Morels Deivids

Pēdējā izvēle

DEIVIDS MORELS

PĒDĒJĀ IZVELE

.

PIRMĀ DALA

1

Italijas imigracijas kontroles ierednim Dekers paziņoja, ka ir ieradies darīšanās.

-    Kādās?

-    Nekustamais īpašums.

-    Uz cik ilgu laiku?

-    Divas nedēļas.

Ierēdnis iespieda zīmogu Dekera pasē.

-    Grazie, - pateicās Dekers.

Ar ceļasomu rokās viņš izgāja no Leonardo da Vinci lidostas ēkas. Kaut arī nebūtu bijis sarežģīti sarunāt, lai viņu kāds sagaida, viņš labāk divdesmit sešus kilometrus līdz Romai brauca ar autobusu. Kad autobuss sāka ienirt blīvajā pilsētas centra satiksmes straumē, Dekers pateica šoferim, ka vēlas izkāpt. Viņš nogaidīja, kamēr autobuss aizbrauc, pārliecinādamies, ka pēc viņa neviens neizkāpj. Tad Dekers nogāja metro, izvēlējās pirmo pagadījušos vilcienu, aizbrauca līdz nākamajai pieturai, atgriezās uz ielas un apturēja taksometru. Pēc desmit minūtēm viņš izkāpa no taksometra un atkal ar metro aizbrauca līdz nākamajai pieturai, un apturēja vēl vienu taksometru, šoreiz palūdzot šoferi aizvest viņu līdz Panteonam. Viņa patiesais mērķis bija viesnīca, kas atradās piecu kvartālu attālumā no turienes. Iespējams, ka tādi piesardzības pasākumi nemaz nebija vajadzīgi, bet, pēc Deke- ra pārliecības, viņš bija sasniedzis savu pašreizējo vecumu tikai tāpēc, ka prata jaukt pēdas.

Vienīgā problēma bija tā, ka piepūle izsūca viņa spēkus. Izdzīvot nenozīmē to pašu, ko dzīvot, Dekers bija nospriedis. Rīt - sestdien - būs viņa četrdesmitā dzimšanas diena, un pēdējā laikā viņam aizvien nepatīkamāk bija apzināties laika plūdumu. Sieva, bērni, mājas - viņam nekā no tā nebija. Viņš daudz ceļoja, bet nekur nejutās piederīgs. Viņam bija maz draugu, un ar tiem pašiem viņš tikās ļoti reti. Viņa dzīve bija viņa darbs. Taču nu tas vairs nešķita nekas labs.

Tūlīt pēc piereģistrēšanās viesnīcā, kurā bija gan kolonnas, gan plīša paklāji, Dekers uzsāka cīņu ar ilgā lidojuma radīto nogurumu. Viņš iegāja dušā un uzvilka tīras drēbes. Sporta kurpes, džinsi, džinsu auduma krekls un zils bleizers bija piemērots apģērbs siltai jūnija dienai Romā. Tādas drēbes valkāja ļoti daudzi amerikāņu tūristi viņa vecumā, tāpēc tajās viņš nebūs uzkrītošs. Viņš atstāja viesnīcu, iejuka gājēju pūlī un pusstundu soļoja pa ļaužu pilnajām ielām, lai pārliecinātos, ka viņam neviens neseko. Viņš sasniedza Piazza Venezia - laukumu, kurā saplūst Romas lielākās ielas un valda vislielākā drūzma. Satiksmes sastrēguma kņada nodrošināja fona troksni, runājot pa telefonu.

-    Hallo! - atskanēja vīrieša balss.

-    Vai es runāju ar Anatolu? - Dekers jautāja itāliski.

-    Nekad par tādu neesmu dzirdējis.

-   Bet man viņš teica, lai zvanot pa šo numuru, - Dekers nosauca citu numuru, nevis to, ko bija griezis.

-    Pēdējie divi cipari ir nepareizi. Manējais beidzas ar pieci septiņi. - Atskanēja signāls.

Dekers nolika telefona klausuli, pārbaudīja, vai kāds viņu nenovēro, un atkal iejuka drūzmā. Tiktāl problēmu nebija. Nosaucot konkrētus ciparus, vīrietis paziņoja, ka Dekers var iet uz norunāto vietu. Ja vīrietis būtu viņam paziņojis: "Numurs ir nepareizs," - tas nozīmētu, ka jāturas tālāk no šīs vietas, jo kaut kas nav kārtībā.

2

Dzīvoklis atradās netālu no Via Salaria, trešajā stāvā, un nebija ne pārāk grezns, ne arī pārāk vienkāršs.

-   Kāds bija lidojums? - dzīvokļa iemītnieks apjautājās. Viņa balss ar tik tikko pamanāmu Jaunanglijas akcentu izklausījās tieši tāda pati kā balss pa telefonu.

Dekers paraustīja plecus un uzmeta skatienu pieticīgajām mēbelēm.

-Tu taču zini vecu veco joku, ka vislabākais ir tas, no kā esi laimīgi ticis projām. - Viņš pabeidza paroli. - Es gandrīz visu laiku gulēju.

-Tad jau tu nemaz neesi noguris no pārbrauciena un nejūti laika starpību?

Dekers pakratīja galvu.

-    Vai negribi nosnausties?

Dekers iekšēji saspringa. Kāpēc viņš pievērsās lidojuma radītajam nogurumam? Nosnausties? Vai ir kāds iemesls, kāpēc viņš negrib, lai es būtu kopā ar viņu atlikušo dienas daļu?

Ar šo vīrieti viņš nekad agrāk nebija kopā strādājis: Braiens Makitriks, trīsdesmit gadus vecs, sešas pēdas un vienu collu garš, spēcīga izskata vīrs. Viņam bija īsi, blondi mati, plati pleci un četrstūrains žoklis, kāds parasti ir koledžas futbolkomandas spēlētājiem. Makitrikam patiešām piemita daudz kas tāds, kas Dekeram atgādināja koledžas futbolko-

mandas spēlētāju, - apvaldīta enerģija, nepacietīga vēlēšanās kaut ko darīt.

-    Nekāda gulēšana, - Dekers teica, - es gribu noskaidrot pāris lietu. - Viņš paskatījās uz lampām un rozetēm sienās, nospriezdams, ka labāk pašam visu pārbaudīt. - Kā tev te patīk? Šādos vecos dzīvokļos ir problēmas ar tarakāniem.

-    Ne šeit. Es katru dienu pārbaudu, vai nav ieviesušies. Es pārbaudīju tieši pirms tavās atnākšanas.

-    Labi. - Noskaidrojis, ka istabā nav elektronisko novērošanas ierīču, Dekers turpināja: - Tavos ziņojumos ir teikts, ka esi kaut ko panācis.

-    Jā, es tos neliešus atradu, viss ir kārtībā.

-    Tu gribēji teikt, ka tavas kontaktpersonas viņus atradušas.

-    Tieši tā. To es gribēju teikt.

-    Kādā veidā? - Dekers jautāja. - Mūsējie viņus visur izmeklējās.

-    Tas ir aprakstīts manos ziņojumos.

-Atgādini man!

-    Semtekss, - Makitriks nosauca sarežģītu sprāgstvielu, - ūķos, kur parasti apgrozās tādi nelieši, manas kontaktpersonas izplatīja ziņu, ka semteksu var dabūt katrs, kurš ir ar mieru maksāt pietiekami lielu summu.

-    Un kā tu sameklēji savas kontaktpersonas?

-    Līdzīgā veidā. Es izplatīju ziņu, ka labi samaksāšu katram, kas man piegādās vajadzīgo informāciju.

-    Itālieši.

-    Velns parāvis, jā! Tur jau ir tas āķis. Viņi ir vispiemērotākie. Šķietamā sevis noliegšana. Amerikānis - piemēram, es - lietu iekustina, bet pēc kāda laika ir jāizveido komanda no šejieniešiem, no tiem, kas dzīvo valstī, kurā mēs strādājam. Nedrīkst pieļaut iespēju, ka mūs kāds atklāj.

-    Tā rakstīts mācību grāmatās.

-    Bet ko tu saki?

-    Viņiem ir jābūt uzticamiem.

-Tu gribi teikt, ka manas kontaktpersonas varētu nebūt uzticamas? - Izklausījās, ka Makitriks ir aizkaitināts.

-    Es teiktu, ka tā ir nauda, kas liek viņiem censties.

-    Dieva dēļ, mēs taču medījam teroristus, - Makitriks sacīja, - vai tu gribi, lai es meklēju ziņotājus, apelējot pie pilsoņu pienākuma izjūtas?

Dekers atļāvās pasmaidīt. - Nē, es atzīstu vecās metodes - ir jāizmanto viņu vājās vietas.

-    Re nu.

-    Es tomēr gribētu viņus satikt, - Dekers teica.

Makitriks neizskatījās priecīgs.

-   Tikai tādēļ, lai redzētu, ar ko mums ir darīšana, - Dekers piebilda.

-    Manos ziņojumos viss ir pateikts.

-Aizraujoša lasāmviela. Bet es vienmēr par visu gribu

pārliecināties pats. Kad tu vari noorganizēt tikšanos?

Makitriks brīdi minstinājās. - Šovakar vienpadsmitos.

-Kur?

-    Es tev paziņošu.

Dekers iedeva Makitrikam papīra strēmeli. - Iegaumē šo telefona numuru! Iegaumēji? Labi. - Viņš ienesa speciāli apstrādāto papīra gabaliņu virtuvē, uzlēja tam ūdeni un noskatījās, kā tas izjūk un pazūd ūdensvadā. - Tikšanās vietu un laiku apstiprināsi, piezvanot pa šo telefonu šovakar pulksten astoņos vai pēc tam - ik pa pusstundai līdz desmitiem. Pēc desmitiem vairs nezvani. Es sapratīšu, ka neesi varējis sadabūt savas kontaktpersonas. Tādā gadījumā zvani rītvakar vai parit vakarā. Zvanīšanas laiki paliek tie paši. Prasi Bol- dvinu. Es tevi uzrunāšu par Eduardu.

-    Vai tas ir tavs viesnīcas telefons?

Dekers viņu vērtējoši nopētīja. - Es sāku par tevi uztraukties. Nē, tas nav mans viesnīcas telefons. Un, kad tu zvanīsi, nezvani no šejienes.

-    Es zinu instrukciju.

-     Zvani no tāda telefona automāta, no kura nekad agrāk neesi zvanījis.

-    Es taču teicu, ka zinu instrukciju.

-    Nekas, atkārtošana nāk tikai par labu.

-    Paklausies, es zinu, ko domā, - Makitriks teica.

-    Tiešām?

-     Šī ir pirmā reize, kad es vadu kādu operāciju. Tu gribi pārliecināties, vai es spēju to izdarīt.

-Taisnība, tu tiešām zini, ko es domāju, - Dekers atbildēja.

-Nudien, tev nav jāuztraucas.

-Ak tā? - Dekers skeptiski pajautāja.

-    Es pats tikšu galā.

3

Dekers devās laukā no mājas, pārgāja pāri ielai un, ieraudzījis garāmbraucošu taksometru, ar žestiem parādīja, lai tas aptur aiz stūra. Tur viņu Makitriks no sava dzīvokļa vairs nevarēja redzēt, un Dekers atvainojās taksometra šoferim, jo esot pārdomājis un labāk paiešot gabaliņu kājām. Šoferis kaut ko noburkšķēja un aizbrauca, bet Dekers devās atpakaļ līdz stūrim, neatklājot sevi. Stūra kafejnīcas logi izgāja uz galveno ielu un sānielu. No sānielas, cenšoties palikt neievērots, Dekers varēja skatīties caur sānu logu un tad caur priekšējo logu uz māju, kurā bija Makitrika dzīvoklis. Saules gaisma, ko atstaroja priekšējā loga stikls, ļāva Dekeram palikt nemanāmam.

Makitriks parādījās ātrāk, nekā Dekers bija cerējis. Plecīgais vīrietis izbrauca ar roku caur saviem īsajiem, blondajiem matiem, nervozi palūkojās uz abām ielas pusēm, ieraudzīja brīvu taksometru, steidzīgi to apturēja un iekāpa.

Gaidot Dekeram vajadzēja kaut ko darīt, lai neizskatītos, ka viņš vienkārši slaistās apkārt. Viņš atķēdēja no laternas staba noīrēto motociklu, salocīja savu zilo bleizeru un ielika bagāžas kastē, izņēma no tās un uzvilka brūnu ādas jaku un ķiveri ar tumšu aizsargstiklu. Dekers bija pietiekami pārvērtis savu ārieni, lai Makitriks viņu nepazītu, ja pārbaudītu, vai kāds neseko. Viņš uzsēdās uz motocikla un brauca aiz taksometra.

Dekers nebija apmierināts ar tikšanos. Problēmas, kuras viņš bija saskatījis Makitrika ziņojumos, tagad šķita atklājamies vairāk, radot satraukumu. Tas nebija saistīts ar to, ka šī bija pirmā reize, kad Makitriks kaut ko vadīja. Galu galā, lai cilvēks varētu uzsākt karjeru, pirmajai reizei ir jābūt. Arī Dekeram kāda reize bija bijusi pirmā. Dekeru satrauca tas, ka Makitriks bija pārāk pārliecināts par sevi, viņam acīm redzami trūka šim darbam nepieciešamo iemaņu, bet viņš nebija tik pieticīgs, lai to atzītu. Pirms izlidošanas uz Romu Dekers bija ieteicis saviem priekšniekiem pārcelt Makitriku citā, ne tik atbildīgā darbā. Taču, ja Makitrika tēvs ir leģendārs varonis (OSS, CIP akreditētais loceklis, agrākais pārvaldes vadītāja vietnieks), tad viņu nevar tā vienkārši pārcelt no viena darba uz citu, jo leģendārais varonis noteikti gribēs zināt, kāpēc viņa dēlam netiek dota iespēja izvirzīties.

Tāpēc Dekers bija atsūtīts paskatīties un pārliecināties, ka viss notiek tā, kā tam jānotiek. Būt par aukli, Dekers nodomāja. Viņš sekoja taksometram pa blīvo automobiļu straumi un beidzot apstājās, kad Makitriks izkāpa netālu no Spāņu kāpnēm. Dekers aši pieķēdēja motociklu pie laternas staba un gāja viņam pakaļ. Te bija tik daudz tūristu, ka Makitrikam būtu vajadzējis saplūst ar viņiem, bet viņa blondie mati, kam bija jābūt nokrāsotiem tumšā, ne tik uzkrītošā krāsā, lika viņam atšķirties no apkārtējiem. Vēl viens profesionāls trūkums, Dekers nodomāja.

Miegdams acis spožajā pēcpusdienas saulē, Dekers sekoja Makitrikam garām Trinitā dei Monti baznīcai, lejup pa Spāņu kāpnēm uz Spāņu laukumu. Kādreiz tas bija slavens ar saviem puķu pārdevējiem, bet. tagad tajā bija iekārtojušies ielu tirgotāji, izklādami sev priekšā rotaslietas, keramiku un gleznas. Nepievēršot uzmanību tam, kas notiek apkārt, Dekers gāja aiz Makitrika, pagriezdamies pa labi gar Bemīni laivas strūklaku, spraukdamies cauri pūlim, paiedams garām mājai, kurā 1821. gadā bija nomiris Kītss, un beidzot ieraudzīja savu izsekojamo ieejam kafejnīcā.

Vēl viena profesionāla kļūda, Dekers nodomāja. Muļķīgi ir meklēt patvērumu vietā, ap kuru grozās tik daudz cilvēku. Tādās vietās ir grūti atklāt, ka tiec novērots. Izvēlējies paēnu, Dekers sagatavojās gaidīt, bet Makitriks atkal parādījās ātrāk, nekā viņš bija cerējis. Kopā ar viņu bija sieviete. Viņa bija itāliete, mazliet pāri divdesmit, gara un slaida, jutekliska, viņas ovālo seju ietvēra īsi, tumši mati, saulesbrilles bija atbīdītas uz pieres. Viņa valkāja kovboju zābakus, cieši pieguļošus džinsus un sarkanu T veida krekliņu, kas izcēla viņas krūtis. Pat no trīsdesmit jardu attāluma Dekers redzēja, ka viņai nav krūštura. Makitriks bija aplicis roku sievietei ap pleciem. Viņa savukārt bija aplikusi roku viņam ap gurniem, ieāķējot īkšķi viņa bikšu aizmugures kabatā. Viņi devās tālāk pa Via dei Condotli, nogriezās pa labi ēnainā sānielā, apstājās uz kādas ēkas kāpnēm, aizrautīgi saskūpstījās un iegāja mājā.

4

Telefons iezvanījās deviņos vakarā. Dekers bija teicis Makitrikam, ka numurs, pa kuru jāzvana, nav viņa viesnīcas numurs. Patiesībā tas bija kaimiņu viesnīcas telefona automāta numurs. Dekers varēja neievērots gaidīt hallē un lasīt avīzi.

No pulksten astoņiem Dekers ik pēc pusstundas gāja pie telefona, pagaidīja piecas minūtes un tad atgriezās savā ērtajā krēslā. Deviņos, kad iezvanījās telefons, viņš jau gaidīja pie aparāta. - Hallo!

-    Boldvins? - viņš pazina Makitrika vieglo Jaunanglijas akcentu.

-    Eduards?

-    Šovakar vienpadsmitos.

-Kur?

Makitriks pastāstīja.

Uzzinājis tikšanās vietu, Dekers saviebās. - Tad tiksimies vēlāk. - Viņš nolika klausuli un izgāja no viesnīcas, nejuzdamies apmierināts. Lai arī ko Dekers bija teicis Makitrikam, viņš tomēr jutās noguris pēc lidojuma un labprāt nekur neietu. Viņš turklāt vēl bija darbojies visu atlikušo pēcpusdienu, iegriezdamies starptautiskajā nekustamo īpašumu aģentūrā, kurā viņš it kā strādāja. Tur viņš pieteica savu ierašanos un nodrošināja sev aizsegu. Dekera kontaktpersona aģentūrā bija saņēmusi Dekeram adresētu saini, kas atgādināja cietos vākos iesietu romānu. Pēc atgriešanās savā viesnīcas istabā Dekers atvēra saini. Izņēmis pusautomātisko pistoli - "Walther 380" -, viņš pārbaudīja, vai tā ir darba kārtībā. Viņš būtu varējis izvēlēties jaudīgāku ieroci, bet viņš deva priekšroku kompaktajai "Walther" pistolei. Tā bija tikai mazliet lielāka par viņa plaukstu, un pistoles maksti varēja piestiprināt uz muguras džinsu jostas iekšpusē. Neaizpogājot bleizeru, ierocis neizspiedās. Tik un tā tas viņu nenomierināja.

5

Viņi bija pieci - slaidā, pievilcīgā sieviete, kuru Dekers bija redzējis kopā ar Makitriku, un četri vīrieši. Visi bija itālieši, vecāki par divdesmit, bet jaunāki par trīsdesmit gadiem, tievi, ar atpakaļ atglaustiem matiem. Viņu izskats liecināja, ka viņi sevi uzskata par grupu, - kovboju zābaki, džinsi, Mežonīgo Rietumu jostu sprādzes, džinsu auduma jakas. Viņi pat smēķēja vienas un tās pašas cigaretes - "Marlboro". Tomēr viņus visus saistīja vēl kaut kas vairāk. Nevarēja neievērot viņu līdzīgās sejas. Četri brāļi un māsa.

Viņi sēdēja atsevišķā telpā virs kafejnīcas netālu no Pi- azza Colonna - vienā no visdzīvākajiem veikalu rajoniem Romā. Dekeru satrauca ne tikai tas, ka viņi satikās pārāk atklātā vietā. Tik populārā nakts uzdzīves vietā kā šī Makitriks nevarēja pēkšņi pasūtīt atsevišķu telpu. Daudzās tukšās vīna un alus pudeles uz galda liecināja, ka viņi jau te bija sēdējuši krietnu laiciņu pirms Dekera ierašanās.

Makitriks sēdēja telpas stūrī un skatījās, kā Dekers iepazīstas ar viņiem un nekavējoties pavēsta: - Cilvēki, kurus mēs meklējam, ir ļoti bīstami. - Viņš runāja itāliski. - Es negribu, lai jūs pakļautu sevi riskam. Ja jums rodas kaut vai mazākās aizdomas, ka esat pievērsuši viņu uzmanību, atkāpieties. Ziņojiet manam draugam, - viņš norādīja uz Makitriku, - un pazūdiet!

-   Vai mēs, vienalga, saņemsim solīto samaksu? - prasīja viens no brāļiem.

-Protams!

-    Taisnīgi, neko teikt. - Jaunietis iztukšoja alus glāzi.

No biezajiem cigarešu dūmiem istabā Dekeram sāka

skrāpēt kaklā. Tas neatviegloja galvassāpes, kas bija parādījušās ilgā lidojuma iespaidā. - Kāpēc jūs domājat, ka esat atraduši tos cilvēkus, kurus mēs meklējam?

Viens no brāļiem iesmējās.

-    Vai es pateicu kaut ko smieklīgu? - Dekers prasīja.

-Ne jau jūs. Viņi - tā grupa, ko mums vajadzēja meklēt. Mēs uzreiz zinājām, kas viņi ir. Mēs kopā mācījāmies universitātē. Viņi vienmēr runāja galīgi šķērsām.

-    Itāliju itāliešiem, - puišu māsa teica.

Dekers paskatījās uz viņu. Līdz šim viņa neko nebija sacījusi. Viņa bija paspējusi apmainīt kreklu. Tagad tas bija zilā krāsā. Kaut gan džinsu jaka daļēji apslēpa viņas augumu, varēja redzēt, ka viņa vēl aizvien nebija uzvilkusi krūšturi.

-Tas bija viss, par ko viņi runāja. Itālija itāliešiem. - Māsu sauca par Renāti. Saulesbrilles joprojām bija atbīdītas tālu pakausī virs viņas zēniski īsajiem, tumšajiem matiem. - Viņi nebeidza žēloties par Eiropas Kopienu. Viņi uzsvēra, ka valstu robežu nojaukšana ir paņēmiens, kā ieplūdināt ārzemniekus Itālijā. Viņi apvainoja Savienotās Valstis, ka tās atbalstot virzīšanos uz vienotu Eiropu, lai radītu sev jaunu, plašu noieta tirgu amerikāņu precēm. Ja pārējā Eiropa grib būt korumpēta, lai notiek, bet Itālijai ir jācīnās, lai nepieļautu Amerikas dominēšanu ekonomikā un kultūrā. Un tāpēc, kad sprādzienos sāka iet bojā amerikāņu diplomāti, viņi bija pirmie, kurus mēs sākām turēt aizdomās, it īpaši tad, kad nezināmas personas sāka zvanīt policijai, saucot sevi par "Muso- līni bērniem". Musolīni bija viens no viņu varoņiem.

-    Ja jūs turējāt viņus aizdomās, tad kāpēc negājāt uz policiju? - Dekers pajautāja.

Renāte izpūta cigaretes dūmu un paraustīja plecus. - Kāpēc? Šie cilvēki bija mūsu draugi. Viņi mūs neaiztika. Bet viņi sāktu mūs aiztikt pēc tam, kad būtu izlaisti no cietuma nepietiekamu pierādījumu dēļ.

-    Varbūt varas iestādes būtu atradušas pietiekami daudz pierādījumu.

Renāte nievīgi iesmējās. Viņas slaidā, jutekliskā ķermeņa pakustēšanās sašūpoja ari viņas krūtis zem krekla. - Es jums saku - šie cilvēki nav muļķi. Viņi neatstāj pierādījumus tam, ko ir pastrādājuši.

-Tādā gadījumā man atkal ir jautājums. Ja nav pierādījumu, kāpēc jūs domājat, ka esat atraduši tos cilvēkus, kas mums ir vajadzīgi?

-Tāpēc, ka pēc tam, kad Braiens bija sācis mums maksāt, - viņa pamāja ar roku uz Makitrika pusi, satraucot De- keru, jo izrādījās, ka Makitriks bija atklājis savu īsto vārdu, - mēs kārtīgi pieskatījām savus draugus. Mēs viņiem sekojām visu nakti. Viņi atradās automašīnā puskvartāla attālumā no limuzīna, kad sprādzienā gāja bojā jūsu vēstnieks - viņš pēc operas apmeklējuma tika vests atpakaļ uz vēstniecību. Acīmredzot viņi izmantoja tālvadības detonatoru.

Dekers pārvarēja emociju uzplūdu, kas bija licis viņam uz bridi apklust. Vēstnieka Robinsa nogalināšana bija saniknojusi pat visietekmīgākās personas Vašingtonā, likdama tām piemirst savu parasto piesardzību un pieprasīt, lai šie tiktu apturēti, vienalga, kādā veidā. Slepenais spiediens, kāds tika izdarīts uz Dekera priekšniekiem, bija iemesls tam, kāpēc Makitriks bija tik ļoti saistījis viņu uzmanību. Ja Makitrika kontaktpersonas patiešām varētu atrast tos teroristus, kas bija noslepkavojuši vēstnieku, puse no problēmas būtu atrisināta. Otra problēmas puse būtu saistīta ar to, ko darīt ar iegūto informāciju.

-    Varbūt viņi tajā rajonā atradās nejauši, - Dekers teica.

-    Viņi aizbrauca smiedamies.

Dekers sajuta rīklē sausumu. - Vai jūs zināt, kur viņi dzīvo?

-    Renāte man šo informāciju jau ir iedevusi, - Makitriks iejaucās. - Bet skaidrs, ka viņi tur neuzturēsies mūžīgi. -

Viņš pavicināja ar roku, lai uzsvērtu sakāmo. - Viņi ir jāaizvāc pēc iespējas drīzāk.

Vēl viena profesionāla kļūda, Dekers satraukts secināja. Kontaktpersonas nedrīkst zināt, ko domā operatīvais darbinieks. Un ko Makitriks domāja, sacīdams, ka "viņi ir jāaizvāc"?

- Renāte man teica, ka viņi pulcējas kādā klubā, - Makitriks sacīja. - Ja mēs viņus visus tur kopā…

6

-    Ko, pie velna, tu tur darīji? - Dekers nikni noprasīja, ejot blakus Makitrikam.

-    Es nesaprotu, par ko tu runā.

Dekers saspringti paskatījās apkārt. Mirkšķinot acis garāmbraucošo automobiļu spožo starmešu gaismā, viņš ieraudzīja aleju un, satvēris Makitriku aiz elkoņa, aizvilka viņu prom no skaļās naktsdzīves rajona.

-Tu esi pārkāpis noteikumus, - Dekers sāka čukstēt aizsmakušā balsī, tiklīdz bija izkļuvis no gājēju straumes. - Tu pateici viņiem savu īsto vārdu.

Makitriks izskatījās samulsis un neko neatbildēja.

-   Tu guli ar to sievieti, - Dekers teica. - Vai tavi skolotāji tev nemācīja, ka nekad, nekad, nekad nedrīkst nodibināt tuvas attiecības ar kontaktpersonām?

-    Kāpēc tu domā, ka es guļu ar…

-   Jūsu mākslīgās elpināšanas "no mutes mutē" paraug- stunda šopēcpusdien.

-    Tu mani izsekoji?

-Tas, velns parāvis, nebija grūti izdarāms. Tu pārkāp tik daudz noteikumu, es pat nevaru paspēt visu atzīmēt… Spriežot pēc alkohola dvakas, kas nāk no tevis, man ir jāpieņem, ka pirms manas ierašanās tu ar viņiem esi krietni uzdzīvojis.

-    Es mēģināju panākt, lai viņi justos brīvi ar mani.

-   Nauda, - Dekers teica. - Tā viņiem ļauj justies brīvi. Un nejau tu. Runa ir par darījumu, nevis interešu klubu. Un ko tu gribēji teikt, sacīdams, ka "viņi ir jāaizvāc"?

-    "Jāaizvāc?" Es neatceros, ka būtu teicis…

-   Izklausījās, it kā tu svešu personu priekšā paziņotu, ka tiem cilvēkiem, ko mēs ķeram, būs… - Kaut arī Dekers runāja klusā balsī un alejā neviena nebija, viņš nespēja pateikt vārdus, kas nekavējoties varētu tikt vērsti pret viņu.

-    Pēdējā atteikšanās, - Makitriks teica.

-Kas?

-Vai tad tas nav jaunais apzīmējums? Agrāk teica "tiks iznīcināti, ievērojot maksimālu piesardzību". Tagad to šifrēti sauc par "pēdējo atteikšanos".

-    Pie velna, kur tu to esi dzirdējis?

-   Vai tad šai operācijai nav tāds mērķis? Šie nelieši nogalinās tik ilgi, līdz kāds viņus apturēs uz visiem laikiem.

Dekers apcirtās apkārt un no alejas tumsas cieši raudzījās cilvēkos, kas gāja pa spoži apgaismoto ielu, baidīdamies, vai kāds nav dzirdējis.

-    Vai tu esi zaudējis prātu? Vai tu vēl kādam esi stāstījis to, ko nupat teici man?

Makitriks minstinājās.

-    Tai sievietei? - Dekers uzstāja. - Tu pateici viņai?

