomājos, ka viņš ari var braukt kopā ar mums, nevis sekot citā taksometrā. Mēs paņēmām viņu mašīnā, kamēr tevis nebija.

-    Nekad neaizmirsīšu, ka palīdzēji nest somas.

-    Ko palīdzēju?

-    Tieši to, ko minēju.

-    Vajadzēja palūgt.

-    Nez vai tam bija jēga.

-Tieši tāpat tu neprasīji atļauju ieiet manā numurā. Mani nebūt nesajūsmina, ka pa manām mantām kāds rakņājas. Turklāt tu esi uzvilcis manu žaketi.

-   Kāds vērīgums! Kā tev liekas, Ted, vai tā man labi piestāv? Vari saņemt atpakaļ atslēgu.

Hollija mēģināja pievērst abu uzmanību sev.

-    Vai atradi, ko meklēji?

-    Uz līdzenas vietas. Teds tādās lietās nav meistars.

-    Nu, nu, - ierunājās Teds.

-    Lai paliek. Saprotu, kāpēc esi noskaities, - Hollija sacīja. - Redzot tevi nākam, man vajadzēja palīdzēt nest somas. Es taču zināju, ka tu nupat kā no slimnīcas, un tāpēc draugam jāpalīdz.

-   Es gan šo zelli neuzskatītu par draugu, - noburkšķēja Teds.

-   Ted, - Hollija brīdinoši teica Tedam un pievērsās Bjūkenanam. -Atvaino! Neaizmirsti, ka izrakstīt mani no viesnīcas ir tava ideja. )a tagad ķeries pie melodramatiskas manis iebaidīšanas, tad neceri uz atsaucību.

-   Varbūt tādā gadījumā iesim atpakaļ, un es iepazīstināšu tevi ar tipu, kas gaida vestibilā.

Hollija samiedza acis.

-Tas bija joks?

-    Neizskatījās, ka tam vīram prāts nesas uz jokiem.

-    Blēņas, - bilda Teds.

-    Pareizi, Ted, blēņas, - piekrita Bjūkenans. - Man vienalga, kas notiek ar tevi, bet, kamēr neesmu nokārtojis ar Holliju dažus jautājumus, man patiktos, ka ar viņas veselību viss kārtībā.

-    Beidz baidīt! - Hollija sacīja.

-   Uz kurieni tagad, ser? - Šoferis jau bija iekāpis mašīnā un gaidīja rīkojumu.

-    Šis darbiņš mani nomocīja. - Bjūkenans novilka ar roku pa sasvīdušo pieri. - Es atbraucu uz šejieni papriecāties par pilsētu. Jādomā, ka mazliet atpūtīšos, vizinoties pa upi. Varbūt vediet mūs uz Tulūza ielas piestātni. Tūlīt būs pustrīs, mēs varam vēl pagūt uz kuģi "Natchez".

Kad taksometrs sāka braukt, Hollija ierunājās:

-    Kā cilvēks, kurš nekad nav bijis Ņūorleānā, tu zini krietni daudz par tūristu atrakcijām.

-    Es uzzināju par tām no ceļveža.

-    Skaidrs. Pa kuru laiku? Kamēr gulēji bez samaņas?

9

Ar svilpienu "Uz Dienvidiem, uz Dienvidiem" krāšņi izrotātais kuģis ar dzenratu atgāja no piestātnes un sāka ceļojumu pa Misisipi. Simtiem pasažieru pie trīs klāju reliņiem tīkamajā upes vējā vēroja gan dokus, gan noliktavas, gan eļļas fabriku, gan 1812. gada kara kaujas lauku un plantatora namu no pirmskara laika.

Kamēr citi pasažieri baudīja saulaino dienu, Bjūkenans palika ēnā zem pakaļgala nojumes, jo acis vēl bija jutīgas. Hollija sēdēja blakus. Vairums pasažieru stāvēja pie reliņiem, tāpēc bija maz ticams, ka viņus kāds varētu noklausīties.

Hollija papurināja galvu.

- Es neko nesaprotu. Kāpēc mēs braucam ar tvaikoni?

-Tas nozīmē nozušanu. - Bjūkenans iedzēra kolu no pude-

Ies, kuru pirms uzkāpšanas uz kuģa bija nopircis sev un Hollijai. - Man vajadzīgs laiks un vieta pārdomām. - Norijis vēl pāris tai- lenola tablešu, viņš aizvēra acis un atlieca galvu atpakaļ.

-    Tevvajadzēja palikt slimnīcā.

-    Pārāk daudz darāmā, - Bjūkenans attrauca.

-    Nūjā, jāredz duļķainā Misisipi. Teds nebūt neizskatījās apmierināts, ka jāpaliek krastā pie somām.

-Tu teici, ka vēlies aprunāties. Es negribu, ka sarunā piedalās vēl kāds. Tā viņš nespēj mums sekot. Un pavisam drīz mēs būsim tik tālu, ka uzturēt tevis pieminētos divpusējos radiosakarus nebūs iespējams. Starp citu, kur tu esi noslēpusi raidītāju? Rokas- somā? Vai varbūt… - Bjūkenans pamāja uz vaļējo kaklu.

-    Labi. - Hollija vīlusies pabāza roku zem kleitas, noņēma no krūštura lences niecīgu raidītāju ar mikrofonu un padeva Bjūkenanam. - Tev virsroka.

-    Pārāk vienkārši. - Izslēdzot raidītāju, Bjūkenans sajuta tā glabāto ķermeņa siltumu. - Kā es varu zināt, ka tas ir vienīgais?

-    Ir tikai viena iespēja to pārbaudīt. Bet, ja es neļāvu, ka mani pārmeklē vilciena kupejā, tad nekādā ziņā…

-    Par ko tu vēlējies runāt?

-    Sākumā par to, kas, tavuprāt, grib tevi nogalināt? Un, lūdzu, nestāsti blēņas par kādu garāmejošu jukušo.

-    Kas? Tas patiešām ir milzu jautājums, vai ne?

-    Viens no daudzajiem.

Šis jautājums bija nodarbinājis Bjūkenanu kopš pamošanās brīža slimnīcā. Runājot par to skaļi, Hollijas uzmanība tiktu novērsta no "Viskija un zeltera".

-    Attaisi rokassomiņu.

Viņa paklausīja.

Somiņā magnetofona nebija.

-    Labi, tik daudz varu tev pateikt. Es nemeloju, teikdams, ka ierados Ņūorleānā uz tikšanos ar senu draugu. - Bjūkenans apsvēra, vai piebilst vēl ko. - Ar sievieti. - Viņš mirkli padomāja. - Tas nav nekas slepens. Neredzu nekādu iemeslu, lai ne… Veselus sešus gadus es nebiju par viņu dzirdējis, taču nesen saņēmu ziņu, ka viņai vajadzīga palīdzība. Mana draudzene ir ļoti patstāvīga un nekad nelūgtu palīdzību, ja lieta nebūtu nopietna.

-    Šī draudzene bija tava mīļākā?

-    Vai tu gatavo rakstu tenku lapai? Man vajadzētu teikt, ka tā nav tava darīšana. .

Hollija gaidīja.

Bjūkenans iekoda apakšlūpā.

-    Viņa varēja būt mana mīļākā. Varbūt tam pat vajadzēja notikt. Varbūt mēs būtu pat apprecējušies.

-Bet…

-Teiksim, ka man bija zināmi sarežģījumi sakarā ar savu esību. - "Vai tikai pagātnē?" Bjūkenans jautāja pats sev. - Šā vai tā, bet vakar vienpadsmitos mums vajadzēja tikties kafejnīcā "Ca- fģdu Monde". Viņa neparādījās, bet uzradās tas zellis ar dunci. - Bjūkenans atliecās atpakaļ uz klāja krēsla, sajuta mugurā iespie- žamies aiz jostas aizbāzto pistoli un piepeši atskārta, ka ievainojums tikai tāpēc ir tik viegls, ka ierocis novirzījis asmeni sānis. Ap- jautis, cik tuvu bijis nāvei, viņš nosvīda no jauna.

Mute, gluži otrādi, kļuva sausa. Viņš iedzēra vēl vienu ko- las malku.

-    Vai tikai nejaušības dēļ brīdī, kad mēģināju ieraudzīt draudzeni, kura tā arī neatnāca, uzradās tas dūrējs un izraudzījās upuri? Jāmēģina domāt ar skaidru galvu. Jācenšas nezaudēt veselīgu skepsi. Taču šādu sagadīšanos grūti neņemt vērā. Nākas noticēt, ka draudzene nezināmā kārtā ir saistīta ar vīru, kas man uzbruka.

-    Un viņš centās tevi aizkavēt iet palīgā draudzenei?

-    Nekas labāks man nenāk prātā.

-    Kaut kas tavā loģikā nav pareizi. Ja jau viņa neieradās, tu nevarēji uzzināt, kas viņai vajadzīgs, tātad nebija vajadzības tevi apstādināt.

-    Bet varbūt…

Bjūkenana sirds dunēja vienā ritmā ar dzenrata dzinēju.

-    Kad viņa neieradās, kāds varbūt nobijās, ka būšu ļoti satriekts un tāpēc nerimšos, iekams nebūšu izdibinājis, kur viņa ir un kāpēc esmu bijis vajadzīgs. - Bjūkenana balss ieskanējās stingrāk. - Ja tā, šīs bailes nav bez pamata. Jo tieši to es katrā ziņā darīšu.

10

Tvaikonis izbrauca no upes likuma.

-    Pie slimnīcas tu teici, ka gribi kaut ko parādīt.

Hollija iztaisnojās.

-    Jā. Tikai tu nedevi man tādu iespēju.

-   Tāpēc, ka gribēju atgūt savas mantas. Tagad esmu tās dabūjis. - Spītējot galvassāpēm, Bjūkenans sasprindzināja spēkus. Šo spēli nedrīkstēja pārtraukt. - Es apskatīšu, vienalga, ko. Vienalga, ko, lai kliedētu tavas aizdomās. Man jāpalīdz draudzenei, bet tavas iejaukšanās dēļ tas nav iespējams. Jautā visu, ko vien vēlies. Šo lietu vienreiz vajag izbeigt.

Hollija atvēra rokassomu, kā šaubīdamās nopētīja Bjūkenanu un izņēma no aploksnes trīs salocītus laikraksta izgriezumus.

Bjūkenans neizpratnē paņēma izgriezumus un paskatījās uz datumu raksta sākumā.

-    Pirms sešām dienām. - Viņš sarauca pieri.

Pirmajā rindā ieraugot Fortloderdeilas vārdu, grumbas pierē iegūla vēl dziļāk.

EKSPLOZIJĀ NOGALINĀTI TRĪS CILVĒKI

FORTLODERDEILĀ. Vakar īsi pirms pusnakts restorāna "Pols pie upes" stāvvietā spēcīgs sprādziens iznīcinājis automašīnu kopā ar vadītāju. Bojā gājušais pēc vadītāja apliecības paliekām identificēts kā Roberts Beilijs no Oklahomas, četrdesmit astoņus gadus vecs. Sprādziens laupījis dzīvību ari diviem restorāna apmeklētājiem. Tās nodarījis postījumus arī daudzām citām automašīnām. Sprādziena vietā atrastas apogļojušās paliekas no lielas naudas summas, kas varas iestādēm liek domāt, ka sprādziens varētu būt saistīts ar narkotiku kontrabandistu savstarpējā kara eskalāciju.

Sirdij pukstot straujāk par tvaikoņa dzenrata dzinēju, Bjūkenans nolika avīzes izgriezumu un pavērsās pret Holliju. Lai ari kas, bet nedrīkstēja nekādi reaģēt. Galva iesāpējās vēl negantāk.

- Nogalināti cilvēki. Tas ir briesmīgi. Bet kāds tam sakars ar mani? Kāpēc tu rādi to man?

-    Vai gribi noliegt, ka pazīsti Robertu Beiliju?

-    Es neko par šo notikumu nezinu.

Un šoreiz tā ir taisnība, Bjūkenans nodomāja.

Par spīti nepatīkamajai sajūtai, viņš centās saglabāt mieru.

Hollija pameta sānisku skatienu.

-    Parasti viņš sauca sevi par Lielo Bobu Beiliju. Varbūt šis vārds palīdzēs tev viņu atcerēties.

-    Nekad neesmu par viņu dzirdējis.

-Ak Dievs, Bjūkenan, tas vairs nav izturams! Gan tu, gan es - mēs labi zinām, ka viņš pazina tevi Kankunā. Es tobrīd biju tur.

Šķita, ka Bjūkenanu trāpījusi elektriskā strāva.

-     Es vēroju, kas notiek, no restorāna zāles kakta, - Hollija paskaidroja. - "Club International". Tieši tobrīd Beilijs ielauzās vienā no tavām dzīvēm.

Daudz netrūka, lai Bjūkenans nonāktu šokā.

-     Dzirdot, ka Beilijs sauc tevi par Krofordu, nevis par Poteru, narkotiku tirgotājus pārņēma aizdomas. Viņi aizveda tevi līdz pludmalei. Beilijs sekoja. Vēlāk viņš man stāstīja, ka pārtraucis cīņu. Tu nošāvi divus narkotiku tirgotājus un viņu miesassargu. Pēc tam gar jūras malu ieskrēji tumsā, bet policija noturēja Beiliju par vainīgo un apcietināja.

-Tu esi nevis reportiere, bet fantazētāja. Kad, tavuprāt, tas notika? Es savu mūžu neesmu bijis Kankunā. Es nekad…

-    Katrā ziņā kā Brendans Bjūkenans tu neesi tur bijis, taču noteikti tur biji kā Eds Poters. Es jau teicu, ka atrados restorānā. Es redzēju, kā viss notika!

Kā tas nākas? Bjūkenans nodomāja. Kas viņu atvedis šeit? Kā viņa varēja zināt, ka šeit būšu? Kā viņa…

-    Meridā pie cietuma tu ieraudzīji mani fotografējam, - Hollija turpināja. - Protams, kaut arī es redzēju Beiliju, kad policija veda viņu uz cietumu tikties ar tevi, tas tomēr nepierāda, ka esi viņu pazinis. Bet vēlāk Fortloderdeilā tu pie sešdesmit sestās piestātnes redzēji, ka fotografēju jūs sarunājamies laivā. Fotogrāfijas es jau tev rādīju.

-     Fotogrāfijas tu patiešām rādīji, un es atzīstu, ka viens no tajās redzamajiem cilvēkiem mazliet ir man līdzīgs. Bet tas nebiju es, - Bjūkenans sacīja. - Tas cilvēks tikai līdzinās man pēc izskata. Tāpēc, ka arī Fortloderdeilā es nekad neesmu bijis.

-    Tam es ticu.

-    Ļoti labi.

-     Kā Brendans Bjūkenans. Bet kā Viktors Grants tu esi bijis Fortloderdeilā katrā ziņā.

Bjūkenans nogrozīja galvu, it kā Hollijas ietiepīgā neatkāp- šanās no maldīgajiem uzskatiem sagādātu viņam vilšanos.

-    Tātad viens no cilvēkiem fotogrāfijā ir Beilijs? Vai tu izsekoji viņu? Kāpēc tevi tik ļoti interesē…

-    Es neizsekoju viņu. Es izsekoju tevi. Kāpēc mani interesē Beilijs? Viņš strādāja manā labā.

Bjūkenanam pakrūtē viss sagriezās.

Garām paskrēja divi bērni un sāka rāpties pa kāpnēm uz apakšējo klāju. Māte skrēja aiz muguras un aicināja uzmanīties. Bjūkenans jutās apmierināts par šo traucējumu.

-    Kad Beilijs pazina tevi Kankunā, viņš manā labā vēl nestrādāja, - Hollija turpināja. - Taču es parūpējos, lai viņš to darītu pēc tam. Kādu vārdu jūsējie šādos gadījumos lieto? Es viņu savervēju. Tūkstoš dolāru plus izdevumi. Beilijs bija uz sēkļa. Viņš piekrita bez garas domāšanas.

-    Tā tomēr ir pārāk liela nauda, lai reportiere…

-    Liels raksts - lieli izdevumi.

-   Tavs redaktors sevišķi vis nepriecāsies, ja no raksta nekas neiznāks.

Izskatījās, ka Hollija ir pārskaitusies.

-    Vai tiešām tu esi nokritis no Mēness? Vai ari tur cilvēki noliedz visu, vienalga, cik pārliecinoši būtu pierādījumi? Vai ari tu mīti tik tālu no realitātes un pavisam nopietni spēj sevi pārliecināt, ka nekas no manis teiktā nav noticis, jo tas noticis ar kādu citu, kaut šis cits esi tu pats?

-    Man žēl, ka Beiliju piemeklējis tāds liktenis, - Bjūkenans sacīja. - Pavisam nopietni. Tas ir briesmīgi. Taču tev jātic, ka man ar to nav nekāda sakara.

Bet kam tad ir, Bjūkenans nodomāja. Kā tas varēja…?

Atbilde radās pati no sevis.

Aukstumsomas sieniņās atradās plastiskā sprāgstviela. Iekāpis mašīnā, Beilijs noteikti attaisīja aukstumsomu, lai apskatītu naudu un…

Sprādzienu bija izraisījusi aukstumsomas atvēršana.

Bet ja viņš būtu to atvēris manā klātbūtnē?

-    Kas noticis? - Hollija pajautāja.

-    Kā, lūdzu?

-    Tu atkal nobālēji.

-    Iesāpējās galva.

-    Man šķita, ka tu izlasīji otru izgriezumu.

-    Otru? - Bjūkenans pievērsa skatienu otrajam no trim izgriezumiem.

SLEPKAVĪBA VAI PAŠNĀVĪBA

FORTLODERDEILA. Šorīt agri, atsaucoties uz satraukto kaimiņu telefona zvanu par šāvieniem Gleid- stritā 233, tur ieradās policija un atrada Džeka Doila (34 gadi) un viņa sievas Sindiias (30 gadi) līkus. Abi bija nošauti. Tiek uzskatīts, ka misters Doils, kas smagi pārdzīvoja to, ka sieva slimo ar vēzi, nošāvis viņu gultā ar trīsdesmit astotā kalibra revolveri, bet pēc tam ar to pašu ieroci nošāvies pats.

Bjūkenans izlasīja rakstu divas reizes. Tad izlasīja vēlreiz. Un vēl vienu reizi. Tvaikoņa kustība, dzinēja elšana, dzenrata šļaksti izzuda. Neeksistēja nedz pūlis pie reliņiem, nedz koki upes malā, nedz valgais vējš sejā.

Viņš neatraudamies skatījās avīzes gabaliņā.

-Atvaino, - Hollija ierunājās.

Tikai pēc brīža Bjūkenans apjēdza, ka Hollija kaut ko teikusi. Viņš neatbildēja, bet kā apmāts skatījās avīzes izgriezumā.

-    Vai gatavojies noliegt arī pazīšanos ar viņu? Ja jūti šo vēlēšanos, nav vērts, - Hollija sacīja. - Tu esi nofotografēts kopā gan ar Džeku Doilu, gan Beiliju.

-    Nē, - Bjūkenans atbildēja. Ar milzīgu gribas piepūli viņš pagriezās, visu uzmanību veltīdams Hollijai. Tas, ko viņš izlasī-

ja, sajauca prātu. Pirmo reizi savā sevišķi slepenā darba laikā Bjūkenans izdarīja kaut ko neiedomājamu.

Viņš kļuva vaļsirdīgs.

-     Nē. - Tvaikoņa kustības pastiprinātais reibums radīja sajūtu, ka viņš tūlīt nokritīs no krēsla. - Es nenoliegšu, ka pazinu Džeku Doilu. Un Sindiju, viņa sievu. Arī viņu es pazinu. Viņa man patika. Es jutu pret viņu dziļas simpātijas.

Hollijas skatiens kļuva ciešāks.

-    Pirmīt tu kaut ko teici par sagadīšanos, ka reizēm draudzene var ari neatnākt uz "Cafe du.Monde" un kāds, kas iegrūž dunci sānos, parādās nejauši. Nupat man rodas līdzīgas izjūtas. Tu pazini Beiliju. Viņš ir miris. Tu pazini Džeku Doilu un viņa sievu. Arī viņi ir miruši. Tas noticis vienas nakts laikā. Kas… Nupat es kaut ko iedomājos.

-Ko?

-    Ja tu redzētu, kāda tev seja! Tu esi trakoti labs aktieris, taču neviens nespēj būt tik izcils. Tu tiešām neko neesi zinājis par Beilija un Doilu nogalināšanu.

-    Pareizi. - Bjūkenanam mute bija tā izkaltusi, ka viņš tikko spēja parunāt. - Es nezināju. - Kad viņš mēģināja iedzert ko- las malku, iesāpējās acis.

Uz mirkli galvā uzplaiksnīja stūrgalvīga doma, ka viņš piemānīts, ka laikraksta izgriezumi ir viltoti. Taču viņš nespēja pamatot šīs aizdomas. Atskatoties pagātnē, viss, kas bija noticis ar Beiliju un Doiliem, šķita loģiski tik pareizi, ka šaubas izgaisa. Jā, viņš bija piemānīts. Bet to nebija darījusi Hollija.

-    Varbūt ari šī ir nejaušība, - viņa sacīja, - un vienkārši sagadījies tā, ka Džeks Doils nogalinājis sievu un sevi tajā pašā naktī, kad Beiliju nogalināja sprādziens.

-Nē.

-    Kā tu domā, tā bija divkārša slepkavība?

-    Nekā citādi tas nav izskaidrojams.

-    Kāpēc tu esi par to tik ļoti pārliecināts?

Bjūkenans norādīja uz avīzes rakstu.

-    "Nošāvis viņu ar trīsdesmit astotā kalibra revolveri." Tas ir absolūti neticami.

-    Es nesaprotu. Kāpēc trīsdesmit astotā kalibra revolveris rada tev tādus iebildumus?

-    Šis revolveris? Džeks Doils taču, - Bjūkenans paskaidroja, - kādreiz dienējis sevišķajā jūras desanta vienībā.

-    Jā, flotes desantvienībā. Bet, vienalga, es…

-    Ieroči bija viņa specialitāte. Trīsdesmit astotā kalibra revolveri viņš uzskatīja par rotaļlietiņu. Jā, tāds viņam mājās bija. Sievai. Ja, pašam promesot, Sindijai nāktos sevi aizstāvēt. Taču Džekam bija pietiekami daudz citu ieroču, un viņš nešaubīdamies izvēlētos deviņu milimetru pusautomātisko pistoli. Viņš mīlēja sievu tik ļoti, ka mani pārņēma skaudība. Sindija bija nopietni slima ar vēzi, un tas nepadevās ārstēšanai. Tas droši vien būtu novedis viņu nāvē. Taču sāpes vēl nebija tik briesmīgas, ka cilvēciskā cieņa neļautu izturēt. Un, ja Džeks nolemtu, ka pienākusi diena - protams, ar Sindijas piekrišanu -, kad jāatbrīvo viņa no ciešanām, lieku galvu ķīlā, ka viņš neizmantotu ieroci, kuru neciena.

-    Jūsu pasaule ir pavisam citāda nekā manējā, - Hollija sacīja. - Ētiskas dabas jautājumi par ieroci, kādu izmantot slepkavībai un pašnāvībai…

-    Džeks nebija jukušais. Ne mirkli neiedomājies, ka…

-    Nē, - Hollija atbildēja. - To es nebiju domājusi. Eajgribēju teikt tieši to, ko pateicu. Jūs dzīvojat pavisam citādā pasaulē nekā es. Apzinātam spriedumam tajā nav nekādas vērtības. Mans tēvs bija prokurors un neatzina ieročus. Ja neskaita filmas, pirmoreiz es ieraudzīju ieroci, gatavojot reportāžu par bandu karu Los- andželosā.

Bjūkenans brīdi pagaidīja.

-    Tātad, - sacīja Hollija, - ja notikusi divkārša slepkavība, kas to izdarījis? Vai tie paši, kas nogalināja Bobu Beiliju?

Deniņos dunēja. Malkojot kolu, Bjūkenans lūkojās uz etiķeti.

-    Man nav nekā kopēja ar šiem notikumiem.

-    Tu vēl neesi izlasījis trešo avīzes izgriezumu.

Mēģinādams uzminēt tā saturu, Bjūkenans palūkojās lejup.

NELAIMES GADĪJUMA UPURIS VĒL NAV ATRASTS

FORTLODERDEILĀ. Nirēji turpina meklēt Viktora Granta līķi. Pastāv aizdomas, ka viņš atradies nomātajā mašīnā, kas pagājušajā naktī iztriekusies cauri barjerai un nogrimusi Piekrastes ūdensceļā dienvidos no Parka bulvāra. Mašf- nā atrastas daudzas tukšas alus kārbas, un tas liek domāt, ka vadītājs-' alkohola reibumā nav spējis novaldīt transporta līdzekli. No mašīnas izvilkta ceļasoma un vējjaka ar kabatas portfeli, kurā atrasti dokumenti uz Viktora Granta vārda. Policija uzskata, ka līķis izpeldējis pa vaļējo mašīnas logu un iesprūdis zem kādas no daudzajām apkārtnes piestātnēm.

Bjūkenanam šķita, ka viņš lido no liela augstuma un nespēj vien nokrist līdz zemei.

-    Kad tu prasīji atpakaļ Viktora Granta pasi, - sacīja Hollija, - es tikai tāpēc nepretojos, ka man ir nofotografēta katra tās lapiņa. Esmu nofotografējusi tevi Fortloderdeilā. Es varu saistīt tevi ar Beiliju un Doilu. Šis avīzes rakstiņš liecina, ka cilvēks, kurš uzdodas par Viktoru Grantu, bijis Fortloderdeilā un nozudis tajā pašā naktī, kad nogalināti Beilijs un Doili. Tu izteicies, ka redaktoram sagādās vilšanos, jo raksts būs baltiem diegiem šūts. Drīzāk izskatās, ka rakstā viss būs lieliski pamatots.

Bjūkenans sajuta satricinājumu, it kā būtu atsities pret zemi.

-    Es gaidu, ko tagad teiksi par gatavojamo rakstu?

-    Īstenībā šis jautājums ir par to, ko es jūtu.

-    Nesapratu.

Bjūkenans saberzēja sāpošo pieri.

-    Kāpēc godkāre atņem cilvēkiem prātu? Hollij, atbilde uz jautājumu, ko es jūtu, ir tikai viena - es jūtu, mani pārņem šausmas. Tāpat vajadzētu būt ar tevi. Tu varbūt nezini, bet es spēju pareģot nākotni. Ja tu vēlies turpināt materiālu vākšanu rakstam, tad, spriežot pēc nupat dzirdētā, varu garantēt, ka rīt šajā laikā tu būsi mirusi.

Hollija samiedza acis.

-    Un, - Bjūkenans sacīja, balsij notrīsot, - ja es nepārspēšu pats sevi, tas gaida ari mani. Cilvēki, kas nogalināja Džeku Doi-

lu un Bobu Beiliju, pilnīgi droši par to parūpēsies. Vai tas nav pilnīgi skaidrs? Rakstā tu varēsi pieminēt šos manus vārdus, tikai žēl, ka tādas iespējas vairs nebūs.

-    Es noteikti to izdarīšu. Man vienalga, vai tu ko noliedz

vai…

-Tu taču neklausies!

Bjūkenans ierunājās tik skaļi, ka vairāki pie reliņiem stāvošie cilvēki pagrieza galvu.

Viņš pieliecās cieši pie Hollijas un ierunājās čukstus:

-Tavā pasaulē cilvēki baidās pārkāpt likumu. Manai pasaulei ir savi likumi. Ja kāds sajutīs, ka tu viņu apdraudi, tu tiksi nošauta, izmesta no augšējā stāva, tev uzbrauks ar automašīnu, bet pēc tam šis cilvēks ies pusdienās ar mierīgu apziņu, ka parūpējies par savu drošību. Ja tu nespēsi radīt mūsējiem pārliecību, ka neapdraudi viņus, rīt ap šo laiku tu nevari nebūt mirusi. Un, ja mani pārņem šausmas, tad tu vari nebaidīties tikai tad, ja neesi pie pilna prāta.

Hollija vērīgi nopētīja Bjūkenanu.

-    Tātad nākamais cēliens. Tu ar viltu mēģini panākt, lai es liekos mierā.

-    Es padodos, - Bjūkenans sacīja. - Rūpējies pati par sevi. Man nekas cits neatliek kā padomāt par sevi.

11

Bjūkenans iegāja "Crowne Plaza" vestibilā. Gaidot liftu, viņš apskatījās visapkārt un konstatēja, ka vīru sakrokotajā apģērbā nomainījis vīrs skrējēja tērpā, un arī tas izlikās lasām avīzi. Galu galā, vestibilā gaidot, nebija daudz nodarbošanos. Izskatījās, ka otrs vīrs klonēts no pirmā: nedaudz jaunāks par trīsdesmit, spēcīgs augums, īsi mati, vērīgs skatiens.

Armijnieks, nodomāja Bjūkenans. Tāpat kā pirmais. Civilajā izlūkošanā strādājošie izskatījās ļoti dažādi. Turpretī armijas izlūku kadri bija vienādi pēc dzimuma, vecuma, auguma un matu griezuma. Vēl vairāk - viņi visi izskatījās nosvērti, disciplinēti un atklāti. '

Hollija, viņš nodomāja. Viņi joprojām gaidīja Holliju.

Bjūkenans iekāpa liftā, uzbrauca divpadsmitajā stāvā un sameklēja atslēgu. Hollijas atklāsmes uz kuģa, kā arī sāpošie sāni un galva bija izsmēluši spēkus. Bailes guva virsroku - vajadzēja atpūsties un padomāt.

Bjūkenans atvēra durvis.7 ..

Viņu gaidīja trīs cilvēki. Viņi sēdēja neslēpdamies, jo droši vien nevēlējās izbaidīt un izraisīt aizsardzības reakciju.

Bjūkenans pazina visus.

Druknais Alans pirms dažām dienām bija uzklausījis Bjūkenana ziņojumu dzīvokļu kompleksā Aleksandrijā, Virdžīnijas štatā. Viņš sēdēja uz gultas. Aleksandrijā parasti viņš bija nēsājis brūni rūtainu sporta žaketi. Viņam atkal mugurā bija rūtaina sporta žakete, šoreiz zila.

Muskuļainais majors Patnems sēdēja blakus pievilcīgajai blondajai kapteinei Vellerei uz dīvāna. Bjūkenans bija ticies ar viņiem uz jahtas Fortloderdeilā. Visi bija civilā - majors smilškrā- sas uzvalkā, kapteine - cieši pieguļošā baltā zīda blūzē un zilos svārkos. Ar savu izskatu viņa novērsa uzmanību no abiem vīriešiem.

Bjūkenans paskatījās uz vannasistabas pusi pa labi, vai negaida vēl kāds. Tualetes durvis stāvēja vaļā, tur neviena nebija.

Izņēmis no durvīm atslēgu, Bjūkenans aizvēra durvis, aizslēdza un piegāja pie viesiem. Istabā iespīdēja vēlas pēcpusdienas saule.

-    Kaptein, - bilda majors.

Bjūkenans palocīja galvu un apstājās piecu pēdu attālumā.

-    Neizskatās, ka mūsu ierašanās būtu jūs pārsteigusi, - ierunājās majors.

-   Pārvaldes pasniedzējs Fermā mēdza teikt, ka nekas cits nekad nav gaidāms kā vienīgi negaidītais.

-    Laba doma, - noteica sieviete. - Nav jābrīnās, ka jūs sadūra laupītājs.

-    To es patiešām negaidīju.

-    Kā ir ar ievainojumu?

-    Dzīst. Kur pulkvedis?

-    Viņš nevarēja tikt, - Alans atteica.

-    Ceru, ka jums nenācās gaidīt pārlieku ilgi.

-    Vai jūs neinteresē, kā mēs te iekļuvām?

Bjūkenans papurināja galvu.

-     Kaptein, - majors neapmierināts ierunājās, - vienos četrdesmit jūs esat redzēts viesnīcas vestibilā. Tika domāts, ka dodaties uz savu istabu. Nu jūs esat atpakaļ, bet neviens nav redzējis jūs pa šo laiku izejam no viesnīcas. Kur jūs pēdējās trīs stundas bijāt?

-    Vizinājos ar kuģi.

-    Pirms vai pēc reportieres izrakstīšanas no viesnīcas?

-Tātad jūs zināt. Pēc tam. Reportiere kopā ar mani devās izbraukumā.

-Ko?- Kapteine Vellere paliecās uz priekšu, krūtis nostiepa blūzi. - Vai tad jūs netikāt informēts, ka mēs viņu meklējam?

-    Man teica, ka jūs gatavojaties atņemt viņai patiku mani izsekot. Taču viņa nelikās mierā, un es centos to izdarīt pats. Es iedvesu tādas bailes, ka viņa par rakstu vairs nedomās.

-    Jūs… Kā jūs to izdarījāt?

-    Es vērsu viņas argumentus pret viņu pašu. Redziet, ko viņa parādīja. - Bjūkenans izvilka no žaketes kabatas avīzes izgriezumus un nolika uz kafijas galda. Kamēr majors lasīja, Bjūkenans turpināja: - Tur rakstīts par Boba Beilija bojāeju. Par Džeka Doila sievas nogalināšanu un pašnāvību. Alan, - viņš pagriezās pret drukno vīru, - stāstot par notikumiem Fortloderdeilā pēc manas nozušanas, jūs šo to esat izlaidis. Vai jūs zinājāt par Beiliju un Doi- liem?

-    Nez vai man par to būtu bijis jāstāsta.

-    Kāpēc?

-    Jo mazāk jūs zināt par Beiliju, jo labāk. Ja kāds sāktu pratināt, jūsu apmulsums būtu īsts. Bet par Doiliem jāsaka, mēs nevēlējāmies uzkraut jums slogu, pavēstot, ka cilvēks, ar kuru kopā strādājāt, tūlīt pēc jūsu aizbraukšanas nogalinājis sievu un seVi.

-    Es iestāstīju reportierei, ka pie Doiliem notikusi dubult- slepkavība.

-    Ko? Ak kungs, - majors nopūtās.

-    Es lūdzu, lai viņa hipotētiski iedomājas situāciju, - Bjūkenans sacīja. - Beilijs nogalināts tāpēc, ka šantažēja mani, Doi- li nogalināti tāpēc, ka zināja pāfāk daudz un ir saistīti ar mani. Turklāt mana līķa izgaišana liecina, ka ir cilvēki, kas vēlas paturēt "Viskiju un zelteri" - ko viņa pieminēja pirmo reizi - noslēpumā. Manuprāt, nekas nav bālāks kā sarkanmate, kad viņai asinis atplūst no sejas. Reportiere pēkšņi saprata draudošās briesmas un to, ka nav vērts riskēt ar dzīvību, lai publicētu rakstu pirmajā lapā. Patlaban viņa ar taksometru ir ceļā uz lidostu, lai ar pirmo reisu izlidotu uz Vašingtonu. Raksta nebūs.

-    Jūs patiešām viņai ticat?

-   Jā. Es piesolīju, ka pats viņu nogalināšu, ja raksts parādīsies. Es ticu viņai, jo redzēju, ka viņa notic man.

Istabā iestājās klusums.

-    Viņa ir izstājusies no spēles, - Bjūkenans paziņoja.

Majors apmainījās ar kapteini skatieniem.

Nebaidieties, nodomāja Bjūkenans, norijiet šo ēsmu.

-   Mēs gribētu dabūt visas fotogrāfijas un negatīvus. - Alans uz gultas pārsēdās citā vietā.

Majors ar kapteini pagriezās pret Alanu, it kā viņa vārdi pārsteigtu un viņa klātbūtne līdz šim nebūtu pamanīta.

-    Par to nav jāraizējas, - atteica Bjūkenans. - Viņa bija ar mieru visu atdot. Izrādot labo gribu, - viņš izvilka no iekškabatas fotogrāfijas, - viņa iedeva tās, kas bija klāt.

-    Vai jūs tiešām domājat, ka viņa turēs vārdu? - majors jautāja.

-    Viņa ir pārāk nobijusies, lai to nedarītu.

-Acīmredzotjūsu uzstāšanās bijusi pārliecinoša.

-    Tāda ir mana specialitāte. Jārada pārliecinošs iespaids.

Bet vai esmu pārliecinājis jūs, Bjūkenans nodomāja.

-    Viņa varēja fotogrāfijas nokopēt un izgatavot jaunus negatīvus, - sacīja majors.

-Vai kaut ko paturēt pie sevis, - piebilda kapteine. - Drošību mēs varam iegūt, vienīgi atbrīvojoties no viņas.

Alans sagrozījās vēlreiz, līdz piecēlās no gultas.

-     Es neesmu īsti par to pārliecināts. - Viņš noraizējies papurināja galvu. - Vai šāda rīcība patiešām visu atrisinās? Likvidējot viņu, nav pārliecības, vai pie draugiem nav noslēptas savāktā materiāla kopijas. Nav garantijas, ka atradīsim visas kopijas. Bailes var izrādīties pats efektīvākais atturēšanas līdzeklis. Ja Bjūkenans domā, ka viņam izdevies reportieri neitralizēt, neķeroties pie vardarbības, varbūt ir vērts pieņemt viņa priekšlikumu. Lai arī cik prasmīgi tiktu inscenēta reportieres bojāeja nelaimes gadījumā, tā, vienalga, izraisīs atbalsis. Un aizdomas. Viņas nāve var radīt vairāk problēmu nekā atrisināt.

Bjūkenans iekšēji nopūtās. Esmu dabūjis viņu savā pusē. Viņš man piekrīt. Tagad vēl… -

Majors savilka pieri grumbās.

-    Jārunā ar pulkvedi.

-    Nu protams, - Alans sarkastiski novilka. - Pēdējais vārds arvien pieder pulkvedim. Pārvalde bijusi nebijusi. Tikai jūs esat cilvēki.

Majors strupi atteica:

-    Mums ir tāda pati teikšana kā jums. Bet ar pulkvedi jākonsultējas.

Cūcība, nodomāja Bjūkenans. Panākta tikai termiņa pārcelšana.

Viņš tūlīt izmēģināja citu pieeju.

-    Man ir vēl kas sakāms pulkvedim.

-    Kas?

-    Es atstāju dienestu…

Visi pievērsa skatienu Bjūkenanam.

-Jūs jau bijāt ieplānojuši pārtraukt manu slepeno darbību un izmantot mani par mācību spēku. Kāpēc neizdarīt visu līdz galam? Pieņemiet manu atlūgumu. Aizgājis no armijas, es vairs nebūšu jums drauds.

-    Drauds? Kā to saprast? - noprasīja majors.

-   Manuprāt, viss ir klaji redzams. Es esmu tas, kas jums rada sarežģījumus.

Šķita, ka istaba sarūk mazāka.

-    Es atkārtoju, kaptein, ko jūs ar to domājat? - noprasīja majors.

-    Ja nebūtu Kankunas un Fortloderdeilas notikumu, tagadējā situācija nebūtu radusies. Ja operācijā nepiedalītos es, tā nebūtu apdraudēta. Pagājušajā naktī mani nesadūra laupītājs. Tas bija kāds, kas izpilda jūsu rīkojumu.

-    Absurds, - noteica kapteine.

-Tika izmantots ielaspuiku ierocis, lai slepkavība neizskatītos pēc profesionāļa darba. Naža dēļ es to tūlīt neiedomājos. Slepkava, kas sevi ciena, nekad nelietos nazi. Salīdzinājumā ar lodi nazis ir pārāk nedrošs. Šis paņēmiens ir arī riskants, jo jātiek upurim pavisam tuvu klāt. Bet tad man nāca apjausma, ka amatierisks darbs ideāli nomaskētu profesionāļa darbu. Beilijs, Doili, tagad es. Visi miruši. Aizdomīga sakarība, vai ne? Turklāt šīs nāves var izskaidrot, pat neķeroties pie teorijas par sazvērestību. Un ja reportiere ietu bojā autoavārijā…

Iestājās pilnīgs klusums.

-    Un visā vainīgas fotogrāfijas, - Bjūkenans turpināja. - Fotogrāfijas, uz kurām esmu kopā ar jums, major, ar jums, kapteine, un - pats galvenais - ar pulkvedi ūz jahtas Fortloderdeilā. Manis atmaskošana nevienu neuztrauktu. Jūs labi zinājāt, ka nevienu neizdošu. Taču jūsu abu, bet jo sevišķi pulkveža fotogrāfija "Wa- shington Post" pirmajā lapā nozīmētu gluži ko citu. Šāds attēls daudz ko noskaidrotu. Nevienam par to vairs nav jāuztraucas, jo reportiere rakstu nepublicēs. Un, pat ja man nebūtu izdevies viņu nobaidīt, fotogrāfijām, kur esmu kopā ar jums vai pulkvedi, nebūtu ne mazākās vērtības, ja mani nevar saistīt ar "Viskiju un zelteri".

Līdz ar to atkrīt vajadzība raizēties par manis nogalināšanu. Es izdarīšu jums pakalpojumu un izgaisīšu.

Šķita, ka grupa pārvērtusies ledū.

Beidzot majors nokremšķinājās un neveikli paskatījās uz sievieti un Alanu.

-   Ak tā, - Bjūkenans sacīja. - Ir radušies sarežģījumi. Nu tad apspriedīsimies.

-    Kapteini, vai saprotat, pēc kā tas izklausās? - pajautāja majors.

-    Pēc atklātas runas.

-    Tāda runa piedien tikai paranoiķim.

-     Jauki, - teica Bjūkenans. - Tātad neviens nav pavēlējis mani likvidēt. Izliksimies, ka šī vardarbība ir nejauša, kā jūs to vēlējāties. Jūs tātad gribat spēlēt teātri. Man tas neko neizsaka. Tas nozīmē, ka savu jūs būsiet panākuši. Es nozudīšu. Tas nozīmē, ka jūs iegūsiet dubultu drošību. Hollija Makoja rakstu nepublicēs. Arī mani nevarēs nopratināt, jo es nebūšu atrodams.

-    Kas tikai no jūsu mutes jādzird! - Majors sarauca pieri. - Esmu apmierināts, ka nolēmām jūs pavērot. Katrā ziņā jūsu slepenais darbs pārāk ievilcies.

-    Manuprāt, jums vislabāk derētu mazliet atpūsties, - ierunājās Alans. - Jūs tikko esat iznācis no slimnīcas, tāpēc jums jābūt nogurušam.

Sieviete piebilda:

-    Jūs tikāt sadurts. Un no jauna esat savainojis galvu. Jūsu vietā es…

-    Kā jūs zināt, ka atkal esmu sasitis galvu? Es to pat nepieminēju.

-    Man tāpat vien ienāca prātā.

-    Vai arī to pastāstīja cilvēks, kas tika sūtīts mani nogalināt?

-    Kaptein, skaidri redzams, ka jūs vēl esat pārāk satraukts. Es gribu, nē, pavēlu palikt istabā, atslābināties un mazliet pagulēt. Mēs atnāksim rīt deviņos nulle, nulle un turpināsim sarunu. Cerams, ka tikmēr būsiet daudzmaz nomierinājies.

-    Katrā ziņā es nevainoju jūs, ka rūpējaties par uzdevuma izpildes drošību, - Bjūkenans sacīja. - Bet nerunāsim riņķī un apkārt. Pasakiet skaidri un gaiši. Esmu piedāvājis jums labāko problēmas risinājumu, tāpēc šaubos, vai mani vajag nogalināt.

Alans noraizējies nopētīja Bjūkenanu un majoram un kap- teinei līdzi sadrūmis izgāja pa durvīm.

12

Ejot pāri istabai, lai aizslēgtu durvis, Bjūkenans juta, ka ļogās kājas. Saspringtā saruna bija pastiprinājusi galvassāpes. Ielicis mutē trīs tailenola tabletes, viņš iegāja vannasistabā, lai uzdzertu virsū glāzi ūdens. Mute bija tā izkaltusi, ka nācās izdzert vēl vienu glāzi. Paskatījies spogulī, viņš ieraudzīja zem acīm tumšus lokus.

Ar mani vairs nav labi, Bjūkenans nodomāja. Guļamistabā viņš ar grūtībām aizvilka aizkarus un tad atlaidās gultā. Iesāpējās sāns. Bet tumsa atstāja nomierinošu iespaidu.

Taču prāts nebeidza darboties. Vai man izdevās?

Vai izdevās viņus, pārliecināt?

Nesaprotami, kāpēc viņš tā raizējas par Hollijas drošību. Viņi bija iepazinušies tikai pirms dažām dienām. Teorētiski viņi bija pretinieki. Nepatikšanu lielākā daļa bija radusies reportieres iejaukšanās dēļ. Varēja pat uzskatīt, ka Džeks un Sindija Doili gājuši bojā viņas dēļ. Taču nejau Hollija Makoja bija nogalinājusi Doilu, to bija izdarījuši savējie. Tāpat kā Beiliju. Un, ja Beilijs būtu attaisījis aukstumsomu manā klātbūtnē, arī es ietu bojā.

Tas nenotika, jo tiek gaidīta izdevība, lai mani likvidētu tādā veidā, kas neradītu aizdomas pat reportierei.

Hollija Makoja.

Vai viņa būtu mani savaldzinājusi?

Citreiz viņš būtu attaisnojis visu, pat reportieres nogalināšanu, lai tikai novērstu operācijai draudošās briesmas. Bet tagad…

Kas - tagad?

Varbūt es vairs nedomāju par operācijas drošību. Varbūt… Kas tad?

Varbūt es kļūstu par cilvēcisku būtni. F'ar kādu būtni?

13

-    Pārrunāsim visu vēlreiz, - Alans sacīja. - Es gribu ieviest zināmu skaidrību. - Viņš aizbrauca ar noīrēto pontiaku no viesnīcas "Crowne Plaza" priekšas. Majors Patnems sēdēja viņam blakus. Aiz muguras sēdošā kapteine Vellere paliecās uz priekšu. - Vai kāds kaut ko zina par pavēli likvidēt Bjūkenanu?

-    Absolūti neko, - kapteine atbildēja.

-    Līdz manām ausīm šādi norādījumi nav nonākuši, - noteica majors.

-    Arī es neko nezinu, - sacīja Alans.

-    Kas īsti noticis ar Džeku un Sindiju Doiliem? - vaicāja majors. - Man likās, ka bijusi vai nu slepkavība, vai pašnāvība.

-Arī es tā nodomāju, - ieminējās kapteine. - Paziņodams, ka notikusi divkārša slepkavība, Bjūkenans galīgi izsita mani no līdzsvara. Es nezinu, ka būtu bijusi pavēle likvidēt viņus.

-    Kas grib nogalināt Bjūkenanu? - jautāja Alans.

-    Joprojām visloģiskākais izskaidrojums ir laupīšanas mēģinājums, - sacīja majors.

-   Pūlī pie restorāna? - Alans satvēra stūri ciešāk. - Tur varētu darboties kabatzaglis, bet ne reizi neesmu dzirdējis par kabatzagli, kas pievērš sev uzmanību, sadurot cilvēku, kuram velk ārā maku.

-    Bet ja nu tas bijis kāds jukušais, kam cilvēku saduršana publiskā vietā sagādā kaifu? - jautāja kapteine.

-    Tas ir ticamāk. - Starmešu gaismā miegdams acis, Alans iegriezās Kanāla ielā. - Tas izklausās murgaini, taču zināma jēga šajos vārdos ir.

-    Pēc Bjūkenana domām, to esam darījuši mēs, - majors sacīja. - Šī doma ir tikpat neprātīga.

-    Bet kā jums šķiet, vai viņš patiešām tam tic? - jautāja kapteine. - Viņš ir aktieris. Viņš cenšas panākt efektu un spēj būt ļoti pārliecinošs.

-    Katrā ziņā mani viņš pārliecināja, - noteica Alans.

-    Kāda viņam varētu būt vajadzība melot? - skaļi domāja majors.

-    Lai radītu dūmu aizsegu, apmulsinātu mūs un novērstu uzmanību no reportieres. /

-    Kāpēc? - majors atkārtoja.

-    Kad Bjūkenans apgalvo, ka reportieres nogalināšana var radīt vairāk problēmu nekā tās atrisināt, var izrādīties, ka viņam ir taisnība, - bilda Alans. - Ja viņa patiešām ir nobaidīta un raksts netiks publicēts, savu mērķi esam sasnieguši.

-    "Ja." Pārāk bieži nākas dzirdēt šo "ja".

-    Es esmu vienās domās ar Bjūkenanu, - kapteine sacīja. - Manuprāt, būs pareizāk, ja patlaban ar šo jautājumu vairs nenodarbosimies un nogaidīsim.

-    Noteicošās ir pulkveža domas, - bilda majors.

Brīdi visi brauca klusēdami.

-    Mēs tomēr neesam… - Alans iesāka, drūmi skatīdamies pretimbraucošo mašīnu spožajos starmešos.

-    Kas neesam? - vaicāja kapteine.

-Vai tiešām kāds mēģinājis nogalināt Bjūkenanu? Runa ir nevis par jukušo, bet profesionāli, kas pilda pavēli. Un, ja pavēli neesam devuši mēs, kas tad?

14

Ja cilvēks neierodas uz tikšanos noteiktajā vietā un laikā un ja nav vienošanās par citu tikšanās vietu un laiku, pēc noteikuma viņam divdesmit četras stundas vēlāk jāierodas tikšanās vietā vēlreiz. Lai ari kas būtu traucējis ierasties uz tikšanos pirmoreiz, ja veiktos, šķērslis varētu būt novērsts. Bet ja cilvēks neierodas otrreiz…

Bjūkenans negribēja par to domāt un soļoja pa franču kvartālu tikai uz priekšu. Šauras, cilvēku pilnas ielas. Diksilends. Blūzs. Dejas uz ietvēm. Drūzma. Tagad bez maskām. Šobrīd, kad cilvēku sejas vairs neaizsedza maskas, Bjūkenanam bija daudz lielākas iespējas pārliecināties, vai viņam neseko. Pagājušajā reizē viņš bija bez maskas un tāpēc visiem dūrās acīs. Tagad viņš bija tikai viens no daudzajiem, tāpēc daudz labāk spēja iejukt pūlī, nozust sānu alejā vai izbēgt no sekotāja, ja tāds būtu.

Viebdamies no dīvainajām atmiņām par nazi, kas dūrās sānā, viņš pagāja garām ēnainajam Džeksona skvēram, nopētīja Dekatūra ielu un devās vēlreiz tai pāri uz "Cafedu Monde". Restorānā joprojām bija daudz cilvēku, lai gan tas nebija tik pārpildīts kā Visu Svēto dienas priekšvakarā. Lai drūzma neapgrūtinātu iekļūšanu tajā, drošības dēļ Bjūkenans bija ieradies pusstundu agrāk par to laiku, kad kopā ar Huanu te bija iegriezies pirms sešiem gadiem.

Bjūkenans dega nepacietībā. Viņš neko neizrādīja, sagaidīja savu kārtu un ļāva viesmīlim vest sevi cauri trokšņainajam pūlim garām pīlāram pie maza, apaļa, balta galdiņa stūri tādu pašu aizņemtu galdiņu ielenkumā. Nejaušības dēļ galdiņš atradās vietā, kuru viņš būtu izvēlējies ari pats, lai labāk pārredzētu ieeju*

Taču Bjūkenans nejutās apmierināts. Vajadzēja ko vairāk, lielāku garantiju, un piepeši, ieraudzījis atbrīvojamies galdiņu restorāna vidū, viņš pieprasīja to. Viņš atcerējās, ka pirms sešiem gadiem kopā ar Huanu bija tur sēdējis. Galds gan nebija tieši tas. Pilnīga pārliecība par to nevarēja būt. Taču galdiņš atradās gandrīz tajā pašā vietā, un Huanai atnākušai nebūs grūti viņu ieraudzīt. Huanas skatiens pārslīdēs ļaužu pilnajai telpai un apstāsies vietā, kas saistīta ar viņu. Un tepat jau viņš būs, piecelsies, uzsmaidīs un, ilgodamies apskaut, dosies pretī.

Bjūkenans ieskatījās pulkstenī. Bez divdesmit minūtēm vienpadsmit. Drīz, viņš nodomāja. Jau drīz.

Galva iesāpējās tā, ka kļuva nelabi. Kad pienāca viesmīlis pieņemt pasūtījumu, Bjūkenans izvēlējās firmas kafiju ar pienu un virtuļus. Uņ palūdza arī ūdeni, jo tas bija visvairāk vajadzīgs. Kafija un virtuļi savukārt deva iespēju šeit sēdēt. Ūdeni vajadzēja, lai būtu ko uzdzert tailenolam.

Drīz.

Huana.

"Es mīlu tevi," viņš bija teicis. "Es gribu, lai zini, ka nekad tevi neaizmirsīšu. Tu vienmēr būsi manā sirdī. Ja kādreiz vajadzēs palīdzību un ja es varēšu ko darīt, es būšu klāt. Jebkurā laikā. Jebkurā vietā. Tev vajag tikai palūgt."

Redzot, ka viesmīlis noliek uz galda kafiju, virtuļus un ūdeni, Bjūkenans samiedza acis. Viņš norija tailenolu, ieskatījās pulkstenī un satrūkās. Piecpadsmit minūtes aizskrējušas kā piecpadsmit sekundes. Bija gandrīz vienpadsmit.

Skatienu nenovērsis, viņš vēroja ieeju.

Nekad nebiju domājusi, ka nosūtīšu šo pastkarti. Ceru, ka Tavs solījums nebija tukši vārdi. Laiks un vieta kā pēdējā reizē. Es paļaujos uz Tevi. LŪDZU!

-    Vai nejūtaties labi, ser?

-Atvainojiet!

-   Jūs te sēžat jau pusstundu un kafijai ar virtuļiem neesat pieskāries.

-    Pusstundu?

-Arī citi grib tikt pie galdiņa.

-    Es gaidu kādu cilvēku.

-    Vienalga, citi…

-    Atnesiet vēlreiz to pašu. Te būs desmit dolāri par pūlēm.

-    Pateicos, ser.

Bjūkenans nenolaida skatienu no ieejas.

Pusnakts.

Pulkstenis viens. Cilvēki vēroja viņu un sačukstējās.

Divos kļuva skaidrs, ka viņa neatnāks.

Dieva dēļ, kas noticis? Viņa bija lūgusi palīdzību. Kāpēc viņa liedza iespēju pierādīt, ka tiek mīlēta?

15

Bjūkenans beidza kravāt ceļasomu un nometa parakstīto izrakstīšanās veidlapu uz gultas. Neviens pat nepamanīja, ka trijos no rīta viņš atstāja viesnīcu pa dienesta izeju. Izgājis no ēnas uz apgaismotās Lafajeta ielas, viņš apturēja taksometru.

-    Uz kurieni, ser? - Šofera skatienā bija jaušama piesardzība, it kā trijos naktī cilvēks ar ceļasomu varētu būt bīstams.

-    Uz diennakts automašīnu nomu.

Šoferis brīdi padomāja.

-    Kāp iekšā! Vai nav pārāk vēls, lai dotos ceļojumā?

-    Nez vai.

Bjūkenans noslīga uz aizmugurējā sēdekļa un iegrima domās. Vieglāk būtu lidot. Taču viņš negribēja gaidīt rītu, lai mēģinātu noķert pirmo lidmašīnu. Pirmkārt, majors, kapteine un Alans varēja ierasties pirms norunātā laika un viņu pārtvert. Otrkārt, nebija tik daudz skaidras naudas, tāpēc nācās lietot kredītkarti. Bet kredītkarte bija uz Brendana Bjūkenana vārda, un tas nozīmēja, ka tiks atstātas pēdas, pa kurām majors, kapteine un Alans var sekot.

Maksājot par automašīnas nomu ar kredītkarti, nekur netiek reģistrēts, uz kurieni viņš dodas. Visas pēdas izgaist tepat, Ņūorleānā. Un, ja laimēsies, majors, kapteine un Alans var nospriest, ka viņš realizējis savu ieceri un nozudis. Viņi uzskatīs to kā labas gribas žestu, nevis par draudu. Domāšanas novēršanai pareizajā virzienā viņš bija uzrakstījis vēstuli, kurā pauda apņēmību nozust, aploksni adresējis Alanam un atstājis viesnīcā uz gultas līdzās izrakstīšanās veidlapai.

-    Klāt esam, ser.

-   Ko? - Bjūkenans sapurinājās, paskatījās pa taksometra logu un blakus degvielas uzpildes stacijai ieraudzīja spoži apgaismotu automašīnu nomas punktu.

-    Ser, es ieteiktu jums ar braukšanu būt uzmanīgam. Jūs izskatāties pagalam sašļucis.

-    Pateicos! Nekas ar mani nenotiks.

Nomājot mašīnu, jācenšas izskatīties mundrākam, viņš nodomāja.

Viņš norēķinājās ar taksometra šoferi un centās noslēpt piepūli, kādu prasīja somas nešana uz kantori, kura spilgtais apgaismojums grieza acīs.

Saguris vīrietis ar brillēm pāri letei pabīdīja nomas līgumu.

- Man jāredz jūsu kredītkarte un vadītāja apliecība. Klāt nāk apdrošināšana. Parakstieties apakšā!

Lai nesajauktu savu vārdu, vajadzēja ieskatīties kredītkartē uz letes. /

Bjūkenans. Brendans Bjūkenans.

Kaut nu pārstātu sāpēt galva!

Huana.

Jāatrod Huana.

Bija tikai viena vieta, ar kuru sākt.

16

-    Par to ir padomāts, - Raimonds ziņoja.

Iekārtojies savas personiskās reaktīvās lidmašīnas pasažieru salonā, Elisters Dramonds pacēla acis no dokumentiem. Lidmašīnai traucoties uz priekšu, tās korpuss viegli trīsēja.

-    Gribu zināt ko vairāk, - viņš sacīja.

-    Pa radio nupat saņēmu ziņojumu, - paskaidroja Raimonds, - ka Meksikas Nacionālā arheoloģijas un vēstures institūta direktors gājis bojā transporta negadījumā Mehiko Nacionālās pils tuvumā.

-   Traģisks notikums, - atteica Dramonds. Par spīti viņa gadiem, nebija jūtams, ka pēdējo četrdesmit astoņu stundu laikā viņš nodarbojies ar darījumiem Maskavā, pēc tam lidojis uz tikšanos Rijādā, Saūda Arābijā, bet no turienes pāri Atlantijai uz Jukatanas pussalu Meksikā. - Vai varam pierādīt, ka šo negadījumu licis sarīkot Delgado?

-    Delgado nolīgtais cilvēks ir mūsu algotnis. Ja mēs garantēsim, ka viņš nenonāk tiesas priekšā, viņš vajadzīgos pierādījumus sagādās.

-Mēs?

-    Es ar to biju domājis jūs.

-    Tava nemākulīgā vietniekvārdu lietošana dara man raizes, Raimond. Neiedomājami, ka tu varētu uzskatīt sevi par man līdzīgu.

-    Nē, ser. Tāda kļūda vairs netiks pieļauta.

-    Vai viņa vietā ir izraudzīts jauns direktors?

Raimonds palocīja galvu.

-    Vai tas ir cilvēks, kas izturēsies labvēlīgi pret mūsu pasākumu?

Raimonds vēlreiz palocīja galvu.

-    Un par naudu viņa izturēšanās kļūs vēl labvēlīgāka.

-    Labi, - pikti atteica Dramonds, tā atklājot īsto vecumu. - Sieviete, pat ja tiks atrasta, vairs nav vajadzīga. Ja ir iespēja izdarīt spiedienu uz Delgado citādi, viņa kā ietekmēšanas līdzeklis kļūst lieka. Ja necelsim gaismā Delgado noziegumus, iespējams, ka viņš būs nākamais Meksikas prezidents. Dari Delgado zināmu, ka mums ir pierādījumi - viņš pavēlējis nonāvēt institūta direktoru un viņa politiskā nākotne joprojām atkarīga no manis.

-    Jā, ser.

-    Viņam kļūstot par prezidentu, mana ietekme kļūs pat lielāka.

-    Lielāka ietekme vairs nevar būt.

-    Par to nav divu domu, - Dramonds piebilda.

-    Varbūt sieviete tomēr var noderēt?

Vecais vīrs tā sarauca pieri, ka gandrīz atklājās viņa patiesais vecums.

-    Viņas dēļ es tik tikko visu nezaudēju. Kad tavi aģenti viņu atradīs…

-    Jā, ser…

-    Viņa nekavējoties jānogalina.

devita dala

1

Teksasa, Sanantonio.

Bjūkenans ieradās līdz ar nakts iestāšanos. Atstājis Ņūorle- ānu, pa 10. ceļu viņš bija braucis uz Batonrūžu, pēc tam garām neskaitāmām mazām Teksasas pilsētiņām uz Boumontu, Hjūstonu un visbeidzot…

Sāpošās galvas un sāna dēļ garajā ceļā viņš vairākas reizes bija spiests apstāties un atpūsties. Boumontā priekšpusdienā viņš bija noīrējis istabu viesnīcā, lai noskūtos, nomazgātos dušā un kādu stundu nosnaustos. Kad viņš pēcpusdienā izrakstījās, reģistrators bija paskatījies viņā ar platām acīm. Tā nedrīkstēja pievērst sev uzmanību. Skaidras naudas trūkuma dēļ viņš bija spiests norēķināties par istabu ar kredītkarti. Arī tas nebija labi, jo tā paliek pēdas. Ar laiku Alans, majors un kapteine izsekos viņa gaitas līdz viesnīcai, kuru viņš gan sen būs atstājis, taču galamērķis viņiem, vienalga, nav zināms. Izpētot visu ar agrākajiem uzdevumiem saistīto dokumentāciju, to var atminēt, taču sešos gados pēc iepazīšanās ar Huanu uzdevumu bijis tik daudz, ka tikai pēc krietni ilga laika viņš tiks saistīts ar Ņūorleānu un Sanantonio. Tikmēr viņš jau būs pavisam kur citur.

Lai nezaudētu spēkus, viņš pa ceļam ēda hamburgerus, ceptus kartupeļus, karstas desmaizltes, pikantās meksikāņu maizītes un, cerēdams, ka bezalkoholisko dzērienu kalorijas un kofeīns līdzēs uzturēt sparu, virsū bagātīgi uzdzēra kokakolu. Viņš trīs reizes nogriezās no mašīnu pilnās maģistrāles un stāvvietā nosnaudās, novietojis iznomāto mašīnu tualešu tuvumā, lai braucamrīku un gājēju saceltais troksnis neļautu ieslīgt pārāk dziļā miegā. Viņš saprata, ka citādi var pamosties tikai nākamajā dienā.

Nedrīkstēja apstāties. Vajadzēja steigšus nokļūt Sanantonio, lai varētu sākt noskaidrot, kas noticis ar Huanu. Kāpēc viņa neieradās uz tikšanos? Kāda liksta viņu piemeklējusi? Par spīti sāpēm un neizpratnei, Bjūkenans tomēr attapās sev pajautāt, vai nepār- cenšas. Pirms sešiem gadiem viņš bija devis solījumu sievietei, kuru kopš tā laika nav redzējis. Un palīgā sauciens bija pienācis kā šifrēta pastkarte.

Varbūt pastkarte nozīmēja pavisam ko citu? Kāda Huanai jēga meklēt viņu pēc tik ilga laika? Un kālab tieši viņu ? Vai patiešām viņai nav neviena cita, kam lūgt palīdzību?

Kādi loģiski apsvērumi likuši izraudzīties tieši viņu?

' Bjūkenans nezināja atbildi uz šo jautājumu. Skaidrs bija tikai tas, ka ar Huanu kaut kas atgadījies.

Bjūkenans jutās ļoti nepatīkami.

Viņš mēģināja izprast, kad tas sācies. Varbūt pēc šaušanas Kankunā, varbūt pēc galvas savainošanas, kad peldēja pāri kanālam. Varbūt Meridā, kad mocību laikā galva tika sasista uz betona grīdas. Bet varbūt vēlāk, kad viņš tika sadurts un atkal tika sasista galva.

Jo vairāk Bjūkenans par to domāja, jo skaidrāks kļuva, ka tas nav īstais baiļu iemesls. Katrā ziņā traumas bija atstājušas sekas. Tomēr, atgriežoties pie pēdējo nedēļu notikumiem un izanalizējot dažādos savainojumus, vislielākās bažas izraisīja kāds incidents.

Tā bija nevis fiziska, bet garīga trauma.

Tā apdraudēja viņa identitāti.

Pareizāk sakot, daudzās identitātes. Pēdējos astoņos gados viņš bija iemiesojies pāri par divsimt cilvēkos. Daždien, cenšoties savervēt vairākus cilvēkus, viņš bija iemiesojies sešās atšķirīgās identitātēs. Pēdējās divas nedēļas viņš bija noturēts par Džimu Krofordu, bijis Pīters Langs, vienlaikus tēlojot Edu Poteru, Viktoru Grantu, Donu Koltonu un…

Brendanu Bjūkenanu.

Tā bija nelaimes sakne. Pēc Viktora Granta tēla atmešanas viņš bija cerējis iegūt jaunu identitāti. Taču slepenajā mītnē Aleksandrijā Alans bija ziņojis, ka jaunas identitātes nebūs, ka viņa slepenā aģenta darbs ir galā un vajadzēs kļūt…

Pašam par sevi. /

Pie joda, kas īsti bija viņš pats? Viņš tik sen nebija Brendans Bjūkenans, ka bija zudis jebkāds priekšstats par to, kas šis cilvēks ir. Viņš nezināja pat tādas elementāras lietas, kā Bjūkenanam patīk ģērbties un kas viņam garšo. Iedziļinoties sevī, neradās pat apjausma, kas viņš ir. Viņš bija aktieris, kas pilnībā iedzīvojas lomā. Lomai beidzoties, viņš kļuva tukšs.

Profesija noteica ne tikai viņa rīcību. Tā noteica viņa esību. Bez lomas viņš nebija nekas, un atskārsme, ka palikušo mūža daļu viņš nespēj būt Brendans Bjūkenans, iebelza kā ar āmuru pa pieri. Bēgot no Brendana Bjūkenana, viņš bija kļuvis Pīters Langs. Tagad viņš dzenas pakaļ cilvēkam, kas Pītera Langa dzīvē atstājis visdziļākās pēdas. Varbūt pat paša dzīvē. Pārcilājot atmiņas, modās arvien lielāka pārliecība, ka dzīve varbūt mainītos uz labo pusi, ja viņš būtu palicis kopā ar Huanu.

Man patika Pīters Langs, viņš domāja.

Un Pīters Langs bija mīlējis Huanu.

2

Pabraucis garām Hjūstonai, Bjūkenans apstājās kravas mašīnu stāvvietā pie maksas telefona. Viņš bija neizpratnē, ka Brendana Bjūkenana dzīvē vienīgi Hollija Makoja nodarbināja viņa domas. Hollija bija pazīstama tikai dažas dienas, turklāt šī sieviete bija viņu apdraudējusi. Un tomēr radījusi nepārvaramu vēlēšanos, ka viņam Hollija jāaizsargā un jāpārliecina, lai bēg no briesmām, kādās viņa iekļuvusi, vācot materiālus par Bjūkenanu. Šķita, ka viņam izdevies pārliecināt majoru, kapteini un Alanu par Hollijas nodomu atteikties no raksta. Ļoti iespējams, ka viņu liks mierā. Bet kā ar pulkvedi? Vai pulkvedis piekritīs viņa ieteikumam?