-   Nu, man taču vajadzēja pastāstīt, par ko ir runa. Kā citādi lai es būtu piedabūjis viņus rīkoties?

-    Ak Jēzu! - Dekers nomurmināja.

-    Šķietamā sevis noliegšana. Esmu izgudrojis sāncenšu grupējumu. Viņi novāks pirmo grupējumu, tad piezvanīs policijai, nosaucot sevi par Musolīni ienaidniekiem.

-    Klusāk, nolādēts!

-    Neviens nevarēs pierādīt, ka mēs esam iesaistīti.

-    Tā sieviete varēs, - Dekers teica.

-    Nevarēs, ja es nozudīšu, un viņai nebūs nekādu materiālu pierādījumu.

-    Viņa zina tavu vārdu.

' - Tikai vārdu, nevis uzvārdu, - Makitriks teica. - Viņa mani mīl. Viņa manis dēļ ir gatava uz visu.

-Tu… - Dekers tumsā cieši pieliecās Makitrikam klāt, lai būtu drošs, ka tikai viņš dzirdēs nikno čukstu. - Klausies uzmanīgi! Savienoto Valstu valdība nenodarbojas ar politisko slepkavību organizēšanu. Tā neķer un nenogalina teroristus. Tā vāc pierādījumus un ļauj tiesai pieņemt lēmumu par piemērotu soda veidu.

-     Jā, protams, taisnība. Tieši tāpat kā izraēlieši, kas arī nesūtīja triecienvienību pa pēdām teroristiem, kuri tūkstoš deviņi simti septiņdesmit otrajā gadā Minhenes Olimpiskajās spēlēs nogalināja vienpadsmit ebreju sportistus.

-    Mums nav nekāda sakara ar to, ko darija izraēlieši. Tā operācija tika pārtraukta, jo viens no cilvēkiem, ko viņi nogalināja, kā izrādījās, nebija vainīgs. Tieši tāpēc tie neesam mēs, kas nodarbojas ar slepkavošanu.

-    Jauki. Tagad paklausies mani, - Makitriks teica. - Ja mēs tiem neliešiem ļausim aizbēgt tikai tāpēc, ka mums abiem trūkst drosmes izdarīt to, kas jādara, mūs abus izmetīs no darba.

-    Rīt pusdienas laikā.

-Kas?

-    Dodies uz savu dzīvokli un paliec tur, - Dekers teica. -Neko nedari! Nesazinies ar to sievieti. Neej ārā nopirkt avīzi. Neko nedari. Es precīzi pusdienlaikā pieklauvēšu pie tavām durvīm. Es tev pateikšu, ko mūsu priekšnieki būs nolēmuši darīt ar tevi. Ja es būtu tavā vietā, es būtu sācis kārtot čemodānus.

7

"Daudz laimes četrdesmitajā dzimšanas dienā!" Dekers pats sev teica. Vannasistabas spogulī redzamā izmocītā seja apliecināja, ka domas par Makitriku nebija ļāvušas viņam naktī gulēt. Ilgā lidojuma un smacējošo cigarešu dūmu radītās galvassāpes nebija pārgājušas. Kuņģi spieda vēlu naktī viesnīcas numurā pasūtītās feituccine un cāļa maršala. Šķita, ka viņa raupjajos vaibstos bija parādījušās vēl dažas līnijas, ap vērīgajām akvamarīnzilajām acīm jau veidojās "vārnu kājiņas". Un, it kā ar to vēl nepietiktu, savos pagarajos, viļņainajos smilškrāsas matos viņš atrada vienu sirmu. Purpinādams viņš to izrāva.

Sestdienas rīts. "Daudziem cilvēkiem tas ir nedēļas nogales sākums," Dekers domāja, "bet ne manā profesijā." Viņš nevarēja atcerēties, kad pēdējo reizi bija juties tā, kā būtu jājūtas cilvēkam nedēļas nogalē. Pēkšņi - Dekers pats nesaprata, kāpēc, - viņš atcerējās, kā bija sekojis Makitrikam pa Spāņu kāpnēm garām mājai, kurā bija nomiris Kītss. Viņš iztēlojās, kā Kītss klepo un klepo, izklepodams savu dzīvību, kā viņu pārņem un nosmacē tuberkuloze. Vēl tik jaunu, bet jau diženu.

Man ir vajadzīga atpūta.

Dekers uzvilka sporta tērpu un, mēģinot nepievērst uzmanību automobiļu izplūdes gāžu dūmakai un ļaužu pilnajām ietvēm, aizskrēja līdz starptautiskajai nekustamā īpašuma aģentūrai, kurā viņš bija pieteicies dienu iepriekš. Viņš bija drošs, ka neviens sekotājs viņu neizsekos pa tādu juceklīgu maršrutu. Pēc personas dokumentu uzrādīšanas viņu ielaida birojā, kur telefonam bija piestiprināta elektroniskā šifrēšanas ierīce. Pēc piecām minūtēm viņš jau runāja ar savu priekšnieku, kas atradās līdzīgā starptautiskā nekustamā īpašuma birojā Aleksandrijā, Virdžīnijas štatā. Priekšnieka telefona šifrētājs darbojās tādā pašā frekvencē.

Saruna ilga piecpadsmit minūtes un lika Dekeram justies vēl sliktāk. Viņš uzzināja, ka Makitrika tēvs ir informēts par Dekera nodomiem. Iespējams, ka Makitriks viņam bija piezvanījis iepriekšējā naktī (Dekeram atlika tikai cerēt, ka Makitriks bija izmantojis telefona automātu un runājot ievērojis slepenību). Tēvs, kas bija ne tikai leģendāra persona izlūkdienesta darbinieku aprindās, bet arī kādreizējais Valsts drošības padomes priekšsēdētājs un kam joprojām bija liela ietekme politikā, bija apstrīdējis paša Dekera profesionālismu. Viņš apsūdzēja Dekeru mēģinājumā pārcelt Makitriku uz citurieni, lai pēc tam paziņotu, ka pats atradis teroristus. Dekera priekšnieks teicās esam vienisprātis ar Dekeru attiecībā uz Makitriku, bet viņš bija pārāk piesardzīgs un ari tuvā aiziešana pensijā spieda viņu ignorēt Dekera brīdinājumus un ne- pārcelt Makitriku.

-    Pieskati viņu, - teica priekšnieks, - lai viņš nepieļauj kļūdas. Pārbaudi pārējo informāciju viņa ziņojumos. Pēc tam mēs nodosim šo informāciju Itālijas valdībai un aizsauksim jūs abus no turienes. Es apsolu, ka tev vairs nekad nevajadzēs strādāt kopā ar viņu.

-    Es uztraucos par to, ka man ir jāstrādā ar viņu tieši tagad.

Skrējiens atpakaļ uz viesnīcu neuzlaboja Dekera garastāvokli. Viņš noklāja istabā uz grīdas dvieļus un simt piecdesmit reizes "piepumpējās", tad tikpat reižu piecēlās sēdus no guļus stāvokļa, sviedriem pilot no viņa spēcīgajiem pleciem, šaurajiem gurniem un muskuļainajām kājām. Viņš patrenējās dažu cīņas paņēmienu izpildīšanā, tad iegāja dušā un uzvilka tīrus džinsus un tumšzilu kreklu. Brūnā ādas jaka noslēpa pistoli. Kuņģī joprojām bija smaguma sajūta.

8

Bija tieši divpadsmit, kad Dekers, kā norunāts, pieklauvēja pie Makitrika durvīm.

Neviens pie tām nepienāca.

Dekers pieklauvēja vēlreiz, sarauca pieri, pieklauvēja trešo reizi, vēl vairāk sarauca pieri, paskatījās uz abām gaiteņa pusēm un izvilka atslēgas, kas bija noslēptas aiz jakas apkakles. Pēc desmit sekundēm viņš jau bija dzīvoklī, rūpīgi aizvēris aiz sevis durvis un izvilcis pistoli. Vai Makitriks bija viņu piekrāpis, vai arī kaut kas bija noticis? Ar vislielāko piesardzību Dekers sāka meklēšanu.

Dzīvojamā istabā neviena nebija. Neviena nebija arī vannasistabā, virtuvē un guļamistabā, ne arī sienā iebūvētajos skapjos. Dekers neieredzēja skapjus - nekad nevarēja zināt, kas tajos slēpās. Sasprindzis viņš pabeidza pārmeklēšanu, apsēdās uz krēsla dzīvojamā istabā un sāka analizēt iespējas. Likās, ka dzīvoklī viss bija savā vietā, bet tas vēl neko nenozīmēja. Makitriks varēja nokļūt nepatikšanās ari kaut kur citur, ne šeit. Vai ari - Dekers iedomājās otro reizi - tas nelietis mani ir piekrāpis.

Dekers gaidīja un pa to laiku vēlreiz pārmeklēja Makitrika dzīvokli, šoreiz rūpīgi apskatīdams katru atvilktni no visām pusēm, paceldams matraci un paskatīdamies zem gultas, krēsliem un dīvāna, tualetes podā un aiz tā.

Ieraudzītais viņu nobiedēja. Pēc ziņojuma nosūtīšanas Makitriks ne tikai nebija iznīcinājis savas piezīmes, bet bija tās noslēpis viegli pieejamā vietā - virtuvē zem plauktā ieklāta papīra. Blakus vakar satiktās grupas dalībnieku vārdiem Dekers atrada adreses, no kurām viena bija tās mājas adrese, kurā Makitriks bija iegājis kopā ar Renāti. Viņš arī atrada kāda kluba "Tiber" adresi.

Dekers iegaumēja atrasto informāciju. Viņš uzlika piezīmes uz tasītes, aizdedzināja tās un saberza pelnus pulveri, paskatījās ārā pa virtuves lodziņu, pa kuru varēja redzēt ķieģeļu sienu, un izkaisīja pelnus vējā. Dekers bija izsalcis, bet kuņģī vēl aizvien saglabājās smaguma sajūta. Viņš nogrieza maizes šķēli, iegāja atpakaļ dzīvojamā istabā un lēnām ēda, visu laiku skatoties uz ārdurvīm.

Pulkstenis jau bija divi pēcpusdienā. Dekera aizdomas kļuva lielākas. Viņš prātoja, ko darīt. Viņš varēja iet atpakaļ uz nekustamā īpašuma aģentūru un piezvanīt savam priekšniekam, lai pateiktu, ka Makitriks nav ieradies uz tikšanos. Bet tas neko nedotu, tikai radītu iespaidu, ka Dekers ir cieši apņēmies atrast kļūdas Makitrika darbā. Zēns patiešām strādāja pavirši, bet to jau Dekers bija teicis. Tātad Makitriks varbūt bija aizmirsis tikšanos vai ari - nebija atnācis tīšām. Varbūt viņš šobrīd bija gultā ar Renāti?

Ja tā, tad viņš ir gudrāks par mani, Dekers domāja. Kad es pēdējo reizi ar kādu biju gultā? Viņš nevarēja atcerēties. Tā kā viņš tik daudz ceļoja, tad viņam bija tikai dažas tuvākas draudzenes, un visas strādāja turpat, kur viņš. Gadījuma rakstura paziņas viņu neinteresēja - pat vēl pirms AIDS parādīšanās Dekers bija izvairījies no vienas nakts romāniem. Teorijā tuvība nozīmēja to pašu, ko ievainojamība, un nebija jēgas zaudēt piesardzību, atrodoties kopā ar kādu, par kuru viņš neko nezināja.

Šis nolādētais darbs, Dekers domāja. Tas padara cilvēku ne tikai par paranoiķi, bet arī par mūku.

Viņš paskatījās apkārt - dzīvojamā istaba izskatījās nomācoša. Pelējuma dvaka kairināja nāsis. Kuņģī joprojām spieda.

"Daudz laimes četrdesmitajā dzimšanas dienā!" viņš vēlreiz sev novēlēja.

9

Kad Dekers bija apēdis visu maizi, kas vien dzīvoklī bija atrodama, durvīs ieskrapstējās atslēga. Pulkstenis bija jau gandrīz deviņi vakarā. Makitriks aizelsies iedrāzās dzīvoklī un, ieraudzījis Dekeru, sastinga.

-Aizver durvis! - Dekers teica.

-    Ko tu šeit…

-     Mums bija norunātā tikšanās, vai atceries? Aizver durvis!

Makitriks paklausīja. - Vai tev nepaziņoja? Vai mans tēvs…

-    Man pateica, es visu zinu. Bet es neredzu iemeslu, lai tiktu atcelta mūsu saruna. - Dekers piecēlās. - Pie velna, kur tu biji?

-    Vai tu neko nezini?

-    Par ko tu runā?

-    Vai tu neskatījies televīziju?

-    Paskaidro!

Makitriks pieskrēja pie televizora un ieslēdza to.

-   Tur bija uzņemšanas grupas no trim televīzijām. Kāds no kanāliem noteikti vēl raida no… - Viņa roka, pārslēdzot kanālus, drebēja. - Skaties!

Sākumā Dekers nesaprata, kas tas ir, ko viņš redz. Skaļā skaņa un juceklīgais attēls viņā uzjundīja pēkšņu paniku. Biezi, melni dūmi aizklāja debesis. No logiem gāzās liesmas. Starp sagruvušās sienas drupām ugunsdzēsēji cīkstējās ar šļūtenēm, šļākdami ūdeni virsū milzīgai, liesmojošai ēkai. Ugunsdzēsēju automobiļi kaukdami stājās starp policijas, ātrās palīdzības un citiem ugunsdzēsēju automobiļiem. Ar šausmām Dekers saprata, ka kauca ne tikai sirēnas, bet arī uz nestuvēm uzliktie apdegušie cilvēki ar pārogļotām sejām, locīda

mies sāpēs, zaudējuši cilvēcisko izskatu. Nekustīgi ķermeņi gulēja zem pārklājiem, bet policija spieda atpakaļ pūli.

-    Kas tas ir? Dieva dēļ, kas noticis?

Pirms Makitriks paspēja atbildēt, televīzijas ziņu reportieris uzsāka stāstīt par teroristiem, par "Musolīni bērniem", par visnežēlīgāko antiamerikāņu terorisma aktu, par sprādzienā nogalinātajiem divdesmit trim amerikāņu tūristiem un vēl četrdesmit trim ievainotajiem no Soltleiksitijas tūristu grupas, kas klubā "Tiber" bija svinējuši savu pēdējo vakaru Romā.

-    Klubā "Tiber"! - Dekers atcerējās šo nosaukumu no saraksta, ko bija iegaumējis.

-    Tā ir vieta, kur, kā Renāte teica, parasti apgrozās teroristi. - Makitrika seja bija pelēka. - Viņa man teica, ka plāns ir ļoti labi sagatavots. Nekas nevarēja noiet greizi. Tam nebija jābeidzas šādi. Renāte man zvērēja, ka…

-    Beidz pļāpāt! - Dekers sagrāba Makitriku aiz pleciem. - Izstāsti man! Ko tu esi izdarījis?

-    Vakarnakt, - Makitriks apstājās, lai pāris reižu ātri ievilktu elpu. - Pēc tikšanās, pēc mūsu strīda, - Makitriks strauji elpoja, - es zināju, ka man nav palicis daudz laika - tu pārņemsi operācijas vadīšanu un nozagsi ari manus nopelnus.

-   Vai tu patiešām tici tām muļķībām, ko esi sarunājis savam tēvam? Tu tiešām domā, ka es tevi apskaužu?

-    Man vajadzēja kaut ko darīt. Es nebiju drošs, ka, piezvanot tēvam, šo lietu atrisināšu. Mēs ar Renāti bijām pārrunājuši kādu plānu. Tas bija lielisks plāns. Pēc tam kad mēs ar tevi izšķīrāmies, es gāju atpakaļ uz kafejnīcu. Renāte un pārējie vēl joprojām bija augšstāvā. Mēs nolēmām, ka plāns ir jāīsteno.

-    Bez atļaujas! - Dekers bija satriekts.

-    No kā lai es dabūtu atļauju? No tevis! Tu man būtu aizliedzis. Tu būtu centies panākt, lai mani pārceļ uz citurieni. Tu pats būtu licis lietā mūsu plānu.

-   Man jau trūkst pacietības, - Dekers teica. Televizorā bija redzams, kā no durvju ailēm šāvās liesmas, liekot ugunsdzēsējiem atkāpties. Sagāzās vēl viena siena. Sirēnu gaudošana kļuva stiprāka. Dūmos tīti cilvēki krāva apdegušos ķermeņus ātrās palīdzības automobiļos. - Plāns. Pastāsti man par šo lielisko plānu!

-    Tas bija vienkāršs plāns. Vienkārši spīdošs plāns.

-Akjā, es ticu.

-   Renāte un pārējā grupa gaida, kamēr visi teroristi sapulcēsies vienā vietā - vai nu dzīvoklī, vai klubā "Tiber". Tad kāds no Renātes grupas noslēpj maisu ar sprāgstvielu tur, pa kurieni teroristiem ir jāiet prom. Tiklīdz viņi parādās, Renāte iedarbina tālvadības detonatoru, un notiek sprādziens. Viss izskatās tā, it kā teroristiem līdzi būtu bijusi bumba, kas nejauši uzsprāgusi.

Dekers pārsteigts klausījās. Likās, istaba sāk slīdēt prom. Seja pamazām pārakmeņojās. Viņš pat sāka prātot, vai nav zaudējis prātu. Nekas tāds nevar notikt, viņš pats sev teica. To nav iespējams izdarīt.

-    Vienkāršs? Spīdošs? - Dekers berzēja sāpošo pieri. - Vai tev nebija ienācis prātā, ka jūs varētu uzspridzināt nepareizos cilvēkus?

-   Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka Renātes grupa ir uzgājusi teroristus.

-   Un vai tas tev ari neienāca prātā, ka līdz ar viņiem jūs varētu uzspridzināt nevainīgus cilvēkus?

-    Es brīdināju Renāti, lai viņa neriskē. Viņai vajadzēja nogaidīt, ja bija vismazākās aizdomas, ka sprādziena zonā varētu būt vēl kāds.

-    Viņai? - Dekeram gribējās sapurināt Makitriku. - Kur ir tavs veselais saprāts? Lielākā daļa cilvēku nespētu neko uzspridzināt. Kāpēc lai viņa to spētu?

-    Tāpēc, ka es viņu palūdzu.

-Ko?

-    Viņa mani mii.

-    Es laikam guļu. Tas izklausās pēc murga! - Dekers teica. - Pēc maza brītiņa es pamodīšos. Un nekas tāds patiesībā nebūs noticis.

-    Manis dēļ viņa darītu visu ko.

-    Arī slepkavotu?

-    Teroristu nogalināšana nav slepkavība.

-    Kā tad, pie velna, tu to sauc?

-    Par sprieduma izpildīšanu.

-    Tu esi nepārspējams, - Dekers teica. - Pagājušajā naktī tu to nosauci par "pēdējo atteikšanos". Tu vari to saukt, kā gribi. Vienalga, tā ir nogalināšana, un, ja kāds piekrīt nogalināt, tev ir jājautā sev pašam, kāpēc šis cilvēks ir gatavs to darīt. Un šajā gadījumā es nedomāju, ka tas tika darīts mīlestības dēļ.

-    Es negribu ticēt, ka viņa to darīja tikai naudas dēļ.

-    Kam vajadzēja piegādāt sprāgstvielu?

-    Man.

Dekers jutās tā, it kā būtu saņēmis pļauku. - Tu to piegādāji?

-Man semteksu iedeva jau operācijas sākumā, lai Renātes grupa varētu iefiltrēties teroristu grupā, piedāvājot viņiem semteksu un tā apliecinot savu nodomu patiesumu.

-    Tu piegādāji… - Dekers ar pieaugošām šausmām skatījās televizorā, kur kauca sirēnas, kur bija dūmi, liesmas un drupas, kur gulēja cilvēku ķermeņi. - Tu esi atbildīgs par…

-    Nē! Tā bija kļūda! Kaut kā gadījās, ka bumba uzsprāga nepareizā brīdī! Kaut kā gadījās, ka klubs bija pilns ar amerikāņiem! Kaut kā… Es… Renāte laikam… kļūdījās. - Makitrikam pietrūka vārdu, viņa platā mute bija atvērta, lūpas kustējās bez skaņas.

-   Tev neiedeva tik daudz semteksa, lai varētu pastrādāt tādu posta darbu, - Dekers noteica.

Makitriks blenza viņā nesaprazdams.

-   Tev bija tikai paraugs, - Dekers teica. - Tik daudz, lai varētu iekārdināt teroristus uri viņi domātu, ka ir iespējams dabūt vēl. Renātei vajadzēja daudz vairāk sprāgstvielas, lai sagrautu visu ēku.

-    Ko tu ar to gribi pateikt?

-   Pakustini savas smadzenes! Tu teroristu atrašanai ne- savervēji studentu grupu! Tu, idiots tāds, esi savervējis pašus teroristus!

Makitrika skatiens aptumšojās. Viņš nikni papurināja galvu. - Nē. Tas nav iespējams.

-    Viņi skatījās tev tieši acīs! Brīnums, ka viņi spēja noturēties un nesāka smieties tev tieši acīs. Klasisks slazda gadījums. Kamēr tu mīlējies ar Renāti, viņa tev uzdeva jautājumus, un tu viņai stāstīji par mūsu plāniem - visu, ko mēs darām, lai viņus noķertu.

Makitrika seja kļuva vēl pelēcīgāka.

-    Man ir taisnība, vai ne? - Dekers jautāja. - Tu viņai stāstīji visu?

-Ak Jēzu!

-    Pagājušajā naktī, kad tu pateici, ka tevi var pārcelt uz citurieni, viņi nolēma beigt spēli. Bija pienācis laiks atkal ķerties pie darba. Vai tu ierosināji īstenot plānu un vērsties pret teroristiem vai ari tā bija Renāte?

-    Viņa… - Makitriks norija siekalas. - Viņa ierosināja.

-    Lai palīdzētu tev izvirzīties.

-Jā.

-    Jo viņa tevi mīl.

-Jā.

-    Vai plānu bija izdomājusi viņa?

-Jā.

-    Un viņa izmantoja semteksa paraugu, ko tu viņai iedevi. Es varu saderēt, ka viņiem ir gan fotogrāfijas, gan ieraksti, lai pierādītu tavu piedalīšanos. Viņa pielika tevis doto sprāgstvielu savām un uzspridzināja amerikāņu tūristu grupu. Tu gribēji pakāpties augstāk pa karjeras kāpnēm? Nu, zēn, tava karjera ir beigusies.

10

-    Kāds sajukums! - Starptautiskajā nekustamā īpašuma aģentūrā Dekers klausījās sava priekšnieka nogurušajā balsī, kas bija dzirdama ari telefona klausulē. - Tik daudz nogalinātu cilvēku. Briesmīgi. Šausmīgi. Paldies Dievam, ka es par to vairs neatbildu.

Pagāja brītiņš, kamēr Dekers saprata. Viņš iztaisnoja muguru un ciešāk sažņaudza telefona klausuli. - Tu vairs par to neatbildi? Kurš tad? Es? Tu uzvel atbildību man?

-    Ļauj man paskaidrot!

-   Man ar to nav nekāda sakara. Jūs mani atsūtījāt pēdējā brīdī. Es paziņoju, ka, pēc manām domām, operācijas izpildē ir radušās problēmas. Jūs neņēmāt vērā manu padomu un…

-   Es tas nebiju, kas neņēma vērā tavu padomu, - Dekera priekšnieks teica. - Makitrika tēvs ir pārņēmis vadību. Tagad viņš ir atbildīgs.

-Ko?

- Viņš ir atbildīgs par operāciju. Tūlīt pēc dēla zvana viņš sāka tirdīt visus tos, kam viņš kādreiz bija sniedzis kādu pakalpojumu. Šobrīd viņš ir ceļā uz Romu. Viņam ir jāierodas…

11

Astoņvietīgā pārvaldes lidmašīna "Astra Galaxy", kas maskējās par privātu lidmašīnu, nosēdās Leonardo da Vin- ci lidostā drīz pēc pusnakts. Kamēr garais, sirmais vīrs ar patricieša izskatu kārtoja ierašanās formalitātes, Dekers gaidīja pie muitas un imigrācijas dienesta kontroles. Kā varēja spriest, vairāk pasažieru lidmašīnā nebija. Vīrietis bija septiņdesmit divus gadus vecs, bet pārsteidzoši labā formā, ar platiem pleciem, iededzis, ar grumbu izvagotiem, skaistiem sejas pantiem. Pēc gludā, pelēkā smalkvilnas uzvalka ar vesti, tāpat kā pēc paša Džeisona Makitrika izskata, nevarēja pateikt, ka viņam aiz muguras ir bijis garš, steigā ieplānots lidojums.

Dekers trīs reizes iepriekš bija ticies ar leģendāro varoni. Makitriks pienākot strupi pamāja viņam ar galvu.

- Vai labi atlidojāt? Ļaujiet, es paņemšu jūsu čemodānu, - Dekers teica.

Bet Makitriks neatlaida čemodāna rokturi un devās garām Dekeram uz lidostas izeju. Dekers viņu panāca, viņu abu soļiem atbalsojoties tukšajā telpā. Tik vēlā stundā lidostā bija palicis pavisam maz cilvēku.

Dekers bija noīrējis fiatu. Stāvlaukumā Makitriks vēroja, kā Dekers pārmeklē automašīnu, pārliecinoties, vai pa to laiku, kamēr viņš bija lidostā, kāds nav uzstādījis noklausīšanās ierīces. Tikai pēc tam, kad Makitriks jau sēdēja fiatā un

Dekers pa drūmi smidzinošo lietu brauca uz pilsētu, lielais virs beidzot ierunājās.

-    Kur ir mans dēls?

-   Viesnīcā, - Dekers teica. - Viņš izmantoja savu otro pasi. Pēc tā, kas noticis… Es pieņemu, ka pa ceļam jūs jau esat informēts?

-    Par sprādzienu? - Makitriks skumji pamāja.

Dekers raudzījās uz priekšu pāri švīkstošajiem priekšējā

stikla tīrītājiem. - Manuprāt, pēc sprādziena dzīvoklis nebija droša uzturēšanās vieta jūsu dēlam. Teroristi zina, kur viņš dzīvo.

-    Jūs domājat, ka tie varētu viņam uzbrukt?

-    Nē. - Dekers pameta acis uz atpakaļskata spogulī redzamajām automašīnu lukturu gaismām. Tumsā un lietū bija grūti saskatīt, vai viņam neseko. - Bet jādomā, ka viņi paziņos par jūsu dēlu policijai un iesniegs arī pierādījumus. Man šķiet, tāds arī bija viņu mērķis - iesaistīt amerikāņu izlūkdienesta darbinieku teroristu uzbrukumā amerikāņiem.

Makitrika seja nocietinājās.

-    Kad būšu pārliecinājies, ka mums neviens neseko, es jūs pie viņa aizvedīšu, - Dekers teica.

-    Šķiet, ka esat padomājis par visu.

-    Es cenšos.

-   Un vai jūs esat padomājis ari par to, kurš būs vainīgais šajā notikumā? - Makitriks pajautāja.

-Atvainojiet…

Lietus lāses grabēja pret automašīnas jumtu.

-    Jūs, piemēram, - Makitriks teica.

-    Es nekādā ziņā neuzņemšos vainu par…

-   Tad atrodiet kādu citu! Jo viens ir skaidrs - mans dēls nebūs vainīgs.

Neievērojamā viesnīca atradās uz tikpat neievērojamas ielas - nekas te nesaistīja uzmanību. Pamājis ar galvu nakts portjē un parādījis viesnīcas atslēgas kā pierādījumu, ka viņš šeit ir apmeties, Dekers pavadīja Makitriku cauri mazajam vestibilam, garām liftam, augšā pa kāpnēm, kas bija noklātas ar grīdsegām. Dēla istaba atradās pāris stāvu augstāk, un Dekers, ja vien bija iespējams, vairījās izmantot liftu, jo tas varēja kļūt par slazdu.

Šķita, ka Makitriks uzskata šādu piesardzību par pašsaprotamu. Nesdams savu čemodānu, vecais vīrs neizrādīja ne mazākās piepūles pazīmes.

Viņi piegāja pie 312. istabas. Dekers četras reizes pieklauvēja - tas bija norunātais kods, lai Makitrika dēls zinātu, kas nāk, - un tad ar savu atslēgu atslēdza durvis. Redzot, ka istaba ir tumša, Dekers sarauca pieri. Viņš ieslēdza gaismu un, ieraudzījis, ka gultā neviens nav gulējis, vēl vairāk sarauca pieri.

-Nolādēts!

-    Kur viņš ir? - Makitriks uzstāja.

Zinādams, ka dara to veltīgi, Dekers tomēr ielūkojās vannasistabā un dzīvojamā istabā. - Jūsu dēlam ir slikts ieradums neievērot pavēles. Šodien tā jau ir otrā reize.

-Acīmredzot viņam ir bijis nopietns iemesls.

-Tas gan būtu jaunums. Viņš ir atstājis savu čemodānu. Varbūt tas nozīmē, ka viņš domā atgriezties. - Dekers ievēroja aploksni uz galdiņa pie gultas. - Lūdzu! Tā ir adresēta jums.

Makitriks izskatījās apmulsis. - Vai jūs viņam pastāstījāt, ka es braucu šurp?

-    Protams! Un tad? Kas noticis?

-    Šķiet, ka tas nebija prātīgi darīts.

-    Kas tur nepareizs?

Makitriks jau bija atvēris aploksni. Viņš nedaudz samie- dza savas krunciņu ietvertās acis. Citādi viņa seja neatspoguļoja neko no lasītā.

Beidzot viņš nolika zīmīti un smagi izelpoja.

-    Un tātad? - Dekers jautāja.

Makitriks neatbildēja.

-    Kas noticis?

Makitriks vēl aizvien neatbildēja.

-    Pasakiet man!

-    Es īsti nezinu, - Makitrika balss izklausījās aizsmakusi. - Šķiet, ka runa ir par pašnāvību.

-    Pašnāvība? Kas pie… - Dekers paņēma no viņa zīmīti. Tā bija rakstīta ar roku. Uzruna zīmītes sākumā Dekeram atgādināja Hārvarda vai Jeilas universitātes studentu, kas tā arī nebija kļuvis par pieaugušu vīru.

Papu!

Es laikam atkal esmu visu sabojājis. Piedod! Es laikam pārāk bieži esmu lūdzis piedošanu, vai ne? Piedod! Es gribu, lai Tu zinātu, ka šoreiz es patiešām centos. Goda vārds, es tiešām domāju, ka esmu visu tik labi izdarījis. Pēdas nosegtas. Spēlīte notiek. Lai tikai kāds pasaka, ka esmu kļūdījies! Es pat nezinu, kas ir sliktāk, - tas, ka es Tevi uztraucu, vai tas, ka es neprotu k[ūt tāds kā Tu. Bet es Tev zvēru, ka šoreiz nebēgšu. Es uzņemos atbildību. Un arī sodu. Kad būšu izdarījis to, kas man ir jāizdara, Tev vairs nevajadzēs par mani kaunēties.

Brī.

Makitriks nokremšļojās, it kā viņam būtu grūti runāt. - Tā es biju iesaucis Braienu. Par Brī.

Dekers pārlasīja zīmīti: - "Es uzņemos atbildību. Un arī sodu." Ko viņš ar to grib teikt?

-    Es baidos, ka viņš domā izdarīt pašnāvību, - Makitriks teica.

-   Un pēc tam jums vairs nevajadzēs kaunēties par viņu? Jūs domājat, ka šis pēdējais teikums nozīmē pašnāvību? - Dekers pašūpoja galvu. - Izdarot pašnāvību, viņam vairs nevajadzēs kaunēties par sevi, bet jūsu apkaunojumu tas nemazinās. Jūsu dēls nedomā nogalināt sevi. Tas nebūtu pietiekami dramatiski.

-    Es nesaprotu, ko…

-    Viņam patīk dramatiski efekti. "Es nebēgšu. Es uzņemos atbildību. Un arī sodu." Viņš nerunā par pašnāvību. Viņš runā par atmaksu. Viņš dzenas tiem pakaļ.

13

Dekeram strauji iegriežot noīrēto fiatu Via dei Condotti sānielā, automašīnas starmešu gaisma pāršķēla lietu un izgaismoja divas policijas automašīnas ar ieslēgtām, mirgojošām bākugunīm. Divi policisti lietusmēteļos stāvēja pie apgaismotās mājas ieejas un runāja ar dažiem satrauktiem cilvēkiem, kas bija tērpušies pidžamās un peldmēteļos. Daudzos logos dega gaisma.

-    Nolādēts, es cerēju, ka man nebūs bijusi taisnība.

-    Kas šī ir par vietu? - Makitriks jautāja.

-    Piektdien es sekoju jūsu dēlam un kādai sievietei uz šejieni, - Dekers atbildēja. - Viņu sauc Renāte. Uzvārdu man nepateica. Varbūt arī vārds nav īsts. Viņa ir jūsu dēla savervētās grupas vadone, kas nozīmē arī to, ka viņa ir tās grupas vadone, kura uzspridzināja klubu "Tiber". Citiem vārdiem sakot, teroristu grupa.

-   Tas ir pieņēmums. Jūs nevarat droši zināt, ka tā ir viena un tā pati grupa, - Makitriks teica.

-   Jūsu dēls lieto frāzi, ko es varētu attiecināt uz jums, - pēdējā atteikšanās.

Dekers palēnināja ātrumu, uz šaurās ielas apbraukdams policijas automašīnas. Policisti paskatījās uz fiatu, kas ar riepām izšļakstināja peļķes, un tad atsāka runāt ar cilvēkiem vestibilā.

-   Un jūs arī nevarat droši zināt, ka šie policisti ir ieradušies Braiena dēļ, - Makitriks teica.

-   Jūs tikpat labi kā es zināt, ka mēs nevaram to uzskatīt par sakritību. Ja es būtu Braiens, loģiski, ka šī būtu pirmā vieta, uz kurieni es dotos. Lai atmaksātu sievietei, kas viņu ir nodevusi. Ir viena iespēja, kā to noskaidrot. Vai jūs gribat, lai es apstādinu mašīnu? Tad jūs varētu paiet atpakaļ un parunāt ar policiju?

-Ak Kungs, nē! Brauksim tālāk! Es esmu amerikānis, un viņi gribēs zināt, kāpēc mani tas interesē. Viņi uzdotu ļoti daudz jautājumu. Man vajadzētu uzrādīt savus dokumentus.

-   Tieši tā. Un, ja tiks atklāta Braiena saistība ar to, kas ir noticis šajā mājā, jūs saistīs ar viņu un ar to, kas ir noticis klubā "Tiber", ja pieņemam, ka teroristi ir nosūtījuši policijai pierādījumus par viņa piedalīšanos sprādziena organizēšanā. Vai tā nebūs īsta putra?

-   Vai jūs domājat, ka Braiens būs atradis to sievieti? - Makitrika balss izklausījās noraizējusies.

-   Es šaubos. Tur nebija ātrās palīdzības. - Dekers strauji iegriezās citā ielā.

-   Jūs uztraucaties, vai viņš nav tik saniknots, ka varētu viņu nogalināt?

-    Nē. Mani uztrauc otra iespēja.

-    Es nesaprotu.

-    Viņa varētu nogalināt viņu, - Dekers teica. - Jūsu dēls ir nokļuvis situācijā, ar kuru viņam nav pa spēkam tikt galā.

Vēl sliktāk - viņš pats to nesaprot. Šie cilvēki ir pieredzējuši slepkavas. Viņi ne tikai labi dara savu darbu. Viņi to mīl. Viņi labprāt paspēlējās ar Braienu, bet, ja viņiem liktos, ka Braiens patiešām ir bīstams, viņš jau būtu miris. No viņa nepaliktu pāri nekas, ko aizsūtīt uz mājām bēru ceremonijai.

Makitriks sasprindzinājumā iztaisnoja muguru. - Kā mēs varam viņu apturēt?

Dekers skatījās lietū pāri švīkstošajiem stikla tīrītājiem. - Jūsu dēlam patīk izmētāt dokumentus savā dzīvoklī, piemēram, kontaktpersonu sarakstus un viņu adreses.

-Ak Dievs, vai tiešām jūs gribat teikt, ka viņš ir rīkojies tik neprofesionāli?

-    Man ir tāds iespaids, ka jūs manī neklausāties. Divdesmit trīs cilvēki ir nogalināti, četrdesmit trīs ir ievainoti. Lūk, tik neprofesionāli viņš strādā.

-    Saraksts, - Makitriks bija satraukts. - Kāpēc jūs pieminējāt sarakstu?

-    Pirms sadedzināšanas es to iegaumēju, - Dekers teica. - Renātes vārds un adrese bija saraksta augšgalā. Loģiski, ka tur viņš devās vispirms. Un es domāju, ka viņš dosies uz visām pārējām adresēm, līdz atradīs viņu.

-     Bet, ja viņi tiešām ir teroristi, viņi tur nebūs atrodami.

-     Tieši tā! - Dekers spēji pagrieza automašīnu ap stūri. - Viņi ir profesionāļi. Viņi nedotu Braienam savas īstās adreses. Iespējams, ka dzīvokli tajā mājā Renāte izmantoja par pagaidu apmešanās vietu. Tā bija paredzēts viņu plānā. Bet neizskatās, ka Braiens to ir sapratis. Viņš ir pārāk saniknots. Viņš grib atmaksāt. Cilvēkiem, kurus viņš terorizē šajos dzīvokļos, nav ne mazākās nojausmas par to, kas notiek. Varbūt Renāte gaidīja, ka viņš tā rīkosies. Varbūt tas ir viņas pēdējais joks.

Makitrika balss bija nepacietīga. - Kur atrodas tuvākā adrese no tām, kas bija sarakstā?

-    Pāri upei. Bet man šķiet, ka nav jēgas braukt uz turieni. Nu jau viņš ir ieskrējies. - Dekers palielināja ātrumu, riepām šņācot uz mitrā asfalta. - Šobrīd viņš jau varbūt ir ticis līdz kādai trešajai vai ceturtajai adresei. Es vispirms drāzīšu uz pēdējo sarakstā minēto adresi, tad - uz otro no beigām - pretējā secībā. Cerēsim, ka mūsu ceļi krustosies.

14

Lietus kļuva spēcīgāks. Vienīgais labums, Dekers domāja, ir tas, ka ir nakts vidus. Mūs netraucēs satiksmes sastrēgumi.

Vienalga, viņam vajadzēja koncentrēties, lai braukšana pa slideno asfaltu būtu ātra un droša. Sliktais miegs iepriekšējā naktī nebija palīdzējis pārvarēt nogurumu pēc lidojuma. Tagad miega trūkums lika sevi manīt aizvien vairāk, acis sūrstēja, pierē dūra. Aiz ausīm viņam spieda.

Pārsteidzoši, bet, par spīti saviem gadiem, Makitriks, kas sēdēja, izslējies visā augumā, neizrādīja ne mazāko nogurumu pēc tik ilga lidojuma. Viņš izstiepa roku. - Kas ir tās lielās ēkas tur, priekšā?

-    Pilsētas universitāte. - Pēc īsas apstāšanās, lai paskatītos kartē, Dekers nogriezās vienā sānielā, tad otrā - katra nākamā bija drūmāka un šaurāka -, cenzdamies saskatīt numuru plāksnītes uz cieši kopā sabūvētajām mājām. Viņš apstājās pie kādām durvīm. - Šī ir tā adrese.

Makitriks skatījās laukā pa logu. - Viss ir klusu. Gaismas nav. Policijas nav.

-    Izskatās, ka viņš te nav bijis. - Troksnis automašīnā lika Dekeram apsviesties apkārt.

Makitriks bija nospiedis durvju rokturi. Viņš kāpa ārā no automašīnas un nostājās uz ietves apmales, saplūzdams ar nakti un lietu.

-Ko jūs…

-   Ir pagājuši daudzi gadi, - Makitriks cienīgi teica, - bet es vēl atceros, kā jāveic novērošana. Atstājiet mani šeit un brauciet uz nākamo adresi.

-    Bet…

-   Varbūt mans dēls jau ir te vai ari - jau brauc uz šejieni. Varbūt mēs, pašiem nezinot, pabrauksim viņam garām, ja brauksim uz nākamo adresi. Bet, ja es palikšu te, vismaz šī adrese būs droša.

-    Es nedomāju, ka mums vajadzētu izšķirties, - Dekers

teica.

-   Ja es būtu jūsu vecumā, vai jūs strīdētos ar mani par to, ko es tagad daru?

-… Nē.

-    Nu tātad! - Makitriks sāka vērt ciet durvis.

-    Pagaidiet, - Dekers teica.

-    Es neļaušos pierunāties.

-   Nē, nejau tas. Lūdzu! Labāk paņemiet šo. Kad uzzināju, ka jūs lidojat šurp, es liku, lai uz biroju atsūta kādu paciņu. Es gaidīju, lai redzētu, vai tā jums būs nepieciešama.

-   Pistole? - Makitriks bija pārsteigts. - Vai jūs tiešām domājat, ka man, tiekoties ar dēlu, vajadzēs pistoli?

-    Man ļoti nepatīk tas, kas šonakt notiek.

-    Es atsakos…

-    Ņemiet, vai ari es jūs te neatstāšu.

Makitriks brīdi noskatījās viņā. Satumsušām acīm viņš paņēma ieroci.

-  Es atgriezīšos, cik ātri vien varēšu, - Dekers teica. - Kā es jūs atradīšu?

- Lēnā gaitā brauciet pa šo rajonu. Es pats jūs sameklēšu. - Makitriks aizcirta durvis, pabāza pistoli zem žaketes un nozuda tumsā. Dekers sāka braukt tikai tad, kad vecā vīra lietus ieskautais augums vairs nebija redzams fiata starmešu gaismā.

15

Dekeram vajadzēja astoņas minūtes, līdz viņš sasniedza adresi, kas sarakstā bija otrā no beigām. Pa ceļam viņš mēģināja izlemt, ko darīt, ja nekas neliecinās, ka Braiens tur ir bijis. Palikt tur vai braukt uz citu adresi?

Nākamā mirkļa notikumi problēmu atrisināja. Pat no attāluma Dekers sadzirdēja sirēnu kaukoņu tumsā. Viņš redzēja sārtu atblāzmu virs lietū ietītajām mājām. Vēdera muskuļiem sažņaudzoties, viņš iestūrēja fiatu tajā ielā, pa kuru viņam vajadzēja braukt, un tūlīt nobremzēja, ieraudzījis priekšā ugunsdzēsēju, policijas un ātrās palīdzības automobiļus. Liesmas šāvās laukā pa mājas logiem. Dūmi mutuļoja. Ugunsdzēsēji grieza savas šļūtenes pret liesmām, bet ātrās palīdzības darbinieki palīdzēja cietušajiem, ietinot viņus segās un dodot viņiem skābekli.

Dekers šausmās izkāpa no fiata, piegāja pietiekami tuvu, lai pārliecinātos, ka degošā māja ir tā pati, kuru viņš bija meklējis, un tad cauri pūlim aizsteidzās atpakaļ uz automašīnu, pagrieza to pretējā virzienā un aizdrāzās lietū.

Viņa sirds dauzījās. "Pie velna, kas šeit notiek?" viņš domāja. Vai Braiens mēģināja izrēķināties, aizdedzinot ēkas, jo cerēja, ka teroristi būs palikuši iekšā? Taču pat tik saniknotam cilvēkam kā Braienam vajadzētu saprast, ka cietīs ne tikai teroristi, bet arī citi cilvēki, - ja teroristi vispār cietīs, ja viņi būs bijuši tādi muļķi, ka palikuši tajās vietās, kuru adreses bija iedevuši Braienam.

Viņam ir palikusi vairs tikai viena adrese, kurp doties, Dekers domāja. Tur, kur es atstāju viņa tēvu. Steidzoties lietainajā naktī, kādā brīdī sāka buksēt riteņi, bet Dekers atguva kontroli pār fiatu. Netālu no universitātes viņš atkal iegriezās vienā sānielā, tad nākamajā, juzdamies tā, it kā būtu iekļuvis šaurā slazdā. Līdz mājai, pie kuras viņš bija atstājis Makitrika tēvu, vēl bija atlicis puskvartāls, kad Dekers strauji bremzēja un automašīna sagriezās, gandrīz notriecot zemē spēcīgu gara auguma vīrieti, kas pēkšņi parādījās automašīnas starmešu gaismā. Cilvēks bija lietū izmircis un, pagriezis seju pret vētras dzītajiem mākoņiem, kratīja dūres un kliedza.

Šis cilvēks bija Braiens. Dekera mašīnas logi bija aizvērti, un tikai tad, kad viņš izkļuva no fiata un skrēja pāri peļķēm, lai savaldītu Braienu, viņš varēja sadzirdēt, ko īsti Braiens kliedza.

-    Meļi! Nelieši!

Dekers bija atstājis ieslēgtus mašīnas starmešus, un gaismā bija redzams, kā lietus straumēm tecēja pār Braiena seju.

-    Gļēvuļi!

Logos sāka iedegties gaisma.

-    Mums ir jādabū tevi prom no ielas, - Dekers teica.

-    Stājieties man pretī! - Braiens nezin kam kliedza tumsā.

Vēl dažos logos iedegās gaisma.

-    STĀJIETIES MAN PRETĪ!

Aukstais lietus mērcēja Dekera matus un saldēja kaklu. -Tevi meklēs policija. Tu šeit nevari palikt. Man ir jādabū tevi prom no šejienes. - Viņš vilka Braienu uz mašīnu.

Braiens pretojās. Aizvien vairāk logu kļuva gaiši.

-    Dieva dēļ, nāc taču! - Dekers teica. - Vai tu neesi redzējis savu tēvu? Es viņu šeit atstāju.

-    Nelieši!

-      Braien, uzklausi mani! Vai tu neesi redzējis savu tēvu?

Braiens atbrīvojās no Dekera tvēriena un vēlreiz pakratīja dūres pret debesīm. - Jūs esat nobijušies!

-     Kas tur lejā notiek? - augšā kāds vīrietis itāliski iebļāvās.

Dekers sagrāba Braienu. - Tavam tēvam gribot negribot vajadzētu dzirdēt, ka tu esi šeit, jo tu taisi tādu traci. Viņam jau vajadzēja būt klāt. Uzklausi mani! Man jāzina, vai tu esi viņu saticis. - Pēkšņi Dekeram šermuļi pārskrēja pār kauliem. - Ak Jēzu, nē, Braien! Tavs tēvs… Vai ar viņu kaut kas noticis?

Braiens neatbildēja, un Dekers iepļaukāja viņu, pasitot viņa galvu sāņus un notraucot lietus lāses no Braiena sejas.

Braiens izskatījās apjucis. Viņa mežonīgajās acīs atspoguļojās fiata starmešu gaisma.

-    Pasaki man, kur ir tavs tēvs!

Braiens steberēja prom.

Dekers satraukts sekoja, redzot, ka Braiens ved viņu uz māju, kuru Braiena tēvs bija apņēmies novērot. Pat lietū Dekers varēja saskatīt, ka durvis bija vaļā.

Mēģinādams apvaldīt straujo elpu, Dekers no ādas jakas apakšas izvilka pistoli. Braienam ieejot mājā, Dekers lika viņam noliekties, pieliecās arī pats un ātri virzījās viņam pakaļ. Acis bija pietiekami pieradušas pie tumsas, lai saprastu, ka viņi bija iegājuši kāda nama iekšējā pagalmā. Labajā pusē Dekers ieraudzīja koka redeļu kasti un pagrūda Braienu tuvāk pie tās. Nometies ceļos uz slapjā bruģa, Dekers tēmēja pāri kastei, ar acīm pārskrienot neuzkrītošām priekšmetu kontūrām, pētot tik tikko saredzamas balkonu margas labajā un kreisajā pusē un tieši priekšā.

-    Braien, rādi! - Dekers čukstēja.

Kādu bridi viņš nebija pārliecināts, ka Braiens ir sadzirdējis čukstu. Tomēr Braiens sakustējās, un Dekers nojauta, ka viņš kaut ko rāda. Kad Dekera acis bija vēl vairāk pieradušas pie tumsas, viņš ieraudzīja satraucošu baltu plankumu labajā stūrī pagalma otrā pusē. /

-    Paliec te! - viņš pavēlēja Braienam un metās skriet līdz nākamajai kastei. Tēmēdams ar pistoli, viņš nervozi pārlaida skatienu apkārtnei un atkal steidzās uz priekšu - šoreiz līdz kaut kam tādam, kas atgādināja senlaicīgu aku. Slapjās drēbes bija salipušas un traucēja muskuļiem kustēties. Nu jau viņš bija pietiekami tuvu, lai saskatītu, ka baltais plankums ir mati - Džeisona Makitrika mati. Vecais vīrs gulēja ar muguru pret sienu, rokas bija gar sāniem, zods - uz krūtīm.

Dekers vēlreiz paskatījās apkārt un tad pa lietu skrēja pie Makitrika, notupās viņam blakus un mēģināja sataustīt pulsu. Pat tumsā varēja saskatīt, ka pelēkās žaketes labā puse bija tumšāka - lietus tas nebija. Asinis. Dekers meklēja pulsu, taustot Makitrika plaukstas locītavu, kaklu, krūškurvi.

Beidzot viņš triumfējoši ievilka elpu - pulss bija!

Un tad Dekers apsviedās, lai notēmētu uz kādu, kas pēkšņi tuvojās.

Tas bija Braiens, kas rāpās pāri pagalmam un sabruka blakus tēvam, piespiežot seju viņa galvai. - Es negribēju.

-    Palīdzi man, - Dekers teica. - Mums viņš ir jādabū līdz mašīnai.

-    Es nezināju, ka tas ir viņš.

-    Par ko tu runā?

-    Es nesapratu.

-Ko?

-   Es domāju, ka viņš bija viens no tiem, - Braiens šņukstēja.

-    Tu to izdarīji? - Dekers sagrāba Braienu un sajuta, ka viņam jakas kabatā ir revolveris.

-   Es neko nevarēju darīt. Viņš tik pēkšņi iznāca no tumsas.

-Jēzus!

-    Man vajadzēja šaut.

-Ak Dievs…

-    Es negribēju viņu nogalināt.

-    Tu to neizdarīji.

-Es tev saku, es…

-    Viņš nav miris!

Tumsā tik tikko varēja saskatīt Braiena apstulbušo skatienu.

-Mums viņš jāaizgādā līdz mašīnai. Mums viņš jāved uz slimnīcu. Ņem viņu aiz kājām!

Dekeram liecoties pie Makitrika pleca, šķita, ka pāri galvai aizlido maijvabole. Aiz muguras pret sienu atsitās šāviņš.

Sarāvies Dekers steidzās meklēt glābiņu pie kastes. Šā- viens no ieroča ar trokšņa slāpētāju tika raidīts kaut kur no augšas. Viņš nikni notēmēja augšup, mirkšķinādams acis lietū un nevarēdams tumsā saskatīt mērķi.

-    Viņi tevi nepalaidīs, - Braiens teica.

-    Viņi?

-    Viņi ir šeit.

Dekeram gandrīz apstājās sirds, saprotot, uz ko Braiens bija kliedzis ārā uz ielas. Nejau uz debesīm, Dievu vai fūrijām.

Viņš bija kliedzis uz teroristiem.

Braiens bija palicis pie sienas blakus tēvam.

-    Nāc šurp! - Dekers pavēlēja.

-    Es esmu drošībā.

-    Dieva dēļ, nāc šurp aiz kastes!

-    Viņi mani nenošaus.

-    Nerunā muļķības!

-    Renāte parādījās pirms tavas ierašanās. Viņa teica, ka vislabākais veids, kā man nodarīt sāpes, ir ļaut man dzīvot.

-Ko?

-   Lai es varētu mocīties visu atlikušo dzīvi, domājot par to, ka esmu nogalinājis savu tēvu.

-    Bet tavs šāviens viņu nenogalināja! Viņš nav miris!

-    Tas neko nenozīmē. Renāte neļaus mums aizvest viņu no šejienes. Viņa mani tik ļoti ienīst. - Braiens izvilka no kabatas revolveri. Tumsā likās, ka viņš tēmē uz sevi.

-Braien! Nē!

Taču Braiens nevis izšāva, bet pieslējās kājās, nolamājās un nozuda pagalma tumsā.

Cauri lietus graboņai Dekers uztraukts dzirdēja Braiena soļus, viņam ejot augšā pa ārējām koka kāpnēm.

-    Braien, es tevi brīdināju! - iesaucās sieviete. Šī pie- smakusī balss piederēja Renātei. - Nenāc man pakaļ!

Braiena soļi bija dzirdami augstāk.

Logos iedegās gaisma.

-    Es tev devu iespēju, - Renāte kliedza. - Turies tālāk, vai arī es izdarīšu to pašu, ko es izdarīju citās ēkās!

-   Tu samaksāsi par to, ka esi padarījusi mani par muļķi!

Renāte iesmējās. - Tu pats sevi par tādu padarīji!

-    Tu samaksāsi par manu tēvu!

-    Tu pats viņu sašāvi!

Braiena soļi skanēja augstāk.

-    Neesi muļķis! - Renāte kliedza. - Bumbas ir uzstādītas. Es iedarbināšu detonatoru!

Braiena steidzīgie soļi uz kapnem vel aizvien bija dzirdami.

Soļu rīboņu nomāca pērkons - nevis no debesīm, bet no sprādziena, kas ar apžilbinošu uzliesmojumu nodārdēja ceturtā stāva balkonā. Dekeram aizkrita ausis, un viņš pat tika pasviests atpakaļ. Atlūzām gāžoties lejup, liesmas apgaismoja pagalmu.

Kāda kustība kreisajā pusē lika Dekeram pagriezties. Aiz atkritumu kastēm stāvus bija piecēlies tievs, tumšmatains, divdesmit gadus vecs vīrietis - viens no brāļiem, ko Dekers bija saticis iepriekšējā naktī kafejnīcā.

Dekers sastinga. Viņi ir visapkārt, bet tumsā es to pat nenojautu!

Jauneklis nebija gatavojies, ka Renāte uzspridzinās bumbu. Lai gan viņam bija pistole, viņa uzmanību bija saistījis kliedziens pagalma otrā pusē. Izbailēs plati iepletis acis, jauneklis skatījās, ka viens no viņa brāļiem ar rokām dauzīja liesmojošo apģērbu un matus, ko bija aizdedzinājušas krītošās, degošās atlūzas. Šķita, ka lietus liesmām'nekaitē. Otrs brālis joprojām kliedza.

Dekers divreiz izšāva uz pirmo brāli, tēmēdams krūtīs un galvā. Kad bandīts nokrita, Dekers apsviedās apkārt un divreiz izšāva uz degošo vīrieti, nogāzdams arī viņu. Sprakšķi un ugunsgrēka rūkoņa, liesmām pārsviežoties uz visām pusēm no ceturtā stāva balkona, apslāpēja šāvienu troksni.

Nogāzās vēl pāris atlūzu. Noliecies aiz kastes, Dekers pētīja apkārtni, meklējot vēl kādu mērķi. Braiens. Kur ir Braiens? Ar acs kaktiņu Dekers saskatīja kādu kustamies pagalma tālākajā stūri pa kreisi, netālu no durvīm, pa kurām viņi ar Braienu bija ienākuši.

Bet tas nebija Braiens. Slaidā, jutekliskā figūra, kas iznira no ēnas, bija Renāte. Turēdama pistoli ar trokšņa slāpētāju, viņa skrēja uz atvērtajām durvīm, šaudama uz pagalmu. Apslāpētie šāvieni, kas jau tā nebija skaļāki par dūres sitienu pa spilvenu, liesmu rēkoņā bija pilnīgi nedzirdami.

Dekers aiz kastes nolikās guļus uz slapjajiem bruģak- meņiem un ar elkoņiem un ceļgaliem rāpoja uz priekšu. Viņš aizsniedza kastes malu, ieraudzīja Renāti pie izejas, notēmēja lietū un vēl divas reizes izšāva. Pirmā lode trāpīja sienā aiz viņas. Otrā ieurbās viņas rīklē. Asinis spļaujot, Renāte satvēra kaklu. Nāve nosmokot iestāsies* ilgākais, pēc trim minūtēm.

Cauri liesmu dārdoņai Dekers sadzirdēja izmisīgu kliedzienu. Parādījās viens no Renātes brāļiem - viņš skrēja no āra kāpņu puses, šaudams uz pagalmu, satvēra nokritušo Renāti un vilka viņu uz atvērtajām durvīm. Tad viņš atkal izšāva, bet ne uz Dekeru. Viņš šāva uz kāpņu pusi pagalma galā, it kā aizsargādamies no lodēm, kas nāca no turienes. Dekeram notēmējot, parādījās pēdējais brālis, vairākas reizes izšāva Dekera virzienā un palīdzēja izvilkt māsu uz ielas. Dekers izņēma tukšo magazīnu no pistoles un ielādēja pilnu. Pa to laiku teroristi jau bija nozuduši.

Sviedri viņa sejā jaucās ar lietus lāsēm. Viņš noskurinājās, paskatījās apkārt - vai nav parādījies vēl kāds mērķis - un ieraudzīja Braienu pagalma galā nolecam no āra kāpņu pēdējiem pakāpieniem.

Braiens bija rokā sažņaudzis revolveri. Viņa rokas drebēja.

- Mums jātiek prom no šejienes! - Dekers iekliedzās.

Sprādziens bija noticis apmēram pirms minūtes. Glābdamies no uguns, cilvēki, ģērbušies pidžamās un vēl trūcīgāk, drūzmējās uz balkoniem un skrēja lejā pa kāpnēm.

Dekers izvairījās no degošas atlūzas un steidzās pie Braiena, kas bija aplicis roku tēvam apkārt, mēģinādams viņu piecelt.

-    Es jūtu, kā viņš elpo! - Braiens teica.

-    Es paņemšu viņu aiz kājām.

Dekers dzirdēja, kā cilvēki panikā metas lejup pa kāpnēm, kamēr viņi ar Braienu nesa Makitriku pāri pagalmam uz atvērtajām durvīm.