Apgalvojot, ka Hollija lido atpakaļ uz Vašingtonu un ka viņa ir pārāk nobijusies, lai vēl rakstītu, Bjūkenans nebija melojis. Tomēr vajadzēja šo viņas apņemšanos nostiprināt. Zinot, ka telefonsarunas var ierakstīt, viņi bija vienojušies, ja radīsies vajadzība atstāt ziņu automātiskajā atbildētājā vai kādam "Washington Post" darbiniekam, Bjūkenans uzdosies par Maiku Hemiltonu. Hollija, par laimi, pati pienāca pie telefona.

-    Kā klājas?

-    Nezinu, vai neesmu izdarījusi kļūdu, - Hollija atbildēja.

-    Vari ticēt, tu esi rīkojusies pareizi.

-    Kā veicas ar sarunām? Vai ir kādi rezultāti?

-    Vēl nezinu.

-    Tiešām?

-    Jā. Vai nosūtīji šiem solīto?

-    Vēl ne…

-    Izdari to!

-Tas ir tik… Tik labs materiāls. Es nespēju iedomāties…

-    Izdari to, - Bjūkenans atkārtoja. - Nenokaitini viņus!

-    Atteikšanās no raksta liek man justies kā gļēvulei.

-   Man nācies rīkoties kā gļēvulim neskaitāmas reizes. Tagad šī rīcība man neliekas pat pārdomu vērta. Šobrīd nav laika gari runāt, es nedrīkstu kavēties. Labākais, ko varu ieteikt… - Bjūkenans gribēja pateikt kaut ko mierinošu, bet nespēja neko izdomāt. - Beidz lauzīt galvu par gļēvulību un drosmi! Uzklausi saprāta balsi.

Bjūkenans nolika klausuli, izgāja no taksofona kabīnes, steidzīgi iekāpa iznomātajā mašīnā, atgriezās uz transporta līdzekļu pilnās maģistrāles un samiedza acis pret sauli, kas tagad atradās zemu rietumos tieši pretī. Neko nedeva pat pēcpusdienā Boumontā

nopirktās "Ray-Ban" saulesbrilles. Šķita, ka kveldējošā saule cauri abām acīm dzen galvā sarkani nokaitētus iesmus. Uzklausīt saprāta balsi?

Uz padomu došanu tu esi nadzīgs. Bet neizskatās, ka pats vēlies tos uzklausīt.

3

Drīz pēc deviņiem no zemā, ar zāli un biezi ar mežu apaugušā paugurainā Austrumteksasas līdzenuma viņš iebrauca Sanantonio apgaismotajās ielās. Viņš te bija pavadījis pāris nedēļu pirms sešiem gadiem, iejuzdamies Pītera Langa tēlā un iepazīdams sava varoņa dzimto pilsētu. Kā visparastākais tūrists viņš bija apmeklējis Alamo (tur viņš bija uzzinājis, ka tas ir spāņu vārds un nozīmē "papele"), spāņu gubernatora pili, Sanhosē misiju un rekonstruēto astoņpadsmitā gadsimta spāņu apmetnes daļu "La Vil- lita" jeb Mazo miestu. Krietni daudz laika bija pavadīts Upmalas promenādē, spāniskā veikalu rajonā Sanantonio upes gleznainajā krastā.

Daudz laika bija pavadīts dažādos pilsētas rajonos, arī Pils pakalnā, kur dzīvoja Huanas vecāki. Huana bija pieņēmusi segvārdu, kurš ienaidniekam nedeva iespēju uzzināt, kas ir viņas vecāki, un doties uz Sanantonio iztaujāt par viņas iespējamo vīru'. Bjūkenanam nebija vajadzības - tas pat nebija ieteicams - tikties ar "sievas" vecākiem. Tomēr viņš zināja, kur viņi dzīvo, un, tikai pāris reižu kļūdījies, brauca taisnā ceļā uz vecāku mājām un brīnījās, cik labi kopš toreizējā apciemojuma atceras un pazīst pilsētu.

Huanas vecākiem piederēja no ķieģeļiem un dēļiem būvēta divstāvu ēka ar koptu zālienu un ozoliem, kas deva ēnu. Piebraucot ar mašīnu pie ietves malas, Bjūkenans ieraudzīja iespējamās dzīvojamās istabas logos spīdam gaismu. Viņš izkāpa no mašīnas, aizslēdza to un ielas laternas gaismā mašīnas sānu spogulītī pārbaudīja savu izskatu. Seja bija iekritusi un izskatījās nogurusi. Viņš sasukāja matus un sakārtoja drēbes, lai iegūtu kaut cik cienījamu izskatu. Viņam mugurā bija Ņūorleānā paņemtā Teda sporta žakete. Mazliet paliela, tomēr pieņemama, turklāt tā labi noslēpa pistoli, kuru viņš pirms izkāpšanas no mašīnas bija aizbāzis mugurpusē aiz jostas.

Meklējot pazīmes, vai māja netiek novērota, Bjūkenans pārlaida skatienu ielai uz abām pusēm. Ja Huana iekļuvusi nelaimē, par ko liecināja pastkarte un neierašanās uz tikšanos, ja viņa bēguļo, ar ko varēja izskaidrot neierašanos "Cafe du Monde", bija iespējams, ka ienaidnieks novēro vecākus un noklausās telefona sarunas, cerot, ka viņa netīšām atklās savu atrašanās vietu. Armijā Huana nevienam nebija atklājusi, kā sauc vecākus un kur tie mīt. Pagājušajos sešos gados daudz kas varēja mainīties. Par Huanu gan nebija jāsūdzas, ka viņai trūktu attapības, taču viņa varēja kādam muļķīgi uzticēties un sniegt par sevi plašāku informāciju, kas tagad vērstos pret pašu.

Varbūt vienīgi iemīlēšanās Pīterā Langā.

Uz ielas nekas aizdomīgs nebija manāms. Šajā kvartālā nestāvēja neviena automašīna. Ari uz stūra neviens neslaistījās un neizlikās gaidām autobusu. Apgaismojums citu māju logos liecināja par ierasto dzīves ritmu. Protams, kāds varēja slēpties krūmos, kaut ari apkārtnē, ar kuru, šķiet, visi lepojās, okšķeris nespētu ilgstoši novērot un slēpties, īpaši no vācu aitu suņa, kuru pa ielas pretējo pusi bija izvedis pastaigā kāds vīrietis. Protams, ja vīrs ar suni pats nenodarbojās ar novērošanu.

To visu Bjūkenana skatiens fiksēja dažās sekundēs. Vērotājs gluži vienkārši noturētu viņu par ciemiņu, kas pirms iešanas uz māju pie spogulīša sasukā matus. Nakts bija maiga un rudens krītošo lapu aromāta pilna. Pie ķieģeļiem mūrētā lieveņa nospiedis zvana pogu, viņš izdzirdēja ne tikai zvanu, bet arī no televizora skanošus smieklus. Driz uz dēļu grīdas atskanēja soļi un stiklotajās durvīs parādījās ēna.

Virs galvas iedegās gaisma. Uz viņu raudzījās spāniete krietni pāri piecdesmit ar valdzinošu, ovālu seju un matiem, kas sniedzās līdz pleciem. Ciešais melno acu skatiens liecināja par gudrību un vērīgumu. Sieviete līdzinājās Huanai, kaut arī pilnīgas drošības, ka tā ir viņas māte, nevarēja būt. Bjūkenans nekad ar viņas vecākiem nebija ticies. Uz pastkastes vai zem zvana vārda nebija. Sešos gados Huanas vecāki varēja arī mainīt dzīvesvietu. Viņi varēja pat nomirt. Iebraucis Sanantonio, Bjūkenans bija vēlējies pārliecināties pēc telefona grāmatas, vai viņi vēl dzīvo vecajā vietā, taču nebija gribējis velti tērēt pat minūti. Drīz par to būs iespējams pārliecināties, viņš bija sev teicis.

Amatieris varbūt būtu sazvanījis vecākus no Ņūorleānas un centies iegūt informāciju, vai Huanai nedraud nepatikšanas. Tā viņš neko neiegūtu, jo informācija būtu apšaubāma. Cilvēki lielākoties ir lētticīgi, bet pat muļķis, vienalga, cik ticami ir svešinieka jautājumi, censtos neko neizpaust. Vislabāk informāciju varēja iegūt, runājot aci pret aci. Nosūtīts no armijas uz CIP Fermu Vir- džīnijā, Bjūkenans jau drīz bija ieguvis veikla informācijas izvilinātajā slavu. Instruktoram ļoti patika sūtīt savus kursantus uz apkaimes bāriem, kur tiem vajadzēja uzsākt sarunu ar svešinieku un stundas laikā panākt tādu uzticēšanos, ka svešinieks nosauktu savu dzimšanas dienu, mēnesi, gadu un pat sociālās apdrošināšanas numuru. Instruktors no personiskās pieredzes bija pārliecinājies, ka, tiekoties ar cilvēku pirmo reizi, iegūt šādu informāciju ir gandrīz neiespējami. Kā izgudrot nejaušu jautājumu, kas pavisam svešam cilvēkam liek atklāt sociālās apdrošināšanas numuru? Ar šādu jautājumu vairāk varēja modināt aizdomas, nevis iegūt informāciju. Nevienam kursantam tas nebija izdevies, tikai Bjūkenanam.

Spāniete uzlika durvīm drošības ķēdi, atslēdza tās un pavēra. Sarunāties pa piecu collu platu durvju spraugu nebija ērti.

-    Ko vēlaties?

-    Vai Mendesa kundze?

-Si.

-   Perdone. Es zinu, ir jau vēls. Mani sauc Džefs Vokers, un es esmu jūsu meitas draugs. - Spāņu valodu Bjūkenans bija apguvis Aizsardzības ministrijas Monterejas valodu institūtā Kalifor- nijā pirms misijas Meksikā. - Mēs neesam tikušies vairākus gadus, tāpēc nezinu, kur viņa dzīvo. Esmu iebraucis pilsētā uz vairākām dienām un… Ienāca prātā doma, ka varbūt izdosies satikt. Vai jūs nepateiktu, kur lai viņu meklē?

Huanas māte aizdomīgi nopētīja viesi. Tomēr šķita, ka aizdomas mazināja viņa spāņu valoda. Huana bija stāstījusi, ka vecāki pārvalda divas valodas, taču priekšroku katrā ziņā dod spāņu valodai un, ja kāds spāņu valodas zinātājs spiež runāt angliski, jūtas aizvainoti.

-    Conoce a mi hija ?

-   Si. - Bjūkenans turpināja runāt spāniski. - Es pazīstu jūsu meitu. Mēs kopīgi dienējām armijā. Es pazīstu viņu no Sema Hjūstona forta. - Tā bija viena no dienesta vietām, kuru Huana izmantoja par aizsegu. Kaut arī viņa bija strādājusi Brega fortā dislocētajā armijas izlūkdienestā, izskatam viņa bija norīkota pie 5. armijas štāba Sanantonio. - Mēs labi sapratāmies. Pāris reižu pat kopā kaut kur aizgājām. Ceru, ka jūs varat pateikt… Saprotiet, mēs bijām tuvi. Žēl, ka nevarejam draudzību turpināt. Es uz kādu laiku tiku aizsūtīts pāri jūrai un… Es ļoti priecātos, ja rastos izdevība viņu satikt.

Huanas māte joprojām ar aizdomām pētīja viesi. Bjūkenans nešaubījās, ka durvis sen būtu aizvērtas, ja viņš nerunātu spāniski un nebūtu pieminējis Sema Hjūstona fortu. Lai panāktu uzticību, vajadzēja vēl kaut ko.

-   Vai jums vēl ir tas zeltspalvainais medību suns? Kā gan to sauca? Pepe. Jā, Huana sunim bija ļoti pieķērusies. Kad vien nerunāja par beisbolu, tad runāja par suni. Stāstīja, ka brīvajā laikā labprāt kopā ar Pepi skraida pa upes malu.

Mātes aizdomas sāka gaist.

-    Nē, nav.

-    Kā, lūdzu?

-    Suns. Pepe. Pērn nobeidzās.

-   Ak tā. Žēl gan, Mendesa kundze. Zaudēt mīļotu mājkus- toni ir tas pats, kas… Huana droši vien to smagi pārdzīvoja.

-    Jūs teicāt, ka esat Džefs Vokers?

-   Pilnīgi pareizi. - Bjūkenans centās stāvēt taisni, it kā būtu ieguvis šo īpašību, staigājot formastērpā.

-    Es neatceros, ka viņa būtu pieminējusi jūsu vārdu.

-    Seši gadi ir krietns laika sprīdis. Katrā ziņā Huana man daudz stāstīja pārjums. Atceros, viņa teica, ka visā pilsētā neviens neprotot tik' labi pagatavot ceptu vistu marinādē.

Māte tikko jaušami pasmaidīja.

-    Huanai vienmēr šis ēdiens ļoti garšoja. - Taču smaidu pēkšņi nomainīja skatiens caur pieri. - Kāpēc Huana nekad neatveda jūs uz mājām? /

Man rodas vēlēšanās uzdot citu "kāpēc", Bjūkenans domāja, kļūdams arvien nemierīgāks. Kāpēc tik daudz jautājumu? Sasodīts, ko tas nozīmē?

4

Pāris kvartālu tālāk pretī mājai ar uzrakstu PĀRDODAMA zālienā stāvēja mazs, pelēks furgoniņš. Furgons tur stāvēja nejau pirmo dienu, taču kaimiņi par to nelikās traucēties. Tieši pretēji, viņi jutās drošāk, jo furgona vadītājs privātdetektīvs bija apmeklējis visus kvartāla iemītniekus un paskaidrojis, ka nesen šajā apkārtnē notikušais vandalisma akts spiedis apsardzes firmu, kas apkalpo rajonu, nosūtīt savus darbiniekus novērot vairākas rajona mājas, bet jo īpaši tukšo māju, kura vandaļiem varēja likties dabisks mērķis. Ja kaimiņi būtu zvanījuši uz atstātajā vizītkartē uzrādīto numuru, sekretāre profesionālā balsī paskaidrotu, ka privātdetektīvs teicis taisnību un ka viņš izpilda firmas uzdevumu. Sekretāre, protams, būtu noklusējusi, ka atbild no gandrīz tukša vienistabas biroja pilsētas centrā un ka apsardzes firma pirms divām nedēļām nemaz nav pastāvējusi.

Privātdetektīvu sauca Dankans Bredlijs, viņš bija divdesmit astoņus gadus vecs, garš un slaids, gandrīz vienmēr staigāja sporta kurpēs un kokvilnas treniņtērpā, it kā jebkuru brīdi būtu gatavs spēlēt basketbolu, ar ko tik labprāt nodarbojās brīvajā laikā. Šādu vienkāršu apģērbu viņš bija izvēlējies tāpēc, ka tas bija sevišķi ērts ilgstošā novērošanā. Šoreiz novērošana, kas jau notika labu laiku, solījās ieilgt vēl vairāk.

Viņš ar partneri mainījās ik pēc divpadsmit stundām, un tas nozīmēja, ka furgonam, kura logiem no ārpuses cauri nevarēja redzēt, vajadzēja būt apgādātam ar ierīcēm ēdienu gatavošanai (mikroviļņu krāsni) un tualeti (a Porta Potti). Furgonu bija nepieciešams tā iekārtot, lai Dankans Bredlijs varētu savu sešas pēdas un astoņas collas garo augumu izvietot ērti. Lai šāda iespēja būtu, visi aizmugurējie sēdekļi bija nomontēti un to vietā ielikts sevišķi garš, piecpadsmit grādu leņķī sasliets, dēļiem piestiprināts matracis, un Dankanam, pastāvīgi guļot un skatoties uz augšu, nevajadzēja sasprindzināt kaklu.

Un skatījās viņš miniatūrā, uz jumta ventilācijas lūkā ieslēptā televīzijas kameras monitorā. Šī kamera, kaujas helikoptera televīzijas kameras modifikācija, darbojās ar stipru palielinājumu un spēja izšķirt pat divus kvartālus tālāk novietotā "Ford Taurus" Luiziānas numuru. Kamera bija apgādāta arī ar vismodernāko naktsredzes aprīkojumu, un, kaut arī ielas lielākā daļa grima tumsā, Dankans bez sarežģījumiem ekrānā redzēja zaļi iekrāsotu vīrieti, kas izkāpj no automašīnas, sasukā matus, pārlaiž apbrīna pilnu skatienu apkārtnei un nesteidzīgi dodas uz māju. Vīrietis līdzinājās kaukāzietim, bija apmēram piecas pēdas, vienpadsmit collas garš, mazliet vecāks par trīsdesmit gadiem, ģērbies vienkārši un atturīgi, ar spēcīgu miesasbūvi, tomēr ne pārmērīgi muskuļains. Mati vidēja garuma - ne gari, ne īsi. Vaibsti parupji, bet ne skarbi. Vīrietis bija izskatīgs, pat glīts, bet glītums nebija tāds, kas saistītu uzmanību.

- Otrais novembris, - Dankans ierunājās magnetofonā. - Pusdesmit vakarā. Atrodos mašīnā netālu no novērojamā objekta. Nupat uz māju devās vīrietis. - Dankans aprakstīja mašīnu un braucēju, minēja arī Luiziānas numuru. - Viņš nav ne liela, ne maza auguma. Mazliet uz vienu, mazliet uz otru pusi, nekā īpaša ne tā, ne šitā. Tas var kaut ko nozīmēt un var nenozīmēt neko. Patlaban ķēros pie audionovērošanas.

Dankans nolika magnetofonu, noregulēja skaļāk uztvērēju un uzlika uz galvas austiņas. Uztvērējs pieņēma vairāku miniatūru raidītāju signālus, kurus Dankans bija ievietojis novērojamās mājas telefonos un visos gaismas slēdžos. Ierīces bija savienotas ar mājas elektrisko sistēmu, tāpēc tām bija pastāvīgs barošanas avots. Tās raidīja FM diapazonā viļņos, kādus neizmantoja Sanantonio, kas netraucētu televīzijas vai radio uztveršanu un neradītu mājas iemītniekiem aizdomas. /

Stājoties pie uzdevuma izpildes, Dankans bija nogaidījis bridi, kad abi novērojamie iziet no mājas. Viņi bija atvieglojuši darbu, iziedami no tās pēc vakariņām, jau tumsā. Dankana partneris bija apgādāts ar mobilo telefonu, ar kuru vajadzības gadījumā varēja noraidīt uz Dankana peidžeru brīdinošu pīkstienu. Dankans gan nebija cerējis uz tik laimīgu izdevību, ka novērojamie atstās māju tumsā nepieskatītu. Vajadzības gadījumā viņš būtu iegājis mājā arī dienā, tēlodams tās firmas darbinieku, ar kuru saimniekiem bija noslēgts līgums par mauriņa kopšanu. Neviens kaimiņš nebrīnītos par cilvēku, kas zāliena kopēja tērpā ar smidzināmo ierīci pārbauda krūmus ap māju. Dankans bija iegājis mājā no otras puses, piecpadsmit sekundēs atmūķējis sētaspuses durvis un četrdesmit minūtēs uzstādījis mikrofonus.

Uztvērējs furgonā ļāva noregulēt katra raidītāja skaļumu atsevišķi. Iekārta deva iespēju katru raidītāju ierakstīt atsevišķā lentē. Tomēr ierakstīts nebija daudz. Divās nedēļās viņš bija klausījies ikdienišķas ģimenes sarunas. Dankans nebija arī atklājis, ka mājas iemītnieki izmantotu šifrētu kodu kādas slepenas informācijas nodošanai. Pie pusdienu galda runas bija par saimnieka neparasti veiksmīgo uzņēmējdarbību mašīnu remontēšanā. Vakaros laulātie draugi parasti skatījās televīziju. Novērošanas laikā ar seksu viņi nebija nodarbojušies.

Gandrīz visu vakaru Dankans bija klausījies situāciju komēdijas smieklus. Izdzirdējis zvanu pie durvīm un vīra aicinājumu, lai sieva tās atver, viņš aktivizēja magnetofonus, noregulēja klusāk dzīvojamās istabas raidītāju, bet priekšnama raidītāju uzgrieza skaļāk.

Dankans saprata spāņu valodu. Šis bija viens no iemesliem, kāpēc novērot māju tika uzdots viņam. Jau sarunas sākums radīja satraukumu, jo svešinieks, kas uzdevās par Džefu Vokeru, apjautājās par Huanu Mendesu. Nu, vecīt, beidzot pagadījies darbiņš, nodomāja Dankans. Beidzot ir, ko darīt! Uzmanīgi klausoties un sekojot, vai magnetofoni ieraksta katru vārdu, viņš nospieda mobilā telefona pogu. Vajadzīgais numurs bija iekodēts telefona atmiņā. »

-    Jūs pazīstat manu meitu? - Mendesa kundze jautāja spāniski.

Vīrietis, kas uzdevās par Džefu Vokeru, stāstīja par Huanas Mendesas suni. Lai ari kas bija šis cilvēks, acīmredzot viņš pazina šo sievieti.

Mobilajā telefonā atskanēja otrs signāls.

Džefs Vokers jau stāstīja, kā Huana uzteikuši mātes ēdienu gatavošanas prasmi.

"Vai tik tu nepārspīlē, veco zēn?" Dankans nodomāja.

Piepeši telefonā atskanēja vīrieša balss un nomāca blakus trokšņus.

-    Takers klausās.

-    Te Bredlijs. Manuprāt, kaut kas ir uzķēries.

5

-    Kāpēc Huana neveda mani pie sevis uz mājām? - Bjūkenans atkārtoja mātes jautājumu. - Ziniet, es pats to īsti nesaprotu. Varbūt baidījās, ka jums vai vīram tas nepatiks.

Bjūkenans izmantoja izdevību, lai kaut kādā veidā kliedētu Huanas mātes aizdomīgumu. Kaut kas īsti nebija, kā vajag, bet viņš nesaprata, kas. Spiežot māti ieņemt aizsardzības pozīcijas vienā jautājumā, viņa varēja izpaust ko citu.

-    Kāpēc lai mums nepatiktu? - Huanas māte noprasīja. Melnās acis nozibsnīja vāji slēptā sašutumā. - Vai tāpēc, ka esat baltais? Tās ir muļķības. Puse vīra darbinieku ir baltie. Daudzas Huanas draudzenes no vidusskolas laika ir baltās. Huana zina, ka neesam aizspriedumaini.

-    Atvainojiet, tā tas nebija domāts. Es negribēju jūs aizvainot. Huana man teica, pat uzsvēra, ka jūs neko neiebilstot pret viņas draugiem, kuri nav spāņi.

-    Kāpēc tad lai mēs justu pret jums nepatiku? - Huanas mātes tumšās acis atkal uzzibsnīja.

-    Tāpēc, ka neesmu katolis.

-    Ak! - Sieviete apklusa.

-    Huana ne reizi vien man teica, ka jūs cerat vismaz uz to… ja viņai ar kādu vīrieti izveidotos nopietnas attiecības, tam jābūt katolim… jo jūs gribat, lai mazbērni aug baznīcas paspārnē.

-    Jā, - Huanas māte nopūtās. - Tā ir taisnība. Es teicu to bieži. Acīmredzot jūs esat viņu labi pazinis.

Aiz muguras ieskanējās zema vīrieša balss:

-    Anita, ar ko tu tur runā? Kur tu tik ilgi paliec?

Huanas māte pievērsa skatienu dzīvojamās istabas durvīm

priekšnama pretējā pusē.

-    Pagaidiet, - viņa uzrunāja Bjūkenanu un aizvēra durvis.

Durvju priekšā gaidot, Bjūkenans dzirdēja klusinātu sarunu.

Huanas māte atgriezās.

Neizklausījās, ka viņa ar prieku aicina iekšā, un, aizvērusi durvis un ievedusi Bjūkenanu dzīvojamā istabā, viņa tāda arī neizskatījās.

Dzīvojamo istabu ar virtuvi savienoja arka, un Bjūkenans tūlīt sajuta eļļas, garšvielu, sīpolu un piparu aromātu no vakariņām. Istabā atradās pārāk daudz mēbeļu - galvenokārt polsterēti krēsli un koka galdi. Pie sienas karājās krucifikss. Vairāk nekā piecdesmit gadus vecs neliela auguma vīrietis ar platām krūtīm, piķa melniem matiem un vēl tumšākām acīm nekā sievai sēdēja atpūtas krēslā. Seja bija apaļa, bet skarba. Viņš bija darba apavos un zilā virsvalkā ar uzrakstu MENDESA SERVISS. Bjūkenans atcerējās Huanu pieminam, ka tēvam pilsētā pieder sešas garāžas. Vienā rokā vīrietis turēja cigāru, bet otrā - alus pudeli.

-    Kas jūs esat? - Smiekli, kas nāca no televizora, liedza viņu labi saklausīt.

-    Es jau teicu jūsu sievai, ka mani sauc…

-    Zinu. Džefs Vokers. Kas jūs esat?

Bjūkenans sarauca pieri.

-    Piedodiet, es nesaprotu.

Huanas māte sāka nervozēt.

-    Esmu jūsu meitas draugs, - Bjūkenans teica.

-To jūs gribētu gan, - vīrietis šķita nervozējam. - Kad ir viņas dzimšanas diena?

-    Sasodīts, kāpēc tas…

-    Vienkārši atbildiet uz jautājumu. Ja jau esat tik labs draugs, kā apgalvojat, jums vajadzētu zināt, kad viņai ir dzimšanas diena.

-Tātad?

-    Ja atceros pareizi, tad maijā. Desmitajā. - Bjūkenans to atcerējās tāpēc, ka toreiz, pirms sešiem gadiem, abu kopdarbība bija sākusies maijā. Ņūorleānā, izlikdamies par vīru un sievu, viņi bija gatavojušies desmitajā maijā kārtīgi nosvinēt Huanas dzimšanas dienu.

-    To var uzzināt ikviens, kas ieskatās Huanas dokumentos. Vai viņa necieta no alerģijas?

-    Mendesa kungs, ko tas nozīmē? Es neesmu redzējis Huanu vairākus gadus, un ir ļoti grūti atcerēties, vai…

-    Tieši tā es domāju.

-Taču es atceros, ka viņai bija problēmas ar koriandru. Alerģija pret spāņu virtuvē tik plaši izmantojamo augu mani pārsteidza.

-    Dzimumzīmītes?

-Tājau ir…

-Atbildiet uz jautājumu!

-Aizmugurē uz labās kājas augstu pie gurna viņai ir rēta. Viņa stāstīja, ka iedzīvojusies tajā, bērnībā lienot pāri dzeloņstiepļu žogam. Ko vēl gribēsiet zināt? Šķiet, braucot šurp, esmu izdarījis kļūdu. Pareizāk būtu bijis atrast kādu draudzeni un noskaidrot, vai viņa nezina, kur meklēt Huanu.

Bjūkenanam griežoties uz durvju pusi, Huanas māte asi noskaldīja:

-    Pedro!

-    Pagaidiet, - ierunājās tēvs. - Lūdzu! Ja patiešām esat meitas draugs, palieciet…

Bjūkenans brīdi vēroja tēvu un pamāja ar galvu.

-    Es uzdevu šos jautājumus tādēļ… - Šķita, ka Pedro ir apmulsis. - Jūs esat ceturtais draugs pēdējo divu nedēļu laikā, kas interesējas par Huanas atrašanās vietu.

Bjūkenans noslēpa pārsteigumu.

-    Ceturtais?

-   Vai ar viņu kas atgadījies? - Anitas balsi ieskanējās uztraukums.

-Tie visi bija baltie, tāpat kā jūs, - stāstīja Pedro. - Visi vīrieši. Neviens nebija saticis Huanu vairākus gadus. Atšķirībā no jums neviens nezināja neko personisku. Viens apgalvoja, ka dienējis kopā ar viņu Brega fortā. Bet Huana Brega fortā nekad nav bijusi.

Bjūkenans zināja, ka tā nav taisnība. Maskēšanās nolūkā Huana skaitījās pie Sema Hjūstona forta, taču īstenībā saņēma uzdevumus Brega fortā. Vecāki to nevarēja zināt, jo Huana nekad nebūtu atklājusi šo noslēpumu. Līdz ar to bija pilnīgi dabiski uzskatīt, ka cilvēks, kas apgalvo, ka pazinis Huanu Brega fortā, melo. Bet šis cilvēks tomēr bija zinājis vienu patiesības variantu. Un, lai ari kas viņš bija, viņš sīki zināja Huanas biogrāfiju, taču alojās, uzskatīdams, ka visu zina ari vecāki.

Huanas tēvs turpināja:

-    Vēl viens tā saucamais draugs apgalvoja, ka pazinis Huanu no Sanantonio koledžas. Kad pajautāju, no kuras koledžas, viņš nemācēja atbildēt. Šķiet, viņš nezināja, ka Huana pārgāja no Ezera Jaunavas universitātes uz Svētās Marijas universitāti. Ikvienam paziņam to vajadzēja zināt.

Bjūkenans domās piekrita tēvam. Kāds bija pāršķirstījis meitas dosjē, neiedziļinoties sīkumos.

-     Trešais tā saucamais draugs, - Pedro turpināja, - tāpat kā jūs apgalvoja, ka draudzējies ar viņu, strādājot Sema Hjūstona fortā, bet uz jautājumu, kāpēc nekad neesam viņu redzējuši - Huana daudzus savus draugus veda iepazīstināt ar mums -, neko nespēja atbildēt. Jūs to izdarījāt, turklāt jums patiešām zināms par viņu daudz kas personisks. Tāpēc es jautāju vēlreiz… Džef Voker… vai mūsu meitai draud briesmas?

Gaidot atbildi, Huanas māte ieķērās ar rokām kleitā.

Ātri vajadzēja pieņemt grūtu lēmumu. Pedro aicināja būt vaļsirdīgam. Tikpat labi Pedro varēja būt izmetis makšķeri ar ēsmu. Ja Bjūkenans atklātu patiesos nolūkus, Pedro varēja mosties aizdomas, ka sastapies ar kārtējo viltvārdi, kuru sūtījuši Huanas ienaidnieki.

Viņš nolēma riskēt.

-    Šķiet, ka tā ir.

Kaut arī ziņa nesagādāja prieku, Pedro skaļi nopūtās, it kā būtu izdzirdējis gaidīto.

-    Es jau tā domāju, - Huanas māte piebilda. - Kas viņai draud? Pastāstiet! Mēs esam nobijušies līdz nāvei, ka…

-Anita, lūdzu, nepiesauc nāvi! - Pedro samiegtām acīm paskatījās uz Bjūkenanu un atkārtoja sievas jautājumu: - Kas viņai draud?

-     Ja es to zinātu, tad šeit neatrastos, - Bjūkenans atteica. - Pagājušajā nedēļā saņēmu ziņu, ka viņa vēlas mani satikt. Ziņa bija maskēta, it kā viņa negribētu, ka to lasa vēl kāds, kas saprot, ko viņa gribējusi teikt. Es sapratu šo ziņu. Viņai ļoti vajadzīga palīdzība. Ņūorleānā ir kāda mums abiem ļoti nozīmīga vieta. Neminot to vārdā, viņa lūdza, pat ļoti lūdza ierasties uz tikšanos tajā pašā laikā un vietā, kur bijām tikušies pēdējo reizi, tas ir, Visu Svēto dienas priekšvakarā, pulksten vienpadsmitos vakarā. Bet viņa neieradās nedz tajā, nedz nākamajā dienā. Acīmredzot kaut kas ir noticis, un tāpēc esmu šeit. Manuprāt, jūs esat vienīgie cilvēki, kuri varētu uzņemt ar viņu kontaktu. Man šķita, ka jums vienīgajiem varētu būt priekšstats, kas īsti notiek.

Pedro ar Anitu klusēja.

Bjūkenans nesteidzināja.

-    Nē, mēs neko nezinām, - Anita atteica.

Bjūkenans ļāva vēl padomāt.

-    Mēs nezinām galīgi neko, - Anita piebilda. - Varu teikt, ka viņaš neparastā izturēšanās dara mums lielas raizes.

-    Tieši ar ko?

-    Deviņus mēnešus neesam saņēmuši nevienu ziņu. Parasti viņa zvanīja reizi nedēļā, pat atrodoties ceļā. Viņa paziņoja, ka būšot kādu laiku prom. Bet deviņus mēnešus?

-   Ar ko viņa pelna sev iztiku?

Šķita, ka Pedro ar Anitū nezina atbildi.

-    Jūs to nezināt?

-    Kaut kas sakarā ar drošību, - Pedro paskaidroja.

-    Vai valsts drošību?

-    Privātās apsardzes firma. Tepat Sanantonio meitai ir savs uzņēmums. Bet tas ir viss, ko Huana teikusi. Viņa nemēdza iedziļināties sīkumos, jo uzskatīja, ka tāda rīcība nebūtu godīga pret klientiem. Viņa nevēlējās nodot klientu uzticību.

Labi, nodomāja Bjūkenans. Kā īsta profesionāle.

-   Tātad, - viņš sacīja, - deviņus mēnešus no Huanas nav ziņu. Un nu piepeši uzrodas vairāki vīri, kas apgalvo, ka ir seni draugi, un interesējas, kur var atrast Huanu. Kas vēl…?

Piepeši Bjūkenans pamanīja, ka abi Huanas vecāki sāk skatīties uz viņu citādi - ciešāk un vērīgāk. Nepieciešamību dalīties raizēs atkal bija nomainījušas aizdomas. Risks, kādu Bjūkenans bija atļāvies, tagad atkodās. To cilvēku pieminēšana, kuri meklējuši meitu, bija iekļāvusi viņu starp šiem cilvēkiem.

Taču nemieru viesa vēl kaut kas. Stiprās galvassāpes uz laiku bija atslābinājušas modrību. Ja jau ienaidnieki centās atrast Huanu un aiz nepacietības sūtījuši trīs dažādus cilvēkus izjautāt vecākus par meitas atrašanās vietu, vai centienos uzzināt ko vairāk viņi aprobežojušies ar to vien? Vai tikai ienaidnieki nav…

-Atvainojiet! Vai drīkstu izmantot jūsu vannasistabu?

Huanas tēvu arvien vairāk pārņēma aizdomas, viņš īgni paskatījās un negribīgi pamāja ar galvu.

-    Tepat priekšnamā. Pirmās durvis pa kreisi.

-    Pateicos!

Bjūkenans ar tēlotu neveiklību pagriezās un izgāja priekšnamā. Gaišajā, baltajā un neparasti kārtīgajā vannasistabā viņš ar piepūli izspieda kaut ko no pūšļa, nolaida podā ūdeni un pagriezās pret izlietni nomazgāt rokas.

Atstājis ūdeni tekam, viņš klusītēm atvēra sanitāro skapīti, sameklēja nagu vīli un atskrūvēja apgaismojuma slēdža priekšiņu. Vairīdamies pieskarties vadiem, viņš izskrūvēja slēdzi no ligzdas, izvilka un nopētīja otru pusi.

Atklājums galvassāpju radīto nelabumu vēl palielināja. Vadiem bija uzmontēts miniatūrs raidītājs ar mikrofonu. Lielākā daļa cilvēku uzskata, ka vannasistabā var justies visbrivāk, tāpēc nevienam nenāk ne prātā, ka tur var būt noslēpta slepena noklausīšanās iekārta. Šī iemesla dēļ Bjūkenans parasti pirmo pārbaudīja vannasistabu. Mendesa kundze vannasistabu turēja pedantiski tīru, tāpēc vienīgā vieta, kur viņa neuzietu ierīci, bija aiz gaismas slēdža, vietā, kuru iemīļojuši profesionāli noklausītāji. Droši vien arī telefona aparāti bija aprikoti ar raidītājiem.

Bjūkenans aizgrieza ūdeni, kura šņākoņa, cerams, bija no- mākusi troksni, skrūvējot slēdzi. Viņš atgriezās dzīvojamā istabā, kur Huanas vecāki čukstus apmainījās domām par viesi.

-    Pedro, es lūgšu jūs atvainot, - Bjūkenans ierunājās.

-    Kas noticis?

-    Mazgājot vannasistabā rokas, laikam būšu uzspiedis uz ūdens nolaišanas sviras pārāk stipri. Baidos, vai neesmu ko salauzis. Nevaru pilnībā noslēgt ūdeni. Es atvainojos. Es…

Pedro ar neapmierinātu sejas izteiksmi piecēlās un, īsajām kājām sperot smagus soļus, izrieztām krūtām devās uz vannasistabu.

Priekšnamā Bjūkenans aizsteidzās viņam priekšā un par zīmi, lai Pedro klusē, pielika pirkstu pie savām lūpām. Pedro nesaprata un jau vēra muti, lai jautātu, kas notiek, tāpēc Bjūkenans spēcīgi uzspieda roku uz viņa mutes, pakratīja galvu un spāniski, tikai kustinot lūpas, pavēstīja: Ne vārda. Šķita, ka Pedro nobijies. Mājā uzstādītas noklausīšanās ierīces, Bjūkenans tāpat bez vārdiem paskaidroja.

Likās, ka Pedro, vienalga, neko nesaprot, jo mēģināja noņemt Bjūkenana roku no mutes. Bjūkenans piespieda kreiso roku pie Pedro pakauša un, ar labo turēdams muti, iebīdīja viņu vannasistabā, lai kļūtu redzams no ligzdas izvilktais slēdzis. Pedro piederēja vairākas autoremonta darbnīcas, tāpēc viņam vajadzēja kaut ko saprast no elektrības. Pedro katrā ziņā vajadzēja tik daudz apjēgt, ka nelielajam verķītim nav jāatrodas aiz slēdža un ka tas ir miniatūrs raidītājs ar mikrofonu.

Pedro iepleta acis.

Comprende? Bjūkenans noprasīja bez skaņas.

Pedro spēcīgi palocīja galvu.

Bjūkenans noņēma roku no Pedro mutes un galvas.

Pedro noslaucīja muti, uz kuras vēl vīdēja rokas nospiedums, nikni paskatījās uz Bjūkenanu un sakustināja izlietnes sviru.

-   Skatieties, nekas nav noticis. Svira gluži vienkārši nebija nospiesta līdz galam. Tagad ūdens jau aiztecējis.

-   Vismaz labi, ka neesmu neko salauzis, - Bjūkenans noteica.

Pedro virsvalka krūšu kabatā rēgojās vairāki rakstāmrīki un piezīmju bloks. Bjūkenans veikli izvilka pildspalvu un bloku un uzrakstīja: "Mājās nedrīkst runāt. Kur un kad tuvākajā laikā varam tikties?"

Pedro izlasīja jautājumu, sarauca pieri un uzrakstīja: "7.00 no rīta manā darbnīcā Lomas avēnijā 1217."

-    Es jums neticu, - Pedro strupi noteica.

-    Ko? - Šie vārdi bija noskanējuši tik pārliecinoši, ka Bjūkenans tikai pēc mirkļa attapa, ka Pedro tēlo.

-    Es gribu, lai jūs atstātu manu māju.

-    Bet…

-   Ejiet ārā! - Pedro saķēra Bjūkenanu aiz rokas un vilka pāri gaitenim. - Vai neteicu pietiekami skaidri? Ārā no mājas!

-   Pedro! - Anita no dzīvojamās istabas izskrēja priekšnamā. - Ko tu dari? Varbūt viņš var palīdzēt!

-    Ārā! - Pedro stūma Bjūkenanu uz ārdurvīm.

Bjūkenans tēloja pretošanos.

-     Kāpēc? Es neko nesaprotu. Ko es esmu izdarījis? Vēl pirms brīža mēs gudrojām, kā palīdzēt Huanai. Un nu pēkšņi…

-    Kaut kas ar jums nav kārtībā, - Pedro sacīja. - Viss jūsu teiktais izklausās pārāk gludi. Man tā vien šķiet, ka esat kopā ar tiem, kas jau nāca meklēt Huanu. Labāk vispār nevajadzēja ielaisties runās ar jums. Ejiet ārā! Tūlīt! Citādi izsaukšu policiju.

Pedro atslēdza durvis un atrāva līdz galam vaļā.

-    Jūs izdarāt kļūdu, - Bjūkenans sacīja.

-Nē, kļūdījies esat jūs. Un vēl lielāku kļūdu jūs izdarītu, ja vēlreiz parādītos manas mājas tuvumā.

-    Sasodīts! Ja negribat, lai palīdzu…

-    Es gribu, lai jūs tūlīt atstājat manu māju! - Pedro pagrūda Bjūkenanu.

Verandas lampas gaismā Bjūkenans izstreipuļoja ārā.

-    Pamēģiniet tik pieskarties vēlreiz!

-    Pedro! - uzsauca Anita.

-    Es nezinu, kur meita ir, un, pat ja zinātu, nekad neteiktu! - Pedro nokliedza uz atvadām.

-    Lai nelabais jūs rauj!

6

-    Būtu labi, ja tu veicīgi ierastos, - noklausījies sarunu mājā, Dankans Bredlijs sacīja mobilajā telefonā. - Tas zellis pateicis ko tādu, kas Mendesam nepatīk. Mendess iedomājies, ka viņš ir viens no mūsējiem. Viņi kliedz viens uz otru, un Mendess izvada šo ar kājas spērienu.

-    Esmu gandrīz jau klāt. Vēl divi kvartāli, - Dankana partneris atbildēja.

-    Tikpat labi tu varētu būt divu jūdzu attālumā. - Dankans skatījās zaļajā attēlā uz ekrāna. - Patlaban tas tips slāj pāri zālienam uz mašīnu. Tu vēl nebūsi atbraucis, kad viņš būs prom.

-   Es teicu, ka esmu pavisam tuvu. Vai redzi manas mašīnas lukturus?

Dankans ieskatījās citā ekrānā, kas rādīja tumsā tīto furgona aizmuguri.

-    Redzu.

-    Lieliski. Kad viņš sāks braukt, es būšu tikai kāds automobilists uz ceļa, - Takers sacīja. - Redzot aiz muguras manas mašīnas lukturu gaismu, viņam aizdomas neradīsies.

-    Viņš jau kāpj mašīnā, - Dankans uzsvēra.

-    Par to neraizējies. Mašīnas numuru tu jau pateici.

-    Ko tas dod?

-    Es pieslēdzos Luiziānas transporta reģistra datoram. Tā mašīna pieder Ņūorleānas automašīnu iznomāšanas firmai.

-    Tas necik daudz nedod, - Dankans bilda.

-    Tas nav viss. Es piezvanīju uz turieni un uzdevos par ceļu policistu. Teicu, ka noticis transporta negadījums un tāpēc vēlos uzzināt, kas nomā automašīnu.

-Un?

-    Brendans Bjūkenans. Nomas līgums ir uz šī vārda.

Takera mašīnas lukturu gaisma atpakaļskata ekrānā kļuva arvien spilgtāka.

Uz ekrāna, kurš rādīja, kas notiek divus kvartālus priekšā, iedegās Bjūkenana mašīnas lukturi.

Mašīna sāka braukt.

Pamirkšķinājis gaismas, Takera "Jeep Cherokee" pabrauca garām furgonam. Dankans atrāva skatienu no ekrāna un ar smaidu pavadīja džipu.

-    Es jau tev teicu, - Takers runāja mobilajā telefonā, - ka bez grūtībām uzsēdīšos viņam uz astes. Viņam aiz muguras no ietves nenogriezās neviena mašīna, kas darītu aizdomīgu.

-    Brendans Bjūkenans? - prātoja Dankans. - Kas, pie velna, šis Brendans Bjūkenans ir? Un kādā veidā viņš saistīts ar sievieti?

-    Galvenajā kantori ar viņu jau nodarbojas. - Takera mašīnas ugunis bija pārvērtušās par sarkaniem plankumiņiem, kas sekoja vēl mazākām Bjūkenana mašīnas ugunīm. - Tikmēr pacentīšos uzzināt, kur viņš apmeties, lai varam ierasties ciemos. Mēs uzzināsim par Brendanu Bjūkenanu visu, kas vajadzīgs.

7

Miniatūrajam raidītājam bija vajadzīgs arī uztvērējs. Atkarībā no raidītāja jaudas uztvērējs varēja atrasties pat jūdzes attālumā. Taču praktiski apsvērumi, piemēram, tuvējo elektroierīču radītie traucējumi, lika uztvērēju novietot daudz tuvāk. Turklāt bija lietderīgi, lai cilvēks, kas uzmanīja uztveršanu, novērotu objektu vizuāli. Tātad iespējams, Bjūkenans secināja, ka uztvērējs atrodas tuvumā, kaut arī šajā respektablajā rajonā būtu grūti atrast novērošanai piemērotu vietu kādā ēkā. Šim nolūkam vairāk varēja noderēt transporta līdzeklis. Taču kvartāla robežās neviena automašīna nebija stāvējusi. Ierodoties Bjūkenans bija to ievērojis un tagad, pāri zālienam dodoties pie savējās, par to pārliecinājās vēlreiz.

Viņš pagriezās un pameta niknu skatienu uz Pedro Mende- su, kurš no verandas drūmi vēroja Bjūkenanu.

Vienkārši kolosāli, Pedro, Bjūkenans nodomāja. Tu neesi izvēlējies īsto profesiju. Tev vajadzēja kļūt par aktieri.

Tēlotās dusmās Bjūkenans pagriezās pret mašīnu. Ejot tai apkārt un slēdzot vaļā vadītāja puses durvis, viņš pārlaida skatienu ielai abos virzienos. Tur tas bija - furgons divus kvartālus tālāk. Pirmīt viņš nebija to ievērojis, jo nelielais braucamrīks stāvēja ēnā vidū starp divām tālu izvietotām laternām. Tagad furgons kļuva redzams tikai tāpēc, ka to izgaismoja kādas šurp braucošas mašīnas lukturi.

Šķiet, pienācis laiks kādu apciemot, nodomāja Bjūkenans, iedarbināja motoru, ieslēdza gaismas un sāka virzīties uz priekšu. Aiz muguras braucošās mašīnas lukturi tuvojās arvien vairāk un pastiprināja galvassāpes.

Kāds tik ļoti grib atrast Huanu, ka no vienas vietas salicis mājā slepenas noklausīšanās ierīces. Tomēr nav iespējama pilnīga drošība, ka Huana var sazināties ar vecākiem tādā veidā, ko mikrofoni nespēj atklāt. Lai arī kas meklē Huanu, šis cilvēks aiz nepacietības nosūta uz viņas vecāku mājām cilvēku, kas izliekas par Huanas paziņu, un apjautājas, kur viņa atrodama. Bez panākumiem. Tiek sūtīts nākamais. Atkal nekā. Tāpēc nosūta vēl vienu…

Bjūkenans gudroja, vai tādai rīcībai ir jēga. Vai tiešām nevienam nevarēja ienākt prātā* ka trīs senu draugu ierašanās divu nedēļu laikā var izraisīt vecākos aizdomas. Tad kāpēc…

Jā, Bjūkenans nodomāja. Ja Huana uztur sakarus ar vecākiem, ar to grib panākt, lai viņa uzzina, ka vecāki tiek novēroti. Tas liktu Huanai uztraukties par vecākiem. Apdraudot vecākus, tiek radīti draudi Huanai. Meklētāji cer, ka tādējādi var piespiest Huanu atstāt slēptuvi.

Viņa ierašanās radījusi novērotājiem neprognozējamu traucēkli, un viņi var tā sanervozēties, ka zaudē pacietību un uzsāk sarunas ar Huanas vecākiem no spēka pozīcijām. Noteikti jāpaziņo Pedro un Anitai par draudošajām briesmām.

"Bet kā ar mani?" Bjūkenans prātoja, nogriežoties krustojumā. Tas, kas meklē Huanu, gribēs aprunāties ar nez no kurienes uzradušos svešinieku, kurš uzdod tādus pašus jautājumus kā viņi.

Mašīnas lukturi aiz muguras nemaz neatpalika.

"Ko tu neteiksi!" nodomāja Bjūkenans.

8

Folsčērča, Virdžīnijā.

Pulkvedis bija izraudzījies moteli pilsētas nomalē un, izmantodams pseidonīmu, no taksofona rezervējis istabu. Pēc pārbaudes ar elektronisko skeneri, vai istabā nav ierīkoti mikrofoni, drēgna novembra lietus izmērcēti, vienpadsmitos vakarā tur ieradās trīs Vašingtonā no Ņūorleānas ielidojušie sabiedrotie.

Visi trīs izskatījās noguruši. Pat kapteine Vellere, no kuras parasti strāvoja vitāla seksualitāte. Blondie mati bija savēlušies, blūze saņurcīju sies. Viņa novilka žaketi, atslīga uz moteļa dīvāna un novilka augstpapēžu kurpes. Majora Patnema un Alana iekritušie vaigi no negulēšanas un lidojuma radītās dehidrēšanās, ko papildināja alkohola izsauktā dehidrēšanās, šķita sārti.

-   Vai kafiju nav iespējams dabūt? - kapteine Vellere pajautāja.

-   Tepat ir, - pulkvedis strupi atteica. - Pie telefona nolikta paplāte ar karafi.

Atšķirībā no atbraucējiem pulkvedis bija saposies, možs un stāvēja taisni kā vienmēr. Daļēji, lai justos svaigs, daļēji, lai izskatītos enerģiskāks par kompanjoniem, pirms ierašanās viņš bija noskuvies un noskalojies dušā. Ari apģērbs bija jauns - spīdīgi firmas "Bally" mokasīntipa apavi, pelēkas bikses ar vīli, balts, ie- stīvināts krekls, tikko pirkta sarkansvītrota kaklasaite un zils divrindu bleizers. Nebūdams formastērpā, viņš tomēr bija centies piešķirt savam slaidajam un vingrajam augumam militāru izskatu.

-   Ak tā. - Kapteine Vellere paskatījās uz blakus telefonam nolikto karafi. Nedz viņa, nedz līdzās televizoram krēslā ieslīgu- šais majors Patnems nebija formastērpā. - Pareizi. Ienākot nepamanīju.

It kā sacīdams, ka viņa daudz ko nepamana, pulkvedis sa- miedza acis.

Alans, vienīgais civilists istabā, atlaida sagumzīto kaklasaiti vaļīgāk, atpogāja saņurcītā krekla augšējo pogu, piegāja pie karafes un ielēja kafiju. Redzot, ka viņš pienes tasīti kapteinei Velle- rei un tikai tad ielej sev, visi nobrīnījās.

-    Kas mums te tik steidzīgi darāms? Vai līdz ritam nevarēja pagaidīt? Es tikko turos uz kājām, nerunājot par to, ka man ir sieva un bērni, kas mani nav redzējuši…

Pulkvedis savā tēraudcietajā krama balsī pārtrauca runātāju.

-    Man vajadzīga pilnīga visjaunākā informācija. Es nevēlos mājienus un aizbildinājumus, ka jums nav ērti runāt, jo nevarat būt droši, ka telefonu nenoklausās.

-    Vai zināt, - ierunājās Alans, - ja mēs būtu apgādāti ar portatīvajiem traucētājiem, es stāstītu pa telefonu visu, ko vēlaties. Tas, kas reizi apdedzinājies, otrreiz ugunī nelīdīs, pulkvedi. Patlaban drošībai jābūt visaugstākajā līmenī.

-    Šajā ziņā jums taisnība. - Pulkvedis izslējās vēl taisnāk. Logos cirtās lietus, vērsdams nožēlojamo istabu jo nepatīkamāku. -Tieši tāpēc es pavēlēju ierāsties šeit, nevis doties uz māju pie sievas un likties gultā. ^

Alana seja saspringa.

-    Pavēlējāt, pulkvedi?

-    Kāds no jums izstāstiet, kas īsti notiek. - Pulkveža balss kļuva vēl stingrāka. - Major, jūs vēl neesat teicis ne vārda.

-    Galveno jūs jau visu zināt. - Majors paberzēja ar roku skaustu. - Ņūorleānā mēs ieradāmies viesnīcā uz tikšanos ar Bjūkenanu. Bija norunāts, ka ieradīsimies tieši deviņos. Uz mūsu klauvējienu neviens neatsaucās. Vairākas reizes klauvējuši, mēs palūdzām, lai istabene atslēdz durvis. Bjūkenans iepriekšējā dienā bija izlaists no slimnīcas. Varēja būt, ka viņš zaudējis samaņu vai noticis kas tamlīdzīgs. Iekšā mēs atradām istabas atslēgu un parakstītu izrakstīšanās veidlapu - viņš acīmredzot nebija vēlējies, ka viesnīca sāk viņu meklēt, - un šo Alanam adresēto vēstuli.

Pulkvedis paņēma vēstuli un rūpīgi nopētīja.

-    Viņš tātad apgalvo, ka grib izdarīt mums pakalpojumu un nozust no redzesloka. Līdz ar to viņš kļūtu neredzams un reportiere, turpinot strādāt pie raksta, nevarētu neko pārbaudīt.

-    Šķiet, tā tas ir domāts, - bilda majors.

-    Un ko par to domājat jūs? - Pulkvedis drūmi paskatījās.

-    Sasodīts, kaut es to zinātu! - atbildēja majors. - Šī lieta kļuvusi nekontrolējama. Viss pagalam sajucis. Varbūt viņam taisnība.

-    Pie joda, vai esat aizmirsis, ka esat Savienoto Valstu armijas virsnieks?

Majors apvaldītā sašutumā iztaisnojās.

-    Nē, ser, es nekādā ziņā neesmu to aizmirsis.

-    Kāpēc tad man jāatgādina, ka Bjūkenans atrodas neatļautā prombūtnē? Viņš ir dezertieris. Aģents tāpat vien nevar aiziet, īpaši kapteinis Bjūkenans, kurš zina pārāk daudz. Tas radītu haosu un izlūkošanu pārvērstu murgā. Acīmredzot neesmu jūs pārāk labi uz- raudzījis. Šis darbs prasa lielāku disciplīnu, lielāku…

Tagad bija Alana kārta iejaukties.

-   Nē. Šis darbs prasa, lai katrs Savienoto Valstu armijas virsnieks atcerētos, kas viņš ir. - Alans nolika kafijas tasi ar tādu sparu, ka saturs izšļakstījās pāri malai. - Šī uzdevuma izpilde neveicas, pirmkārt, tāpēc, ka armijnieki nodarbojas ar civilistu pienākumiem. Jūs nodarbojaties ar civilistu darbu tik sen, ka nejūtat vairs atšķirību.

-    Vai ar civilistiem jāsaprot pārvalde?

-    Acīmredzot.

-    Ja pārvalde būtu darījusi savu darbu, nebūtu radusies vajadzība pēc mūsu palīdzības, vai ne? - pajautāja pulkvedis. - Astoņdesmitajos gados jūsu cilvēki pārlieku sāka uzticēties visādām ierīcēm un pavadoņiem un aizmirsa, ka patiesi vērtīgu informāciju iegūst tikai aģents uz vietas. Kad vairākas reizes viss bija salaists grīstē - Irānā, Irākā, pat agrākajā PSRS -, jūs nospriedāt, ka vajadzīga brigāde, kas spēj darboties un māk paglābt jūsu pakaļas no apdedzināšanās. Tas ir, bijām vajadzīgi mēs.

-   Par savu pakaļu es to nevaru teikt, - Alans nepiekrita, - jo nekad neesmu aizrāvies ar tehniskām ierīcēm. Es neesmu vainīgs, ka…

-    Patiesībā līdz ar aukstā kara beigām jūsu cilvēki aptvēra, - pulkvedis sacīja, - ka paliks bez darba, ja neatradīs citu nodarbošanos. Kā par nelaimi, jebkurš darbs, piemēram, trešās pasaules narkotiku magnātu likvidācija, prasīja lielāku risku, nekā jūs vēlējāties. Tāpēc jūs palūdzāt, lai risku uzņemamies mēs. Un cīņā pret narkotiku tirgoņiem panākumu jums nebija tikai tāpēc, ka informāciju ieguvāt no galvenajiem vīriem, solot par to imunitāti. Jūs nevarējāt vērsties pret cilvēkiem, ar kuriem sadzīvojāt kā cimds ar roku. Tāpēc jūs lūdzāt, lai pret šiem cilvēkiem vēršamies mēs, bet tādā veidā, lai viņi nenojaustu, ka to darāt jūs.

-   Tomēr, - Alans sacīja, - nejau mans cilvēks pēkšņi nozūd no acīm, iedomājies, ka ir brīvs kā putns.

-    Kapteinis Bjūkenans nebūtu pazudis, - iebilda pulkvedis, -ja jūsū cilvēki būtu uzmanījuši viesnīcu, kā nākas.

-    Viesnīcas uzraudzīšanas vadību neuzticēja maniem cilvēkiem, - iebilda Alans. - Ja par to tieku vainots es… Galu galā visu šo jezgu ievārīja armijnieki. Karavīru pienākums nav…

-    Diezgan! - noteica pulkvedis. - Jūsu uzskati nevienam vairs nav vajadzīgi.

-    Bet… /

-   Pietiek! - Pulkvedis strauji pagriezās pret majoru un kapteini, kurus bija satriecis nupat piedzīvotais strīds. - Ko darīsim ar Bjūkenanu?

Kapteine Vellere nokrekšķinājās.

-    Es piezvanīju uz kredītkaršu firmu, uzdevos par viņa sievu un pateicu, ka vīram nozagta kredītkarte. Cerēju, ka varbūt viņš būs pircis biļeti uz lidmašīnu, taču maldījos. Kredītkaršu firmā uzzināju, ka Ņūorleānā kāds ar viņa vārdu iznomājis automašīnu.

-    Tālāk? - pulkvedis nokomandēja.

-   Pēc tam atklājās, ka ar viņa kredītkarti Teksasā, Boumontas piepilsētā, kāds noīrējis moteļa istabu.

-   Labi strādāts, kapteine. Ceru, ka mūsu cilvēki ir jau Bou- montā.

-    Jā, taču Bjūkenana tur nav.

-Nav?

-    Izrādās, ka viņš tur pakavējies dažas stundas un pusdienlaikā devies tālāk.

-Ko?

-   Acīmredzot viņš grib atrasties nemitīgā kustībā, - kapteine Vellere paskaidroja.

-    Uz kurieni?

-    Rodas iespaids, ka viņš dodas uz rietumiem. Kredītkaršu sabiedrība apsolīja mani informēt.

-    Ir tikai viena problēma, - ierunājās Alans.

Visu skatieni pievērsās viņam.

-     Nākamajā kredītkartes izmantošanas gadījumā sabiedrība noslēgs ne tikai viņa kredītu, bet uzsūtīs Bjūkenanam policiju. Brīnišķīgi, ja šajā lietā sāktu jaukties policija.

-    Cūcība! - izmeta kapteine Vellere.

-    Ja dabūsiet viņu savās rokās pirmie, - Alans sacīja, - ko esat paredzējuši darīt? Ieslodzīt vieninieku kamerā? Vai jūs nesaprotat, cik ļoti tad viss var kļūt nekontrolējams? Kāpēc jūs nevēlaties ļaut cilvēkam nozust, kā viņš to apņēmies?

Logu kapāja lietus.

-    Vakar jūs ziņojāt, ka, pēc Bjūkenana domām, mēs cenšamies viņu nogalināt, - sacīja pulkvedis.

-   Tās ir absurdas iedomas. Tikai paranoiķis var izgudrot, ka vēršamies pret viņu. Kādā veidā tas var ietekmēt viņa apņemšanos nozust, kā viņš solīja? Vai viņš nevar atgriezties un sākt mūs vajāt? Un kā paliek ar reportieri? Viņa savus materiālus ir atdevusi. Bet vai nav palikušas kopijas? Vai viņa atmetīs domu par raksta publicēšanu, kā solījusi?

-     Lai arī ko mēs nolemtu, jārīkojas ātri, - sacīja majors. - Latīņamerikā darbojas pāris duču manu slepeno aģentu, kas paļaujas uz manu segumu. Katra Bjūkenanam veltītā minūte rada risku, ka kļūme var notikt citā vietā. Kaut Bjūkenans būtu izrādījis vēlmi sadarboties! Viņam zem segvārda būtu jākļūst tikai par pasniedzēju. Ar ko pasniedzēja darbs ir slikts?

-    Ar to, ka viņš vairs nebūs viņš, - noteica Alans.

Visu skatieni pievērsās Alanam.

-    Un man nav pārliecības, vai viņš ir Bjūkenans, - piebilda Alans.

9

Kad Bjūkenans tuvojās Sanantonio centram, sekotājs kļuva daudz nemanāmāks. Izbraucis uz labāk apgaismotām ielām, Bjūkenans ieraudzīja, ka vīrs brauc ar pelēku "Jeep Cherokee". Tā bija laba krāsa novērošanā izmantojamam transporta līdzeklim, īpaši naktī. Sekotājs katrā izdevīgā gadījumā centās iekārtoties aizmugurē starp citām mašīnām. Viņu bija nodevušas dažas pirmās sekošanas minūtes.

Ar to pietika.

Bjūkenans iegriezās degvielas uzpildes stacijā, piepildīja mašīnas tvertni un devās samaksāt. Iznācis no kantora, viņš pamanīja ielas malā džipu.

Pabraucis mazu gabaliņu tālāk, Bjūkenans apstājās pie neliela tirdzniecības centra, iegāja ātrās apkalpošanas restorānā "Tex- Mex" un apēda pupiņu biezeni ar gaļu, uzmanīgi pa logu vērodams ēnā aiz tirdzniecības centra apstādināto džipu. Vadītājs pie stūres sarunājās pa mobilo telefonu.

No biezeņa garšvielām Bjūkenanam piesārta seja. Vai varbūt no pārguruma drudža? Viņš nebija ne par ko drošs. Sāpēja ievainotais sāns. Kaut nedaudz jāatpūšas, nodomāja Bjūkenans un aprija vēl trīs tailenola tabletes.

Restorānā blakus atpūtas telpām atradās izeja uz sētu. Bjūkenans izgāja iepirkšanās centra pagalma pusē un pa ēnaino aleju steidzīgi devās pie ceļa malā stāvošā džipa.

Vīrs pie stūres cītīgi vēroja restorāna durvis un runāja pa telefonu, tāpēc nepamanīja Bjūkenanu, kas parādījās mašīnas otrā pusē. Tiklīdz turpat trīsdesmit gadus vecais vīrietis "Houston Oilers" komandas jakā nolika telefonu, Bjūkenans atvēra pasažiera puses durvis, iekāpa un piegrūda vīram pie muskuļainā sāna pistoli.

Aiz pārsteiguma un bailēm vīrs noelsās.

-    Kā tevi sauc? - Bjūkenans noprasīja.

Vīrs bija tā pārbijies, ka nespēja atbildēt.

Bjūkenans piespieda pistoli spēcīgāk pie ribām.

-    Kāds tavs vārds?

-    Frenks… Frenks Takers.

Šķita, ka bailes vīrieti paralizējušas.

-   Brauc, Frenk, ja negribi, ka tevi nošauj. - Drauds šķita pavisam nopietns.

Vīrs paklausīja.

-Tā ir labi, - Bjūkenans sacīja. - Glīti un veikli iekārtojies joslā. Abas rokas uz stūres.

Viņi pabrauca garām Bjūkenana mašīnai, kas kopā ar citām atradās restorāna "Tex-Mex" priekšā, kur līdz tā slēgšanai un stāvvietas atbrīvošanai nekritīs acīs.

-    Ko jums vajag? - Frenkam Takeram ietrīcējās balss.

-     Sākumam… - Bjūkenans pārlaida brīvo roku Frenka vēj- jakai un sataustīja tukšu maksti bez ieroča. - Kur šaujamais, Frenk?

Vīrs pameta nervozu skatienu uz cimdu nodalījumu.

To atvēris, Bjūkenans ieraudzīja "Smith & Wesson .357 Magnum" revolveri.

-    Kur pārējie?

-    Citu man nav.

-    Var jau būt, Frenk. Drīz par to pārliecināšos. Ja būsi samelojis, sašķaidīšu tavu kreiso ceļgalu un tu kļūsi kroplis uz atlikušo mūža daļu, kas izrādīsies krietni īsāka, nekā tu vēlētos. Stūrē atpakaļ uz vietu, no kurienes izbraucām.

-    Nezinu, ko tas nozīmē, bet es atdošu visu naudu, kas man ir un…

-    Neliec man meklēt striķi, Frenk. Brauc uzmanīgi! Es teicu: abas rokas uz stūres! - Bjūkenans uzvilka pistoli un iegrūda Frenka ribās spēcīgāk.

-    Uzmanīgāk! Ja mašīnu sakratīs, tā var izšaut.

-    Brauc tā, lai nesakrata, - Bjūkenans sacīja. - Kas tu esi? Oficiālais vai privātais?

-    Es nesaprotu, ko jūs…

-    Kā labā tu strādā?

-    Es nestrādāju nevienam.

-    Gluži manas domas, Frenk. Tev gluži vienkārši sagribējās izklaidēties un pabraukāt man nopakaļ.

-    Es nesekoju. Nekad agrāk neesmu jūs redzējis.

-    Protams, Frenk. Mēs esam divi svešinieki ar ieročiem, kas saskrējušies pavisam nejauši. Sagadīšanās. Laikmeta iezīme. - Bjūkenans nopētīja braucēju. - Kruķis tu neesi, jo tad tevi piesegtu. Tu varētu būt apgādāts ar mobilo telefonu, taču šī "Oilers " jaka un džips nav viņu stilā. Kas tu esi?

Atbildes nebija.

-    Frenk, runājot pašam ar sevi, kļūst garlaicīgi. Ja atradīšu, ka tev ir privātdetektīva licence, sašaušu tev abus ceļgalus. - Bjūkenans pastiepa roku uz kabatas portfeļa pusi.

-    Labi, labi! - Uz Frenka trīcošās virslūpas parādījās sviedru lāsītes. - Esmu privātdetektīvs.

-   Nu re, beidzot sākam viens otru iepazīt. Pastāsti, Frenk, - kur esi izgājis apmācību? Neklusē, uzturi sarunu. Apmācība? Kur tu…

-    Es mācījos darba gaitā.

-   Tā arī izskatās. Darba gaitā un no ķinīšiem. Varu dot dažus padomus. Ja satiksme nav pārāk blīva, seko objektam viena kvartāla attālumā pa paralēlo ielu. Braucot pastāvīgā ātrumā, tu redzēsi to katrā krustojumā. Turklāt ir lielas izredzes, ka tevi nepamanīs. Tikai vairs neredzot objektu, izbrauc uz tās pašas ielas, kur viņš. Tava pirmā kļūda ir tā, ka tu iekārtojies man aiz muguras. Otra kļūda - tu neaizslēdzi mašīnas durvis. Ja būtu aizslēdzis, tas padarītu iekļūšanu mašīnā grūtāku. Trešā kļūda - lai cik neērti tu jūties ilgstošas novērošanas laikā, turi ieroci maksti, kur tas viegli pieejams. Ja nu kāds ierāpjas mašīnā un pieliek pie ribām pistoli, no ieroča nav nekāda labuma.

Iezvanījās telefons.

-    Neliecies zinis, Frenk! Turi rokas uz stūres!

Telefons iezvanījās otrreiz.

-   Lai ari kas zvanītu, tas var mazliet pagaidīt, - noteica Bjūkenans. - Un kāpēc lai mēs neparunātu ar zvanītāju personiski? Brauc atpakaļ uz Pils pakalnu!

10

Atgūlies uz furgona aizmugurē augšup paslietā matrača, Dankans Bredlijs turpināja vērot divus kvartālus attālās Mende- su mājas apkārtnes palielinātu attēlu. Vienlaikus viņš klausījās austiņas, kaut ari jau pusstundu nekas vairs nebija dzirdams - kopš brīža, kad cilvēks, kas uzdevās par Džefu Vokeru, tika izsviests no

Mendesu mājas. Sieva bija nostrostējusi vīru par viņa rīcību, jo svešinieks, iespējams, būtu palīdzējis atrast meitu. Vīrs bija pavēlējis sievai apklust, jo svešinieks acīmredzot ir tāds pats viltvār- dis kā iepriekšējie, kas izrādījuši interesi par Huanu. Viņi bija aizgājuši gulēt, īgni klusējot.