-    Pagaidi! - Dekers teica. Viņš nolaida zemē Makitrika kājas un notēmējis piesardzīgi izslīdēja uz ielas. Viņš redzēja, kā, aizmugures signālugunīm strauji attālinoties, lielā ātrumā aizbrauc automobilis. Tas aizdrāzās pāri peļķēm un nozuda aiz stūra.

Dekers atradās pietiekami tālu no rēcošajām liesmām, lai saklausītu tuvo sirēnu kaukšanu. Viens no teroristiem varēja palikt un noslēpties aiz automobiļa gluži kā slēpnī. Taču Dekers bija ar mieru saderēt, ka sirēnas teroristus satrauca ne mazāk kā viņu pašu.

Viņš nolēma riskēt. - Ejam! - viņš uzsauca Braienam.

Kamēr aiz viņiem pulcējās cilvēki, viņi abi ar Braienu steidzās iecelt Makitriku fiatā. Braiens apsēdās uz pakaļējā sēdekļa blakus tēvam, bet Dekers ieslīdēja aiz stūres un drāzās prom, tik tikko nenotriekdams cilvēkus uz ielas. Sirēnas kauca jau pavisam tuvu aizmugurē. Ar kāju spiežot gāzes pedāli, Dekers nervozi palūkojās atpakaļskata spogulī un ieraudzīja ugunsdzēsēju un ātrās palīdzības mašīnas parādāmies ielas galā.

"Bet kas būs priekšā?" viņš domāja, saspringti turot stūri. Iela bija tik šaura, ka tad, ja priekšā parādītos ugunsdzēsēju automobiļi vai policija, apbraukt tos nebūtu iespējams. Fiats būtu slazdā.

Lietū ietītais stūris tuvojās. Dekers strauji pagrieza mašīnu un izbrauca platākā ielā. Priekšā tumsā nebija redzama neviena mašīna. Sirēnu gaudošana bija palikusi tālu aiz muguras.

-    Domāju, ka mums ir izdevies aizbēgt, - Dekers teica. - Kā ar tavu tēvu?

-    Viņš vēl ir dzīvs. Tas ir viss, ko es varu pateikt.

Dekers mēģināja apvaldīt straujo elpu. - Kas tas bija,

ko Renāte draudēja, - viņa izdarīšot to pašu, ko citās ēkās?

-    Viņa man pateica, ka dažās no tām viņa nolikusi bumbas. Pēc tam kad es tur biju un meklēju viņu un pārējos… - Braienam bija grūti parunāt. '

-Tiklīdz tu biji aizgājis, viņa tās uzspridzināja?

-Jā.

-    Vai tu tāpēc sacēli tādu traci, lauzdamies dzīvokļos, lai citi iemītnieki iznāktu ārā paskatīties, kas notiek? Viņi taču saistīs tevi ar sprādzieniem.

-Jā.

-    Vai Renāte gribēja, lai par vainīgo tiktu uzskatīts amerikānis?

-Jā.

-    Nolādēts, tu atkal esi ļāvis viņai sevi izmantot, - Dekers teica.

-    Bet es viņai atmaksāju.

-Atmaksāji?

-    Tu taču redzēji, ko es izdarīju. Es viņu nošāvu.

-    Tu… - Dekers nespēja noticēt tam, ko dzirdēja. Viņam likās, ka ceļš sāk viļņoties. - Tu viņu nenošāvi.

-    Kaklā, - Braiens sacīja.

-Nē.

-    Tu gribi teikt, ka tu to izdarīji? - Braiens uzstāja.

Ak Dievs, viņš patiešām ir jucis, Dekers domāja.

-    Te nav ar ko lielīties, Braien. Kaut arī tu būtu viņu nošāvis, es nepavisam nedomātu sliktāk par sevi un labāk - par tevi. Ja es kaut ko ari justu, tad varbūt tas būtu žēlums pret tevi. Ir šausmīgi dzīvot, ja visu laiku…

-    Žēlums pret mani? Pie velna, par ko tu runā? Vai tu domā, ka esi labāks par mani? Kādas tev ir tiesības justies pārākam?

-Aizmirsti to, Braien.

-    Žēlums pret mani? Vai tu gribi teikt, ka nevis es to izdarīju, bet tu?

-    Nomierinies! - Dekers teica.

-   Tu mani tik ļoti ienīsti, ka nākamais, ko tu darīsi, - tu apgalvosi, ka es nošāvu savu tēvu.

Dekers uz brīdi nespēja aptvert, kas notiek, un viņam noreiba galva. - Vienalga, Braien. Šobrīd es tikai gribu nogādāt viņu slimnīcā.

-    Tik tiešām.

Dekers saklausīja sirēnu. Viņam pretī drāzās policijas automašīna ar iedegtu bākuguni. Dekeram nosvīda delnas uz stūres. Pēc mirkļa policijas automašīna jau bija pabraukuši garām tajā virzienā, no kurienes brauca Dekers.

-    Iedod man savu revolveri, Braien.

-Nejoko!

-    Nopietni. Atdod man savu revolveri!

-Tu laikam esi…

-     Vismaz vienreiz, Dieva dēļ, paklausi mani! Priekšā būs citas policijas automašīnas. Kāds būs paziņojis policijai, ka no notikuma vietas ir aizbraucis fiats. Iespējams, ka mūs apturēs. Pietiek jau, ka mums mašīnā ir ievainots cilvēks. Bet ja policija atradīs arī šaujamos…

-    Ko tu darīsi ar manu revolveri? Pēc tavām domām, ar ballistiskās analīzes palīdzību tu varēsi pierādīt, ka es esmu nošāvis savu tēvu? Vai tu baidies, ka es mēģināšu no tā atbrīvoties?

-    Nē, es gribu no tā atbrīvoties.

Braiens pārsteigts izslēja galvu.

-   Lai ari kā es to negribētu. - Dekers apstājās nemīlīgas ielas malā un pagriezās, lai paskatītos uz Braienu. - Atdod… man… savu… revolveri!

Piemiedzis acis, Braiens pētīja viņu. Viņš lēnām iebāza roku jakas kabatā un izvilka ieroci.

Ari Dekers izvilka savu ieroci.

Tikai tad, kad Braiens bija pasniedzis savu revolveri ar spalu pa priekšu, Dekers atļāvās mazliet atslābināties. Pagalmā, pirms viņš ķērās pie Makitrika tēva nešanas, viņš bija paņēmis vecā vīra pistoli. Tagad Dekers ar šo pistoli, savu paša un Braiena revolveri izkāpa no mašīnas aukstajā lietū, pārlaida skatienu tumsā tītajai apkārtnei, lai redzētu, vai kāds viņu nenovēro, tad apgāja apkārt automašīnai, pieliecās, it kā pārbaudītu, vai riepas ir labi piepumpētas, un nemanāmi iemeta visus trīs ieročus kanalizācijas akā.

Nekavējoties viņš iekāpa atpakaļ mašīnā un brauca prom.

-    Par to nu vairs nav jābēdā, jā? - Braiens jautāja.

-    Jā, - Dekers sarūgtināts atteica. - Par to nu vairs nav jābēdā.

16

-    Viņš ir zaudējis ļoti daudz asiņu, - reanimācijas nodaļas ārsts teica itāliešu valodā. - Viņa pulss ir vājš un saraustīts. Asinsspiediens ir zems. Es negribu izteikt pesimistiskas prognozes, bet baidos, ka jums ir jābūt gataviem uz visļaunāko.

-   Es saprotu, - Dekers teica. - Šī vīra dēls un ari es būsim jums pateicīgi par visu, ko darīsiet viņa labā.

Ārsts nopietni pamāja un iegāja atpakaļ nodaļā.

Dekers pievērsās divām noguruša izskata klīnikas amatpersonām, kas godbijīgi stāvēja uzgaidāmās telpas stūri. - Es jums pateicos par palīdzību, - Dekers sacīja. - Manu priekšnieku pateicība būs vēl lielāka. Saprotams, ka visu to cilvēku darbs, kuri mums palīdzēja, tiks pienācīgi atalgots.

-   Jūsu priekšnieki vienmēr ir bijuši dāsni. - Viena no amatpersonām noņēma brilles. - Mēs darīsim visu, kas būs mūsu spēkos, lai ieinteresētās personas neuzzinātu par mūsu pacienta ievainojuma patieso cēloni.

-   Es pilnībā jums uzticos. - Dekers abiem paspieda roku. Nauda, kuru Dekers ieslidināja plaukstās, nozuda viņu kabatās. - Graziel

Tiklīdz klīnikas amatpersonas bija prom, Dekers nosēdās blakus Braienam. - Jauki! Tu vismaz turēji muti ciet.

-    Vai mums ir speciāla vienošanās ar šo klīniku?

Dekers pamāja.

-    Vai šī ir augstākā līmeņa klīnika? - Braiens prasīja.

-    Tā šķiet briesmīgi maza.

-   Tā ir vislabākā klīnika.

-    Redzēsim.

-    Lūgšana arī nebūtu par ļaunu.

Braiens sarauca pieri. - Vai tas jāsaprot tā, ka tu esi ticīgs?

-   Es tikai gribu nodrošināt alternatīvas iespējas. - Dekers nopētīja savas slapjās drēbes, kas bija pielipušas ādai.

-     Viņi kādu laiku darbosies ap tavu tēvu. Es domāju, ka mums labāk vajadzētu aizbraukt līdz tavai viesnīcai un pārģērbties.

-    Bet ja nu kaut kas notiek, kamēr mēs esam projām?

-    Tu domā - ja nu viņš nomirst? - Dekers pajautāja.

-Jā.

-Tam nav nozīmes, vai mēs esam šeit vai ne.

-    Tā ir tava vaina.

-    Ko? - Dekers sajuta pēkšņas sāpes aiz ausīm. - Mana vaina?

-   Tu mūs ievilki šajā putrā. Ja nebūtu tevis, nekas tāds nebūtu noticis.

-    Nolādēts, kā tu to domā?

-   Ja tu piektdien nebūtu ieradies un steidzinājis mani rīkoties, es būtu ticis galā ar Renāti un viņas grupējumu.

-    Varbūt parunāsim par to pa ceļam uz tavu viesnīcu?

17

-   Viņš apgalvo, ka pēc tam, kad tu izdabūji viņu ārā no klīnikas, tu iegrūdi viņu sānielā un piekāvi, - Dekera priekšnieks teica.

-    Viņš var teikt, ko vien vēlas.

Bija pirmdiena. Dekers atkal atradās nekustamā īpašuma aģentūras birojā, tikai šoreiz viņš runāja ar savu priekšnieku nevis pa telefonu, bet gan vaigu vaigā.

Sirmais vīrs, kura noļukušie vaigi bija sārti no sasprindzinājuma, pārliecās pār galdu. - Tātad tu noliedz apvainojumu?

-   Braiens tika ievainots notikumā pie tās ēkas. Man nav ne jausmas, kur viņš ir ņēmis pasaciņu par piekaušanu.

-    Viņš apgalvo, ka tu viņu apskaužot.

-    Pareizi.

-    Un tu esot dusmīgs tāpēc, ka viņš atradis teroristus.

-Protams!

-   Un tu mēģinot izrēķināties ar viņu, apgalvojot, ka viņš ir nejauši sašāvis savu tēvu.

-    Padomā tik!

-    Un tu mēģinot pierādīt, ka tu, nevis viņš nošāvis teroristus.

-    Paklausies, - Dekers teica, - es zinu, ka tu gribi sev nodrošināt pensiju. Es zinu, ka tiek izdarīts politisks spiediens un tev jāglābj sava pakaļa. Bet kāpēc tu pagodini šo stulbeni, atstāstot viņa smieklīgos apvainojumus?

-    Kāpēc tu tos sauc par smieklīgiem?

-     Pajautā Braiena tēvam! Viņš ir tik nespēcīgs. Brīnums, ka viņš vispār izdzīvoja. Bet viņš varēs…

-    Es jau izjautāju viņu.

Dekeram nepatika priekšnieka svinīgais tonis. - Un?

-     Džeisons Makitriks apstiprina visus Braiena apgalvojumus, - priekšnieks teica. - Viņu sašāvuši teroristi, bet tas bija pēc tam, kad viņš redzēja, kā viņa dēls nošauj trīs teroristus. Protams, ballistiskā analīze būtu varējusi apstiprināt Džeisona Makitrika teikto, bet tev šķita, ka labāk ir atbrīvoties no visiem ieročiem, kas tika lietoti tajā naktī.

Dekera skatiens bija tikpat mierīgs kā viņa priekšniekam.

-    Tad tā tas būs.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-     Džeisons Makitriks man jau sākumā teica, ka viņa dēls nebūs vainīgs. Man vecais vīrs tīri labi patika, un es neuztvēru šo brīdinājumu nopietni. Man vajadzēja būt piesardzīgākam. Ienaidnieku nevajadzēja meklēt. Viņš bija turpat blakus.

-    Džeisona Makitrika persona netiek apspriesta.

-    Protams, ne. Tāpēc ka neviens negrib sev iegūt tādu ienaidnieku kā Džeisons Makitriks. Un neviens negrib uzņemties atbildību par to, ka ir atļāvis viņa nemākulīgajam dēlam sabojāt svarīgu operāciju. Bet kādam tomēr ir jābūt vainīgam, vai ne?

Priekšnieks neatbildēja.

-    Kā jums izdevās noslēpt Braiena dalību šajā notikumā? - Dekers jautāja. - Vai teroristi nenosūtīja pierādījumus policijai?

-   Kad tu man piezvanīji, lai brīdinātu par šādu iespēju, es sazinājos ar mūsu kontaktpersonām policijas pārvaldē. Tāds sūtījums patiešām tika saņemts. Mūsu kontaktpersonas to pārtvēra.

-    Un kā ar presi? Vai tai nekas netika nosūtīts? -Televīzijas studijai - tai pašai, kam teroristi jau agrāk

sūtīja paziņojumus. Mēs pārtvērām ari šo sūtījumu. Krīze ir pāri.

-    Ja nepieminam divdesmit trīs nogalinātos amerikāņus, - Dekers teica.

-   Vai tu nevēlies izdarīt kaut kādus labojumus savā ziņojumā?

-   Jā, es to stulbeni pamatīgi piedauzīju. Un man ir žēl, ka nepiedauzīju vēl vairāk.

-    Vēl kādi grozījumi?

-    Man ir vēl kaut kas jāpievieno klāt, - Dekers teica.

-    Jā? Un kas tas būtu?

-    Sestdien bija mana četrdesmitā dzimšanas diena. Priekšnieks papurināja galvu. - Baidos, ka nesaprotu.

-    Ja tu pagaidītu mirklīti, es varētu uzrakstīt atlūgumu. -Atlūgumu… Bet mēs nelūdzam tevi iet tik tālu. Ko tev

dos aiziešana?

-    Dzīvi.

OTRĀ DAĻA

Dekers bija atlaidies gultā kādas Ņujorkas viesnīcas istabā. Labajā rokā viņš turēja glāzi ar "Jack Daniel", reizi pa reizei iesūkdams no tās pa malkam. Kreisajā rokā viņam bija tālvadības pults, ar kuru viņš ik pa brīdim pārslēdza televīzijas kanālus. "Kurp lai dodas, ja visur jau ir būts?" viņš sev jautāja.

Ņujorkā Dekers vienmēr bija juties labi. Tā bija vieta, uz kurieni viņš devās nedomājot, kad vien gadījās kāda no retajām brīvajām nedēļas nogalēm. Brodveja, Metropolitēna opera, Modernās mākslas muzejs - gribējās tos satikt kā vecus draugus. Dienā viņam patika nodoties nomierinošajam skrējiena rituālam pa Centrālo parku, pusdienot restorānā "Carnegie Deli", šķirstīt grāmatas Strenda grāmatu veikalā, vērot ielas māksliniekus Vašingtona laukumā. Vakaros viņam patika paklausīties dziedoņus "Algonquin Room". Koncertzāle "Radio City", Medisonskvēra dārzs. Te vienmēr bija, ko darīt.

Pārsteidzoši, ka šī brauciena laikā Dekeram neko no tā negribējās darīt. Mels Tormī uzstājās krodziņā "Michael". Citreiz Dekers būtu pirmais stāvējis rindā pēc biļetēm, bet šoreiz ne. Meinards Fērgisons, Dekera mīļākais trompetists, spēlēja "Blue Note", bet Dekeram nebija spēka saposties un doties turp. Viņam spēka pietika tikai tam, lai papildinātu glāzē viskiju un ar tālvadības pulti nemitīgi pārslēgtu televīzijas kanālus.

Pēc atlidošanas no Romas Dekers pat nebija apsvēris tādu iespēju kā atgriešanos mazajā dzīvoklītī Aleksandrijā, Vir- džīnijas štatā. Nekas šajā mazajā guļamistabā, dzīvojamā istabā, virtuvītē un vannasistabā viņu nesaistīja. Tās nebija viņa mājas. Tā bija vieta, kur glabāt apģērbus un pārgulēt laikā starp operācijām. No putekļiem, kas viņu tur sveica katru reizi, kad viņš tur iegriezās, niezēja deguns un sāpēja galva. Viņš drīkstēja neievērot drošību un nolīgt mājkalpotāju, kas uzpostu māju pirms viņa ierašanās. Tikai no domas vien, ka svešs cilvēks pieskarsies viņa lietām, Dekeram uzmetās zosāda, un nejau tāpēc, ka viņš savā dzīvoklī varētu glabāt kaut ko tādu, kas viņu atmaskotu.

Dekers nebija pastāstījis savam priekšniekam - labojums: savam bijušajam priekšniekam -, kur viņš dosies pēc atlūguma iesniegšanas. Vienalga, Ņujorka bija to vietu sarakstā, par kurām varēja paredzēt, ka viņš varētu braukt uz turieni. Turklāt, ja Dekeram kāds sekoja, tad viņš arī varēja paziņot, ar kādu reisu Dekers aizlido. Viņš gan bija centies jaukt pēdas pēc ierašanās Ņujorkā. Viņš bija apmeties viesnīcā "St. Regis", kurā nekad agrāk nebija dzīvojis. Tik un tā desmit minūtes pēc tam, kad viņš bija piereģistrējies un iegājis savā numurā, iezvanījās telefons, un, protams, tas bija viņa priekšnieks - nolādēts, atkal labojums: bijušais priekšnieks -, kas lūdza Dekeru vēlreiz visu pārdomāt.

- Nudien, Stīv, - bija teicis vīrs ar nogurušo balsi, - es protu novērtēt pašlepnuma izpausmes, bet tagad, kad tu esi pierādījis, ka vari to izdarīt, aizmirsīsim, kas noticis. Rāpies atpakaļ uz borta! Es piekritu, tas, kas atgadījās Romā, ir viena

vienīga putra, skaties, kā gribi, un ārkārtīgi liela nelaime, bet tava aiziešana neko nemainīs. Tu neko labāku nepanāksi. Tu, protams, saproti, kādu muļķību esi pastrādājis.

-    Vai tev šķiet, es esmu tik dusmīgs, ka varētu par visu pastāstīt ne tiem cilvēkiem, jā? - Dekers bija prasījis.

-    Saprotams, ka ne. Visiem ir zināms, ka tu esi ciets kā klints. Tu nerīkosies neprofesionāli. Tu mūs neiegāzīsi.

-Tādā gadījumā jums ne par ko nav jāuztraucas.

-    Tu esi pārāk labs darbinieks, lai mēs tevi zaudētu,

Stīv.

-Ar tādiem zeļļiem kā Braiens Makitriks jūs pat nepamanīsiet, ka es vairs nestrādāju. - Dekers bija nolicis telefonu.

Pēc minūtes telefons iezvanījās atkal. Šoreiz tas bija viņa bijušā priekšnieka priekšnieks. - Ja tas, ko tu vēlies, ir algas pielikums…

-   Man nekad nav bijis iespējas tērēt to, ko jūs man esat samaksājuši, - Dekers teica.

-    Varbūt vairāk brīvdienu?

-    Kādēļ?

-    Lai ceļotu.

-    Pareizi, lai apskatītu pasauli, piemēram, Romu. Es tik daudz esmu lidojis, ka man sāk likties - kaut kas nav kārtībā ar gultu, ja tai nav lidmašīnas krēsla forma.

-    Klausies, Stīv, mēs visi reiz jūtamies iztukšoti. Tāds ir mūsu darbs. Tieši tāpēc mēs nodarbinām speciālistu grupu, kas zina, kā atbrīvot no stresa. Nudien, es domāju, ka tev vajadzētu lidot šurp uz Vašingtonu un parunāties ar viņiem.

-   Vai jūs nedzirdējāt, ko es teicu? Es jums teicu, ka man metas nelabi, iedomājoties lidošanu.

-    Tad brauc ar vilcienu.

Dekers atkal nolika telefonu. Viņš nešaubījās, ka, izejot ārā, viņu hallē pārtvertu divi vīri. Viņi stādītos priekšā, paskaidrotu, ka Dekera draugi ir uztraukušies par viņa reakciju uz notikumiem Romā, un ierosinātu aizbraukt uz kādu klusu bāru, lai pārrunātu jautājumus, kas viņu satrauc.

"Pie velna ar visu!" Dekers domāja. "Es varu iedzert savā numurā viens pats. Turklāt tas brauciens jau nebūtu uz bāru." Tad arī Dekers piezvanīja pa telefonu un pasūtīja "Jack Daniel" pudeli un daudz ledus uz savu numuru, atvienoja telefonu, ieslēdza televizoru un sāka pārslēgt kanālus. Pēc divām stundām, kad aiz aizkariem jau sabiezēja krēsla, viņš bija izdzēris trešo daļu no pudeles satura un vēl aizvien slēdza kanālus citu pēc cita. Tēli, kas zibens ātrumā mainījās uz ekrāna, atspoguļoja haosu viņa paša smadzenēs.

"Kurp doties? Ko darīt?" viņš sev jautāja. Ar naudu pagaidām problēmu nebija. Desmit gadu laikā, ko viņš bija nostrādājis par operatīvo darbinieku, liela daļa no saņemtās algas bija ieskaitīta dažādos fondos. Šai summai vēl nāca klāt uzkrātie maksājumi par lēkšanu ar izpletni, niršanu ar akva- langu, iznīcināšanas un kaujas operācijām, kā arī speciālie atalgojumi, ko viņš bija nopelnījis agrāk, strādājot īpaši apmācītā armijas triecienvienībā, kas bija izveidota cīņai ar teroristiem. Kā daudzus labi apmācītus karavīrus, arī viņu bija savervējis darbā izlūkdienests pēc tam, kad viņa organisms vairs nedarbojās tik labi, kā to prasīja speciālo operāciju uzdevumu izpilde. Tas notika tad, kad Dekeram bija trīsdesmit gadu un dažādu operāciju laikā viņš bija ieguvis kājas lūzumu, trīs lauztas ribas un divus ložu radītus ievainojumus. Protams, lai ari Dekers vairs nederēja darbam triecienvienībā, viņa fiziskais stāvoklis bija ļoti labs salīdzinājumā ar lielāko daļu civiliedzīvotāju.

Viņa ieguldījumu tīrā vērtība bija trīssimt tūkstoši ASV dolāru. Turklāt viņš gatavojās izņemt piecdesmit tūkstošus dolāru, ko bija ieguldījis valsts pensiju fondā. Tomēr ar visu savu relatīvo finansiālo neatkarību viņš jutās tā, it kā būtu nokļuvis slazdā. Viņš nevis devās uz jebkuru vietu visā pasaulē, bet bija izvēlējies viesnīcas istabu. Ja vēl būtu dzīvi viņa vecāki (un uz īsu brīdi Dekers tiešām iztēlojās, ka viņi ir dzīvi), viņš beidzot aizbrauktu pie viņiem, jo līdz šim apciemojums vienmēr tika atlikts uz vēlāku laiku. Māte aizgāja bojā autokatastrofā pirms trim gadiem, bet tēvs pēc dažiem mēnešiem nomira no infarkta. Abos gadījumos viņš atradās tālu prom, pildot kādu uzdevumu. Pēdējo reizi viņš bija saticis tēvu mātes bērēs.

Dekeram nebija ne brāļu, ne māsu. Viņš nekad nebija precējies - daļēji tāpēc, ka nevēlējās uzspiest savu spartieša dzīvesveidu cilvēkam, ko mīl, un daļēji tāpēc, ka viņa dzīvesveids neļāva viņam atrast sievieti, kuru viņš varētu brīvi iemīlēt. Viņa vienīgie draugi bija darbabiedri, un tagad, kad viņš bija aizgājis no darba izlūkdienestā, ar viņa aiziešanu saistītie pretrunīgie apstākļi neļaus draugiem justies brīvi, jo viņi nezinās, kādām tēmām ir atļauts pieskarties.

Varbūt es pieļāvu kļūdu, Dekers domāja, malkojot viskiju. Varbūt man nevajadzēja aiziet no darba, viņš prātoja, pārslēgdams televīzijas kanālus. Kad biju operatīvais darbinieks, manai dzīvei bija virziens. Es biju noenkurojies.

Tas nozīmēja iespēju kuru katru brīdi tikt nogalinātam, Dekers sev atgādināja. Tas sagandēja iespaidu par visām tām valstīm, kurās bija jāveic kāds uzdevums. Grieķijas salas, Šveices Alpi, Franču Rivjēra, Vidusjūras Spānijas piekraste - tās bija tikai dažas no burvīgajām vietām, kurās Dekers bija strādājis. Taču tās visas atgādināja Dekeram notikumus, kādos viņš bija iesaistījies. Viņš nevēlējās atgriezties un atcerēties. Tagad, kad Dekers par to domāja, viņš saskatīja ironiju tajā apstāklī, ka tieši tāpat, kā daudzi cilvēki šīs vietas uzskata par izsmalcinātām atpūtas vietām, arī Dekera nodarbošanās romānos tiek aprakstīta kā varonīga, bet pats Dekers savu darbu atzina par nogurdinošu un bīstamu. Narkotiku karaļu un teroristu ķeršanu var uzskatīt par cēlu nodarbi, bet medījuma netīrumi pielīp pašam medniekam. Tie noteikti ir pielipuši ari man, Dekers domāja. Un, kā izrādījās, arī daži no tiem birokrātiem, kā labā es strādāju, nemaz nebija tik tīri.

"Ko darīt?" Dekers vēlreļz sev jautāja. Viņam sāka nākt miegs no viskija. Caur puspievērtajiem plakstiņiem blenžot televizorā, viņš atskārta, ka tikko ir redzējis kaut ko interesantu. Nesaprazdams, kas tas ir bijis, bet gribēdams noskaidrot, viņš saslējās un sāka pārslēgt kanālus. Atkal ieraudzījis attēlu, kas bija viņu ieintriģējis, Dekers nesaprata, kādēļ tas bija viņu ieintriģējis. Viņš tikai juta, ka zemapziņā kaut kas bija ierunājies.

Dekers bija ieslēdzis dokumentālu filmu par celtniekiem, kas atjaunoja vecu māju. Mājas izskats bija neparasts - tā atgādinājapueblo stila celtnes, kādas viņš bija redzējis Meksikā. Uzgriezdams skaņu, viņš uzzināja, ka māja, kas izskatījās satriecoši eleganta, kaut ari tās formas bija vienkāršas, atradās Savienotajās Valstīs - Ņūmeksikas štatā. Tā bija celta no adobe ķieģeļiem, skaidroja būvdarbu vadītājs, piemetinot, ka par adobe ķieģeļiem sauc lielus ķieģeļus, kas gatavoti no salmiem un māla. Ķieģeļi, kas veido ārkārtīgi blīvu mūri, kurš nelaiž cauri skaņu, tiek pārklāti ar māla krāsas apmetumu. Būvdarbu vadītājs turpināja stāstīt, ka šo ķieģeļu mājām ir plakani jumti ar nelielu slīpumu, lai ūdens varētu notecēt pa caurulēm, ko sauc par canales. Šādām mājām nav asu stūru, jo tie ir noapaļoti. Ieeju bieži rotā portāls - nojume, ko balsta kolonnas. Logi ir iebūvēti biezajās sienās.

Dodoties prom no mājas, kuras māla krāsa un smiltīm līdzīgā faktūra lieliski saskanēja ar augstkalnu tuksnesim raksturīgo oranžo, sarkano un dzelteno krāsu, un kamerai filmējot apkārtni, raidījuma veidotājs mazliet pastāstīja par šī apvidus kultūras mantojumu. Starp pakalniem kadiķu un pīniju ielenkumā visur bija redzamas adobe ķieģeļu mājas, un katra bija citāda, radot iespaidu par pārsteidzošu dažādību. Taču, kā raidījuma vadītājs paskaidroja, vispār adobe ķieģeļu mājas nav raksturīgas Ņūmeksikas štatam, jo tik lielā skaitā tās ir sastopamas tikai vienā pilsētā.

Dekers ievēroja, ka ir saliecies uz priekšu, lai saklausītu pilsētas nosaukumu. Viņš uzzināja, ka tā ir viena no visvecākajām apdzīvotajām vietām Amerikas Savienotajās Valstīs un izveidota 16. gadsimtā pēc spāņu iekarotāju ierašanās. Tā joprojām ir saglabājusi spānisko garu: tās vārds tulkojumā no spāņu valodas nozīmēja "Svētā ticība", mūsdienās tā bija iesaukta par "Atšķirīgo pilsētu", tā bija Santafē.