Noklausīšanās laikā Dankans bija mēģinājis sazvanīt partneri. Nu jau otro reizi viņš bija ļāvis signālam noskanēt desmit reizes un tikai tad atsaucis numuru. Takera klusēšana darīja nemierīgu. Saprotams, klusēšanai varēja būt gluži vienkāršs un nevainīgs izskaidrojums. Takers, piemēram, varēja sekot Džefam Vokeram viesnīcā. Taču nemiers lika paņemt telefonu vēlreiz un nospiest pogu, kas automātiski izsauca Takera numuru.

Tomēr poga palika nenospiesta, jo uzmanību saistīja sakustēšanās otrajā zaļi iekrāsotajā ekrānā, kas rādīja aizmuguri. Sakustēšanās iemesls bija Takera džips, kas apstājās aiz furgona. Lukturu gaisma nodzisa. Dankans atvieglots nopūtās. Droši vien notikusi kāda ķibele ar Takera telefona aparātu, tāpēc viņš ieradies personiski pastāstīt, kas uzzināts par Džefu Vokeru.

Ekrāns rādīja, kā Takers izkāpj no džipa un tuvojas furgona aizmugurējām durvīm. Dankans piecēlās no matrača, četrrāpus pielīda pie durvīm un, izdzirdējis Takera klauvējienu, atvēra.

- Kas noticis ar tavu telefonu? Es mēģināju… - Dankans aprāvās. Ieraugot vīrieti blakus Takeram, mute aiz brīnumiem palika vaļā. Vīrietis acīmredzot bija slēpies džipā.

Tas bija Džefs Vokers.

Viņš bija apbruņots.

Nu ir elle, nodomāja Dankans.

11

Neatlaidīgā zvanīšana pie durvīm iesvēla Pedro Mendesam dusmas.

Un ne bez iemesla. Viņš bija noraizējies par meitu, neizpratnē par Džefu Vokeru, turklāt fakts, ka vannasistabas slēdzī ieslēpts raidītājs, viņu tā satrauca, ka jau šķita - miegs vispār vairs nenāks. Ko Džefs Vokers teiks, kad viņi rīt no rīta tiksies garāžā? Pedro bija nemierīgi grozījies zem segas, līdz beidzot uznāca snaudiens. Un tagad kāds neģēlis neapnicis mocīja to nolādēto zvanu.

-Anita, paliec gultā! - viņš pavēlēja, uztrausās kājās, uzvilka rītasvārkus un ritakurpes, paņēma no skapja beisbola nūju un noskrēja pa kāpnēm. Tumšajā lievenī pa durvju lodziņu bija redzama vīrieša ēna. Pie velna, ja vēl kāds meklēs meitu, viņš piespiedīs izstāstīt, kas īsti notiek. /

Iededzis uz lieveņa gaismu, viņš ieraudzīja Džefu Vokeru, kas ar rokas žestu nepacietīgi aicināja atvērt durvis. Viņa apņēmība izkūpēja.

Pedro paklausīja tikai pa daļai un vispirms aizlika durvīm priekšā drošības ķēdi.

-    Ko jūs…

-   Pasteidzieties! Gribu kaut ko parādīt. - Džefs Vokers ar roku nepacietīgi pameta uz ielas pusi.

Ieskatījies tumsā, Pedro pamanīja blakus ietvei novietoto nelielo furgoniņu.

-    Ko jūs te darāt pašā…

-    Lūdzu! - sacīja Džefs Vokers. - Tas ir sakarā ar Huanu un ļoti svarigi.

Pedro uznāca šaubas, bet tikai mirkli. Kaut kas Džefa Vokera rīcībā viesa uzticību. Pedro ar piespiešanos atvairīja ļaunās nojautas un atvēra durvis.

Džefs Vokers jau bija nokāpis no lieveņa un strauji devās furgona virzienā.

Pedro skriešus centās viņu panākt.

-    Ko jūs gribat parādīt? Kam šis furgons…

Pedro šodien tika pārtraukts jau trešo reizi, šoreiz ar to, ka Džefs Vokers atvēra furgona aizmugurējās durvis un iededza lukturīti.

Furgonā uz grīdas gulēja divi kaili vīri, abiem rokas bija sasietas aiz muguras, ar bikšu starām pie potītēm sasietas kājas un apakšveļa mutē. Ar bikšu jostām viņi savukārt bija sasieti kopā. Uzspīdot gaismai, vīri sagrozījās.

-   Saprotu, šādos apstākļos viņus varbūt ir grūd pazīt, - Džefs Vokers sacīja, - bet vai šie divi nav tie paši, kuri ieradās pie jums un jautāja par Huanu?

Pedro paņēma lukturīti, piegāja tuvāk un apgaismoja abiem

seju.

-    Jā. Kā…?

-    Viņi novēroja jūsu māju, - Džefs Vokers paskaidroja. Pedro pārlaida lukturīša staru elektroniskajām ierīcēm uz

plauktiem gar furgona labo sānu. Televīzijas ekrāns rādīja zaļganu viņa mājas priekšu. Vairāki uztvērēji bija savienoti ar magnetofoniem. Tātad mājā uzstādīts ne viens vien raidītājs, Pedro nelaimīgs nodomāja. Visai mājai jābūt… Ceļgali pēkšņi saļodzījās. Šķita, ka iela sašķiebjas.

Džefs Vokers izņēma vienam vīram no mutes sprūdu.

-    Kas vēl strādā kopā ar jums? Kur tie cilvēki ir atrodami? Vīrs spēja parunāt tikai ar grūtībām, jo no auduma mute bija

izžuvusi sausa.

Pedro saviebās, ieraudzījis, ka Džefs Vokers piegrūž pistoli vīram pie kājstarpes un jautā:

-    Kas bija trešais, kas gāja pie Pedro?

Lai cik nedrošs jutās Pedro, viņš vēlējās uzzināt pēc iespējas vairāk un pieliecās tuvāk.

-    Kāds… Kāds, kas mums palīdz. Mēs izmantojām viņu tikai vienu dienu. Viņš atgriezās atpakaļ… - Vīram šķita, ka pateicis ko lieku, un viņš tūlīt apklusa.

-   Atpakaļ - uz kurieni? - Džefs Vokers noprasīja. Kad atbilde nesekoja, viņš nopūtās. - Tā vien šķiet, ka tu neuztver mani nopietni.

Džefs Vokers iegrūda apakšveļu vīram atkal mutē, no vaļējās rīku kastes paņēma plakanknaibles un izrāva viņam pie kaunuma apmatojuma kušķi.

Vīrs klusu iekliedzās, no acīm izsprāga asaras.

Pedro bija satriekts. Un tajā pašā laikā viņš baidījās par Hu- anu, tāpēc juta klusu vēlēšanos saķert gūstekņa galvu un triekt pret furgona grīdu, lai izdabūtu vajadzīgās atbildes.

Džefs Vokers pagriezās pret otru vīru, izvilka viņam no mutes sprūdu un gluži lietišķi paziņoja:

-    Ceru, ka nevēlies piedzīvot to pašu. Kad visas spalviņas būs izplēstas, es paņemšu no Pedro sērkociņus un nosvilināšu to, kas palicis, tā ka tavs penis izskatīsies kā noplūkts tītara kakls. Kakli man nekad nav patikuši, tāpēc vienmēr… - Viņš novilka ar roku gaisā loku, it kā turētu nazi.

Pirmais vīrs vēl locījās sāpēs.

-   Uz kurieni tas vienreizējais izpalīgs atgriezās? - Džefs Vokers noprasīja. - Tu nerunā kā teksasietis. Kur ir tava galvenā uzturēšanās vieta?

Džefs Vokers pielika plakanknaibles vīram pie kājstarpes.

-    Filadelfija, - vīrs nomurmināja.

-    Jūs novērojat māju, jo gribat atrast Huanu Mendesu. Kāpēc?

Jā, nodomāja Pedro. Kāpēc?

Vīrs klusēja.

-    Pedro, atnes sērkociņus!

Pedro pārsteidza Vokera niknā apņēmība. Viņš pagriezās, lai dotos uz mājām.

-   Pagaidiet! - vīram izspruka. - Es nezinu. Tā ir taisnība. Es patiešām nezinu. Mums lika novērot un uzzināt, kur viņa atrodas.

-   Un ja jūs viņu ieraudzītu? Ja uzzinātu, kur viņa ir? - Džefs Vokers uzkliedza.

Pedro uzmanīgi klausījās.

Vīrs vairs neteica ne vārda.

-   Tu liec man vilties, - sacīja Džefs Vokers, - jo nevari iztikt bez atgādinājuma. - Viņš pieliecās pie pirmā vīra un ar pla- kanknaiblēm izrāva vēl vienu spalvu kušķi.

Pedro piepeši apjēdza Džefa Vokera taktiku. Šiem vīriem nodarītās sāpes vairāk bija psiholoģiskas nekā fiziskas.

Pirmais vīrs noraustījās, viņa asaru notraipīto seju izķēmoja vēl viens apslāpēts kliedziens. Tā kā abi bija sasieti kopā, pirmajam saraujoties, tika raustīts ari otrs.

-    Vai negribi, lai atkārtoju vēlreiz? - Džefs Vokers noprasīja otrajam vīram, kuram acis aiz bailēm, šķiet, tūlīt izsprāgs no pieres. - Kas jums bija jādara, ja ieraudzītu Huanu vai uzzinātu, kur viņa atrodas?

-    Jāzvana cilvēkiem, kas mūs nolīga.

-    Kas tie ir?

-    Nezinu.

-    Jūs nezināt, kāpēc Huana šiem vajadzīga. Jūs nezināt, kas tie par cilvēkiem. Liekas, jūs ļoti daudz ko nezināt. Tas mani sanikno.

Džefs Vokers pielika plakanknaibles otrajam vīram pie kājstarpes.

-    Nevajag, - tas lūdzās.

-    Kas jūs nolīga?

-    Tas tika izdarīts ar starpnieka palīdzību. Vārdu es nezinu.

-    Taču jūs zināt, kā ar šiem cilvēkiem sazināties.

-    Pa telefonu.

-    Kāds numurs?

-    Tas ir ieprogrammēts… - Otrs vīrs ar zodu norādīja uz mobilo telefonu, kas gulēja uz furgona grīdas. - Vajag nospiest izsaukuma pogu, ciparu astoņi un nodot ziņu.

-    Vai tur jau zina par manu ierašanos?

-Jā.

-    Jūsu parole?

-    Dzeltenā Roze.

Džefs Vokers paņēma rokā telefonu.

-    Jūsu pašu labā ceru, ka esat teicis taisnību.

Viņš nospieda trīs norādītos taustiņus, pielika telefonu pie auss un sāka gaidīt atbildi. Signāls nenoskanēja pat līdz galam.

Pedro atradās pietiekami tuvu telefonam, lai saklausītu pavedinošu vīrieša balsi.

-    Brālīgās mīlestības pakalpojumi.

Tālāk Pedro izdzirdēja kaut ko pārsteidzošu. Džefs Vokers ierunājās otra vīra balsī.

-                    12

-   Te Dzeltenā Roze, - Bjūkenans ierunājās. - Zellis, kas šovakar ieradās pie Mendesa, joprojām dara mani nemierīgu. Vai uzzinājāt vēl kaut ko?

Maigums vīrieša balsī izzuda.

-Tikai to, ko jau teicu. Viņa vārds nav Džefs Vokers. Viņu sauc Brendans Bjūkenans. Ņūorleānā viņš noīrējis "Taurus" un… Acumirkli. Kaut kas ienāk pa otru līniju. - Savienojums pārtrūka.

Noraizējies, ka tik ātri izžināts viņa īstais vārds, Bjūkenans gaidīja.

Savienojums tikpat piepeši atjaunojās, runātāja balsī skanēja satraukums.

-    Labi, ka piezvanījāt. Esiet uzmanīgi! Mūsu datoru speciālists izzinājis, ka Brendans Bjūkenans ir Speciālo operāciju vienības kapteinis, instruktors no Brega forta.

Nolādēts, nodomāja Bjūkenans.

-    Tātad esmu raizējies ne bez pamata, - Bjūkenans sacīja. - Paldies par brīdinājumu. Mēs būsim uzmanīgi.

Bjūkenans nospieda pogu un pārtrauca sarunu. Visu sarunas laiku displejā aparāta augšdaļā bija rēgojies izsauktā telefona numurs. Viņš pacēla no furgona grīdas kladi un rakstāmo, pierakstīja numuru, izplēsa lapu un ielika krekla kabatā.

Domādams, kādus jautājumus vēl uzdot, un pētīdams otro vīru, viņš izdzirdēja aiz muguras soļus, strauji pagriezās un ieraudzīja, ka pāri zālienam uz furgonu nāk Anita Mendesa. Viņa bija ģērbusies mājas drēbēs, bet sejā vīdēja uztraukums, mulsums un bailes.

-    Anita, - Pedro sacīja, - ej atpakaļ uz māju!

-    Neiešu. Te notiek kaut kas sakarā ar Huanu. Esmu par to pārliecināta. Es gribu zināt, kas noticis.

Tikusi furgona aizmugurē un ieraudzījusi kailus, sasietus vīriešus, viņa strauji apstājās.

-    Madre de Dios!

-    Šie cilvēki var palīdzēt Huanas meklēšanā, - paskaidroja Pedro. - Neko nevar darīt. Ej atpakaļ uz māju!

Anita veltīja vīram niknu skatienu.

-    Es palieku.

Bjūkenanam aiz noguruma galva sāka sāpēt arvien stiprāk.

-    Vai Huanai pilsētā ir kantoris?

Jautājums lika Anitai ar Pedro pagriezt galvu.

-    Jā, - Anita atbildēja. - Viņas mājās. Bet viņa tur reti uzturējās.

-   Nav laika gaidīt līdz rītam, - Bjūkenans paskaidroja. - Vai nevarat mani aizvest uz turieni tūlīt?

Pedro savilka pieri.

-   Jūs domājat, ka viņa atrodas mājās? Vai jums šķiet, ka viņa ir ievainota un…

-   Nē, - Bjūkenans sacīja. - Bet varbūt pēc dokumentiem iespējams uzzināt, kāpēc Filadelfijā izrāda par viņu tik lielu interesi.

Anita sāka iet uz mājas pusi.

-    Es apģērbšos un aizvedīšu.

-     Mēs to izdarīsim abi, - steigdamies nopakaļ, piebilda Pedro.

Bjūkenans strauji pievērsās otrajam uz furgona grīdas guļošajam vīram.

-   Ja jau Huanai pilsētā ir māja, jābūt vēl kādam, kas to novēro.

Vīrietis neatbildēja.

-   Atbildēsiet no laba prāta vai ar varu vajadzēs atbildi izspiest? - Bjūkenans nodemonstrēja plakanknaibles.

-    Jā, tur atrodas cita novērošanas grupa.

-    Cik liela?

-    Divi vīri. Tāpat kā šeit.

-    Strādā uz maiņām?

-Jā.

Bjūkenans zināja, cik kļūdaina ir šāda taktika. Kārtīgu objekta novērošanu viens cilvēks nespēj nodrošināt. Bet ja nu Huana ierodas? Novērotājs acumirklī izsauks pa telefonu palīdzību. Bet kā viņš var būt drošs, ka palīdzība ieradīsies laikus un sagūstīs, ko vajag?

Tā prātojot, uzmanību saistīja gareniski pie furgona sienas piestiprināta gara priekšmeta ēna. Bjūkenans pacēla lukturīša staru uz augšu.

Pār muguru pārskrēja aukstas tirpas. Priekšmets liecināja, ka novērošanas taktikai ir noteikts mērķis - nonāvēt.

Pie sienas bija nostiprināta ar vismodernāko optisko tēmēkli apgādāta snaipera šautene. Novērošanas nolūks nebija sagūstīt Huanu. Huanai parādoties, viņa nekavējoties bija jānogalina.

13

Huanas māja atradās pilsētas dienvidu puses pakalnos Sanantonio upes rietumu krastā. Līdz turienei bija četrdesmit piecu minūšu brauciens. Pedro vadīja furgonu, Bjūkenans sēdēja aizmugurē un uzmanīja gūstekņus, bet Anita sekoja džipā. Ar plakan- knaibļu palīdzību Bjūkenans panāca, ka pirmais vīrs iedeva tā snaipera telefona numuru, kas novēro Huanas māju.

Telefons pat neiepīkstējās, kad jau atsaucās čērkstoša balss:

-    Dzeltenā Roze Divi.

-    Te Frenks, - ierunājās Bjūkenans. Viņš prasmīgi imitēja balsi un tagad izklausījās kā pirmais vīrs. - Ko labu dari?

-   Viss klusu kā kapā. Pēdējās divas nedēļas ne mazākās kustības. Manuprāt, mēs velti šķiežam laiku.

-    Varam šķiest, ja par to maksā, - Bjūkenans atteica. - Tagad kādu laiku būšu pie Dankana un pavērošu Mendesus. Tikmēr ar savu džipu nosūtīšu pie tevis vienu vīru. Tu pazīsi viņu pēc džipa. Viņš atmūķēs ārdurvis un mēģinās atrast dažas lietiņas, kas mums vajadzīgas. Jo īpaši viņu interesē dators.

-    Nezinu, vai tā ir laba doma. Ja sieviete novēro māju un gudro, iet iekšā vai ne, tas var atbaidīt.

-    Piekritu. Bet šoreiz nekas nav atkarīgs no manis. Es to neizdomāju. Tāda ir pavēle.

-    Parastā izrīcība, - snaiperis sacīja. - Mums maksā par darbu, bet neļauj to darīt, kā pienākas.

-    Tad ļauj tam zellim, kuru nosūtīšu, izdarīt viņa darbu, kā pienākas, - ieteica Bjūkenans.

-    Kāda runa. Uz tikšanos!

Drīzāk, nekā tev šķiet, Bjūkenans nodomāja, pārtraucot sarunu.

14

Tūlīt pēc vieniem naktī Pedro brīdināja Bjūkenanu, ka līdz Huanas mājai palikusi apmēram jūdze.

- Esam pietiekami tuvu. Apstājies tepat, - Bjūkenans noteica.

Anitai piebraucot un apstājoties viņiem aiz muguras, Bjūkenans izkāpa no furgona, lika viņai ar Pedro pagaidīt, iekāpa Takera džipā un pa līkumaino, daļēji meža ieskauto ceļu brauca tālāk. Lukturu gaismā kļuva redzama no upes kāpjoša migla. Varēja redzēt arī jaunas ielas un jaunbūvējamu dzīvojamo rajonu.

Huanai te nepatiktu.

Ja tu tā domā, tad lūdz Dievu, lai viņa vēl ir dzīva un spētu sajust šo nepatiku.

Pedro ar Anitu bija izstāstījuši, kā māja izskatās, un, tā kā pie upes tikai dažas vien slējās, Bjūkenans atrada īsto bez grūtībām. Pabraucis garām papelei un apstājies uz grantētās gatves, viņš ieraudzīja pret plūdiem nodrošinātu, uz pāļiem celtu vienstāva koka māju, kas atgādināja baļķu būdu. Ēka bija dīvaina un laucinie- ciska. Bjūkenans iedomājās, ja Huanas suns būtu dzīvs, saimniece labprāt skraidītu ar to pa upes krastu.

… Ja viņa vēl būtu dzīva.

Klausies, vai tu neesi sācis pārāk bieži domāt par nāvi?

Protams, ja nez no kurienes tevi vēro snaiperis.

Ieejot tumsā iegrimušajā verandā un tuvojoties durvīm, Bjūkenanu pārņēma sasprindzinājums. No upes kāpjošajā miglā snaiperis varēja nepazīt mašīnu, kuras lukturu gaisma iegriezās gatvē. Un ja nu viņš nāk pārbaudīt?

Ievēro scenāriju, kādu aprakstīji, Bjūkenans nodomāja.

Viņš atmūķēja divas atslēgas, iegāja iekšā un tūlīt saoda sen neapdzīvotai mājai raksturīgo pelējuma dvaku. Tumsa radīja nedrošību, viņš aizvēra durvis, aizslēdza un taustīdamies devās gar sienu uz priekšu, līdz atrada slēdzi, Spuldzes gaismā atklājās dzīvojamā istaba ar grāmatu plauktu, televizoru, videomagnetofonu, stereoiekārtu. Mēbeļu istabā bija ļoti maz - tikai ādas dīvāns, kafijas galdiņš un šūpuļkrēsls. Acīmredzot Huana daudz laika te nav pavadījusi, citādi iekārtojumam būtu pievērsta lielāka uzmanība. Nedaudzās mēbeles liecināja arī to, ka te reti iegriezies kāds cits.

Pārgājis pāri istabai, Bjūkenans ievēroja, ka galdiņu klāj putekļi. Vēl viena liecība, ka Huana zināmu laiku te nav bijusi. Viņš ieskatījās virtuvē, ieslēdza gaismu un tūlīt redzēja tajā valdošo tīrību un mājsaimniecības piederumu trūkumu. Māja izskatījās sveša, askētiska un uzdvesa vientulību. Tā pamodināja žēlumu pret Huanu.

Pirmās durvis priekšnamā pa kreisi veda uz darbistabu, no kuras logiem varēja redzēt upi. Ieslēdzis griestu apgaismojumu, Bjūkenans ieraudzīja, ka ari šeit ir tikai pats minimums: metāla dokumentu skapis, grozāmais krēsls, koka galds ar datoru, lāzerdru- kātājs, modems, telefons, lampa uz grozāmas kājas, dzeltena piezīmju klade, zīmuļiem un citiem rakstāmrikiem pilna krūze. Nekā cita istabā nebija. Nevienas grīdsegas. Nevienas gleznas. Bezpersoniska telpa.

Iešāvās prātā doma, ko gan miglainajā tumsā domā snaiperis. Kāda varētu būt viņa reakcija, redzot, ka mājā cita pēc citas logos iedegas ugunis. Vai viņš, par spīti saņemtajām instrukcijām, ieradīsies pārbaudīt visu pats?

Bjūkenans izvilka dokumentu skapja augšējo atvilktni un tūlīt konstatēja divus svarīgus momentus. Pirmkārt, katrai dokumentu mapei bija stingri vāki ar āķiem abās pusēs, kas to cieši turēja metāla sliedēs atvilktnes abās augšējās malās. Otrkārt, dokumenti bija salikti alfabētiskā kārtībā, no A burta līdz D burta vidum sabīdīti cieši kopā, tālāk bija neliela sprauga, bet aiz tās sekoja mapes no D līdz L. Stingrie āķi katrā pusē neļāva blakus novietotajām mapēm sagulties un spraugu aizpildīt. Acīmredzot kādi dokumenti ar D burtu bija izņemti. Varbūt to izdarījusi Huana. Varbūt to izdarījis tāds pats iebrucējs kā Bjūkenans. Zināt nevarēja.

Bjūkenans izvilka otru atvilktni ar dokumentiem no M līdz Z un T burta vietā ieraudzīja nelielu spraudziņu, kur droši vien tāpat bija izņemta mape. D un T. Bija redzams, ka tieši šajos burtos kaut kā trūkst. To iedomājies, Bjūkenans izvilka apakšējo atvilktni un ieraudzīja deviņu milimetru pusautomātisko brauniņu.

Manta, bez kuras nevar iztikt, viņš nodomāja.

Ar ko gan Huana pelna maizi? Vecāki bija teikuši, ka darbs saistīts ar drošību. Šāda nodarbošanās būtu loģisks turpinājums darbam militārajā izlūkošanā. Bet privāta uzņēmējdarbība drošības jomā varēja nozīmēt daudz ko, ieskaitot riska novērtēšanu, signalizācijas ierīkošanu pret iebrucējiem un fizisku apsardzību. Viņa varēja strādāt atsevišķi vai ietilpt lielākā korporācijā.

Bjūkenans aiztaisīja apakšējo atvilktni, izvilka augšējo un sāka lasīt mapēs ievietotās lietas. Nodarbošanās joma kļuva skaidra. Galvenokārt tā bija saistīta ar sieviešu biznesmeņu, politiķu un mākslinieču vai arī attiecīga profila vīriešu sievu pavadīšanu un apsargāšanu ceļojumos pa valstīm, kur runāja spāņu valodā, vai Amerikas pilsētām ar daudziem spāņu iedzīvotājiem. Spānija un Latīņamerika viņai bija kā radīta. Kāds brīnums, ja, dodoties šādos ceļojumos, viņa atradās prom no mājām mēnesi un vairāk. Varbūt viņas prombūtnei bija pavisam vienkāršs izskaidrojums - viņa veica kārtējo uzdevumu.

Bet ko tādā gadījumā nozīmē pastkarte? Kāpēc viņa lūdza palīdzību?

Varbūt kaut kas saistīts ar darbu? Varbūt viņa gribēja ar mani vienoties par kāda uzdevuma veikšanu?

Iespēja, ka Huanas interese varētu būt bijusi profesionāla, bet ne personiska, uz nelielu bridi radīja tukšuma sajūtu. Bjūkenans tūlīt sev atgādināja, ka lūgums pēc profesionālas palīdzības nebūtu izteikts tik neparastā un noslēpumainā veidā.

Ari shaiperi negaidītu slēpnī.

Nē. Huana bija iekļuvusi nelaimē, un, pat ja viņas pašreizējais uzdevums būtu tik stipri ieildzis, viņa nekad tā neizturētos pret vecākiem un neklusētu deviņus mēnešus pēc kārtas. Un nejau pēc savas gribas.

Kaut kas spieda viņu tā rīkoties. Vai nu fiziski nebija iespējams dot kādu ziņu, vai ari viņa nevēlējās riskēt un iepīt vecākus nelaimē, kas viņu piemeklējusi.

Katrā dokumentu mapē bija dažādi jautājumi pa punktiem, izsūtīto rēķinu kopijas un saņemtie čeki. Noskaidrojās, ka Huana darbojusies itin veiksmīgi. Viņas honorāri svārstījās no pieciem tūkstošiem dolāru par konsultāciju līdz desmit tūkstošiem par divu nedēļu ilgu eskortēšanu vai simts tūkstoši dolāru par divu mēnešu miesassarga darbu Argentīnā. Piezīme vēstīja, ka pēdējā gadījumā izcēlusies pat apšaude. Tiem, kas patiešām spēja nodrošināt apsardzi, šis bija pieprasīts un sarežģīts darbs. Labākajiem speciālistiem pienācīgi ari maksāja. Pat šādā gadījumā Huana bija darbojusies neparasti veiksmīgi. Pēc aptuvena Bjūkenana aprēķina, gadā viņa pelnīja gandrīz pusi miljona.

Paradoksāli, ka viņa dzīvoja pavisam vienkārši un nav ierīkojusi pat apsardzes signalizāciju. Ko viņa dara ar naudu? Krāj, investē vai trīsdesmit piecu gadu vecumā gatavojas aiziet pensijā? Bjūkenanam kārtējo reizi nebija neviena pieturas punkta. Pārbaudījis kabinetu, viņš neatrada nedz noguldījumu grāmatiņu, nedz māklerfirmu paziņojumus, nedz citus dokumentus, kas norādītu, kur nauda palikusi. Iedomājies to, viņš atcerējās, ka nedz ārpusē, nedz uz kafijas galda nav redzēts neviens pasta sūtījums. Acīmredzot Huana brīdinājusi, lai pastu nepiegādā uz mājām. Vai ari lai to izņem vecāki. Anita bija ieminējusies, ka reizēm abi ar Pedro atbraucot pārbaudīt Huanas māju. Bjūkenans fiksēja prātā, ka jāpajautā vecākiem par pastu un vai Huanai pienākuši sūtījumi no finanšu iestādēm.

Šķita, ka piepeši istaba sazvāļojas, kaut īstenībā šo joku izspēlēja kājas. Tās saļodzījās. Spēku izsīkumā Bjūkenans apsēdās krēslā ar atzveltni un saberzēja pulsējošos deniņus. Pēdējo reizi visu nakti viņš bija gulējis pirms četrdesmit astoņām stundām slimnīcā, un arī tad māsiņas ik pa brīdim bija modinājušas, lai pārbaudītu dažādas funkcijas. Kopš tā laika dažas stundas bija gulētas Boumontas motelī un pāris reižu nosnausts stāvvietās maģistrāles malā ceļā uz Sanantonio. Ievainotais sāns sāpēja, šuvju vietas niezēja. Sāpēja gandrīz sadzijušais lodes ievainojums plecā. Likās, ka no pastāvīgas negulēšanas acis pilnas ar smiltīm.

Dokumenti, viņš nodomāja. Lai arī kas grib atrast Huanu un nogalināt, cerēdams uziet kādu norādījumu, kas dotu iespēju sameklēt viņas slēptuvi, tas noteikti pārmeklējis māju. Ja Huanu grib nogalināt tāpēc, ka viņa pārāk daudz zina, tad pārmeklēta visa māja un pievākti pierādījumi, kas var uzvedināt uz slepkavības pasūtītāju.

Vārds, kura pirmais burts D. Otrs vārds, kas sākas ar T. Acīmredzot bija izņemti dokumenti ar šiem burtiem. Protams, pastāvēja ari iespēja, ka nekā netrūkst. Sprauga varēja celties no tā, ka Huana sabīdījusi kopā pārējās mapes, lai starpā ieliktu divas citas, un sprauga palikusi tur, kur bija turēti pirksti.

Ar kaut ko tomēr jāsāk, Bjūkenans nodomāja. Vispirms jāpieņem, ka ir paņemtas divas dokumentu mapes un tās ir svarīgas. Ievērojis, ka materiāls mapēs izskatās pēc datora izdrukas, viņš nodomāja, ka tie paši dati varētu būt datorā, un atspiedās ar muguru pret krēsla atzveltni. Kaut kas nokrikstēja.

Tas nebija krēsls. Skaņa nāca no priekšnama.

15

Bjūkenans lēni pagrieza galvu.

Durvis stāvēja vīrietis, gadus trīsdesmit piecus vecs, piecas pēdas desmit collas garš, simt piecdesmit mārciņu smags, neparasti īsiem matiem. Seja, tāpat kā augums, bija vāja, taču nevarēja teikt, ka neveselīga. Viņā bija kaut kas no skrējēja. Vīrietis valkāja kovboja zābakus, džinsus, jostu ar sprādzi seglu veidā, pabālējušu rupja kokvilnas auduma kreklu un džinsu jaku. Jaka bija mazliet par lielu un tikai izcēla viņa kalsnumu.

-   Vai atradi meklēto? - Atlantijas piekrastes izruna kontrastēja ar vīrieša kovboja ietērpu.

-   Vēl ne. - Bjūkenans pārtrauca masēt deniņus un nolaida rokas lejā. - Vēl šis tas jāpārbauda.

Ienācis es aizvēru durvis, Bjūkenans domāja. Es nedzirdēju nevienu sekojam. Kā tas iespējams…

Šis maitasgabals nenovēro no ārpuses. Viņš paslēpies tepat

mājā.

-   Piemēram? - Vīrietis pielika rokas pie sāniem. - Kas vēl nav pārbaudīts?

-    Dators.

-    Kas zina, varbūt varu tev palīdzēt. - Vīrieša seju greznoja tumši bārdas rugāji.

-    Tikšu galā pats. - Bjūkenans ieslēdza datoru.

Kad tas iedūcās, vīrietis noteica:

-    Izskaties gan tu pēc suņa, vecīt.

-   Dažas pēdējās dienas nācies pamatīgi norauties. Tikpat kā neesmu gulējis.

-   Dirnēšana te arī nav zaļumballe. Viena vienīga gaidīšana. Tepat blakus ir mana koja. - Vīrs norādīja uz blakusdurvīm priekšnamā. - Jocīga padarīšana. Nav nekāds brīnums, ka tās durvis turētas aizslēgtas. Droši vien sieviete nav gribējusi, lai vecāki ierauga, kas tur ir. Sākumā es nodomāju, ka tās ir ķermeņa daļas.

-    Ķermeņa daļas? - Bjūkenans sarauca pieri.

-   Visi tur saliktie loriņi. Kā šausmu filmā. Viena jocīga padarīšana. Tev neko neteica?

Sasodīts, par ko īsti viņš runā? Bjūkenans centās aptvert.

-    Acīmredzot neviens nav uzskatījis, ka man tas jāzina.

-    Dīvaini gan.

-    Tie loriņi istabā?

-    Nē. Tas, ka tev nekas nav teikts, - vīrietis sacīja. - Ja jau esi te sūtīts dabūt kādus norādījumus, kur meklēt sievieti, pirmām kārtām vajadzēja iepazīstināt ar to elles ķēķi.

-    Man uzdeva izskatīt dokumentus un citu neko.

-    Dators ir ieslēgts.

-   Tiešām. - Bjūkenans negribēja nolaist skatienu no algotā slepkavas, taču alternatīvas nebija. Kavējoties darīt, kas darāms, Bjūkenans viņa aizdomas pavairotu, un vīrietis jau tā bija aizdomu pilns.

Bet varbūt viņš tikai iedomājies, ka vīrietis netic viņam.

Kursors datora ekrānā mirguļoja vietā ar jautājumu, kāda programma jāaktivizē.

-    Kā tevi sauc? - slepkava jautāja.

-    Braiens Makdonalds. - Bjūkenans acumirklī atgriezās pie identitātes, kas bija izmantota pirms kļūšanas par bijušo NAB aģentu Edu Poteru un došanās uz Kankunu, visu tagadējo likstu aizsākuma vietu.

Braienam Makdonaldam bija nācies tēlot programmētāju, un Bjūkenans bija attiecīgi apmācīts.

-    Vai tev ir kādas grūtības ar datoru? - slepkava pajautāja. - Kad mani palūdza izdzēst pāris failu, man problēmu neradās. To taču tu zini, vai ne? To, ka lika izdzēst pāris failu?

-    Jā, taču tie faili mani neinteresē.

Kursors turpināja mirguļot pie programmu izvēles. Huanas izdrukātajiem dokumentiem nebija noteikta formāta, tie vairāk atgādināja parastu tekstu.

Teksta programma. Bet kura?

Bjūkenans-Makdonalds uzdrukāja DIR. Tūlīt atskanēja čirkstoša skaņa un ekrānā parādījās programmu saraksts.

Par vienas programmas simbolu kalpoja burti WS, saīsinājums teksta programmai, kas pazīstama kā Word Star.

Bjūkenans-Makdonalds uz jautājumu par vajadzīgo programmu atbildēja, ierakstot burtus WS. No datora cietā diska nāca klusa klikstēšana. Uz ekrāna parādījās saraksts ar citiem failiem.

DIRECTORY OF DRĪVE C:

AUTOEXEC.BAK .lk AUTOEXEC.BAT.Ik

Bjūkenans-Maknonalds zināja, ka AUTOEXEC.BAK ir AUTOEXEC.BAT dublējošā programma, kas datora lietotājam ļauj pārslēgties no viena faila ūz citu. Apzīmējums, lk norādīja, cik nelielu atmiņas daudzumu programma aizņem. Bet, kas attiecas uz alfabētu, tad Huana acīmredzot sadalījusi klientu failus ar klienta vārda pirmo burtu nosaukumā.

Vismaz tā Bjūkenans iedomājās. Šobrīd gan prātu stipri nodarbināja durvīs stāvošais vīrs. Slepkava bija sācis skaļi un spalgi elpot, it kā kļūtu nemierīgs.

-    Vai tu kaut ko nesaproti? - slepkava vaicāja. - Nezini, ko darīt tālāk? Vajag parādīt?

-   Nē, - Bjūkenans atteica. Būdams viens, viņš būtu atvēris D un T. Tagad to nedrīkstēja darīt. Ja jau slepkava izdzēsis dažus failus, viņu pārsteigtu Bjūkenana interese par to pašu burtu.

-   Ja tagad man ko vajag, - Bjūkenans sacīja, - tad dabūt kaut ko pret nolādētajām galvassāpēm. - Ar kreiso roku masēdams skaustu, viņš lēnām piecēlās. - Vai te aspirīna nekur nav?

Slepkava pakāpās mazliet atpakaļ. Vēl īpaši nesatraucies, viņš turēja rokas pie sāniem. Jūtot, ka tūlīt var izveidoties kritiska situācija, Bjūkenana sirds strauji iepukstējās.

Bet varbūt vīrietis pakāpās atpakaļ nevis aizsargāšanās dēļ, bet lai ielaistu Bjūkenanu vannasistabā?

To uzzināt nebija iespējams.

-    Buferins, - slepkava sacīja. - Zāļu skapītī. Uz augšējā plauktiņa.

-    Lieliski.

Bjūkenanam ejot uz viņa pusi, vīrs atkal pakāpās atpakaļ, droši vien nolēmis nepieļaut, ka Bjūkenans pieiet izstieptas rokas attālumā.

Vannasistabā, kas atradās pretī datora telpai, visur bija putekļi. Baltas sienas. Balta grīda. Balts dušas aizkars. Viss vienkāršs. Tikai nepieciešamais.

Kaut arī galvassāpes šobrīd nodarbināja vismazāk, Bjūkenanam atlika vienīgi izlikties, ka viņš meklē aspirīnu.

Viņš atvēra zāļu skapīti.

Atskanēja pīkstiens. Pārsteigts viņš paskatījās uz mobilo telefonu, kuru bija paņēmis furgonā un piestiprinājis pie jostas kreisajā pusē. Otrs telefons džipā nebija pārnēsājams. Ja Pedro ar Anitu rastos vajadzība sazināties, šim nolūkam varēja izmantot otru, novērošanas furgona panelī ierīkoto stacionāro telefonu. Acīmredzot zvanīja Pedro vai Anita, mēģinot par kaut ko brīdināt.

Varēja zvanīt arī novērotāju pārbaudītāji no Filadelfijas.

Bjūkenans nevarēja pieļaut, ka telefons zvana bezgalīgi, jo tas radītu vēl lielākas aizdomas.

Pastiepis roku, lai noņemtu aparātu no jostas, viņš pamanīja priekšnamā kustību. Parādījās slepkava. Tagad arī viņam bija mobilais telefons. Droši vien tas bija paņemts no istabas, kurā viņš slēpās.

Neizskatījās, ka viņš ir sajūsmināts.

-   Dīvaini gan, - slepkava sacīja. - Nekad neesmu neko dzirdējis par tādu Braienu Makdonaldu. Nupat zvanīju uz Dankana furgonu, lai pārliecinātos, kā ir ar tevi. Lai velns par stenderi, ja uz viņa numuru neatsaucas tavs telefons. Tātad īstenībā tev ir Dankana aparāts, un rodas jautājums, kas, pie velna…

Runājot slepkava turēja aparātu kreisajā rokā, bet labo tikmēr bāza zem džinsu jakas. Bjūkenans bija ievērojis, ka žakete ir mazliet paliela, un, ja zem tās atradās maksts ar ieroci, tas bija pilnīgi loģiski.

-    Vienkārša sagadīšanās, - Bjūkenans sacīja. - Tu zvani Dankanam, bet tikmēr kāds cits zvana man. Tūlīt to redzēsi. - Viņš ar kreiso roku pasniedzās pēc aparāta.

Slepkava pievērsa uzmanību šai viņa kustībai.

Vienlaikus Bjūkenans palika labo roku zem sporta žaketes un izrāva aiz jostas aizbāzto pistoli.

Izraujot no džinsu jakas apakšas savu pistoli, slepkavam iepletās acis.

Bjūkenans izšāva.

Lode trāpīja vīru krūtīs.

Kaut arī atsviests atpakaļ, viņš joprojām cēla pistoli uz augšu.

Otra Bjūkenana raidītā lode ķēra vīru kaklā.

Izšļācās asinis.

Vīrs tika atsviests atpakaļ vēl tālāk.

Taču reflekss vēl aizvien lika celt ieroci uz augšu.

Trešais Bjūkenana šāviens trāpīja viņam pierē.

Vīrs no trieciena apgāzās. Pistole parāvās pret griestiem. Pirksts krampjaini nospieda mēlīti. Atskanēja šāviens, lode izurba caurumu priekšnama griestos. Nokrita apmetums.

Vīrs novēlās uz datortelpas dēļu grīdas, noraustījās, nogār- dzās un pārstāja kustēties. Ap viņu veidojās asiņu peļķe.

Pavērsis pistoli pret kritušā galvu, Bjūkenans pieskrēja klāt, paspēra pistoli tālāk un pārbaudīja, vai slepkava vēl ir dzīvs.

Vīra acis bija vaļā, zīlītes - platas. Pieliekot pie acīm pirkstu, tās nereaģēja.

Bjūkenans veikli pārmeklēja vīrieša apģērbu. Atradās tikai ķemme, dažas monētas, nēzdogs un kabatas portfelis. Viņš nolika kabatas portfeli uz galda un steidzīgi sameklēja nelielu, dzīvojamā istabā pamanītu grīdsegu. Ietinis līķi grīdsegā, Bjūkenans cauri dzīvojamai istabai aizvilka to uz virtuvi, no kurienes durvis izgāja uz mājas otru pusi.

Viņš nozuda drūmajā naktī. Drēgnajā upes gaisā uzmetās zosāda. Trīcēdams Bjūkenans pārvilka līķi pāri verandai un lejā pa pakāpieniem līdz tukšajai upes malai, kur ieraudzīja baļķi. Pārmetis tam pāri līķi, Bjūkenans to iegrūda straumē. Straumei satverot baļķi, līķis noslīdēja, un tumsa tūlīt aprija divus peldošus priekšmetus. Bjūkenans iemeta grīdsegu upē, cik vien tālu spēja. Sekodams noteikumam nekad neturēt ieroci, kura pagātne nav zināma, Bjūkenans izvilka aiz jostas noglabāto pistoli un iemeta upē arī to.

Visbeidzot viņš paņēma slepkavas mobilo telefonu un trīs tukšās paša pusautomātiskās pistoles čaulītes, kuras bija uzlasījis, izejot no mājas, un iemeta turpat, kur ieroci. Tad Bjūkenans paraudzījās tumsā, nomierinādamies pāris reižu dziļi ieelpoja un steidzīgi devās atpakaļ uz māju.

16

No šāviena trokšņa ausīs zvanīja. Pulvera un asiņu smaka lika ieplesties nāsīm. Ķerot ieroci, bija atrāvušās vaļā dažas šuves sānā un sapūlēti ievainotā pleca muskuļi. Velkot līķi, sāns un plecs bija samocīts vēl vairāk. Šķita, ka galvai cauri tiek dzīts iesms.

Bjūkenans aizslēdza sētaspuses durvis, sameklēja vēl vienu grīdsegu, aiznesa uz datortelpu un uzmeta asins peļķei. Tad viņš atvēra logu, lai izvēdinātu vardarbības pēdas, pēc tam pārmeklēja vīrieša kabatas portfeli, atrazdams dažādās naudaszīmēs gandrīz trīssimts dolāru, Filadelfijā uz Čārlza Dafija vārda izdotu vadītāja apliecību un kredītkarti. Iespējams, ka Čārlzs Dafijs nebija īstais vārds. Tas bija pat ļoti ticams. Taču kāda tam nozīme. Ja dokumenti bija pietiekami labi slepkavam, tie varēja pakalpot arī Bjūkenanam. Viņš iebāza dokumentus kabatā, jo bija iegūta jauna identitāte. Maz ticams, ka tādā nomalē kāds varētu sadzirdēt šāvienus un nākt interesēties, kas noticis. Nekas te nelikās mainījies, vienīgi griestos bija pirksta lieluma caurums. Bet tas neradīja aizdomas. To nevarēja teikt par apmetuma gabaliņiem uz grīdas, tāpēc Bjūkenans tos uzlasīja un sabēra kabatā.

Viņš steidzīgi piesēdās pie datora un paskatījās ekrānā uz A\B\C\D… Pārvietojis mirgojošo kursoru no A uz D, viņš nospieda taustiņu.

Diskience atskanēja klikstoša skaņa. Uz ekrāna paradījās:

. . \ DEITONS , 2k DIASS.BAK 4k DOMINGESS 4k DRAMONDS.BAK 5k DURANGO 5k

TOC \o "1-3" \h \z DARNELS. 3k

DEITONS.BAK 2k DJEGO 5k

DOMINGESS.BAK 4k DJŪRENS 3k

DURANGO.BAK 5k

DARNELS.BAK 3k DIASS 4k

DJEGO.BAK 5k DRAMERS 5k DJORENS.BAK 3k

Bjūkenans nekavējoties izvilka dokumentu skapja augšējo atvilktni un paņēma visas mapes ar burtu D. Vai kādas netrūkst, varēja uzzināt, salīdzinot tās ar datorā redzamajām. Tāds paņēmiens lielas cerības gan neviesa. Slepkava, kas slēpās un gaidīja Huanu, bija teicis, ka dažus failus izdzēsis. Acīmredzot tādēļ, lai izmeklētājs nevarētu darīt to, ko patlaban darīja Bjūkenans. Gandrīz droši varēja teikt, ka datorā redzamie vārdi saskanēs ar vārdiem uz mapēm. Konstatēt, kuru dokumentu trūkst, nebūs iespējams.

Katram datora failam ir dublikāts, ko apzīmē burti BAK - saīsinājums no vārda BACKUP, tas nozīmē, ka datora atmiņā glabājas tikko papildināta failņ iepriekšējā versija. DARNELS. DARNELS.BAK. Bjūkenans atrada mapi ar šo vārdu.

Viņš turpināja. DEITONS. DEITONS.BAK. Saskan. DIASS. DIASS.BAK. Saskan. DJEGO. DJEGO.BAK. Saskan. Katram vārdam datora ekrānā varēja atrast atbilstošu dokumentu mapi. DOMINGESS. DOMINGESS. BAK, DRAMERS. DRAMERS. BAK. DJŪRENS, DJŪRENS. BAK. DURANGO. DURANGO. BAK. Viss saskan.

Bjūkenans bez spēka atslīga atpakaļ. Viņš bija velti izšķiedis laiku. Nebija nekādas jēgas riskēt ar dzīvību un braukt uz šejieni. Viņš bija pārliecinājies, ka Huanu kāds par katru cenu grib nogalināt, bet tas nebija nekas jauns.

Pārliecināšanās gandrīz bija maksājusi dzīvību.

Viņš izberzēja sūrstošās acis, pameta skatienu ekrānā, pastiepa roku, lai izslēgtu datoru, taču pēdējā brīdī apturēja trīcošo roku un noteica sev, ka jāturpina meklēt, lai cik bezcerīgi tas liktos.

Viņš jau noņēma roku no izslēgšanas pogas un uzlika uz taustiņiem, kad ieraudzīja ekrānā ko tādu, no kā pār muguru pārskrēja tirpas. Zemapziņā bija skanējis signāls, ka kaut kas nav kārtībā, taču viņš bija to saistījis ar pirmītējo piepūli un varmācības atskaņām.

Piepeši atklājās nemiera cēlonis. Acis bija viņu piemānījušas. DRAMERS. DRAMONDS.BAK. Pie joda, Dramera failam nebija dublikāta. Dublikāts bija DRAMONDA failam. Bjūkenans nešaubījās, ka nav redzējis Dramonda lietu, taču milzīgā noguruma dēļ viņš vairs neticēja savām acīm. Pārskatot mapes, rokas trīcēja. DRAMERS. DJŪRENS. DURANGO. Dramonda nav.

Kaut viņu nelabais, viņš nodomāja. Izdzēšot Dramonda failu, slepkava nav iedomājies izdzēst dublikātu, bet, ja arī bija domājies to darām, acis izstrādājušas ar viņu tādu pašu joku kā ar Bjūkenanu, un DRAMERS.BAK. viņš noturējis par DRAMONDS.BAK. Vārdi izskatījās ļoti līdzīgi.

Dramonds.

Bjūkenans nezināja, ko šis vārds dod, iegāja DRAMONDS.BAK failā un nelaimīgs konstatēja, ka tas ir tukšs. Vai nu Huana šajā failā nav ielikusi informāciju, vai arī slepkava izdzēsis saturu.

Bjūkenans pārgāja uz burtu T un, zinot, kam pievērst uzmanību, nepārbaudīja failus, bet to dublikātus, un salīdzināja vārdus ar T iedaļas dokumentiem no skapja.

TAMAJO.BAK. TANBERGS.BAK. TEILORE.BAK. TERRASA.BAK. TOLSA.BAK. Parādījās daudzi spāniski vārdi! TOMESA.BAK. Bjūkenana pulss sāka sist straujāk.

Tomesas faila nebija nedz šeit, nedz dokumentos ar T burtu. Bjūkenans atvēra failu un atkal neko neatrada. Lādēdamies viņš gudroja, ka Huana pati varētu būt izdzēsusi failu saturu. Bjūkenans bija uzzinājis tikai divus uzvārdus, un, ja slepkava kļūdīdamies nebūtu atstājis failu dublikātus neizdzēstus, pat tie nebūtu uzzināti.

Neizpratnē viņš apsvēra, kas vēl būtu darāms, negribīgi izslēdza datoru un, par spīd tam, ka cilvēks, kas vēlējās Huanas nāvi, noteikti bija iztīrījis no mājas visu lieko, nolēma veikli pārmeklēt visas telpas.

Pār muguru atkal pārskrēja tirpas, jo viņš atcerējās slepkavas dīvaino izteicienu. Tepat blakus ir mana koja. Jocīga padarīšana. Nav nekāds brīnums, ka tās durvis turētas aizslēgtas. Droši vien sieviete nav gribējusi, lai vecāki ierauga, kas tur ir. Sākumā es nodomāju, ka tās ir ķermeņa daļas.

17

Ķermeņa daļas?

Pagaidām bija pārāk daudz darāmā, lai vēl atrastu laiku noskaidrot, ko slepkava ar to domājis. Bjūkenans domīgs piecēlās, atstāja datortelpu un cauri nelielajam priekšnamam devās uz istabu pa kreisi. Tās durvis stāvēja vaļā, gaisma bija izslēgta, tāpēc nevarēja redzēt, kas istabā atrodas. Ejot pēc mobilā telefona, slepkava droši vien zināja, kur tas meklējams, un tāpēc nebija ieslēdzis gaismu. Redzot, ka durvīs ir iekštelpām neierasti stipra atslēga, Bjūkenans saņēma drosmi un, meklējot slēdzi, novilka ar roku pa sienu.

Virs galvas iedegās gaisma, un viņš samiedza acis. Ne tikai no tās spilgtuma, bet arī no ieraudzītā.

Istaba viņu satrieca.

Ķermeņa daļas? Jā, Bjūkenans saprata, kāpēc slepkava redzēto noturējis par ķermeņa daļām.

It visur, izņemot kaktu ar slepkavas matraci, bija galdi ar apgaismotiem spoguļiem, kuru priekšā atradās objekti, kas līdzinājās deguniem, ausīm, zodiem, vaigiem, zobiem un pierēm. Uz viena galda stāvēja visdažādāko krāsu un sasuku mati. Parūkas, saprata Bjūkenans. Un tas, ko varēja noturēt par ķermeņa daļām, bija protēzes, kādas izmanto plastiskajā ķirurģijā, lai rekonstruētu bojātu seju. Uz cita galda stāvēja dažādi grima komplekti un cits nekas.

Iegājis istabā, Bjūkenans aplūkoja visu pa labi un pa kreisi un tad devās uz priekšu, lai nopētītu galdus ar dažādajiem dīvaini reālajiem cilvēka vaibstu atveidojumiem. Bjūkenans saprata, ka drošības jautājumos Huana kļuvusi par viņa līdzinieci. Viņš bija specializējies jaunu personību radīšanā, bet Huana pārvērta savu izskatu līdz nepazīšanai.

Viņš par savām maskām nekad nevarēja būt drošs. Reizumis tika izmantotas ūsas vai bārda. Dažkārt viņš bija izmantojis neko- riģējošas kontaktlēcas, kas mainīja acu krāsu. Vēl dažu reizi bija mainīts matu garums, griezums un krāsa. Katrai identitātei viņš bija licis ģērbties atšķirīgi un devis priekšroku noteiktu firmu pulksteņiem, bikšu jostām, kurpēm, krekliem, saulesbrillēm, pat skrot- zīmuļiem, vienalga, kam, lai tikai tēls būtu atšķirīgs, lai tam būtu cits iemīļotais ēdiens, mīļākā mūzika, rakstnieks, mīļākais…

Huana bija visizcilākā savas ārienes pārveidotāja. Ja Bjūkenana aizdomas bija pareizas, tad viņa pārvērta sevi ne tikai ar katru jaunu darbu - viņa pārveidoja ārējo veidolu pašos pamatos, nemaz nerunājot par apģērbu, sejas vaibstiem, svaru un auguma garumu. Bjūkenans atrada polsterējumu, kas maina krūšu lielumu. Cits pol- sterējums piedeva grūtnieces izskatu. Viņš atrada gudri izdomātus sporta apavus ar pacēlumu, kas pagarināja augumu. Viņš atrada krēmu, kas varēja padarīt gaišāku ādu.

Viena viņa daļa sajuta profesionālu apbrīnu. Taču citu daļu pārņēma šausmas, iedomājoties, ka Ņūorleānā "Cafe du Monde" Huana būtu varējusi sēdēt pavisam blakus, bet viņš to pat neapjaustu. Meklēšanas laikā viņš varēja pat saskrieties ar Huanu, uzrunāt un, vienalga, nepazīt.

Kas gan pēdējos sešos gados ar viņu noticis? Kur Huana to visu iemācījusies? Ko īsti viņš meklēja? Nebija pat nojausmas, kāda viņa ir. Viņa varēja izskatīties kā, vienalga, kas. Bjūkenans atcerējās abu pēdējo sarunu. "Tu nepazīsti mani," Bjūkenans bija sacījis, lai attaisnotu savu nespēju saistīties ar Huanu. 'Tu pazīsti tikai cilvēku, par kuru es uzdodos."

Neko teikt, viņa pārspējusi mani, izlikšanās mākslā kļūdama nesasniedzama. Apstaigājot māju, bija licies dīvaini, ka nekur nav redzamas fotogrāfijas. Viņš bija ļoti gribējis redzēt kādu atgādinājumu par viņas brūnajām acīm, spīdīgajiem, melnajiem matiem, mī]o un neaizmirstamo seju. Piepeši ienāca prātā, ka fotogrāfijas var būt paņēmuši vajātāji, lai labāk pazītu Huanu pēc izskata. Tomēr nez vai tās ko palīdzētu, jo Huanas tēls nebija noteikts un nemainīgs. Tikpat labi fotogrāfijas varēja būt paņēmusi Huana, jo vairs neidentificēja sevi ar noteiktu ārējo veidolu. Bjūkenanu negaidot pārņēma šausmīga sajūta. Atskārtis, ka viņš (vai Pīters Langs, vai velns zina ka$) iemīlējis sievieti, kas ir tikpat ēteriska kā spoks, Bjūkenans jutās drausmīgi. Viņš pats bija tāds. Bjūkenanu pārņēma nelabums. Taču Huanu, vienalga, vajadzēja atrast.

18

Bjūkenans aizvēra datortelpas logu un visās vietās, kur pieskāries, noslaucīja ar mutautiņu pirkstu nospiedumus. Izejot viņš visur izslēdza gaismu, pārliecinājās, vai viss izdarīts, kā pienākas, izgāja pa durvīm un aizmūķēja ciet abas atslēgas. Algotā slepkavas partnerim, ierodoties uz maiņu, paies labs laiciņš, līdz radīsies apjēga, kas noticis. Divas pārvietotas grīdsegas (turklāt viena pazudusi). Lodes caurums priekšnama griestos un asinis zem grīdsegas datortelpā kopumā pastāstīs, kas noticis. Pēc tam slepkavas partneris tērēs laiku, meklēdams līķi. Ziņojums bosiem radīs apjukumu, ko pastiprinās pazudušie snaiperi no Mendesu mājas. Vienīgais drošais fakts būs tas, ka Huanas vecākus apmeklējis cilvēks, vārdā Brendans Bjūkenans, un tas tiem ļaudīm, kuri medī Huanu, liks saistīt nakts notikumus ar Brendanu Bjūkenanu. No rīta mani jau meklēs, viņš nodomāja. Nē, medīs Brendanu Bjūkenanu. Ja veiksies, tad tikai pēc laiciņa šie atskārtis, ka šonakt esmu kļuvis Čārlzs Dafijs.

Uzsitis ar roku pa beigtā slepkavas kabatas portfeli, kuru bija iebāzis sev žaketes kabatā, Bjūkenans iekāpa džipā un atpakaļgaitā i/brauca no gatves. Rokas trīcēja. Ievainojumi sāpēja. Galvā dunēja. Bija sasniegta izturības robeža. Taču nedrīkstēja apstāties.

Nobraucis jūdzi pa tumsā ieslīgušo ceļu, Bjūkenans apstājās miglainajā ielejā blakus furgonam. Izkāpis no džipa, viņš aizlika labo roku aiz muguras, lai gadījumā, ja prombūtnes laikā te kaut kas noticis, ātri varētu izvilkt ieroci. Redzot miglā kaut ko sakustamies, viņš saspringa, taču tūlīt pazina Anitu un nomierinājās. Anita pienāca klāt un spāniski paziņoja, ka Pedro uzmanot sasietos, runāt nespējīgos sargus.

-    Zvanīja telefons.

-    Es zinu, - Bjūkenans atteica.

-    Mēs iedomājāmies, ka tas varētu būt jūs, taču telefons nezvanīja, kā bijām vienojušies: divi signāli, pauze un jauns zvans. Mēs neatbildējām.

-    Pareizi darījāt.

Bjūkenans nopētīja sievieti. Anita šķita sanervozējusies, taču viņas izskats neliecināja, ka viņai slepus tiek draudēts ar ieroci un viņa to zinātu. Tomēr, nepārbaudījis, vai gūstekņi atrodas agrākajā vietā un ar Pedro nekas nav noticis, Bjūkenans pilnībā neatslābinājās.

-    Vai atradi Huanu? - Pedro pavaicāja.

-Nē.

-    Vai uzgāji kādas pēdas?

-    Nē, - Bjūkenans meloja.

-    Tātad nebija nekādas jēgas te braukt. Ko darīsim?

-Atstājiet mani uz brīdi vienu ar šiem vīriem. Pasēdiet abi

ar sievu džipā, - Bjūkenans izrīkoja.

-    Kāpēc? - Pedro ar aizdomām paskatījās uz viņu. - Ja gribi nopratināt viņus par Huanu, man jādzird.

-Nē.

-    Kā to saprast? Es teicu, ka gribu dzirdēt visu, kas attiecas uz manu meitu.

-    Dažkārt labāk ir kaut ko nezināt.

-    Nesapratu, - Pedro atteica.

-    Gan sapratīsiet. Atstājiet mani vienu ar šiem vīriem.

Pedro bridi vilcinājās, bet tad sadrūmis izkāpa no furgona.

Bjūkenans pavadīja Pedro ar skatienu, lai būtu drošs, ka viņš ar Anitu iesēdies džipā, un aizvēra furgona aizmugurējās durvis. Pirms braukšanas uz Huanas māju Bjūkenans bija ļāvis vīriem izmantot pārnēsājamo tualeti. Visa furgona aizmugure tagad smirdēja. Abi kailie viri izskatījās nosaluši.

Bjūkenans apgaismoja ar lukturīti vispirms vienu, pēc tam

otru.

-    Jums vajadzēja pateikt, ka novērotājs atrodas mājā.

Vīri šausmās iepleta acis, viņu sejas izstiepās garas.

-    Tagad viņš ir miris, - Bjūkenans piebilda.

Bailes vīru sejās kļuva vēl redzamākas.

-Tas nozīmē, ka jūs abi esat iekļuvuši kutelīgā situācijā, - Bjūkenans sacīja. Viņš ar vienu roku paņēma pistoli, bet ar otru izvilka pirmajam vīram no mutes sprūdu.

-Tā jau es domāju, - vīrs sacīja. - Tagad saprotu, kāpēc jūs aizsūtījāt vīrieti un sievieti prom. Jūs negribējāt, lai viņi redz, kā mūs nošauj.

Bjūkenans paņēma furgona stūrī nomesto segu.

-    Skaidrs, - vīrs izmisumā noteica. - Sega par klusinātāju.

Bjūkenans uzklāja segu abiem virsū.

-    Negribu, ka dabūjat plaušu karsoni.

-    Ko? - Vīrs izskatījās izbrīnījies.

-    Ja mēs būtu mainītās lomās, ko darītu jūs?

Vīrs klusēja.

-    Mēs savā ziņā esam līdzīgi un tomēr ne, - Bjūkenans sacīja. - Mēs esam nogalinājuši. Vienīgā atšķirība, ka neesmu algots slepkava.

-    Nezinu, par ko jūs runājat.

-    Vai šī atšķirība ir tik niecīga, ka prāts nespēj aptvert? Paskaidrošu sīkāk. Es negatavojos nevienu nogalināt.

Vīra sejā vienlaikus parādījās neizpratne un nemiers, it kā žēlsirdība viņam būtu svešs jēdziens.

-   Bet tikai tādā gadījumā, ja ievērosiet dažus pamatnoteikumus, - Bjūkenans piebilda.

-    Kādus?

-    Pirmkārt, jūs paliksiet sasieti līdz saules rietam, - Bjūkenans paskaidroja. - Jums dos ēst, dzert un ļaus izmantot tualeti. Taču jūs neatstāsiet furgonu. Skaidrs?

Vīrs saviebies pamāja ar galvu.

-    Otrkārt, pēc jūsu atbrīvošanas nedrīkst notikt nekas ļauns ar Pedro un Anitu Mendesiem. Viņi neko nezina par mani. Viņi neko nezina par meitu. Abos jautājumos viņi ir pilnīgi nezinīši. Ja sāksiet spīdzināt viņus vai pratināsiet citādiem līdzekļiem, es sadusmošos. Un neieteicu mani nokaitināt. Ja ar viņiem kas notiks, jūs uzzināsiet, ko nozīmē īstas bailes. Jūs varēsiet slēpties. Jūs varēsiet mainīt identitātes, taču tas nelīdzēs, jo mana specialitāte ir cilvēku meklēšana. Visu mūžu, cik jums vēl lemts dzīvot, jūs pavadīs bailes. Skaidrs?

Vīrs izmocīja atbildi:

-Jā.

Bjūkenans izkāpa no furgona, atstāja durvis vaļā un ar žestu paaicināja Pedro un Anitu.

Pedro ierunājās spāniski.

-    Nē, runāsim angliski. Šiem vīriem jāsaprot katrs vārds.

Pedro apjucis skatījās uz Bjūkenanu.

-    Jums vajadzēs viņus uzmanīt visu dienu, - Bjūkenans sacīja. - Atrodiet vietu, kur furgons nebūs pamanāms. Varbūt aiz jūsu garāžām. - Bjūkenans atstāstīja sarunu ar gūstekņiem. - Kad norietēs saule, ļaujiet, lai iet.

-Bet…

-    Neraizējieties, - Bjūkenans sacīja. - Viņi nevienu netraucēs un atstās pilsētu. Tā būs? - viņš noprasīja pirmajam vīram.

Tas vēlreiz pamāja ar galvu.

-   Norunāts. Vēl pasakiet - vai nav kāds noteikts grafiks, pēc kura jūs pārbauda?-Bjūkenans jautāja. - Vai noteiktā laikā jums nav jāzvana darba devējam un jāziņo, kas notiek?

-    Nē, - vīrs atteica.

-    Vai esat par to pārliecināts? Uz spēles ir jūsu dzīvība. Padomā labi, pirms atbildi.

-   Paredzēts, ka mēs zvanīsim tikai tad, ja radīsies jautājumi vai būs ko ziņot.

-Tad pieliksim šai lietai punktu. - Bjūkenanam šķita, ka aiz noguruma un sāpēm kājas ir no vates. Viņš pagriezās pret Pedro un Anitu. - Vajadzīgs kaut kas ēdams un vajadzīga vieta, kur izgulēties.

-   Mēs būsim pagodināti, ja varēsim jūs uzņemt par savu viesi, - Anita sacīja. 1

-    Paldies, taču būs labāk, ja neviens nezinās, kur es atrodos.

-    Mēs nevienam neko neteiksim.

-    Protams, ne. - Labi zinot, ka Pedro ar sievu nespēj pat nojaust, cik nevarīgi būs, ja tiks spīdzināti, Bjūkenans neuzskatīja par vajadzīgu teikto palabot. - Bet, jo mazāk jūs zināt, jo labāk. Kamēr šie vīri redzēs, ka nespējat viņiem neko pateikt, būsiet drošībā. Tikai ievērojiet vienošanos un neatlaidiet viņus agrāk par saules rietu! Bet tagad jābrauc uz pilsētu pēc manas automašīnas. Tās bagāžniekā palika soma.

-    Bet ko pēc tam? Kad būsiet atpūties? - Pedro jautāja.

-    Es dodos prom no Sanantonio.

-    Uz kurieni?

Bjūkenans neatbildēja.

-   Vai dosieties uz Filadelfiju meklēt šo vīru algotājus? Cilvēkus, ar kuriem runājāt pa telefonu?

Bjūkenans joprojām klusēja.

-    Kas notika Huanas mājā? ^

-   Nekas, - Bjūkenans atteica. - Pedro, es palikšu aizmugurē un uzmanīšu abus vīrus, bet jūs brauciet. Anita, sekojiet aiz muguras ar džipu.

-    Kā paliek ar Huanu?

-    Es apsolīju, ka nelikšos mierā.

.19 Jukatanas pussala.

Spridzināšanas un graušanas darbu vadītāju, sīksto un saulē iedegušo Makintairu, kratīja drudzis. Viņš bezpalīdzīgs gulēja uz lāvas baļķu celtnē, kuru vīri bija uzbūvējuši tūlīt pēc ierašanās. Tobrīd drupas vēl bija klājis koku un krūmu biezoknis. Drupas pagaidām stāvēja neskartas. Pagaidām veselais saprāts bija paturējis virsroku.

Tagad, jūtot, ka tikai ar milzīgu piepūli iespējams noslaucīt no pieres sviedrus, Makintairs nožēloja, ka noslēdzis līgumu ar to nelieti Elisteru Dramondu.

Viņš nebija spējis pretoties pasakainajam atalgojumam un tikpat lielajai prēmijai pēc veiksmīgi padarīta darba, summai, kāda nebija saņemta nekad agrāk. Makintairs bija strādājis dažādās pasaules vietās. Nomada dzīve atsvešināja viņu no divām mīlamām sievietēm, novedot pie šķiršanās ne tikai no viņām, bet arī no diviem dievinātu bērnu pulciņiem. Tas bija noticis tikai tāpēc, ka Makintairs juta nepārvaramu vēlēšanos pakļaut pirmatnību un ieviest kārtību tur, kur agrāk valdījis haoss. Par to viņš tagad saņēma sodu.

Šķita, ka pati zeme ir sašutusi par Makintaira un viņa strādnieku nekrietnībām. Bet varbūt sašutuši bija dievi, kam par godu būvētas drupās guļošās celtnes. Kāda neierasta atziņa, Makintairs nodomāja, jo nekad nebija reliģiozs. Pirms nāves viņš atskārta, ka domas arvien vairāk pievēršas izšķirīgiem jautājumiem. Tas, ko viņš agrāk sauca par aizspriedumiem, bija ieguvis dziļu jēgu. Dievi bija noskaitušies, ka apgānīti viņu tempļi un svētnīcas.

Likvidē drupas, bija pavēlējis Dramonds. Izkaisi! Šī pavēle tiks īstenota. Taču dievi un zeme bija protestējuši pret katru sprādzienu, katru buldozera grūdienu, kas hieroglifiem klātos akmens bluķus sagāza bedrēs. Zeme nometnes teritorijā periodiski tika satricināta. Satricinājumi kļuva arvien ilgāki. Un zemes trīcēšana radīja vēl lielākas šausmas, izdzenot no alām un zemes plaisām miljoniem čūsku, kuras varēja padzīt, izlaistot petroleju un dedzinot zemi, to vēl vairāk apgānot. Virs drupām kā zārka pārklājs klājās dūmi.

Kādu laiku šķita, ka čūskas ir visur, taču, zemes trīcēšanai pierimstot, tās kā uz burvja mājienu bija nozudušas un atgriezušās savos apakšzemes mājokļos.

Taču ne pārāk laikus. Vismaz Makintairam ne. Iepriekšējā dienā pirms saulrieta, ņemot no rīku kastes atslēgu, tieši virs labās rokas locītavas viņš piepeši bija sajutis asas, dedzinošas sāpes. Bailēs viņš bija skrējis uz sanitāro telti, tomēr pamanīdams nelielu čūsku, kas izlīda no rīku kastes un nozuda zemes alā. Nometnes ārsts, no kura pastāvīgi nāca viskija un cigarešu dvaka, bija iešļir- cinājis pretindi un dezinficējis punktveida brūci, bez apstājas stāstīdams, ka indeszobs, par laimi, nav skāris rokas galvenos asinsvadus.

Bet Makintairs bija drebējis bailēs un nebūt neizjūta šo laimi. Saprotams, katrai indei vajadzīga sava pretinde, taču Makintairs nebija saskatījis čūsku tik labi, lai spētu pazīt. Otrkārt, pat ja bija iešļircināta pareizā pretinde, vienalga, vajadzēja steidzīgi nokļūt slimnīcā, bet tuvākā slimnīca atradās simt piecdesmit jūdžu attālajā Kampečē. Ceļš, kas ļautu izbraukt no drupām ar automašīnu, vēl nebija uzbūvēts. Nogādāt Makintairu uz slimnīcu Kampečē laikus varēja vienīgi ar helikopteru, taču abi nometnes lidaparāti bija devušies uz Verakrusu pēc materiāliem un atpakaļ bija gaidāmi ne agrāk kā pēc divpadsmit stundām. Trešais helikopters gan atradās nometnē, taču nebija lietojams. Tieši tāpēc Makintairs bija sniedzies pēc atslēgas rīku kastē ar čūsku - viņš palīdzēja mehāniķim labot helikoptera hidraulisko sistēmu.

Makintairs gulēja uz lāviņas nometnes kantora kaktā, nāve lēnām izplatījās pa ķermeni, un viņam šķita, ka domas peld. Nāve jautās smacējoši karsta un dzina no ķermeņa ārā šķidrumu, mērcēdama drēbes. Tomēr tā šķita ari neiedomājami salta, uzdzina drebuļus un lika dedzīgi ilgoties pēc segām.

Makintaira skatiens grima miglā, visi trokšņi skanēja klusināti. Šķita, ka buldozeru rūkoņa, sprādzieni un atskaldāmo āmuru klaudzieni nāk nevis no drupu paliekām blakus kantorim, bet no tālienes. Taču vienu skaņu, kuru gribējās dzirdēt un kuru viņš nekļūdīgi būtu pazinis, vienalga, cik tālu, bet, sev par izmisumu, nedzirdēja, bija helikoptera propelleru žvīkstoņa. Ja nometnē palikušo helikopteru drīz nesalabos, ja steidzīgi neatgriezīsies citi helikopteri, viņš mirs. Par spīti vārgumam, uzradās neiedomājams niknums, jo viens, ko Elisters Dramonds bija garantējis, bija kārtīga medicīniskā aprūpe. Tā kā Dramonds solījumu nepildīja, radās šaubas, vai tiks pildīti ari pārējie solījumi, piemēram, par prēmijām. Vai darba apmaksu. Varbūt Dramonds atradīs visdažādākos ieganstus, lai neizpildītu visus līguma noteikumus.

Šādas domas nevienam no dzīvajiem strādniekiem acīmredzot vēl nebija nākušas prātā. Viņi ļoti gribēja pamest šo vietu iespējami ātrāk, tāpēc metās darbā ar niknu sparu. Šī neatkāpība modināja arvien lielākas cerības, ka solītais atalgojums tiks saņemts. Alkatību nemazināja nedz zemes trīcēšana, nedz čūskas un nekādā ziņā ne Makintairam draudošā nāve. Kaut ari indiāņi centās aizbaidīt postītājus no šī apvidus, viņi bija noturējušies. Iedzimtos, šo monumentu cēlāju maiju pēctečus, drupu iznīcināšana bija tā saniknojusi, ka viņi bojāja iekārtas, indēja nometnes ūdeni, izlika lamatas, uzbruka apsardzei, tas ir, bija sākuši īstu karu. Aizbildinoties ar pašaizsardzību, strādnieki savukārt bija medījuši un nogalinājuši katru iedzimto, kuru spēja atrast. Neapzināti atdarinot senos maijus, viņi sameta līķus upuru akās. Cīņa šajā civilizācijas neskartajā nostūrī Makintairam atgādināja spāniešu iebrukumu pirms četrsimt gadiem. Teritorija bija izolēta. Neviens nepiederošais nemūžam neuzzinās, kas šeit noticis. Neviens nepiederošais nekad neko nespēs pierādīt. Un pēc darbu pabeigšanas nozīme būs vienīgi rezultātam.

Makintairs cauri murgiem izdzirdēja, ka veras durvis. Ārpusē garām aizdārdēja buldozers. Durvis aizvērās, un pa klona grīdu uz viņa pusi noskanēja soļi. Pierei pieskārās maiga roka.

-  Drudziš-vēl arvien nemazinās, - sacīja sieviete. - Vai nekļūst labāk?

-    Nē. - Sviedriem noplūdis, Makintairs nodrebēja.

-    Padzeries ūdeni.

-    Nespēju. - Viņš ar pūlēm ievilka elpu. - Es to izvemšu.

-   Mazliet pacieties. Mehāniķi visiem spēkiem pūlas salabot helikopteru ātrāk.

-   Tikai būs par vēlu.

Dženna nometās blakus lāviņai uz ceļgaliem un saņēma Ma- kintaira kreiso roku. Viņš atcerējās savu izbrīnu, kad kļuva zināms, ka nometnē par topogrāfu strādās sieviete. Viņš bija iestājies par to, ka šī nav piemērota vieta sievietei, taču Dženna drīz bija pārvarējusi viņa šovinismu un pierādījusi, ka spēj pielāgoties dzīvei džungļos ne sliktāk par jebkuru vīrieti. Viņai bija četrdesmit gadu, tikpat, cik Makintairam. Viņaibija medus krāsas mati, stingras krūtis un valdzinošs smaids. Trijos kopīgā darba mēnešos Makintairs bija iemīlējis šo sievieti. Viņš gan neko nebija teicis, jo pārāk baidījās no atraidījuma.

Noraidīšanas gadījumā darba attiecības kļūtu neciešamas. Taču, tiklīdz darbs beigsies, viņš cerēja…

Glāstīdama Makintaira kreiso roku, Dženna pieliecās tuvāk, pārtraukdama viņa domu gaitu.

-    Ir gandrīz droši, ka helikopters ieradīsies, iekams būs salabots mūsējais.

-    Es… - Mute Makintairam bija sausa. - Es nezinu, kas…

-   Drīz uz šejieni jāatlido Dramondam. Mēs iecelsim tevi helikopterā, lai aizved uz slimnīcu.

-    Dramonds?

-    Vai tu neatceries? - Dženna ar mitru lupatiņu noslaucīja sasvīdušo pieri. - Pirms pusstundas mēs par to runājām pa rāciju.

-    Pa rāciju? Pirms pusstundas?

-    Mēs esam atraduši to, kas Dramondam vajadzīgs, - Dženna satrauktā balsī strauji stāstīja. - Tepat tas bija, tieši degungalā. Mums bija Dramonda tulkojums ar norādījumiem, taču gribējām būt pārgudri un meklēšanu sarežģījām. Mēs bijām iedomājušies, ka tulkojums ir tēlains, taču tas bija jāsaprot burtiski. Tumsas dievs. Pazemes dievs. Piramīdu dievs. Izrādījās, ka viss ir sasodīti vienkārši, Mak. Līdzko tavi vīri nolīdzināja piramīdu, kļuva skaidrs, kāpēc maiji to būvējuši tieši tajā vietā. Mēs atradām, ko Dramonds meklēja.

desmita dala

1

Vašingtona, Koltunbijas apgabals.

Pulkstenis bija pusdivi. Izkāpis no TWA kompānijas lidmašīnas Sanantonio Nacionālajā lidostā, Bjūkenans taisnā ceļā devās pie taksofonu rindas. Piecu stundu ceļojumā, vairākas reizes nolaižoties, viņš bija pamanījies mazliet pagulēt. Četras stundas miega motelī pie Sanantonio lidostas iepriekšējā vakarā un ogļhidrātiem bagāts ēdiens bija atdevis viņam sparu. Ievainojumi nerima sāpēt. Tāpat kā galva. Taču adrenalīns bija padarījis viņu mundrāku nekā iepriekšējās dienās. Viņš bija ceļojis ar Čārlza Dafija dokumentiem un atkal jutās savā elementā.

Kad viņš piezvanīja Hollijai uz "Washington Post" redakciju, atsaucās vīrietis un, paskaidrojis, ka viņa šobrīd runā pa citu telefonu, apjautājās, kas vēlas ar viņu runāt.

- Maiks Hemiltons.

Bjūkenans bija sacījis, ka zvanīs ar šo vārdu. Bija jāpieņem, ka pulkvedis ar Alanu novēro Holliju, vai neparādīsies kāda liecība, ka viņa nedomā ievērot vienošanos. Ja rastos iespaids, ka viņa nav pārtraukusi gatavot rakstu vai nodevusi visus materiālus, pastāvēja liela varbūtība, ka viņu var apdraudēt. Un tas notiktu nenovēršami, ja pulkvedis ar Alanu uzzinātu, ka Bjūkenans uztur ar viņu kontaktus. Bjūkenans nedrīkstēja izmantot savu īsto vārdu pat tad, ja Hollijai briesmas nedraudētu. Pulkvedis ar Alanu viņu meklēja.

Kamēr Bjūkenans gaidīja Holliju pienākam pie aparāta, šī doma uzjundīja nemieru. Nemieru radīja nevis rūpes par paša drošību, bet paša rīcības motīvi. Ko viņš patlaban darīja? Sevišķi slepenu militāru operāciju nevar pamest kā picēriju "Domino". Astoņos sevišķi slepena aģenta darba gados un arī trīs iepriekšējos gadus Bjūkenans bija izpildījis katru pavēli. Viņš bija karavīrs, kura uzdevums ir paklausīt. Viņš bija ar to lepojies. Piepeši disciplīnai tika pārvilkts krusts. Viņš bija to visu atstājis un devies nevis uz priekšu, nākotnē, bet pagātnē, turklāt nejau kā viņš pats, bet kā viens no agrākajiem tēliem.

Klausies, čomiņ, viņš sacīja pats sev, vēl nav par vēlu. Labāk ievēro noteikto programmu un atgriezies ierindā. Pasaki, ka pieļāvi kļūdu, bet nu esi pārdomājis. Saki, ka darīsi visu, kas vajadzīgs, un strādāsi par instruktoru. Saki, ka nelēkši acīs. Saki, vienalga, ko.

Virsroku tomēr guva citi apsvērumi.

Jāatrod Huana.

Droši vien viņš bija pateicis to skaļi, jo pēkšņi klausulē ieskanējās sievietes balss.

-    Ko? Es nesadzirdēju, ko tu teici. Maik, tas esi tu?

Jutekliskā krūšu balss piederēja Hollijai.

Bjūkenans saslējās taisnāk.

-    Jā, es.

No rīta pirms izlidošanas no Sanantonio viņš bija piezvanījis Hollijai uz dzīvokli, lai pārliecinātos, vai viņa ir Vašingtonā un vai uz turieni nelidos veltīgi. Pusseptiņi Teksasā atbilda pusastoņiem Potomakas krastos. Viņa bija piecēlusies un jau gatavojās doties uz darbu, tāpēc paņēma klausuli, nevis ļāva atbildēt automātiskajam atbildētājam. Pieļaudams iespēju, ka telefonu noklausās, Bjūkenans bija nosaucis sevi par Maiku Hemiltonu un norunājis tikšanos.

-    Vai vienošanās par lenču vēl ir spēkā? - viņa patlaban jautāja.

-    Ja vari izbrīvēties.

-   Ar tevi esmu vienmēr gatava tikties. Gaidīšu Makfersona skvērā.

-    Būšu pēc četrdesmit minūtēm.

-    Nav jau steigas.

-    Uz tikšanos!

Bjūkenans pakarināja klausuli. Saruna bija noritējusi ideāli. Tā bija izklausījusies dabiska, un vienlaikus tajā bija ievīti vārdi "nav steigas". Ņūorleānā viņi bija vienojušies, lai Hollija tā paziņo, ka draudus nejūt. Teikdams "uz tikšanos", Bjūkenans deva līdzīgu ziņu.

Paņēmis nelielo somu, viņš atgāja no telefona un pievienojās pasažieriem, kas tikko bija ielidojuši ar citu reisu. Gan Nacionālā, gan Dalasas lidosta atradās pastāvīgā dažādu valdības iestāžu uzraudzībā. Daži uzraudzības dienesti bija aukstā kara paliekas. Citu pastāvēšanu noteica praktiska vajadzība zināt, kādi nozīmīgi ceļotāji pēkšņi ieradušies valsts galvaspilsētā. Daudziem dienestiem bija sakars ar arvien lielāko pārliecību, ka Vidējo Austrumu teroristi gatavojas sen atliktajam uzbrukumam Savienotajām Valstīm.

Bjūkenanam nebija iemesla domāt, ka pulkvedis būtu sūtījis aģentus uz lidostu vērot, vai viņš neieradīsies. Loģika noteica, ka Vašingtonai jābūt vienai no vietām, no kuras Bjūkenans vairīsies visvairāk. Šobrīd pulkveža aģentiem vajadzēja būt Sanantonio. Pirms izlidošanas no Teksasas Bjūkenans bija atstājis mašīnu pie automašīnu iznomāšanas biroja. Līdz ar to sekošana nonāktu strupceļā. Pulkveža cilvēki varēja nodomāt, ka viņš no Sanantonio izlidojis, jo automašīnu iznomāšanas birojs atradās blakus lidostai. Taču neviens nevarēja zināt, ka Bjūkenans pieņēmis Čārlza Dafija vārdu, ar viņa kredītkarti noīrējis istabu motelī un iegādājies biļeti uz Vašingtonu.

Bjūkenans riskēja vienīgi ar to, ka viņu kāds varētu ieraudzīt nejauši, taču viņš nedomāja izturēties tik bezrūpīgi. Bjūkenans-

Langs-Dafijs-Hemiltons meistarīgi iejuka starp ceļotājiem, izgāja pelēcīgajā, drēgnajā pēcpusdienā un iesēdās taksometrā, lai dotos uz Vašingtonas centru. Lidostā nekas bīstams netika manīts. Taču Makfērsona skvērs bija kas cits.

2

Pirms Hollijas atgriešanās Vašingtonā Bjūkenans Ņūorleānā bija paskaidrojis, ja viņa pa telefonu tiks aicināta uz tikšanos, tad jāizvēlas kāda publiska vieta. Tai jāiederas ikdienas gaitās. ("Nekā neparasta.") Tai jābūt ar vairākām ieejām. ("Lai neiekļūstam lamatās.") Turklāt jābūt drošībai, ka tā netiks slēgta iepriekš neparedzamā laikā. ("Reiz vajadzēja ierasties uz tikšanos restorānā, kas iepriekšējā dienā bija nodedzis. Neviens no padomniekiem nebija papūlējies pārbaudīt, vai tikšanās vieta ir izmantojama.")

Ņemot vērā šos kritērijus, Makfērsona skvērs bija ideāls. Parks nevarēja nodegt. Tas bija publikai tikpat pieejams kā restorāns, taču pavisam atklāts, tikai dažu kvartālu attālumā no Hollijas darbavietas, tāpēc gluži parasta tikšanās vieta.

Bjūkenanam izdevās ierasties tur pirms noteiktajām četrdesmit minūtēm. Nostājies cilvēku pilnā autobusa pieturā L ielā, viņš noskatījās, kā Hollija atstāj avīzes redakcijas ēku un aiziet pa Piecpadsmito ielu. Šobrīd gan viņu mazāk interesēja Hollija nekā tas, vai viņai neviens neseko. Bjūkenans nogaidīja, līdz viņa nozūd skatienam, pakavējās vēl piecpadsmit sekundes un kopā ar citiem gājējiem devās uz stūra pusi. Gaidot iedegamies luksofora signālu, viņš pārlaida acis Piecpadsmitajai ielai K ielas virzienā, kur bija devusies Hollija.

Viņai mugurā bija ļoti jauks atturīgas krāsas dzeltenbrūns lietusmētelis, kas pūlī neizcēlās. Pieskaņota cepure lieliski noslēpa sarkanos matus. Vienīgā atšķirība no citiem bija fotosoma, nevis rokassoma.

Ar to pietika, lai Bjūkenans izšķirtu Holliju citu dzeltenbrūnu lietusmēteļu vidū uz ielas. Viņš nesteidzīgi devās uz priekšu, neuzkrītoši vēroja veikalu skatlogus, mašīnas un rūpīgi analizēja, vai neviens neseko Hollijai.

Jā. Vīrietis brūnā jakā ielas pretējā pusē.

Ejot viņš neizlaida Holliju no acīm. Pa reizei viņš kaut ko sakārtoja pie labās auss, pielieca zodu pie kreisā atloka un kustināja lūpas.

Bjūkenans nopētīja ielu vērīgāk un pamanīja uz stūra Hollijai priekšā vēl kādu aizdomīgu vīrieti. Viņš bija ģērbies darba uzvalkā, rokā turēja lietussargu un pāris reižu ieskatījās pulkstenī, it kā gaidītu kādu. Taču, pirmajam vīram nolaižot zodu un kustinot muti, viņš kaut ko sakārtoja ausī. Tātad dzirdes aparāti bija moderni radiouztvērēji, ko papildināja miniatūri, pie atloka piesprausti mikrofoni.

Bet kas - pulkveža vai Alana cilvēki - izsekoja Holliju? Armijnieki vai civilisti, no Speciālo operāciju vienības vai no pārvaldes? Kad Hollija nonāca pie K ielas un šķērsoja to, lai dotos uz skvēra pusi, Bjūkenanam radās iespēja apskatīt sekotājus no muguras. Abiem bija šauri gurni, torsu vainagoja plati pleci, augums skaidri norādīja uz Speciālo operāciju vienības personālu.

Šos cilvēkus trenēja izveicībā un veiklībā, bet ķermeņa augšdaļai tajā pašā laikā vajadzēja būt ļoti spēcīgai. Muskuļota ķermeņa augšdaļa netraucēja, tā deva vifenīgi priekšrocības. Kādreiz šāds augums bija arī Bjūkenanam, taču ikvienam, kas šajos jautājumos kaut ko saprata, tas norādīja uz piederību pie vienības, tāpēc viņš bija piebremzējis rolcU un plecu attīstīšanu un pievērsies nodarbībām, kas attīsta izturību un veiklību.

Zinot, kam jāpievērš uzmanība, Bjūkenans pamanīja vēl divus civilistus ar Speciālo operāciju vienības vīru augumu. Acīmredzot pulkvedis nejūtas drošs par Holliju, jo citādi nebūtu norīkojis tik daudzus novērotājus. Nupat pamanītie vīri vēroja parku. Atrasties pie parka viņi varēja vienīgi tad, ja Hollijas telefonu noklausās. Viņi zināja, ka tur paredzēta tikšanās ar kādu, kas uzdevās par Maiku Hemiltonu. Piesargādamies Bjūkenans bija rīkojies pareizi.

Bjūkenans nesekoja Hollijai parkā, bet nogriezās K ielā pa labi, apgāja apkārt nākamajam kvartālam un nokļuva Piecpadsmitajā ielā vairāk uz dienvidiem, vietā, kur tā krustojās ar I ielu. No Veterānu administratīvās ēkas rosīgās ieejas viņš pārlaida skatienu parka kailajiem kokiem un ieraudzīja Holliju sēžam uz sola blakus ģenerāļa Makfērsona statujai. Cilvēki nāca un gāja, taču četri vīri ar platajiem pleciem, izklīduši parkā, stāvēja uz vietas, pa reizei pielieca zodu vai pieskārās ausij, uzmanību veltīdami Hollijai un katram, kas devās uz viņas pusi.

"Kā lai padod viņai ziņu?" nodomāja Bjūkenans.

Ejot tālāk pa I ielu, viņš ieraudzīja melno, kas turēja nelielu plāksnīti ar uzrakstu STRĀDĀJU PAR UZTURU. Vīrietis sen nebija nogriezis matus, taču bārdu gan bija nodzinis. Viņa vienkāršās drēbes bija tīras, kurpes nodilušas līdz papēžiem, taču nesen spodrinātas.

-    Vai varat atlicināt hamburgeram? - vīrs palūdza. Acīs vīdēja pazemība un sarūgtinājflms. Pat ubagodams viņš centās saglabāt pašcieņu, un varēja just, kā viņā kauns cīnās ar dusmām.

-    Šķiet, es varu palīdzēt ar ko vairāk nekā hamburgeru, - Bjūkenans sacīja.

Vīrs iepleta acis. Sejā uzradās ar aizdomām jaukts apmulsums. f

-    Vai gribi izdarīt nelielu darbiņu? - Bjūkenans jautāja.

-    Nezinu, kas jums padomā, bet ceru, ka īpašas grūtības tas nesagādās. Pēdējais cilvēks, kas pie manis apstājās, noprasīja, kāpēc nestrādāju, ja jau tā gribu darbu, izlamāja par slīmestu un slaistu un aizgāja. Dabūt darbu? Nekā nebija! Ja darbs būtu dabūjams, es te nestāvētu un neļautu sevi aplamāt.

-    Kā izklausītos, - Bjūkenans sacīja, - simts dolāri par piecu minūšu darbu?

-   Simts dolāru? Par tādu naudu es… Acumirkli. Vai tikai tas nav saistīts ar narkotikām vai…

3

Slepenajā mītnē piecus kvartālus uz ziemeļiem no "Wa- shington Post" iezvanījās telefons. Pulkvedis tūlīt pārtrauca nervozo staigāšanu un paķēra klausuli.

-    Videoserviss.

-    Šķiet, ka neviens nerādīsies, - ziņoja vīrieša balss. - Lai ari kas ir Maiks Hemiltons, tikšanās ar viņu bija paredzēta divdesmit minūtes pāri diviem. Nu jau bez ceturkšņa trīs, tā rasināšana pārvērtusies īstā lietū, un viņa trinas uz parka sola, it kā tas būtu briesmīgi auksts.

-   Turpiniet uzmanīt, kamēr viņa atgriežas darbā un tur novērošanu var pārņemt mūsu cilvēks.

-    Varbūt viņa tieši to patlaban dara. Strādā, - noteica vīrieša balss. - Puisis, kas sēž pie blakusgalda, nekad nav dzirdējis viņu pieminam Maiku Hemiltonu, tātad Maiks nevar sniegt ziņas rakstam. Tikpat labi tas var būt draugs no Kalifornijas laika.

-    Var būt, major? Man nepatīk, ka mani virsnieki nodarbojas ar minēšanu. Sarunu ierakstos nav dzirdēta Kalifornija vai kas tamlīdzīgs. Pēc sarunas ar Hemiltonu var spriest, ka viņiem ir kaut kādas attiecības. Bet kādas? Viss miglā tīts.

-   Lielākā daļa cilvēku, aicinot kādu uz lenču, neiepazīstina ar savu dzīvesstāstu.

-    Jūs kļūstat sarkastisks, major?

-   Nē, ser, nekādā ziņā. Es tikai skaļi domāju un cenšos analizēt situāciju. Manuprāt, ja viņas un Hemiltona tikšanās būtu saistībā ar mums, tad viņa nedarītu to tik klajā vietā. Turklāt mēs ieskatījāmies arī mūsu datoros. Neviens, vārdā Hemiltons, nav piedalījies mūsu operācijās.

-    Neviens, vārdā Hemiltons? - pulkvedis pajautāja. - Vai viena no mūsu darba īpatnībām nav pseidonīmu lietošana? Lai zibens mani sasper, ja Hemiltons ir īstais vārds!

Uz brīdi iestājās klusums.

-    Jā, ser, es sapratu jūsu domu.

-    Kopš atgriešanās no Ņūorleānas viņa nav darījusi neko neikdienišķu. Tagad pirmo reizi notiek kas tāds, kas nav izskaidrojams. Viņas pašas labā ceru, ka tas nav saistīts ar mums. Es gribu ticēt, ka paziņojums Bjūkenanam, ka viņa atteikusies no domas par rakstu, nav tukši vārdi. Bet, vienalga, es gribu zināt, kas ir Maiks Hemiltons.

-   Pulkvedi, varat nešaubīties, ka es… Pagaidiet! Patlaban ziņo novērošanas grupa… Sievietei kāds tuvojas.

Pulkvedis pārstāja kustēties, mirkšķināt acis un elpot un ieurbās ar skatienu pretējā sienā. /

-    Viltus trauksme, ser, - ziņoja balss. - Tas ir kāds melnais ar plāksnīti, kurš meklē darbu. Viņš ubagodams apstaigā parkā visus pēc kārtas.

Pulkvedis izelpojot izkļuva no transa stāvokļa.

-    Novērojiet un turpiniet mani informēt! Es gribu zināt sievietes rīcību ik sekundi. - Viņš ar spēku nolika klausuli.

Kaktā, sēdēdams uz krēsla, Alans vēroja viņu.

-    Kāpēc jūs nerimstaties? Kas notiks, tas notiks - neatkarīgi no skatīšanās uz telefonu.

-    Šķiet, ka jūs pret šo gadījumu izturaties nenopietni.

-    Ak, man tas šķiet ļoti nopietns, - Alans atteica. - Manuprāt, tas lieku reizi apliecina, cik lielā mērā operācija kļuvusi nekontrolējama. Jums ir savs darbs, taču jūs šķiežat resursus Bjūkenana un reportieres dēļ.

-    Šķiežu?

-    Cik zinu, abas problēmas ir atrisinātas. Lai Bjūkenans rok sev alu un pazūd. Kad viņš nozustu, es teiktu - ar dievpalīgu! Viņš centīsies, lai viņu aizmirst. Bet reportierei bez Bjūkenana raksts nevar iznākt. Tas ir pavisam vienkārši. Reportiere nevar uztaisīt rakstu bez Bjūkenana. Ja viņa neievēros vienošanos, mēs noliegsim katru viņas vārdu, izvirzīsim apsūdzību, ka viņa karjeru izvirza augstāk par patiesību, un aicināsim parādīt to noslēpumaino vīru, kurš, viņasprāt, viens pats aizstājis veselu armiju.

-    Varbūt viņa to izdarīs.

-    Ko jūs ar to domājat? - Alans jautāja.

-    Tieši viņas dēļ Bjūkenans mūs pametis, - pulkvedis sacīja. - Varbūt tas nav saistīts ar darbu. Viņš galu galā mēģināja reportieri aizstāvēt. Varbūt abu attiecības ir gluži personiskas.

Alans savilka pieri grumbās.

- Viens no Bjūkenana talantiem ir prasme atdarināt citu cilvēku balsis, - sacīja pulkvedis. - Vai jums nav ienācis prātā, ka zvanītājs var būt Bjūkenans?

4

Pirms izlidošanas no Ņūorleānas uz Vašingtonu Bjūkenans bija centies ieskaidrot Hollijai uzvedības pamatprincipus, ja radīsies aizdomas, ka viņa tiek novērota. Viņš bija uzsvēris, ka nekādā ziņā nedrīkst kļūt bikla un nedroša, ar nedabiskām kustībām izrādot, ka spēlē teātri.

- Nekad nedari neko neparastu. Un nekad neatsakies no normālas rīcības.

Šobrīd, kad smidzināšana pārvērtās lietū, normāli būtu izbeigt sēdēšanu uz šī draņķa parka sola. Viņa sēdēja uz sola kopš paredzētā tikšanās laika vienos un divdesmit minūtēs. Bija pagājušas divdesmit piecas minūtes, un Bjūkenans Ņūorleānā bija teicis, ka ilgāk par pusstundu nedrīkst gaidīt, jo novērotāji sāktu domāt par kavēšanās iemeslu. Laika apstākļi bija mainījušies, tāpēc kavēšanās krita acīs jo vairāk.

Hollijai radās pārliecība, ka dabiski būtu tūlīt doties prom. Bjūkenans bija teicis - ja tikšanās izjukusi, jāatgriežas tikšanās vietā pēc divdesmit četrām stundām, ja tikmēr nav saņemta cita ziņa. Ierašanās šeit rītdien liktos aizdomīga, taču mazāk aizdomīga nekā muļķīga sēdēšana lietū. Parkā vairs kavējās tikai daži cilvēki, vairums bija patvērušies ēku aizvēnī. Ja jau viņa atradās uz skatuves, tad, pats par sevi saprotams, jāapskatās uz visām pusēm. Pieņēmusi lēmumu, Hollija piecēlās un piepeši pa kreisi pamanīja kustību.

Tur jau vismaz minūti kaut kas notika, bet viņa nebija pievērsusi šim cilvēkam uzmanību. Kāds brīnums, ja viņa to neievēroja. Tagad viņa pagriezās un ieraudzīja melnu vīru ar kartona plāksnīti "STRĀDĀJU PAR UZTURU" tuvojamies sievietei, kura devās cauri parkam. Melnais vīrs kaut ko viņai teica. Sieviete sparīgi papurināja galvu un aizsteidzās. Melnais vīrs gāja pa parku tālāk. Lietū burti uz uzraksta bija notecējuši, un tagad tas vēstīja "RĀD PA TURU".

Redzot, ka viņš uzrunā vel vienu steidzīgu gājēju, šoreiz vīrieti, kas aizsoļoja prom, it kā lūdzējs būtu neredzams, Hollija izjuta žēlastību. Melnā vīra kartona uzraksts sāka pilēt.

Nu, izdalīšu vismaz vienu labu darbu, nodomāja Hollija. Viņa iebāza roku fotosomā, sameklēja makā dolāru un, piegājusi pie vīra, sniedza to. Viņa jutās tik nomākta, ka garastāvokļa uzlabošanai būtu devusi arī vairāk, taču laikus atcerējās Bjūkenana padomu nedarīt neko neparastu. Dolārs katrā ziņā bija vairāk nekā ceturtdaļdolārs.

-    Pateicos, kundze. - Taču nākamie vārdi satrūcināja Holliju. - Maiks Hemiltons lika pateikt, ka jūs novēro.

Hollijai pulss sāka sist straujāk.

-Ko?

-    Ejiet uz Četrpadsmitās ielas metro ieeju. Pēc tam ar vilcienu brauciet līdz… Centra pieturai. Izejiet no stacijas pa austrumu izeju. Tad ejiet… jā… Nacionālās portretu galerijas virzienā. Viņš pados par sevi ziņu.

Ielicis Hollijas dolāru kabatā, melnais vīrs gāja tālāk.

Instinkts lika steigties viņam pakaļ un lūgt sīkāku paskaidrojumu, kā Bjūkenans zina, ka viņa tiek novērota.

Taču instinktīva rīcība būtu pilnīgi nepareiza, tāpēc Hollija ar varu to apslāpēja un, izlikdamās, ka aizejošais melnais vīrs bijis nepatīkams traucēklis, apskatījās apkārt, it kā vēl nebūtu zaudējusi cerības ieraudzīt gaidīto cilvēku. Pēc nelielās sarunas vajadzēja izvairīties no tūlītējas rīcības, jo vērotājiem tas varētu radīt iespaidu, ka melnais nodevis ziņu.

Viņa nogaidīja. Piecas sekundes. Desmit sekundes. Piecpa- spilfe

tavojās ro.

saviem vārdiem,

galinājis. Cilvēki, ar kun»..

neņēma vērā nekādus Hollijai zināmus nuiv,..^.

prēmija gandarījumu nedos.

Bet kur paliek žurnālista atbildība? Kā ar profesionālo drosmi? Hollija bija vairījusies no šiem jautājumiem, atlikusi lēmuma pieņemšanu un centusies sev iestāstīt, ka notikumu gaitā raksts varētu kļūt pat labāks. Viņa nebija atteikusies no raksta, viņa bija ļāvusi tam nobriest. Protams. Bet kāpēc Bjūkenana mēģinājums uzņemt kontaktus modināja bailes? Kas viņam vajadzīgs? Ja viņa patiešām uzskatīja sevi par reportieri, vajadzēja degt nepacietībā. Taču radās sajūta, ka tas ir tikai kāda murga sākums.

Pēc desmit minūtēm, atstājusi aiz sevis dārdošos vilcienus, viņa devās augšā pa cilvēku pilnajām Centra metrostacijas kāpnēm uz trokšņaino, transporta pārblīvēto G ielu, bet pēc tam lietū devās uz milzīgo grieķu renesanses četrstūraino ēku ar Nacionālo portretu galeriju. Kaut arī laiks bija slikts, cilvēki steidzās, ietves bija ļaužu pilnas. Arī te bija ubagi nodriskātās, lietū samirkušās drēbēs, kuri centās izlūgties ceturtdaļdolāru, ēdienu, darbu, vienalga, ko. Reizēm viņi turēja rokās pat zīmītes, kas izteica vajadzību.

Viens no viņiem turēja tādu pašu zīmīti kā melnais vīrs parkā - "STRĀDĀJU PAR UZTURU". Viņa gāja tam garām.

- Pagaidi, Hollij! Iedod ceturtdaļdolāru, - sacīja ubags.

Vārda pieminēšana trāpīja viņu kā sitiens ar elektrisko strā- ^nvē- . šiem cil- -io taksofona pie .^iiica "Ritz-Carlton ". Pa- ivu^l ar Maika Hemiltona numuru. Vai sapra-

—Ej tālāk!

Visu laiku Bjūkenans turēja izstieptu roku un gaidīja, ka Hollija iedos ceturtdaļdolāru. To saņēmis, viņš skaļi pateicās un pievērsās nākamajam garāmgājējam:

- Vai varat atlicināt ceturtdaļdolāru, tikai ceturtdaļdolāru?

Cerēdama, ka rīkojas dabiski, Hollija gāja tālāk uz Nacionālo portretu galeriju. Un, kaut ari gaita bija droša, viņas domas galvā aiz bailēm un apjukuma virpuļoja.

5

Uz biezajiem Jukatanas džungļiem krita liela, zila helikoptera ēna. Tā aizmugures nodalījumā sēdošā Elistera Dramonda skatiens bija tik drūms, ka ievilka sejā grumbas, kas izskatam piešķīra gandrīz patieso gadu skaitu. Viņš jau bija sēdējis stīvi un taisni, bet nu, uzklausījis Raimonda informāciju, apsēdās vēl taisnāk. Par spīti helikoptera motora troksnim, piktā balss skanēja spēcīgi.

-    Brendans Bjūkenans?

-      Armijas Speciālo uzdevumu karaspēka instruktors no Bre- ga forta. Ņūorleānā viņš noīrējis automašīnu un ieradies Sanantonio pie sievietes vecākiem. Mūsu sargs no turienes ziņoja, ka Bjūkenans uzdevies par meitas draugu Džefu Vokeru un jautājis, vai vecāki nezina meitas atrašanās vietu.

-    Vai viņš ir draugs? - Dramonds paskatījās piemiegtām acīm caur biezajām brillēm. - Kāpēc viņš izmanto svešu vārdu? Acīmredzot viņš kaut ko slēpj. Kas viņam no sievietes vajadzīgs?

-    Mēs to nezinām, - paskaidroja Raimonds, - taču divi vīri, kuru pienākumos ietilpa novērot Mendesu māju, tagad nozuduši. Tāpat kā viens no tiem, kurš novēroja māju ārpus Sanantonio. Tā partneris nupat zem paklāja atradis asinis un lodes caurumu griestos. Būtu muļķīgi neredzēt sakarību starp Bjūkenana parādīšanos un šo viru nozušanu. Atkārtotas parādīšanās gadījumā esmu devis pavēli viņu nogalināt.

Dramonda vecišķais stāvs notrīcēja.

-   Nē. Atsauc šo pavēli! Atrodiet viņu! Sekojiet! Varbūt viņš aizved mūs pie sievietes. Vai viņi abi strādājuši Brega fortā? Uzzini, kas šiem kopējs. Viņš var zināt tādas slēpšanās vietas, kas mums nenāk ne prātā.

6

Ceļā no Sanantonio uz Vašingtonu Bjūkenans ar Čārlza Dalīja telefona kredītkarti bija zvanījis no lidmašīnas uz vairākām Vašingtonas viesnīcām un mēģinājis rezervēt viesnīcu. Kā jau varēja paredzēt, šis uzdevums nebija viegls. Vašingtonas labo viesnīcu lielākajā daļā brīvu vietu, kā parasti, nebija. Sācis ar vidēji dārgo viesnīcu apzvanīšanu, viņš beidzot bija nolēmis pāriet uz dārgākajām, cerot, ka ekonomiskā panīkuma apstākļos dārgākās viesnīcas būs mazāk populāras. Laimējās ar "Ritz-Carlton". Agrajā rīta pārbaudē bija atklājies, ka sakarā ar kritisko stāvokli valstī neieradīsies grupa venecuēliešu un vairāki numuri būs brīvi. Ja

Bjūkenans-Dafijs būtu piezvanījis pusstundu vēlāk, viesnīcas reģistrators jau paziņotu, ka telpas aizrunātas. Tobrīd Bjūkenanam bija izdevies rezervēt divus numurus.

"Ritz-Carlton" bija viena no modernākajām Vašingtonas viesnīcām. Tās iekšpuse bija apdarināta dzintaraini siltos toņos un atgādināja angļu mednieku klubu. Viesnīcā atradās ļoti daudz eiropeisku mēbeļu, kā arī astoņpadsmitā un deviņpadsmitā gadsimta angļu mākslinieku gleznu ar suņiem un zirgiem. Pēc īsā kontakta pie Nacionālās portretu galerijas Bjūkenans bija pamanījis, ka Holliju izseko, taču neviens, šķiet, neizrādīja interesi par viņu pašu. Tomēr viņš centās izbēgt no sekošanas ar dažādiem izvairīšanās paņēmieniem, izmantojot metro, autobusus un taksometrus. Šie pasākumi prasīja divas stundas, un Bjūkenans nosprieda, ka- viņš būtu panākts, ja novērošanas grupa izrādītu interesi par viņu un tai būtu izdevies neatpalikt. Tūlīt pēc pieciem pēcpusdienā pierakstoties viesnīcā, viņš jutās samērā drošs. Viņš nomazgājās dušā, pārsēja ievainojumu sānā, izņēma no ceļasomas tīras, sausas drēbes un pārģērbās, apēda uz numuru atnesto hamburgeru un apgūlās, lai sakopotu spēkus un domas.

Domu sakopošana vedās grūtāk. Pēdējo divu dienu nemitīgā ceļošana un pēcpusdienas aktivitātes bija prasījušas savu. Pirms astoņiem gadiem vai pat pērn viņš nebūtu juties tik noguris. Tur- klāf iepriekšējā gadā viņš nebija guvis divus ievainojumus. Un viņu nebija mocījušas pastāvīgas galvassāpes. Viņš bija spiests atkal iegādāties tailenola paciņu un, nebūdams muļķis, saprata, ka galvassāpes nav īslaicīga problēma un tās rodas no ievainojuma galvā, kas prasa ārsta aprūpi. Tomēr nebija laika gādāt par sevi. Ārsta apmeklēšana bija saistīta ar risku pavadīt visu nākamo nedēļu slimnīcā mediķu uzraudzībā. Uzturēšanās slimnīcā apdraudētu ne tikai viņu, jo neļautu pārvietoties, kamēr viņu vajā, bet radītu briesmas vēl kādam.

Huana. Nevarēja šķiest laiku, domājot par sevi. Pārāk ilgi tas bija darīts. Viņš juta vajadzību domāt par kādu citu. Huanu vajadzēja atrast. Vajadzēja viņai palīdzēt.

7

Telefons iezvanījās precīzi astoņos vakarā. Bjūkenans piecēlās gultā sēdus, paņēma klausuli un atsaucās neitrālā balsī.

-    Klausos!

-    Maik, vai tu? - Šī zemā un jutekliskā balss katrā ziņā piederēja Hollijai.

-    Jā. Kur tu atrodies?

-   Zvanu no vestibila. Vai gribi, lai uzbraucu augšā? Kādā numurā tu esi?

-    Šobrīd trīssimt divdesmit otrais. Taču tev jāiet uz piecsimt divpadsmito. Turklāt noteiktā veidā. Uzbrauc ar liftu trešajā stāvā. Pēc tam uzej pa kāpnēm līdz piektajam stāvam. Ja vestibilā kāds vēro, kurā stāvā lifts apstājas, tas uzskatīs, ka neesi braukusi augstāk par trešo stāvu.

-    Esmu jau ceļā, - Hollijas balsī ieskanējās satraukums.

Bjūkenans pārtrauca sarunu, nospieda pogu, kas savieno ar

viesnīcas operatori, un noteica:

-    Lūdzu, nesavienojiet ne ar vienu līdz astoņiem rītā.

Viņš atstāja gaismu degam, paņēma ceļasomu, izgāja no numura, uzkarināja uz durvīm uzrakstu "LŪDZU NETRAUCĒT', pārliecinājās, ka durvis aizslēgtas, un devās uz kāpnēm. Pa ceļam uz piekto stāvu viņš izdzirdēja, ka trešajā stāvā apstājas lifts.

Hollija ieradās 512. numurā pēc minūtes. Šo numuru bija noīrējis Čārlzs Dafijs. Gan šis, gan Maika Hemiltona numurs bija noīrēts ar Čārlza Dafija kredītkarti. Bjūkenans bija pateicis reģistratoram, ka Maiks Hemiltons tūlīt ieradīsies. Viņš nomazgājās dušā, pārģērbās, atgriezās vestibilā un pagaidīja, līdz darbinieks, kas bija reģistrējis viņu, aiziet, un kā Maiks Hemiltons pierakstījās pie cita reģistratora vēlreiz.

Kad Hollija bija ielaista un durvis aizslēgtas, Bjūkenans pagriezās. Hollija pārsteidza viņu, nometot fotosomu un portfeli uz krēsla un cieši viņu apskaujot.

Viņa trīcēja.

Bjūkenans mēģināja saprast, vai viņa netēlo, mēģinādama izlikties, ka ir satraukta vairāk, nekā īstenībā bija.

-    Kā tu spēj izturēt šādu dzīvi? - viņa vaicāja, piekļāvusies Bjūkenana plecam.

-   Kādu dzīvi? Viss ir normas robežās. - Viņš atbildēja uz apskāvienu.

-    Normas robežās? - Hollijas balss aprāvās.

-    Tas ir lampu drudzis.

Varēja just, kā Hollija šmaržo. Ar nomāktu sejas izteiksmi viņa soli atkāpās. /

-    Protams.

Aiz aizkariem logā cērtoties lietum, viņa noņēma cepuri un novilka lietusmēteli, un gurdeni izpurināja vajā atlaistos matus.

Bjūkenans bija aizmirsis, cik viņas mati ir sarkani un cik zaļas acis.

Hollija bija apģērbusi smilškrāsas bikškostīmu, baltu T kreklu ar izgriezumu un aplikusi brūnu jostu. Šāds ietērps izcēla slaido augumu, kā arī krūšu un gurnu līniju.

Atceroties, kā viņa bija pieglaudušies, Bjūkenanu pārņēma alkas pēc Hollijas, taču viņš piespieda sevi runāt par darbu.

-    Man bija vajadzīga istaba, kurā neielauztos neviens, kas tevi izseko, - viņš paskaidroja. - Aprunājušies ar reģistratoru, sekotāji nodomās, ka zina, kur un pie kā tu uzturies.

-    Tiktāl es saprotu. - Hollija atslīga uz Viktorijas stila dīvāna. - Taču nesaprotu, kāpēc man vajadzēja tēlot, ka pie Nacionālās portretu galerijas kādam zvanu. Tavuprāt, ar ko man būtu vajadzējis runāt?

-   Ar Maiku Hemiltonu.

Hollija vilka ar roku cauri matiem un, šķiet, nesaprata viņa domu gaitu.

-    Kā citādi tu būtu varējusi zināt, ka Maiks Hemiltons grib tevi te satikt?

-    Bet… - Viņa sarauca pieri. - Tu taču to pateici, kad es izgāju no metro.

-     Cilvēki, kas tev seko, to nezina. Hollij, neaizmirsti, ka viss ir nemitīga tēlošana. Skatītājs drīkst zināt vienīgi to, kas palīdz uzturēt vajadzīgo ilūziju. Un ja nu es būtu ļāvis tev atgriezties darbā, pēc tam piezvanījis un aicinājis satikties ar mani te? Tavu telefonu noklausās. Piecpadsmit minūtes pēc telefona sarunas viesnīca būtu pilna ar novērotājiem, kuri jau zinātu, kas par putnu tas Maiks Hemiltons ir. Kaut arī būtu nomainīta istaba, šobrīd mūs abus jau pratinātu.

-    Tu nevienu soli nedari bez aprēķina.

-    Tikai tā var palikt dzīvs.

-   Bet kā es varu zināt, ka mani izseko? Kā lai es zinu, ka izdarības parkā un metrostacijā nav tikai teātris manis iebaidīšanai, lai es tev paklausītu un atteiktos no raksta gatavošanas?

-To tu nevari zināt, un es neko nevaru pierādīt. Atvaino, tā gluži nav. Es varu pierādīt. Par dzīvības cenu.

-   Re nu, atkal tas pats, - Hollija sacīja. - Tu centies mani iebaidīt. - Viņa sakrustoja rokas un saberzēja, it kā būtu nosalusi.

-    Vai ēdusi esi? - Bjūkenans pajautāja.

-Nē.

-    Es kaut ko pasūtīšu.

-    Man nepavisam nav ēstgribas.

-    Kaut ko apēst vajag.

-    Bailes labi palīdz nodzīt svaru.

-    Vai kafiju nevēlies? Vai tēju?

-    Izstāsti, kāds sakars tiem vārdiem ar manu rakstu?

-    Sakara nav nekāda, - Bjūkenans atteica.

-    Ko? Kāpēc tad tu mani meklēji? Kāpēc tevis dēļ man vajadzēja piedzīvot izsekošanu, saņemt slepenu ziņu un…

-    Man nebija izvēles, jo vajadzīga tava palīdzība.

Hollija strauji pacēla galvu.

-    Tev vajadzīga mana palīdzība? Kā tas var būt?

-   Dramonds un Tomesa. Pietiekami nozīmīgi cilvēki, kas būtu jāapsargā. Ko tu uzzināji par viņiem?

-    Kāpēc tev šīs ziņas vajadzīgas?

-    Būs labāk, ja nezināsi…

-    Blēņas, - Hollija sacīja. - Kopš tikšanās Ņūorleānas vilcienā tu loki manu prātu, kā gribi. Visam jānotiek, kā tu vēlies, un tava manipulēšanas prasme ir apbrīnojama. Šoreiz tā nebūs. Ja tev vajadzīga mana palīdzība, tad man kaut kas jāiegūst pretī. Ja šī lieta nav saistīta ar manu rakstu, ar ko tad? Varbūt rakstam var noderēt šis materiāls? Dots pret dotu, draudziņ. Ja nākas no kaut kā atteikties, kaut ko vajag vietā.

Bjūkenans vērigi nolūkoja Holliju un tēloja, ka negribīgi piekrīt. /

-    Varbūt tev taisnība.

-    Kungs Dievs, tu tiešām'esi nepārspējams! Nekad tu nepārstāj tēlot. Man jau šķita, ka tu gatavojies izstāstīt visu pēc kārtas, bet nu izskatās, ka tu izdari pakalpojumu man, nevis otrādi.

Bjūkenana sejā lēni parādījās smaids.

-    Šķiet, tu esi man par gudru. Ko teiksi par kafiju?

-   Tēju. Un, ja tu visu izstāstīsi, tad ceru, ka ēstgriba atgriezīsies.

8

-Tas ir sakarā ar sievieti, par kuru tev stāstīju Ņūorleānā, - pasūtījis ēdienu, sacīja Bjūkenans. - Tas ir sakarā ar draudzeni, kas atsūtīja aicinājumu palīgā. To pašu, kuru biju cerējis satikt "Cafe

du Monde". Bet vina neieradās.

*

Hollija pamāja ar galvu.

-    Tava kādreizējā mīļākā.

-   Nē. Es jau teicu, ka mīļākie mēs nebijām. - Bjūkenans iegrima domās. - Patiesību sakot, man šķiet, ka tieši te meklējams daudzu manu likstu aizsākums. Tieši apstāklī, ka neuzsāku tādas attiecības ar viņu.

Bjūkenans atcerējās, cik ļoti bija gribējis Huanu, cik ļoti sevi savaldījis pienākuma vārdā.

Hollijas sejā nekas nemainījās, tikai vērtējoši samiedzās acis.

-    Mūsu pēdējā sarunā, - Bjūkenans sacīja, - es pateicu, ka mani nevar mīlēt, jo viņa nepazīst mani. Viņa pazīst tikai cilvēku, par kādu es uzdodos.

Hollija samiedza acis vēl vairāk.

-   Šķiet, tu nekad nebeidz tēlot. Arī patlaban tu to dari. Es nemāku teikt, vai tu saki taisnību vai šī ir kārtējā manipulēšana.

-    Es saku patiesību. Arī tad, ja tu netici, tā, vienalga, ir patiesība. Nekad ne ar vienu es neesmu tik godīgi runājis. Es vēlos Huanai palīdzēt, tāpēc ka gribu atkal būt tāds kā mūsu pazīšanās laikā. Es gribu tāds kļūt un arī palikt. Nevēlos vairs mainīties. Gribu kļūt pastāvīgs.

-    Vai uz to spiež cilvēki, kuros esi iemiesojies?

-    Es jau tev teicu, ka neko nezinu…

-   Nu jau tu sāc aizsargāties. Es nemēģinu panākt no tevis atzīšanos. Tu gribi beigt mainīties? Kāpēc tas jāsarežģī? Kāpēc jākļūst par citu? Kāpēc nevari būt pats?

Bjūkenans neatbildēja.

-    Vai tu sev nepatīc?

Bjūkenans klusēja.

-    Kā sauca to sievieti?

Bjūkenans svārstījās. Gan instinkts, gan pieredze liedza izpaust jebkādu informāciju. Viņš jau gribēja samelot.

Bet pateica taisnību.

-    Huana Mendesa.

-    Es pieņemu, ka tu pazīsti viņu no kopīga uzdevuma.

-    Tu zini, ko tu vari darīt ar saviem pieņēmumiem.

-    Nevajag tūlīt bozties!

-    Kopš mūsu pirmās sarunas neesmu tev atklājis nekādu konfidenciālu informāciju. Viss, ko esmu teicis par savu pagātni, teikts hipotētiski, formā "pieņemsim, ka". Tu jau zini, ka esmu armijas Speciālo operāciju vienības instruktors. Neko vairāk neesmu teicis. Tev jāzina, ka šim gadījumam nav nekā kopēja ar rakstu, no kura esi atteikusies.

-    Es jau teicu, nevajag bozties.

-    Pēc tavas izlidošanas no Ņūorleānas…

Bjūkenans izstāstīja par braucienu uz Sanantonio, par atklājumu, ka Huanas un viņas vecāku māja tiek novērota, kā arī par Huanas dokumentācijas pārbaudi. Nogalināto vīrieti viņš nepieminēja. t

-    Dramonds un Tomesa. Manuprāt, vienīgās trūkstošās lietas bija ar viņu vārdiem. Huana ir drošības jautājumu speciāliste. Jāpieņem, ka šie cilvēki ir viņas klienti.

-    Pietiekami nozīmīgi cilvēki, kuriem varēja būt vajadzība pēc apsardzes. - Hollija domīga piegāja pie portfeļa, kuru bija nolikusi uz krēsla, un to attaisīja,,- Es ielūkojos "Washington Post" uzziņu krājumos.

-Tieši tāpēc es tevi meklēju. Man nav neviena, kas varētu iegūt vajadzīgo informāciju tik ātri kā tu.

-    Zini ko… - Hollija viņu nopētīja. - Varbūt kādreiz tev derētu iemiesoties cilvēkā ar takta izjūtu.

-Ko?

-    Es maldinu sevi ar domu, ka tu esi uzņēmies visas šīs raizes bez cerībām kaut ko iegūt. Bet gabals tev nenokristu, ja tu censtos izrādīt, ka neesmu tev neinteresanta.

-Ak… atvaino!

-Atvainošanās pieņemta. Ja tikpat apburoši tu izturējies pret Huanu Mendesu, nav jābrīnās, ka jums viss izjuka.

-    Redzi, es mēģinu labot kļūdas.

Hollija brīdi klusēja.

-    Paskatīsimies, vai tas ko dod. Dramonds un Tomesa. Es biju dzirdējusi šos vārdus, taču pirms secinājumu izdarīšanas gribēju visu pamatīgi noskaidrot.

-     Dramonds ir Elisters Dramonds, - bilda Bjūkenans. - To jau esmu izdomājis. Uzvārds Dramonds tūlīt saistās ar šo vārdu. Viņš ir diezgan bagāts, slavens un varens, lai atbilstu kritērijiem.

-    Piekritu. Es tomēr pārbaudīju, ko varēju, taču, manuprāt, viņš ir vienīgais vērā ņemamais Dramonds. - Hollija izvilka no portfeļa grāmatu un vairākas papīra lapas. - Lasāmviela pirms gulētiešanas. Viņa biogrāfija un dažu nesen par viņu publicētu rakstu izdruka. Es būtu varējusi sagādāt arī autobiogrāfiju, taču tā ir tik nogludināta, ka nevar būt drošs informācijas avots. Katrā ziņā tā neuzrāda nevienu ģimenes noslēpumu.

-    Un kā ar Tomesu? - pajautāja Bjūkenans.

-Ar viņu nebija tik vienkārši. Es pati esmu Frenka Sinatras cienītāja.

-    Kāds tam sakars ar…

-    Džezs. Bigbends. Tonijs Benets. Billijs Holidejs. Ella Fic- džeralda.

-    Es tomēr nesaprotu, kas…

-    Vai pēdējā laikā Pučīni esi klausījies?

Bjūkenans neizpratnē paskatījās.

-    Verdi? Rosīni? Doniceti? Vai neaptver? Un kā ar nosaukumiem? "Bohēma"? "Traviata"? "Lučija di Lammermūra"? "Karmena"?

-    Tās ir operas, - Bjūkenans sacīja.

-    Nu redz, nopelnīji cigāru. Operas. Šķiet, tu neesi operu cienītājs.

-    Mana muzikālā gaume… - Bjūkenans nezināja, ko teikt. - Man vispār tādas nav.

-    Vai nu tā ir? Katram ir sava iemīļotā mūzika.

-    Tāda ir maniem tēliem.

-Ko?

-     Cilvēkiem, kurus es… Smagais metāls. Kantrimūzika. Blūgrāss. Nekad neesmu iemiesojies cilvēkā, kuram patīk opera.

-    Bjūkenan, atkal tu mani baidi.

-    Pagājušajā nedēļā es uzskatīju sevi par Pīteru Langu. V/- ņam patīk Bārbra Streizande.

-    Tu patiešām mani biedē.

-    Es jau teicu, ka esmu mainīgs, - Bjūkenans-Langs dīvaini pasmaidīja. - Taču neviens mans tēls nav bijis operas mīļotājs, citādi tagad es pilnīgi droši būtu tāds lietpratējs, ka varētu nolasīt lekciju par operu. Kāds Tomesai sakars ar operu?

-   Marijas Tomesas vārds, - Hollija sacīja, - man ienāca prātā tūlīt, taču ne ar tādu pārliecību kā Elistera Dramonda vārds. Es gribēju pārbaudīt, vai nav vēl kāds bagāts un ietekmīgs cilvēks, vārdā Tomess, par kuru nezinu. - Hollija izņēma no portfeļa nākamo mapi un grāmatu. - Cilvēki ar šādu uzvārdu patiešām ir, taču šoreiz viņi nav īstie. Marija Tomesa - citēju preses atsauksmes - ir mūsu dienās vispretrunīgākais, populārākais un valdzi- nošākais mecosoprāns operas pasaulē. Manuprāt, viņa vienīgā varētu saistīt tavu uzmanību.

-    Kāpēc tu esi par to tik pārliecināta?

-   Tāpēc, ka, par spīti gadu starpībai, Elistera Dramonda un Marijas Tomesas vārdi pēdējo deviņu mēnešu laikā minēti kopā. - Hollija apklusa, lai panāktu lielāku efektu. - Un Marija Tomesa jau kopš divām nedēļām nozudusi.

9

Bjūkenans paliecās uz priekšu.

-    Nozudusi?

-   Vismaz tā bijušais vīrs apgalvo. Vai tad avīzes tu nelasi? - Hollija pajautāja.

-    Dažas pēdējās dienas nav iznācis laika.

-   Tātad šorīt bijušais vīrs devies uz Ņujorkas policijas pārvaldi un paziņojis, ka bijusī sieva divas nedēļas kā nozudusi. Lai viņu nenoturētu par jukušu, viņš paņēmis līdzi pāris duču avīžu un televīzijas reportieru un sarīkojis īstu izrādi.

Bjūkenans papurināja galvu.

-    Bet kāpēc viņu vajadzētu uzskatīt par jukušo?

-    Tāpēc, ka viņa šķiršanās ar Mariju Tomesu bija ļoti skandaloza un nepatīkama. Kopš tā laika viņš nemitīgi zākā bijušo sievu. Nesen viņš uzsāka tiesas prāvu, apgalvojot, ka, dalot mantu, viņa melojusi par savu finansiālo stāvokli, un pieprasa desmit miljonus dolāru. Būtu gluži saprotami, ja policija nodomātu, ka Tomesa nozudusi, vairoties no bijušā vīra. Taču vīrs apzvēr, ka ar viņu kaut kas noticis.

Hollija iedeva iepriekšējās dienas "Washington Post" numuru, kā arī no svētdienas pielikuma Tomesas attēlu profilā, kas uzņemts pirms pieciem gadiem. Bjūkenans rūpīgi izlasīja rakstu un nopētīja attēlu. Frederiks Maltins bija atklājis Mariju Tomesu Mehiko, kad viņa divdesmit divu gadu vecumā bija izpildījusi galveno lomu operā "Toska". Viens otrs spāņu dziedātājs, piemēram, Plasido Domingo, operā bija guvis izcilus panākumus, bet dziedātājām tā nebija veicies. Līdz parādījās Marija Tomesa. Par spīti viņas talantam un kvēlajam skatuviskajam priekšnesumam, meksikāniskā izcelsme bija vērsusies pret viņu, nolemjot darbam vietējās operās, galvenokārt Dienvidamerikā. Sievietes operdziedātājas tradicionāli skolojās Eiropā un Savienotajās Valstīs. Lai iepazīstinātu Savienoto Valstu un Itālijas galvenās opertrupas ar savu sniegumu, Marijai Tomesai, kas bija mācījusies Meksikā, būtu jāpārvar profesionāli aizspriedumi.

Taču Frederiku Maltinu, kas pavadīja atvaļinājumu Mehiko, Marijas Tomesas sniegums bija apbūris tūlīt. Pēc izrādes viņš bija nosūtījis uz dziedātājas grimētavu ziedus ar vizītkarti un savu Mehiko telefona numuru. Nākamajā rītā agri izdzirdot telefona zvanu, viņam tas bija šķitis svarīgi, ka zvana Marija pati, nevis pārstāvis. Tas nozīmēja, ka viņai pārstāvja nav vai arī viņa nav bijusi droša, ka pārstāvis lūgumu izpildīs. Profesionālā valodā runājot, viņa bija pieejama.

Maltins uzaicināja dziedātāju uz kopīgu lenču. Viņi turpināja sarunas arī pēc pēcpusdienas mt ģinājuma un vakariņu laikā pēc "Rigoleto" izrādes. Maltins atkārtoti uzsvēris, ka tajā laikā Marijas darba plāns bijis nežēlīgs. Viņš apzvērējis, ja kļūtu par Marijas impresāriju, viņš visu mainītu un padarītu Mariju par visā pasaulē pazīstamu operdziedātāju. Viņš panāktu ka Marija uzstājas tikai tad, kad pati grib, turklāt - kur grib. P< c diviem gadiem viņš bija solīto izpildījis.

Tikmēr viņi apprecējās. Maltinstrādājot sievas labā, nežēloja spēkus, deva viņai padomus, k ādu apģērbu, matu sakārtojumu un grimu izvēlēties, pieprasīja nodzīt svaru, noalgoja treneri fiziskā stāvokļa uzlabošanai, zvanīja visiem, kuri operas pasaulē bija viņam parādā pateicību, līdz izveidoja no Marijas Tomesas tādu pašu kaislību attēlotāju uz skatuves kā Marija Kallasa un Te- rēza Stratasa. Pirmā bija itāliete, otrā grieķiete, un Maltins savas aizbilstamās tautību ģeniāli padarīja par spēku, liekot klausītājiem etniskās; izcelsmes dēļ pielīdzināt viņu šīm dziedātājām. Marijas Tomesas spāniskā izcelsme pēkšņi kļuva par viņas trumpi. Ziņkārības dzīti, viņu paklausīties gāja eiropieši. Viņi tika pārsteigti. Ie- jūsminājušies viņi apmeklēja arī turpmākās izrādes. Kad Frederiks Maltins bija beidzis veidot Tomesas tēlu, visas izrādes ar Marijas Tomesas piedalīšanos tika ižpārdotas.

Bjūkenans saberzēja pulsējošo pieri.

-    Izklausās, ka tas zellis Maltins ir Svengala* un profesora Henrija Higinsa** krustojums.

-    Tieši tā iemesla dēļ viņu laulība izjuka, - Hollija sacīja. - Viņš nepārstāja sievu kontrolēt un sekoja katram viņas solim. Viņš bija tā uzkundzējies, ka sievai trūka elpas. Viņa to cieta, cik ilgi vien spēja. Un piecpadsmit gadus pēc pirmās tikšanās viņa negaidīti pameta vīru. Šķita, ka viņa piedzīvojusi iekšēju lūzumu. Viņa pārstāja uzstāties, noslēdzās sevī, tikai paretam parādījās sabiedrībā un gandrīz pastāvīgi uzturējās savā dzīvoklī.

-    Tātad… - Bjūkenans atmiņas rosināšanai paņēma avīzes rakstu, - viņa izšķīrās pirms sešiem mēnešiem, dažus mēnešus pēc iepazīšanās ar Elisteru Dramondu. Bet kāpēc samērā tik jauna sieviete - cik viņai šobrīd ir, vai trīsdesmit septiņi? - izraudzījās vīrieti, kam pāri astoņdesmit?

-    Varbūt Dramonds neizvirzīja nekādus noteikumus. Tas gan neizskatās pēc viņa. Varbūt par iespēju atrasties dziedātājas sabiedrībā viņš vēlējās to ņemt savā paspārnē.

-Tātad viņa sāka piekopt noslēgtu dzīvesveidu, un šobrīd bijušais vīrs apgalvo, ka viņa nozudusi pavisam. - Bjūkenans savilka pieri grumbās. - Viņš var maldīties vai arī melot, jo galu galā viņa specialitāte ir reklāma. Viņš var censties saistīt sev tik lielu uzmanību, ka Tomesa piekritīs vira tīkojumiem pēc mantas, lai tikai tiktu no viņa vaļā.

•Džordža di Morjē romāna "Trilbijs" galvenais varonis, hipnotizētājs, kas savtīgos nolūkos pakļauj otru cilvēku. Ari viens no Kazanovas pseidonīmiem. "Bernarda Šova lugas galvenais varonis, kas pilsētas nomales puķu pārdevēju pārvēli par sabiedrības dāmu.

-    Vai ari patiešām kaut kas ir atgadījies.

-   Bet kas? - Bjūkenans kļuva nepacietīgs. - Un kāds tam sakars ar Huanu? Vai Huana būtu sargājusi viņu? Vai abas sievietes kaut kur noslēpušās? Vai viņas… - Bjūkenans jau gribēja teikt mirušas, taču vārds aizķērās rīklē.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens. Bjūkenans strauji pagriezās.

-    Apkalpes dienests, - gaitenī atskanēja vīrieša balss.

Bjūkenans atvieglots uzelpoja.

-Tūlīt…

Paskatījies uz Holliju, viņš ierunājās klusinātā balsī:

-    Drošības dēļ paņem fotosomu, portfeli un noslēpies sienas

skapī.

Hollijas pierē iegūlās stāvas grumbas.

-   Domāju, ka uztraukumam nav pamata. Jābūt tikai piesardzīgiem, - Bjūkenans noteica. - Tu aizmirsi mēteli un cepuri.

-    Es jau tev jautāju - kā tu spēj izturēt šādu dzīvi?

Aiztaisījis sienas skapi, Bjūkenans piegāja pie durvīm, ieskatījās mazajā actiņā un gaitenī blakus radņiem ieraudzīja kroplu stāvu formastērpā.

Bjūkenans bija palicis bez ieroča. Viņš bija izceļojies ar to no Fortloderdeilas uz Vašingtonu, tad uz Ņūorleānu un Sanantonio, līdz beidzot bija spiests to izmest kanalizācijas lūkā. Agrākie pasniedzēji īpaši bija uzsvēruši, ka nedrīkst turēt pie sevis ieroci, kas saistīts ar noziegumu. Turklāt pašam sev noteiktais termiņš spieda lidot uz Vašingtonu ar lidmašīnu, un viņš neriskēja ierasties lidostā ar ieroci.

Tā kā Bjūkenana vienīgais ierocis bija paša ķermenis, viņš sasprindzis vēra durvis.

-    Atvainojiet, ka liku gaidīt.

-    Viss kārtībā. - Vīrs no apkalpes dienesta ieripināja ratiņus numurā. Jau pēc mirkļa ratiņi bija pārvērsti par galdu, uz kura tika izvietots ēdiens. Uzmanīdamies, lai nenodod rokas, Bjūkenans parakstīja rēķinu, pievienodams piecpadsmit procentus dzeramnaudai.

-    Paldies, mister Dafij!

-    Nav par ko.

Bjūkenans izvadīja viesmīli un aizslēdza durvis. Hollija ar satrauktu seju izkāpa no skapja.

-    Jādomā, ka savā rīcībā tu vadies no neuzticēšanās nevienam.

-    Jau sen man ir skaidrs, ka cilvēks vai nu ir komandā, vai

nav.

-    Un ja nav?

-    Nav nevainīgu malā stāvētāju.

-    Tas izklausās ciniski.

-    Praktiski.

-    Un kā ar mani?

Bjūkenans atbildēja tikai pēc brīža.

-    Tu neesi malā stāvētāja.

10

Bjūkenans bija pasūtījis abiem makaronus ar tomātiem un sieru. Bet nu viņš ieskatījās pulkstenī un ieraudzīja, ka rāda desmit, tāpēc nesēdās pie galda, bet devās pie telefona. Pirms izlidošanas no Sanantonio viņi bija vienojušies ar Pedro Mendesu, ka izmantos taksofonu netālu no Pedro darbavietas. Bjūkenans bija noteicis, lai Pedro gaida tur deviņos, laikā, kad Vašingtonā pulkstenis rāda desmit. Ienaidnieks nez vai ko tamlīdzīgu iedomāsies, tāpēc zvanot, lai pārbaudītu, vai pēc gūstekņu atbrīvošanas nav noticis nekas nepatīkams, viņš varēja būt drošs, ka neviens nenoklausīsies.