2

Dekers nebija kļūdījies - divi vīri patiešām gaidīja viņu viesnīcas hallē. Pulkstenis bija tikai mazliet pāri astoņiem no rīta. Viņš izrakstījās no viesnīcas, ieraudzīja viņus un saprata, ka nav jēgas mēģināt aizbēgt. Viņi pasmaidīja, kad Dekers pa cilvēku pilno halli devās pie viņiem. Šim uzdevumam vismaz bija izvēlēti īstie vīri, kā Dekeram šķita. Acīmredzot priekšnieki cerēja, ka Dekers zaudēs modrību, jo viņus abus pazina - viņi bija kopā piedalījušies speciālās militārās operācijās.

- Stīv, sen neesam redzējušies. Kā klājas? - viens no viņiem prasīja. Abi bija apmēram tikpat gari kā Dekers - sešas pēdas, ari svēra tikpat, cik viņš, - simt deviņdesmit mārciņas. Viņi arī bija apmēram četrdesmit gadus veci. Viņiem visiem bija līdzīgas auguma formas, jo viņiem bija vienāda fiziskā sagatavotība, - šauri gurni un plati pleci, kas nodrošināja ķermeņa augšdaļai nepieciešamo spēku speciālajās operācijās. Taču ar to arī līdzība Dekeram beidzās. Dekera mati bija smilšu krāsā un viegli viļņaini, bet vīram, kurš bija uzrunājis Dekeru, mati bija rudi un īsi apcirpti. Otrajam vīram mati bija brūni un atsukāti atpakaļ. Abiem bija skarbi sejas vaibsti un piesardzīgs acu skatiens, kas neatbilda viņu smaidam un lietišķajiem uzvalkiem.

-    Man klājas labi, Ben, -/Dekers atbildēja rudmatim.

-    Un tev?

-    Nevaru sūdzēties.

-    Un kā tev, Hal? - Dekers prasīja otram vīrietim.

-Arī nevaru sūdzēties.

Neviens negatavojās spiest roku.

-    Ceru, ka jums abiem nevajadzēja stāvēt sardzē visu nakti.

-    Es atnācu tikai septiņos. Viegls darbiņš, - Hals teica.

-   Vai tu atstāj viesnīcu? - Viņš norādīja uz Dekera čemodānu.

-    Jā, pēdējā minūtē esmu mainījis plānus.

-    Kurp tu dodies?

-    Uz Lagvārdijas lidostu, - Dekers atbildēja.

-    Mēs tevi varētu aizvest.

Dekers saspringa. - Es negribu, lai jūs manis dēļ tā pūlētos. Es braukšu ar taksometru.

-     Neraizējies! - Hals teica. - Ko par mums nodomās, ja mēs, tik ilgi tevi neredzējuši, nevarētu tev palīdzēt? Nepaies pat minūte. - Hals iebāza roku žaketes kabatā, izvilka mazu mobilo telefonu un uzspieda numuru. - Nekad neuzminēsi, ar ko mēs tikko saskrējāmies, - viņš runāja telefonā. - Jā, mēs pašlaik hallē ar viņu runājam. Labi, gaidīsim.

Hals atlika telefonu atpakaļ kabatā. - Vai nevēlies, lai palīdzam tev panest čemodānu?

-    Es pats tikšu galā.

-    Tādā gadījumā mēs varētu iet ārā un gaidīt mašīnu.

Satiksme ielās jau bija liela, visur skanēja automobiļu

signāli.

-     Nu redzi, - Bens ierunājās. - Tu varētu arī nedabūt taksometru. - Viņš ieraudzīja, ka viņiem tuvojas formastērpā ģērbies šveicars. - Viss kārtībā, - Bens viņam teica, sūtīdams viņu prom. Viņš paskatījās mākoņainajās debesīs. - Izskatās, ka būs lietus.

-    Tāda prognoze bija, - Hals aizrādīja.

-    Man pietiek ar smeldzi elkonī, citas prognozes man nav vajadzīgas. Lūk, ari mašīna, - Bens teica.

Pie viesnīcas piebrauca pelēks pontiaks, kura vadītāju Dekers nepazina. Automobiļa aizmugures logi bija tumši, lai būtu grūti saskatīt iekšā sēdētājus.

-    Ko es tev teicu? - Bens sacīja. - Tikai viena minūte. - Viņš atvēra pasažieru durtiņas un ar žestu norādīja, lai Dekers kāpj iekšā.

Sirdij dauzoties, Dekers paskatījās uz Benu un tad uz Halu, bet nekustējās.

-    Vai ir kāda problēma? - Hals prasīja. - Vai tu nedomā, ka labāk būtu kāpt mašīnā? Tev taču jāpaspēj uz lidmašīnu.

-    Es prātoju, ko darīt ar manu čemodānu.

-    Mēs to ieliksim bagāžniekā. Lūdzu, nospied pogu, lai atvērtu bagāžnieku, - Bens teica šoferim. Pēc mirkļa iedūcās bagāžnieka atslēga. Bens paņēma Dekera čemodānu, pacēla bagāžnieka vāku, ielika čemodānu un atkal aizvēra vāku. - Tā, tas nu ir kārtībā. Vai esi gatavs?

Dekers vēl kādu mirkli šaubījās. Pulsam sitoties straujāk, viņš pamāja ar galvu un apsēdās pontiaka pakaļējā sēdeklī. Kuņģī bija stindzinoša aukstuma sajūta.

Bens apsēdās viņam blakus, bet Hals - priekšā, pagriežoties tā, lai redzētu Dekeru.

-Aizsprādzējiet jostas, - teica šoferis, kuram bija resns kakls.

- Jā, drošība pirmām kārtām, - Bens teica.

Nošķindēja metāls, Dekeram aizsprādzējot jostu, pārējie darīja tāpat.

Šoferis nospieda vēl kādli pogu, kas lika atskanēt tai pašai dūcošajai skaņai, noslēdzot durvis. Pontiaka motors ierūcās, un šoferis iestūrēja blīvajā satiksmes straumē.

3

-    Kā man teica kāds no mūsu kopīgajiem paziņām, tu pagājušajā naktī esi apgalvojis, ka esot noguris no lidošanas, - Bens sacīja.

-Taisnība. - Dekers paskatījās laukā pa aptumšoto logu uz gājējiem, kas steidzīgā solī gāja uz darbu, nesdami portfeļus, rokassomiņas un salocītus lietussargus. Šķita, ka viņi ir ļoti tālu.

-   Tad kāpēc tu tagad steidzies uz lidmašīnu? - Hals prasīja.

-    Pēkšņs lēmums.

-    Tāpat kā tavs atlūgums.

-    Atlūgums nebija pēkšņs.

-    Mūsu kopīgais paziņa teica, ka tā tas ir izskatījies.

-    Viņš mani labi nepazīst.

-   Viņš sāk šaubīties par to, vai vispār kāds tevi labi pazīst.

Dekers paraustīja plecus. - Par ko vēl viņš šaubās?

-    Kāpēc tu atslēdzi savu telefonu?

-    Es negribēju, lai mani kāds traucē.

-    Un kāpēc tu neatsaucies, kad viens no mūsu zēniem klauvēja pie tavām durvīm pagājušajā vakarā?

-    Es taču atsaucos. Es tikai tās neatvēru. Es pajautāju, kas klauvē. Vīrietis otrpus durvīm teica: "Apkalpotājs." Viņš man teica, ka esot atnācis, lai sakārtotu gultu. Es teicu, ka pats jau esmu to izdarījis. Tad viņš man teica, ka esot atnesis tīrus dvieļus. Es viņam atbildēju, ka man nevajag tīru dvieļu. Viņš man sacīja, ka iedošot piparmētru konfektes, ko sūkāt pirms gulētiešanas. Es viņam pavēstīju, ka viņš konfektes var iebāzt sev pakaļā.

-    Tu neesi bijis laipns.

-    Man vajadzēja laiku, lai padomātu.

Pie iztaujāšanas ķērās Bens. - Par ko padomātu?

Pontiaks apstājās pie sarkanās gaismas, un Dekers paskatījās pa kreisi uz sarkanmataino vīru. - Par dzīvi.

-    Plaša tēma. Nu, un ko tad izdomāji?

-    Es izdomāju, ka dzīves pamatā ir pārmaiņas.

-Tad to tas viss nozīmē? Šobrīd tu maini savu dzīvi, jā? - Hals prasīja.

Dekers paskatījās uz vīru ar brūnajiem matiem priekšējā sēdeklī. Pontiaks atsāka braukt un šķērsoja krustojumu.

-    Pareizi, - Dekers teica. - Pārmaiņas dzīvē.

-    Un tāpēc tu tagad dodies ceļojumā?

-Atkal pareizi.

-    Uz kurieni?

-    Uz Santafē, Ņūmeksikas štatā.

-    Nekad neesmu tur bijis. Kā tur ir?

-    īsti nezinu. Bet izskatās itin jauka vieta.

-    Izskatās jauka?

-   Vakar es noskatījos televīzijas programmu par celtniekiem, kas tur atjauno no adobe ķieģeļiem celtu māju.

Pontiaks šķērsoja vēl vienu krustojumu.

-   Un tāpēc tu nolēmi braukt uz turieni? - Bens viņu pārtrauca.

Dekers pagriezās pret viņu. - Jā.

-    Tik vienkārši?

-Tik vienkārši. Patiesībā es domāju, ka varētu tur apmesties uz dzīvi.

-    Tik vienkārši. Tu jau zini, ka šādas pēkšņas pārmaiņas mūsu kopējo paziņu satrauc visvairāk. Kā tu domā, ko viņš teiks, kad mēs viņam pastāstīsim, ka tu ne no šā, ne no tā esi nolēmis pārcelties uz Santafē Ņūmeksikā, jo televīzijā ieraudzīji, kā tur tiek atjaunota veca māja?

-Adobe ķieģeļu māja.

-    Pareizi. Kā tu domā, ko viņš nodomās par taviem pārējiem pēkšņajiem lēmumiem, - kāds ir bijis to pamatojums?

Dekera muskuļi saspringa. - Es jau teicu, ka mans lēmums par atlūguma iesniegšanu nebija pēkšņs lēmums. Es par to biju domājis jau labu laiku.

-   Tu nekad nevienam neko neteici.

-    Es nezināju, ka tā nav tikai mana, bet ir arī vēl kāda cita darīšana.

-   Tā ir daudzu citu darīšana. Kāpēc tā? Kas tev lika pieņemt šādu lēmumu? Notikums Romā?

Dekers neatbildēja.

Lietus lāses sitās pret priekšējo stiklu.

-    Rau, es teicu, ka līs, - Bens sacīja.

Lietus kļuva spēcīgāks un sāka rībināt pa pontiaka jumtu. Gājēji atvēra lietussargus vai ari slēpās durvju ailēs. Cauri tumšajiem logiem ielas izskatījās vēl drūmākas.

-    Pastāsti mums par Romu, - Bens teica.

-    Es negribu ne ar vienu runāt par Romu. - Dekers mēģināja elpot mierīgi. - Es pieņemu, ka šī saruna ir sarīkota tieši tādēļ. Jūs varat doties atpakaļ un apliecināt mūsu kopīgajam paziņam, ka mans sašutums nav tik liels, lai es tajā dalītos ar kādu citu, nolādēts, es tikai esmu ļoti noguris! Es negribu neko ziņot atklātībai un izraisīt skandālu. Tieši pretēji - es gribu tikai un vienīgi mieru un klusumu.

-    Santafē - vietā, kur tu nekad neesi bijis.

Dekers atkal neatbildēja.

-   Vai zini, - Hals teica, - kad tu pieminēji Santafē, pirmais, kas man ienāca prātā, ir tas, ka tur ir daudz slepenu militāra rakstura iestāžu - Albukerkē ieroču izmēģinājumu laboratorija "Sandia", kodolieroču izstrādes laboratorija Lo- salamosā. Otrais, kas man ienāca prātā, bija Eduards Lī Ho- vards.

Dekers sajuta smagumu kuņģī. Hovards bija CIP darbinieks, kas bija pārdevis krieviem ļoti slepenas ziņas par CIP darbību Maskavā. Viņu atlaida no darba pēc tam, kad viņš nebija izturējis melu detektora pārbaudi, līdz ar to radot aizdomas. Kamēr FIB veica izmeklēšanu, viņš pārcēlās uz Ņū- meksiku, izmuka no sekotājiem un pamanījās aizbēgt uz Padomju Savienību. Tā bija Santafē, kurā viņš bija dzīvojis.

-   Jūs velkat paralēles? - Dekers nosēdās taisnāk. - Jūs gribat teikt, ka es varētu izdarit kaut ko tādu, kas kaitētu manai valstij? - Šoreiz Dekers pat necentās apvaldīt straujo elpu. - Pasakiet, lai mūsu kopējais paziņa pārlasa manu lietu un pamēģina tur atrast kaut ko tādu, kas liecinātu, ka es pēkšņi būtu aizmirsis, kas tas ir - gods.

-    Cilvēki mainās, kā tu pats teici.

-    Un mūsdienās lielākajai daļai cilvēku ir vismaz trīs karjeras.

-    Es tevi īsti nesaprotu, Deker.

-    Es esmu taisījis karjeru armijā. Es esmu taisījis karjeru valsts iestādē. Tagad ir pienācis laiks sākt trešo.

-    Un kas tā būs par karjeru?

-    Es vēl nezinu. Es negribētu pieņemt pēkšņu lēmumu. Uz kurieni jūs mani vedat?

Hals neatbildēja.

-    Es jums uzdevu jautājumu, - Dekers teica.

Hals joprojām klusēja.

-     Cerams, ka tā nav pārvaldes rehabilitācijas klīnika Virdžīnijas štatā, - Dekers sacīja.

-    Vai kāds kaut ko ir teicis par Virdžīniju? - Šķita, ka Hals ir izlēmis. - Mēs tevi vedam tur, kur tu gribēji, lai mēs tevi vedam, - uz Lagvārdijas lidostu.

4

Dekers nopirka biļeti vienā virzienā. Sešu stundu ilgajā ceļojumā, pieskaitot nosēšanos Čikāgā, viņam bija pietiekami daudz laika, lai pārdomātu to, ko viņš dara. Viņa uzvedība patiešām bija dīvaina, un varēja saprast, kāpēc viņa bijušie priekšnieki ir uztraukušies. Pie velna, viņš pats bija satraukts par savu uzvedību! Līdz šim visa viņa dzīve noritēja stingrā kontrolē, bet tagad viņš bija padevies mirkļa iegribai.

Santafē lidosta bija par mazu lieliem pasažieru laineriem. Tuvākā lielā lidosta atradās Albukerkē, un, "American Airlines" lidmašīnai "MD-80" riņķojot virs tās pirms nosēšanās, Dekers izbijies vēroja saules izdedzināto, nemīlīgo ainavu dzeltenīgā krāsā, smiltis un klintis, kas aizstiepās kailu kalnu virzienā. "Ko citu tu gaidīji?" viņš sev jautāja. Ņūmek- sika taču ir tuksnesis.

Vismaz Albukerkes kompaktā četrstāvu lidosta bija patīkama - tā bija krāsaina un izdekorēta Amerikas indiāņu garā. Turklāt apkalpošana lidostā bija organizēta ļoti labi. Desmit minūšu laikā Dekers dabūja savu čemodānu un jau stāvēja pie automobiļu nomas sabiedrības "Avis " letes, lai noīrētu "Dod- ge Intrepid". Viņam patika automobiļa nosaukums - Bezbailīgais.

-    Kā vislabāk nokļūt Santafē? - viņš pajautāja jaunai sievietei aiz letes.

Sievietei, kuras dzīslās ritēja latīņamerikāņu asinis, bija žilbinošs smaids, kas padarīja izteiksmīgākas viņas tumšās acis.

-   Tas atkarīgs no tā, vai jums ir jāsteidzas vai arī varat atlicināt laiku, lai priecātos par skaistām ainavām.

-    Vai ceļš ar ainavām ir tā vērts?

-    Noteikti. Ja jums ir laiks.

-    Laiks ir viss, kas man ir.

-Tad jūs esat izvēlējies īsto attieksmi brīvdienām Ņū- meksikā. Ņemiet šo karti, - viņa teica. - Nobrauciet pāris jūdžu pa divdesmit piekto maģistrāli. Pagriezieties uz austrumiem pa četrdesmito maģistrāli. Pēc divdesmit jūdzēm pagriezieties uz ziemeļiem pa Tirkīza ceļu. - Darbiniece ar flomās- teru atzīmēja maršrutu kartē. - Vai jums garšo "Margarita"?

-    Es to dievinu.

-Apstājieties pilsētiņā, ko sauc par Madridi. - Viņa uzsvēra vārda pirmo zilbi, lai tas atšķirtos no Spānijas galvaspilsētas nosaukuma. - Pirms trīsdesmit gadiem tā bija gandrīz pamesta. Tagad tur ir mākslinieku kolonija. Tur ir vecs, noplucis krogs, kuru sauc par "Mainšaftas tavernu" un kur, kā viņi saka, tiek jauktas labākās "Margaritas" pasaulē.

-    Un vai tā tiešām ir?

Sieviete tikai uzsmaidīja viņam savu jauko smaidu un pasniedza automašīnas atslēgas.

Dekers pabrauca garām divu metālā atlietu sacīkšu zirgu siluetiem pie lidostas un, braucot saskaņā ar "Avis" darbinieces norādījumiem, ievēroja, ka ēkas Albukerkē ir tādas pašas kā citur valstī. Šur tur viņš redzēja pa ēkai ar plakanu jumtu, kas līdzinājās tai, ko viņš bija redzējis televīzijā, bet lielākā daļa māju bija ar stāviem, slīpiem jumtiem, tās bija celtas no ķieģeļiem vai koka. Viņš sāka bažīties par to, vai televīzijas programma nav nedaudz pārspīlējusi patieso ainu un vai Santafē nebūs tāda pati pilsēta kā visas citas.

40. maģistrāle veda gar rbbainām draudīga izskata kalnu grēdām. Tad viņš nogriezās pa Tirkīza ceļu, un ainava sāka mainīties. Šeit arhitektūrā dominēja mazas baļķu ēciņas un A burtam līdzīgas koka celtnes. Pēc kāda laika mājas vispār vairs nebija redzamas. Augu valsts kļuva bagātāka - kadiķi un pīnijas, dažādi zemi kaktusi un vībotnēm līdzīgi krūmi, kas bija izauguši pat sešu pēdu augstumā. Šaurais ceļš vijās otrpus kalniem, ko Dekers bija redzējis no Albukerkes. Tas asi līkumoja augšup, un Dekers atcerējās "MD-80" stjuartes vārdus, ka Albukerke atrodas tikai piecus tūkstošus pēdu virs jūras līmeņa - tāpat kā Denvera. Santafē ir vēl augstāk, un, lai tur nokļūtu, ir jārāpjas kalnā. Stjuarte bija teikusi, ka sākumā var būt apgrūtināta pārvietošanās un var trūkt elpas. Viņa bija pastāstījusi joku, ka reiz kāds pasažieris esot apvaicājies, vai Santafē visu cauru gadu atrodoties septiņus tūkstošus pēdu virs jūras līmeņa.

Dekers nemanīja, ka viņa ķermenis kaut kādā veidā reaģētu uz augstuma maiņu, bet to jau ari varēja gaidīt. Galu galā viņu bija trenējuši lēkt ar izpletņiem no divdesmit tūkstošu pēdu augstuma, turklāt ar tādiem izpletņiem, kas atvērās krietni zemāk par sākuma augstumu. Taču viņš ievēroja, ka gaiss bija kļuvis ievērojami dzidrāks, ka debesis bija tik zilas un saule - tik spoža, un viņš saprata, kāpēc lidostas plakātā Ņūmeksika bija nosaukta par "dejojošās saules zemi". Viņš sasniedza plato, no kura pavērās elpu aizraujošs skats.

Raugoties pa kreisi, viņš redzēja tuksnesi, kas stiepās jūdzēm tālu uz ziemeļiem un dienvidiem. Rietumu pusē skatu ierobežoja kalni, kas tālumā izskatījās augstāki un lielāki par tiem, kuri bija pie Albukerkes. Ceļam pakāpeniski vijoties augšup, bija vairāki citi asi līkumi, no kuriem pavērās vēl iespaidīgākas ainavas. Dekers jutās tā, it kā būtu nokļuvis uz pasaules jumta.

Madride, kuras nosaukums, kā Dekers sev visu laiku atgādināja, tika izrunāts ar uzsvaru uz pirmās zilbes, bija ciems ar vecām koka mājām, no kurām daudzās bija apmetušies sešdesmito gadu kontrkultūras pārstāvji. Mājas bija izvietojušās šaurā, kokiem apaugušā ieplakā, kuru labajā pusē norobežoja ar oglēm klāta kalna nogāze, kas bija par iemeslu tam, kādēļ gadsimtu mijā pilsētiņa tika nodibināta. "Mainšaf- tas taverna", izļodzījusies divstāvu koka būve, ko ar steigu vajadzēja krāsot, bija gandrīz vai pati lielākā ēka pilsētā, un to bija viegli atrast - tieši pie nogāzes pa labi no ceļa, kas veda iekšā pilsētā.

Dekers apstājās un aizslēdza Bezbailīgo. Viņš nopētīja ādas jakās tērptu motociklistu grupu, kas pagāja garām. Viņi apstājās pie mājas, kas atradās nedaudz tālāk, atsprādzēja salocītos molbertus un audeklus ar puspabeigtiem gleznojumiem un ienesa tos mājā. Smaidīdams Dekers devās pa kāpnēm uz tavernas slēgto lieveni. Soļi dobji atbalsojās zem viņa, kad viņš vēra čīkstošās durvis, kas pavēra skatu uz miniatūru gadsimtu mijas salonu, kurā netrūka pat skatuves. Pie sienas aiz bāra letes bija pienaglotas naudaszīmes no visas pasaules.

Krēslainā telpa bija līdz pusei pilna ar cilvēkiem, un tajā valdīja troksnis, ko radīja aizrautīgas sarunas. Apsēdies pie brīva galdiņa, Dekers vēroja kovboju platmales, tetovējumus un krellīšu virtenes. Pretstatā Albukerkes lidostas darbinieku ātrajam darbam šeit pagāja ilgs laiks, kamēr pie viņa laiskā solī pienāca vīrs ar zirgastē saņemtiem matiem, priekšautā un paplāti rokās. "Neesi nepacietīgs," Dekers sev teica. "Uzskati, ka Šī ir telpa, kurā pēc ilgas uzturēšanās zem ūdens es tieku pieradināts pie normāla atmosfēras spiediena."

Apkalpotāja džinsi ceļgalos bija saplēsti.

-    Kāds man teica, ka jums te esot labākās "Margaritas" pasaulē, - Dekers sacīja. - Tā, saprotams, nav taisnība.

-    Ir kāds veids, kā to noskaidrot.

-    Atnesiet man vienu.

-    Kaut ko ēdīsiet?

-    Ko jūs ieteiktu?

-    Pusdienlaikā - cāļa fajitas. Bet pēcpusdienā? Pamēģiniet nachos.

-    Lai iet!

Nachos bija pildīti ar Monterejas sieru, zaļo mērci, pin- to pupām, salātiem, tomātiem un jalapeno pipariem. No pipariem Dekeram sāka asarot acis. Viņš jutās tā, it kā būtu nokļuvis debesīs, un saprata, ka tad, ja būtu ēdis tādu ēdienu pirms divām dienām, viņa kuņģis būtu sagādājis pamatīgas problēmas.

Tādu "Margaritu" viņš tiešām vēl nebija dzēris.

-    Kāds ir tās noslēpums? - viņš pajautāja apkalpotājam.

-    Unce un viena ceturtdaļa labākās tekilas, ko taisa no simtprocentīgas zilās agaves sulas. Trīs ceturtdaļas unces "Cointreau". Pusotras unces svaigi izspiestas citrona sulas. Trīsstūrveidā izgriezts gabaliņš no svaiga laima.

Dzēriens lika Dekera mutei labsajūtā savilkties. Sāls uz glāzes apmales bija pielipis pie lūpām. Viņš to nolaizīja un pasūtīja nākamo glāzi. Kad viņš bija pabeidzis arī to, viņš labprāt būtu pasūtījis vēl vienu, bet nezināja, kādu iespaidu uz viņu atstās alkohols šādā augstumā. Dekers negribēja braucot nevienu notriekt. Turklāt viņš gribēja ari atrast Santafē.

Iedevis apkalpotājam dzeramnaudu divdesmit piecu pro-centu apmērā no summas, Dekers izgāja ārā, juzdamies tik līksms, kā jau daudzus gadus nebija juties. Miegdams acis, viņš pavērās saulē, tad paskatījās savā ūdenslīdēja pulkstenī - bija gandrīz puspieci -, uzlika savas "Ray Bans" un iesēdās Bezbailīgajā. Ja arī nekas cits nebija mainījies, tad gaiss noteikti bija dzidrāks, debesis zilākas un saule spožāka. Braucot ārā no pilsētas pa šauro, līkumaino ceļu, kas vijās gar kadiķiem, pīnijām un vībotnēm līdzīgajiem krūmiem, kuru nosaukumu Dekers noteikti gribēja noskaidrot, viņš ievēroja, ka zemes krāsa ir mainījusies. Līdz šim noteicošajai dzeltenajai krāsai bija pievienojusies oranžā, sarkanā un brūnā. Augu zaļums bija kļuvis košāks. Viņš sasniedza līkumu, kurā ceļš strauji nogriezās pa kreisi, ļaujot redzēt jūdzēm tālu. Priekšā starp kalnu nogāzēm gluži kā bērnu spēļu mantiņas bija izkaisītas sīkas mājiņas, aiz kurām slējās pārsteidzoši skaista kalnu grēda, kas Dekera kartē bija atzīmēta ar nosaukumu Sangre De Cristo - Kristus asinis. Saules staros ēkas šķita apzeltītas - it kā tās būtu apburtas. Dekers atcerējās, ka uz Ņūmeksikas automobiļu numuru plāksnītēm bija rakstīts "Apburtā zeme". Pīniju zaļuma ieskautā ainava Dekeru pievilka, un viņš vairs nešaubījās par to, vai brauc uz īsto vietu.

5

Pilsētā (Santafē, iedzīvotāji - 62 424) Dekers sekoja norādei VĒSTURISKAS VIETAS. Rosīgajā centrā ielas šķita sašaurināmies un to izkārtojums atgādināja labirintu, it kā četrsimt gadus vecā pilsēta būtu veidojusies, kā pagadās.

Adobe ķieģeļu mājas bija visur, un neviena nelīdzinājās citām, it kā ari tās būtu celtas, kā pagadās. Lielākā daļa ēku nebija augstas, dažas bija trīsstāvu, celtas pueblo stilā, tās atgādināja klintīs izcirstas mītnes (Dekers atklāja, ka tās bija viesnīcas). Pat pilsētas centra autostāvvietas garāža bija celta pueblo stilā. Viņš aizslēdza Bezbailīgo un pastaigādamies gāja augšup pa ielu, virs kuras bija izbūvēts garš portāls. Ielas galā viņš ieraudzīja baznīcu, kas atgādināja Spānijā redzētos dievnamus. Viņš devās turp, bet pa ceļam kreisajā pusē ieraudzīja laukumu - četrstūra formā, neliela pilsētas kvartāla lielumā, ar zālienu, baltiem metāla soliem un augstiem kokiem, kas sniedza pavēni, un Pilsoņu kara memoriālu centrā. Viņš ievēroja mazu, lētu kafejnīciņu, tās nosaukums bija "Plaza Cafe", un restorānu ar nosaukumu "Ore House", kura balkonā karājās kaltētu sarkano piparu saišķi. Garas, zemas, vecas ēkas - Gubernatora pils - priekšā sēdēja indiāņi, izklājuši uz ietves segas un sakārtojuši uz tām sudraba un tirkīza rotaslietas pārdošanai.

Atlaidies uz kāda no soliem laukumā, Dekers juta, ka "Margaritu" radītā līksmības sajūta sāk noplakt. Viņš sajuta šaubas un sāka prātot, cik lielu kļūdu ir pieļāvis. Pēdējos divdesmit gadus gan armijā, gan izlūkdienestā viņa vietā bija domājuši citi un viņa dzīvi bija veidojuši citi. Tagad viņš bija viens pats un jutās nedrošs.

Tu gribēji sākt jaunu dzīvi, iekšējā balss teica.

Bet ko lai es tagad daru?

Labs sākums būtu apmešanās vietas sameklēšana.

Un pēc tam?

Mēģini visu sākt no jauna.