Ja Pedro būs pakļauts pratināšanai ar spēku, viņš bija solījies runāt angliski. Bjūkenans atvieglots izdzirdēja spāņu valodu.

-    Vai ir kādi sarežģījumi?

-   Tie vīri ievēro vienošanos, - Pedro sacīja. - Pēc atlaišanas viņi neko sliktu mums nav darījuši.

Bjūkenans iedomājās, cik liela drosme Pedro ar Anitu bija vajadzīga, lai ievērotu vienošanos no savas puses.

-   Bet es šaubos, vai viņi ir kaut kur tālu, - Pedro sacīja. - Viņi, šķiet, uzturas tepat tuvumā un novēro mūs.

-    Es domāju tāpat, - sacīja Bjūkenans. - Neticu viņu solījumam atstāt pilsētu. Mikrofonus no mājas neizvāciet un izturieties kā parasti. No viņiem jūs sargā gan ticība, ka jūs neko nezināt par meitu, gan arī tas, ka jūs esat vajadzīgi dzīvi, ja Huana sadomā jūs sameklēt. Vēršoties pret jums, tiktu iznīcināta saikne, kas varbūt saista jūs ar Huanu. Pedro, es gribu uzdot vienu jautājumu. Tas var būt saistīts ar Huanu, bet, lūdzu, padomājiet rūpīgi un tikai tad atbildiet. Ja atbilde līdzēs noskaidrot Huanas nozušanas iemeslu, jums var draudēt briesmas. Šo informāciju gribētu zināt katrs, kas mēģina atrast Huanu.

Brīdi aparātā valdīja klusums.

-   Man nav izvēles, - sacīja Pedro. - Ja varu palīdzēt savai meitai, es centīšos atbildēt, cik labi vien spēšu.

Bjūkenana cieņa pret Pedro kļuva arvien lielāka.

-   Vai Marijas Tomesas vārds neko jums neizsaka? Vai Huana to nekad nav pieminējusi? Vai Marijai Tomesai ir kāds sakars ar…

-    Protams, - atteica Pedro. - Dziedātāja. Nezinu, kāda viņa ir operā, taču pirms gada viņa ieradās Sanantonio, lai dziedātu "Hemis Fair" zālē. - Pedro nosauca pilsētas galveno izklaides vietu, kur 1968. gadā bija sarīkots Pasaules gadatirgus, bet tagad atradās kultūras un sporta komplekss, ko no pilsētas atdalīja kanāls. - Atceros tāpēc, ka šī bija viena no retajām reizēm, kad Huana kaut ko pastāstīja par savu darbu. Viņai vajadzēja gādāt par dziedātājas drošību uzstāšanās laikā. Viņa pat sarūpēja mums sēdvietas pirmajā rindā. Man negribējās iet, taču Anita piespieda, un es pats nobrīnījos, ka opera man patika. Es gan neatceros nosaukumu. Tajā bija attēloti studenti, kas dzīvo graustos. Marija Tomesa atveidoja briesmīgi slimu sievieti, dziedāja itāliski, taču spāņu un itāliešu valodas ir līdzīgas, un es gandrīz visu sapratu. Marija Tomesa dziedāja kā eņģelis. Es biju apmāts. Bet kāds tam sakars ar Huanu? Kādā veidā operdziedātāja, kas viesojās pilsētā pirms gada…

-   Vēl nezinu. Klausieties uzmanīgi, Pedro. Es pa reizei piezvanīšu uz jūsu kantori un painteresēšos, vai jūs liek mierā. Es teikšu, ka zvana Bens Klārks, un apjautāšos par fordu, kas it kā tiek remontēts. Ja teiksiet, ka remonts prasīs krietnu naudu, es sapratīšu, ka draud nepatikšanas, un ieradīšos palīgā, cik ātri vien spēšu.

-    Bens Klārks…

-    Pareizi, Pedro. Esiet uzmanīgs!

-    Džef Voker vai, vienalga, kas arī esat, paldies!

Tieši tā, likdams nost klausuli, nodomāja Bjūkenans. Lai arī kas es esmu.

Pagriezies viņš ieraudzīja Hollijas vērīgo skatienu.

-    Kas noticis? Kāpēc tu tā skaties?

-    Bens Klārks? Fords? Šajā numurā tu esi Čārlzs Dafijs. Lejā, vestibilā, tu esi Maiks Hemiltons. Vēl tu pieminēji Pīteru Langu. Vēl jāpieskaita… Apžēliņ, kā tev nesajūk?

-    Reizēm pats par to brīnos.

Lai izvairītos no turpmākās šī temata apspriešanas, viņš piesēdās pie galda un, pirmajam kumosam nonākot vēderā, pēkšņi atskārta, cik milzīgi ir izsalcis. Telefonsarunas laikā makaroni bija atdzisuši. Kāda tam nozīme? Vienalga, to bija par maz. Hollija nolika dakšiņu.

-    Pēc slimnīcas atstāšanas tu esi nerimtīgā kustībā.

Bjūkenans turpināja ēšanu, neņemdams vērā galvassāpes.

-    Vai tev neliekas, ka vajag piebremzēt?

-   Nekas neiznāks. Tiklīdz būsim paēduši, es izvadīšu tevi no viesnīcas. Pēc tam došos ceļā.

-    Uz kurieni?

-    Būs labāk, ja tu to nezināsi.

-   Tu man neuzticies? Pēc tam kad esmu pierādījusi, ka vēlos palīdzēt? Tu teici, ka esmu komandā.

-   Nav runa par uzticēšanos/Nezināšana neko sliktu tev nevar nodarīt. Arī man tāpēc nekas ļauns nenotiks, ja vien…

-    Tu gribi teikt, ka izjautāta es varu izpaust tavu nākamo gājienu.

Bjūkenans norija maizes kumosu un paskatījās uz Holliju.

-    Cilvēkiem, kas novēro tevi, Huana ir vienaldzīga. Taču, redzot mūs kopā, viņi var iedomāties, ka tu atkal esi ķērusies pie raksta par viņiem, un viņi centīsies visiem spēkiem sevi aizsargāt.

-    Nu tu atkal to izdarīji, - Hollija nodrebinājās. -Ko?

-    Nobaidīji. Tiklīdz sāku justies normāli, tu atgādini…

-    Nekad nekas nav normāli.

-    Pareizi. Bet es to parasti aizmirstu.

11

Bjūkenans pavadīja Holliju līdz trešā stāva kāpņu laukumam un noteica no šī stāva braukt ar liftu uz vestibilu. Ikvienam, kas vērotu, kurā stāvā lifts apstājas, liktos, ka Hollija visu vakaru pavadījusi Maika Hemiltona numurā trešajā stāvā.

-    Ja tevi kāds apstādina, saki, lai liek mierā, jo citādi tūlīt izsauksi policiju. Ja situācija kļūst nopietna, stāsti ko līdzīgu patiesībai, ka tu gatavo rakstu par Marijas Tomesas nozušanu un pēti, kas viņai kopīgs ar Dramondu. Saki, ka tikies ar Dramonda darbinieku, kurš izmanto svešu vārdu un grib Dramondam iezāģēt, taču nevēlas, ka par viņu uzzina. Pagaidām liela labuma no viņa nav bijis.

Trešajā stāvā Bjūkenans pamāja, lai Hollija pagaida, bet pats pārbaudīja, vai gaitenis ir tukšs. Piesardzīgi paskatījies pa durvīm ar tik nopietnu seju, ka Hollija sarauca pieri, viņš atgāja no tām.

Bjūkenans ar rokas mājienu aicināja sekot.

-    Jāpasteidzas. Pie Maika Hemiltona istabas stāv divi vīri.

Pirms 512. numura atstāšanas Bjūkenans bija salicis mantas,

grāmatas un Hollijas savākto materiālu ceļasomā, aizpildījis izrakstīšanās veidlapu un nolicis to uz gultas, pievienojot vēstuli ar paskaidrojumu, ka izrakstās ari Maiks Hemiltons un ka saskaņā ar vienošanos izdevumi tiek segti no Čārlza Dafija kredītkartes.

-   Es nevēlos, lai mani sāktu meklēt vairāk cilvēku, nekā nepieciešams. Ātri! Iesim!

Reizē ar Holliju viņš steidzīgi nokāpa līdz vestibila ieejai.

-   Pagaidi, līdz kāds iznāk ārā no lifta, un seko. Ārā ej kopā ar citiem. Kur tu dzīvo?

Hollija pateica adresi.

-   Es iziešu pēc minūtes, paņemšu taksometru un, ja man nesekos, likšu šoferim pabraukt gar tavu māju. Tikmēr tev jau vajadzētu piebraukt ar taksometru pie mājas. Atver logu ielas pusē un iededz gaismu. Redzot, ka loj>s stāv vaļā, es zināšu, ka viss kārtībā.

-   Ar taksometru? Es atbraucu ar savu mašīnu.

-Tādā gadījumā tu nokļūsi mājās vēl ātrāk. Lifta durvis veras. Ej!

Hollija noglāstīja Bjūkenanam vaigu.

-    Piesargies…

Bjūkenans juta pirkstu pieskārienu vēl labu brīdi pēc Hollijas aiziešanas.

12

-    Bjūkenan!

Droši vien tās bija noguruma sekas.

-    Bjūkenan!

Vai arī no sarunas ar Holliju. Viņš bija ieradies Vašingtonā kā Pīters Langs, kas tēlo Čārlzu Dafiju un Maiku Hemiltonu, taču sarunā ar Holliju viņam nebija izdevies izvairīties no savas pa- matidentitātes pieminēšanas.

-    Bjūkenan!

Lietū pa aizmigloto ielu ejot prom no viesnīcas un dzirdot savu vārdu, viņš instinktīvi gandrīz pagriezās, lai paskatītos, kas sauc.

Acumirklī viņš saprata, ka tā ir kļūda, un atjēdzās, vēl nepagriezies. Galva tomēr mazliet bija pakustējusies, un vajātājiem neko vairāk nevajadzēja.

-    Ei! Bjūkenan!

Bjūkenans nemainīja soli un izlikās, ka neko nav manījis. Aiz muguras uz slapjās ietves viņš sanervozējies dzirdēja straujus soļus. Spriežot pēc skaņas, sekoja viens cilvēks, taču Bjūkenans neuzdrošinājās atskatīties un pārliecināties, vai nekļūdās.

Bija gandrīz pusvienpadsmit. Transporta kustība bija samazinājusies, un tikai reti mašīnu gaismas lukturi apspīdēja ūdens lāses drēgnajā gaisā. Atstājot viesnīcu, Bjūkenans gluži ikdienišķi bija pagriezis galvu pa labi un pa kreisi, meklēdams pazīmes, kas liecinātu, ka Hollija aizturēta vai ārpusē kāds gaida. Neko aizdomīgu neredzējis, viņš bija nogriezies no Masačūsetsas avēnijas un devies pa Divdesmit pirmo ielu uz dienvidiem.

Tagad, sirdij skaļi sitot, nācās konstatēt, ka Divdesmit pirmā ir vienvirziena iela, ka mašīnas brauc uz to pašu pusi, kurp dodas viņš, tātad no mugurpuses. Redzēt, vai kāds transporta līdzeklis nebrauc virsū, varēja, atskatoties pār plecu. Ar šādu rīcību viņš sekotāja aizdomas tikai pastiprinātu. Nu jau daudzskaitlī. Pirmajiem steidzīgajiem soļiem bija piebiedrojušies otri.

-    Sasodīts, Bjūkenan! - iesaucās cita balss.

Tā noskanēja tik tuvu, ka bija iespējams uzbrukt.

Neredzēdams citu atrisinājumu, Bjūkenans strauji apgriezās un ieraudzīja gadus divdesmit piecus vecu spēcīga auguma vīrieti ar īsi apgrieztiem matiem acumirklī ieņemam aizsardzības stāju. Vīrietis tomēr nebija pietiekami ātrs. Bjūkenans ar labās rokas plaukstu sita viņam pa krūtīm. Sitiens nebija stiprs, bet tik precīzi aprēķināts, lai vīrs zaudētu līdzsvaru, bet ribas paliktu veselas.

Atsviests atpakaļ, vīrs spēcīgi izelpoja - ievingrināta reakcija, kas mazina sitiena spēku. Šī reakcija un vīra krūškurvja pretestība norādīja, ka viņš nav civilists. Armijā tika attīstīti vingri gurni un plati pleci, kas piešķīra ķermeņa augšdaļai spēku. Vīram uz mirkli zaudējot līdzsvaru, Bjūkenans sita ar labo kāju, trāpīdams pa pretinieka liela ārpusi. Šajā vietā abām kājām uz leju iet galvenais nervs. Nerva trauma izraisa ne tikai milzīgas sāpes. Kāja uz laiku tiek pat paralizēta.

Kā jau Bjūkenans bija iecerējis, vīrietis, vēl neatguvies no sitiena krūtīs, iestenējās, saķēra kāju un acumirklī nokrita. Otrs vīrs, lamādamies un vienlaikus bāzdams roku zem vējjakas, metās virsū Bjūkenanam. Bjūkenans svieda ar ceļasomu, liekot viņam atvairoties pacelt roku. Vīrs vēl nebija atguvies no māņu paņēmiena un izvilcis pistoli, kad Bjūkenans jau bija cieši klāt, zibenīgi belza ar roku vīram pa degunu un juta, kā salūst skrimslis. Sāpēm vajadzēja būt tik milzīgām, ka aizmiglojas acis. Līdz ar to Bjūkenans ieguva laiku ietriekt vīram saules pinumā elkoni un brīdī, kad viņš saliecās, izraut pistoli.

Gandrīz tajā pašā mirklī Bjūkenans apgriezās, saķēra pirmo vīru, kas mēģināja celties kājās, un trieca pret laternas stabu. Atskanēja dobjš būkšķis. Pēc tam Bjūkenans vēlreiz pagriezās pret otro vīru, kas gulēja uz ietves, centās ievilkt elpu un izšņaukt no satriektā deguna asinis.

Kaujā Bjūkenans būtu viņu nogalinājis. Šobrīd viņš nevēlējās, ka incidents kļūst vēl nopietnāks. Viņš bija uzveicis pulkveža cilvēkus, un nākamreiz viņiem vairs netiks dota pavēle tikai aizturēt. Bet varbūt šie cilvēki jau bija saņēmuši pavēli nogalināt? Kāpēc otrais vīrs vilka ārā pistoli?

No Masačūsetsas avēnijas un Divdesmit pirmās ielas stūra Bjūkenana virzienā platām acīm skatījās pavecāks vīrietis un sieviete. Sieviete rādīja uz viņu ar trīcošu roku un sāka spalgi kliegt.

Bjūkenans paķēra ceļasomu un skrēja. Tā reaģēt lika ne tikai drīz sagaidāmā policijas ierašanās. Vēl lielāku stimulu, iepludinot asinīs adrenalīnu, izraisīja divi vīri, kas uz sievietes kliedzienu izsteidzās ap stūri. Ieraugot Bjūkenanu, viņi metās uz priekšu, abu augumi bija tikpat muskuļoti un pleci tikpat plati kā uz ietves guļošajiem.

Bjūkenans skrēja vēl ātrāk, riskēdams, ka sāna ievainojumam uzliktās šuves var atvērties. Šobrīd tas nebija svarīgi, nedrīkstēja atslābināties. Skrienot uz viņa pusi, abi vīri bāza roku zem vējjakas, lai izrautu šaujamos. Viss kļuva skaidrs. Šī nebija novērošanas grupa. Šī bija grupa, kam uzdots nogalināt.

Kas noticis ar Holliju?

Domāt par to nedrīkstēja, jo vajadzēja koncentrēties, lai izglābtos. Pirmām kārtām jāatstāj šī nolādētā vienvirziena iela, kur viņš bija neaizsargāts no automašīnām aiz muguras. Tuvāk P ielai viņš riskēja atskatīties, pamanīja vīrus ceļam uz augšu ieročus un iemetās starp divām mašīnām, kuras tuvojās, cerēdams, ka tās viņu aizsegs. Atskanēja skaļš signāls. Nokaucās bremzes. Jau uz pretējās puses ietves Bjūkenanam dubļu peļķē paslīdēja kāja, taču viņš noturējās un nobremzējošo mašīnu aizsegā metās ap stūri. Noskanēja divi šāvieni. Blakus nošķinda izšauta loga stikls.

Stingri turot vīram ar salauzto degunu atņemto pistoli, Bjūkenans skrēja kā neprātīgs. Lietus dūmaka kļuva arvien biezāka, nakts arvien tumšāka. Iela bija tukša. Lietus bija aizdzinis kājāmgājējus. Priekšā pa labi vīdēja tumša ieliņa, kas kvartālu starp Divdesmito un Divdesmit pirmo ielu sadalīja dienvidu virzienā. Viņš metās uz šo ieliņu. Ceļasoma traucēja, taču to pamest nedrīkstēja, jo tajā atradās grāmatas un mantas.

Aiz muguras varēja dzirdēt lāstus, svelpjošu elpu, ātrus soļus. Uzraksts uz stūra vēstīja, ka šī ir Hopkinsa iela. No P ielas drā- žoties uz to, viņš sarāvās, kad ēkas stūrī ietriecās lodes. Bjūkenans strauji apgriezās, pietupās, atbalstīja elkoni uz ceļgala, lai netrīcētu roka, un notēmēja. Sviedri uz pieres jaucās ar lietus lāsēm. Izliecies aiz stūra, viņš labi neredzēja nedz vienu pistoles galu, nedz otru. Bet, ja neredzēja viņš, tad arī vajātāji nevarēja notēmēt, kā pieklājas. Notēmējis tik precīzi, cik vien iespējams, Bjūkenans trīs reizes strauji nospieda mēlīti. Šāviena atbalss šaurajā ielā aizsita ausis.

Tomēr bija sadzirdama uz ielas izmesto čaulīšu šķinda un viena vīra vaids, tikai nevarēja izšķirt, kuram trāpīts, jo abi guļus šāva viņa virzienā. Bjūkenanam acu priekšā lode nošķēla no ēkas šķembu. Atrāvies atpakaļ, viņš vēl trīs reizes izšāva uz vīriem, kas ripoja katrs uz savu pusi aizsegā pie ielas malā novietotajām mašīnām.

Bjūkenans nebija noskaņots gaidīt, ka viņu apšaudē uz vietas skaitliski pārmāks. Tiklīdz vīri nozuda skatienam, viņš metās atpakaļ uz šaurās ielas galu. Dzirdot šaušanu, ļaudis augšējo stāvu logos iededza gaismu un neapdomīgi tajos parādījās cilvēku silueti. Bjūkenans turpināja skriet. Sirēna, kas bija ieskanējusies tālumā, nāca arvien tuvāk. Varēja dzirdēt atveramies logus. No augšas atskanēja uzkliedzieni. Taču uztraukumu radīja vienīgi ātrie, skanīgie soļi aiz muguras.

Apsviedies apkārt un ieraudzījis šaurās ielas sākumā vēl divus vīrus, Bjūkenans izšāva vēl divas reizes. Vīri pašķīrās un katrs iemetās savās durvīs.

Lai apgrūtinātu mērķēšaņū, Bjūkenans sāka skriet līkločiem. Viena lode parāva aiz kreisās piedurknes, cita pāršķēla gaisu pie labās auss. Nu bija dzirdami nevis rībieni, bet dīvaini apslāpētas skaņas, it kā ar dūri kāds sistu pa spilvenu. Vajātāji saviem ieročiem bija uzlikuši klusinātājus, un paša šāvieni tagad šķita divtik skaļi. Augšstāvu dzīvokļu logos iedegās arvien vairāk gaismu. Sirēna kauca tuvāk un skaļāk. Tai pievienojās vēl viena.

Bjūkenans izdrāzās no šaurās ieliņas un cauri lietum pāri O ielai skrēja pa kreisi uz Divdesmitās ielas pusi. Apmierināts, ka šobrīd izkļuvis no apšaudes, viņš saspringa, kad piepeši aiz muguras iedegās automašīnas lukturi. Nezinot, uz kuru pusi mesties, nācās apgriezties, jo mašīna brauca tieši virsū. Iekaucās bremzes. Taču mašīna nespēja apstāties pietiekami ātri, Bjūkenanam nācās uzlēkt uz motora pārsega un ļaut augumam slīdēt, lai trieciens būtu mazāks. Piespiests pie vējstikla, viņš ieraudzīja sarkanu matu kodaļu un Holliju un apstulba.

Hollijas seja bija sašķobījusies klusā kliedzienā. Bjūkenanam sejā trāpīja stikla tīrītājs, viņš parāva galvu uz augšu un pāri mašīnai šaurās ielas galā ieraudzīja izskrienam divus vīrus ar ieročiem. Aizelsies Bjūkenans pacēla ieroci un pāri mašīnas jumtam četras reizes izšāva netēmēdams. Pietiekami, lai vīri mestos atpakaļ šaurajā ielā.

- Brauc, Hollij! Neapstājies, brauc!

Mašīna beidza slīdēt un uzņēma ātrumu. Bjūkenans iegrūdās ar seju vējstiklā. Pametis drudžainu skatienu pāri plecam, viņš ieraudzīja, ka mašīna jau iebraukusi Divdesmitajā ielā. Tā bija vienvirziena iela, kas veda uz ziemeļiem, un Hollijai nācās nogriezties starp retajām mašīnām pa kreisi. Taču uz vēdera guļošais Bjūkenans pēc inerces tika pārsviests pāri slapjajam motora pārsegam. Ar pistoli vienā un somu otrā rokā nekur nebija iespējams pieķerties. Pat ar brīvām rokām uz slidenā motora pārsega nebūtu bijis, kur pieķerties.

Mašīna jau bija pagriezusies, bet Bjūkenans slīdēja tālāk. Viņš gaidīja, ka tūlīt atsitīsies pret asfaltu. Ieskauj sevi rokās. Ripo. Turi galvu uz augšu, viņš domās sev uzkliedza. Iedzīvoties vēl vienā galvas traumā nedrīkstēja. Viņš jau slīdēja lejā pa motora pārsega labo pusi, kad, sirdij skaļi sitot, ieraudzīja sānskata spoguli, iekrampējās tajā ar elkoni, pievilka kājas, sajuta atsitienu un palika karājamies. Sānskata spogulis no viņa svara noliecās. Bjūkenans neatlaida vaļā elkoni, bet kurpes vilkās dažas collas no zemes. Automašīna sasviedās sānis. Kurpes atdūrās pret asfaltu. Mašīna samazināja ātrumu. Sānskata spogulis nolūza, pirms mašīna paguva apstāties. Bjūkenans aiz inerces nokrita uz asfalta ar tādu spēku, ka aizsitās elpa, un ieripoja peļķē.

Viņš pieslējās kājās. Virsū spīdēja vairāku automašīnu lukturu gaisma. Kauca sirēnas. Šķita, ka atskan skrejoši soļi. Tad pavisam skaidri viņš izdzirdēja Hollijas uzsaucienu no mašīnas. Viņa nospieda durvju pogu, tās atvērdama.

Taču Bjūkenans atvēra nevis priekšējās, bet aizmugurējās durvis, iemetās iekšā un aizcirta tās. Nometies guļus, lai nebūtu redzams, viņš uzkliedza:

- Brauc, Hollij! Kusties!

13

Hollija, acis samiegusi, garām stikla tīrītājiem skatījās uz priekšu, kā arī, baidīdamās ieraudzīt policijas mašīnas, kas ar kaucošām sirēnām dzinās pakaļ, nenolaida acis no atpakaļskata spogulīša. Taču automašīnu gaismas palika uz vietas, aizmugurē uz ietves neizlēca neviens šāvējs un sirēnas kļuva arvien tālākas un mazāk biedējošas.

-    Kas notika? - Hollija nelaimīga vaicāja.

Viņa iegriezās pa labi Masačūsetsas avēnijā, izbrauca pa Djūponta loku tā ceturto daļu, pēc tam virzījās pa Konektikutas avēniju, bet Bjūkenans, nerādīdamies skatienam, ātri visu izskaidroja. Pat zinot, ar kādu mašīnu Hollija brauc, vajātāji meklēs vīrieti un sievieti, nevis sievieti vienu pašu.

Hollijai rokas uz stūres svīda.

-    Vai ievainots neesi?

-   Atgājušas vaļā dažas šuves. - Bjūkenana balss skanēja satraukta. - Ja nekā nopietnāka nav, viss kārtībā.

-    Līdz nākamajai reizei.

-    Paldies Dievam, ka tieši tajā brīdī tev gadījās braukt pa ielu.

-    Tā nebija tikai "sagadīšanās".

-    Kā tas nākas, ka tu…

-    Bēgdams no gūstītājiem pa Divdesmit pirmo ielu, tu noskrēji no ietves starp divām garāmbraucošām mašīnām.

-    Pareizi. Bet kā tu zini, ka…

-    Otrajā mašīnā, tajā, kas signalizēja, braucu es. Kad viesnīcas stāvvietas apkalpotājs ar to piebrauca, es nolēmu izmest līkumu visapkārt kvartālam un pārliecināties, vai neviens neseko.

-    Izskatās, ka tu kaut ko mācies.

-Turklāt es gribēju redzēt, vai ar tevi kaut kas nenotiek, kad atstāsi viesnīcu. Ieraudzījusi cīniņu, braucu uz tavu pusi, taču tu aizskrēji, pirms paguvu pievērst sev uzmanību. Pēc tam tu nozudi P ielā. Es jau biju pabraukuši tam krustojumam garām, tāpēc, cerēdama ieraudzīt tevi izskrienam no Hopkinas vai Divdesmitās ielas, nogriezos pa kreisi O ielā.

-    Bet ja nu es būtu skrējis tālāk pa P ielu?

-    Tu neizskaties pēc cilvēka, kas skrien taisnā līnijā.

-   Tu tiešām kļūsti gudrāka, - Bjūkenans sacīja.

-   Izvairīšanās un bēgšana. - Hollija nopūtās. - Žurnālistikas studijās es šo kursu izlaidu.

-    Nebiju domājis tevi kaut kur iejaukt, tas man nenaca ne prātā. Atvaino, Hollij!

-    Nekas vairs nav līdzams. Turklāt es pati papūlējos, lai tā notiktu. Nevajadzēja ar tevi tikties. Es būtu varējusi ieturēt distanci. Esmu liela meitene un jau sen neļauju nevienam sevi kontrolēt. Vai gribi zināt patiesību? Es biju iedomājusies, ka tu vēlies mani satikt un pastāstīt ko tādu, kas liktu atgriezties pie raksta. Bet es muļķīgi ļāvos alkatībai un nu par to maksāju.

-Tātad tu esi sapratusi, - uz aizmugurējā sēdekļa zemu iekārtojies, Bjūkenans negribīgi ierunājās. - Nu tu saproti, ka, ieraugot mūs kopā, šie iedomājušies, ka mēs abi viņus apdraudam. Agrāk tā bija tikai hipotēze, bet tagad tavai dzīvībai patiešām draud briesmas.

-    Uz tikšanos ar tevi es ierados cita iemesla dēļ. - Hollija mēģināja apvaldīt elpu. - Tas ir daudz muļķīgāks un nekādā ziņā nav saistīts ar rakstu. Kaut kur zemapziņā es jutu vēlēšanos tikties ar tevi atkal. Muļķīgi, vai ne?

Mašīnā iestājās klusums, vienīgi stikla tīrītāji ārpusē švīkstēja. Hollija gaidīja.

Beidzot viņa atkal ierunājās:

-   Vari neatbildēt. Aizmirsti, ko teicu, un ļauj man justies kā stulbenei.

-    Nē. Es…

-Ko?

-    Es jūtos glaimots.

-Tu varēji pateikt ko vairāk, citādi apstādināšu mašīnu un…

-   Es mēģinu teikt, ka šādās lietās esmu nepraša. Neesmu radis, ka par mani rūpējas, - no aizmugurējā sēdekļa tumsas svešādā balsī ierunājās Bjūkenans. - Nekad neesmu uzturējies vienā vietā tik ilgi, lai nodibinātu attiecības ar citu cilvēku.

-    Tikai reizi.

-    Jā. Ar Huanu. Vienu reizi.

-   Un šobrīd es riskēju ar dzīvību, lai palīdzētu tev sameklēt citu sievieti. Brinišķīgi. Lieliski.

-    Viss ir daudz sarežģītāk, - bilda Bjūkenans.

-    Es nesaprotu, ko…

-    Nav runa par to, ka nekad neesmu uzturējies uz vietas tik ilgi, lai izveidotu ar kādu tuvākas attiecības. Nekad es neesmu pietiekami ilgi bijis viens un tas pats cilvēks. Nejau es meklēju Huanu. To dara Pīters Langs.

-    Pīters Langs? Tas ir viens no taviem pseidonīmiem?

-    Viena no identitātēm.

-    Šķiet, es tūlīt sākšu kliegt.

-    Nevajag. Ne tagad. Vēlāk. Šobrīd jātiek ārā no pilsētas.

-    Kādā virzienā? /

-    Uz ziemeļiem. Uz Manhetenu.

-    Un kas tur?

-   Frederiks Maltins. Marijas Tomesas bijušais vīrs. Vismaz viens ir jāizdara.

-   Tev jāgriežas pie psihiatra.

-    Beidz jokot!

-    Tas nebija joks.

-    Apstājies pie telefona.

-    Jāsāk domāt, ka psihiatrs vajadzīgs man pašai.

14

Vienos naktī Hollija apstādināja savu mašīnu kravas automašīnu stāvvietā uz maģistrāles 1-95, kas savieno Vašingtonu ar Baltimoru. Bjūkenans izkāpa, lai piezvanītu.

Atbildēja vīrietis.

-    Potomakas pārtikas lieltirgotava.

-    Te Protejs. Man jārunā ar pulkvedi.

-    Viņa šobrīd te nav, bet es varu nodot ziņojumu.

-    Pasakiet, ka esmu saņēmis brīdinājumu. Pasakiet, ka nekādu sarežģījumu nebūs. Pasakiet, ka šovakar es būtu varējis arī nogalināt tos četrus vīrus. Pasakiet, lai liek mani mierā! Pasakiet, lai liek mierā Holliju Makoju! Pasakiet, ka es gribu nozust. Pasakiet, ka tikšanās ar Holliju nekādā veidā nav saistīta ar viņu. Pasakiet, ka Hollija par viņu neko nezina un viņš tai ir vienaldzīgs.

-    Katrā ziņā jums ir daudz sakāmā.

-    Parūpējieties, lai tas viss tiktu pateikts.

Zinot, ka "pārtikas tirgotavas" numura noteicējs taksofona numuru parādīs automātiski, Bjūkenans nolika klausuli.

Ja pulkvedis nepieņems mēģinājumu nodibināt pamieru, drīz te būs klāt vesela grupa viņa ļaužu.

Bjūkenans steidzīgi atgriezās mašīnā un šoreiz apsēdās priekšējā sēdeklī.

-    Es izdarīju, ko varēju. Braucam!

Pēc iekļaušanās transporta plūsmā viņš pastiepa roku pēc ceļasomas un no sāpēm saviebās.

Viņš sāka vilkt nost bikses.

-    Klau, kā tev šķiet, ko tu šobrīd dari? - Hollija pajautāja.

Bjūkenanam kājas bija kailas.

-    Pārģērbjos. Esmu viscaur slapjš. - Garāmbraucošo mašīnu lukturu gaismā viņš pameta skatienu uz biksēm. - Turklāt asiņoju. Man bijusi taisnība. Dažas šuves atgājušas vaļā. - Viņš izņēma no ceļasomas tūbiņu ar antibiotisko ziedi un apsējus un sāka pārsiet sānu. - Vai zini, pēc kā esmu noilgojies?

-    Pēc normālas dzīves?

-    Pēc kafijas un sviestmaizēm.

-    Skaidrs. Pikniks brīvā dabā.

15

Pulkvedis nolika klausuli, un viņa pierē ievilkās grumbas. Slepenajā mītnē piecu kvartālu attālumā no "Washington Post" Alans, kas bija vērojis pulkvedi runājam pie otra aparāta, arī nolika klausuli.

Tikko dzirdami ārā garām pabrauca automašīna. - Vai gribat uzklausīt padomu? - Alans jautāja.

-Nē.

No sasprindzinājuma un noguruma pulkveža šaurā seja bija kļuvusi vēl kalsnāka.

-    Es; vienalga, to došu. - Alana apaļīgos vaigus izcēla vai- gubārdas ēna. - Bjūkenans atvadās no jums. Viņš lūdz pamieru. Noslēdziet to. Jūs neko nevarat iegūt, bet zaudēt varat visu.

-    Jūs tā domājat? - pulkvedis sausi pārjautāja. - Es neesmu radis uzklausīt civilistu padomus, it īpaši to, kuri nesaprot, cik nopietns ir Bjūkenana pārkāpums. Karavīrs tāpat vien nevar pamest vienību, jo īpaši Bjūkenans. Vijtfš zina pārāk daudz. Es jau agrāk teicu, ka viņa uzvedība apdraud drošību. Tā var izraisīt haosu.

-    Un apšaudes uz ielas nav haoss? Tām nav nekā kopēja ar drošības pamatprincipiem. Ja nu vienīgi ar lepnību. Militāristu iesaistīšana izlūkošanas operācijās vienmēr radījusi man bažas. Jūs nevēlaties uzklausīt civilistu padomus? Jums vajadzētu palasīt Konstitūciju, jo padomu uzklausīšana ir jūsu tiešais pienākums. Ja nebūtu pārvaldes pārraudzības, jūs kļūtu autonomi. Jums tas patiktu, vai ne? Sava armija, kas dara, ko vēlas. Un pašiem savi kari.

-Atstājiet šīs telpas! - pulkvedis noteica. - Jūs nemitīgi kurnat, ka nekad neredzat sievu un bērnus. Ejiet mājās!

-Atstāt kontroli jums? Nekādā ziņā. Es palieku pie jums, iekams jautājums nav nokārtots.

-    Tādā gadījumā gaida garš un smags darbs.

-Tā nedrīkstētu būt. Laidiet Bjūkenanam iet, un cauri.

-   To nevar darīt! Vismaz tik ilgi ne, kamēr viņš ir kopā ar reportieri.

-    Bjūkenans apgalvo, ka attiecības ar reportieri nekādā veidā neskar jūs.

-     Un jūs tam ticat?

-    Viņš nav muļķis. Es jau teicu par ieguvumiem un zaudējumiem. Uzstājoties pret jums, viņš neko nevar iegūt, bet zaudēt var visu. Taču, turpinot viņa vajāšanu, jūs varat panākt, ka viņš vēršas pret jums vienkārši aiz spītības. Un, atklāti runājot, pulkvedi, tādu cilvēku es vismazāk gribētu par ienaidnieku.

vienpadsmitā daļa

1

Bjūkenanu pamodināja galvassāpes, kuras vēl stiprākas darīja metālisks troksnis un motora rūkoņa. Paslējies uz augšu, viņš cauri vējstiklam ieraudzīja atkritumu mašīnu, strādnieki tajā iztukšoja tvertnes un meta maisus. Viņš ieskatījās pulkstenī. Astoņi no rīta. Hollija pa Medisona avēniju brauca iekšā Ņujorkā.

-    Vajadzēja mani pamodināt. - Bjūkenans aizklāja ar roku dūmakā tīto sauli.

-    Lai tu varētu īsināt man laiku? Nē. Tev noteikti vajadzēja atpūsties. Turklāt es neiebilstu pret klusumu, jo radās iespēja padomāt.

-    Par ko?

-    Es secināju, ka nedrīkstu atgriezties. Vismaz tik ilgi ne, līdz radīsies iespēja pārliecināt viņus, ka mūsu darbība nekādā veidā viņus neskar. Jādodas tikai uz priekšu.

-    Tu vari doties uz priekšu vienīgi tik ilgi, līdz kritīsi. Neesmu vienīgais, kam jāatpūšas.

-    Es ņēmu vērā tavu padomu, - Hollija sacīja.

-    Neatceros, ka būtu tādu devis…

-    Vakar es jautāju, kā tu ievainots un tik noguris aizbrauci no Ņūorleānas līdz Sanantonio. Tū teici, ka esi snaudis atpūtas vietās pie ceļa. Kad vien man vajadzēja apstāties, lai iegrieztos labierīcībās, es aizslēdzu mašīnas durvis un aizvēru acis. Tev taisnība. Aizverot mašīnas durvis, cilvēki tās aizcērt ar tādu troksni, ka nogulēt ilgāk par dažām minūtēm nav iespējams.

-    Katrā ziņā pēc izskata nevar pateikt, ka nakts lielāko daļu tu būtu pavadījusi nomodā.

-Tie ir kosmētikas brīnumi. Par to jāpateicas spoguļiem ar izlietni atpūtas vietās. Ja pa ceļam kaut kur nogriezīsimies, tev jānodzen bārda. /

Bjūkenans saberzēja zodu, pastiepa roku pēc ceļasomas, izvilka skuvekli un sāka skrāpēt bārdas rugājiem apaugušos vaigus.

-Ai! - iesaucās Hollija. - Vai tad nesāp?

-    Pieradums. Reizēm uzdevuma izpildes laikā citādi ievērot tīrību nav iespējams.

Bjūkenans apklusa, cerēdams, ka Hollija neizmantos izdevību un nesāks iztaujāt par šiem uzdevumiem.

Viņa izturēja pārbaudījumu un visu uzmanību veltīja ceļam.

-    Vai kafijas vairs nav? - Bjūkenans pajautāja.

-    Visa izdzerta. Bet, tā kā tu par to ieminējies…

Viņa piebrauca ietves malā, atstāja motoru darbojamies, ieskrēja kafijas tirgotavā un jau pēc brīža atgriezās ar divām kafijas tasītēm un četrām dāņu smalkmaizītēm.

-    Tu esi laba sagādniece.

-   Un tu savukārt varētu būt tikpat labs skolotājs arī turpmāk, - Hollija piebilda. - Kvartāla attālumā atrodas viesnīca "Sherry-Net- herland". Tā pieminēta vakardienas "Washington Post" numurā. Ko tu saki par to?

-    Vispirms jāatrod vieta, kur atstāt mašīnu.

-    Vieglāk pateikt, nekā izdarīt.

-    Pēc tam pārbaudīsim, vai kāds nenovēro Frederika Mal- tina mītni.

-    Kāpēc kādam būtu jānovēro?

-    Lai nepieļautu, ka palikušas neizstrādātas vietas. Droši vien nav bijis ieplānots, ka viņš meklēs reportierus un pievērsīs uzmanību Marijas Tomesas nozušanai, tā radot vērā ņemamus sarežģījumus. Lai arī kas ar to nodarbojas, viņš par to padomās.

2

"Sherry-Netherland" atradās pretī pa diagonāli viesnīcai "Plaza" uz Piektās avēnijas. Turpat bija ari "Grand Army Plaza" un ieeja Centrālajā parkā. Kaut arī rajons bija elitārs, tajā nāca un gāja, un pastaigājās tik daudz cilvēku, ka Bjūkenanam ar Holliju, kad viņi pēc stundas tur piebrauca, nebija grūti pārliecinoši notēlot divus tūristus. Bija vēsa un patīkama novembra sākuma diena. Apbrīnodami ēkas, viņi kā pastaigā apgāja apkārt kvartālam, pārbaudīja parka ieeju un kārtīgi izlūkoja rajonu.

-    Kādam noteikti jānovēro no blakusēkām, - bilda Bjūkenans, ar Hollijas aparātu fotografēdams debesskrāpi. - Neizskatās, ka to darītu kāds no pūļa.

Abi apsēdās uz sola netālu no zeltītās Viljama Tēkumzes Šērmena statujas.

-    Ko nu?

-   Pienācis laiks savu lomu nospēlēt tev. Tikai baidos, ka uzdevums nebūs viegls.

-Jā?

-    Tev vajadzēs tēlot reportieri.

Hollija iebakstīja Bjūkenanam sānos elkoni.

-    Vai, ko tu dari! - Bjūkenans iesaucās. - Tu gandrīz trāpīji dūruma vietā.

-    Es pati tevi saduršu, ja turpināsi tādā garā tālāk.

Bjūkenans iesmējās.

-    Ceru, ka vismaz reportieres apliecība tev ir līdzi.

-    Tā man vienmēr ir fotosomā.

-   Bet es gluži vienkārši kļūšu tavs palīgs. Sauc mani par… Kā sauca to zelli, kas bija tev pielipis Ņūorleānā?

-    Teds.

-   Labi. Sauc mani par Tedu. Mēs tūlīt ieradīsimies pie mistera Maltina darba vizītē. Tu varētu uzticēt fotosomas nešanu palīgam.

-    Vai zini, pārāk bieži to tu nedari.

-    Vai nenesu tavu somu?

-    Nē. Nupat tu pasmaidīji.

Viņi pagaidīja, kamēr luksoforā iedegsies zaļā gaisma, pārgāja pāri Piecdesmit devītajai ielai un pa cilvēku pārpilno Piekto avēniju devās uz viesnīcas "Sherry-Netherland" ieeju. Pamājis ar galvu livrejā tērptajam šveicaram, kas sēdināja taksometrā pavecu, labi ģērbušos kundzi, Bjūkenans pagrūda virpuļdurvis un pirms Hollijas iegāja pārbaudīt vestibilu.

Apgaismojums iekrāsoja vestibilu maigi zeltainā tonī. Uz malā nolikta galda stāvēja vāze ar krāsainām puķēm. īss gaitenis priekšā pa labi veda uz liftu. Gaiteņa otrā pusē pa kreisi notika viesu reģistrācija. Vestibilā stāvēja darbinieks formastērpā, otrs tāds pats aiz letes. Žurnālu kioskā blakus kases aparātam briļļaina sieviete vidējos gados kārtoja preci.

Ne mazākās draudu pazīmes, secināja Bjūkenans, gaidīdams, kad pa virpuļdurvīm ienāks Hollija.

-   Klausos, ser! - Pie Bjūkenana pienāca darbinieks, kas stāvēja vestibilā.

Tas bija tipiski, ka darbinieks vērsās pie vīrieša. Tā kā Bjūkenanam vajadzēja tēlot palīgu, viņš sakārtoja uz pleca fotosomas siksnu un, savilcis uzacis, paskatījās uz Holliju.

Hollija tūlīt iejutās lomā.

-    Es esmu reportiere. - Viņa uzrādīja žurnālistes apliecību.

Darbinieks pavirši tajā ieskatījās. Bjūkenans cerēja, ka viņš

nav pievērsis uzmanību nekam vairāk kā avīzes nosaukumam. Hollija savu vārdu nebija minējusi, un, ja paveiksies, jācer, ka apkalpotājs nebūs to apliecībā ievērojis.

-   Esmu ieradusies pie mistera Maltina. - Hollija noslēpa apliecību.

-    Vai jums ir norunāta tikšanās?

-    Nē. Bet, ja viņš ir brīvs, es būtu pateicīga, ja viņš veltītu man desmit minūtes.

-    Vienu mirkli. - Darbinieks piegāja pie letes, pacēla klausuli un sastādīja numuru. - Mister Maltin, pie jums ieradusies "Washington Post" reportiere. Dāma un vēl fotogrāfs… Jā, ser. Es pateikšu.

Kalpotājs nolika klausuli.

-    Misters Maltins nevēlas, ka viņu traucē.

-    Vēl vakar viņam reportieru bija par maz.

-    Zinu tikai tq, ka viņš nevēlas, lai viņu traucētu.

-    Lūdzu, piezvaniet vēlreiz!

-    Es baidos, ka…

-Tas patiešām ir svarīgi. Man ir informācija par viņa pazudušo sievu.

Kalpotājs vilcinājās.

-    Uzzinājis, ka neesat to pateicis, viņš būs ļoti neapmierināts.

Kalpotājs drūmi paskatījās.

-     Vienu mirkli. - Viņš atgriezās pie galda, pacēla klausuli, sastādīja numuru un runājot pavērsa muguru, lai šoreiz Hollija un Bjūkenans sarunu nedzird. Pagriezies atpakaļ un nolicis klausuli, kalpotājs aizkaitināts noteica:

-    Misters Maltins jūs pieņems. Nāciet līdzi!

Kopā ar kalpotāju viņi devās pie liftiem, un pēc iekāpšanas tajā kalpotājs nospieda trīspadsmitā stāva pogu. Tas deva garantiju, ka viņi ieradīsies tieši tur, kur pienākas.

Trīspadsmitajā stāvā kalpotājs nogaidīja, kamēr Hollija piezvana pie Frederika Maltina apartamentu durvīm. Tikai tad, kad Maltins atvēra durvis, veltījis Hollijai un Bjūkenanam niknu skatienu un ar īgnu žestu aicinājis ienākt, kalpotājs atgriezās liftā.

Bjūkenans ar Holliju pagāja garām Maltinam, kas, aizslēdzis durvis, nepacietīgi devās uz plašās telpas vidu.

Ja teiktu, ka telpa bija plaša, tas nozīmētu nepateikt neko. Taisnstūrainā telpa ar augstajiem griestiem bija vismaz četru stan- dartistabu lielumā. Sienu pa kreisi un tieši pretī veidoja vieni vienīgi logi. To apakšmala atradās gurnu augstumā, bet augša pie pašiem griestiem. Uz dienvidu pusi pavērās Piektā avēnija visā krāšņumā un Centrālais parks tieši pretī. Antīkās mēbeles bija gaumīgi izkārtotas. Visur bija redzams lakots koks un kristāls, dārgs audums, austrumnieciski paklāji un autentiskas kubistu gleznas. Stūri stāvēja mirdzošs flīģelis, bet blakus novietotie keramikas izstrādājumi varēja būt ar muzejisku vērtību. Nekāds brīnums, ka Frede- riks Maltins nejutās apmierināts ar šķiršanās finansiālajiem noteikumiem. Viņš nepārprotami bija pieradis pie greznības.

-    Es nezinu, kāda jums varētu būt informācija par manu bijušo sievu, bet tai vairs nav īpašas nozīmes, jo nupat saņēmu no viņas ziņu.

Bjūkenans turējās visiem spēkiem, lai nesāktu uzdot jautājumus. Pēc scenārija šī loma piederēja Hollijai. Ar to vajadzēja nodarboties viņai. Un viņa to darīja.

-    Jums noteikti kļuva vieglāk ap sirdi.

-    Protams. Daudz vieglāk.

Frederiks Maltins bija apmēram četrdesmit piecus gadus vecs vidēja svara un vidēja vecuma vīrietis ar mēreni sirmu matu cekulu uz galvas. Bet visā pārējā nekā mērena nebija. Izsmalcinātās kurpes ar plāno zoli laistījās, rūpīgi izgludinātais smalk- vilnas divrindu uzvalks bija modelētāja darināts un šūts pie drēbnieka pēc pasūtījuma. Mirdzoši baltais krekls un viegli svītrotā kaklasaite bija no visaugstākās kvalitātes kontrastējoša zīda auduma. Viņam nepacietīgi ieskatoties ar briljantiem rotātajā Kartjē pulkstenī, nebija iespējams nepamanīt briljanta aproču pogas. Kreisās rokas mazo pirkstiņu rotāja safīra gredzens. Šī vīra rīta tualete izmaksāja vismaz divdesmit tūkstošus dolāru.

-    Viesnīcas kalpotājs brīdināja, ka jūs vēloties man atņemt desmit minūtes laika, taču es nevaru atļauties ne tik, - Maltins turpināja. Viņa balss skanēja spalgi un pavēlnieciski.

-    Es tomēr ceru, ka jūs vēlēsieties pavēstīt presei patīkamos jaunumus, - Hollija sacīja. - Jūsu vakardienas paziņojums, ka ar bijušo sievu kaut kas noticis, izraisījis lielu interesi. Jūs noteikti gribēsiet darīt zināmu, ka trauksme sacelta veltīgi.

-    Jā, protams, - Maltins atteica, - par to nav jāšaubās. Es neesmu… Jums taisnība. Patiešām vajadzīgs, lai jūs un citi reportieri darītu zināmu viņas cienītājiem, ka nekas ļauns nav noticis.

-    Jūsu vārdi liek domāt, ka jūs neesat nevienu masu informācijas līdzekli par to vēl informējis.

-    Es… Tas notika tikai nupat, un es vēl neesmu attapies. Jūs taču redzat, kāds atvieglojums mani pārņēmis. - Maltins izvilka no uzvalka krūšu kabatas zīda nēzdogu un noslaucīja pieri.

Jā, atvieglots tu esi pēc velna, Bjūkenans nodomāja.

-    Man vēl nav bijis laika atjēgties un izdomāt, kā rīkoties.

-    Ko jūsu bijusī sieva teica? Kur viņa bijusi šīs divas nedēļas? - Hollija pavaicāja.

Šķita, ka Maltins neko nezina.

-     Projām. Viņa teica, kur bijusi, bet nevēlējās, ka es atklāju precīzu atrašanās vietu. Viņa vēl kādu laiku grib atpūsties. Pēc notikušā pārpratuma reportieri viņai neliks mieru, ja vien radīsies izdevība tikt klāt.

-    Vai jūs vispārējos vilcienos nepateiktu, kur viņa ir?

-    Francijā. Bet neko vairāk neesmu ar mieru atklāt.

-    Vai viņa nepaskaidroja, kāpēc nozudusi no redzesloka?

-    Viņa vēlējusies paceļot. Šo nelaimīgo juridisko formalitāšu dēļ savā nepacietībā es biju iedomājies, ka ar viņu atgadījies kaut kas briesmīgs, jo nekādi nevarēju ar viņu sazināties.

Bjūkenans pārlaida skatienu istabai vēlreiz, saoda vāju tabakas dūmu smaku, taču šajā izsmalcinātajā telpā neieraudzīja nevienu pelnutrauku. Arī no Maltina apģērba nenāca cigarešu smaka. Bjūkenans vienmēr brīnījās par smēķētāju nejutību pret sava ieraduma uzmācīgo smaku. Šoreiz cigarešu dūmi nāca no kāda tālāka plašo apartamentu nostūra, un Bjūkenans bija drošs, ka Fre- deriks Maltins nesmēķēja un pat necieta smēķēšanu savā klātbūtnē, kur nu vēl viņa apartamentos.

-    Jāatzīstas, - Maltins paskaidroja, - es rīkojos tik neapdomīgi tāpēc, ka Marija neatbildēja uz telefona zvaniem. Kad pirms pāris nedēļām viņa pārdeva dzīvokli un nozuda, biju pārskaities, ka viņa ignorējusi mani. Parasti viņa konsultējās gandrīz visos jautājumos. Kaut arī esam šķīrušies, man grūti iedomāties tādu neatkarību. Aizskartais lepnums lika nodomāt, ka viņa kļuvusi par negodīgas rīcības upuri. Smieklīgi no manas puses.

-    Jā, - Bjūkenans pirmo reizi pavēra muti. - Vai neiebildī- siet, ja izmantošu jūsu vannasistabu?

-    Iebildīšu viskategoriskākajā veidā.

-    Situācija ir kritiska. Man tur jātiek.

Bjūkenans devās pāri telpai uz durvīm tālākajā galā.

-Pagaidiet! Kā jūs uzdrošināties! - Maltins saniknots iebrēcās. - Jūs nedrīkstat… Tūlīt apstājieties! Palieciet uz vietas!

-   Es taču teicu, ka man jātiek vannasistabā. - Bjūkenans atvēra durvis un iegāja ar gaumi noformētā gaitenī.

Maltins metās viņam pakaļ.

-    Ja neapstāsieties, es tQlīt izsaukšu policiju!

Bjūkenans gāja tālāk. Cigarešu dūmu smaka kļuva stiprāka.

Šķiet, tā nāca no… /

Viņš atvēra durvis pa kreisi un ieraudzīja piepīpētu, ar ozolkoku apdarinātu kabinetu. Vīrs, kas stāvēja, atspiedies pret lakoto rakstāmgaldu, izbrīnījies iztaisnojās. Viņš bija apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs, ģērbies parastā uzvalkā, mati varbūt prasījās pēc friziera, kurpes varēja būt spodrākas, viņš turēja rokās cigareti un vispār izskatījās pēc cilvēka, no kāda Frederiks Maltins labprāt izvairītos.

-   Atvainojiet, - Bjūkenans sacīja. - Es domāju, ka te ir vannasistaba.

-    Nekas, nekas, - vīrietis atbildēja.

Vīrietim pie sāna zem žaketes ar spalu uz priekšu izspiedās revolveris. To varēja izvilkt ar labo roku, bet tajā atradās cigarete. Viņš paliecās uz priekšu, it kā grasītos nopurināt pelnus atkritumu grozā. Īstenībā viņš iemeta tur cigareti un tvēra ieroci.

Bet pārāk lēni. Bjūkenans nevēlējās, lai šāvieni saceltu šajā namā trauksmi. Saķēris fotosomas siksnu, viņš pagriezās tā kā uz iešanu, taču nebeidza griezties, ieguva paātrinājumu un ātri un spēcīgi meta ar somu. Soma trāpīja vīram pa žokli no kreisās puses. Atskanēja skaļš un ass sitiena troksnis. Vīrs sazvēlās sāniski. Acis aizgriezās. No mutes izšļācās asinis. Ievaidējies viņš nokrita uz austrumnieciskā paklāja, slīdēja un ar galvu atsitās pret plauktu ar ādā iesietām grāmatām. Viņš elpoja, taču nekādas citādas dzīvības pazīmes neizrādīja.

-    Kungs Dievs! - Frederiks Maltins šokēts blenza uz vīru, kas gulēja uz grīdas. - Ak Dievs, ko jūs izdarījāt!

-    Liekas, viņš negribēja ļaut izmantot vannasistabu.

-Ak Dievs!

-    Man šķiet, ka Dievs nevar jums palīdzēt.

Bjūkenans izvilka savu ieroci, liekot Maltinam noelsties un Hollijai viņam aiz muguras sarauties. Notēmējis to pret vīra galvu, Bjūkenans piegāja pie viņa un paņēma revolveri. Pēc tam pārbaudīja pulsu, pagrieza vīra galvu tā, lai viņš nenosmaktu savās asinīs, iztaisnojās un papurināja galvu.

-Atvaino, ka notraipīju paklāju ar asinīm, Fred. Vajag rūpīgāk izvēlēties cilvēkus, ar kuriem draudzēties. Vai arī… - Bjūkenans pamanīja uz galda somu un to atvēra. - Vai arī cilvēkus, ar kuriem kārtot darījumus. Cik naudas ir tajā somā? Tas žūksnis ar simtsdolāru banknotēm ir pamatīgs. Paciņās pa pieciem tūkstošiem dolāru. - Bjūkenans ņēma paciņas ārā no somas un lika kaudzītēs. - Pēc tava aprēķina, cik te ir? Tūlīt paskatīsimies. Simts tūkstoši dolāru. Divi simti. Iespiest šajā somā tik daudz un vēl staigāt apkārt nav viegli, bet kopumā te varētu būt miljons.

Maltinam mute palika vaļā. Seja nobāla.

Ne tikai naudas, bet arī notikušā apstulbināta, gaitenī stāvēja Hollija.

-    Fred, meties ceļos!

Maltins sāka trīcēt.

-    Kāpēc?

-    Dari, ko liek! Tepat. - Bjūkenans garām Maltinam piegāja pie Hollijas un iedeva viņai revolveri. - Ja Freds ceļas kājās, šauj nost.

Apveltījis Maltinu ar drūmu skatienu, Bjūkenans izgāja gaitenī.

-    Kur tu ej? - Hollija noprasīja.

-    Gribu pārliecināties, vai viņš te ir vienīgais.

3

Ar pistoli gatavībā Bjūkenans piesardzīgi pārbaudīja visas istabas pēc kārtas. Fakts, ka bija atrasts viens vīrs, nenozīmēja, ka citur apartamentos neslēpjas vēl kāds.

Tomēr neviena nebija. Ar atvieglojuma sajūtu Bjūkenans atgriezās kabinetā, vēlreiz pārbaudīja uz grīdas guļošo vīru un, apmierināts, ka viņa dzīvībai briesmas nedraud, sasēja viņa rokas ar siksnu. Pēc tam Bjūkenans pievērsās Maltinam, kurš nespēja vien slaucīt no pieres sviedru lāses. Zīda nēzdogs bija pavisam slapjš.

-Apsēdies, Fred! Tu izskaties tā, it kā tūlīt zaudēsi samaņu. Vai varam kaut kā tev palīdzēt? Iedot glāzi ūdens? Varbūt brendiju? Jūties kā mājās.

Maltina seja bija pelnu pelēka. Viscaur nosvīdis, viņš izmisīgi pamāja ar galvu.

-    Tur, galda augšējā atvilktnē.

Bjūkenans atvilka atvilktni un pārmetoši nošūpoja galvu.

-   Fred, tu man sagādā vilšanos. Vai gribi teikt, ka esi kokaīna ostītājs? Nu, nu, Fred. Vai nekad neesi dzirdējis, ka to darīt nav veselīgi?

Bjūkenans izņēma no atvilktnes pudelīti ar baltu pulveri un nolika uz galda.

-    Bet tu esi pieaudzis un informēts un savas mājas noslēgtībā… Parūpējies pats par sevi.

Maltins paskatījās uz Bjūkenanu zvērojošām acīm, attaisīja pudelīti un ierāva kokaīnu vienā un otrā nāsī.

-    Tev mazliet uzkrita uz lūpas, Fred.

Maltins noslaucīja lūpu ar pirkstu un nolaizīja.

-Tad tādas tās lietas. Nekļūsti izšķērdīgs. Vai nu esi atlabis, Fred? Vai nu varam parunāt?

-    Gnīda!

Bjūkenans iecirta Maltinam tik spēcīgu pliķi, ka viņš nepaguva ne pamirkšķināt acis, kad galva pasitās sāniski un no deguna izlidoja balta pulvera pārslas. Pļauka noskanēja kā pātagas cir- ticns. Uz Maltina vaiga palika uztūcis, sarkans rokas nospiedums.

Hollija satraukumā piešāva sev pie mutes roku.

Bjūkenans ar vēl lielāku spēku cirta Maltinam pa otru vaigu, atsviezdams galvu pretējā virzienā.

Maltins sāka nevaldāmi raudāt.

-    Lūdzu, nenogalini, - nožēlojami aizgriezis asaru pilnās acis, viņš kauca. - Lūdzu!

-Tu neklausies, ko tev saka, - atteica Bjūkenans. - Man vajag ar tevi aprunāties. ŠT soma. ŠI nauda, Fred. Neviens nenēsā līdzi tādu lērumu naudas likumīgām vajadzībām. Ko tā nozīmē? Vai tā ir kukulis? Varbūt tu jau prāto, kā nogādāt naudu uz ārzonas banku, lai izbēgtu no nodokļiem? Par ko tev maksā, Fred? Tam noteikti jābūt saistītam ar bijušo sievu, vai ne? Tu pievērsi viņai uzmanību, un kādam tas nepatīk. Tāpēc tev lika aizvērties, un kā stimuls noderēja… Nu, tu varēji izvēlēties. Vai nu lodi galvā, vai miljonu bankā. Stulbs tu neesi. Par miljonu zaļo tu pārdotu tēvu un māti. Kāda tam nozīme, ka Marijai Tomesai draud briesmas. Tā kuce no tevis šķīrusies, tāpēc lai gādā pati par sevi. Pareizi, Fred? Klausies uzmanīgi, Fred! Un saki, vai man ir taisnība, jo citādi pļaukāšu tik ilgi, līdz galva apgriezīsies otrādi.

Bjūkenans atvēzēja roku. Maltins sarāvās.

-    Lūdzu, nevajag! Lūdzu!

-    Nemurkšķi, Fred! Šī nauda ir kukulis, un mēs ieradāmies brīdī, kad tu to saņēmi. Tev vajadzēja aicināt žurnālistus, un, tā kā mēs nerimāmies, tu nolēmi pārtraukt darījuma kārtošanu un apstrādāt mūs. Tikai tu vēl īsti labi nebiji izdomājis, kā visu pasniegt. Taču pusdienlaikā, zvanot vakarējiem reportieriem, tava uzstāšanās būtu nevainojama. Pareizi, Fred? Vai pareizi? - Bjūkenans izdarīja ar roku māņu kustību.

Maltins norija asaras, norīstījās un pamāja ar galvu.

-   Iegaumē, ka es visu laiku negribu runāt viens. Tūlīt uzdošu dažus jautājumus. Esi gatavs?

Maltins mēģināja ievilkt elpu.

-    No kā ir kukulis?

Maltins klusēja.

-    Fred, es ar tevi runāju.

Maltins kodīja lūpas un klusēja.

Bjūkenans nopūtās un pievērsās Hollijai.

fr Būs labāk, ja atstāsi mūs divatā, jo tev nav jāredz, kas notiks.

-    No Dramonda, - nosmilkstēja Maltins.

-    No kā, Fred? Tu atkal murkšķi. Runā skaidri.

-    No Elistera Dramonda.

-    Ai, ai, - ievaimanājās Bjūkenans, - Tavas bijušās sievas jaunā kompanjona. Un Elis.tfers Dramonds maksā miljonu tikai tādēļ, lai tu nestāstītu žurnālistiem, ka nevari atrast bijušo sievu?

-Es…

-    Saki droši, Fred.

-    Es nezinu.

-    Nu tu atkal sagādā man vilšanos, Fred. Mēs tik labi sapratāmies. Kāpēc Dramondam vajadzētu tevi uzpirkt? Padomā labi un šauj ārā uz labu laimi.

-    Es jau teicu, ka nezinu!

-    Vai tev neviens kauls nekad nav salauzts, Fred? - Bjūkenans saņēma Maltina labās rokas mazo pirkstiņu.

-    Nē! Es saku patiesību! - Maltins izrāva roku. - Neskaries man klāt, izdzimumi Liec mani mierā! Es saku patiesību! Es neko nezinu!

-    Es saku pēdējo reizi, Fred, - teic, kas ienāk prātā.

-    Kopš Marija pirms deviņiem mēnešiem kopā ar Dramondu devās jūras braucienā, viss, kam kāds sakars ar viņu, kļuvis bezjēdzīgs.

-    Jūras brauciens, Fred? Par kādu braucienu konkrēti tu runā?

-    No Akapulko. Dramondam pieder divsimt pēdas gara jahta. Viņš piedāvāja Marijai atpūsties uz tās, kamēr tiks nokārtota šķiršanās. Viņa varēja ienīst mani kā viru, taču viņa paļāvās uz mani kā impresāriju. Pēc ceļojuma viņa nav konsultējusies ar mani nevienā jautājumā. Viņa atteicās no lietišķas tikšanās ar mani. Viņa neatbildēja uz telefona zvaniem. Dažas reizes, kad redzēju viņu sabiedrībā Metropolitēna operā vai labdarības pasākumos, Dramonda miesassargi nelaida mani viņai ne tuvumā. Sasodīts, ja viņa nekārto darījumus ar manu palīdzību, tas sit man pa kabatu! Es zaudēju milzu summas!

-    Nomierinies, Fred. Miljons dolāru, kurus dabūji, lai neraizētos par bijušo sievu, kādu laiku nodrošinās tevi ar kokaīnu. Tomēr es došu tev kādu padomu. Tavā vietā es ar šo naudu brauktu ceļojumā. Nekavējoties, bez liekām mantām un labi tālu. Man ir stipra nojauta, ka, jezgai beidzoties, lai arī kādu iemeslu dēļ tā izcēlusies, Elisters Dramonds gādās, lai tu turi muti un vēlreiz neierodies pēc naudas, un tāpēc parūpēsies, lai tu saņem tādu kokaīna devu, kas uzreiz noved debesīs. Ceru, tu saproti, ko ar to es domāju. Patiesībā jābrīnās, ka tas vēl nav noticis. Šķiet, viņš nevēlas to darīt, iekams neesi stājies žurnālistu priekšā. Būtu pārāk uzkrītoša sagadīšanās. Un pārāk aizdomīga. Tā būs, Fred. Tāpēc ieteicu glābt savu pakaļu, visu pārdot, nomainīt vārdu un nolīst visdziļākajā alā. Jo noteikti pie tevis ieradīsies.

Maltina sejā parādījās šausmu grimase.

-    Visu gaišu, Fred!

-    Bet… - Maltins norādīja ar roku uz vīru, kas bezsamaņā gulēja uz grīdas. - Kā ar…

-   Tev ir divas iespējas. Izdomā labu pasaciņu vai pazūdi, kamēr viņš nav pamodies. Un pasteidzies!

4

- Kungs Dievs, neko tādu man nebija nācies pieredzēt, - Hollija sacīja.

Pēc iziešanas no "Sherry-Netherland" viņi bija nogriezušies Piektajā avēnijā pa labi un tagad gāja pa Centrālā parka dienvidu daļu. Tūristi kāpa zirgu vilktajās karietēs, bet mašīnas taisīja milzu troksni.

-     Ej lēnāk, - sacīja Bjūkenans. Spožajā saulē galva iesāpējās stiprāk. - Nevajag radīt iespaidu, ka mēs no kaut kā bēgam.

-    Vai tad mēs to nedarām? - Hollija nervozi atčukstēja. - Tu salauzi tam vīram žokli. Tu uzbruki Maltinam. Pēc mūsu aiziešanas viņš momentā būs izsaucis policiju.

-    Nē, - Bjūkenans atteica. - Viņš sācis kravāt mantas.

-    Kā tu vari zināt? Ik reizi, kad atskan policijas sirēna…

-    Ja jau tu neko tādu nebiji redzējusi, arī Maltins nav redzējis. Ja viņš būtu izsaucis policiju, būtu izsaukts arī viesnīcas drošības dienests. Kad gājām prom, neviens mūs neaizturēja. - Bjūkenans ar Holliju tuvojās Septītās avēnijas ieejai Centrālajā parkā. Vēss novembra vējš purināja matus.

-    Ko mēs darīsim tajā…

-    Patlaban mēs atkāpjamies. Tur priekšā nogriezīsimies pa labi un dosimies pa to pašu ceļu, pa kuru nācām. Jānoskaidro, vai neseko kāds zellis, kas ir uz vienu roku ar Maltina apartamentos redzēto. Parkā cilvēku nav daudz, tāpēc varam droši runāt un nebaidīties no noklausīšanās. Maltins bija pārbijies.

-    Bez jokiem, es pati biju pārbijusies. Man šķita, ka tu vairs nevaldi pār sevi. Kungs Dievs, tu būtu salauzis viņam pirkstus!

-    Nē. Es zināju, ka tiktāl nenonāks. Bet tu un Maltins noticējāt, ka es to izdarīšu. Mans priekšnesums izdevās.

-    Vai tu kaut ko dari arī bez aprēķina?

-    Vai tev patiktu, ka es patiešām būtu salauzis viņam pirkstus? Apdomā, Hollij! Manu rīcību var pielīdzināt intervijai.

-    Man tādu interviju nekad nav nācies ņemt.

Atskatījies Bjūkenans rūpīgi nopētīja kokus un krūmus abās

celiņa malās.

-    Nav runa tikai par draudiem, - sacīja Hollija. - Kāpēc tu neturpināji viņu iztaujāt? Kā tu zini, ka viņš teica patiesību?

-    Pēc acīm, - paskaidroja Bjūkenans.

-    Pēc tavām acīm varēja nodomāt, ka viņam darīšana ar maniaku.

-    Es protu tās izmantot un daudz vingrinos. Aģenta darbā acis ir galvenais. Ja cilvēks tām notic, viņš notic arī visam citam.

-    Bet kapec tu esi tik drošs par Maltina acīm? Varbūt viņš tēloja?

-    Nē. Tāds tādu pazīst. Maltinam ir pazīstama tikai viena loma. Smerdelis, kas sabrūk, līdzko atņemta vara. Nav brīnums, ka Marija Tomesa viņu atstājusi. Viņš pateica visu, ko es gribēju zināt. Es būtu varējis turpināt izjautāt krustām šķērsām, bet tā būtu tukša laika nosišana. Es jau zinu mūsu nākamo soli.

Viņi pa Amerikas avēnijas izeju atstāja parku un nokļuva transporta trokšņu ielenkumā.

-    Jābūt praktiskiem un jāapmetas viesnīcā, - Bjūkenans paskaidroja. - Jāpaēd un jāatpūšas. Mazliet jānodarbojas ar pētniecību.

-    Un pēc tam?

-    Jāsameklē Elistera Dramonda jahta.

5

Lai būtu drošība, ka neviens neseko, viņi brauca ar trim taksometriem un metro, līdz nokļuva rajonā, kuru bija atstājuši. Te izdevās dabūt numuru ar mīkstiem paklājiem izklātajā un tumšiem paneļiem apdarinātajā viesnīcā "Dorset" Piecdesmit ceturtajā ielā starp Amerikas un Piekto avēniju. Izņēmuši Hollijas automašīnu no tehniskās apkopes stacijas stāvvietas, viņi to nodeva viesnīcas kalpotāja pārziņā, pierakstījās kā misters Čārlzs Dafijs ar kundzi un uzbrauca divdesmit pirmajā stāvā uz savu numuru. Redzot, ka tas ir blakus liftiem un kāpnēm, Bjūkenans izjuta atvieglojumu. Vieta bija tik atklāta, ka nez vai te varēja kļūt bīstami. Turklāt numura novietojums ļāva Bjūkenanam ar Holliju izmantot vairākus atkāpšanās ceļus.

Viņi pasūtīja apkalpes dienestam kafiju, tēju, salātus, bifštekus, ceptus kartupeļus, franču maizi, krietni daudz dārzeņu un saldējumu. Gaidot ēdienu, Hollija nomazgājās dušā. Pēc tam Bjūke- nans. Baltajos viesnīcas rītasvārkos iznākot no vannasistabas, viņš ieraudzīja, ka Hollija ar tādiem pašierti rītasvārkiem mugurā žāvē matus.

Hollija izslēdza fēnu.

-Apsēdies! Nolaid rītasvārkus līdz pusei.

-Ko?

-    Jāpārbauda tavas šuves.

Hollijas pirkstiem skarot ādu, Bjūkenanam pār muguru pārskrēja tirpas.

Viņa aptaustīja gandrīz sadzijušo ievainojumu uz labā pleca, bet tad nolaida roku uz leju un pārbaudīja ievainojumu, kas bija izdarīts ar nazi.

-   Dažas šuves atgājušas vajā. Te. - Viņa no Bjūkenana ce- jasomas izņēma antibiotisko ziedi un apsējus. - Izskatās, ka infekcijas nav. Sēdi mierīgi, kamēr es…

-Vai!

-    Esi gan tu dūšīgs! - Hollija iesmējās.

-    Varbūt es tēloju, lai izpelnītos līdzjūtību.

-    Tu pārbaudi cilvēkus pēc acīm. Man ir citi līdzekļi.

-    Tiešām?

Hollija saņēma Bjūkenanu aiz pleciem, pagrieza viņu un noskūpstīja.

Skūpsts bija ilgs. Maigs. Ar drusku pavērtām lūpām. Ar tikko jūtamu mēles pieskārienu. Viegls. Juteklisks.

Bjūkenans vilcinājās.

Ignorējot sargājošos instinktus, viņš aplika Hollijai apkārt

rokas.

Viņa tīksmi nopūtās un lēnām atvirzījās.

-    Jā, tu noteikti esi pelnījis līdzjūtību.

Nu bija Bjūkenana kārta smieties.

Viņš pasniedzās, lai noskūpstītu Holliju vēlreiz.

Viņus iztraucēja klauvējiens pie durvīm.

-    Apkalpes dienests, - aiz durvīm ierunājās vīrietis.

-    Tu demoralizē mani, - noteica Hollija.

-    Kā to saprast?

- Rodas iespaids, ka tava uzvedība ir gluži normāla. Ņem! - Viņa pabāza roku zem spilvena. - Vai, sagaidot apkalpes dienestu, tas nav vajadzīgs? Ieliec rītasvārku kabatā. - Viņa padeva Bjūkenanam ieroci.

6

Kad Bjūkenans pamodās, saule bija norietējusi un aiz aizvērtajiem aizkariem jau biezēja tumsa. Labi paēdis, kails izgulējies starp gludinātiem palagiem, ar Holliju sev blakus, viņš labsajūtā izstaipījās. Hollija bija apvilkusi rītasvārkus. Pēc mīlēšanās viņš savējos bija nometis. Bezspēks līdzīgi narkotikām bija licis izstiepties un aizmigt. Viņš bija Hollijas humora, juteklisko formu, slaidā auguma un sportiskās graciozitātes savaldzināts. Taču viņš bija arī padarījis par likumu nejaukt personisko dzīvi ar darbu, fiziski vai emocionāli nesaistīties ar cilvēku, ar kuru kopā veicams uzdevums. Tas aptumšoja domāšanu. Tas…

Pie joda, tev taču personiskās dzīves nekad nav bijis. No kurienes lai tā rastos, ja tu nekad neesi bijis tu pats? Nekā cita tev nav kā pieņemtās identitātes.

Tikai to dēļ tu šobrīd atrodies šeit. Tikai tās novedušas tevi tik tālu. Jo, strādājot kopā ar Huanu, tu ievēroji likumu ne ar vienu nesaistīties, kaut viņa to vēlējās. Un nu tu gribi labot kļūdu un meklē viņu.

Vai šoreiz tu nedomā pieļaut tādu pašu kļūdu? Ar Holliju?

"Kas ar mani notiek?" viņš domāja. Es meklēju vienu sievieti, bet tikmēr mani saista cita.

Sakārto savu domāšanu.

Bjūkenans izkāpa no gultas, uzvilka rītasvārkus un piegāja pie krēsla, kam blakus stāvēja kaudzīte ar Hollijas dotajām grāmatām un lietām. Nolicis lampu uz grīdas, lai tā nemestu Hollijai virsū gaismu un neuzmodinātu viņu, Bjūkenans ķērās pie lasīšanas.

Pēc divām stundām Hollija pacēla galvu, izberzēja acis un paskatījās uz Bjūkenanu.

-    Čau! - Tikko pamodusies, viņa jauki uzsmaidīja.

-Čau!

-    Kā jūties?

-    Jūtos tā, it kā nupat būtu redzējis spoku.

-    Nesaprotu.

-    Tavu materiālu dēļ. Manuprāt, es zinu, kāpēc. Mani nav viegli nobaidīt, bet no redzētā uzmetas zosāda.

Hollija pieslējās sēdus.

-    Par ko tu runā?

-    Par fotogrāfijām grāmatās. Tajās ir kas tāds, kas…

Hollija izkāpa no gultas, apsēja ap ritasvārkiem jostu un ātri

piegāja pie Bjūkenana.

-   Parādi! - Viņa nolika krēslu blakus Bjūkenanam un ieskatījās grāmatā viņam uz ceļiem. - Kādas fotogrāfijas?

-    Marijas Tomesas biogrāfijā. Vēl ir daudz, ko lasīt, taču viens ir skaidrs. Frederiks Maltins ir ne tikai atklājis viņu un vadījis, bet vārda tiešā nozīmē radījis.

Gaidot turpinājumu, Hollija pameta ieinteresētu mirkli.

-    Nekad neesmu dzirdējis viņu, - sacīja Bjūkenans, - bet esmu noskaidrojis, ka Marija Tomesa dzied ne tikai labi, bet arī kvēli. Viņa ieguvusi kaislīgas primadonnas reputāciju. Operu kritiķi gan tik klaji to neteiks, bet Marija Tomesa ir…

-    Seksīga, - piebilda Hollija.

-    Trāpīts desmitniekā. Aplūko šīs agrīnās fotogrāfijas. - Bjūkenans pāršķīra vairākas lapas. - Te Marija Tomesa redzama karjeras sākumā. Pirms Frederika Maltina. Tajā laikā viņa uzstājusies Mehiko un Dienvidamerikā un neviens ietekmīgs kritiķis par viņu nav licies zinis.

Bjūkenans uzlika pirkstu fotogrāfijai, kurā bija attēlota jauna, tukla, tumšādaina maza auguma sieviete ar nedrošu skatienu acīs. Viņai bija plats deguns, nekur nederīgs matu sakārtojums, apaļi vaigi un pagreizi zobi.

-    Turklāt visi mati sacelti uz galvas čupā, - piebilda Hollija, - un lielais tērps karājās tā, it kā viņa mēģinātu slēpt savu svaru.

-    Agrās recenzijas ir vienprātīgas par viņas balsi, taču jūtams, ka kritiķi ir atturīgi un iecietīgi, runājot par neveiklo darbību uz skatuves, - Bjūkenans sacīja. - Faktiski mēģina teikt, ka viņa ir pārāk lempīga, lai tiktu uzskatīta par nopietnu skatuves mākslinieci.

-    Seksistu uzskats, taču patiess, - noteica Hollija. - Lielu naudu pelna tikai tās sievietes ar lielisku balsi, kurām piemīt magnētisms.

-Tajā vakarā, kad Maltins ieraudzījis Tomesu Mehiko operā "Toska", viņas uzstāšanās nav bijusi paredzēta. Viņa bijusi dubliere, kam jāuzstājas pamatsastāva dziedātājas slimības gadījumā.

-    Nesaprotu, ko Maltins viņā ieraudzīja.

-    Kādu, kam uzkundzēties. Kādu, ko tramdīt un veidot. Ja Maltins būtu dzirdējis Tomesu citā izrādē, viņš nebūtu iedomājies dziedātāju tik seksīgā lomā kā Toska. Taču tā bija noticis, un viņš izmantoja iespēju. Pēc biogrāfijas var spriest, ka neviens nebija izrādījis par Tomesu īpašu interesi. Viņas karjera bija bez perspektīvas. Ko viņa varēja zaudēt? Viņa nodeva sevi Maltina varā un ievēroja absolūtu paklausību.

-Un?

-    Apskaties nākamās fotogrāfijas. Kas tur redzams?

-   Katrā ziņā viņa kļuvusi tievāka. Arī tērpi to parāda. - Hollija paņēma grāmatu un nopētīja fotogrāfijas pamatīgāk. - Redzams, ka viņa mainījusi matu sakārtojumu. Tie vairs nav salikti kaudzē uz galvas, bet atsukāti atpakaļ. Tie ir gari un biezi. Vaļīgi un vijīgi. Tajos jaušams kaut kas nevaldāms.

-    It kā matus viļņotu vējš, - piebilda Bjūkenans. - It kā dziedātāja atrastos uz klints, bet zem kājām bangotu jūra. Ar kādu vārdu viņu vislabāk te varētu raksturot? Arī to es ievēroju. Viņas mati šķiet nevaldāmi. Un tagad ieskaties šajā fotogrāfijā.

Hollija paņēma to rokā un papurināja galvu.

-    Neredzu, kas… - Taču tūlīt viņa pamanīja. - Deguns. Tas kļuvis šaurāks un taisnāks.

-    Un tagad apskaties šo - trīs mēnešus vēlāk uzņemtu fotogrāfiju.

-    Šoreiz patiešām neko neredzu, - Hollija bilda.

-    Viņa smaida.

-    Pareizi.

-    Vai arī uz agrākajiem attēliem viņa smaida?

-Ne.

-    Un uz iepriekšējā?

-    Ari tur viņa nesmaida, taču šī ir pirmā tāda un… Ak mans Dievs! - Hollija iesaucās. - Zobi. Tie jau ir citādi. Pirmajās fotogrāfijās zobi ir greizi, bet te… Tie ir iztaisnoti un apvilkti.

-    Ari par to parūpējies Frederiks Maltins, - Bjūkenans palaboja. - Viņš apsolījis, ka divu gadu laikā Tomesas karjera kardināli pārvērtīsies. Bet nekur nav pieminēts, cik lielas fiziskas pārmaiņas bijušas nepieciešamas. Nākamajā fotogrāfijā izskatās, ka ar ķīmiskiem vai ķirurģiskiem līdzekļiem matu līnija uz pieres pavirzīta uz augšu, izceļot pieri un seju padarot samērīgāku.

-Turklāt visu laiku viņa krītas svarā, - Hollija satraukta piebilda. - Tērpi kļūst aizvien modernāki. To piegriezums ir tāds, lai viņa izskatītos garāka. Un viņa nēsā dārgas un mirdzošas kaklarotas un auskarus, kas labi izskatās fotouzņēmumos. Galveno uzmanību saista šīs pārmaiņas, tāpēc citas, pakāpeniskās, nav jūtamas. Tās ir nelielas, izdarītas ilgākā laika periodā, bet tikpat nozīmīgas, un tāpēc nevienam pat nenāk prātā, cik stipri viņa ir pārveidota.

-    Viņas slava aug, - Bjūkenans piebilda. - Tajā laikā viņa pārāk cītīgi netika pētīta, tāpēc, ceļojot no operas uz operu dažādās valstīs, daudzās pārmaiņas netika pamanītas. Un tagad ieskaties pēdējā laika fotogrāfijās, kad viņas uzstāšanās kļuvusi sensācija. Pārmaiņas turpinās. Paskaties te! Vai nu es maldos, vai ari ap acīm izdarīta plastiskā operācija, padarot tās dziļākas? Un vai šajā fotogrāfijā ausu ļipiņas nav īsākas? Tās ir citādas un dara seju proporcionālāku.

-    Ne tas vien. Ari krūtis šķiet paceltas uz augšu, - sacīja Hollija. - Varbūt arī tur palīdzēts ķirurģiski. Viduklis tāpat šķiet slaidāks. Notiek kaut kas brīnumains. Sākumā rodas iespaids, ka viņa briest un uzplaukst slavas saulē. Taču liekas, ka tev taisnība. Viņa ir mīcīta un veidota. Viņa ir Frederika Maltina veidojums.

-   Un, tā kā augums tagad atbilda Maltina iecerēto kaislīgo sieviešu lomām, tad kritiķi pievērsa lielāku uzmanību balsij, - skaidroja Bjūkenans. - Negaidīti viņa kļuva par sensāciju, un tas notika pēc diviem gadiem un sazin cik vizītēm pie zobārstiem un ķirurgiem. Un, tā kā izskats vairs nedarīja raizes, neveiklība uz skatuves izzuda. No viņas bija iztaisīta skaistule, un apbrīns viņai patika. Jo skaļāk skanēja publikas aplausi, jo centīgāk viņa piestrādāja pie izpildījuma tehnikas un izpelnījās vēl lielākus aplausus. Balss uzplauka. Viņa kļuva bagāta. Tas ir, viņa un Maltins kļuva bagāti. Savstarpējā vienošanās paredzēja abu apprecēšanos. Nevis tāpēc, ka Maltinu interesētu sekss. Viņš gribēja kontrolēt finanses, un to vislabāk varēja izdarīt tad, ja viņš bija ne tikai impresārijs, bet arī vīrs. Piecpadsmit gadus Maltins kontrolēja sievu. Varbūt draudēja atklāt viņas panākumu noslēpumu, publicējot agrākos un tagadējos attēlus vai ko tamlīdzīgu. Bet kādu dienu šī gada sākumā vadzis lūza. Tomesa beidzot aizgāja no vīra. Monako labdarības beneficē viņa iepazinās ar Dramondu, un viņi iedraudzējās. Dramonds kļuva par dziedātājas pavadoni. Varbūt Dramonds likās viņai nekaitīgs. Galu galā viņš bija tādos gados, ka derēja par vectēvu, un tūkstošiem reižu bagātāks. Varbūt sekss viņam nebija vajadzīgs. Ārēji viņa nevarēja Dramondam dot neko tādu, kā viņam jau nebija. Viņi turpināja tikties, bet bulvārlapu avīžnieki nelika abus mierā, tāpēc Dramonds piedāvāja iespēju aizbēgt no sabiedrības acīm, atpūsties un atgūties, lai nebūtu attēlu dažādos žurnālos, nemaz nerunājot par to, ka jefiņam, no kura Tomesa šķīrās, viņa nebūs pieejama. Dramonds ar lidmašīnu aizveda viņu uz savu jahtu Meksikas rietumu piekrastē. Atpūsties dzimtajā zemē. Pavadījusi uz kuģa trīs nedēļas, viņa pameta dziedāšanu un, tāpat kā Grēta Garbo, paziņoja pasaulei, ka vēlas mieru.

-   Vēl pēc dažiem mēnešiem viņa pazūd. - Hollija sarauca pieri. - Un pazūd arī tava draudzene, kas dažkārt gādāja par dziedātājas drošību. Kas pirms divām nedēļām atgadījies, kas īsti notiek?

-    Manuprāt, tas nav noticis pirms divām nedēļām.

Hollija brīdi sēdēja nekustīgi un tad iztaisnojās.

-    Man šķiet, ka kaut kas noticis uz jahtas, - Bjūkenans bilda.

-    Kas noticis? Es joprojām…

-    Fotogrāfiju kopijas no pēdējā laika rakstiem nav īpaši labas. Taču vakardienas "Washington Post" numurā fotogrāfijas ir skaidras. Maltina attēls preses konferencē. Marijas Tomesas uzņēmums vienā no retajām reizēm, kad viņa parādījusies sabiedrībā pēdējā laikā. Tumšas brilles. Cepure ar platām malām.

-    Saki, uz ko tu tēmē.

-    Izskatās, ka Marijas Tbmesas žokļa siluets kļuvis citāds. Tikai nedaudz atšķirīgs. Arī atslēgas kaula kontūras mainījušās, - Bjūkenans sacīja.

-    Deguns, jā, - Hollija prātoja, - bet žokļa silueta mainīšana? Un atslēgas kaula pārveide? Te vajadzīga kapitāla pārbūve.

-    Tieši tā, - noteica Bjūkenans. - Šī ir pēdējā fotogrāfija. Manuprāt, tā nav Marija Tomesa. Jo vairāk tajā skatos… jo rodas lielāka pārliecība, ka viņas lomā uzstājas Huana.

7

-    Bet kā tas iespējams? - strauji braucot pa transporta pilno ātrgaitas ceļu, Hollija neizpratnē pajautāja. Spoži spīdēja pretējās kustības joslas mašīnu gaismas lukturi. - Var saprast, ka Otrajā pasaules karā Montgomerijam bija dubultnieks. Teātra grims mūsu dienās ir tik reālistisks, ka aktiera pārveidotais ārējais veidols šķiet gluži ticams. Taču Montgomerijs nerādījās labdarības beneficēs. Kino iespējami visādi triki. Bet šis gadījums ir atšķirigs. Runa ir par kritiķu apjūsmotu operdziedoni. Lai cik pilnīgs būtu grims, nav iespējams imitēt balsi, kāda katrā paaudzē parādās tikai reizi.

-    Huanai tas nav jādara, - atteica Bjūkenans, kuru stindzināja sekas, kādas var būt atklājumam.

Hollija apdzina kravas mašīnu un mazliet samazināja ātrumu.

-Avīžu raksti ir visai zīmīgi, - Bjūkenans sacīja. - Pēc jūras ceļojuma ar Dramonda jahtu Marija Tomesa aizgājusi no skatuves un noslēgusies savā Ņujorkas dzīvoklī, vienīgi dažas reizes parādīdamās sabiedrībā, bet tas nav bijis saistīts ar dziedāšanu. Kādā rakstā pieminēts, ka viņa sūrojas par pārciesto plaušu karsoni un laringītu, no kura viņa netiek vaļā. Reportieri ievērojuši, ka viņas balss ir piesmakusi. Tā kā balsi nav iespējams viltot, Huana tēlo aizsmakumu. Bet citādā ziņā abas sievietes ir spānietes, galvenajos vilcienos abām ir vienādi augumi un sejas dotumi. Marija Tomesa savu izskatu maina pakāpeniski, un, ja Huanai nav ar viņu absolūtas līdzības, neviens tam nepievērstu uzmanību. Tas būtu tikai viens Marijas Tomesas pārvērtību posms. Huanas speciālais grims garantē, ka līdzību noteikti ir vairāk nekā atšķirību. Cik cilvēku tuvu pazīst Mariju Tomesu? Bijušais vīrs, kuru viņa negrib redzēt. Vēl partneri, no kuriem viņa nošķīrusies pēc aiziešanas no skatuves. Svīta, kura pēc jūrasbrauciena noteikti nomainīta. Elisters Dramonds pēc jūras ceļojuma turpināja ar viņu tikties, uzdodams par Mariju Tomesu. Sākumam parunāsim par sievieti, kas tik ļoti sargā savu noslēgtību. Huanai pilnīgi pietiek reizi pa reizei kaut kur piezvanīt, pasūroties par saaukstēšanos, uz īsu brīdi parādīties sabiedrībā, iedabūt attēlu avīzē, un nevienam nevar rasties pat aizdomas, ka viņa nav cilvēks, par kuru uzdodas.

-   Tikai tev. - Pretimbraucošo mašīnu gaismā samiegusi acis, Hollija apdzina vēl vienu transportlīdzekli. - Tev aizdomas radās.

-Tāpēc ka bija iemesls. Tāpēc ka biju redzējis Huanas gri- mētavu. Tāpēc ka, aplūkojot fotogrāfijas, pārsteidza Huanas līdzība ar Mariju Tomesu. Tā kā man prātā bija Huana, es redzēju šo sakritību. Viņas uzstāšanās ir spīdoša. Prasme iedzīvoties citā cilvēkā ir ģeniāla. Es neko tādu nespētu.

-   Tātad jautājums ir - kāpēc? - Hollija skaļi domāja. - Kāpēc Huana pārtapusi par Tomesu?

-    Šajā lietā ir viens kopsaucējs, un tas ir Dramonds. Pēc brauciena ar Dramonda jahtu Tomesa pamet skatuvi un viņu pārņem tieksme pēc vientulības. Dramonds atzīst Huanu par Mariju Tomesu, un tieši Dramonda cilvēks atnes Frederikam Maltinam naudu, lai viņš pārtrauktu stāstīt reportieriem par bijušo sievu. Šī pazušana… Šķiet, es tagad saprotu, - Bjūkenans ātri piebilda.

No viņa balss toņa Hollija nodrebēja.

-Ko?'

-    Īstenībā bijušas divas nozušanas.

-Divas?

-    Pirms divām nedēļām nozudusi Huana, nevis Marija Tomesa. Un tagad Dramonds lien vai no ādas, lai viņu atrastu. Kāpēc? Tāpēc, ka pirms deviņiem mēnešiem Marija Tomesa no kuģa nenokāpa. To izdarīja Huana, un Dramonds nevēlas, lai kāds uzzinātu par notikušo maiņu.

Hollija sažņaudza rokās stūri.

-    Dieva dēļ, kas gan noticis uz tās jahtas!

8

Lagvārdijas lidosta. Uz turieni viņi bija braukuši nevis ar taksometru, bet ar Hollijas mašīnu, jo pēc izrakstīšanās no viesnīcas negribēja pievērst sev uzmanību, atstājot mašīnu viesnīcas garāžā uz nenoteiktu laiku. Savukārt lidostas stāvvietā automašīnu ilgstoša stāvēšana bija parasta parādība.

Viņiem bija vajadzējis steigties. Viņiem bija uzsmaidījusi tik nepieciešamā laime, lai dabūtu divas biļetes 110 Lagvārdijas uz Maiami. Kaut ari viņi bija paguvuši uz iekāpšanu pēdējā brīdī, tam nebija nozīmes. Galvenais, viņi bija lidmašīnā.

Abi bija pārāk satraukti, lai lidmašīnā gulētu. Apetītes nebija, tomēr viņi apēda piedāvāto makaronu kārtojumu, lai saglabātu spēkus.

-Tavs ceļojuma maršruts: Kankuna, Merida, Fortloderdeilā, - noteica Hollija.

- Es neesmu atzinis, ka būtu bijis Šajās vietās, - Bjūkenans atteica.

-Toties turpmākais nerada šaubas. Vašingtona, Ņūorleānā,

Sanantonio, vēlreiz Vašingtona, Ņujorka, tagad Maiami un pēc tam tālāk uz dienvidiem. Divās nedēļās. Ceļošana kopā ar tevi var ļoti nogurdināt. Bet tev tas ir normāli.

-    Nākas pierast.

-    Man droši vien tas patiktu.

Jau viesnīcā "Dorset" Bjūkenans bija lauzījis galvu, vai Dramonda jahta neuzturas tās pašas pilsētas ostā, kur atrodas Dramonda korporācijas galvenā mītne. Zinot, ka lielākiem kuģiem jāaizpilda deklarācija, kurā jāuzrāda paredzētā ceļojuma ilgums un maršruts, viņš bija zvanījis uz Sanfrancisko Krasta apsardzi. Dežurējošais virsnieks bija paskaidrojis, ka jahta tomēr bāzējas citur un viņiem tās maršruts nav zināms. Tad Bjūkenans zvanīja uz Nacionālo apdrošināšanas sabiedrību savienības galveno mītni Longbīčā, Kalifomijā. Pēc Austrumu laika astoņi vakarā bija tas pats, kas pieci pēcpusdienā Klusā okeāna piekrastē. Viņš bija sazvanījies tieši pirms darba beigām.

-    Mani sauc Alberts Dreiks, - viņš izlikās uztraukts. - Mans brālis Riks strādā uz… Sasodīts, nevaru atcerēties… Uz "Poseido- na". Tā to sauc. - Bjūkenans zināja jahtas nosaukumu pēc Hollijas materiāliem. - Kuģis pieder Elisteram Dramondam. Divsimt pēdu gara jahta. Taču Riks nepateica brauciena maršrutu. Mūsu mātei sirdstrieka. Viņš jādabū rokā, bet es nezinu, kā lai… Krasta apsardze ieteica…

Lielie kuģi ir apdrošināti par tik lielām summām, ka apdrošināšanas sabiedrības pieprasa pastāvīgu informāciju par to atrašanās vietu. Dramonda jahtai katrā enkurvietā bija jāziņo apdrošināšanas sabiedrībai, kur tā atrodas.

9

Kīvesta.

Pēc pusnakts ieradušies Maiami, Bjūkenans un Hollija ar Čārlza Dafija kredītkarti iznomāja automašīnu simt piecdesmit jūdžu garajam braucienam uz pašu Floridas dienvidu galu. Viņi pārmaiņus brauca un snauda, un ceļā pāris reižu piestāja vietās, kur automašīnā tika pienesta kafija. Piejūras automaģistrāles četrdesmit divu lielo tiltu dzīvsudraba lampu spožā gaisma grieza acīs un padarīja nogurumu vēl lielāku.

Tieši pirms ausmas viņi ieradās sava ceļojuma galapunktā, Savienoto Valstu visvairāk uz dienvidiem izvirzītajā apdzīvotajā vietā. Kīvesta bija tikai četras jūdzes gara un pusjūdzi plata, un pastāvīgo iedzīvotāju skaits tajā tuvojās trīsdesmit tūkstošiem. Šī smilšu un koraļļu sala kā viens no Amerikas kontrkultūras pēdējiem bastioniem kalpoja par Ffemingveja neierastā dzīves stila sinonīmu. Kādreiz te bija dzīvojis Hemingvejs, un viņa māja, kā arī neskaitāmie kaķi, droši vien romānu rakstnieka mīluļu pēcnācēji, bija iekļauti Nacionālo vēstures pieminekļu skaitā. Pilsētas gaisotnē un arhitektūrā valdīja eksotisks Bahamu salu, Rietumindi- jas un Kubas ietekmju sajaukums. Pilsētu darīja slavenu dziļjūras zveja un tropu ēdieni. Te bija izvietota ASV flotes aviācijas bāze. Savā laikā te bija dzīvojis Džons Odubons un Harijs Trumens. Slavenākais tās pārstāvis mūsu dienās bija dzejnieks un romānu rakstnieks Džimijs Bafets.

Kīvesta Bjūkenanu interesēja tikai vienā aspektā, un, nogulējuši dažas stundas lētā motelī ar iepriekšēju samaksu skaidrā naudā (Čārlza Dafija kredītkartes izmantošana jau sāka darīt Bjūkenanu nemierīgu), viņi nomazgājās, paēda un ķērās pie darba. Viņi devās stundu ilgā pastaigā pa cilvēku pārpilno ostu un, lai nekristu acīs, iegādājās sandales, krekliņus ar īsām piedurknēm un apgraizītus džinsus, turklāt Bjūkenanam radās plašas iespējas uzdot šķietami nejaušus jautājumus tirgotājiem un zvejniekiem. Jau drīz vien viņš ar Holliju kuģu piestātnē pieslējās pie margām, ieelpoja mitro un sāļo jūras gaisu un vēroja to, kā dēļ bija ceļots uz šejieni.

Dramonda jahta bija noenkurota simts jardus no krasta un balti mirdzēja uz Meksikas līča zaļā fona. Trīs klāju jahta bija divsimt pēdu gara un ar helikoptera platformu augšā (kāds zvejnieks bija ievērojis, ka helikopters pirms pāris dienām aizlidojis dienvidu virzienā). Jahtai būtu vajadzējis iedvest godbijību, taču, par spīti tveicei, Bjūkenanam, to redzot, kļuva salti. Slaidais, lielam mednieku naža asmenim līdzīgais profils šķita draudīgs. Augšējā klāja logi, kas izgāja uz lielo sauļošanās klāju pakaļgalā, rosināja domu par lūriķienrūn ekshibicionistiem. Šķita, ka, par spīti grezni baltajai ārienei, jahtu klāj melns līķauts.

-    Reizēm, - ierunājās Hollija, - tu tā iegrimsti domās, ka acis un seja pārvēršas un tu kļūsti nepazīstams.

-    Kā tas izpaužas?

-    Tu izskaties nopietns un noraizējies.

-    Mūsu labās saprašanās vārdā gribu teikt, ka tam nav nekāda sakara ar Mariju Tomesu, - Bjūkenans atteica. - Jā, es gribu uzzināt, kas ar viņu noticis. Taču vairāk es gribu uzzināt, kas noticis ar Huanu. - Viņš pievērsa skatienu no jahtas uz Holliju, kas samulsusi nenovērsa acis. - Šobrīd daudz ko es nesaprotu, piemēram, savas jūtas pret tevi. Taču, lai sāktu ko jaunu, jātiek skaidrībā ar bijušo. Pēc tam varēsim runāt par tagadni.

Sarkanajiem matiem plīvojot vējā, Hollija pārdomāja Bjūkenana teikto un pamāja ar galvu.

-   Nekad es neesmu domājusi par garantijām. Neko tamlīdzīgu nebiju plānojusi. Es tiku ierauta kā virpulī. Ļoti labi. Mēs saprotam viens otru. Taču visu pēc kārtas. Jahtu mēs esam atraduši, bet ko nu?

-    Vai tu pavēroji manas sarunas ar šejienes zvejniekiem un tirgotājiem? Neliela vārdu pārmīšana, kurā iepīti daži pārdomāti jautājumi. Šo paņemienu sauc par izvilinašanu. Tas ir kaut kas līdzīgs tam, ko tu sauc par interviju. Vienīgā atšķirība, ka tavi sarunu biedri gandrīz vienmēr zina, ka tiek intervēti, turpretī mani intervējamie nedrīkst to zināt. Ja viņi atskārtīs, ka tiek izvilkta informācija, viņu reakcija varētu būt nāvējoša.

Hollija uzmanīgi klausījās.

-    Varbūt tu jūties aizvainota, ka mācu intervēt? - jautāja Bjūkenans.

-    Viss šis pasākums ir viena liela pieredzes uzkrāšana. Kāpēc lai es pārtrauktu to darīt?

-    Lai tā būtu, - Bjūkenans noteica. - Tātad - izvilināšana.

Viņš iepazīstināja Holliju ar savu apmācību un praksi bāros, kuros vajadzēja aizsākt sarunu ar svešinieku un panākt, lai tas atklāj tik konfidenciālas ziņas kā Sociālās apdrošināšanas numuru un dzirrišanas datus, ne tikai mēnesi, bet arī gadu.

-    Kā tev tas izdevās? - Hollija jautāja. - Man liktos, ka tu bāz degunu, kur nevajag.

-    Es apsēžos blakus savam objektam, mazliet iedzeru, mēs šo to papļāpājam, es izsaku savas domas par demonstrējamo televīzijas programmu un piemērotā brīdī ieminos, ka šodien esmu uzzinājis kaut ko interesantu.'Reakcija, protams, ir: "Ko?" Tad es izvelku savu viltoto Sociālās apdrošināšanas karti un parādu. "Šie cipari ir ar noteiktu nozīmi," es saku. "Kādreiz domāju, ka numuri iet pēc kārtas, taču, sadalot grupās, atklājas, ka tie slēpj informāciju, kad un kur esmu dzimis. Saprotiet, šie skaitļi norāda, ka esmu dzimis Pitsburgā. Šī skaitļu grupa ir visiem 1960. gadā dzimušajiem, šis skaitlis norāda, kurā mēnesī un… Varu demonstrēt. Kāds ir tavs numurs? Esmu ar mieru derēt uz dolāru, ka pateikšu, kur un kad esi dzimis."

Hollija izbrīnījusies nogrozīja galvu.

-    Vai tā patiešām ir taisnība?

-    Ka man to mācīja?

-    Nē. Par sociālās apdrošināšanas numuru.

-    Kāds ir tavējais? Paskatīsimies, vai es varēšu pateikt, kad un kur esi dzimusi.

Hollija iesmējās.

-   Tas iedarbojas. Tu mini vietu un laiku, bet intervējamā persona, lai pierādītu, ka tu kļūdies, pasaka vajadzīgo informāciju. Vareni!

-    Tā saucas izvilināšana, - Bjūkenans atkārtoja. - Tāda informācijas iegūšana, ka objekts neatskārš, ar ko tu nodarbojies. Tā ir standartmetode, ar kuru aģenti iegūst militārus, politiskus vai rūpnieciskus noslēpumus. Parasti to praktizē bāros un objekti ir asistenti, sekretāres, zemāka ranga virsnieki, tātad cilvēki, kuri nav apmierināti ar savu stāvokli un pēc attiecīga pamudinājuma labprāt parunā par problēmām darbā. Dažas dzēriena glāzes. Intereses izrādīšana. Vienai informācijas druskai seko nākamā. Parasti tas prasa laiku un vairākas tikšanās, bet gadās, ka viss jāizdara ātri. Arī šoreiz, jo jādabū zināt, kas noticis ar Huanu. Ja vien viņa vēl ir dzīva… - Bjūkenana balss saspringa. - Ja viņa vēl ir dzīva, man jāpanāk, ka viņas vajāšana tiek pārtraukta.

Hollija cieši palūkojās Bjūkenanā.

-    Ko darīsim?

-    Visa tava darbība - būt tādai, kāda jau esi, seksīga un iekārojama.

Hollija apmulsa.

-    Kamēr mēs runājam, no Dramonda jahtas atgājusi laiva ar trim apkalpes locekļiem un dodas uz krastu.

Hollija ar samiegtām acīm sekoja Bjūkenana skatienam pāri saules atspulgiem ūdenī.

-    Paraudzīsimies, uz kurieni viņi dodas, - Bjūkenans noteica. - Varbūt brauc uz pilsētu kādā uzdevumā. Bet varbūt viņi izmanto brīvdienu. Ja viņi iegriezīsies bārā, es…

10

-    Lai velns mani parauj, ja gribēju uz šejieni braukt! - Bjūkenans sacīja. - Ko es te esmu pazaudējis? Pietiek aizgriezt galvu uz citu pusi, un tu jau miedz ar aci katram jaunam ērzelim, kam bikšu priekšā uztūkums.

-    Runā klusāk, - sacīja Hollija.

-    Harijs mani jau brīdināja. Viņš sacīja, ka nedrīkst nolaist no tevis acis ne uz mirkli. Viņš sacīja, ka tu esot gatava jāties ar katru tēviņu, kam stāv, un, jo jaunāks, jo labāks.

-    Runā klusāk! - Hollija noteica jau stingrāk.

-    Kā redzu, tu neko nenoliedz. Tu tikai negribi, ka patiesība ierauga dienas gaismu.

-    Izbeidz! - Hollija brīdināja. - Man ir neērti.

Viņi sēdēja "Koraļļu rifa" bāra stūrī ar tīkliem pie vienas sienas un zobenzivs izbāzni pie otras. Mazo, apaļo galdiņu sedza galdauts ar viļņainām līnijām un cipariem kā uz jūras kartes. Lustras pie griestiem līdzinājās kuģa stūresratam.

Bjūkenans atslīga kapteiņa krēslā un iztukšoja alus glāzi līdz

pusei.

-    Runāt klusāk?! Tev nav ko teikt. Es piedāvāju darījumu. Es runāšu klusāk, ja turēsi biksītes kājās. Viesmīl, vēl divus aliņus!

-    Neesmu izslāpusi, Hollija sacīja.

-    Vai es teicu, ka pasūtu tos tev? Viesmīl! Es pārdomāju. Nes šurp burbonu ar ledu.

-Tu jau izdzēri divas glāzes iepriekšējā vietā. Tagad divi ali un vēl… Deiv, Dieva dēļ, ir tikai pusdienlaiks.

-Aizveries, vai saprati? - Bjūkenans trieca dūri galdā. - Es dzeršu, kad gribēšu. Bet ja tu pārstātu līst gultā pie katra…

-    Ser, - ieskanējās vīrieša balss, - jūs traucējat pārējos apmeklētājus.

-    Pēdējās muļķības!

-   Ser, - brīdināja vīrietis - liels vīrietis, gaišiem, īsi apgrieztiem matiem un tādiem muskuļiem, kas izspīlēja T kreklu, - ja neievērosiet klusumu, es būšu spiests lūgt jūs no šejienes aiziet…

-   Vari lūgt, cik gribi, vecīt, bet es nekur neiešu. - Bjūkenans ar rāvienu iztukšoja palikušo alu un uzkliedza viesmīlim: - Kur palicis burbons?

Cilvēki skatījās.

-    Deiv, - Hollija ierunājās.

Bjūkenans trieca dūri pret galdu vēlreiz.

-    Es jau tev teicu - aizver maujamo!

-    Neko darīt, - ierunājās lielais vīrietis. - Iesim, vecīt!

-     Ei! - Bjūkenans pretojās lielā vīra tvērienam. - Pie velna… - Bjūkenans tika uzrauts kājās, un, tēlodams noreibušo, viņš uzkrita uz galda, apgāzdams glāzes. - Uzmanīgāk ar roku! Tu to salauzīsi.

-    Es to darītu ar prieku, vecīt.

Lielais virs, aizgriezis Bjūkenanam roku aiz muguras, vadīja viņu uz durvīm, bet viņš pameta uz Holliju zvērojošu mirkli un uzsauca: - Ko tu gaidi? Ejam!

Hollija neko neatbildēja.

-    Es teicu - ejam!

Hollija klusēja. Izdzirdējusi Bjūkenanu klaigājam ārpusē, viņa saviebās, lēni pacēla alus glāzi pie lūpām, iedzēra malku, paskatījās uz trīcošo roku, nolika glāzi un noslaucīja asaru.

-    Vai ar jums viss kārtībā?

Hollija paskatījās uz izskatīgo, slaido, apmēram divdesmit gadus veco vīrieti baltā formastērpā.

Viņa neko neatbildēja.

-    Es patiešām nebiju domājis uzmākties, - vīrietis sacīja. -Jums jau tāpat viss līdz kaklam. Jūs izskatāties satriekta. Ja varu kaut kādā veidā palīdzēt… Vai drīkstu izmaksāt otru glāzi?

Hollija vēlreiz notrausa asaru un, mēģinādama atgūt cienīgu izskatu, iztaisnojās. Bailīgām acīm viņa paskatījās uz durvīm.

-    Lūdzu!

-    Dāmai vēl vienu glāzi alus.

-Un…

-Ko?

-    Es… patiešām būšu ļoti pateicīga, ja neļausiet nodarīt man ko ļaunu, kad iešu projām.

11

Bjūkenans atslējās pret piestātnes margām. Tūristu un zvejnieku burzmā nebija pat pamanāms, ka viņš vēro motorlaivu, kas pa zilizaļo ūdeni garām kuteriem un zvejnieku laivām atgriezās uz simts jardus no krasta noenkuroto, divsimt pēdas garo, balti mirdzošo jahtu. Saule pie debesīm jau spīdēja no mugurpuses, tāpēc Meksikas līča ūdeņi vairs nežilbināja acis. Nebija grūti pamanīt, ka kopā ar trim apkalpes locekļiem uz jahtu dodas krāšņa sarkan- mate, kura jautri tērgā un kurai kāds komandas loceklis pat atļāvis uzlikt roku uz stūres.

Braucējiem uzkāpjot uz jahtas, Bjūkenans pamāja ar galvu, pārlaida apkārt skatienu, vai netiek novērots, un aizgāja. Vismaz tāds iespaids radās. Patiesībā viņš klīda pa Kīvestas ostu un, izlikdamies, ka fotografē pilsētu, ar Hollijas fotoaparāta teleobjektīvu neatlaidīgi pētīja jahtu. Galu galā,; kaut ari Hollija strikti apgalvoja, ka prot parūpēties par sevi, bija iespējami arī sarežģījumi. Bjūkenans bija apsolījis, ka centīsies ierāsties palīgā, cik ātri vien spēs, ja viņa satraukta parādīsies uz kāda no klājiem.

Pirms pieciem motorlaiva atkal devās uz krastu. Tajā atradās iepriekš redzētie trīs apkalpes locekļi un Hollija. Viņa izkāpa uz piestātnes, uzspieda vienam vīram uz vaiga buču, otram sa- bužināja matus, apskāva trešo un, klaji apmierināta, devās uz pilsētu.

Bjūkenans sasniedza abu nelielo, ēnaino moteļa istabu minūti pirms viņas. Satraukuma dēļ šī minūte šķita garāka.

-    Kā veicās? - viņš noraizējies vaicāja, parādoties Hollijai.

Viņa apsēdās uz gultas kā bez spēka un novilka sandales.

-    Skaidrs, ka šie nekādi nespēja pievaldīt nagus, tāpēc nemitīgi nācās kustēties. Gandrīz jau sāka likties, ka skrienu maratonu.

-    Vai ūdeni negribi padzerties? Es nopirku arī dažus augļus.

-    Jā, kāds auglis derētu. Apelsīns vai… Lieliski! - Viņa iedzēra malku no minerālūdens pudeles. - Vai tavā valodā tā ir ziņojuma nodošana?

-    Jā. Ja uzdevums ir izpildīts.

-    Vai tad nav? Savam savervētajam aģentam tu liec justies apmierinātam un drošam. Pēc tam…

-    Klausies, nejau viss, ko es daru, notiek aiz aprēķina.

-    Vai tad? - Hollija brīdi pētīja viņu. - Labi. Tādā gadījumā parunāsim par jahtu. Komandā ir piecpadsmit cilvēku, kas pēc kārtas dodas uz krastu. Dramondu viņi uzskata - citēju vienu no komandas - par augstprātīgu sūdabrāli. Viņš iedveš visiem bailes.

Kamēr atrodas uz kuģa. Bet, tiklīdz kaķis ir projām, peles danco un dažreiz pat atved uz jahtu sievietes. Lai tām izrādītu jahtu un atspēlētos Dramondam par aizvainojumiem.

Bjūkenans nolika uz sagrabējušā galda piezīmju burtnīcu un rakstāmo.

- Uzzīmē visu kuģa telpu izvietojumu, lai zinu, kur kas atrodas, kur un kad komanda ēd un guļ. Man jāzina katrs sīkums, kuru vari atcerēties. Es zinu, tu esi piekususi, Hollij. Piedod, bet tas diemžēl prasīs zināmu laiku.

12

Ar nirēja tērpa dabūšanu grūtības neradās, jo Kīvestā tos iznomāja ūdenssportistiem daudzos veikalos. Ūdens bija pietiekami silts, lai varētu iztikt arī bez šī tērpa, taču sānam uzlikto šuvju dēļ situācija nebija gluži normāla. Dzīstošo ievainojumu vajadzēja sargāt, un nedrīkstēja pieļaut, ka asinis no krevelēm nonāk ūdenī. Tāpat kā Kankunā, kad nācās peldus bēgt no policijas pāri kanālam, kas šķīra salu no cietzemes, viņš baidījās no haizivīm un barakudām. Toreiz asinis plūda no šāviena radītā ievainojuma, taču nu situācija bija citāda. Tagad bija laiks sagatavoties. Šoreiz ar peldēšanu bija saistītas tikai vienas tādas pašas grūtības kā Kankunā - viņam sāpēja galva.

Tā nepārstāja pulsēt. Šķita, ka nervi ir līdz pēdējai robežai nostieptas ādas sloksnes, taču nedrīkstēja ļaut, ka sāpes novērš domas no galvenā. Nedrīkstēja aprimt, un trijos naktī melnajā tērpā, kas saplūda ar nakti, Bjūkenans devās jūrā. Rokas gulēja brīvi gar sāniem, viņš kustināja vienīgi pleznas, vairoties radīt troksni vai uzsist ūdenī burbuļus. Kaut arī pirms ieiešanas ūdenī seja bija nokrāsota melna, lai, cik vien iespējams, neatšķirtos no tumšā ūdens, tā tika turēta uz leju. Zvaigznes mirdzēja. Debesmalā spīdēja mē- nessirpis. Nonākot pie jahtas, gaismas viņam pietika.

Jau drīz vien Bjūkenans pieskārās ar roku enkura ķēdei. Paskatoties uz augšu, nebija dzirdami nedz soļi, nedz balsis. Kaut ari nirēja tērpā ūdens likās siltāks, nekā bija īstenībā, Bjūkenans neapzināti nodrebinājās. Pametis skatienu atpakaļ uz Kīvestas ugunīm, viņš iedomājās par Holliju, kas viņu gaida, sasparojās, noņēma masku un pleznas, piesēja pie enkurķēdes un sāka rāpties uz augšu. Šī piepūle sasprindzināja plecu un ievainoto sānu. Bet nedrīkstēja apstāties. Lēnām viņš ķ'usu vilkās uz augšu pa ķēdi uz vietu, kur tā iegāja kuģa korpusā. Caurums bija par mazu, lai pa to varētu ielīst, taču kopā ar masīvo ķēdi tas deva balstu gumijas kurpē ieautajai kājai, Bjūkenanam rāpjoties augšup līdz priekšgala malai. Saķēris to un uzvilcies augšā, viņš paskatījās pāri bortam, meklēdams iebrukuma detektorus, taču tos nemanīja un pāri reli- ņam pārvēlās uz vāji apgaismotā klāja.

Skrienot, lai paslēptos zem ārējām kāpnēm, viņš zināja, ka aiz muguras paliek slapjas pēdas, taču neko nevarēja darīt. Par laimi, ūdens vairums bija notecējis, jau rāpjoties pa ķēdi. Drīz tas vispār pārstās pilēt. Bet tikmēr jāizmanto atvēlētais laiks.

Dažos klāja logos virs galvas spīdēja gaisma. Apgaismotas bija arī kāpnes, gaiteņi un tiltiņi. Taču tie neatradās vienkopus, apgaismoti bija vāji, un tāpēc ēnu, kur nolīst, bija pietiekami daudz. Bjūkenanam klusu un nemanāmi virzoties pa tiltiņu, pa gaiteni un augšup pa kāpnēm, ūdens pēdās gandrīz nepalika.

Hollija bija devusi sīku jahtas aprakstu un komandas raksturojumu. Kad uz jahtas nebija saimnieka, kurš iedvesa bailes, nebija ari iemesla baidīties. Bjūkenans vērīgi ieklausījās un, neko nesadzirdējis, atstāja kāpņu apakšu un pa vidējā klāja gaiteni garām durvīm abās tā pusēs devās uz priekšu. Viņu interesēja tikai vienas durvis - pēdējās pa labi. Hollija bija pavēstījusi, ka komanda nav viņu iepazīstinājusi ar šo jahtas daļu.

-    Tur mēs netiekam iekšā, - vīri bija teikuši.

-    Kāpēc? - Hollija bija vaicājusi.

-    Nezinām. Tās durvis vienmēr slēgtas, - bija noskanējusi atbilde.

Šīs durvis atradās starp Dramonda guļamistabām pa labi un viesu pieņemamajām telpām - lielu, grezni iekārtotu kajīti, kura aizņēma klāja trešo daļu un kuras logi vērās uz solāriju.

-   Jābūt vismaz kaut kādai nojausmai, kas tur ir, - Hollija bija ierunājusies.

-    Ne mazākās. Mums piedraudēja ar atlaišanu no darba, ja kādreiz mēģināsim tur ielūkoties.

Durvīm bija divas atslēgas. Bjūkenans izvilka no nirēja tērpa kabatas divas metāla caurulītes. Atmūķējis pirmo atslēgu, viņš izdzirdēja soļus kāpnēs gaiteņa otrā galā. Valdīdams trfcošās rokas, viņš steidzīgi bīdīja otras atslēgas tapiņas.

Soļi nāca zemāk un tuvāk.

Bjūkenans neuzdrīkstējās paskatīties uz to pusi, jo visa uzmanība bija jāvelta manipulēšanai ar metāla caurulītēm.

Soļi skanēja gandrīz pašā kāpņu apakšā.

Bjūkenans pagrieza rokturi, ieslīdēja tumšajā telpā, aizvēra durvis, aizturēja elpu, piespieda ausi pie kuģa starpsienas un ieklausījās. Neko nesadzirdējis, pēc brīža viņš sameklēja slēdzi, nospieda to un, iedegoties gaismai, samiedza acis.

Redzamais lika saraukt pieri. Šajā šaurajā telpā, kuru no Elistera Dramonda guļamtelpām atdalīja slēgtas durvis, atradās vairāki televīzijas ekrāni un videomagnetofoni.

Izslēdzis skaņu, Bjūkenans ieslēdza ekrānus. Jau pēc mirkļa tajos parādījās daudzas telpas un vairākas vietas uz klāja. Kāds ekrāns rādīja divus komandas locekļus stūres telpā. Uz cita ekrāna divi apkalpes locekļi skatījās televīziju. Trešajā ekrānā pusducis komandas vīru gulēja. Ceturtajā ekrānā viens no kuģa ļaudīm, acīmredzot kapteinis, gulēja atsevišķā kajītē. Citi ekrāni rādīja daudzas tukšas guļamtelpas. Tukšās kajītes un tās, kur cilvēki gulēja, uz ekrāna bija zaļas. Tātad slepenajām kamerām, kas attiecīgās vietas novēro, bija ierīkoti speciāli nakts objektīvi. Zaļi bija arī ekrāni, kas rādīja jahtas ārpusi. Tas nozīmēja, ka dienā vai tad, kad ieslēdza telpu apgaismojumu, kameras automātiski nomaina objektīvus.

Izrādās, ka Elisteram Dramondam slepeni tīk novērot viesus, Bjūkenans nodomāja. Vecais vīrs ieiet guļamistabā, aizslēdz durvis, atslēdz blakusistabu un vēro, ko dara komanda un - pats svarīgākais - viesi. Vai tie izģērbjas, atvieglojas, drātējas, lieto narkotikas vai dara, vienalga, ko. Un to visu sev par prieku var noskatīties atkārtoti.

Bjūkenana uzmanību saistīja aizslēgts metāla skapis. Viņš to atmūķēja un ieraudzīja daudzās rindās saliktas videokasetes. 1988. gada 5. augusts. 1989. gada 10. oktobris. 1990. gada 18. februāris. Bjūkenans pārlaida kasetēm ātru skatienu un konstatēja, ka tās saliktas zināmā secībā. To bija vismaz simts. Elistera Dramonda izcilākie grāvēji. /

Ceļojums, kas interesēja Bjūkenanu, bija noticis februārī. Viņš sameklēja tā mēneša lenti, pārbaudīja, vai izslēgta skaņa, ielika kaseti videomagnetofonā un iedarbināja. Lai gan zaļā iekrā- sojumā, attēla kvalitāte bija neparasti laba. Uz jahtas atradās krietni daudz cilvēku. Dažādās vietās uzfilmētie kadri rādīja viesus visintīmākajos, atmaskojošos un kompromitējošos brīžos. Sevišķi populārs bija orālais sekss un sodomija. Vīrieši vidējos gados izturējās valdnieciski. Sievietes bija pievilcīgas, labi ģērbušās un uzvedās kā ielasmeitas. Vīrieši un sievietes bija spāņi.

Bjūkenans pamanīja austiņas, pievienoja tās televizoram un noregulēja skaņu tā, lai dzirdams, kas notiek. Ieklausoties spāņu izteicienos, noskaidrojās, ka sievietes patiešām ir ielasmeitas, bet vīrieši ir augsta ranga Meksikas valdības amatpersonas. Tūlīt kļuva skaidrs vēl kaut kas. Ieraksti nebija izdarīti, lai Dramonds ap tiem tikai slienātos.

Ieraugot ekrānā Mariju Tomesu, tūlīt prātā iešāvās doma par šantāžu. Vismaz izskatījās, ka tā ir Marija Tomesa, taču, atceroties dubultnieci, pilnīgas pārliecības nebija. Lai izgaisinātu šaubas, ka tā patiešām ir Marija Tomesa, bet ne Huana šajā lomā, vajadzēja izpētīt attēlu labi vērīgi. Naktsredzes objektīvs izkrāsoja attēlu ar sauļošanās klāju jahtas aizmugurē zaļu. Rakurss bija no augšas uz leju, it kā kamera atrastos augšā sienā vai zem tiltiņa. Elektroniskais pulkstenis attēla stūrī rādīja trīsdesmit septiņas minūtes pāri vieniem pēc pusnakts. Skaņu celiņš sprakstēja, tomēr Bjūkenans sadzirdēja attālu mūziku un klusus sievietes smieklus.

Marija Tomesa elegantā vakartērpā ar dziļu izgriezumu stāvēja, atspiedusies ar muguru pret reliņiem un droši vien vēroja jahtas sakulto jūru. Tomesu spāniski uzrunāja kāds vīrietis, un viņa pagriezās. Parādījās garš un slaids vīrietis vizītsvārkos, ar šauru seju un ērgļa degunu. Viņš ierunājās vēlreiz. Šoreiz Marija Tomesa atbildēja. Skaņa kļuva saprotamāka, jo Dramonds droši vien ar tālvadības sistēmu bija pieregulējis uz klāja paslēpto peilējošo mikrofonu.

- Nē, man nav auksti, - spāniski noteica Marija Tomesa.

Vīrietim pieejot pie dziedātājas, kamera pievilka abus tuvāk.

13

-    Kungs Dievs, - nošausminājās Hollija. No videofilmā redzētā viņai sametās nelabi. - Ak Dievs.

Bjūkenans bija nokopējis uzfilmēto un iesaiņojis videokaseti turpat kajītē sameklētā plēves maisiņā. Viss uz jahtas bija palicis, kā bijis. Sasprindzis viņš bija aizslēdzis durvis un nokāpis uz galvenā klāja. Rāpjoties lejā pa enkurķēdi, uzliekot pie ķēdes piesieto masku un pleznas un ar kaseti rokās uz muguras peldot atpakaļ, visu laiku bija sāpējusi galva.

Ieraksts beidzās, bet Hollijas acis vēl kavējās pie ekrāna. Sajūta bija pretīga.

-    Kaut viņš nonāktu ellē!

Pēc atgriešanās Bjūkenans bija iznomājis videomagnetofonu. Un viņi bija noskatījušies Marijas Tomesas izvarošanu un noslepkavošanu. Tikai kārtība varbūt bija otrāda - slepkavība un izvarošana, ja iespējams izvarot līķi, kas nepretojas. Izvarošana nozīmē otra cilvēka pretestības pārvarēšanu, taču līķis to nekādi nevar izrādīt. Un varbūt garais un slaidais vīrietis ar ērgļa degunu bija gribējis tieši absolūtu nepretošanos.

Vīrietis piegāja pie Marijas Tomesas un vēlreiz pajautāja, vai viņai nav auksti. Solīdams sasildīt, viņš aplika sievietei apkārt roku. Marija Tomesa roku noņēma. Vīrietis neatlaidās, un Marija Tomesa sāka pretoties.

-   Mieru, tikai mieru, - iedzērušais vīrietis novervelēja, - pret mani nedrīkst izturēties tik auksti! Es aizliedzu. - Viņš smējās, spiezdams sievieti savās rokās, skūpstīdams viņas seju un kaklu, tiecoties noskūpstīt krūšu galiņus. Viņa izlocījās, grozīja seju no vienas puses uz otru un centās vīrieti atgrūst.

-   Neesi nu tik salta, - viņš sacīja spāniski, - tev jābūt siltākai. Es esmu silts. Vai tu nejūti? - Viņš atkal iesmējās. Kamēr Tomesa grūda viņu nost, viņš smējās un purināja sievieti. Iesitusi vīrietim pa seju pļauku, viņa pretī saņēma sitienu ar dūri. Viņa spļāva.

-   Puta, - noteica vīrietis un sita sievietei no apakšas pa žokli, paceļot viņu uz augšu un atmuguriski notriecot uz klāja. Vīrietis mēģināja viņu kritienā noķert un satvēra tērpa augšmalu, kas pārplīsa, atsedzot krūtis. Kad sieviete ar galvu atsitās pret klāja grīdu, viņš tai uzklupa un turpināja raut nost apģērbu, atkailinot vēderu, klēpi, gurnus, ceļgalus. Pēc tam viņš norāva mežģīnēm rotāto apakšveļu un uz brīdi pierima. Ekrāns rādīja Mariju Tomesu kailu nekustīgi guļam uz muguras, viņas apģērbs kā salauzti spārni klājās abās pusēs. Vīrietis mirkli stāvēja kā paralizēts, bet tad atsprādzēja jostu, nolaida lejā bikses un uzmetās pakritušajai virsū. Viņš elpoja strauji un sēcoši, dibens cilājās. Drīz viņš iestenējās, saguma un iesmējās.

-    Vai nu tev ir silti?

Atbildes nebija. Viņš sabukņīja sievieti. Viņa nepakustējās Viņš iesita pliķi pa seju. Kad sieviete joprojām nekustējās, viņš pieslējās uz ceļgaliem, saķēra viņas seju, spieda vaigus un, elpodams arvien skaļāk, purināja galvu no vienas puses uz otru. Tad steidzīgi piecēlās, sakārtoja bikses un, zaglīgi paskatījies visapkārt, piecēla Mariju Tomesu kājās.

Sejā atspoguļojoties bailēm ar riebumu, vīrietis pārmeta Tomesu pār bortu.

Kamēr Hollija klusās šausmās blenza švīkainajā ekrānā, Bjūkenans pagāja viņai garām un izslēdza videomagnetofonu un televizoru. Tikai tad Hollija sakustējās. Viņa nolaida skatienu un papurināja galvu. Bjūkenans atslīga krēslā.

-   Vai viņa bija mirusi? - Hollija klusu jautāja. - Kad tika iemesta ūdenī…

-    Nezinu, - Bjūkenans atbildēja pēc brīža. - Sitiens varēja salauzt viņai kaklu. Pakausim triecoties pret klāju, viņa varēja dabūt nāvējošu smadzeņu satricinājumu. Gulēdams uz viņas, vīrietis varēja viņu nosmacēt. Bet tikpat labi viņa varēja būt dzīva un atrasties šoka stāvoklī vai katatonijā. Tas bendesmaiss pat nemēģināja neko pārbaudīt. Viņam bija vienalga, vai sieviete ir dzīva vai ne. Viņš sievieti bija izmantojis. Tāpēc izmeta. Kā nederīgu lupatu.

Istabā valdīja tumsa. Kādu bridi abi sēdēja klusēdami.

-    Un kas notika pēc tam? - Hollija rūgti jautāja. - Vai tev par to ir priekšstats?

-    Vīrietis, kurš Tomesu nogalināja, droši vien nosprieda pārliecināt pārējos, ka viņa pārkritusi pār bortu. Saprotams, viņš bija piedzēries un tāpēc viņa spriešanas spējas bija apgrūtinātas. Vai nu viņam bija radusies maldīga pārliecība, ka pietiks, ja viņš apliecinās, ka Tomesa redzēta kritām, vai arī palikušais saprāts brīdināja atgriezties kajītē, izgulēt dzērumu un tēlot tādu pašu neizpratni par Marijas Tomesas nozušanu kā pārējiem. Varbūt radīsies iespēja ticamā veidā ieminēties, ka viņa dzērumā zaudējusi līdzsvaru un pārkritusi pār bortu.

-    Patiesība zināma vienīgi Elisteram Dramondam, - bilda Hollija.

Bjūkenans pamāja.

-    Savā privātajā videonovērošanas telpā viņš noskatījies visu notikumu līdz galam. Un videokasete ar izvarošanas un slepkavības ainu ir nesalīdzināmi efektīvāka par orālo seksu vai sodomi- ju, ja grib šantažēt Meksikas valdības locekli. Dramonds noteikti bija ļoti priecīgs. Manuprāt, viņš atklāja, kas lentē ierakstīts, un noorganizēja pret zināmiem pakalpojumiem nozieguma slēpšanu. Tās pirmā fāze nevarēja sagādāt grūtības, jo pietika ar helikoptera noSūtīšanu uz kontinentu. Pēc tam varēja paziņot viesiem, ka

Marija Tomesa pārtraukusi jūras braucienu priekšlaikus. Nevienam nebija pamata domāt citādi.

-    Tiktāl tā varētu būt, - Hollija sacīja.

-   Jā, un pēc tam, - Bjūkenans turpināja, - Dramonds iedomājies par Huanu. Varbūt Marija Tomesa bija stāstījusi, cik gudri rīkojusies, garlaicīgos sabiedriskos pasākumos savā vietā sūtīdama dubultnieci Huanu. Varbūt Dramondam tas bija kļuvis zināms citādā veidā. Skaidrs, ka viņš to uzzināja. Atlika tikai paskaidrot Huanai, ka Marija Tomesa vēlas zināmu laiku padzīvot absolūtā noslēgtībā, un piedāvāt tik neatvairāmu naudas summu, ka viņa piekristu uz kādu laiku pārtapt Marijā Tomesā.

-   Cik tas sarežģīti un reizē vienkārši, - noteica Hollija. - Spīdošs risinājums, ja nebūtu tik pretīgs.

-    Bet kas Dramondam vajadzīgs no šantažējamā cilvēka? - sprieda Bjūkenans. - Nauda - nez vai. Dramonds ir pārāk bagāts, tāpēc grūti iedomāties, ka viņu interesē tikai nauda, īpaši tik neliela summa, kādu var dot pat visbagātākais Meksikas politiķis. Tu esi reportiere. Vai pazīsti kādu no redzētajiem cilvēkiem?

Hollija papurināja galvu.

-    Meksika nav mana specialitāte. Es nespētu atšķirt politiķus citu no cita.

-    Bet mēs varam vajadzīgo uzzināt.

-    Kādā veidā?

-Atgriezīsimies Maiami, - Bjūkenana balss nošķindēja kā tērauds pret kramu. - Un lidosim uz Mehiko.

14

- Te Gundega, - cieši satvērusi rokā klausuli, sieviete piesmakušā balsī nosauca savu segvārdu.

Vada otrā galā atskanēja miegaina, neapmierināta vīrieša

balss.

-    Cik pulkstenis? Ak kungs, pieci no rīta! Tikai pirms stundas es aizgāju gulēt.

-    Piedodiet, bet tikai tagad man izdevās pirmo reizi piezvanīt.

-    Jūs meklē pa visām malām. - Vīrietis bija teicis, ka viņu sauc par Alanu, kaut arī tas droši vien nebija īstais vārds.

-    Tieši no tā es baidījos. Vai runāt var droši?

-    Šis zvans pienāk pa citu numuru, - Alans atbildēja. - Telefoni savā starpā savienoti ar traucētāju. Kāpēc jūs zvanāt? Es teicu to darīt tikai ārkārtējā gadījumā.

-    Esmu kopā ar Rūķīti, - sieviete nosauca iepriekš norunāto segvārdu.

-    Jā, man jau tā šķita.

-    Jums vajadzētu saprast, ka viņš nav melojis. Tam, ko viņš dara, nav nekāda sakara ar… - Viņa taktiski noklusēja vārdus "Viskiju un zelteri".

-    Gluži manas domas. Es ticu, ka viņš patiešām grib no šīs lietas aiziet. Bet viņa priekšniecība nespēj iztikt bez atkārtota apliecinājuma.

-    Kā to nokārtot?

-    Nu jau par vēlu, - Alans sacīja. - Galu galā jūs pati tagad darāt raizes. Ja jūs nebūtu ar viņu uzņēmusi kontaktu…

-    Bet Vašingtonā viņš pats ieradās pie manis.

-    Tam nav nozīmes. Jūs esat kopā, un ar to pietiek, lai jūsu vaina nebūtu apstrīdama. Viņa vadība Vašingtonā uzskata, ka jūs abi esat pārkāpuši vienošanos neko nepublicēt par tās darbību.

-    Tam nav nekāda sakara ar viņu darbību. Kā lai to ieskaidro? Vai jāzvana viņiem? Pasakiet, uz kādu numuru zvanīt un…

-    Nē, - Alans asi atteica. - Tā var rasties vēl lielāks ļaunums, jo viņiem acumirklī kļūs zināms, no kurienes zvanāt. Tā jūs aiz- vedīsiet viņus pie sevis.

-    Ko tad lai es daru ?

-    Saraujiet saites ar Rūķīti, - sacīja Alans. - Paslēpieties. Nogaidiet, kad paziņošu, ka droši varat no jauna parādīties.

-    Var paiet vairāki mēneši.

-    Taisnība.

-    Sasodīts, kāpēc gan es jūs uzklausīju? Kad griezāties pie manis, vajadzēja pateikt, ka mani tas neinteresē.

-Taču jūs to nespējāt, - Alans sacīja. - Materiāls bija pārāk labs, to nevarēja ignorēt.

-    Un tagad tā dēļ mana dzīvība ir apdraudēta.

-    Ja uzmanīsieties, tad ne. Ja vairs nepieļausiet kļūdas. Vēl visu var vērst par labu. /

-   Jūs gan esat nelietis, - Hollija sacīja. - Jūs nespējat atteikties no domas par rakstu.

-    Esmu paredzējis griezties pie cita žurnālista, kas izrādītu interesi par jūsu piedzīvojumiem. Līdz ar to jūs iekļūsiet tādā uzmanības lokā, ka neviens neuzdrīkstēsies pakustināt ne pirkstu, lai jūs likvidētu. Es varu jūs iesaistīt šādā pasākumā. Mēs abi - gan viens, gan otrs - varam dabūt, ko gribam.

-    Ko jūs gribat. Es nevēlos neko citu kā normālu dzīvi. Lai ari ko ar to saprastu. Ak kungs, es ne par ko vairs neesmu droša.

-    Par to vajadzēja domāt, kad ņēmāt pretī manu informāciju, - sacīja Alans. - Es atkārtoju vēlreiz. Ja būsiet uzmanīga, ja klausīsiet manam padomam, manuprāt, visu, kas saistīts ar jūsu drošību, es galu galā nokārtošu. Bet pagaidām noejiet pagrīdē. Pieņemiet citu identitāti.

-    Un kā paliek ar Rūķīti?

Alans klusēja.

-    Es jums jautāju, kā būs ar Rūķīti! - Hollija teica.

-    Dažreiz nav iespējams iegūt visu.