Nepatīkami pārsteigts, Dekers secināja, ka viņa profesionālās iemaņas nav zudušas, - ejot pāri laukumam uz viesnīcu "La Fonda", viņš atskatījās, lai redzētu, vai kāds viņam neseko. Pirms daudziem gadiem celtās viesnīcas Latīņame- rikas garā iekārtotajā hallē valdīja silti, nomierinoši tumšie toņi, bet Dekera instinkts traucēja to izbaudīt, liekot pievērsties apkārtējiem cilvēkiem. Pēc piereģistrēšanās viņš gāja atpakaļ uz stāvvietu un atkal pārbaudīja, vai viņam kāds neseko.

Tas ir jāizbeidz, viņš sev teica. Man vairs nav nepieciešams tā dzīvot.

Vīrs ar pelnu pelēku bārdu, ģērbies haki krāsas šortos un zilā vasaras svīterī, kas bija pietiekami liels, lai aiz tā varētu paslēpt šaujamieroci, iegāja stāvvietā aiz Dekera. Dekers apstājās pie Bezbailīgā, izņēma mašīnas atslēgas un sagatavojās tās izmantot par ieroci. Viņš uzelpoja, redzot, ka vīrs iekāpj roverā un aizbrauc.

Tas ir jāizbeidz, Dekers sev vēlreiz teica.

Viņš tīšām neskatījās atpakaļ, nedz iebraucot viesnīcas garāžā, nedz nesot čemodānu uz savu numuru. Viņš ēda vakariņas, tīšām pagriezis muguru ēdamzāles durvīm. Viņš apņēmīgi izvēlējās nakts pastaigu pa centru, pat izvēlēdamies slikti apgaismotas ielas, nevis izvairīdamies no tām.

Kokiem apaugušā nelielā parkā pie dziļa, betonā iemūrēta kanāla, pa kuru tecēja ūdens, no ēnas iznira kāds cilvēks.

-Atdod savu maku!

Dekers apstulba.

-   Man ir šaujamais. Es tev teicu, atdod man savu nolādēto maku!

Dekers skatījās uz puišeli, kas tumsā bija tik tikko saskatāms. Tad viņš vairs nespēja noturēties un sāka smieties.

-    Pie velna, ko tu smejies?

-   Vai tu gatavojies mani aplaupīt? Tu laikam joko. Pēc visa tā, kam es esmu izgājis cauri, pēc tam, kad esmu piespiedis sevi justies bezrūpīgi?

-    Tu vairs negribēsi smieties, kad es tevī būšu ielaidis lodi.

-    Nu ja, nu ja, es to esmu pelnījis. - Dekers izvilka no

kabatas maku un izņēma maka saturu. - Te ir visa nauda, kas * *

man ir.

-Es tev teicu, ka man vajag tavu maku, nevis tikai tavu nolādēto naudu.

-    Nespēlējies ar uguni! Es varu iekrāt naudu, bet man ir vajadzīga mana autovadītāja apliecība un kredītkarte.

-    Mēsls tāds, atdod maku.

Dekers atlauza atpakaļ abas zēna rokas, atņēma viņam ieroci un pārmeta viņu pāri kanāla malai. Dzirdot, kā nobrakšķ zari, zēnam iekrītot krūmos blakus kanālam, Dekers pārliecās pāri malai un klausījās, kā viņš lejā tumsā vaid. - Tu pārāk daudz lamājies.

Viņš iegaumēja tuvējo ielu nosaukumus, sameklēja telefona automātu, piezvanīja uz 911 un pateica, uz kurieni sūtīt ātrās palīdzības automašīnu. Tad viņš iemeta pistoli notekā un devās atpakaļ uz viesnīcu. Viesnīcas bārā Dekers pasūtīja konjaku, lai apslāpētu adrenalīnu asinīs. Viņa uzmanību saistīja uzraksts uz bāra sienas.

-   Vai tas ir joks? - viņš prasīja bārmenim. - Vai šaujamieroču nēsāšana šeit ir pretlikumīga?

-    Bārs ir vienīgā vieta, kur Ņūmeksikā nevar nēsāt šaujamo, - bārmenis atbildēja. - Tu vari iet pa ielu ar šaujamo, ja vien tas ir labi redzams.

-    Padomā tik!

-   Protams, daudzi šeit neievēro likumu. Es pieņemu, ka viņi ieroci nēsā slepus.

-    Padomā tik! - Dekers atkārtoja.

-    Un visi, ko es pazīstu, glabā ieroci mašīnā. Dekers skatījās uz viņu ar tikpat apstulbušu skatienu kā tad, kad parkā puišelis mēģināja viņam atņemt maku.

-   Šķiet, ka šeit ir noteikti jāpadomā par piesardzības pasākumiem.

-     "Frontiersman" ir kristiešu ieroču veikals, - pārdevējs teica.

Dekeram šis paziņojums bija pārsteigums. - Patiešām… - tas bija viss, ko viņš spēja pateikt.

-    Mēs ticam, ka Jēzus grib, lai mēs katrs pats rūpētos par savu drošību.

-    Nu, es domāju, ka Jēzum ir taisnība, - Dekers pārlaida skatienu plauktiem ar šaujamieročiem. Viņa skatiens apstājās pie pistolēm, kas bija ieslēgtas aiz stikla letes. Veikalā saldi smaržoja pēc šaujamieroču eļļas. -Es gribēju "Walther380".

-    Nevaru palīdzēt. Visas ir izpārdotas.

-    Un kā ar "Sig-Sauer 928"!

-    Lielisks ierocis, - pārdevējs teica. Viņš valkāja tenis- kurpes, džinsus, sarkanrūtotu darba kreklu un pusautomātisko "Colt 45" pie jostas. Viņš bija plecīgs, apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs un iededzis saulē. - Kad ASV armija par standarta ieroci nēsāšanai pie vidusjostas izvēlējās "Beretta", tika nolemts, ka tāds pats ierocis, tikai mazāks, noderētu izlūkdienesta darbiniekiem, lai to varētu neuzkrītoši nēsāt.

-    Tiešām, - Dekers atkal teica.

Pārdevējs atslēdza leti, atvēra vāku un izņēma pistoli, kas bija Dekera plaukstas lielumā. - Tai ir vajadzīgas tādas pašas patronas kā "Beretta". Tajā gan saiet mazāk - trīspadsmit patronas magazīnā, viena - stobrā. Lai šautu, nevajag uzvilkt gaili, tikai jānospiež mēlīte. Bet, ja gailis ir uzvilkts un jūs izdomājat, ka nešausiet, gaili var nolaist ar šo sviru sānos. Ļoti labs ražojums. Pirmklasīgs ierocis.

Pārdevējs izņēma magazīnu un atvāza pistoli, lai parādītu, ka tā ir tukša. Tikai tad viņš to pasniedza Dekeram, kas ielika tukšo magazīnu atpakaļ pistolē un izlikās, ka mērķē uz Sadama Huseina portretu.

-    Es to pirkšu, - Dekers teica.

-    Oficiālā cena ir deviņi simti piecdesmit, bet es jums to atdošu par astoņiem simtiem.

Dekers uzlika uz letes savu kredītkarti.

-    Man ļoti žēl, - pārdevējs teica, - bet Lielais Brālis mūs vēro. Jūs varat pistoli saņemt tikai tad, kad aizpildīsiet šo veidlapu un policija būs pārbaudījusi, vai neesat terorists un valsts ienaidnieks numurs viens. Federālās valdības dēļ - arvien vairāk papīru. Tas jums maksās desmit dolāru.

Dekers ieskatījās veidlapā, kurā bija jāatbild uz jautājumiem, vai viņš šeit neuzturas nelegāli, vai nav narkomāns un vai nav bruņots laupītājs. Dekers brīnījās, vai tiešām tas, kurš sastādīja šādu veidlapu, domāja, ka uz šiem jautājumiem kāds atbildēs ar "jā"?

-    Kad es varētu saņemt pistoli?

-    Likumā ir teikts, ka pēc piecām dienām. Lūdzu, paņemiet Džordža Villa vēstījumu par tiesībām nēsāt ieroci.

Pie šī vēstījuma bija piesprausts citāts no Svētajiem rakstiem, un šajā brīdī Dekers saprata, cik atšķirīga patiesībā bija Atšķirīgā pilsēta.

Izgājis ārā, viņš pagozējās rīta saulē, apbrīnodams Sangre de Cristo kalnus, kas majestātiski slējās pilsētas austrumu pusē. Viņam vēl joprojām bija grūti noticēt, ka viņš ir ieradies Santafē. Nekad savā mūžā viņš nebija rīkojies tik neapdomīgi.

Braucot viņš pārdomāja no rīta padarītos darbus: bankas konta atvēršana, naudas pārskaitīšana no bankas Virdžī- nijas štatā, brokeru firmas vietējās filiāles apmeklējums, telefona saruna ar mājas saimnieku Aleksandrijā, kuras rezultātā Dekers bija piekritis samaksāt sodanaudu par līguma laušanu, bet mājas saimnieks - iesaiņot un atsūtīt Dekera nedaudzās mantas. Aktīvā rīkošanās bija viņu nogurdinājusi, bet vienlaikus arī likusi saprast, ka viņš patiešām atrodas Santafē.

Jo vairāk viņš rīkojās, jo vairāk tika piesaistīts šejienei. Un vēl bija jāpieņem tik daudz lēmumu! Viņam vajadzēja atdot noīrēto automobili un nopirkt pašam savu. Viņam vajadzēja atrast vietu, kur dzīvot. Viņam vajadzēja atrast kādu darbu.

Automašīnas radio pārraidīja rīta programmu, kurā stāstīja par to, ka šobrīd vidējā līmeņa vadītāju vidū, kas sasnieguši pusmūža vecumu, ir vērojama tendence atstāt savu ar stresu saistīto darbu (pirms uzņēmumi sāk samazināt darbinieku skaitu un palūdz viņiem aiziet) un pārcelties uz dzīvi Rietumu kalnu štatos, kur viņi uzsāk paši savu uzņēmējdarbību un izdzīvo, liekot lietā savu pieredzi un prātu, vienlaicīgi atklājot, ka strādāšana pašiem sev ir aizraujoša un sniedz piepildījumu. Raidījuma vadītājs viņus dēvēja par "ērgļiem vientuļniekiem".

Nudien, šobrīd arī Dekers jutās vientuļš. "Nākamais, kas man būtu jāizdara, - viesnīcas vietā jāsameklē cita dzīvesvieta, viņš pats sev teica. "Noīrēt dzīvokli? Nopirkt dzīvokli? Cik cieši esmu apņēmies palikt šeit? Kādu dzīvokļa cenu šeit uzskata par pieņemamu? Vai man vajadzētu palasīt dzīvokļu piedāvājumus avīzēs?" Galīgi apjucis, braucot pa kokiem apstādītu ielu, pie kādas no adobe ķieģeļiem celtas mājas viņš ieraudzīja izkārtni "Nekustamo īpašumu aģentūra" un saprata, ka nu viņš ir atradis atbildi uz daudziem saviem jautājumiem.

7

- Šī ir pārdošanā, - sieviete teica. Viņa bija gandrīz sešdesmit gadus veca, ar sirmiem, īsi apgrieztiem matiem, šauru, saules krunciņām klātu seju, izrotājusies ar daudzām tirkīza rotaslietām. Viņu sauca par Ednu Frīdu, un viņai piederēja aģentūra, kuras izkārtni Dekers bija ieraudzījis. Šī bija ceturtā māja, ko viņa bija Dekeram parādījusi. - Tā atrodas pārdošanā jau apmēram gadu. Tiek pārdots viss īpašums. Neviens šeit nedzīvo. īpašnieki nevēlas maksāt nodokļus, apdrošināšanu un segt uzturēšanas izdevumus. Esmu pilnvarota teikt, ka viņi pat ir ar mieru saņemt mazāku summu par prasīto.

-    Un cik tad viņi prasa? - Dekers jautāja.

-    Seši simti trīsdesmit piecus tūkstošus.

Dekers sarauca uzacis. + Jūs nejokojāt, teikdama, ka mājas šeit ir dārgas.

-    Un tās gadu no gada kļūst vēl dārgākas. - Edna pastāstīja, ka tas, kas šobrīd notiek Santafē, pirms divdesmit gadiem bija noticis Aspenā, Kolorādo štatā. Uz Aspenu atbrauca bagāti tūristi, iemīlējās gleznainajā kalnu pilsētiņā un nolēma tur iegādāties nekustamo īpašumu, līdz ar to sadārdzinot cenas un izspiežot aspeniešus, kam vajadzēja pārcelties uz kaimiņpilsētām, jo augsto cenu dēļ viņi vairs nevarēja iegādāties mājas Aspenā. Arī Santafē pamazām kļūst par tikpat dārgu pilsētu, jo uz šejieni brauc dzīvot bagātnieki no Ņujorkas, Teksasas un Kalifornijas.

-    Māja, kuru es pagājušajā gadā pārdevu par trīssimt tūkstošiem, pēc deviņiem mēnešiem atkal parādījās pārdošanā un tika pārdota par trīssimt sešdesmit tūkstošiem, - Edna teica. Viņa valkāja kovboju cepuri un apmetni. - Un tā bija parasta māja salīdzinājumā ar citām mājām Santafē. Tā pat nebija adobe ķieģeļu māja. Celtnieki bija atjaunojuši koka māju, no jauna to pārklājot ar apmetumu.

-    Un vai šī māja ir celta no adobe ķieģeļiem?

-    Varu saderēt. - Edna paaicināja Dekeru prom no viņas "BMW" un gāja pa grantētu celiņu uz metāla vārtiem starp augstu, ar apmetumu noklātu mūri. Uz vārtiem bija attēloti indiāņu raksti. Aiz vārtiem bija pagalms un portāls. - Šī ēka ir ārkārtīgi izturīga. Piedauziet pie sienas blakus ārdurvīm.

Dekers piedauzīja. Sajūta bija tāda, it kā viņš būtu ar pirkstu galiņiem dauzījis pa akmeni. Viņš nopētīja mājas ārpusi. - Kolonnās, uz kurām balstās portāls, es vietām saskatu sauso puvi.

-    Jums ir laba acs.

-     Pagalms ir aizaudzis. Mūrim iekšpusē ir vajadzīgs jauns apmetums. Taču šādu remontdarbu dēļ māju nevarētu nepārdot, - Dekers teica. - Kur slēpjas īstā problēma? Zemes gabals ir divus akrus liels un, kā jūs sakāt, atrodas labā vietā - vēsturiskā rajonā. Skats paveras uz visām pusēm. Šī ir ļoti pievilcīga māja. Kāpēc tā vēl nav pārdota?

Edna svārstījās. - Tāpēc, ka tā nav viena liela māja. Te ir divas nelielas ēkas ar kopīgu sienu.

-Ko?

-   Lai no vienas mājas nokļūtu otrā, ir jāiziet ārā un jāiet pa otrām durvīm.

-    Nolādēts, kas gan ir gribējis sagādāt sev tādas neērtības?

Edna nezināja atbildi.

-Apskatīsim visu māju!

-Tātad, par spīti izkārtojumam, jūs tā tomēr vēl interesē?

-   Vispirms es kaut ko gribu pārbaudīt. Parādiet man veļas mazgājamo telpu.

Apmulsusi Edna ieveda viņu iekšā. Veļas mazgātava bija pie garāžas. Pa lūku varēja ielīst šaurā telpā zem mājas. Kad Dekers izlīda ārā, viņš apmierināts nopurināja putekļus no drēbēm.

-   Izskatās, ka elektroinstalācija ir apmēram desmit gadus veca, vara caurules ir nedaudz jaunākas, viss ir labā stāvoklī.

-    Jums nudien ir laba acs, - Edna teica. - Un jūs zināt, kas ir apskatāms vispirms.

-    Nav jēgas pārbūvēt māju, ja ir jāpārtaisa arī vadu un cauruļu sistēma.

-    Pārbūvēt? - Edna apjuka vēl vairāk.

-    Vieta ir izbūvēta tā, ka garāža atrodas starp abām mājām. Taču garāžu var pārtaisīt par istabu, aizmugurē izbūvēt gaiteni un nojaukt daļu no kopējās sienas, ar gaiteni savienojot abas mājas. /

-    Nu, es… - Edna paskatījās uz garāžu. - Es to nebiju ievērojusi.

Dekers strīdējās pats ar sevi. Viņš nebija plānojis pirkt tik dārgu māju. Viņš domāja par saviem iekrātajiem trīssimt tūkstošiem dolāru, par summu, kāda uzreiz jāiemaksā pērkot, par hipotēku maksājumiem, par to, vai viņš grib būt tāds mājas īpašnieks, kam nav ne graša pie dvēseles. Tajā pašā laikā viņu intriģēja iespēja ieguldīt līdzekļus nekustamajā īpašumā.

-    Esmu gatavs maksāt sešsimt tūkstošus dolāru.

-    Mazāk par prasīto? Par tik vērtīgu īpašumu?

-    Par īpašumu, kas tik ilgi nav vēl pārdots. Vai arī mans piedāvājums šo māju pēkšņi padarīja pievilcīgāku?

-    īstajam pircējam. - Edna viņu kārtīgi noskatīja. - Nez kāpēc man liekas, ka jūs esat strādājis ar nekustamo īpašumu?

-    Es strādāju par konsultantu starptautiskajā nekustamo īpašumu aģentūrā. - Dekers iedeva viņai savu vizītkarti, ko viņam bija sagādājis CIP. - Rolija un Hekmena aģentūra Aleksandrijā, Virdžīnijas štatā. Tā gan nav Sotbija starptautiskā aģentūra, tomēr arī veic īpašus darījumus. Es specializējos tādu īpašumu atrašanā, kuru patiesā vērtība ir lielāka par šķietamo vērtību.

-    Tādu kā šis, - Edna teica.

Dekers paraustīja plecus. - Mana problēma ir tā, ka es nevaru atļauties maksāt vairāk par sešsimt tūkstošiem.

-    Es to pateikšu savam klientam.

-     Uzsveriet to, lūdzu! Parastie divdesmit procenti, kas ir jāmaksā pērkot, ir simt divdesmit tūkstoši dolāru. Pašreizējā procentu likme ir astoņi procenti, tātad trīsdesmit gadu hipotēka uz atlikušo summu ir…

-    Ēs paņemšu savu procentu likmju tabulu no mašīnas.

-    Nevajag. Es sarēķināšu. - Dekers ātri rakstīja skaitļus piezīmju blociņā. - Apmēram trīs tūkstoši pieci simti mēnesī. Mazliet vairāk par četrdesmit diviem tūkstošiem gadā.

-    Līdz šim es nebiju satikusi cilvēku, kas tik ātri prot rēķināt.

Dekers atkal paraustīja plecus. - Vēl viena problēma - es nevaru atļauties nopirkt šo māju, ja man nav darba.

-Vai vēlaties, piemēram, pārdot nekustamo īpašumu? - Edna sāka smieties. - Jūs tagad mēģināt ieinteresēt mani.

-    Varbūt mazlietiņ.

-    Man patīk jūsu stils. - Edna smaidīja. - Ja jau jūs protat ieinteresēt mani, jūs varat ieinteresēt jebkuru. Ja jūs gribat darbu, tad to arī dabūsiet. Vēl tikai viens - kā jūs samaksāsiet par remontdarbiem?

-    Pavisam vienkārši. Man ir lēts darbaspēks.

-    Kur tad jūs tādu sameklējāt?

Dekers pastiepa uz priekšu savas rokas. - Redziet, šīs te.

8

Darbojoties speciālajā triecienvienībā un vēlāk izlūkdienestā, Dekers vairākkārt bija sajutis bailes - nepareizi izpildītu uzdevumu, negaidītu draudu dēļ. Taču nekas no līdz šim piedzīvotā nelīdzinājās tām šausmām, ar kādām Dekers pamodās nākamās nakts vidū. Viņa sirds mežonīgi dauzījās. Viņa krekls un šorti mirka sviedros. Kādu brīdi viņš pat nesaprata, kur atrodas, - likās, tumsa viņu smacē. Tā nebija viesnīcas istaba. Viņš sev tūlīt atgādināja, ka ir pārcēlies uz īrētu dzīvokli, kas piederēja Ednai. Tas bija vēl mazāks par viņa dzīvokli Aleksandrijā, bet tas vismaz bija lētāks par numuru viesnīcā "La Fonda", un šobrīd viņam vajadzēja taupīt naudu.

Mute bija izkaltusi. Viņš nevarēja sataustīt gaismas slēdzi un sasita sānu pret galdu, taustoties pa tumsu pie izlietnes mazajā vannasistabā. Viņam vajadzēja izdzert vairākas glāzes ūdens, lai remdētu uzstājīgās slāpes. Viņš aiztaustījās līdz istabas vienīgajam logam un atvēra slēģus. Viņš ieraudzīja nevis majestātisku ainavu, bet mēness gaismas apspīdētas automašīnas stāvvietā.

"Ko, ellē, es esmu izdarījis?" svīzdams viņš sev jautāja. Man nekad mūžā nekas liels nav piederējis. Un tikko es parakstīju dokumentus, apņemoties pirkt māju, kura maksā sešsimt tūkstošus dolāru un par kuru man būs uzreiz jāsamaksā simt divdesmit tūkstoši dolāru un pēc tam četrdesmit divi tūkstoši gadā hipotēku maksājumos. Vai es esmu jucis? Ko domās pārvalde, kad izdzirdēs, ka esmu iegādājies lielu nekustamo īpašumu? Viņi sāks domāt, kādā veidā es to varu atļauties. Patiesībā es to nevaru atļauties, bet viņi jau to nezinās.

Gribot negribot Dekeram vajadzēja domāt par neseno skandālu, kurā bija iesaistīts Oldridžs Eimss - operatīvais darbinieks, kas bija krieviem pārdevis slepenas ziņas par pārvaldes izveidoto tīklu Maskavā, saņemot par to divarpus miljonus dolāru. Rezultāti bija katastrofāli - izjuka operācijas, aģenti tika sodīti. Pagāja vairāki gadi, iekams pārvaldes pretizlūkošanas vienībai radās aizdomas par dubultaģenta darbību un viņi beidzot pievērsa uzmanību Eimsam. Pārvaldei par lielām šausmām, pretizlūkošanas vienība, veicot visparastāko pārbaudi, atklāja, ka Eimss divas reizes gandrīz nebija izturējis pārbaudi ar melu detektoru, bet pārbaudes rezultāti tika raksturoti kā neskaidri, un galīgais lēmums tika pieņemts par labu Eimsam. Pēc tam tika noskaidrots, ka Eimss ir ieguldījis ārkārtīgi lielus līdzekļus nekustamajā īpašumā - iegādājies Vairākas vasaras mājas un rančo ar desmit tūkstošiem akru zemes Dienvidamerikā - un ka viņš ir noguldījis simtiem tūkstošu dolāru vairākos bankas kontos. No kurienes tāda nauda? Nepagāja ilgs laiks, kad Eimsu un viņa sievu arestēja par spiegošanu. Pārvalde bija paviršāk uzmanījusi savu darbinieku personisko dzīvi, bet tagad tā ķērās pie jauniem, daudz stingrākiem kontroles pasākumiem.

Un arī mani skars šie kontroles pasākumi, Dekers pats sevi brīdināja. Es jau tieku novērots, tāpēc ka aizgāju no darba. Dokumenti, ko es Šodien parakstīju, ieskandinās trauksmes zvanus. No rīta, tiklīdz piecelšos, es zvanīšu Lenglijam un paskaidrošu, ko es daru.

Tas būs veikls gājiens. Ko tādu tad es daru? Dekers sataustīja sev aiz muguras krēslu un noslīga uz tā. Tumsa šķita vēl spiedīgāka. Pirkšanas līgumā, ko es parakstīju, ir paredzēta atkāpšanās. Rītdien, kad nekustamo īpašumu speciālists apskatīs māju, es izmantošu viņa atklātos trūkumus par iemeslu, lai atteiktos no mājas pirkšanas.

Pareizi. Es pārāk daudz biju gribējis. Piesardzība, lūk, labākā caurlaide.

Lēni un rūpīgi. Izvairies darīt kaut ko tādu, kas var likties neparasts. Nospied bremzi. Sagatavo atkāpšanos. Neesi pārāk emocionāls. Es nedrīkstu pieļaut, lai manas emocijas mani kontrolē.

Dieva dēļ, viņš sev teica, tā es esmu dzīvojis pēdējos desmit gadus. Tā ir tāda dzīve, kādu dzīvo operatīvais darbinieks. Viņš uzsita ar roku pa krēsla malu. Arī agrāk esmu pratis pārvarēt bailes. Ko es zaudēšu?

Iespēju dzīvot.

Pēc trim nedēļām viņš ieguva māju savā īpašumā.

9

Santafē bija "Julian's", "El Nido", "Zia Diner", "Pasqual's'\ "Tomasita's" un daudzu citu brīnišķīgu restorānu pilsēta. Tā bija "Margaritu", nachos, sarkanās un zaļās mērces pilsēta. Tie bija krāšņi rīti, apburošas pēcpusdienas un lieliski vakari. Tā bija mūžīgi mainīgā saules gaisma un dažādās augstkalnu tuksneša krāsas. Tie bija kalni visapkārt. Tas bija dzidrais gaiss, tik dzidrs, ka varēja redzēt simtiem jūdžu tālu. Tās bija ainavas, kas līdzinājās Džordža O'Kīfa gleznām. Tā bija "Plaza". Tās bija mākslas galerijas Kanjon- roudā. Tas bija spāņu tirgus un indiāņu tirgus. Tā bija fiesta. lās nozīmēja vērot, kā ielejā rudeņos nodzeltē apses. Tas bija sniegs, kas pilsētu padarīja līdzīgu Ziemassvētku pastkartei. Tās bija sveces papīra turzās, kuras iespraustas smiltīs visapkārt "Plaza", lai to apgaismotu Ziemassvētku vakarā. Tās bija burvīgās savvaļas puķes pavasarī. Tic bija kolibri, kuru te bija vairāk, nekā viņš jebkad agrāk bija redzējis. Tas bija maigais lietus, kas lija vēlās jūlija pēcpusdienās. Tā bija saulē sakarsēta mugura, sviedri un veselīga smeldze muskuļos, viņam remontējot māju.

Tas bija miers.

TREŠĀ DAĻA

-    Stīv, tu šodien dežurē, vai ne? - Edna jautāja.

Dekers savā kabinetā pacēla galvu no pircēja piedāvājuma, ko viņš gatavoja vienam no saviem klientiem. - Līdz pusdienas laikam. - Visi aģentūras mākleri parasti bija tik aizņemti, izrādot īpašumus, ka tikai retumis parādījās birojā, bet Edna gribēja, lai kāds vienmēr atrastos birojā, ja iegrieztos kāds klients, kā arī, lai būtu kāds, kas atbild uz telefona zvaniem. Tāpēc katram māklerim vajadzēja ik pēc divām nedēļām pusi dienas "dežurēt" birojā.

-    Vestibilā ir kāds cilvēks, kas vēlas runāt ar mākleri, - Edna teica. - Es pati būtu parunājusies ar viņu, bet man pēc piecpadsmit minūtēm ir jābūt Santafē birojā "Abstract" uz darījuma parakstīšanu.

-    Neuztraucies! Es visu nokārtošu. - Dekers ielika pircēja piedāvājumu mapē un devās uz vestibilu. Bija jūlijs. Kopš viņa ierašanās Santafē bija pagājuši trīspadsmit mēneši, un visas šaubas par to, ka viņš nespēs sevi uzturēt, bija pazudušas ātri vien. Kaut ari dažiem Santafē nekustamo īpašumu mākleriem neveicās un katru gadu kāds izstājās no spēles, Dekeram bija veicies tīri labi. Metodes, kādas viņš iz- mantoja, lai iekarotu to operatīvo darbinieku uzticēšanos, kas viņam atskaitījās par uzdevumu izpildi, izrādījās piemērotas darbā ar klientiem, liekot tiem justies brīvi un atraisīti. Viņš bija pārdeyis nekustamo īpašumu četru miljonu dolāru vērtībā, kas nodrošināja viņam komisijas naudu sešu procentu apmērā - divi simti četrdesmit tūkstošus dolāru. Protams, viņam šo summu vajadzēja dalīt uz pusēm ar Ednu, kam piederēja birojs un kas rūpējās par reklāmu un biroja uzturēšanu. Un tomēr simt divdesmit tūkstoši dolāru bija vairāk, nekā viņš jebkad savā mūžā bija nopelnījis viena gada laikā.

Viņš pagriezās ap gaiteņa stūri, lai ietu pie klientu apkalpošanas galdiņa, un ieraudzīja kādu sievieti, kas šķirstīja krāsainu katalogu ar pārdodamām mājām. Viņas galva bija noliekta, tāpēc Dekers nevarēja saskatīt viņas seju, taču, ejot tuvāk, viņš ievēroja sievietes kuplos, kastaņbrūnos matus, ie- degušo ādu un slaido augumu. Salīdzinājumā ar lielāko daļu sieviešu viņa bija gara, apmēram piecas pēdas un septiņas collas, un lieliskā formā. Apģērbs liecināja, ka viņa ir ieradusies no Austrumkrasta: jauks, pieguļošs, tumši zils Kalvina Kleina kostīms; smalkas zempapēžu "Joan & Dāvid" kurpes; pērļu auskari un pīta itāliešu stila ādas somiņa.

- Kā varu jums palīdzēt? - Dekers prasīja. - Vai jūs vēlētos runāt ar mākleri?