-    Par ko jūs runājat?

-    Es negribēju, ka notikumi ņem šādu gaitu. Patiešām. Es cerēju, ka… Viņš ir karavīrs. Viņš saprot vairāk nekā jūs. Reizēm gadās…

-Kas?

-    Kritušie.

Hollija pavērsa skatienu no aparāta uz savas istabas pusi Kī- vestas motelī un rīta krēslā pie papardēm ieraudzīja vīrieša ēnu. Daudzajās palmās sāka dziedāt putni.

-    Ilgāk vairs nevaru runāt, - Hollija noteica klausulē.

-    Vai kādi sarežģījumi? - Alans noprasīja.

Hollija nolika klausuli.

Bjūkenans iznāca no ēnas. No okeāna pūta rīta vējš, gaiss bija mitrs.

. - Man likās, ka tu aizgāji nodot nirēja tērpu, - Hollija noteica.

-Es to izdarīju. Samaksāju moteļa kalpotājam, lai aiznes uz veikalu, kad tas būs atvērts. - Bjūkenans apstājās pretī Hollijai. - Kam tu zvanīji?

Hollija novērsa skatienu.

-    Tu vismaz nemēģini melot, - Bjūkenans sacīja. - Un tu vismaz esi tik gudra, lai nezvanītu no moteļa, kur numurs tiktu fiksēts rēķinā. Bet tas neko nedod. Rajons ir neliels, un automātiskā numura fiksēšanas iekārta mūsu vajātājiem pavēstīs, ka mēs uzturamies Kīvestā.

-   Nē, - Hollija sacīja. - Es zvanīju uz privātu numuru, un jūsu cilvēki nevar to zināt.

-    Tev tā šķiet. Savā darbā es paļaujos vienīgi uz to, ko esmu darījis pats. Neviens telefons nav drošs. Bez īpaši nopietna iemesla tu nebūtu zvanījusi.

-    Es zvanīju mūsu pašu labā.

-Jā?

-    Es mēģināju kaut daļēji izpestīt mūs no likstas, kādā esam iekļuvuši, - Hollija paskaidroja.

-    Tieši no kuras? Šķiet, patlaban likstu ir bez sava gala.

Hollija iekoda lūpā.

-    Vai neparunāsim par to, kad būsim atgriezušies mūsu istabā?

-    Lai tev būtu laiks izdomāt ticamas atbildes? Nē, turpināsim sarunu. - Bjūkenans satvēra Holliju aiz rokas. - Tieši no kādas likstas tu gribēji mūs izpestīt?

Viņš veda Holliju pa celiņu. Debesis vairs neizskatījās tik pelēkas. Vējš bija kļuvis stiprāks, putni izklīduši debesīs.

-    Labi. Es gribēju tev to izstāstīt jau Ņujorkā. Vispirms to, kāpēc zināju, ka tu atrodies Kankunā, viesnīcā "Club International", kāpēc varēju ierasties pirmā un redzēt tavu sarunu ar tiem diviem… - Viņa gandrīz pateica "narkotiku tirgotājiem", pārlaida skatienu ēnainajam celiņam, nolēma pirms atgriešanās numurā neko neprecizēt un pabeidza citādi, - … biznesmeņiem. Tas ir tāpēc, ka…

-    Kāds no mūsējiem ir nodevis mani. - Bjūkenans atvēra istabas čīkstošās durvis.

Hollija pārsteigta apgriezās apkārt.

-Tu zināji? /

-   Tas bija vienīgais loģiskais skaidrojums. Kāds no organizācijas. Neviens cits nevarēja zināt, kur esmu bijis. Cilvēks, kas izstāstīja par "Dzelteno augli", "Jūras putām", izlūkošanas atbalsta grupu, "Viskiju un zelteri". Šāda informācija pieejama tikai kādam no priekšniecības.

Vēl arvien turot Holliju pie rokas, Bjūkenans ieveda viņu istabā, ieslēdza gaismu, aizvēra durvis un aizslēdza, pieveda viņu pie gultas un stingri nosēdināja.

-    Kas? - viņš noprasīja.

Hollija sagrozījās.

-Kas?

-    Ko tu domā darīt? Mēģināsi to noskaidrot ar sišanu?

-   Nē. - Bjūkenans vērīgi nopētīja Holliju. - Sarēķināšu zaudējumus. - Viņš salika somā tualetes piederumus, pārlaida istabai skatienu, vai nekas nav aizmirsts, un devās pie durvīm. - Uz Maiami varēsi aizbraukt ar autobusu.

-    Pagaidi!

Bjūkenans neatskatījās.

-   Pagaidi. Es nezinu tā cilvēka īsto vārdu. Es pazīstu viņu kā Alanu.

Bjūkenans apstājās.

-    Vidēja auguma. Apaļīga seja. īsi, brūni mati. Mazliet pāri četrdesmit gadiem, - viņš teica.

-    Jā, tas ir viņš.

-    Es pazīstu viņu. Pirms kāda laika viņš bija mans pārraugs. Viņš strādā…

Šādu vilcināšanos Hollija saprata kā pārbaudi. Viņa nolēma aizpildīt klusumu.

-    Pārvaldē.

Likās, ka šāda Hollijas atklātība Bjūkenanu nomierina. Viņš piegāja pie gultas.

. -Stāsti!

-    Viņš atklāti pateica, ko vēlas. Viņš nepiekrit, ka armija tiek iesaistīta civilajā izlūkošanā. Nepiekrīt, ka bruņoti amerikāņu karavīri civilā ar viltotiem dokumentiem veic pārvaldes darbu ārvalstīs. Pietiekami slikti, ja pieķer spiegojam civilistu. Bet ja tas ir armijas speciālo spēku karavīru aktīvajā dienestā un uzdodas par civilo? Vai trieciengrupas loceklis, kam jāgāž nedraudzīgas ārvalsts valdība vai jāpiedalās nesankcionētā privātā karā pret ietekmīgākajiem narkotiku tirgotājiem? Ja sabiedrība uzzinātu, cik nekontrolējamas kļuvušas CIP attiecības ar armiju, Kongress būtu spiests ķerties pie pamatīgas izlūkošanas darba izmeklēšanas. Jau tagad pārvalde tiek pakļauta pastāvīgam spiedienam. Vēl viens konflikts, un tās vietā var izveidot izlūkošanas biroju, kas pakļauts daudz stingrākai kontrolei. Alans baidās tieši no tā. Tāpēc viņš ieradās pie manis un sniedza konkrētu informāciju - ar noteikumu, ka nekad neminēšu viņu vārdā, bet tikai kā drošu informācijas avotu valdībā. Lai raksts pārāk neizskatītos pēc pasūtījuma, viņš nepateica visu, taču deva pietiekami daudz mājienu, kurus pārbaudot un sasaistot savā starpā es iegūtu tādu faktu materiālu, lai rastos iespaids, ka raksts gatavots patstāvīgi… Kāpēc tu tā skaties uz mani?

-Tam nav jēgas. Ja jau Alans baidās, ka nesankcionētu militāru akciju atmaskošana var apdraudēt pārvaldi, kāpēc viņš deva materiālu rakstam? Tieši to viņš vēlas vismazāk.

-    Nē. - Hollija papurināja galvu. - Šajā jautājumā viņš izteica ļoti konkrētas vēlmes, un es viņam piekritu. Par piemēru varēji kalpot tu un tikai tu.

-Ak kungs! - noteica Bjūkenans.

-    Bija iecerēts minēt tevi kā atsevišķu gadījumu, kas uzskatāmi parāda, cik bīstami ir iesaistīt civilajā izlūkošanā armijas kadrus. Plašāku informāciju valdība nedabūtu, vienīgi tik, cik ir manā rakstā. Es apliecinātu, ka vairāk neko nezinu. Kongresa izmeklēšana ar laiku beigtos. Taču mācība katrā ziņā būtu gūta. Ja CIP izmanto armijas trieciengrupas, tāda prakse jāizbeidz, jo citādi pārvaldes, kā arī noteiktas Speciālo operāciju daļas vienības tiktu stipri ierobežotas, ja ne likvidētas pavisam. Daudzas karjeras tiktu sabojātas.

-    Protams, - Bjūkenans saspringtā balsī atbildēja. - Tu tikmēr kļūtu slavena žurnāliste. Un viss kantoris atkal būtu Alana kontrolē. /

-    Tā viņš bija iedomājies, - Hollija sacīja.

-    Politika, - Bjūkenana mutē šis Vārds izskanēja kā lamuvārds.

-    Tagad šī doma ir atmesta.

-    Par ko tu runā?

-Tieši tāpēc es zvanīju Alanam, - Hollija sacīja. - Es atsaucu mūsu vienošanos. Es pateicu, ka gribu izstāties no spēles. Es teicu, ka gribu runāt ar taviem priekšniekiem, gribu viņus pārliecināt, ka mana tagadējā darbība nav saistīta ar viņiem un ka nedz tu, nedz es neesam viņiem bīstami.

-    Un tu visā nopietnībā cerēji, ka viņš piekritīs? Kādā veidā, tavuprāt, mēs varam viņus pārliecināt? Kādā veidā? Kungs Dievs!

-Alans teica, ka viss, viņam par nožēlu, izgājis no kontroles.

-    Par to nav šaubu.

-    Mūs turpina vajāt. Viņš ieteica norobežoties no tevis, līdz izgudrošot paņēmienu, kā mani izpestīt.

-Sasodīti labs padoms!-Bjūkenans samiedza acis. - Norobežojies!

-    Nē, - Hollija iebilda. - Es neatlaidīšos no tevis.

-    Kādā veidā tu domā to izdarīt?

-    Es sekošu.

-    Vēlu veiksmi. Kas ar tevi notiek? Vai tu joprojām uzskati, ka esmu piemērots materiāls pirmajai lapai?

Jautājums palika bez atbildes.

-    Varbūt esi izdomājusi, ka bēgt kopā ar mani ir drošāk nekā vienai pašai?

Hollija joprojām klusēja.

-    Saproti, man nav laika nodarboties ar minējumiem, jo jātiek ārā no Klvestas, iekams uz tavu telefona zvanu nav sabraukusi vesela brigāde.

-Tu.

-    Kas? - Bjūkenans sarauca pieri.

-    Tu, - Hollija atkārtoja. - Tikai tāpēc es gribu doties tev līdzi.

-    Runā saprotamāk!

-    Skaidrāk vairs nevar pateikt. Es gribu būt kopā ar tevi. Kaut ari kopā ar tevi jūtos droša, tas nav tikai tāpēc. Tas ir… Es nebiju gaidījusi, ka tu izrādīsies tāds, kāds esi. Es nebiju gaidījusi, ka tu mani tik stipri saistīsi. Nebiju gaidījusi, ka tik ļoti saradīšu ar tevi un doma par tavu aiziešanu liks sažņaugties sirdij.

-    Kurš tagad spēlē teātri?

-    Es saku patiesību! Esmu saradusi ar tevi. Un, ja sākam noskaidrot vainīgo, neaizmirsti, ka otrajā reizē pie manis ieradies tu. Man nedraudētu briesmas, ja tu nebūtu vēlējies mani izmantot. Sasodīts, Vašingtonā es izglābu tev dzīvību. Tam vajadzētu tev par kaut ko liecināt.

-    Jā. Turklāt esmu tik brīnišķīgs, ka tu iemīlējies manī.

Hollija jau pavēra muti.

-    Lieki nepūlies, - bilda Bjūkenans. - Tava vēlēšanās piepildīsies.

Hollija aiz brīnumiem iepleta acis.

-    Es nevaru tevi šeit atstāt, - Bjūkenans sacīja. - Nupat atskārtu, ka esmu pieļāvis kļūdu, pateikdams, uz kurieni dodos.

-    Jā, uz Mehiko, - Hollija piekrita.

-    Huanas dēļ plānus nevaru mainīt. Es zvērēju, ka grūtā brīdī viņai palīdzēšu, un gribu solījumu turēt. Tas nozīmē, ka nevaru ļaut tev klaiņot apkārt, ļaut, ka tevi noķer un tu izstāsti, uz kurieni esmu devies un ko daru. Vāc kopā mantas! Jātiek prom no šīs salas, kamēr te neviens nav ieradies.

Hollija atvieglota uzelpoja.

-    Paldies!

-    Nesaki paldies man. Tā nav labvēlība. Manuprāt, tu vairs neradi man draudus, tāpēc to atļauju. Bet vienu gan ielāgo, Hollij. Nespied izturēties pret tevi kā ienaidnieci.

15

Jukatanas pussala.

Virs plašā līdzenuma klājās melns dūmu līķauts. Celtniecības darbiem turpinoties, buldozeru, ceļamkrānu un citas smagās tehnikas rēkoņu ik pēc brīža pārsita šauteņu sprakšķi. Tāpat kā sprakstošās liesmas, no kurām cēlās dūmi, kas ietina apvidu. Koki tika nodedzināti arvien vairāk, izcirtums paplašināts, tika darīts viss iespējamais, lai apkaimes iedzīvotājiem, maiju pēctečiem, kuru uzbrukumi celtniekiem un tehnikai nerimās, būtu mazāk vietas, kur slēpdes. Lieliskās piramīdas un tempļi bija nolīdzināti, akmeņi izkaisīti apkārtnē, bet to vietā un tiem virsū uzslējušies citi torņi - šoreiz no tērauda. Pa reizei zeme notrīcēja, taču strādnieki tam nepievērsa uzmanību. Viņi bija pieraduši pie visa - čūskām, dūmiem un šāvieniem. Galvenais bija darbs, kas jābeidz. Tad jāsaņem atalgojums un jābēg.

Paklausot pavēlei un izgatavojot topogrāfisko karti, kas rādīja drupas daudz mazākas, nekā pēc iespaidīgajām fotogrāfijām no kosmosa gaidīja zinātnieki, Dženna savā prātā domāja, ka tāpat rīkojas arī Dramonds. Viņa bija iezīmējusi dažas nelielas celtnes. Daudzus zemestrīču rezultātā izmētātus akmeņus. Kādreiz diženās kultūras nožēlojamas atliekas. Bija tikai viens izņēmums - bumbas spēļu laukums. Nezināmu iemeslu dēļ - varbūt tādēļ, lai viena neizpostīta maiju celtne piešķirtu ticamību, Dramonds bija noteicis, ka jāsaglabā bumbas spēļu laukums, kas atradās tālāk nost no graušanas un celtniecības darbu vietas. Uz taisnstūrveida zāliena atradās augstdzimušajiem skatītājiem ierīkotas akmens terases, no kurām vērot bruņās tērpto vīru spēli ar lielu un smagu bumbu, kuru vajadzēja izdabūt cauri vertikāliem apļiem abos laukuma galos. Spēles likme bija ļoti augsta - dzīvība vai nāve. Varbūt tieši šī iemesla dēļ Dramonds bija saglabājis laukumu - tas simbolizēja viņa nežēlību un cenšanos sasniegt mērķi par katru cenu.

Aizvakar Dramonds kopā ar Raimondu bija negaidīti ieradies "Drummond Enterprises" lielajā, zilajā helikopterā un, it kā nekas nebūtu slēpjams, pārņēmis darbu beigu posma vadību.

-    Jūs esat labi pastrādājusi, - viņš uzrunāja Džennu, - un par to dabūsiet papildprēmiju.

Domās kliegdama nelabā balsī, Dženna nomurmināja pateicības vārdus. Ja es ko vēlos, tad tikai izkļūt no šejienes ar veselu saprātu. Viņas kolēģis un draugs, iespējamais mīļākais un projekta vadītājs Makintairs no čūskas kodiena bija nomiris pusstundu pirms Dramonda helikoptera ierašanās. Dženna bija lūgusi helikopteru ierasties ātrāk, lai Maks laikus tiktu nogādāts slimnīcā, taču, ieraudzījusi cauri dūmiem iznākam Dramondu, viņa apņēmīgo, sažuvušo seju, viņa acumirklī bija sapratusi, ka Dramonds nebūtu ļāvis izmantot helikopteru mirstoša cilvēka aizvešanai no nometnes. "Viņš nomirs, neticis līdz slimnīcai. Nav laika. Pacentieties viņu iekārtot, cik ērti vien spējat," būtu sacījis Dramonds. Tā kā nekas vairs nebija līdzams, viņš noteica:

-    Aprociet Makintairu tādā vietā, kur iedzimtie netiek klāt. Nē, es pārdomāju. Sadedziniet. Sadedziniet visus!

"Visi" bija vietējie iedzīvotāji, kas tika nogalināti, kad viņi centās pārtraukt svētās zemes apgānīšanu. Redzot slepkavošanas apjomu, Džennai bija licies, ka viņa zaudēs prātu. Viņa zināja par Dienvidamerikā Amazones džungļu dzīlēs iznīcinātajām ciltīm. Viņai nekad nebija ienācis prātā, ka atsevišķi Meksikas rajoni ir ne mazāk tāli, ka saziņa ar ārējo pasauli tur var būt tikpat minimāla un ka "pasaulē" nevienam nav ne jausmas, kas īsti tur notiek. Kamēr kāda ziņa no šejienes izlauzīsies, par pastrādātajām zvērībām pierādījumu vairs nebūs. Un kas varētu būt runātāji? Vai strādnieki? Piedaloties slepkavošanā un pieņemot nekaunīgi milzīgas prēmijas, viņi bija kļuvuši par slepkavības līdzdalībniekiem. Tikai muļķis neklusētu.

Stāvot no baļķiem būvētajā nometnes kantorī, Dženna patlaban atcerējās, kā stūrī uz lāviņas drudzī bija locījies Maks, un mēmi klausījās Dramonda pēdējos norādījumus par kartēm.

-    Pirmām un galvenām kārtām, - flegmātiski noskanēja Dramonda vecišķā balss, - arheoloģiskā atklājuma patiesais lielums jāparāda gauži niecīgs. Protams, ir fotogrāfijas, taču galvenās būs jūsu kartes.

Šajā brīdī vērās durvis un džungļu tērpā ar šauteni rokā, nokvēpušu seju un asiņainu kreklu ienāca Raimonds.

-    Ja tur vēl kāds ir, es nevaru to atrast.

-    Šeit var ierasties arī citāds ienaidnieks. Manuprāt, tas medī mūs, - noteica Dramonds.

Raimonds izaicinoši izslējās.

-Kas?

-    Mirušais.

Raimonds savilka pieri grumbās.

-    Čārlzs Dafijs, - paskaidroja Dramonds. - Vai tu atceries?

-     Jā, viņš tika noalgots mājas novērošanai Sanantonio. Ierodoties sievietei, viņu vajadzēja likvidēt. Tas vīrs nozuda no mājas pirms trim diennaktīm.

-    Viņš ir atradies, - Dramonds paziņoja. - Līķis izskalots Sanantonio upes krastā. Viņš nošauts. Varas iestādes izsakās, ka līķis nav identificēts. Tomēr vienam no taviem algotņiem izdevies līķi redzēt morgā, un viņam nav šaubu, ka tas bijis Dafijs. Taču misters Dafijs ir ļoti dīvains cilvēks, - Dramonds turpināja. - Pēc nāves viņš izmantojis kredītkarti lidojumam no Sanantonio uz Vašingtonu. Tur viņš apmeties viesnīcā "Ritz-Carlton". Daļu nākamās dienas viņš nodzīvojis viesnīcā "Dorset" Manhetenā. Pēc tam kopā ar kompanjoni izlidojis uz Maiami, kur noīrējis automašīnu.

Raimonds sāka prātot.

-   Es nesaprotu, kāds tam sakars ar Vašingtonu, taču viesnīca "Dorset" Manhetenā atrodas netālu no objekta dzīvokļa.

-    Un no bijušā vīra. Aizvakar pie viņa bijuši ciemiņi - vīrietis un sieviete. Sieviete pagaidām nav identificēta, kaut gan viņa ir sarkanmate un apgalvo, ka esot "Washington Post" žurnāliste. Vīrietis pēc apraksta atbilst cilvēkam, kas izjauca objekta vecāku mājas novērošanu.

-    Bjūkenans? - Raimonds drūmi paskatījās.

-    Jā. Bjūkenans. Tagad padomā, ko izsaka Maiami? - Dramonds strupi noprasīja.

-    Jahta. Tā atrodas Kīvestā, dienvidos no Maiami.

-   Tieši tā, - sacīja Dramonds. - Kapteinis ziņo, ka vakar pēcpusdienā trīs apkalpes locekļi atveduši uz kuģi sievieti. Sievieti sarkanmati.

-    Viņa noteikti ar Bjūkenanu ir uz vienu roku. Droši vien mēģinājusi noskaidrot, kā var uzlavīties uz kuģa.

Dramonds palocīja galvu.

-    Jāpieņem, ka viņam kaut kas zināms par videofilmu. Tev viņš jāpārtver un jānogalina.

-    Bet kur viņu atrast?

-    Vai nav skaidrs? Kāds ir nākamais ķēdes posms?

-    Delgado.

-    Nē. Mehiko. Nupat esmu saņēmis ziņu no Maiami starptautiskās lidostas, ka cilvēks, kas uzdevies par Čārlzu Dafiju, nopircis divas biļetes uz Mehiko. Helikopters nogādās tevi Mehiko jau pēcpusdienā.

divpadsmitā dala

1

Mehiko.

Pasaules lielākajā un visstraujāk augošajā pilsētā gaisu praktiski neelpojamu bija padarījuši neskaitāmo rūpnīcu dūmeņi, kā arī nolietotās automašīnas, kuras dzina uz priekšu nekvalitatīvs benzīns un kuras nekontrolētas izvirda dūmus un izplūdes gāzes, kas palika sagūstītas virs kalnu ieskautās metropoles. Bjūkenanam rikle sūrstēja. Saņēmuši tūristu kartes un izgājuši no Huaresa starptautiskās lidostas, Bjūkenans ar Holliju tūlīt sāka klepot. Acīs koda. Ja biezajai dūmakai nebūtu sūra smaka un dzēlīga garša, to varētu noturēt par miglu. Gaisa kondicionētājs taksometrā nedarbojās, tomēr viņi aiztaisīja mašīnas logus. Labāk cepties mašīnā nekā elpot indīgo āra gaisu.

Pulkstenis rādīja ceturksni pāri deviņiem. Viņi bija izbraukuši no Kīvestas tik laikus, ka paguva uz lidmašīnu, kas astoņos no rīta izlidoja no Maiami uz Mehiko. Līdz ar laika zonu maiņu lidojuma patiesais ilgums bija divas stundas un piecpadsmit minūtes, un, apēdis aviosabiedrības lidmašīnā pasniegto omleti ar sieru un sīpoliem, Bjūkenans bija spējis drusku nosnausties. Viņa režīms jau pārāk ilgi bija haotisks. Pārgurums kļuva arvien jūtamāks. Nebeidza mocīt galvassāpes.

Turklāt viņš juta sarūgtinājumu pret Holliju. Par spīti intuīcijai, Bjūkenans bija sācis viņai patiesi uzticēties. Hollija bija aizrādījusi, ka izglābusi viņam dzīvību. Arī citādā ziņā viņa bija manāmi palīdzējusi, taču nedrīkstēja aizmirst, ka viņa ir žurnāliste. Huanas meklēšana radīja stresu, un Bjūkenans jau bija atklājis pārāk daudz par savu pagātni. Vēl vairāk. Iedomājoties, ka viņš ļāvis sev tuvoties sievietei, kuru Alans sūtījis viņa iznīcināšanai, pārņēma dusmas.

Savukārt Hollija klusēja, it kā saprastu, ka jebkuri vārdi var tikt iztulkoti nepareizi, it kā zinātu, ka viņas klātbūtne tiks paciesta vienīgi tad, ja viņa nepievērsīs sev uzmanību.

- Uz Nacionālo pili, - Bjūkenans spāniski sacīja taksometra vadītājam. Vārdi bija līdzīgi angļu vārdiem, tāpēc Hollija saprata visu, tikai ne to, kāpēc viņi brauc nevis uz viesnīcu, bet uz Nacionālo pili. Vai varbūt tas bija viesnīcas nosaukums? Viņa to nezināja, jo Mehiko bija pirmo reizi. Izrādījās, ka brauciena mērķis nav nedz viesnīca, nedz pils, bet valdības ēku rajons.

Pat biezajā smogā skats bija iespaidīgs. Dzīvās satiksmes vidū atradās ļoti liels laukums, kuru ieskāva milzīgas celtnes, starp tām divas katedrāles. Nacionālā pils bija slavena ar savām arkām, kolonnām un iekšējiem pagalmiem.

Izkāpuši no taksometra, Bjūkenans un Hollija cauri pūlim devās uz Nacionālās pils vestibilu. Ēkas galvenās kāpnes un pirmā stāva gaiteņus greznoja lieli, krāsaini sienas gleznojumi. Djego Riveras sienas gleznojumi atainoja Meksikas vēsturi, sākot no acteku un maiju perioda līdz spāņu iebrukumam, līdz rasu sajaukšanai, neskaitāmām revolūcijām un, beidzot, līdz idealizētai nākotnei, kurā meksikāņu zemnieks laimīgi strādās un dzīvos saskaņā ar dabu. Ņemot vērā piesārņoto gaisu ārpusē, līdz ideālajai nākotnei vēl bija ilgi jāgaida.

Sienas gleznojumu apskatei Bjūkenans veltīja tikai mirkli. Viņš koncentrējās un kļuva mērķtiecīgāks, it kā viņu māktu briesmīgas priekšnojautas un viņš nedrīkstētu zaudēt ne mirkli. Trokšņainajā un skanīgajā gaitenī viņš uzrunāja gidu un tika nosūtīts tālāk pa gaiteni. Iegājis dāvanu veikalā, viņš ignorēja pārdošanai izliktos lietišķās mākslas izstrādājumus un grāmatas, bet pievērsās sienām, pie kurām atradās valdības amatpersonu fotogrāfijas. Dažās bija redzamas grupas, citās atsevišķi cilvēki. Abi ar Holliju viņi pētīja fotogrāfijas. Hollija riskēja pamest sānis skatienu uz Bjūkenanu un ieraudzīja, cik saspringusi ir viņa seja un cik spēcīgi pulsē asinsvadi pie deniņiem un uz kakla. Viņš norādīja uz to pašu fotogrāfiju, kas bija saistījusi Hollijas uzmanību. Uz tās bija redzams garš un slaids, gadus četrdesmit vecs spānietis ar šauru seju un ērgļa degunu. Vīrietim bija ūsas, viņš bija ģērbies dārgā uzvalkā un izstaroja augstprātību.

-    Jā, - Hollija noteica.

Bjūkenans pagriezās pret jaunu sievieti, kas šeit strādāja, un norādīja uz fotogrāfiju.

-    Este hombre. C6mo se llama, porfavor?

-    Quien ? Ah, s( Esteban Delgado. El Ministro de Asuntos In- teriores.

-    Gracias, - pateicās Bjūkenans. Pērkot grāmatu, viņš uzdeva sievietei vēl dažus jautājumus un pēc piecām minūtēm kopā ar Holliju, atstājot dāvanu veikalu, jau bija uzzinājis, ka cilvēks, kurš izvarojis un noslepkavojis Mariju Tomesu, ir "ne tikai iekšlietu ministrs, bet arī otrs ietekmīgākais cilvēks Meksikā. Otrais pēc prezidenta."

-    Ja var ticēt pārdevējai, tas nevienam nav noslēpums, - paskaidroja Bjūkenans. - Meksikā, kur prezidents izvēlas savu pēcteci, vēlēšanas ir tikai formalitāte.

Pārsteigta, ka Bjūkenans sācis ar viņu runāt, un cerēdama, ka viņa dusmas mazinājušās, Hollija izmantoja gadījumu.

-    Ja vien kādam rokās nenonāk videofilma, kas ir tik pretīga, ka ne tikai izpostīs viņa karjeru, bet pilnīgi droši novedīs viņu cietumā.

-    Vai arī viņš tiks sodīts ar nāvi. - Bjūkenans saberzēja sāpošo pieri. - Tādam cilvēkam kā Delgado jābūt gatavam uz visu, lai tikai videolente nenonāktu atklātībā. Jautājums vienīgi, kas Dramondam vajadzīgs?

-    Un kas noticis ar Huanu Mendesu?

Bjūkenans spīvi paskatījās.

-    Jā. Tieši viņas dēļ esmu to visu uzņēmies. Huanas dēļ. Vārds iedzēla ar savu nozīmi - ne jau tu esi tā.

-     Neizturies tā, it kā tu mani tikai paciestu, - sacīja Hollija. - Neved mani līdzi aiz bailēm, ka varu nostāties pret tevi. Es neesmu tava ienaidniece. Lūdzu! Izmanto mani. Ļauj tev palīdzēt.

2

-    Mani sauc Teds Reilijs, - Bjūkenans spāniski sacīja.

Viņš un Hollija stāvēja paklājiem izklātā kabinetā ar uzrakstu "MINISTRO DE ASUNTOS INTERIORES" uz durvīm. Iekšlietu ministrs. Sirma, briļļaina sekretāre palocīja galvu un gaidīja, ko viņš vēl teiks.

-    Es esmu Makojas jaunkundzes tulks, - Bjūkenans turpināja un pamāja uz Hollijas pusi. - Kā redzat no apliecības, viņa ir "Washington Post" žurnāliste. Meksikā viņa ieradusies uz neilgu laiku un intervē ietekmīgas valdības amatpersonas, lai uzzinātu, kādā veidā iespējams uzlabot Savienoto Valstu un jūsu valsts attiecības. Vai Delgado kungs varētu atlicināt mazliet laika sarunai? Mēs būsim par to pateicīgi. Ļoti.

Sekretāre līdzjūtīgi paskatījās un ar žestu, kas pauda nožēlu, atbildēja:

-    Delgado kunga nebūs ministrijā līdz nedēļas beigām.

Bjūkenans neizpratnē nopūtās.

-    Varbūt viņš pieņemtu, ja mēs aizbrauktu uz turieni, kur viņš uzturas? Makojas jaunkundzes avīzei viņa uzskati ir īpaši svarīgi, jo visi labi zina, ka viņš var būt nākamais prezidents.

Šķita, sekretārei patīk, ka Bjūkenans saista viņu ar nākotnē izcilo stāvokli.

Bjūkenans turpināja:

-    Esmu pārliecināts, ka labvēlīgas atsauksmes avīzē, kuru katru ritu lasa ASV prezidents, Delgado kungam nāks par labu. Ministram paveras lieliska iespēja izteikt dažu konstruktīvu domu, kas Savienoto Valstu valdībai dos priekšstatu par viņa ieskatiem pēc kļūšanas par prezidentu.

Sekretāre domīgi novērtēja Holliju un palocīja galvu.

-    Mirkli pagaidiet, lūdzu!

Viņa iegāja citā kabinetā, aizvēra durvis, atstādama Bjūke- nanu ar Holliju skatāmies vienu otrā. Gaitenī nemitīgi klaudzēja soļi. No dažādiem kabinetiem nāca balsu murdoņa.

Sekretāre atgriezās.

-   Senjors Delgado atrodas savās mājās Kuernavakā, stundas braucienā no šejienes uz dienvidiem. Es izstāstīšu ceļu. Viņš ielūdz jūs uz lenču.

3

-    Vai drīkstu kaut ko pajautāt?

Hollija gaidīja atbildi, taču Bjūkenans ignorēja viņu un, ar iznomāto automašīnu braucot pa Insurgentu avēniju, skatījās tikai taisni uz priekšu.

-   Protams. Uz ko lai es ceru? - Hollija sacīja. - Tu vairs nerunā kopš… Labi, neņem vērā, nepieminēsim šo tematu. Es gribēju vaicāt, kā tev tas izdevās.

Bjūkenans atkal neatbildēja.

-   Delgado sekretāre, - bilda Hollija, - tikpat labi varēja mūs padzīt. Nezin kādā veidā tev izdevās panākt, ka viņa piezvana Delgado. Es mēģinu izprast, kas notiek. Nejau vārdi viņu ietekmēja. Tie…

-    Es ielaužos cita domās.

Hollija ar sarauktu pieri paskatījās uz Bjūkenanu.

-    CIP tev iemācīja arī to?

Bjūkenana balss kļuva skarba.

-    Tagad atkal tu runā kā reportiere.

-     Vai tu beidzot atteiksies no savas aizstāvnieciskās pozīcijas? Cik reižu varu apgalvot, ka esmu tavā pusē? Es nedomāju tevi pazudināt. Es…

-     Teiksim, ka šajā ziņā esmu guvis mācību. - Bjūkenans stingri satvēra stūri un nenolaida skatienu no dzīvās šosejas. - Sevišķi slepena aģenta darbs nav tikai viltoti dokumenti un ticama leģenda. Pieņemot identitāti, jārada absolūta pārliecība, ka esmu cilvēks, par kuru uzdodos. Tas nozīmē, ka arī pašam pilnībā tam jānotic. Runājot ar sekretāri, es biju Teds Reilijs, un no manis kaut kas tika nodots viņai. Iespiedās viņai prātā. Nosvēra viņas ticību man par labu. Vai atceries sarunu par informācijas izvilināšanu? Tā nenozīmē tikai netveramu jautājumu uzdošanu. Tā nozīmē savas attieksmes iedvešanu citam un šī cilvēka emocionālu atraisītību.

-    Izklausās gluži pēc hipnozes.

-    Tādējādi izskaidrojama arī mana kļūdīšanās, kas saistīta ar tevi. - Bjūkenana balsī ieskanējās rūgtums.

Hollija saspringa.

-    Es pārstāju pievērst uzmanību paškontrolei, - Bjūkenans sacīja.

-    Tomēr es tevi nesaprotu.

-    Es pārtraucu tēlot, - Bjūkenans paskaidroja. - Laiks kopā ar tevi devis man neparastu pieredzi. Es pārstāju būt cits. Pat neapjaušot to, esmu kļuvis cilvēks, kuru biju aizmirsis. Esmu kļuvis pats. Attieksme pret tevi kļuvusi tāda pati kā attieksme pret sevi. - Balsī ieskanējās vēl lielāks rūgtums.

-    Varbūt tieši tāpēc esmu tev pieķērusies, - ierunājās Hollija.

Bjūkenans pameta uz viņu drūmu skatienu.

-    Esmu iedzīvojies daudzos cilvēkos, kas bija labāki par mani. Īstenībā vienīgā identitāte, kas man nepatīk, esmu es pats.

-Tātad tagad tu vairies no sevis, kļūstot… Ko tu teici, kas tu reiz esi bijis? Pīters Langs… kas meklē Huanu?

-    Nē, - Bjūkenans atteica. - Pēc iepazīšanās ar tevi Pīters

Langs kļūst arvien nenozīmīgāks. Huana man ir svarīga tāpēc… Kīvestā es teicu, ka nevaru izlemt savu nākotni, kamēr neesmu ticis galā ar pagātni. - Beidzot viņš paskatījās uz Holliju. - Es neesmu muļķis un zinu, ka nevaru atgriezties laikā pirms sešiem gadiem un Dievs vien zina cik identitātēm un turpināt dzīvi no vietas, kur mēs izšķīrāmies. Tas ir kā… Ļoti ilgi esmu izlicies, tēlojis, nemitīgi mainījis lomas, esmu pazinis cilvēkus, ar kuriem, tēlojot šīs lomas, nevarēju tuvināties. Daudziem bija vajadzīga palīdzība, taču es nevarēju atgriezties un viņiem to dot. Daudzi šie cilvēki ir miruši, taču es nevari/ atgriezties un sērot par viņiem. Manu tēloto cilvēku dzīves pa lielākajai daļai bijušas savā starpā nesavienotas. Man tās jāsavieno. Es gribu kļūt…

Hollija gaidīja.

-   Par cilvēcisku būtni, - paziņoja Bjūkenans. - Tieši tāpēc esmu noskaities uz tevi. Es noņēmu aizsargbruņas, un tu mani nodevi.

-   Nē, - Hollija sacīja, pieskaroties Bjūkenana labajai rokai uz stūres. - Vairs ne. Zvēru pie Dieva, es vairs neesmu tev bīstama.

4

Pēc Mehiko trokšņa un smoga Kuernavakas miers un tīrais gaiss bija sevišķi tīkami. Debesis virs krāšņās ielejas bija dzidras, spoži spīdēja saule. Iebraucis lepnajā rajonā, Bjūkenans sekoja norādījumiem, atrada meklēto ielu un piebrauca pie augstas mūra sienas ar augstiem dzelzs vārtiem, aiz kuriem atklājās dārzs, ēnaini koki un spāņu stilā būvēts savrupnams. Sarkanais kārniņu jumts mirdzēja saulē.

Bjūkenans brauca tālāk.

-    Vai šī nav vieta, kur mums jāierodas? - Hollija vaicāja.

-Ir.

-    Tad kāpēc?

-    Neesmu vēl izlēmis dažus jautājumus.

-    Piemēram?

-    Varbūt pienācis laiks tevi atlaist.

Izskatījās, ka Hollija satrūkstas.

-    Viss ir iespējams. Es nevēlos tevi nekur iejaukt, - Bjūkenans paskaidroja.

-    Es jau esmu iejaukta.

-    Vai tev neliekas, ka tu pieļauj galējības, lai tikai iegūtu materiālu rakstam?

-    Man ir tikai viena galēja vēlēšanās, proti, zināt, kā jārīkojas, lai tevi pārliecinātu par sevi. Delgado gaida reportieri sievieti. Bez manis tu netiksi pat iekšā. Turklāt aizsegu, ka esi mans tulks, tu pats izdomāji. Rīkojies konsekventi.

-    Konsekventi? - Bjūkenans pabungoja ar pirksdem pa stūri. - Jā. Pārmaiņas pēc.

Viņš apgrieza mašīnu.

Aiz vārtu režģiem stāvēja bruņots sargs.

Bjūkenans izkāpa no mašīnas, piegāja pie sarga, uzrādīja Hollijas preses karti un spāniski paskaidroja, ka viņu un Makojas jaunkundzi gaida. Pametis drūmu mirkli, sargs iegāja koka būdā pa labi no vārtiem un pacēla telefona klausuli. Otrs bruņots sargs tikmēr cieši nopētīja Bjūkenanu. Pirmais sargs atgriezās ar vēl drūmāku izteiksmi sejā nekā iepriekš. Bjūkenana muskuļi bija gatavi darboties. Viņš prātoja, vai nav notikusi kļūme. Taču sargs atslēdza vārtus, atvēra tos un pamāja ar roku, lai Bjūkenans atgriežas mašīnā.

Garām kokiem, dārziem un strūklakām Bjūkenans pa ēnainu un līkumainu ceļu piebrauca pie trīsstāvu savrupnama. Vienlaikus viņš palūkojās atpakaļskata spogulītī un pamanīja, ka sargs vārtus no jauna aizslēdzis. Vēl viņš pamanīja, ka iekšpusē pie sienas patrulē citi bruņoti sargi.

-    Es jūtos vēl nervozāka, nekā dodoties uz Dramonda jahtu, - noteica Hollija. - Vai tu nekad nejūti…

-    Katru reizi.

-    Par kādiem pasaules grēkiem tad tu to neizbeidz?

-    Nav izvēles.

-    Šajā gadījumā varbūt. Bet citas reizes…

-    Izvēles nav, - Bjūkenans atkārtoja. - Armijā pilda pavēli.

-   Nejau šobrīd. Šobrīd tu neesi armijā. Bez tam iestāties armijā nebija obligāti.

-Aplam, - Bjūkenans atteica, atcerējies nepieciešamību sodīt sevi par brāļa nāvi. Satraucies, ka ļāvies novērst uzmanību, viņš tūlīt šo domu atvairīja. Huana. Nedrīkst zaudēt uzmanību. Nedrīkst pievērsties karavīra dzīvei, jādomā par Huanu.

-     Es tikai iedomājos, kķnekad neesmu jutusies tik nervoza, - noteica Hollija.

-    Lampu drudzis. Mēģini atslābināties. Šī ir tikai sagatavošanās, - Bjūkenans sacīja. - Jāpārbauda Delgado. Tava loma nebūs grūta. Intervē viņu, un cauri. Tu esi pilnīgā drošībā. Un tā nav salīdzināma ar Delgado drošību, kad es būšu izdomājis, kā tikt viņam klāt.

»

Neizrādīdams savu apņēmību, Bjūkenans novietoja mašīnu savrupnama priekšā. Izkāpis viņš pamanīja vēl sargus, nerunājot par zāliena kopējiem, kurus, šķiet, vairāk interesēja apmeklētāji nekā darbs. Te bija uzstādītas panorāmas televīzijas kameras, logu rūtīs stieples un metāla kastes ar iebrukuma detektoriem starp krūmiem.

Neko labāku es vairs nevarēju atrast, Bjūkenans nodomāja.

Noslēpis emocijas, viņš stādījās priekšā kalpotājam, kas bija iznācis sagaidīt, un viņa pavadībā devās uz vēso, ēnaino un skanīgo marmora vestibilu. Garām platām, līkumainām kāpnēm viņi devās uz mahagonija paneļiem izliktu kabinetu, kurš smaržoja pēc vaska un lakas un kurā atradās ādas mēbeles. Kabinetā mirdzošos stikla skapjos bija izvietotas medību trofejas un neskaitāmas šautenes un bises.

Kaut arī Bjūkenans nebija personiski ticies ar Delgado, viņu acumirklī varēja pazīt. Ceļoties no rakstāmgalda, viņš izskatījās vēl augstprātīgāks nekā fotogrāfijās un videofilmā. Tomēr viņš izskatījās bālāks un vājāks, vaigi bija tā iekrituši, it kā viņš būtu slims.

-    Laipni lūdzu! - viņš sacīja.

Bjūkenanam atmiņā spilgti uzplaiksnīja aina, kurā Delgado izvaro un nogalina Mariju Tomesu. Ieguvis vajadzīgo informāciju, Bjūkenans bija ieplānojis Delgado nogalināt.

Runādams nevainojamā angļu valodā, Delgado tuvojās Bjūkenanam un Hollijai. Viņa sintakse bija nedaudz samākslota.

-   Man vienmēr bijis patīkami runāt ar amerikāņu preses pārstāvjiem, jo īpaši ar tik ievērojama izdevuma kā "Washington Post" darbiniekiem. Jaunkuncte… Atvainojiet, esmu aizmirsis vārdu, kuru sekretāre…

-    Hollija Makoja. Un mans tulks Teds Reilijs.

Delgado apmainījās rokasspiedieniem ar abiem.

-   Labi. - Acīmredzot Hollijas skaistuma savaldzināts, viņš nelikās zinis par Bjūkenanu un visu uzmanību pievērsa žurnālistei. - Es runāju angliski, tāpēc nez vai tulks būs vajadzīgs.

-    Es esmu arī fotogrāfs, - Bjūkenans piebilda.

Delgado noraidoši pavicināja roku.

-    Iespēja fotografēt būs vēlāk. Makojas jaunkundz, vai atļausiet pirms lenča piedāvāt kādu glāzi? Varbūt vīnu?

-    Pateicos, vēl ir mazliet par agru.

-    Protams, - Bjūkenans neatteicās. - Vīns būtu īstajā reizē.

Viņam nebija iznācis laika pamācīt Holliju, ka nedrīkst noraidīt objekta piedāvāto vīna glāzi. Atteikums parasti atvēsināja objekta slieksmi uz vaļsirdību un radīja aizdomas, ka cilvēks nevēlas būt patiess.

-    Ja mazliet padomā, tad - jā, - sacīja Hollija, - pirms lenča.

-    Balto vai sarkano?

-    Lūdzu, balto.

-     "Chardonnay"?

-    Ļoti piemērots.

-    Man to pašu, - sacīja Bjūkenans.

Turpinādams viņu ignorēt, Delgado pagriezās pret kalpotāju, kas bija palicis stāvam pie durvīm.

-    Lo haga, Carlos. Atnes!

-    Si, Setior Delgado.

Kalpotājs baltajā formastērpā pakāpās soli atpakaļ un izgaisa gaitenī.

-    Sēdieties, lūdzu! - Delgado pieveda Holliju pie mīkstā ādas krēslā.

Bjūkenans pa kabineta stikla durvīm pamanīja iekšējā pagalmā kādu vīrieti. Tas bija gadus trīsdesmit piecus vecs, patīkama izskata labi ģērbies amerikānis ar gaišiem matiem.

Pamanījis Bjūkenana interesi, vīrs pamāja ar galvu un zēniski uzsmaidīja.

Delgado ierunājās: /

-    Es zinu, ka amerikāņiem dienaskārtība ir ļoti blīva, tāpēc, ja vēlaties pirms lenča uzdot kādu jautājumu, dariet to.

Vīrietis no pagalmiņa ienāca kabinetā.

-   Ak, Raimond, - teica Delgado, - vai tu jau izstaigājies? Nāc iekšā! Man ir daži viesi, ar kuriem labprāt iepazīstināšu. Ma- kojas jaunkundze no "Washington Post".

Raimonds godbijīgi palocīja galvu un piegāja pie Hollijas.

-    Priecājos iepazīties. - Viņš paspieda Hollijai roku. Viņa rokasspiedienā bija kas tāds, kas Hollijai lika saraukt

pieri.

Raimonds pagriezās un piegāja pie Bjūkenana.

-    Sveicināts, mister…

-    Reilijs. Teds.

Arī viņi paspieda viens otram roku. Bjūkenans labajā plaukstā sajuta tādu kā dūrienu. Tas dedzināja. Roka kļuva nejūtīga.

Satraucies viņš paskatījās uz Holliju, kas nelaimīga nolūkojās uz savu labo roku.

-    Cik ilgs laiks būs vajadzīgs? - Delgado vaicāja.

-    Mēs to mēdzam saukt par divsoli, - Raimonds sacīja. Noņemot no pirksta gredzenu un ieliekot maziņā dārglietu

kastītē, viņš ar savām zilajām un aukstajām acīm atkal smaidīja. Hollija noslīga uz ceļiem. Bjūkenana labā roka bija kļuvusi nejūtīga. Hollija novēlās uz grīdas.

Bjūkenanam sastinga krūtis. Sirds'sita kā negudra. Ari viņš noslīga uz grīdas.

Izmisis viņš centās piecelties.

Bet nespēja.

Viņš nespēja neko.

Ķermenis bija kļuvis nejūtīgs. Neviens loceklis neklausīja. Viņš bija nevarīgs no galvas līdz papēžiem.

Bjūkenans dusmās bezpalīdzīgi noskatījās, kā no augšas smīkņādams uz viņu lūkojas Delgado.

Zilacainais amerikānis veltīja viņam tukšu smaidu, no kura kļuva salti.

-    Šī inde ir no Jukatanas pussalas. Līdzīga kurāre. Pirms simts gadiem maiji ar to paralizēja upurus, lai nepretojas, kad viņiem izgriež sirdi.

Nespēdams nedz pagriezt galvu, nedz ieraudzīt Holliju, Bjūkenans dzirdēja, kā viņa elso, mēģinādama ievilkt elpu.

-   Nepārpūlieties, - sacīja Raimonds. - Jūsu plaušas var neizturēt.

5

Debesīs dārdēja helikopters. Motors tricināja korpusu. Bjūkenans ķermeņa absolūtās nejutības dēļ gan šo trīcēšanu nespēja just. Kabīnes cietās grīdas vietā tikpat labi varēja būt dūnu spilvens. Nedz ciets, nedz mīksts, nedz karsts, nedz auksts, nedz ass, nedz truls neko nenozīmēja. Ķermenis nejuta neko.

Toties kompensācijai dzirde un redze bija kļuvusi neparasti asa. Visas skaņas kabīnē, bet jo īpaši Hollijas smagā elpošana, tika uztvertas daudzkārt pastiprinātas. Debesis aiz kabīnes logiem bija gandrīz neciešami zilas. Ja reizēm nemirkšķinātos plakstiņi, kas nepakļāvās indes iedarbībai kā sirds un plaušas, radās bažas, ka viņš zaudēs redzi.

Līdz nelabumam uzbudinātā sirds dauzījās kā neprātīga, protams, daļēji ari aiz bailēm. Ja viņš vemtu (pieņemot, ka arī vēders nav paralizēts), tad aizrītos un noslāptu. Vajadzēja koncentrēties un atvairīt bailes. Nedrīkstēja zaudēt savaldību. Jo straujāk pukstēja sirds, jo vairāk skābekļa prasīja plaušas. Taču krūšu muskuļi nedarbojās un iespēja nosmakt viesa bailes.

Koncentrējies, Bjūkenans domāja, koncentrējies.

Viņš mēģināja piepildīt domas ar mierinošu mantru. Viņš centās rast visaptverošu domu, kas dotu mērķi. Huana, viņš domāja. Huana. Huana. Jāpaliek dzīvam, lai iespējams viņai palīdzēt. Jāpaliek dzīvam, lai būtu iespējams viņu atrast. Jāpaliek dzīvam, lai glābtu viņu. Jāpaliek…

Sirds sita kā neprātīga. Plaušas panikā alka pēc gaisa. Nē, mantra nelīdzēja. Huana? Atmiņas par viņu bija tālas, no laika pirms daudziem gadiem - Bjūkenanam vārda tiešā nozīmē pirms daudzām dzīvēm. Šajā laikā viņš bija bezgala daudzi cilvēki. Lai cik stipra bija apņēmība atrast Huanu, īstenībā viņš meklēja sevi un, jaunai, visaptverošai domai piepildot domas…

… tas bija noticis negribot, spontāni…

… Hollija.

… bija dzirdams, kā viņa cīnās pēc elpas…

…jāpalīdz Hollijai, jāglābj Hollija…

Piepeši kļuva skaidrs, ka viņam ir mērķis. Nejau Pīteram Lan- gam. Nedz ari kādai citai pieņemtajai identitātei. Tieši Brendanam Bjūkenanam. Šī atskārsme mudināja domāt par nākotni, nevis skatīties atpakaļ. Tā nebija noticis kopš briža, kad viņš bija nogalinājis brāli. Brendanam Bjūkenanam bija mērķis, un tam nebija nekāda sakara ar pašu. Gluži vienkārši jādara viss iespējamais, lai Hollija paliktu dzīva. To nenoteica vēlme paturēt Holliju pie sevis. Viņai vajadzēja dzīvot. Iesprostots sevī, viņš bija atradis sevi.

Sirds nebeidza trauksmaini sist, no spiediena maiņas ausīs varēja just, ka helikopters nolaižas. Viņš>nevarēja pagriezt galvu, lai redzētu blakus Raimondam sēdošo Delgado, taču dzirdēja abu sarunu.

- Nesaprotu, kāpēc man vajadzēja lidot līdzi.

-    Kad lidoju uz Kuernavaku, šādu pavēli pa radio nodeva Dramonds. Viņš grib parādīt progresu būvvietā.

-Tas ir riskanti, - Delgado sacīja. - Mans vārds var parādīties kopā ar šo projektu.

-    Ja nemaldos, tā bija mistera Dramonda ideja. Jums pienācis laiks sākt maksāt parādu.

-    Tam suņabērnam žēlastība ir sveša.

-    Ja misteru Dramondu nosauc par nežēlīgu, viņš to uztver kā komplimentu. Paskatieties uz leju, var jau redzēt.

-    Kungs Dievs!

Helikopters laidās arvien zemāk, un Bjūkenanam ausīs spiediens radīja arvien lielākas sāpes.

Sāpes? Bjūkenans piepeši atskārta, ka sācis kaut ko just. Viņam nekad nebija nācis prātā, ka iespējams priecāties par sāpēm, bet nu viņš priecājās. Kājas tirpa. Šķita, ka rokās dur kā ar adatām. Galva likās pietūkuši, mokošās galvassāpes atgriezās. Šīs sajūtas neatgriezās uzreiz. Tās parādījās pa vienai, pakāpeniski. Un katra viesa cerību. Viņš zināja, ka spētu pakustēties, taču neuzdrīkstējās. Vajadzēja saglabāt nekustīgumu. Vajadzēja iegūt pārliecību, ka visi locekļi ir darboties spējīgi. Jāsagaida ideāls brīdis, lai…

-    Indes iedarbībai jau vajag beigties, - Raimonds noteica.

Stipra roka satvēra Bjūkenana kreiso roku aiz locītavas un

ieslēdza dzelžos. Pēc tam Bjūkenana kreisā roka tika ar spēku aizlauzta aiz muguras, un tad arī labajai tika uzlikti rokudzelži.

-    Vai tā būs ērti? - Pēc balss toņa varēja nodomāt, ka Raimonds runā ar mīļāko. \

Bjūkenans neatbildēja un turpināja izlikties, ka nespēj pakustēties. Tikmēr metālisks klikšķis pavēstīja, ka rokudzelži uzlikti arī Hollijai.

Mainoties propelleru slīpumam nolaišanās laikā, helikoptera rēkoņa samazinājās. Pilots izslēdza motoru, spārni samazināja apgriezienus, un rēkoņa pārtapa smilkstā.

Bjūkenans bija gaidījis, ka, atveroties lūkai, acīs iegriezīsies spilgta saules gaisma. īstenībā viss atradās ēnā. Dūmakā. Helikopteram laižoties lejup, viņš bija ievērojis, ka debesis zaudē mirdzumu, taču, iegrimis domās, debesu dzidrumam nebija pievērsis lielu uzmanību. Tagad dūmaka ielauzās kabīnē, un tās smaka bija tik sīva, ka izraisīja instinktīvu klepu. Dūmi! Tuvumā kaut kas dega.

Bjūkenans klepoja.

-Inde uz laiku pārtraukusi siekalu dziedzeru darbību,- noteica Raimonds, velkot Bjūkenanu ārā no kabīnes. - Rīkle tāpēc izkalst. Kairinājums kaklā kādu laiku saglabāsies. - Raimonda balss tonis liecināja, ka Bjūkenana nepatīkamā pašsajūta sagādā viņam prieku.

Ieklepojās arī Hollija, Raimondam velkot viņu ārā no kabīnes un novietojot blakus Bjūkenanam. Viņa ievaidējās. Pāri sedzās dūmi.

-    Kāpēc jūs nodedzināt tik daudz koku? - Delgado balsī ieskanējās nemiers.

-    Cenšamies radīt iespējami plašu perimetru. Lai turētu iedzimtos pa gabalu.

-    Bet vai liesmas neaizdedzinās…

-    Misters Dramonds zina, ko dara. Viss paredzēts.

Raimonds iespēra Bjūkenanam pa sānu.

Tēlodams lielākas sāpes, nekā patiesībā juta, un priecīgs, ka spēriens nav trāpījis dūruma vietā, Bjūkenans noelsās.

-    Celies augšā, - Raimonds sacīja. - Mūsu cilvēkiem darāmā pietiek, lai vēl nestu tevi. Es zinu, ka vari piecelties. Ja ne, aizsperšu līdz kantorim speršus.

Lai pierādītu, ka nejoko, Raimonds spēra vēlreiz, nu jau spēcīgāk.

Ceļoties kājās, Bjūkenans salīgojās, taču viņam izdevās noturēties stāvus. Domas virpuļoja līdzīgi dūmiem, kas izraisīja klepu.

Hollija pieslējās stāvus un gandrīz nokrita. Viņa lūkojās uz Bjūkenanu, šausmās iepletusi acis. Bjūkenans mēģināja izskatīties mierīgs.

Tomēr nekas neiznāca. Iekams viņi paguva piecelties, lai ietu, Raimonds abus grūda, gandrīz notriekdams no kājām. Abi tika dzīti uz platu, daļēji dūmos ietītu baļķu guļbūvi.

Visvairāk Bjūkenana uzmanību saistīja apkārt valdošā rosība. Strādnieki steidzās, garām brauca buldozeri un kravas mašīnas, ceļamkrāni cilāja fermas un caurules. Bjūkenanam šķita, ka cauri mašīnu troksnim atskanējis šāviens. Drīz viņš pamanīja sev priekšā ar hieroglifiem rotātus akmens bluķus, acīmredzot no drupām. Vietumis rēgojās nožēlojamas senu tempļu paliekas. Dūmiem uz bridi izklīstot, skatienam pavērās piramīda. Taču piramīda nebija sena, un tā nebija būvēta no akmens bluķiem.

Šī piramīda bija augsta, plata un no tērauda. Bjūkenans neko tamlīdzīgu nekad nebija redzējis. Būve līdzinājās gigantiskam trijkājim, kura izplestās kājas savieno nepazīstami stiprinājumi. Neko tādu agrāk neredzējis, viņš tomēr intuitīvi zināja, kas tas ir. Naftas urbjtomis. Vai Dramonds paredzējis iegūt te naftu? Bet kāpēc tornim tik neparasts izskats?

Sasniedzis dūmos ietīto guļbūvi, Raimonds atvēra durvis un iegrūda pa tām Bjūkenanu un Holliju.

Ēnainajā, pelējuma smakas pilnajā iekštelpā Bjūkenans gandrīz nokrita, jo acis tikai pēc brīža sāka redzēt vārgās spuldzes gaismā, kurai strāva tika pievadīta no ģeneratora. Nošūpojies viņš palika uz vietas, iztaisnojās, juta, ka blakus apstājas Hollija, un ieraudzīja sev pretī Elisteru Dramondu.

6

Neviena biogrāfijai vai avīžu rakstam pievienotā fotogrāfija neatainoja Dramonda nežēlīgo spēju valdīt pār citiem. Aiz biezajiem stikliem dziļi dobuļos iegrimušais vecā vīra acu skatiens bija dzēlīgs un laupīja drosmi. Gadi darbojās viņa labā, un balss, kaut ari viņš pats bija tik trausls, skanēja spēcīgi.

- Misters Bjūkenans, - Dramonds ierunājās.

Šāda uzruna viesa nemieru. "Kā viņš uzzinājis manu vārdu?" nodomāja Bjūkenans.

Dramonds samiedza acis un pievērsās Hollijai.

-   Makojas jaunkundz, ceru, ka Raimonds lidojuma laikā nesagādāja jums neērtības. Delgado kungs, priecājos, ka varējāt ierasties. !

-    Priekšlikums tika izteikts tādā formā, ka nebija izvēles.

-    Izvēle katrā ziņā bija, - Dramonds noteica. - Jums bija iespēja doties uz cietumu vai kļūt par nākamo Meksikas prezidentu. Kas jums patīk labāk? /

Ieejot ēkā, Raimonds bija aizvēris durvis. Tagad tās atvērās, un iekšā ielauzās celtniecības māŠīnu kakofonija. Nesdama bieza papīra ruļļus, kurus Bjūkenans noturēja par kartēm, ienāca sieviete noputējušās džinsu biksēs un piesvīdušā darba kreklā.

-    Sasodīts, tikai ne šobrīd! - Dramonds noteica.

Izskatījās, ka sieviete ir nobijusies. Juzdamās neveikli, viņa devās ārā pa durvīm, un, tās aizverot, sievietei aiz muguras vēr- pās dūmi.

Dramonds pievērsās Delgado.

-   Paveikts daudz vairāk, nekā biju cerējis. Rīt no rīta var sākt sūknēšanu. Es gribu, lai pēc atgriešanās Mehiko jūs izdarītu visu, kas nepieciešams. Pasakiet saviem cilvēkiem, ka viss ir kārtībā. Man nav vajadzīgas nepatikšanas. Esmu samaksājis un ceru uz vispārēju sadarbību.

-    Jūs likāt atvest mani uz šejieni tikai tādēļ, lai pateiktu to, ko jau zinu?

-   Es liku atvest jūs uz šejieni tādēļ, lai jūs zinātu, par ko esat pārdevis dvēseli, - sacīja Dramonds. - Nav labi, ka notiek atsvešināšanās no maksas par grēkiem, jo citādi var rasties vilinājums aizmirst vienošanos. Brīdinājumam gribu parādīt, kas notiks ar abiem viesiem.

Savam vecumam neparasti veikli viņš pagriezās pret Bjūkenanu un Holliju.

-    Kas jums ir zināms?

-   To es atradu fotosomā, - sacīja Raimonds, noliekot uz galda videokaseti.

-    Ko tu neteiksi! - noteica Dramonds.

-    Es to demonstreju Delgado.

-Un?

-     Kopija ir mazliet graudaina, taču Delgado priekšnesums ir aizraujošs kā vienmēr. Nespēju novērst acis, - Raimonds sacīja.

-    Tādā gadījumā jūs zināt vairāk, nekā pienāktos, - Dramonds uzrunāja Bjūkenanu un Holliju.

-     Redziet, mums par to nav nekādas darīšanas, - noteica Bjūkenans.

-    Šajā ziņā jums taisnība.

-    Mani neinteresē nafta, un man vienalga, ar kādiem līdzekļiem jūs ietekmējat Delgado, - Bjūkenans paskaidroja. - Es meklēju Huanu Mendesu.

Dramonds savilka uz augšu savas biezās, baltās uzacis.

-    To darāt ne tikai jūs.

Viņi skatījās viens otrā, un Bjūkenans pēkšņi atskārta, kā, iespējams, bija noticis. Huana varēja dot piekrišanu Dramondam, ka tēlos Mariju Tomesu. Taču pēc dažiem mēnešiem viņa sajuta draudus un sāka apzināties, ka iekļuvusi lamatās, vai arī Dramonds viņai itin vienkārši bija apriebies. Lai arī kāds būtu iemesls, viņa bija lauzusi vienošanos un aizbēgusi. Baidīdamās riskēt ar zvanīšanu Bjūkenana priekšniecībai, taču vēlēdamās viņu atrast, Huana, nevienam nezinot, nosūtījusi tikai Bjūkenanam saprotamo pastkarti ar šifrēto vēstījumu. Tikmēr Dramonda cilvēki drudžaini meklēja Huanu, izliekot novērotājus pie viņas un vecāku mājām, kā ari visās iespējamās vietās, jo viņas klusēšanu vajadzēja garantēt. Ja atklātos patiesība par Mariju Tomesu, Dramonds nevarētu vairs ietekmēt Delgado. Bez Delgado Dramonds zaudētu sava projekta politisko atbalstu. Meksikas naftas rūpniecība bija nacionalizēta jau trīsdesmitajos gados. Acīmredzot jomā, kas interesēja Dramondu, ārzemnieku ietekme netika pieļauta. Šis bija arī arheoloģisks atradums, tāpēc politiskie sarežģījumi kļuva vēl lielāki. Dramonds gan bija tos atrisinājis zemiski vienkārši, nolīdzinādams drupas. Ja Delgado kļūtu par Meksikas prezidentu, viņš varētu izmantot savu varu, ietekmēt attiecīgos politiķus un noslēgt aizmugurisku vienošanos ar Dramondu. Dramonds, atradņu atklājējs un izstrādātājs, slepeni saņemtu tikpat milzīgu peļņu kā ārvalstu naftas sabiedrības pirms nacionalizācijas. Bjūkenans gan noģida, ka tas nav viss. Bija kas vairāk, vēl citi plāni, taču viņš nedrīkstēja iedziļināties šajā jautājumā, jo vajadzēja domāt par dzīvības glābšanu.

-    Vai jūs zināt, kur ir Huana Mendesa? - Dramonds jautāja.

-    Cik zinu, tad viņa strādā šeit pie naftas ieguves.

Dramonds iesmējās.

-    Neparasta pārdrošība. Jūs darāt godu Speciālo uzdevumu karaspēkam.

Dramonda vārdi pārsteidza Bjūkenanu. Bet tikai uz brīdi.

-    Kad mani cilvēki ieraudzīja jūs Sanantonio pie Mende- siem, - Dramonds teica, - automašīnas numurs līdzēja noskaidrot gan nomātāju, gan attiecīgā cilvēka identitāti.

Identitāti, nodomāja Bjūkenans. Tik ilgi esmu palicis dzīvs ar svešām identitātēm. Bet nu varbūt nāksies mirt savas identitātes dēļ. Viņu pārņēma galīgs spēku izsīkums. Ievainojumi sāpēja. Galva neganti pulsēja. Jebkuras izturības rezerves bija izsmeltas.

Tad viņš ieskatījās Hollijas šausmu pilnajās acīs, un domās atkal atdzīvojās mantra. Jāpaliek dzīvam, lai palīdzētu Hollijai. Jāglābj Hollija.

-    Jūs esat taktisko apmācību instruktors, - Dramonds sacīja.

Bjūkenans saspringa. Instruktors? Tātad Dramonds nav atklājis īsto aizsegu.

Dramonds turpināja:

-    Vai pazināt Huanu Mendesu Brega fortā?

Bjūkenans izmisis centās tikt skaidrībā, kādu lomu spēlēt,

kādus paņēmienus sevis aizstāvēšanai izmantot.

-Jā.

-    Kā lai to izskaidro? Viņa kalpoja armijas izlūkdienestā. Kas tam kopējs ar…

Pēkšņi kā zibens nāca apskaidrība. Bjūkenans izšķīrās par drosmīgākās lomas tēlošanu mūžā. Jātēlo pašam sevi.

-    Redziet, es neesmu instruktors, un armijas izlūkdienests bija tikai Huanas aizsegs.

Dramonds izskatījās pārsteigts.

-    Es meklēju Huanu Mendesu, jo viņa atsūtīja pastkarti ar ziņu, ka iekļuvusi nelaimē. Pastkarte bija šifrēta, tāpēc ka īstenībā man nevajadzēja eksistēt. Huana skaitījās turpat, kur šobrīd es, proti, Speciālo operāciju vienībā, kas ir tik slepena, ka tajā varētu darboties spoki. Mēs nodarbojamies ar savējiem - gan bijušajiem, gan tagadējiem. Kad saņēmu aicinājumu viņai palīdzēt, vienības vadība sūtīja mani uzzināt, kas notiek. Es regulāri ziņoju par paveikto. Manai vienībai joprojām nav priekšstata, kur Huana Mendesa atrodas, taču tā zina par manu ierašanos Kuernavakā. Tā zina, ka biju nodomājis dodes pie Delgado, bet pēc tam meklēt jūs. Nenopratinot Delgado, tā mani nespēs šeit atrast, vismaz ne tūlīt. Taču viņš tiks nopratināts, un, ja mani neatradīs, vienības vīri būs uz pēdām jums, un, ja tiem kas rūp, tad vienīgi uzupurēšanās un lojalitāte. Neatrodot mani, viņi likvidēs jūs. Uzskatiet, ka šobrīd Hollija Makoja un es esam jūsu lielākā vērtība.

Dramonds nopūtās. Bjūkenanam šķita, ka cauri celtniecības mašīnu rēkoņai viņš sadzirdējis vēl vienu šāvienu.

-    Jūsu izdoma mirkļa iedvesmā dod lielisku pozīciju sarunām, - Dramonds sacīja. - Vai jums ir zināms, ka es esmu kolekcionārs? Tikai tāpēc esmu nonācis līdz šejienei. Žurnālisti, - viņš pamāja uz Hollijas pusi, - vienmēr gribējuši zināt, kādi motīvi vada manu rīcību. Ko jūs par to teiksiet, Makojas jaunkundz?

Par spīti acīm redzamajām bailēm, Hollija atbildēja:

-    Vara.

-    Daļēja taisnība. Tikai vienkāršota. Mani stimulē un man neļauj apstāties vēlēšanās būt nepārspējamam un neatkārtojamam. Vēlme iegūt savā īpašumā unikālas lietas, piedzīvot unikālas situācijas, būt noteicējam par unikāliem cilvēkiem. Interesi par Ju- katanu izraisīja mana kolekcija. Pirms trim gadiem pie manis ieradās kāds indivīds ar ļoti dārgu mantu. Senajiem maijiem bija savas īpatnējas grāmatas, plānas un garas mizas sloksnes, kas, vēl un vēlreiz salocītas, atgādina maziņu akordeonu. Vēsturnieki tās sauc par kodeksiem. Sešpadsmitajā gadsimtā šajā apvidū iebruka spāņi ar apņēmību iznīcināt šo kultūru, to aizstājot ar savējo. Savā fanātismā viņi dedzināja maiju bibliotēkas. Zināms, ka saglabājušies tikai trīs autentiski kodeksi. Ceturtais var būt arī viltots. Taču ir vēl piektais kodekss, kas ir autentisks un pieder man. Tas ir pilnīgi unikāls, jo atšķirībā no citiem satur būtisku informāciju. Protams, toreiz es to nezināju. Es nopirku kodeksu tāpēc, ka man bija līdzekļi un es negribēju, ka tas pieder citam. Gluži dabiski, ka man radās vēlme uzzināt hieroglifu nozīmi, un es noalgoju pasaules izcilākos ma,iju simbolu ekspertus. Var teikt, ka ieguvu šos ekspertus. Galu galā atklāju, ka tekstā aprakstīts milzīgs naftas lauks šajā rajonā. Maiji to saukuši par tumsas dievu, par melnā ūdens dievu, par dievu, kas sūcas no zemes.

Sākumā uzskatīju tās par metaforām. Pēc tam man ienāca prātā, ka tic ir apraksti vārda tiešā nozīmē. Tekstā bija uzsvērts, ka dievus savalda tempļi un liela piramīda, taču zināmās drupas aprakstītajai vietai neatbilda. Šī gada sākumā uzņēmumi no kosmosa drupas atklāja. Tā kā Delgado bija manā kontrolē, es varēju iegūt savā kontrolē arī šo apvidu, atvest šeit savus cilvēkus, noslēgt pieeju citiem un veikt pētījumus.

-    Un vienlaikus iznīcināt drupas, - Bjūkenans noteica.

-    Neizbēgama nepieciešamība. - Dramonds savilka uz augšu plecus. - Turklāt es drupas biju redzējis. Kāda man daļa, vai tās redz citi? Es negribēju sākt urbšanu, iekams nebiju drošs. Izrādījās, ka nafta izplūst precīzi norādītajā vietā. Zem piramīdas. Piramīda atradās uz šīs vietas, noslēdza to un turēja tumsas dievu savā kontrolē. Taču ne tas vien ir unikāli. Naftai Jukatanā nav nekādas vērtības, ja to nevar iegūt. Šis apvidus ir pārāk nestabils, un parastās iekārtas nav derīgas. Šī iemesla dēļ neviens nav pūlējies meklēt naftu te agrāk. Regulārās zemestrīces būtu sagrāvušas urbj- torņus. Taču manas iekārtas ir unikālas. Tās projektētas tik elastīgas, ka iztur zemestrīces. Ģeologi ar tām turpmāk varēs meklēt naftu apgabalos, kas agrāk tika ignorēti, jo nebija ierīču darbu veikšanai. Protams, par atļauju izmantot manas iekārtas būs jāmaksā krietnas summas. Tomēr mani māc šaubas, vai vēl jebkad atradīs tik milzīgu naftas lauku. Tas pārspēj visas manas cerības un salīdzināms vienīgi ar Kuveitu. Un tieši tā apstākļa dēļ situācija kļūs sevišķi unikāla. Kad naftas lauks būs apgūts pilnībā, nafta netiks izmantota.

Bjūkenanam sejā acīmredzot bija parādījies izbrīns, jo Dramondam acis iemirdzējās.

-   Jā. Tā netiks izmantota. Tāda milzīga naftas daudzuma parādīšanās tirgū momentā radītu strauju cenu krišanos. Naftas ieguvējām valstīm tas nozīmētu ekonomisku katastrofu. Delgado kļūstot par prezidentu, viņš pilnvaros mani uzsākt sarunas ar naftu ieguvējām valstīm par maksāšanu Meksikai, lai tā neielaistu tirgū savu naftu. Šai maksai netiks noteiktas robežas. Līdz ar to naftas patēriņš samazināsies. Tā ka mani var uzskatīt par humānistu. - Dramonds nosmīkņāja.

-     Varbūt jūs gluži vienkārši gribat pievienot savai kolekcijai pasauli? - Bjūkenans pavaicāja.

-     Mēs varam parunāt vienīgi par to, vai jūsu argumenti ir pietiekami pārliecinoši, lai es vēlētos savai kolekcijai pievienot jūs. - Dramonds sāniski paskatījās uz Raimondu. - Noskaidro, vai viņš nemelo par Speciālo operāciju vienību.

7

Saule atradās zemu, vērsdama sīvajos dūmos ietīto apkārtni vēl drūmāku. Cauri dūmakai vadot Bjūkenanu un Holliju uz vienīgajām neskartajām drupām, Dramonds ieklepojās.

- Bumbas spēļu laukums, - viņš paziņoja.

Cauri dūmakai Bjūkenans ieraudzīja simt pēdas garu un divdesmit piecas pēdas platu līdzenu akmens spēļu laukumu. Katrā tā galā atradās piecpadsmit pēdas augsta siena, virs kuras atradās terase skatītājiem. Dramonds, kuru pavadīja Delgado un Hollija ar sargiem, pa pakāpieniem abās pusēs uzkāpa uz terases. Hollija aiz bailēm bija nobālusi. Rokudzelži viņai bija noņemti, viņa nervozi berzēja plaukstu locītavas.

Mēģinot uzlabot asinsriti notirpušajās rokās, Bjūkenans rīkojās tāpat. Spēļu laukuma sienās iekaltie bareljefi un hieroglifi viesa nemieru.

-    Spēļu laukumam piemīt apbrīnojama akustika, - no terases vērodams Bjūkenanu, sacīja Dramonds. - Es runāju kā parasti, bet rodas iespaids, ka runāju mikrofonā.

Kaut arī visapkārt valdīja celtniecības trokšņi un netālu sprakšķēja liesmas un reti šāvieni, Bjūkenans dzirdēja Dramondu apbrīnojami skaidri. Šķita, kā čerkstošā balss ir pastiprināta un atbalsojas visos laukuma stūro^.

-Spēles nosaukums ir pokatoka, - Dramonds sacīja.-Bareljefos akmens sienā zem manis redzami senie maiji, kas to spēlē. Viņi izmanto kaučuka bumbu, kas ir apmēram tikpat liela un smaga kā medicīniskā bumba. Spēles mērķis ir dabūt bumbu cauri vertikālajam aplim akmens sienas vidū. Analogs aplis atrodas laukuma otrā galā. Jādomā, ka tas ir pretinieka komandai. Senajiem maijiem pokatokas spēle bija ne tikai izprieca. Viņiem tā bija ar milzīgu politisku un reliģisku nozīmi. Saskaņā ar maiju mitoloģiju viņu rasi nodibinājuši divi dievi, uzvarot šajā spēlē citus dievus. Saglabājušās liecības, ka vienkāršajai tautai skatīties šo spēli nav bijis ļauts. To vērojuši tikai dižciltīgie, priesteri un karaliskas personas. Vēl ir liecības, ka tā bijusi priekšspēle cilvēku upurēšanai un visbiežāk rīkota ar sagūstīto cilšu karavīriem.

-    Uz spēles tika likta dzīvība un nāve, - piepeši aiz muguras ierunājās Raimonds, liekot Bjūkenanam pagriezties.

8

No redzētā Bjūkenans apstulba. Viņš to nespēja aptvert. Šķita, ka veselajam saprātam draud briesmas. Bridi viņš mēģināja sev iestāstīt, ka redz halucinācijas, ka nogurums un pārciestais smadzeņu satricinājums izkropļojuši uztveri.

No rietošās saules sarkani iekrāsotajiem dūmiem parādījās Raimonds, un, lai arī kā Bjūkenans vēlējās noliegt grotesko skatu, tā katrā ziņā bija drūma realitāte.

Raimonds bija daļēji kails. Vidukli un gurnus ieskāva biezi ādas aizsargi. Tādas pašas bruņas bija piestiprinātas pie pleciem, elkoņiem un ceļgaliem. Citādi viņa ķermenis bija kails. Atkailinātajos muskuļos varēja just spēku un vingrumu, kādu iegūst tikai stundām ilgās ikdienas nodarbībās.

Bjūkenanu, kas pirms došanās uz Meksiku fiziski bija juties lieliski, patlaban bija novārdzinājusi nerimtīgā kustība un daudzie ievainojumi. Viņam nebija iespējas vingrināties, un viņš nebija labākajā formā.

Raimonds ādas bruņās izskatījās visai groteski. Viņa izskatu padarīja sirreālu ādas bruņucepure ar daudzām spilgti krāsainām spalvām, radot ilūziju, ka cauri dūmiem un pat cauri laikam iznācis maiju karavīrs. Viņš nesa lielu bumbu, kuru nosvieda uz akmens laukuma. Nokrītot tā dobji nobūkšķēja, norādot, cik tā ir cieta un smaga. Tad viņš nometa Bjūkenanam pie kājām ādas aizsargus.

-    Izģērbies un uzliec!

-    Ej pie velna! - atteica Bjūkenans.

Raimonds pacēla bumbu un meta. Bjūkenans izlocījās, taču pārāk lēni, jo indes iedarbība nebija pilnībā izgaisusi. Bumba ļoti sāpīgi aizķēra roku.

-    Izģērbies un uzliec bruņas, jo citādi neizturēsi spēli ne pusi minūtes, - sacīja Raimonds.

Cenšoties iegūt laiku un apsvērt iespējas, Bjūkenans nesteidzīgi paklausīja. Šķita, ka Hollija augšā uz terases jūt vēl lielākas šausmas. Bjūkenans mēģināja izdomāt, kā abiem būtu iespējams izbēgt, tomēr jebkuru plānu izjauktu sargs, kas ar automātu rokās stāvēja Hollijai blakus. Jebkurā gadījumā sargs viņu nošautu, iekams viņa tiktu augšā pa sienu.

Apliekot rupjās ādas bruņas, tās šķita dzeļoši aukstas.

-    Es izgatavoju tās pats, - paskaidroja Raimonds, - pēc zīmējumiem uz šīm sienām. - Viņš norādīja ar roku uz bareljefu no Bjūkenana pa kreisi akmenī tieši zem izvirzītā apļa sienas augšdaļā. - Šis bareljefs mani īpaši ieinteresēja.

Bjūkenans drūmi paskatījās norādītajā virzienā un ieraudzīja bruņās tērptu karavīru ar spalvām pie cepures, tas nepatīkami atgādināja Raimondu.

-    Pirmo reizi ierodoties bumbas spēļu laukumā, - sacīja Raimonds, - mani pārņēma sajūta, kā esmu atgriezies mājās. Šķita, ka esmu te kādreiz bijis un spēlējis bumbu. Pirms daudziem, daudziem gadiem.

Bjūkenans nenolaida skatienu no attēla. Šausmās viņš redzēja, ka maiju karavīrs tur aiz matiem cilvēka galvu, kurai no kakla pil asinis. /

-    Tur atainoti mani ieskati par dzīvību un nāvi, - Raimonds turpināja. - Kā redzi, zaudējums tiek sodīts ar nāvi. Bet uzvarētājs? Viņš saglabā ne tikai dzīvību, bet kļūst par soda izpildītāju.

-    Ko jūs ar to gribat teikt? - Bjūkenans noprasīja. - Vai to, ka uzvaras gadījumā iegūšu brīvību?

Bumbas spēles laukumā iestājās klusums.

-   Tā jau es domāju, - bilda Bjūkenans. - Pašreizējā situācijā es nevaru uzvarēt.

-    Tā v arēja notikt arī pie senajiem maijiem, - flegmātiskā balsī ierunājās Dramonds.

-    Kā to saprast?

-    Pēc dažu maiju kultūras pētnieku izvirzītās teorijas, ar nāvi tika sodīti uzvarētāji, nevis zaudētāji.

-Tas izklausās absurdi, - iebilda Bjūkenans. - Kas tādā gadījumā gribētu spēlēt?

-     Raimonds ir vienās domās ar jums, - sacīja vecais vīrs, - taču valda uzskats, ka uzvara bijusi gods, kas paceļ uzvarētāju starp dieviem, tātad nākamais loģiskais solis ir pieņēmums, ka uzvarētājs jāupurē, lai viņš var ieņemt vietu starp dieviem, jo viņam tas pienākas.

-Atliek secināt, ka vienīgie patiesie ieguvēji bijuši skatītāji.

-    Jā, - piekrita Dramonds. - Es jau pieminēju, ka tiecos pēc unikālā. Es vēlos savām acīm redzēt ārkārtīgu retumu. Pirmo reizi pēc piecsimt gadiem tiks spēlēta pokatoka. Man.

-    Un kā tas palīdzēs noskaidrot, vai esmu teicis patiesību par

Speciālo operāciju vienību, kas mani meklēs? Vai ar to domāts panākt manu atzīšanos? Liekot baidīties, ka man var nogriezt galvu?

-Ak, manuprāt, daudzi sāpīgi stimuli spēles gaitā mudinās izstāstīt patiesību, - Dramonds sacīja. - Taču nejau jūs mani interesējat. Mani interesē Makojas jaunkundze. Redzētais viņai liks izstāstīt vairāk par patiesību. Lai tiktu pārtraukts tas, ko darīs ar jums.

-   Tas neko nedos, - Bjūkenans sacīja, - jo viņai par manu vienību nekas nav zināms.

-   Varbūt. Drīz par to pārliecināšos. Raimond, varbūt esi jau sagatavojies?

9

Bumba trāpīja Bjūkenanam pa muguru ar tādu spēku, ka notrieca viņu uz laukuma, atsitot zodu pret akmens plāksni. Šķita, ka tikai ādas bruņu aizsargi paglābuši ribas no salaušanas. Par spīti sāpēm, Bjūkenans elsodams pieslējās kājās un metās virsū bumbai. Raimonds nokļuva pie bumbas reizē ar viņu.

Bjūkenans trieca polsterēto elkoni pret Raimonda galvu, atsizdams viņu sānis. Raimonds vēl nebija atguvies, kad Bjūkenans jau pacēla bumbu, kas izrādījās pārsteidzoši smaga, un meta Raimondam. Bumba trāpīja viņam pa gurnu, lika sagrīļoties un, atsitusies pret ādas bruņām, dobji nokrita uz laukuma.

-   Nē, nē, nē, - no terases sacīja Dramonds. - Tas nekur neder. Spēles jēga ir mest bumbu cauri akmens aplim, nevis pretiniekam.

-   Kāpēc jūs to neteicāt Raimondam, kad viņš sāka ar metienu man? Ko, pie joda, viņš darīja?

-    Pievērsu sev uzmanību, - Raimonds paskaidroja.

-    Cik punktu uzvarai vajadzīgi?

-    Jā, tas ir jautājums.

-    Gluži manas domas.

-   Nē, jūs nesaprotat, - sacīja Dramonds. - Uzvarai nepieciešamo punktu skaitu nezina neviens. ŠI informācija līdz mūsu dienām nav saglabājusies. Nāksies improvizēt.

-    Desmit! - Raimonds smaidīja.

-    Kādi desmit? - Bjūkenans nikni noprasīja. - Vai gribat teikt, ka jāuzvar ar desmit punktu starpību? Dieva dēļ, ko jūs runājat?

-    Uzvarēs tas, kurš pirmais iegūs desmit punktus.

-    Un tad? /

-    Viss atkarīgs no jūsu un Makojas jaunkundzes atbildēm.

Bjūkenans bez brīdinājuma klupa pēc bumbas, pacēla to un

metās pie vertikālās stīpas. Kad viņš jau gatavojās mest, Raimonds ar bruņoto plecu ietriecās rokā, sāniski iegrūžot Bjūkenanu akmens sienā.

Bjūkenans nostenējās, pagriezās un iegrūda Raimondam krūtīs bumbu. Kamēr Raimonds atzvēlās atpakaļ, Bjūkenans, neizlaižot bumbu no rokām, turpināja griezties. Sakopojis spēkus, viņš meta, un, redzot, ka bumba izlido cauri vertikālajam caurumam, viņa sirds salēcās.

Raimonds sita ar roku Bjūkenanam pa muguru un notrieca viņu gar zemi tā, ka zods atkal atsitās pret akmens virsmu.

Ak kungs, nodomāja Bjūkenans. Tikai ne galvu. Nedrīkst sasist galvu. Vēl viens smadzeņu satricinājums…

Viņš izslējās kājās, noslaucīja no zoda asinis un veltīja Raimondam zvērojošu skatienu.

-   Nē, nē, nē, - Dramonds atkārtoja. - Jūs neievērojat noteikumus.

-      Pasakiet to Raimondam! - nokliedzās Bjūkenans. - Bumbu cauri aplim izmetu es.

-    Jūs to neizdarījāt pēc noteikumiem!

-    Par ko jūs runājat?

-    To nedrīkst darīt ar plaukstu.

-Nedrīkst…

-     Daudz kas par šo spēli nav zināms, - Dramonds sparīgi žestikulēja. - Taču tas ir zināms. Vienīgi pacelt var ar rokām, bet citādi bumba jāapstrādā ar delmiem, pleciem, gurniem, ceļgaliem un galvu.

Doma, ka bumba jāgrūž ar galvu, Bjūkenanam lika iekšēji sarauties. Tādi spēles paņēmieni viņu nogalinās.

-    Par noteikumu pārkāpumu pienākas sods. Viens punkts tiek atņemts. Tagad jums jāiegūst vienpadsmit punktu, bet Raimondam desmit. Protams, ja arī viņš nepārkāps noteikumus.

-    Skaidrs. Nez kāpēc man šķiet, ka viņš tos izdomās spēles gaitā un es visu laiku pārkāpšu noteikumus, kas vēl nav izgudroti.

-    Turpini spēli, un cauri! - Raimonds sacīja.

Bjūkenans vēl nepaguva reaģēt, kad Raimonds metās pie

bumbas, pacēla ar rokām, uzmeta gaisā, saķēra ar apakšdelmiem un skaisti izmeta cauri aplim.

Bumba ar būkšķi nokrita Bjūkenanam pie kājām.

-    Raimond, tā vien liekas, ka jūs esat šajā spēlē vingrinājies.

-   Tas ir labs sporta veids, - Dramonds atteica. - Man patīk cilvēks, kas skaisti prot zaudēt punktu.

-   Varu derēt, ka uzvarētājs jums patīk labāk, - bilda Bjūkenans.

-   Tādā gadījumā parūpējieties, lai jūs patīkat man labāk, - sacīja Dramonds. - Uzvariet!

Bjūkenanam izdevās satvert bumbu, bet tūlīt Raimonds uzlēca viņam virsū un iespēra pa kājām, pasizdams tās sānis.

Bjūkenans nokrita atmuguriski ar bumbu uz krūtīm. Spēcīgi atsities pret laukumu, viņš nopriecājās par ādas bruņām uz pleciem. Un tomēr ievainotajam plecam, kas pēc sašaušanas Kankunā vēl nebija pavisam sadzijis, cauri izskrēja kā zibens. Šķita, ka bumbas smagums neļauj elpot.

Raimonds izrāva bumbu pretiniekam no rokām, atkal uzmeta gaisā, saķēra ar apakšdelmiem un izmeta cauri stīpai, ieskaitīdams savā labā nākamo punktu.

-    Jā, jūs katrā ziņā esat vingrinājies.

Atkal nostājies uz kājām, Bjūkenans juta, kā ķermenis zaudē jutību.

-   Tas nemaz nav interesanti. Vairāk jācenšas, - sacīja Dramonds.

Straujāk, nekā spēja iedomāties, Bjūkenans satvēra bumbu, iespied?» apakšdelmos, izlikās, ka gatavojas mest, bet patiesībā gaidīja Raimonda uzbrukumu un, tiklīdz tas metās virsū, sagriezās. Ar bumbu pie krūtīm vairīdamies no Raimonda, Bjūkenans ga- rāmskrejot grūda viņam ar elkoni. Raimonds sagrīļojās un no sāpēm kreisajā nierē saliecās. Bjūkenans tajā pašā mirklī pieskrēja pie apļa, paturot acīs Raimbndu, nostājās pret to ar muguru, riskēja atskatīties, lai novērtēti^ attālumu, un apmierināts izelpoja, kad bumba izlidoja cauri aplim.

-    Lieliska koordinācija, - komentēja Dramonds. - Var nodomāt, ka esat spēlējis basketbolu. Taču šajā spēlē iekļauti arī volejbola un futbola elementi. Kā jums padodas tie?

Izmantojot brīdi, kad Bjūkenans novērsis uzmanību, Raimonds triecās viņam ar galvu vēderā, pārlocīdams uz pusēm un aizsizdams elpu.

Mēģinādams ieelpot, Bjūkenans locījās. Raimonds tikmēr pacēla bumbu un ieguva vēl vienu punktu.

-    Kā sauc jūsu Speciālo operāciju vienību? - Dramonds noprasīja. - To mītisko vienību, - Dramonds jautāja, - kurai jāierodas jūs glābt vai sodīt mani, ja nodarīšu jums kādu kaitējumu?

Bjūkenans līgodamies pieslējās stāvus, noslaucīja no zoda asinis un samiegtām acīm pavērās Raimondā.

-    Es uzdevu jautājumu, - Dramonds pieprasīja. - Kā sauc vieņību?

Bjūkenans izlikās, ka metas pie bumbas. Raimonds skrēja pārtvert. Bjūkenans izlocījās, pārsviedās pretējā pusē Raimondam un vēlreiz trieca elkoni pret viņa kreiso nieri.

No atkārtota trāpījuma vienā vietā Raimonds ievaidējās un atlaida bumbu. Bjūkenans to izrāva, iespieda starp apakšdelmiem un jau grasījās mest, kad acis aizmiglojās sāpēs. Raimonds no mugurpuses bija saķēris viņu ap vidu.

Krītot Bjūkenans skaidri apzinājās, ka bumba palikusi apakšā, bet Raimonds gāžas virsū ar visu svaru. Nokrītot uz laukuma, šķita, ka bumba ietriecas viņā kā ķīlis un pāršķeļ uz pusēm. Vienu šausmīgu mirkli šķita, ka viņš tūlīt nosmaks, jo nespeja ievilkt elpu.

Raimonds atlēca nost, bet Bjūkenans, jūtot, ka vēders traumēts, vēl ļaunāk, ievainojuma šuves sānā zem ādas bruņām pagājušas vaļā, noripoja no bumbas.

Raimonds iespieda bumbu apakšdelmos, bez redzamām pūlēm meta un guva vēl vienu punktu.

Bumbai nokrītot, pa visu laukumu noskanēja skaļš bunkšķis. Būvtehnika nebeidza dārdēt. Uguns turpināja sprakšķēt. No meža skanēja šāvienu troksnis. Pāri laukumam vilkās saulrieta sarkani iekrāsotie dūmi.

Dramonds ieklepojās.

Klepus nerimās. Viņš nespēja izkrēpoties. Beidzot viņš nospļāvās un teica:

-   Jāspēlē centīgāk. Kā sauca jūsu Speciālo operāciju vienību?

Pārvarot sāpes, stīvs un gurds, Bjūkenans piecēlās. Ja abi ar Holliju viņi grib izkļūt no šejienes dzīvi, vajag pārliecināt veco vīru, ka viņš nevar atļauties sekas, kādas gaidāmas pēc ķīlnieku nogalināšanas.

-   Vārds, dienesta pakāpe, sērijas numurs? - Bjūkenans atteica. - Lai es nokļūstu ellē, ja izpaudīšu slepenu informāciju.

-   Jūs vēl nezināt, ko elle nozīmē! - Dramonds sacīja. - Kā sauca jūsu Speciālo operāciju vienību?

Bjūkenans tvēra bumbu. Kaut arī katra kustība bija jāizdara ar mokām, nedrīkstēja rimties. Vajadzēja ignorēt lipīgo slapjumu zem ādas bruņām labajā pusē.

Sāpes jāpārvar.

Raimonds pieliecies skrēja pārtvert viņu un sagrābt bumbu.

Bjūkenans palielināja ātrumu, nonāca blakus Raimondam agrāk, nekā tas bija gaidījis, un spēra ar labo kāju, trāpīdams pa Raimonda neaizsargāto ķermeņa daļu starp pleciem un vēderu.

Sitiens bija tik spēcīgs, ka Raimonds uzlidoja gaisā, saliecās, nokrita sāniski, ripoja, bet tad pieslējās kājās un iebelza Bjūkenanam pa seju tik spēcīgi, ka zobi sacirtās.

Bjūkenans, atsviests atpakaļ, mirkli neko neredzēja.

Raimonds sita vēlreiz, asinis tecēja, Bjūkenans apžilbis skaidri neredzēja, taču, gatavojoties nākamajam triecienam, aizsedza seju un klupa pa kreisi.

-    Kā sauc jūsu vienību? - pieprasīja Dramonds.

Raimonds sita vēlreiz un trāpīja Bjūkenanam pa lūpām.

-    Kā sauc vienību? - Dramonds kliedza.

-    "Dzeltenais auglis",.^ Hollija nomurmināja.

-    Dzeltenais… - Šķita, ka Dramonds kaut ko nesaprot.

-Jūs gribējāt zināt, kisauc vienību? Te ir nosaukums!-

Hollijai balss šausmās trīcēja. - Izbeidziet! Mans Dievs, paskatieties uz asinīm! Vai neredzat, kā viņš savainots?

-    Tā bija paredzēts. - Raimonds sita vēlreiz.

Bjūkenans noslīga uz ceļgaliem.

Neapstājies, Hollij. Bjūkenans centās atgūt skaidru skatienu. Sasodīts, turpini, uzķer viņus uz āķa.

"Dzeltenais auglis"! Viņa nebija pieminējusi "Viskiju un zelteri". Viņa bija nosaukusi vienību, kas vairs neeksistēja. Viņa ievēroja norādījumus, kurus Bjūkenans bija devis agrāk. Iekļūstot neglābjamā nelaimē, saki patiesību, bet tikai to patiesības daļu, kas var izrādīties noderīga. Nekad neatklāj pašu galveno savā identitātē.

-    Kas šis "Dzeltenais auglis" ir? - Dramonds pieprasīja.

-    Slepena armijas vienība, kas rūpējas par Speciālo operāciju vienības drošību un apgādā ar izlūkošanas ziņām. - Hollijai balss nebeidza trīcēt.

-     Kā jūs to zināt? Vēl pirms brīža Bjūkenans apgalvoja, ka jūsu zināšanas ir ierobežotas.

-   Zinu tāpēc, ka gatavoju rakstu. Jau veselu gadu es sekoju viņiem. Bjūkenans ir viens no viņiem. Ja es nebūtu saistījusies ar viņu, manis šobrīd te nebūtu. Ceru, ka viņš pateiks vairāk, nekā pats gribētu.

-    Vai viņš ko teiks?

-    Par maz, lai jūs apmierinātu. Sasodīts, man ar visu šo notikumu nav nekāda sakara. Man gribas no šejienes izkļūt. Kungs Dievs, Bjūkenan, saki, kas vajadzīgs! Varbūt mūs atlaidīs.

-    Jā, - Dramonds noteica. - Uzklausi padomu un saki visu, kas man vajadzīgs.

Bjūkenans tupēja uz ceļiem ar noliektu galvu. Noslaucījis no mutes asinis, viņš pamāja un negaidīti belza Raimondam pa saules pinumu, tā ka viņš salocījās uz pusēm, tad sita vēlreiz, šoreiz apgrkotu. Raimondam izvalbījās acis, viņš salīgojās un atmuguriski sabruka uz laukuma. Spalvām rotātā cepure aizripoja.

Bjūkenans centās pieslieties kājās. Ja varētu atļauties izmantot Speciālajā karaspēkā apgūtos paņēmienus cīņai ar kailām rokām, viņš tiktu galā ar Raimondu bez īpašām grūtībām. Taču ne jau tas šoreiz bija jādara. Vajadzēja uzvarēt spēlē, jo citādi Dramonds varētu pārskaisties tik briesmīgi, ka pavēlētu Bjūkenanu un Holliju nonāvēt. Turklāt Bjūkenans šaubījās, vai pokatokas spēlē iekļauti karatē paņēmieni.

Patlaban Raimonds bija tā apstrādāts, ka gulēja uz laukuma. Bjūkenans līgodamies saņēma bumbu apakšdelmos. Pagaidījis, līdz noskaidrojas skatiens, viņš palūkojās uz vertikālo apli un meta. Bumba atsitās pret apļa malu. Tai noveļoties zemē, sirds sažņaudzās.

Cūcība, viņš nodomāja, izslaucīja no acīm sviedrus, pārliecinājās, ka Raimonds vēl guļ uz muguras, un veltīja niknu skatienu Hollijai.

-     Maita! - viņš nokliedzās. - Tu visu laiku esi mani mānījusi. Ja tev no manis ko vajadzēja, tad tikai materiālu rakstam!

-     Sasodīti pareizi! - Hollija sauca. - Varbūt tu biji iedomājies, ka esi tik brīnumains skaistulis, ka iemīlēšos tevī bez prāta? Esi reālists un ieskaties spogulī. Es nejūtu ne mazāko vēlēšanos ļaut sevi nogalināt tevis dēļ! Dieva dēļ, saki visu, kas viņiem vajadzīgs!

Bjūkenans pagriezās pret apli, meta bumbu, un šoreiz bumba izlidoja tam cauri.

-    Teikt, ko viņi vēlas? - Bjūkenana skatiens kļuva vēl niknāks. - Es to izdarīšu, maita. Pateikšu, kas vajadzīgs, lai izglābtu savu dzīvību. Nejau es kādu apdraudu, bet tu. Tu esi draņķa reportiere! Es esmu karavīrs! Par mani nevar būt šaubu, ka es turēšu muti!

Bjūkenans meta bumbu vēlreiz. Tā izlidoja cauri aplim ar slaidu loku.

-    Es uzvarēšu šajā kretīniskajā spēlē!

-    Tu teiksi tikai tik daudz, cik vajag, lai glābtu savu dzīvību? - Hollija nobāla vēl vairāk. - Klau, mēs iekļuvām šajā ķezā divatā.

-    Tu maldies.

Bjūkenans meta bumbu.

Tai atsitoties pret apļa malu, viņš nolamājās.

-Arī tu maldies, - negaidīti ierunājās Raimonds.

Bjūkenans atskatījās.

Raimonds bija piecēlies. Viņam no mutes tecēja asinis un pilēja uz ādas bruņām.

-    Tu nekādā ziņā neuzvarēsi.

Raimonds tiecās pēc bumbas.

Bjūkenans metās viņam pakaļ.

Un paslīdēja.

Viņš pārāk ilgi bija stāvējis uz vietas. No vaļā atrautajām šuvēm zem bruņām bija izsūkušās asinis. Tās bija pilējušas uz leju un vietā, kur viņš stāvēja, izveidojušas peļķi.

Viņš nepakrita, tomēr, cenšoties saglabāt līdzsvaru, deva Raimondam pietiekami daudz laika bumbas izmešanai cauri aplim.

Raimonds, pat neapstājies, no jauna ķēra bumbu. Taču pacelšanas brīdī Bjūkenans pabāza elkoni zem bumbas, izrāva to no Raimonda tvēriena un grūda pret viņa labo plecu. Trieciens bija tik spēcīgs, ka Raimonds ievaidējās. Bjūkenans atlēcienā uztvēra bumbu, meta un, redzot, ka tā lido uz apli, juta pacilātību.

Bet tad sirds sarāvās. Bumba neizlidoja aplim cauri, bet atsitās pret apmali un nokrita atpakaļ. Kungs Dievs! Bjūkenans lēca uz priekšu, taču ar novēlošanos. Viņš nepaguva pacelt rokas pietiekami veikli, tāpēc nācās atsist bumbu lēcienā ar polsterēto kreiso plecu. Bumba atkal lidoja uz apli.

Un atkal atsitās. Taču šoreiz Bjūkenans bija uz to sagatavojies. Pēc lēciena piezemējies, viņš pacēla rokas, saķēra bumbu apakšdelmos, meta un ieguva punktu.

-    Bravo! - Dramonds iesaucās. - Jā, tā tik ir spēle! Ar pleciem! Ar stūra sitieniem! Ar atsitieniem!

-    Skaties, draņķe, kā es uzvaru! - Bjūkenans uzkliedza Hollijai. - Zaudētāja būsi tu. Un, ja kāds mirs, tad tikai tu! Tu nožēlosi, ka vispār esi mani satikusi. Tu nožēlosi, ka sadomāji mani izmantot!

Negaidīti Bjūkenans saņēma mugurā tādu triecienu ar rokām, ka aizsitās elpa. Apžilbis viņš pacēla polsterētās rokas, lai mazinātu triecienu pret akmens sienu. Viņš apgriezās, taču dabūja vēl vienu spēcīgu triecienu, šoreiz ar Raimonda polsterēto labo plecu krūtīs. Bjūkenans ieskrēja ar muguru sienā tik sāpīgi, ka šķita - lūzusi riba.

-    Strīdēsies ar viņu vēlāk, - Raimonds sacīja. - Kādā veidā notiek sazināšanās ar vienību?

-Tieši tā, - Dramonds piebilda un atkal nevaldāmi ieklepojās. Dūmu vērpetes virs viņa kļuva arvien biezākas. Būvtehnika dārdēja bez apstājas. Šauteņu šāvieni skanēja tuvāk.

-     Ātrāk neko jūs neuzzināsiet, iekams nebūsim vienojušies! - Sāpes krūtīs lika Bjūkenanam saviebties. Pie kājām veidojās cita asiņu peļķe. Kaut arī galva reiba, viņš centās koncentrēties. Vajadzēja saglabāt dzīvību gan Hollijai, gan sev. Tuipini spēlēt savu lomu, Hollij! Turpini tēlot!

-    Par kādu vienošanos ir runa? - Dramonds noprasīja.

-    Es pateikšu, ko vēlaties, un par to tikšu brīvs, - Bjūkenans sacīja. - Es atsaucu savu vienību un par to palieku dzīvs. Bet šī maita saņems, ko pelnījusi.

-    Vai jūs ticēsiet, ka noslēgtā vienošanās tiks izpildīta? - Dramonds noprasīja.

-    Problēma, ar kuru jums jātiek galā, paliek tā pati. Ja ar mani kas notiks, no manas vienības jūs neizspruksiet. - No asajām sāpēm nespēdams paelpot, Bjūkenans saķēra krūtis.

-    Un kā paliek ar Huanu Mendesu? Vai gribat likt, lai noticam, ka viņu vairs nemeklēsiet? Varbūt arī viņa jums neko vairs nenozīmē?

-    Nē. - Bjūkenans pludoja sviedros. - Tieši viņas dēļ esmu nokļuvis te. Es nebeigšu viņu meklēt. Es teikšu viņai, lai nebāž degunu, kur nevajag. Bet es gribu, lai viņu, tāpat kā mani, atstāj mierā.

-    Pret viņu jūs nevarat būt vienaldzīgs.

-    Man pirms gadiem vajadzēja viņu apprecēt.

-Bjūkenan, nedari to,-Hollija sacīja. - Nenodod mani.

-Aizveries! Katrs, kas mani izmantojis kā tu, pelnījis, lai tiktu nodots.

-   Labi, - Dramonds sacīja. - Dari ar sievieti, ko gribi. Kā notiek sazināšanās ar vienību?

Bjūkenans nosauca radiofrekvenci.

-    Ja zvana pa telefonu, numurs ir… - Viņš nosauca numuru.

-    Meli! - iebilda Hollija.

Labi, nodomāja Bjūkenans. Nerimsties, Hollij. Uzķer manu domu. Tēlo savu lomu. Mums jāiegūst laiks.

-    Meli? - pārjautāja Dramonds.

-    Nemāku teikt par radiofrekvenci, taču šis telefona numurs nav tas, pa kādu es vairākas reizes dzirdēju viņu nododam ziņojumu. Tas numurs bija… - Viņa nosauca citu numuru.

-Ak tā, - Dramonds sacīja. - Šķiet, ka jūs neesat gluži godīgs, - viņš teica Bjūkenanam.

-    Ja nu kāds melo, tad tikai viņa, - Bjūkenans sacīja. - Sazināšanās ar manējiem notiek pusnaktī. Atļaujiet izmantot jūsu rāciju un…

-Tukšas pļāpas! - paziņoja Raimonds.

Viņš pacēla bumbu un izmeta cauri aplim.

Viņš izdarīja to vēlreiz.

Un vēlreiz.

-    Jūs esat iekrituši, - Raimonds sacīja. - Uzstājoties viens pret otru, jūs cerējāt sajaukt mums prātu un saglabāt sev dzīvību mazlietiņ ilgāk.

Raimonds meta bumbu un ieguva nākamo punktu.

-    Nu jau deviņi. - Viņš skatījās uz Bjūkenanu. - Es neticu nevienam no jums. Vēl viens punkts - un tu būsi miris.

Raimondam gatavojoties izdarīt pēdējo metienu, Bjūkenans metās uz priekšu. Viņš sajuta tādu kā drebēšanu. Šķita, ka laukums pāršķelsies. Kājas saļodzījās.

Lai būtu kā būdams, viņš uzbruka. Raimonda metiens trāpīja pa apļa malu. Bjūkenans pārtvēra bumbu gaisā un ar atsitienu pret polsterētajiem apakšdelmiem izraidīja cauri aplim.

Taču pēkšņi saļodzījās kājas. Piepeši nāca atskārsme, ka celtniecības dārdoņa apklususi, bet skaļāka kļuvusi liesmu sprakstēšana un šauteņu uguns. Kliedza cilvēki.

Bjūkenans salīgojās.

-    Vēl viens punkts, - Raimonds noteica un pacēla bumbu. - Vēl viens punkts.

Zvērojošām acīm viņš paskatījās uz Bjūkenanu.

-    Un zaudētājs saņem sodu.

Raimonds meta bumbu.

Bjūkenans pat necentās skatīties, vai bumba izlido cauri aplim, jo, gatavodamies aizstāvībai, centās noturēties kājās.

Viņam virs galvas kļuva dzirdama rosība. Cīnīšanās. Kliedziens. Kāds krita.

-    Bjūkenan! - iekliedzās Hollija. - Aizmuguri!

Riskēdams zaudēt uzmanību, viņš atskatījās un ieraudzīja,

ka no terases nokrita sargs.

Nē! Viņš saprata, ka alojies. Sargs nebija nokritis. Sargu bija nogrūdusi Hollija.

Kritiens no piecpadsmit pēdu augstuma bija apdullinājis vīru. Viņš gulēja, saķēris kāju, it kā tā būtu lauzta. Automāts bija izkritis no rokām.

Bjūkenans metās pie tā, taču viņu trāpīja neiedomājami spēcīgs trieciens ar bumbu pa muguru.

Galva! Man gandrīz trāpīja pa galvu! Es miršu, ja bumba trāpīs pa galvu!

Arvien biežāk kļuva dzirdami šāvieni un kliedzieni, taču Bjūkenanu interesēja vienīgi Raimonds, kas tuvojās.

-Tu esi zaudējis, - Raimonds paziņoja. Viņa zilās acis mirdzēja gaidās. Seju rotāja zēnišķīgi stings un nežēlīgs smaids. Šķita, ka viņš zaudējis prātu. - Es nogalināšu tevi ar šo te. - Viņš pacēla smago bumbu. - Nejau uzreiz. Beigās es satriekšu tavu galvu ar bumbu kā olas čaumalu.

Galvai griežoties, Bjūkenans neapzināti kāpās atpakaļ un paslīdēja savu asiņu peļķē. Šķita, ka smadzenes piepampušas. Galvu plosīja briesmīgas sāpes. Viņš izdarīja māņu kustību pa labi, tad metās pa kreisi un saķēra sarga automātu.

Pār viņu, gatavs mest ar visu spēku, turēdams bumbu virs galvas, līgodamies slējās Raimonds.

Bjūkenans notēmēja automātu un nospieda mēlīti.

Tas neizšāva.

Ierocis bija iesprūdis. 1

Šķita, ka iekšās piepeši ieljjis verdošs ūdens.

Raimonds iesmējās un, sagatavojies iegrūst bumbu Bjūkenanam sejā, sasprindzināja muskuļus.

10

Taču viņa ķermenis sastinga dīvaini nekustīgs. Šķita, ka zilās acis kļuvušas vēl tukšākas nekā jebkad agrāk. Tās izskatījās stiklainas. Groteskais smaids bija vēl stingāks.

Bumba piepeši izkrita viņam no rokām un ar būkšķi novēlās aiz muguras.

Tomēr rokas palika paceltas uz augšu.

No mutes sāka tecēt asinis.

Viņam gāžoties uz priekšu, Bjūkenans parāvās sānis.

Kad Raimonds nokrita ar seju uz laukuma, Bjūkenans ieraudzīja viņa mugurā milzum daudz bultu.

Bjūkenans paskatījās uz to pusi, no kuras bultām vajadzēja atlidot, taču redzēja vienīgi dūmus. Viņš izdzirdēja troksni pa labi un strauji pagriezās. Atjēdzies no kritiena, sargs centās izvilkt pistoli. Bjūkenans atvilka automāta aizslēgu, atbrīvoja iesprūdu- šo patronu, ielika jaunu aptveri un nospieda mēlīti. Sargu trāpīja īsas kārtas, atmetot viņu atpakaļ. Pašķīda asinis.

- Hollij! - Bjūkenans iekliedzās. Terase augšā bija tukša. - Hollij, kur tu…

-    Šeit, augšā!

Viņš, vienalga, neko nespēja ieraudzīt.

-    Guļu uz vēdera!

-    Vai tev nekas nav noticis?

-    Esmu pārbijusies!

-    Vai vari tikt lejā? Kur ir Dramonds un…

-    Aizbēga! - Hollija pacēla galvu. - Kad šie ieraudzīja… Mans Dievs! - Viņa norādīja Bjūkenanam aiz muguras.

Bjūkenans apsviedās otrādi, pietupās un notēmēja automātu pret laukuma galu. Uzradās bailes, ka jebkuru brīdi var tikt izšautas bultas.

Kaut kas sakustējās.

Viņš uzlika pirkstu uz mēlītes stingrāk.

Vispirms dūmos parādījās ēnas, tad stāvi.

Bjūkenans juta, ka pār augumu pārskrien aukstas tirpas. Pirmīt, kad laukumā bija ieradies ādas bruņās un ādas ķiverē tērptais Raimonds, Bjūkenanu bija pārņēmusi pārdabiska izjūta, ka Raimonds iznācis ne tikai no dūmiem, bet ari no pagātnes.

Atkal Bjūkenanam radās sajūta, it kā viņam dzeltu āda, bet šoreiz no dūmiem viņam pretī patiešām nāca maiji, maza auguma un kalsni, ar taisniem, melniem matiem, tumšbrūnu ādu, apaļām galvām, platām sejām un gandrīz mandeļveida acīm. Viņi, tāpat kā Raimonds, bija ietērpušies ādas bruņās un ķiverēs ar spalvām. Vienu baiļpilnu mirkli Bjūkenanam šķita, ka viņš atsviests pagātnē pirms tūkstoš gadiem.

Maiji nesa šķēpus, mačetes, lokus un bultas. Ducis vīru. Viņu vadonis tuvojoties stingri skatījās Bjūkenanā. Bjūkenans kreiso roku ar ieroci nolaida uz leju, pavērsdams stobru pret zemi.

Maiji apstājās Bjūkenana priekšā, bet vadonis vērtējoši viņu uzlūkoja. Vienīgās dzirdamās skaņas bija liesmu sprakstēšana. Šāvieni bija rimuši, un Bjūkenanam šķita, ka viņš saprot, kāpēc. Šī nebija vienīgā maiju grupa, kas sašutumā par apgānītajiem tempļiem neļāva sevi vairs vajāt, bet bija sadumpojusies.

Maiju barvedis nikni samiedza acis un pacēla mačeti.

Bjūkenans nesaprata, vai tā nav pārbaude. Vajadzēja valdīties visiem spēkiem, lai nepaceltu automātu un neizšautu.

Barvedis pagriezās pret Raimonda līķi, atvēzēja mačeti un nocirta tam galvu.

Tad viņš nicīgi aiz matiem pacēla galvu.

Asinīm pilot no Raimonda kakla, Bjūkenans nespēja neiedomāties bareljefu, kuru Raimonds spēles sākumā bija rādījis uz laukuma gala sienas.

Barvedis pagriezās un meta galvu uz akmens apļa pusi. Tā uzkrita uz malas, sagriezās un ar pārgatavam ķirbim līdzīgu skaņu nokrita otrā pusē, izšļākdama asinis.

Raimond, tu esi alojies, nodomāja Bjūkenans. Upurēts tiek uzvarētājs, nevis zaudētājs.

Barvedis drūmi paskatījās uz Bjūkenanu un pacēla mačeti vēlreiz. Bjūkenanam vajadzēja likt lietā visu savu savaldību, lai neaizstāvētos. Viņš nesarāvās. Viņš nepamirkšķināja acis. Barvedis pamāja ar galvu, pamāja ar mačeti uz priekšu un aizveda savu pulku garām, it kā viņa nebūtu, it kā viņš pats un karavīri būtu tikai spoki.

Bjūkenans bridi sastindzis noskatījās, kā maiji iesoļo dūmos un nozūd, kā nekad nebijuši. Kājas saļodzījās. Viņš pameta skatienu lejup un šausmās ieraudzīja asiņu peļķi. Tās bija paša asinis no ievainojuma, kas bija atvēries.

-Hollij!

-    Es esmu tepat.

Viņš apgriezās. Šķita, ka Hollija ar bailēs pārvērstu seju uz- radusies no nekurienes.

-Apgulies, - viņa sacīja.

-    Nē. Es nevaru. Palīdzi. Nekas vēl nav galā… - Bjūkenans mēģināja norīt siekalas, taču mute bija pārāk izkaltusi. - Iekams nav atrasts Dramonds un Delgado.

Dūmos skanēja cilvēka kliedzieni.

Bjūkenans noreibis aplika roku apkārt Hollijai un, turot automātu gatavībā, virzījās uz priekšu. Viņi iegāja dūmos. Bridi nekas nebija redzams, tad atklājās gluži svešāda pasaule. Bumbas spēles laukums bija palicis aiz muguras. Ari gadu simteņi. Viņi stāvēja pretī naftas ieguves torņa piramīdai, kurš stāvēja tā svētā tempļa vietā, kurš kādreiz bija koncentrējis Visuma enerģiju.

Sprakstēja liesmas, bet citādi valdīja biedējošs klusums. Visapkārt vāļājās strādnieku līķi.

-    Mīļais Dievs, - nomurmināja Hollija.

Piepeši atskanēja metālisks kauciens. Arvien skaļāka žvīk- stoņa. Motora rēkoņa.

Helikopters, saprata Bjūkenans. Dramonds ar Delgado nokļuvuši līdz helikopteram. Cauri degošo koku liesmām, kas dzēla acīs, viņš mēģināja kaut ko ieraudzīt. Tur. Zilais helikopters cēlās uz augšu.

Taču kaut kas nebija, kā vajag. Tas zvāļojās. Tas nevarēja uzņemt augstumu. Bjūkenans ar pūlēm ieraudzīja cilvēku čemuru, kas glābdamies bija pielipis helikoptera apakšai. Cilvēku pilnā helikoptera iekšpusē kāds pa vaļējo lūku spēra tiem, kas turējās pie statņiem.

Helikopters šūpodamies centās uzņemt augstumu.

Un stāvus iekrita degošajos kokos. Pēc mirkļa nogranda sprādziens, izmētājot uz visām pusēm ķermeņus un helikoptera atlūzas. Sprādziena vilnis pārskrēja pār būvlaukumu un džungļiem.

Bjūkenans ar Holliju tika atsviesti atpakaļ, viņiem pāri vēr- pās dūmi. Klepodami, slaucīdami no sejas sviedrus un netīrumus, viņi vēroja posta ainu. Milzīga, virpuļojoša helikoptera atlūza trāpīja tērauda piramīdu. Viena no balsta sijām tika sadragāta. Metālam žņirkstot, tornis sašķiebās, noliecās un apgāzās. Sakropļotais metāls apraka celtniecības mašīnas. Šķita, ka nemainīgas un mūžīgas ir tikai kādreiz dižo monumentu paliekas, drupu drupas, kuras Dramonds bija atstājis neskartas.

Atskanēja vaids.

-    Palīdziet!

Bjūkenans paskatījās cauri dūmiem balss virzienā.

-    Esmu te. Kungs Dievs, lūdzu, palīdziet!

Vēl neredzējis runātāju, Bjūkenans pazina balsi. Delgado. Vīrs gulēja uz muguras ar cauri krūtīm izdurtu šķēpu. Seja bija pelnu pelēka.

-    Palīdziet! - Viņš norādīja uz šķēpu. - Es nevaru to pakustināt. Izraujiet ārā!

-    Ārā? Vai noteikti?

-Jā.

-    Ja patiešām tā gribat, - Bjūkenans atteica. Zinot, kas notiks, viņš satvēra šķēpu un vilka.

Delgado iekliedzās. Taču pēc šķēpa izvilkšanas tūlīt sākās iekšējā asiņošana un kliedziens pārvērtās burbuļošanā. No Delgado mutes izvirda asinis.

-Par Marijai Tomesai nodarīto, - Bjūkenans sacīja,-jūs esat pelnījis ne to vien. /

Hollija bija pieķērusies pie Bjūkenana, tāpat kā viņš pie Hol- lijas. Saule rietēja. Sarkanos dūmos ietītā apkārtne šķita galīgi pamesta.

-   Mīļais Dievs, - ierunājās Hollija. - Vai neviens no viņiem vairs nav dzīvs? Vai visi miruši?

-   Maiji. Es viņus neredzu, - bilda Bjūkenans. - Kur viņi palikuši?

Ilūziju izkliedēja krītoša baļķa troksnis. Bjūkenans paskatījās pa labi.

Ieraudzījis vēl vienu, kas bija palicis dzīvs, viņš sabozās.

No sakritušo, kūpošo baļķu kaudzes, kas reiz bija nometnes kantoris, steberēja Elisters Dramonds.

Beidzot Dramonda izskats atbilda viņa gadiem. Pat vairāk. Sakumpis un sarāvies, ar iekritušiem vaigiem un iegrimušām acīm viņš likās pats vecākais cilvēks, kādu Bjūkenanam jebkad bija nācies satikt.

Pamanījis Bjūkenanu, vecais vīrs nodrebēja un klibodams mēģināja attālināties.

Bjūkenans jutās tik vārgs, ka bija spiests atdarināt Dramonda klibošanu. Dramonds vairākas reizes paklupa. Ari Bjūkenans. Taču Bjūkenans neatlaidās un garām hieroglifiem klātajiem akmens bluķiem un nokritušu, salocītu metāla fermu kaudzēm tuipināja ceļu.

Dramonds priekšā kaut ko pamanīja un apstājās. Viņš pagriezās un, ieraudzījis Bjūkenanu, neveiksmīgi mēģināja ieņemt lepnu stāju.

-    Man šķita, ka jūs aizgājāt bojā kopā ar helikopteru, - bilda Bjūkenans.

-    Man neļāva tajā iekāpt, - Dramonda baltie mati bija liesmu apsvilināti. Visa galva bija apdegusi. Viņš bija gandrīz bez matiem. - Jūs nespējat tam noticēt? - Dramonda balss ietrīsējās. - Visi tik ļoti gribēja aizbēgt, ka mani nepaņēma helikopterā.

-     Pasakiet, - vaicāja Bjūkenans, - kāpēc jūs bijāt iedomājies, ka paliksiet bez soda?

-    Iedomājies? Es to zināju. Vai kāds var sodīt tik vecu un varenu cilvēku kā mani? Nevajag aizmirst, cik milzīgi bagāts es esmu.

-    Jūs esat izdzimtenis.

Bjūkenans pastiepa roku un pagrūda Dramondu ar labās rokas rādītājpirkstu. Ar niecīgo pieskārienu pietika, lai vecais vīrs zaudētu līdzsvaru. Stiegrainās rokas savēcinājās. Viņš sasvērās. Viņš iekliedzās. Viņš krita.

Klibojot prom no Bjūkenana, Dramondu bija apstādinājusi dziļā un platā aka, uz kuras senie maiji bija uzbūvējuši akmens piramīdu, lai noslēptu un saturētu savā kontrolē tumsas dievu, melnā ūdens dievu, dievu, kas sūcas ārā no zemes. Agrākās piramīdas vietā uzslietā Dramonda piramīda tagad gulēja akā, kuras dibenā, izdalīdama šķebīgu smaku, eļļaini virmoja nafta.

Dramonds atsitās pret eļļaino virsmu.

Tā viņu aprija.

-    Vairāk par visu viņš gribēja naftu. Nu viņš to ir dabūjis, - noteica Bjūkenans.

Viņš saļima. Galva griezās.

11

Virs viņa rēgojās izplūdusi Hollijas seja. Blakus viņai ar sarkanajā saules rietā krāšņi zaigojošām spalvām pie galvassegas stāvēja maiju barvedis, ar kuru Bjūkenans bija ticies bumbas spēles laukumā. Ar asiņainiem šķēpiem un ma- četēm rokās parādījās citi karavīri. Šķita, ka Hollija neaptver draudošās briesmas.

Bjūkenans mēģināja pacelt roku, lai uz tām norādītu un brīdinātu Hollijli. Bet viņš nespēja roku pakustināt. Viņš mēģināja pavērt muti, lai uzsauktu viņai. Vārdi nenāca pār lūpām. Šķita, ka zeme zem viņa sagriežas, ieraudama virpulī.

Maiju barvedis pieliecās. Seja, tuvojoties Bjūkenanam, ieguva arvien kroplāku apveidu. /

Zaudējot sajēgu, Bjūkenans juta, ka tiek pacelts uz nestuvēm. Šķita, ka viņš lido. Kaut plakstiņi bija ciet, viņš redzēja tēlus. Piramīdas, kas pacēlās pret debesīm. Statujas ar gigantisku čūsku galvām. Hieroglifus, kas rosina iztēli. Greznas pilis un tempļus.

Pēc tam acu priekšā parādījās džungļi un viņš tika nests starp kokiem un krūmiem pa izcirtumu, kas nekad nebeidzās. Nesēji soļoja pa platu pelēka akmens ceļu, kas atradās augstāk par zemi. Šķita, ka visur čūskas ņirbina zemi, to nebija tikai uz ceļa.

Viņus apņēma nakts, tomēr viņi gāja uz priekšu. Hollija blakus nestuvēm, bet maiju barvedis mēnessgaismā visiem pa priekšu.

Bjūkenanam šķita, ka tas notiek pirms tūkstoš gadiem.

Viņi nonāca pie ciemata, kur lāpu plīvojošo liesmu gaismā aiz mietu žoga varēja saskatīt būdas. To sienas bija izgatavotas no dzinumu pinuma, bet jumti no palmu zariem. Uz visām pusēm pajuka cūkas un vistas, kuras bija iztraucējis gājiens. To sagaidīja mazie, tumšmatainie apmetnes iemītnieki ar apaļām sejām un man- deļveida acīm, sievietes bija ģērbušās spokainos, baltos tērpos.

Bjūkenans tika ienests vienā no būdām un ieguldīts guļam- tīklā. Lai netiek klāt čūskas, viņš nodomāja. Sievietes viņu izģērba. Lāpu gaismā barvedis sāka pētīt ievainojumus.

Hollija iekliedzās un mēģināja barvedi apstādināt, taču maiji apvaldīja viņu. Kad barvedis bija aizšuvis ievainojumu sānā, kad bija pielicis kompresi gandrīz sadzijušajam ievainojumam plecā, kad ar ziedi bija apstrādājis nobrāzumus un iegriezumus, viņš pārbaudīja Bjūkenana uz āru izspiedušās acis un ar nazi noskuva matus galvas vienā pusē.

Tad viņš pielika pie Bjūkenana sāpošās galvas koka urbi. Tā asā smaile izraisīja mokošas sāpes. Sajutis atvieglojumu, it kā būtu caurdurts milzu augonis, Bjūkenans ekstāzē zaudēja samaņu.

12

-    Cik ilgi es biju bez samaņas? - Bjūkenans ar pūlēm pavaicāja. Domas darbojās neskaidri. Šķita, ka ķermenis pieder citam. Vārdi vēlās pār lūpām smagi kā akmeņi.

-    Divas nedēļas.

Bjūkenans bija tik ļoti pārsteigts, ka viņa domas uzreiz kļuva skaidrākas.

Viņš pacēla labo roku pie galvas apsēja.

-    Neaiztiec! - brīdināja Hollija.

-    Kas noticis ar manu… Kā…

Hollija neatbildēja. Viņa iemērca tīru audumu izdobtā kokosrieksta čaulā ar dzidru lietusūdeni un nomazgāja Bjūkenanu, kurš daļēji kails gulēja šūpuļtlklā būdas ārpusē, pievakares saulei tīkami sildot ievainojumus.

-   Izstāsti man visu, - viņš teica aplaizīdams sausās, uztūkušās lūpas.

-    Tu gandrīz nomiri. Tu esi zaudējis ļoti daudz asiņu, taču dziednieks spēja tevi glābt.

-    Mana galva. Kas ir ar manu…

-    Tu murgoji. Raustījies konvulsijās. Acis tev bija tik milzīgas, ka likās - izsprāgs no pieres. Viņš izdarīja operāciju.

-Ko?

-    Viņš operēja tavu galvu. Izurba caurumu. Visa būda tika piešļākta ar asinīm, it kā…

Bjūkenana spēki izsīka. Plakstiņi aizvērās. Viņš vēlreiz nolaizīja sausās lūpas.

Hollija pacēla citu izdobtu kokosrieksta čaulu un iedeva Bjūkenanam padzerties lietusūdeni.

Ūdens pilēja pa zodu, taču viņš mēģināja norit un drīz jau spēja to izdarīt. Bjūkenans izbaudīja ūdens vēso, tīkamo garšu.

-    Izurba caurumu… - viņš nomurmināja.

-   Primitīva, sena ķirurģija - kā pirms tūkstošiem gadu. Liekas, šajā vietā dzīve norit citā laikā. Elektrības nav. Viss nepieciešamais tiek iegūts no meža. Viss apģērbs rokām darināts. Viņu ziepes ir… Lai uzvārītu ūdeni, tiek dedzinātas kukurūzas vālītes. Pēc tam palikušos pelnus saber ūdeņī, kurā vāra netīrās drēbes. Tad pelni no drēbēm tiek izskaloti citos podos. Un drēbes ir neticami tīras. Pēc tam ūdeni izlej uz lauka un pelni kalpo par mēslojumu.

Bjūkenans nespēja koncentrēties. Plakstiņi visu laiku slīga uz leju.

-    Primitīvā ķirurģija, - viņš nelaimīgs klusu nočukstēja.

Nākamo reizi viņš pamodās pēc divām dienām.

Hollija pastāstīja, ka bezsamaņas laikā pamanījusies piespiest viņu norit šķidrumu - ūdeni un cāļa buljonu. Viņš bija ārkārtīgi no- krities svarā. Steidzami vajadzēja ēst - vai nu gribēja, vai ne.

-    Esmu ar mieru, - Bjūkenans paziņoja.

Hollija iesmēla ar koka karoti no māla bļodas, pagaršoja, vai biezeņzupa nav pārlieku karsta, un pielika karoti Bjūkenanam pie mutes.

-    Garšo brīnišķīgi.

-   Neslavē mani! Nejau es to gatavoju. Kāda sieviete pienes ēdienu. Viņa ar žestiem jautā, ko tavā labā darīt.

-    Bet dziednieks?

-    Viņš ierodas divreiz dienā un dod tev karoti bieza un aromātiska sīrupa. Varbūt tāpēc nekas tev nav iekaisis. Žēl, ka nesaprotu viņu valodu. Es mēģināju runāt spāniski, bet viņi, šķiet, šo valodu nepazīst.

-    Kālab viņi uzņēmušies šīs rūpes? - Bjūkenans nesaprata. - Kāpēc viņi atstāja mūs dzīvus?

-   Nezinu, - Hollija atteica. - Viņi izturas pret tevi kā varoni. Es neko nesaprotu.

-     Tam ir kāds sakars ar spēli, - skaļi domāja Bjūkenans. -Ar ciņu pret Raimondu. Ar izteikto naidīgumu pret Dramondu. Iedzimtie izsecinājuši, ka esam viņu pusē, - Bjūkenans prātoja. - Es zaudēju spēlē un tomēr… Varbūt senatnē maiji tik ļoti jutuši līdzi zaudētājam, ka aprūpējuši viņu.

- - Kāpēc lai viņi to žēlotu?

-    Tāpēc, ka uzvarētājs tika upurēts un nonāca pie dieviem.

-    Raimonds gan nav pie dieviem.

-    Arī Dramonds ne. Viņš atrodas ellē, kurā pelnījis būt, - Bjūkenans sacīja. - Viņš atgādina pulkvedi.

-    Pulkvedi?

Bjūkenans nesteidzās ar runāšanu.

-    Viss, kas saistīts ar naftas ieguvi šajā vietā, pieder tev. Apraksti visu. Tikai nepiemini mani! Savukārt tas, ko tagad izstāstīšu, nav domāts publicēšanai.

-    Ja tu vēl nepazīsti mani tik labi, ka nezini, vai vari uzticēties…

Bjūkenans atkal svārstījās, bet tad izšķīrās.

-     Varbūt uzticēšanās ir daļa no tā, ko saprot ar cilvēcību. Katrā ziņā bumbas spēles laukumā es tev uzticējos. Tava runa izklausījās pārliecinoša, un tomēr, dzirdot apgalvojumu, ka tu atrodies kopā ar mani tikai raksta dēļ, es zināju, ka tu tēlo.

-    Un es ticēju tev, kaut arī tu sacīji Dramondam, ka mana nāve tev vienaldzīga. Manu rīcību noteica pārliecība, ka tu tēlo un centies īstenot kādu ieceri, kaut arī es nesapratu, kādu. Ko tu gribēji panākt?

-    Zināma loma bija paredzēta arī Raimondam. Es gribēju viņiem sajaukt prātu, lai viņi saglabā mums dzīvību, līdz noskaidrotos, kuram no mums abiem ir taisnība. Galu galā viņiem rastos vilinājums pārbaudīt telefona numurus. Līdz ar to uz šejieni liktu atvesta pulkveža trieciengrupa. Veiksmes gadījumā mēs vēl būtu dzīvi.

-    Kas to lai zina…

-    Nejoko! Tādā situācijā nevar būt ilgstoši plāni. Bet abi kopā mēs katrā ziņā esam varena komanda.

-    Man ir labs skolotājs, - Hollija atteica.

-   Es ieminējos par savu komandieri. Pulkvedis un Dramonds ir ļoti līdzīgi. Pulkvedim ir mērķis, un, ja tas jāsasniedz, pārējais nav svarīgs.'

-    Tā ir parastā armijas disciplīna…

-    Nē, ari armijā ir sava ētika. Politikā tās nav. Tieši politiķi ir tie, kas izvirza karavīriem amorālus mērķus. Tomēr ir reizes, kad tādi karavīri kā pulkvedis nonāk tik tālu… - Bjūkenana jau tā vārgie spēki izsīka. Taču niknās domas neļāva apklust. - Es sāku domāt, ka tieši pulkvedis lika nogalirlāt Džeku un Sindiju Doilus. Un Beiliju. Tavu fotogrāfiju dēļ, kur esmu redzams kopā ar pulkvedi. Viņš baidījās, lai viņu nedentificē par "Viskija un zeltera" vadītāju, un tas nozīmētu, ka viņa karjera būtu galā. Tāpat šķiet, ka uzbrukumu man ar nazi Ņūorleānā organizējis pulkvedis. Lai nebūtu neviena, ko tev izjautāt. Lai raksts aizietu nebūtībā kopā ar mani. Sevi glābdams, viņš vērsies pret saviem cilvēkiem. Varbūt no operācijas ar narkotikām, kuras "Viskijs un zelteris" īsteno La- tīņamerikā, viņš saņem kukuļus. Kas to lai zina? Bet lai velns par stenderi, ja es ar laiku to neizdibināšu! Un pienāks diena, kad pulkvedim nāksies sniegt man paskaidrojumus.

-    Bet kā ar Huanu?

-    Dramonds ir miris un vairs nevienam nemaksās, tāpēc Huanu pārstās meklēt. Zinot, cik meistarīgi Huana pārveido savu izskatu, jāšaubās, vai kādreiz viņu atradīšu.

-    Bet vai tu domā meklējumus turpināt?

-    Tu jautā, vai viņa vēl arvien man kaut ko nozīmē?

Hollija pamāja ar galvu.

-    Jā, - Bjūkenans atbildēja.

Hollija nodūra skatienu.

-    Bet ne tādā veidā kā tu, - Bjūkenans paskaidroja.

Hollija palūkojās uz viņu.

-   Viņa bija draugs, kam vajadzīga palīdzība, un pārāk ilgi savā mūžā es neesmu spējis palīdzēt draugiem, kas iepazīti citās identitātēs. Jādabū zināt, vai viņai vairs nedraud briesmas. Manuprāt, uzzinājusi par Dramonda un Delgado nāvi, viņa atstās paslēp- /

tuvi. Es gaidu, kad varēšu atkal ar viņu tikties. - Bjūkenans noglāstīja Hollijai roku. - Taču apzvēru, ka viņa nav tava sāncense.

Šķita, ka Hollija nespēj novaldīt jūtas.

-    Bet kas tagad notiks ar mums?

-   Vismaz viens ir skaidrs. Pulkvedis nemūžam mūs šeit neatradīs.

-   Taisnība. Katrā ziņā uz to varam raudzīties no gaišās puses.

-    Bet vai tad šeit ir slikti?

-     Kopā ar tevi ne, - Hollija atbildēja. - Dīvaini. Lai arī cik sasists tu izskaties, tavās acīs ir kas tāds… Pat tad, kad tu dusmojies uz pulkvedi, šķiet, tajās vīd miers.

-    Es esmu es pats.

Hollija neizpratnē sarauca pieri.

-    Kaut kas manī ir zudis, - Bjūkenans sacīja. - Varbūt tas noticis visa piedzīvotā rezultātā. Bet varbūt tas ir tavs nopelns. Vai arī… Izurbdams manu galvu, dziednieks, šķiet, izlaidis no tās ko vairāk nekā asinis vien. Liekas, viņš izņēmis ārā to, kas mani tik ilgi mocīja. Esmu ieguvis saskaņu ar pagātni. Es gribu dzīvot. Kopā ar tevi. Svarīga tagad ir nevis pagātne, bet tagadne. - Bjūkenans saspieda Hollijai roku. - Un nākotne. Es vairs nepūlēšos aizbēgt no sevis. Citas identitātes vairs netiks pieņemtas.

-    Priecāšos, ja varēšu iepazīt tevi pašu, - Hollija sacīja.

-    Arī man tas varētu būt interesanti.

-    Jā. - Hollija viņu noskūpstīja. - Tieši to es biju cerējusi.

Deivids Morels

PATS SEV SVEŠINIEKS

Redaktore G. Šiliņa Korektores A. Pirmane, L. Smilga Operatori I. Babāne, I. Smirnova, H. Šuņina, E. Brencis

Apgāds "Kontinents", LV-1003 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta A/S "Paraugtipogrāfija", LV-1003 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. N2 445

D. Morels

Mo 531 Pats sev svešinieks: Romāns / No angļu vai. tulk. Armīns Voitkāns. - R., Kontinents, 1998. - 541 lpp. - (Pasaules bestsellers).

ISBN 9984-621-05-7

\

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] diversiju izlūkdienesta apakšvienību karavīri ASV.

Content

Morels Deivids Pats sev svešinieks

PROLOGS

PIRMĀ DALA

OTRA DALA

TREŠA daļa

CETURTA daļa

PIEKTĀ DALA

sestā dala

septītā dala

astota dala

devita dala

desmita dala

vienpadsmitā daļa

divpadsmitā dala