Sieviete pacēla acis no kataloga. - Jā.

Viņa pasmaidīja, un Dekers juta, ka viņā kaut kas notrīs. Viņam nebija laika izanalizēt šo sajūtu. To varēja salīdzināt ar pēkšņu sirds ritma maiņu, ar sirds salēkšanos, kāda parasti atgadījās baiļu brīžos. Tomēr šoreiz tās noteikti nebija bailes.

Sieviete, kurai bija mazliet vairāk par trīsdesmit, bija burvīga. Veselīga āda, zilpelēkas, gudras acis un vēl kaut kas, ko bija grūti noteikt, - kaut kas vilinoši noslēpumains. Viņai bija simetriska seja ar izteiksmīgu zodu, augstiem vaigukau- liem un manekenes pieri. Viņas smaids bija žilbinošs.

Lai gan Dekera plaušas lāgā negribēja veikt savus pienākumus, viņš tomēr spēja iepazīstināt ar sevi. - Stīvs Dekers. Mākleris, aģentūras partneris.

Sieviete paspieda viņa roku. - Beta Dvaiere.

Viņas pirksti bija tik brīnumaini gludi, ka Dekeram negribējās atlaist viņas roku.

-    Mans kabinets ir tepat aiz stūra.

Rādot ceļu, viņam bija iespēja mēģināt atbrīvoties no patīkamā sasprindzinājuma krūtīs. Ir ari sliktāki veidi, kā pelnīt naudu, viņš domāja.

Kabineti bija plašas kvadrātveida telpas, nodalītas ar sešas pēdas augstām šķērssienām, kuru konstrukcijas atgādināja adobe sienas. Beta ziņkārīgi noskatījās uz šķērssienu augšmalās saliktajiem spožajiem keramikas traukiem un īpatnēji pītajiem groziem no indiāņu pueblos.

-    Kā sauc šos sēdekļus logu ailēs, kuri izskatās pēc soliem, kas noklāti ar apmetumu? Bancos? - Viņai bija dziļa un skanīga balss.

-   Taisnība. Bancos, - Dekers teica. - Lielākā daļa arhitektūras terminu šeit ir spāņu valodā. Vai nevēlaties kaut ko dzert? Kafiju? Minerālūdeni?

-Nē, paldies!

Beta ar interesi apskatīja indiāņu paklāju un citus dienvidrietumu apgabalam raksturīgus priekšmetus. Viņu īpaši ieinteresēja Ņūmeksikas ainavu grafikas, viņa piegāja pie tām un pieliecās klāt. - Skaisti!

-    Mana mīļākā grafika ir tā ar Riograndes krācēm aizā, - Dekers teica. - Bet šeit visas ainavas ir skaistas.

-    Man patīk tā, kas jums patīk. - Viņas vārdos slēpās kāda neizprotama skumīga nots. - Pat grafikā var saskatīt otas triepienu smalkumu.

-    Jā? Tad jau jūs labi pārzināt glezniecību.

-    Sava mūža lielāko daļu esmu veltījusi tam, lai to iemācītos, bet neesmu pārliecināta, ka man tas kādreiz izdosies.

-    Ja jūs esat māksliniece, tad Santafē ir piemērota vieta.

-    Tiklīdz te ierados, es jutu, ka šeit ir īpaša gaisma. - Beta protestējot papurināja galvu. - Bet es neuzskatu sevi par mākslinieci. Pareizāk būtu teikt — "strādājoša gleznotāja".

-    Kad jūs atbraucāt?

-    Vakardien.

-    Tā kā jūs vēlaties iegādāties nekustamo īpašumu, es pieņemu, ka esat bijusi šeit arī iepriekš.

-    Nē, nekad.

Dekeram šķita, ka viņam cauri izskrien elektriskā dzirkstele. Viņš centās neizrādīt savu reakciju, bet, atcerēdamies, kā pats šeit bija ieradies, nosēdās taisnāk. - Un nākamajā dienā jūs secināt, ka jums šī vieta tik ļoti patīk, un interesējaties par iespējām šeit nopirkt māju?

-    Ne tikai interesējos. Esmu kā sajukusi.

-    Es tā neteiktu. - Dekers paskatījās uz savām rokām. -Es pazīstu dažus citus cilvēkus, kas vienā mirklī izlēmuši, ka vēlas dzīvot šeit. - Viņš atkal paskatījās uz Betu un pasmaidīja. - Santafē liek cilvēkiem darīt neparastas lietas.

-    Tāpēc jau es arī gribu šeit dzīvot.

-    Ticiet man, es jūs saprotu. Tomēr uzskatu par savu pienākumu ieteikt jums nesteigties. Apskatiet mājas, bet pirms dokumentu parakstīšanas labi padomājiet.

Beta samiedza acis un ziņkāri teica: - Negaidīju, ka nekustamo īpašumu mākleris mani centīsies atrunāt no mājas pirkšanas.

-   Es ar lielāko prieku jums pārdotu kādu māju, - Dekers teica, - bet, tā kā jūs šeit esat pirmo reizi, būtu labāk, ja jūs vispirms padzīvotu īrētā mājā un pārliecinātos, ka jums tiešām patīk Santafē. Cilvēki pārceļas uz šejieni no Losandže- losas un vēlāk nespēj izturēt šejienei raksturīgo nesteidzīgo dzīves tempu. Viņi vēlas atrast tādu pilsētu, kurā viņi var izlādēt savu enerģiju.

-   Es neesmu no Losandželosas, - Beta iebilda, - un pēc tā, ko esmu piedzīvojusi pēdējā laikā, nesteidzīgums man Šķiet vilinošs.

Dekers apsvēra to, ko viņa tikko bija par sevi pateikusi. Viņš nolēma nesteigties ar sīkāku iztaujāšanu.

-   Neuzbāzīgs nekustamo īpašumu mākleris, - Beta teica. - Tas man patīk.

-   Es sevi sauktu par palīgu. Es ne tik daudz cenšos kaut ko pārdot, cik panākt, lai mani klienti būtu apmierināti. Es vēlos, lai pēc gādājums nevajadzētu nožēlot izdarīto - vai nu to, ka esat kaut ko nopirkusi, vai to, ka neesat neko nopirkusi.

-Tad jau esmu nonākusi labās rokās. - Viņas zilpelēkās acis - Dekers nekad nebija redzējis tādas krāsas acis - iemirdzējās. - Es gribētu sākt apskati pēc iespējas ātrāk.

-    Es atbrīvošos pēc pulksten diviem. Vai tas jums der?

-Tātad tūlīt tas nevar notikt? - Beta iesmējās. Smieklu skaņa Dekeram atgādināja vēja zvanus, lai gan aiz tiem slēpās kaut kas skumjš. - Tad jau būs jāatliek līdz diviem.

-   Vēl tikai es vēlētos uzzināt, kāda cena jums šķiet pieņemama… Kā lai es jūs uzrunāju? Misis Dvaiere? Vai Beta? Vai… - Dekers paskatījās uz viņas kreiso roku. Gredzena nebija, bet tas vēl neko nenozīmēja.

-    Es neesmu precējusies.

Dekers pamāja.

-    Uzrunājiet mani vārdā.

Dekers atkal pamāja. - Jauki, Beta. - Viņa kakls pēkšņi aizsmaka.

-   Un man pieņemama cena ir seši līdz astoņi simti tūkstošu.

Dekers iekšēji saspringa, jo viņš nebija gaidījis, ka summa būs tik liela. Parasti, ja potenciālie klienti varēja atļauties tērēt lielākas summas mājas iegādei, viņi izturējās tā, it kā Dekers būtu viņiem pateicību parādā. Turpretī Betas izturēšanās bija tik dabiska un nepretencioza.

-     Par šādu cenu ir iespējams iegādāties pirmklasīgu māju, - Dekers teica. - Varbūt līdz pulksten diviem jūs varētu papētīt šos sarakstus. Tur ir dbtas cenas un māju apraksti. - Viņš nolēma ievākt vairāk informācijas par Betu. - Iespējams, ka jūs vēlēsieties visu pārrunāt ar savu ceļabiedru. Ja vēlaties, paņemiet viņu līdzi, kad brauksim apskatīt mājas.

-    Nē. Brauksim divi vien.

Dekers pamāja. - Kā vēlaties!

Beta svārstījās. - Es šeit esmu viena pati.

-    Santafē ir vieta, kurā var būt viens un tajā pašā laikā nejusties vientuļš.

Šķita, ka Beta raugās kaut kur tālu prom. - Uz to es arī ceru.

2

Pavadījis Betu līdz izejai, Dekers palika stāvam vaļējās durvīs un noskatījās, kā viņa aiziet pa ietvi cauri portālam. Viņai piemita grācija, kāda piemīt vieglatlētēm, kad tās neatrodas uz skrejceļa. Pirms viņa bija sasniegusi stūri, Dekers pakāpās atpakaļ, ja viņa gadījumā palūkotos atpakaļ. Viņš negribēja, lai Beta redzētu, ka viņu novēro. Atbildot uz viņas jautājumu, Dekers bija ieteicis viņai paēst pusdienas restorānā "La Casa Sena", kurā galdiņi bija izvietoti majestātisku koku ēnā kāda pagājušā gadsimta sešdesmitajos gados celta, Latīņamerikai raksturīga nama pagalmā. Viņa varēs priecāties par putnu balsīm, puķēm un strūklaku, viņš bija teicis.

Dekers vēlējās, kaut varētu doties turp kopā ar viņu, nevis steigties nogādāt piedāvājumu, pie kura viņš bija strādājis pirms Betas ierašanās.

Citā reizē Dekers būtu pievērsies tikai un vienīgi darījumiem, gribēdams pārdot vēl kādu īpašumu, bet šodien darbs nelikās svarīgs. Pēc tam kad pārdevējam bija atdots pircēja piedāvājums un kad viņš bija saņēmis parasto atbildi, ka pārdevējam ir nepieciešams laiks, lai pārdomātu piedāvājumu, Dekeram vajadzēja steigties uz nākamo tikšanos - pusdienām ar Santafē Vēsturiskās apbūves uzraudzības padomes locekli. Tik tikko pieskardamies savai cāļa fajitas porcijai, . viņš centās uzturēt sarunu, bet patiesībā domāja par Betu Dvaieri, tikšanos ar viņu pulksten divos un to, cik lēni rit laiks.

Padomā tik, es ilgojos pēc viņas, Dekers pārsteigts nodomāja.

Beigu beigās, samaksājis par pusdienām, viņš atgriezās aģentūrā un sašļuka, ieraugot, ka Betas nav.

-   No rīta bija ienākusi kāda sieviete, - viņš teica sekretārei. -Ar bieziem, kastaņbrūniem matiem. Pagara auguma. Pievilcīga. Vai viņa nebija atnākusi vēlreiz?

-    Diemžēl ne, Stīv.

Vīlies Dekers devās tālāk pa gaiteni. Varbūt viņa ir ienākusi, sekretārei neredzot? Varbūt viņa gaida manā kabinetā?

Nē, Betas tur nebija, un Dekera garastāvoklis sabojājās vēl vairāk. Atkritis krēslā pie galda, viņš sev jautāja: "Kas ar mani notiek? Kāpēc es atļaujos tā uzvesties?"

Viņa uzmanību saistīja kāda kustība. Beta stāvēja pie kabineta durvīm. - Sveiks! - Betas smaids šķita sakām, ka viņa ir ilgojusies pēc viņa.

Dekera sirds salēcās. Gandrīz kā bailēs un tomēr pavisam citādi.

-    Es ceru, ka neesmu nokavējusi, - viņa teica.

-    Tieši laikā. - Dekers cerēja, ka viņa vārdi izklausās dabiski. - Vai esat apmierināta ar pusdienām?

-    Bija pat labāk, nekā varēja noprast no jūsu teiktā. Sēžot tajā pagalmiņā, man likās, ka esmu citā zemē.

-    Tāda nu ir Santafē.

-     Spānijas ziemeļi vai Meksikas auglīgākie rajoni, - Beta teica. - Un tomēr atšķirīga.

Dekers pamāja. - Kad ierados šeit pirmo reizi, es satiku kādu puisi, kas strādāja viesnīcā un nodarbojās ar vietu rezervēšanu. Viņš teica, ka bieži zvana cilvēki no Austrumu piekrastes un prasa, kādi šeit ir muitas ierobežojumi, cik daudz bezmuitas preču viņi var vest atpakaļ uz mājām un tamlīdzīgas lietas. Viņam esot grūti tiem ieskaidrot, ka tad, ja tie ir amerikāņi, uz tiem neattiecas nekādi muitas ierobežojumi, jo Ņūmeksika ir Amerikas Savienoto Valstu daļa.

Šoreiz Betas smiekli atgādināja šampanieti. - Vai tas nav joks? Vai viņi tiešām domā, ka šeit ir ārzemes?

-    Goda vārds! Tas tikai pierāda to, ka vidusskolās ir jāmāca ģeogrāfija. Vai jums bija laiks ieskatīties tajā sarakstā, ko es jums iedevu?

-    Tikai pa to laiku, kamēr nebiju ķērusies pie vislabākajām enchiladas, kādas es jebkad esmu ēdusi. Es nevarēju izdomāt, vai man labāk garšo sarkanā vai zaļā mērce. Beigās es saliku abas kopā.

-    Šejienieši to sauc par "Ziemassvētku" maisījumu. - Dekers uzvilka jaku un piegāja pie viņas. Viņam patika maigā smarža, kādu uzvēdīja Betas lietotās sandalkoka ziepes. - Vai brauksim? Mana automašīna ir aiz mājas.

Dekeram bija "Cherokee" džips, jo četru riteņu piedziņa bija ļoti noderīga ziemā, kā arī braukājot pa kalniem. Dekers labprāt būtu izvēlējies baltu krāsu, bet, pirms gada pērkot mašīnu, bija ierunājusies viņa ilggadējā operatīvā darbinieka pieredze, atgādinot, ka tumša krāsa nav tik uzkrītoša, un tāpēc viņš bija izvēlējies meža zaļo krāsu. Otra iekšējā balss gan bija protestējusi, liekot, par spīti visam, izvēlēties tieši baltu, bet no vecajiem ieradumiem nebija tik viegli atbrīvoties.

Braucot pa Bishop's Lodge Road, viņš pāri zemajam krūmājam un saules apmirdzētajām adobe mājām norādīja uz Sangre de Cristo kalniem. - Pirmais, kas jums jāzina, ka nekustamā īpašuma cenas šeit atkarīgas no tā, kāds ir skats uz kalniem. Dažas visdārgākās mājas atrodas šajā rajonā - pilsētas austrumu daļā kalnu tuvumā. No šejienes paveras labs skats ari uz kalniem rietumos. Naktī var saskatīt gaismas Lo- salamosā.

Beta paskatījās uz kalnu pakāji. - Nudien, skats no šejienes ir brīnišķīgs.

-   Tas, ko es teikšu, laikam izklausīsies pēc New Age filozofijas. Man šķiet, ka mājas tur, augšā, neiederas ainavā, - Dekers teica. - Tās sabojā kalnu skaistumu. Cilvēki, kas dzīvo tur, augšā, var priecāties par skaistajiem skatiem uz citu cilvēku rēķina.

Beta ieintriģēta pameta skatienu uz Dekeru. - Jūs gribat teikt, ka cenšaties atrunāt klientus pirkt mājas uz kalnu kores?

Dekers paraustīja plecus.

-    Pat ja jūs tādā veidā zaudējat izdevīgu darījumu?

Dekers vēlreiz paraustīja plecus.

-    Man jūs iepatīkaties aizvien vairāk.

Dekers vadāja viņu pa pilsētu, izrādot mājas, kam viņa bija pievērsusi uzmanību sarakstā: viena bija netālu no Bishop's Lodge, divas atradās pie ceļa, kas veda uz ieleju, vēl divas - Acequia Madre.

-    Tas nozīmē - "mātes dīķis", - Dekers paskaidroja. - Gar ceļa malu tek strauts. Tās ir atliekas no apūdeņošanas sistēmas, ķas tika izveidota pirms vairākiem simtiem gadu.

-   Ak tad tāpēc koki ir tik lieli. - Beta sajūsmināta paskatījās apkārt. - Šis ir skaists rajons. Bet ir jābūt ari kādam āķim. Nekas jau nav pilnīgs. Kādas ir sliktās puses dzīvošanai šeit?

-   Mazi zemes gabali un vēsturiskās apbūves noteikumi. Dzīva satiksme. /

-   Vai! - Betas sajūsma noplaka. - Tādā gadījumā mēs varētu turpināt meklēšanu.

-   Ir jau gandrīz pieci. Vai neesat nogurusi? Varbūt jūs gribat beigt?

-    Es neesmu nogurusi, ja tikai jūs pats neesat noguris.

Ek, Dekers nopūties domāja, es braukātu apkārt ar tevi līdz pusnaktij, ja tu tikai gribētu!

Viņš aizveda Betu uz citu rajonu.

-   Šī vieta atrodas netālu no tās, kur es dzīvoju. Pilsētas austrumu malā, netālu no tiem tur pakalniem. Tuvākos lielos pakalnus sauc par Saules un Mēness kalniem. Jums vajadzētu paklausīties, kā tur naktīs gaudo koijoti.

-    To es gribētu gan dzirdēt!

-    Šī ir iela, kurā es dzīvoju.

Beta norādīja uz plāksnīti ar ielas nosaukumu.

-    Camino Lindo. Kā tas ir angliski?

-    Skaistais ceļš.

-Tāds tas tiešām ir. Mājas iekļaujas ainavā. Lieli zemes gabali.

-    Tur, pa labi, ir mana māja.

Beta saliecās uz priekšu un pagrieza galvu atpakaļ, kad viņi bija pabraukuši tai garām.

-    Lieliska.

-Paldies!

-    Un man drusciņ ari skauž. Žēl, ka jūsu māja netiek pārdota.

-   Es tajā esmu ieguldījis daudz darba. Bet, lūk, pārdota tiek šī māja, kas blakus manējai.

3

Viņi gāja pa grantētu celiņu garām vībotnēm līdzīgajiem krūmiem, kuri bija saistījuši Dekera uzmanību, viņam ierodoties Santafē, un kuru nosaukums, kā viņš noskaidroja, bija chamisa. Glītā māja līdzinājās Dekera mājai - plaša vienstāva adobe ķieģeļu māja ar mūra sienu apkārt pagalmam.

-    Cik tā maksā? - Beta prasīja.

-    Daudz netrūkst no jūsu nosauktās lielākās pieļaujamās summas. Septiņi simti tūkstoši.

Reakcijas nebija.

-Tā ir pamatīgi pārbūvēta. Apsildāmā grīda. Saules baterijas otrā pusē.

Beta izklaidīgi māja ar galvu, it kā cenu nevajadzētu pamatot. - Cik liels ir zemes gabals?

-    Tikpat liels, cik manējais.

Viņa paskatījās uz vienu pusi, tad - uz otru. - Es pat neredzu kaimiņus.

-    Kaimiņš šajā gadījumā būšu es.

Beta diezgan savādi uz viņu palūkojās.

-    Par ko jūs šaubāties? - Dekers prasīja.

-    Es domāju, ka man patiktu dzīvot jums kaimiņos.

Dekers juta, ka piesarkst.

-   Kā jums šķiet, vai mājas īpašnieku var traucēt tik vēlā stundā?

-   Protams! Vecajam kungam, kas šeit dzīvoja, bija infarkts. Viņš aizbrauca atpakaļ uz Bostonu, kur viņam ir radi. Viņš g^ib māju pārdot pēc iespējas ātrāk.

Dekers izrādīja viņai pagalmu mājas priekšā, kur auga tuksneša puķes un krūmi, kas jūlija svelmē izskatījās paguruši. Viņš atslēdza ar kokgriezumiem rotātās ārdurvis, iegāja vēsajā vestibilā un ar roku pamāja uz gaiteņa pusi, kas veda uz plašām istabām. - Mājā vēl ir mēbeles. Akmens plākšņu grīdas. Vigas un latillas visos griestos.

-     Vigas un…?

-   Lieli baļķi, kas sakrustoti ar mazākiem baļķiem, - šādi griesti ir raksturīgi Santafē pilsētai. Daudz bancos un kiva kamīnu. Krāsainas meksikāņu sienu flīzes trijās vannasistabās. Plaša virtuve. Liels darbgalds ar izlietni ēdiena gatavošanai. Elektriskā krāsns. Logi griestos un… - Dekers apklusa, ievērodams, ka Beta neklausās. Šķita, ka viņu ir apbūris skats uz kalniem, kas pavērās no dzīvojamās istabas logiem. - Jā, nudien, ērtību uzskaitījumu var atstāt vēlākam laikam. Nesteidzieties, paraugieties apkārt!

Beta lēnām gāja uz priekšu, visu apskatīdama, novērtēdama katru istabu, mādama ar galvu. Dekers viņai sekoja un juta, ka atkal apzinās sevi (nevis to, ka nejūtas ērti), burtiski izjūt sevi, savus džinsus, jaku, gaisa plūsmu pret rokām un vaigiem. Viņš apzinājās, ka ir materiāla būtne, ka Beta ir viņam līdzās, ka viņi ir tikai divi.

Pēkšņi viņš aptvēra, ka Beta kaut ko saka.

-    Ko? Piedodiet! Es nedzirdēju, - Dekers teica. - Es mazlietiņ aizdomājos.

-    Vai cena ietver arī mēbeles?

-Jā.

-    Es pērku.

Dekers un Beta saskandināja glāzes.

-Tā ir brīnišķīga māja. Es pat nespēju noticēt, ka īpašnieks tik ātri pieņēmis manu piedāvājumu. - Beta svinīgi iemalkoja "Margaritu". Kad viņa nolika glāzi, varēja redzēt pie viņas augšlūpas pielipušo putu gabaliņu un sāli. Viņa to nolaizīja. - Ir tā, it kā es sapņotu. - Viņi sēdēja pie loga latīņameri- kāņu restorāna "Garduno 's" otrajā stāvā. Telpa atgādināja istabu spāņu lauku mājā. Mariachi muzikanti staigāja starp galdiņiem, dziedādami serenādes klientiem, kas gribēja klausīties. Beta nezināja, uz ko skatīties. Vai ārā pa logu uz vienu no Santafē skaistākajām ielām, vai uz muzikantiem, vai uz savu glāzi, vai arī uz Dekeru. Viņa iemalkoja vēl. - Sapnis.

Aiz viņiem restorāna viesi aplaudēja ģitāristiem un trompetistiem. Beta pasmaidīja un paskatījās ārā pa logu. Kad viņa atkal palūkojās uz Dekeru, smaids bija nozudis. Viņas sejas izteiksme bija skumja. - Paldies!

-    Es jau necik daudz neesmu izdarījis. Es tikai izrādīju jums…

-   Jūs ļāvāt man justies brīvi. Jūs to visu padarījāt tik patīkamu! - Dekeram par pārsteigumu, Beta pārliecās pāri galdam un pieskārās viņa rokai. - Jūs pat nevarat iedomāties, cik daudz drosmes man vajadzēja, lai to izdarītu.

Viņam patika Betas rokas gludā āda. - Drosmi?

-   Jūs varbūt domājāt, no kurienes man ir septiņsimt tūkstoši dolāru, ko samaksāt par māju.

-   Es neesmu okšķeris. Ja vien es redzu, ka klients patiešām var atļauties… - Viņš nepabeidza teikumu.

-Es jums teicu, ka esmu māksliniece, un es tiešām tā ari pelnu iztiku. Bet… es jums arī teicu, ka neesmu precējusies.

Dekers saspringa.

-    Es biju precējusies.

Dekers apjucis klausījās.

-    Es pērku māju par…

"Naudu, kas dabūta kā šķiršanās kompensācija?" viņš minēja.

-… dzīvības apdrošināšanas polisi, - Beta teica. - Mans vīrs nomira pirms sešarpus mēnešiem.

Dekers nolika glāzi un raudzījās viņā šoreiz ar žēlumu, nevis sajūsmu.

-    Man ļoti žēl.

-    Tā ir vienīgā atbilde, kas kaut ko izsaka.

-    Kas ar viņu notika?

-    Vēzis. - Betai pēkšņi bija grūti izrunāt vārdus. Viņa iedzēra vēl vienu malku un sāka pētīt glāzi. - Rejam bija dzimumzīme uz pakauša.

Dekers gaidīja.

-    Pagājušajā vasarā tā mainīja formu un krāsu, bet viņš negāja pie ārsta. Un tad tā sāka asiņot. Tas bija visļaunākais no ādas vēžiem - melanoma.

Dekers joprojām gaidīja.

Betas balss drebēja. - Protams, Rejam izgrieza dzimumzīmi, bet tas netika izdarīts pietiekami ātri, - vēzis jau bija izplatījies tālāk… Apstarošana un ķīmiskā terapija nepalīdzēja… Janvārī viņš nomira.

Mariachi muzikanti tuvojās Dekera galdiņam, spēlēdami tik skaļi, ka viņš tik tikko dzirdēja, ko Beta saka. Ar nepacietīgu rokas mājienu Dekers sūtīja viņus prom. Ieraugot Dekera nikno skatienu, viņi tūlīt paklausīja.

-   Tā, lūk, - Beta teica. - Es jutos tā, it kā būtu pazudusi. Es vēl aizvien tā jūtos. Mums bija māja pie Ņujorkas, Vest- česterā. Es vairs tur nespēju palikt. Viss, kas bija ap mani, atgādināja Reju un to, ko esmu zaudējusi. Cilvēki, kurus es uzskatīju par saviem draugiem, nezināja, kā izturēties pret mani manās bēdās, un vairs neapciemoja mani. Es jutos tik vien- tūļa. - Viņa paskatījās uz savām rokām. - Pirms dažām dienām biju aizgājusi pie sava psihiatra un uzgaidāmajā telpā ieraudzīju ceļojumu žurnālu. Tas laikam bija "Conde Nast Tra- veler". Tajā bija teikts, ka Santafē ir viens no populārākajiem tūrisma objektiem pasaulē. Man iepatikās fotogrāfijas un pilsētas apraksts. Un tā, pavisam pēkšņi… - Viņa apklusa.

Koši ģērbusies apkalpotāja pienāca pie viņu galdiņa. - Vai vēlaties ko pasūtīt?

-    Nē, - Beta teica. - Man nemaz negribas ēst.

-   Mēs vēl padomāsim, - Dekers atbildēja. Viņš pagaidīja, kamēr apkalpotāja aiziet. - Man pašam ir gadījies pieņemt acumirklīgus lēmumus. Tāds bija arī lēmums par pārcelšanos uz Santafē.

-Un kā?

-    Daudz labāk, nekā biju cerējis.

-Ak Dievs, es ceru, ka varēšu teikt to pašu. - Beta vilka ar pirkstu pa glāzes pamatni.

-    Ko psihiatrs teica par jūsu pēkšņo lēmumu?

-    Es viņam to nepateicu. Es tā arī neiegāju kabinetā. Noliku žurnālu un braucu mājās kravāt somu. Nopirku biļeti uz Santafē vienā virzienā.

Dekers centās neskatīties uz Betu, pārsteigts, cik līdzīgās situācijās viņi ir bijuši.

-   Es neko nenožēloju, - Beta apņēmīgi sacīja. - Nākotne nevar būt sliktāka par pagājušo gadu.

5

Dekers novietoja džipu nojumē aiz mājas. Viņš izkāpa un gandrīz jau iededza gaismu, lai varētu atslēgt mājas durvis, bet pēkšņi viņam sagribējās atspiesties pret metāla iežogojumu un paskatīties zvaigznēs. Ielas šajā pilsētas daļā nebija apgaismotas. Daudzi šī rajona iedzīvotāji agri gāja gulēt. Gaismai nepiesārņojot tumsu, viņš varēja skatīties garām pīnijām uz neticami krāšņajiem zvaigznājiem. Bija parādījies mēness sirpis. Gaiss bija vēss un saldi smaržoja. Cik skaista nakts, viņš nodomāja.

Piekalnēs gaudoja koijoti, atgādinot to, ko viņš bija teicis Betai, un liekot viņam vēlēties, kaut Beta būtu blakus un ari dzirdētu šīs skaņas. Viņš Vēl aizvien juta viņas rokas pieskārienu savējai. Vakariņu tuipinājumā viņiem bija izdevies izvairīties no skumjiem tematiem. Beta tīšām bija centusies būt līksma, kad Dekers pavadīja viņu īsu gabaliņu līdz viesnīcai "Anasazi". Pie ieejas viņi bija atsveicinājušies, paspiežot viens otram roku.

Skatīdamies zvaigznēs, Dekers iztēlojās, kā tas būtu, ja viņam vajadzētu Betu vest no restorāna garām neapgaismotajām mākslas galerijām Kanjonroudā, garām Camino del Montē Sol māju dzīvžogiem, beidzot sasniedzot Camino Lin- do un apstājoties pie blakus mājas.

Dekera krūtis cilājās. Tu nudien esi jucis, viņš sev teica.

Es tik ilgi neesmu bijis iemīlējies. Viņš parakņājās savā atmiņā un pārsteigts atklāja, ka pēdējā reize ir bijusi tad, kad viņam vēl nebija ne divdesmit, pirms viņš aizgāja armijā. Viņš pats sev bieži bija teicis, ka darbs speciālajā triecienvienībā un izlūkdienestā neveicina nopietnu attiecību veidošanos. Pēc ierašanās Santafē viņš bija iepazinies un saticies ar vairākām sievietēm, bet tas nebija nekas nopietns, tikai jauka vakaru pavadīšana. Viņam bija seksuālas attiecības ar vienu no šīm sievietēm, bet pastāvīgas tās tā arī nek|uva. Dekeram patika šī sieviete, bet viņš bija sapratis, ka negrib pavadīt kopā ar viņu visu atlikušo dzīvi. Acīmredzot to pašu bija sapratusi arī viņa. Sieviete strādāja par nekustamo īpašumu mākleri citā aģentūrā un satikās ar kādu citu.

Dekera pašreizējās jūtas bija tik atšķirīgas no jūtām, kādas viņš bija sajutis pret šo otro sievieti. Tas viņu darīja nemierīgu. Viņš atcerējās kādreiz lasīto, ka senie filozofi ir uzskatījuši mīlestību par slimību - par prāta un emociju līdzsvara zaudēšanu. Tas nudien tā ir, viņš domāja. Bet kā gan tas var notikt tik ātri? Es vienmēr domāju, ka mīlestība no pirmā acu uzmetiena ir mīts. Dekers atcerējās arī to, ka bija lasījis par smalkiem ķīmiskiem signāliem, ko raida cilvēki un dzīvnieki. Tos nevar saost. Tos var uztvert bioloģiskā ceļā, nevis ar apziņas palīdzību. īstais vīrietis vai sieviete raida tādus ķīmiskos signālus, kas otru padara gluži traku. Šajā gadījumā, Dekers domāja, īstā sieviete ir vienreizēji skaista un viņas signāli noteikti sakrīt ar manējiem.

"Un tātad - ko tu tagad darīsi?" viņš sev prasīja. "Problēmas ir acīm redzamas. Viņa nesen ir kļuvusi atraitne. Ja tu sāksi izrādīt savas jūtas, tu vari viņu nobiedēt. Viņai var nepatikt, ka tu mēģināsi panākt, lai viņa kļūst neuzticīga savām atmiņām par mirušo vīru. Tādā gadījumā tas, ka viņa dzīvo kaimiņos, neko nenozīmēs, - viņa izturēsies pret tevi tā, it kā dzīvotu citā štatā. Nesteidzies!" viņš sev teica. "Viss būs labi, ja tu izturēsies pret viņu kā patiess draugs."

6

-    Stīv, pie tevis kāds ir atnācis, - sekretāre ziņoja selek-

torā.

-    Es jau eju.

-   Nevajag, - Dekeram par pārsteigumu, selektorā ierunājās cita balss - sievietes balss, kuras juteklisko skanējumu viņš uzreiz pazina. - Es zinu ceļu.

Sirdij sitoties straujāk, Dekers piecēlās. Pēc mirkļa kabinetā ienāca Beta. Pretstatā vakardien valkātajam tumšajam kostīmam šodien viņa bija uzvilkusi linauduma bikses un pieskaņotu iedeguma krāsas žaketi, kas izcēla viņas matu kastaņbrūno krāsu. Viņa izskatījās vēl skaistāka.

-    Kā klājas? - Dekers prasīja.

-    Esmu tik priecīga! Šodien ir pārvākšanās diena.

Dekers nesaprata, ko viņa saka.

-    Vakarnakt es sapratu, ka nevaru sagaidīt, kad varēšu pārcelties, - Beta teica. - Mājā ir gandrīz visas mēbeles. Nav labi to atstāt tukšu. Es piezvanīju īpašniekam un palūdzu, vai es nevarētu noīrēt māju, kamēr tiek nokārtoti dokumenti un es varēšu to nopirkt.

-    Un viņš piekrita?

-   Viņš bija ļoti pretimnākošs. Viņš teica, ka es varu paņemt nojums atslēgu.

-    Protams, varat. Vispār es jūs uz turieni aizvedīšu.

Ārā pie biroja uz trokšņainās ielas Dekers atvēra džipa

durvis pasažiera pusē.

-   Es svaidījos un grozījos visu nakti, pārdomādama, vai rīkojos pareizi, - Beta teica.

-    Gluži tāpat kā es, kad šeit ierados pirmo reizi.

-    Un kā jūs šeit nokļuvāt?

-    Es sev pajautāju, kāda ir otra izvēles iespēja?

-Un?

-   Man tādas nebija, - Dekers teica. - Vismaz ne tādas iespējas, kas man ļautu neturpināt to dzīvi, kura mani bija nomocījusi.

Beta ieskatījās viņam acīs. - Es jūs tik labi saprotu.

Kad Dekers iekāpa mašīnā, viņš pameta skatienu uz ielu un juta, ka iekšēji sastingst. Kāds cilvēks, kas stāvēja ejošu tūristu pūlī, atmodināja Dekera pašaizsardzības instinktus. Dekeram radās aizdomas, ieraugot, ka vīrs, kas bija skatījies uz viņu, nekavējoties aizgriezās, pamanījis, ka Dekers viņu ir ievērojis. Tagad vīrs stāvēja ar muguru pret ielu, izliekoties pētām veikala skatlogu, kurā bija izlikti dienvidrietumiem raksturīgi juvelierizstrādājumi. Tomēr viņš nebija noliecis galvu, tātad viņš skatījās atspīdumā loga stiklā. Dekers pārbaudīja savu atpakaļskata spoguli un redzēja, ka, viņam aizbraucot, vīrs pagriežas uz viņa pusi. Vidēja garuma mati, vidējs garums un svars, apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs, neizteiksmīgi vaibsti, neuzkrītošas drēbes nenosakāmā krāsā. Dekers no pieredzes zināja, ka šāda anonimitāte nerodas nejauši. Vienīgā atšķirigā pazīme bija šī vīra spēcīgie pleci, ko nespēja noslēpt pat vaļīgais krekls. Viņš nebija tūrists.

Dekers sarauca pieri. 'Tātad pienācis pārbaudes laiks?" viņš sev prasīja. "Vai viņi ir nolēmuši mani pavērot, lai redzētu, kā es uzvedos? Vai neesmu sastrādājis nedarbus? Vai arī tomēr esmu uzvedies piedienīgi? Vai es neradu kaut kādus draudus?"

Beta runāja kaut ko par operu.

Dekers mēģināja uztvert sarunas pavedienu. - Jā?

-    Man tā ļoti patīk.

-    Es pats esmu džeza cienītājs.

-   Tad jūs negribētu nākt? Es esmu dzirdējusi, ka Santafē operas teātris ir viens no pašiem labākajiem.

Dekers beidzot saprata, par ko viņa runā. - Jūs prasījāt, vai es negribu iet uz operu kopā ar jums?

Beta iesmējās. - Vakar jūs bijāt attapīgāks.

-    Kas tā ir par operu?

-    "Toska".

-   Tādā gadījumā - jā, - Dekers teica. - Jo tas ir Pučī- ni. Ja būtu Vāgners, es neietu.

-    Gudrinieks.

Dekers centās izlikties uzjautrināts un nogriezās ap stūri, uzmetot skatienu atpakaļskata spogulim, lai redzētu, vai viņam kāds neseko. Viņš neko neparastu neievēroja.

"Varbūt man nebija taisnība par to vīru, kas mani vēroja."

Nolādēts!

7

Operas teātris atradas piecu minušu brauciena attālumā pilsētas ziemeļu pusē. Lai tur nokļūtu, vajadzēja nogriezties pa kreisi no ceļa, kas veda uz Taosu. Dekers sekoja automobiļu virtenei, kas virzījās augšup pa līkumotu ceļu ar ieslēgtiem starmešiem, jo saulriets jau sāka bālēt.

- Cik skaists skats! - Beta skatījās uz zemajiem, ēnā iegrimušajiem, ar pīnijām apaugušajiem pakalniem abās ceļa pusēs. Viņa sajūsminājās vēl vairāk, kad viņi sasniedza virsotni, krēslā novietoja mašīnu un gāja uz amfiteātrim līdzīgo ēku kraujas galā. Betu interesēja apkārtējo cilvēku izskats. - Es nevaru pateikt, vai esmu saģērbusies pārāk grezni vai pārāk vienkārši. - Viņa bija tērpusies melnā kleitā ar šaurām lencītēm, ap pleciem aplikusi mežģīņu šalli un izrotājusi tērpu ar pērļu kaklarotu. - Daži ir uzvilkuši smokingus un vakarkleitas, bet citi savukārt izskatās tā, it kā ietu tūrisma pārgājienā, - zābakos, džinsos, vilnas kreklos. Tai tur sievietei ir plecusoma un vējjaka. Man trūkst realitātes sajūtas. Vai mums visiem ir viens galamērķis?

Dekers, kas bija uzvilcis sportiska stila jaku un bikses, iesmējās.

-Amfiteātrim nav ne sienu, ne jumta. Kad saule ir norietējusi, tuksnesī kļūst auksts, reizēm pat līdz četrdesmit pieciem grādiem [1] . ja sacelsies vējš, tā dāma vakarkleitā nožēlos, ka viņai nav tādas vējjakas. Starpbrīdī daudzi cilvēki veikaliņā pirks segas. Tāpēc arī esmu paņēmis līdzi šo ceļojumu segu, kas man ir padusē. Mums varbūt to vajadzēs.

Viņi uzrādīja savas biļetes, šķērsoja jauku, vaļēju pagalmu un, uzklausījuši vietu ierādītāju, saplūda ar pūli, kas devās augšā pa kāpnēm līdz daudzām plašām koka ieejām, kuras veda uz sēdvietām augšējā rindā.

-     Šī ir mūsu ieeja, - Dekers teica. Viņš ar žestu norādīja, lai Beta iet pirmā, un izmantoja šo pieklājības mirkli, lai paskatītos pāri plecam un ar acīm ātri pārskrietu pagalmu lejā un redzētu, vai viņu joprojām novēro. Vecie ieradumi atgriežas, viņš ar rūgtumu secināja. Kāpēc viņam vajadzētu uztraukties? Novērošanai nebija jēgas. Kādu gan kompromitējošu darbu viņš, pēc bijušā priekšnieka domām, varētu pastrādāt operā? Izrādījās, ka piesardzība ir veltīga - lejā nebija neviena, kas interesētos par viņu, nevis par iekļūšanu operas namā.

Cenzdamies neizrādīt savas rūpes, Dekers apsēdās blakus Betai augšējās rindas labajā pusē. Vietas nebija visai labas, bet žēloties arī nevarēja. Šī amfiteātra daļa vismaz bija zem nojumes, un tā viņi varēja redzēt zvaigznes caur atvērumu virs sēdvietām centrā, bet viņu pašu sēdvietas bija kaut nedaudz pasargātas no vēsā nakts gaisa.

-    Tā sprauga jumta centrā, - Beta teica. - Kas notiek, ja sāk līt? Vai izrāde tiek pārtraukta?

-    Nē. Dziedātāji ir zem nojumes.

-    Bet kā ar skatītājiem centrā?

-    Viņi salīst.

-    Jo tālāk, jo trakāk.

-Tas vēl nav viss. Nākamgad jums vajadzēs iet uz operas sezonas atklāšanu jūlija sākumā. Skatītāji rīko ballīti automašīnu stāvvietā.

-    Stāvvietā? Tāpat kā futbola spēlēs?

-    Jā, tikai šeit viņi dzer šampanieti un ir uzvilkuši smokingu.

Beta sāka smieties. Viņas jautrība pielipa arī Dekeram. Viņš priecājās, jūtot, ka ir aizmirsis novērošanu un smejas kopā ar Betu.

Gaismas nodzisa. Sākās "Toskas" izrāde. Tā bija ļoti laba. Pirmais cēliens - par politieslodzīto, kas slēpjas baznīcā, - bija iestudēts atbilstošā draudīgā noskaņā, un, kaut arī neviens nevar sacensties ar leģendāro Mariju Kallasu titullomā, šī vakara soprāna dziedātājas sniegums bija lielisks. Pirmā cēliena beigās Dekers aizrautīgi aplaudēja.

Bet, paskatījies lejā uz turieni, kur pa kreisi no centra sēdvietām atradās atspirdzinājumu galdi, Dekers pēkšņi sastinga.

-    Kas notika? - Beta prasīja.

Dekers neatbildēja. Viņš skatījās uz atspirdzinājumu galdu pusi.

-Stīv!

Sajuzdams sāpes aiz ausīm, Dekers beidzot atbildēja: - Kāpēc jūs domājat, ka kaut kas ir noticis?

-Jūsu sejas izteiksme. Izskatās, ka jūs būtu ieraudzījis spoku.

-    Nē, nejau spoku. Darījumu partneri, kas ir lauzis līgumu. - Dekers bija ieraudzījis vīrieti, kas bija viņu vērojis dienā. Vīrietis, ģērbies grūti aprakstāmā mētelī, stāvēja netālu no atspirdzinājumu galdiem, neievērodams rosību viņam apkārt un skatīdamies uz Dekera pusi. Viņš grib redzēt, vai es palikšu šeit augšā vai arī iešu ārā, Dekers domāja. Ja es celšos un iešu, viņš noteikti izmantos mēteļa atlokā paslēpto mikrofonu, lai pateiktu savam biedram, kam savukārt ir austiņas, ka es dodos viņa virzienā. - Aizmirstiet viņu! Es negribu, lai viņš sabojā mūsu vakaru, - Dekers teica. - Nāciet, iesim, vai jūs negribat karstu šokolādi?

Viņi devās uz izeju, pa kuru bija ienākuši, gāja pa balkonu un nokāpa pārpildītajā pagalmā. Cilvēku ielenkts, Dekers nevarēja noteikt, kurš vēl viņu vēroja. Viņš virzīja Betu gar operas nama kreiso pusi atspirdzinājumu galdu virzienā, kur viņš bija redzējis vīrieti.

Bet viņa tur vairs nebija.

8

Starpbrīža laikā Dekers prata piespiest sevi patērzēt - pat pavadot Betu atpakaļ līdz viņu abu sēdvietām. Beta neizrādīja, ka jūt Dekera sasprindzinājumu. Kad sākās "Toskas" otrais cēliens, viņam kādu laiku nevajadzēja domāt par to, lai nesabojātu Betai vakaru, un viņš varēja visu savu uzmanību veltīt tam, lai apsvērtu, kas īstenībā notiek.

Viņš domāja, ka, no vienas puses, situācija ir skaidra - pārvaldes cilvēki joprojām ir satraukti par viņa nikno reakciju uz neveiksmīgo operāciju Romā un gribēja pārliecināties, vai viņš nav izlādējis savas emocijas, atrodot kaut kādu veidu, kā viņus nodot, pārdodot informāciju par slepenajām operācijām. Viens no pierādījumiem tam, vai viņam maksā par informāciju, būtu tas, cik daudz viņš strādā kā mākleris un vai netērē summas, kas neatbilst viņa ienākumu līmenim.

Labi, Dekers domāja. Es paredzēju šādu pārbaudi. Bet viņi to būtu varējuši izdarīt agrāk, turklāt viņi varēja veikt pārbaudi no tālienes, vienkārši pārbaudot manas operācijas ar nekustamo īpašumu, manus vērtspapīru kontus un noguldījumus bankā. Kāpēc gan tagad, kad ir pagājis vairāk nekā gads, viņi mani tik cieši novēro? Operā, Dieva dēļ!

Tumsā Dekers centās skatīties uz 19. gadsimta Itālijas stilā izdekorēto skatuvi, tik dziļi iegrimis savās domās, ka tik tikko dzirdēja Pučīni satraucošo mūziku. Nespēdams pretoties vilinājumam, Dekers pagrieza galvu un pievērsās atspirdzinājumu letei ēnā pa kreisi no centra sēdvietām, kur viņš pēdējo reizi bija redzējis vīrieti, kas viņu vēroja.

Viņa muskuļi saspringa. Vīrietis bija atgriezies, un šoreiz viņa nodoms nebija pārprotams, jo viņš neskatījās uz skatuvi, bet bija pagriezis galvu uz Dekera pusi. Acīmredzot vīrietis domāja, ka viņš nav atklāts un ka ēna, kurā viņš stāvēja, ir pietiekama, lai viņu neieraudzītu. Viņš neaptvēra, ka gaisma no skatuves krīt viņa virzienā.

Nākamais, ko Dekers ieraudzīja, hka viņam viscaur nodrebēt. Nē, tas nebija spoks, bet tikpat labi būtu varējis ari būt, tik satraucoša bija otrā vīrieša parādīšanās, tik negaidīta, tik neiespējama. Otrs vīrietis bija izniris no ēnas un nostājies blakus pirmajam, kaut ko ar viņu pārspriezdams. Dekers sev teica, ka viņš noteikti ir kļūdījies, ka tā ir tikai attāluma radīta ilūzija. Tas, ka vīrietim bija nedaudz pāri trīsdesmit, īsi, blondi mati, ka viņam bija nedaudz liekā svara, gaļīgi pleci un stūraini sejas vaibsti, neko nenozīmēja. Daudzi vīrieši izskatījās tieši tā. Dekeram bija gadījies satikt daudzus agrākos koledžu futbolkomandu spēlētājus, kas…

Blondais vīrietis enerģiski žestikulēja ar labo roku, lai uzsvērtu to, ko viņš teica otram. Dekera kuņģis sažņaudzās, jo viņš saprata, ka viņa aizdomas ir bijušas pareizas. Blondais vīrietis tur, lejā, bija tas pats, kurš bija atbildīgs par divdesmit triju amerikāņu bojāeju Romā un kura dēļ Dekers bija aizgājis no darba pārvaldē. Operatīvais darbinieks, kas vadīja Dekera novērošanu, bija Braiens Makitriks.

- Atvainojiet, - Dekers teica Betai. - Man jāaiziet uz tualeti. - Viņš paspraucās garām vīrietim un sievietei, kuri sēdēja viņam blakus, izgāja no rindas, uzkāpa pa kāpnēm un izgāja laukā.

Izkļuvis tukšajā balkonā, viņš tūlīt metās skriet. Vienlaikus viņš pētīja mēness apgaismoto laukumu lejā, bet, ja ari kāds no novērošanas grupas bija tur, Dekers viņu neredzēja. Rūpīgai pētīšanai nebija laika. Dekers steidzās lejā pa kāpnēm uz operas teātra vāji apgaismoto kreiso malu tajā virzienā, kur viņš bija redzējis nozūdam Makitriku.

Dusmas, ko Dekers bija izjutis Romā, atkal pārņēma viņu. Viņš gribēja notvert Makitriku, piespiest viņu pie sienas un pajautāt, kas notiek. Viņam skrienot gar operas teātra sienu, augstkalnu tuksneša naktī atbalsojās izmisuma pilnā mūzika. Dekers cerēja, ka tā apslāpē viņa steidzīgo soļu skaņu uz betona kāpnēm. Kaut ari tā, viņš centās rīkoties piesardzīgi. Viņš palēnināja gaitu, uzmanīgi paiedams garām tualetēm, un pētīja ēnas pie atspirdzinājumu letes, kur viņš bija redzējis Makitriku.

Tur neviena nebija. Kā es varēju pieļaut, ka viņi nozūd? Ja viņi nāktu gar operas teātra sienu, mēs būtu saskrējušies. Bet varbūt viņiem bija sēdvietas amfiteātrī, Dekers sev teica. Bet varbūt viņi izdzirdēja mani skrienam un paslēpās? Kur? Tualetē? Aiz atspirdzinājumu stenda? Aiz sienas, kas atdala šo laukumu no tuksneša?

Cauri mūzikai, kas plūda no amfiteātra, viņš sadzirdēja kādu skaņu aiz tumsā tītajiem pīniju kokiem sienas otrā pusē. Vai Makitriks un tas otrs vīrietis vēro mani no turienes? Pirmo reizi Dekers jutās neaizsargāts. Viņš pieliecās, paslēpdamies aiz zemās sienas.

Dekers prātoja, vai nevajadzētu lēkt pāri sienai un sekot troksnim. Tikpat ātri viņš nolēma, ka biezajā tumsā viņš nokļūtu neizdevīgā stāvoklī, - viņa paša soļi brīdinātu Makitriku, ka viņš tuvojas. Vienīgais iespējamais ricības variants bija skriet atpakaļ pa eju gar amfiteātri un gaidīt Makitriku un viņa biedru iznākam no tuksneša. Bet varbūt viņi dosies uz stāvvietu un brauks atpakaļ uz pilsētu? Varbūt dzirdētais troksnis bija kāda noklīduša suņa ķepu troksnis? Bet varbūt, nolādēts, man vajadzētu beigt uzdot sev jautājumus un pieprasīt, lai kāds uz tiem atbild.

9

-    Deker, vai tu maz saproti, cik ir pulkstenis? - viņa bijušais priekšnieks žēlojās. Viņa balss bija pavisam samiegojusies, kā jau cilvēkam, kas atmodināts no miega. - Vai tad tu nevarēji pagaidīt līdz rītam…

-   Saki man, - Dekers uzstāja. Viņš stāvēja pie maksas telefona automāta tukšā operas teātra pagalma stūri. - Kāpēc mani novēro?

-    Es nesaprotu, par ko tu runā.

-    Kāpēc tavi cilvēki mani novēro? - Dekers saspieda telefona klausuli tik stipri, ka viņam sāka sāpēt pirkstu kauliņi. Spriega mūzika plūda no teātra un atbalsojās visapkārt.

-   Lai ari kas notiktu, man ar to nav nekāda sakara. - Viņa bijušā priekšnieka vārds bija Eduards. Dekers atcerējās sešdesmit trīs gadus vecā vīra noļukušos vaigus, kas vienmēr kļuva sārti, kad viņš bija satraukts. - Kur tu esi?

-    Tu ļoti labi zini, kur es esmu.

-    Vēl aizvien Santafē? Nu, ja tevi patiešām novēro…

-    Vai tu domā, ka es varētu kļūdīties par kaut ko tādu?-Dekers mēģināja savaldīties, lai viņa balss neaizskanē- tu pāri pagalmam, cerot, ka dusmīgās dziedāšanas kreščen- do pārmāks viņa paša dusmas.

-    Tu veltīgi uztraucies, - klausulē atskanēja Eduarda nogurusi balss. - Iespējams, ka tā ir tikai kārtējā parastā pārbaude.

-    Kārtējā? - Dekers pētīja tukšo pagalmu, pārbaudīdams, vai kāds viņam netuvojas. - Tu domā, ka tā ir kārtējā pārbaude, ja tas stulbenis, ar kuru es kopā strādāju pirms trīspadsmit mēnešiem, tagad vada novērošanas grupu?

-    Pirms trīspadsmit mēnešiem? Vai tu runā par…

-    Vai tu gribi, lai es izsakos konkrētāk pa telefonu? - Dekers prasīja. - Es tev toreiz teicu un atkārtoju atkal - es nevienam neko negatavojos stāstīt.

-    Vīrietis, ar kuru tu strādāji kopā pirms aiziešanas no darba, - vai viņš ir tas, kas tevi novēro?

-    Tu tiešām izklausies pārsteigts.

-    Paklausies! - Eduarda vecīgā, griezīgā balss kļuva skaļāka, it kā viņš būtu pieliecies tuvāk klausulei. - Tev kaut kas ir jāsaprot. Es tur vairs nestrādāju.

-    Ko? - Tagad bija Dekera kārta brīnīties.

-   Es nolēmu ātrāk aiziet pensijā - pirms sešiem mēnešiem.

Dekeram pierē sāka pulsēt asinsvadi.

-    Man kļuva sliktāk ar sirdi. Es vairs nepiedalos šajā spēlē.

Dekers saslējās, ieraudzīdams balkonā kādu kustamies. Sasprindzis viņš skatījās, kā pa balkonu kāds iet un apstājas pie kāpnēm, kas ved uz pagalmu.

-    Es tev saku pilnīgi godīgi, - Eduards teica klausulē. - Ja tas cilvēks, ar kuru tu kopā strādāji pagājušajā gadā, tevi vēro, es nezinu, kas un kāpēc ir licis to darīt.

-    Pasaki viņiem, ka es gribu, lai tas tiek pārtraukts! - Dekers sacīja. Cilvēks uz balkona bija Beta, kas skatījās viņa virzienā. Savilkusi ciešāk šalli, viņa sāka nākt lejā pa kāpnēm. Mūzika kļuva skaļāka.

-    Man vairs nav nekādas ietekmes, - Eduards teica.

Beta bija nokāpusi pagalmā un nāca pie viņa.

-    Pasaki viņiem, lai izbeidz!

Dekers nolika klausuli, Betai pienākot.

-    Es pārjums uztraucos. - Vēsa brāzma raustīja Betas matus, liekot viņai drebēt vējā. Viņa savilka ciešāk šalli. - Kad jūs neatgriezāties…

-     Piedodiet, tā bija darba saruna. Es patiešām negribēju atstāt jūs vienu tur augšā.

Nesaprazdama Beta skatījās viņā.

Dziedāšana, kas skanēja no teātra, sasniedza augstāko izmisuma un bēdu pakāpi. Beta pagriezās uz to pusi. - Tā laikam tā vieta, kur Skarpija apsola Toskai nesodīt ar nāvi viņas mīļoto, ja viņa atdosies viņam.

Dekeram mute bija izkaltusi, it kā viņš būtu ieēdis pelnus, - viņš bija samelojis. - Vai arī tā ir tā vieta, kur Toska nodur Skarpiju.

-     Vai jūs gribat palikt un noklausīties līdz galam vai braukt mājās? - Betas balss bija skumja.

-     Braukt mājās? Ak Dievs, nē! Es esmu atbraucis uz šejieni, lai priecātos kopā ar jums.

-    Cik labi! - Beta teica. - Es priecājos.

Viņiem ejot atpakaļ uz teātri, mūzika sasniedza augstāko pakāpi. Pēkšņajam klusumam sekoja aplausi. Atvērās durvis. Skatītāji nāca ārā, jo bija sācies nākamais starpbrīdis.

-   Vai jūs negribētu vēl karstu šokolādi? - Dekers prasīja.

-    Taisnību sakot, tagad es labprāt iedzertu vīnu.

-    Es arī.

10

Dekers pavadīja Betu cauri mājas ēnā iegrimušajiem vārtiem uz puķu pilno pagalmu un apstājās starp portālu un gaismas strēli, kas krita no Betas atstātās degošās spuldzes virs ārdurvīm. Viņa joprojām cieši tinās savā šallē. Dekers nezināja, vai viņa tā nedara tāpēc, ka ir sanervozējusies.

-    Jūs nejokojāt, teikdams, ka pat jūlijā naktīs šeit ir auksts. - Beta ievilka krūtīs gaisu, it kā kaut ko smaržodama.

-    Kas tā par smaržu gaisā? Līdzīga vībotnēm.

-Tā laikam nāk no chamisa krūmiem, kas aug gar jūsu piebraucamo ceļu. Tie ir rada vībotnēm.

Beta pamāja, un tagad Dekers skaidri redzēja, ka viņa ir satraukta. - Labi. - Viņa izstiepa roku. - Paldies par brīnišķīgo vakaru!

-    Man tas arī tāds likās. - Dekers paspieda viņas roku.

-    Un es vēlreiz atvainojos, ka operā atstāju jūs vienu.

Beta paraustīja plecus. - Mani tas neaizvainoja. Taisnību sakot, es pie tā esmu pieradusi. Tāpat darīja mans vīrs. Visos pasākumos viņam vienmēr bija jāpārtrauc izklaidēšanās, lai atbildētu uz telefona zvanu vai kādam piezvanītu.

-    Man žēl, ja es atsaucu atmiņā sāpīgas lietas.

-   Tā nav jūsu vaina. Neuztraucieties par to! - Beta pameta skatienu uz zemi un tad atkal pacēla galvu. - Šis man bija nozīmīgs solis. Vakar un šodien es pirmo reizi kopš Reja nāves… - viņa uz bridi apklusa, - esmu kaut kur gājusi kopā ar citu vīrieti.

-    Es saprotu.

-   Es bieži domāju, vai spēšu ar to tikt galā, - Beta teica. - Nejau tas, ka ir jāsāk draudzēties ar kādu cilvēku pēc desmit gadu ilgas laulības dzīves, bet gan… - Viņa atkal min- stinājās. - Bailes, ka tas nozīmē neuzticību Rejam.

-    Pat ja viņa nav, - Dekers teica.

Beta pamāja.

-    Jūtu rēgi, - Dekers teica.

-    Tieši tā.

-    Un? - Dekers prasīja. - Kā jūs tagad jūtaties?

-   Es atceros sevi kā satrauktu pusaudzi stāvam uz durvju sliekšņa un atvadāmies no sava pirmā puiša. - Beta iesmējās. - Es domāju…-Viņa kļuva nopietna.-To ir grūti pateikt.

-Noteikti.

-    Bet es priecājos, ka esmu to izdarījusi. - Beta dziļi ievilka elpu. - Patiešām es nenožēloju. Paldies par brīnišķīgo vakaru! - Viņa izskatījās apmierināta ar sevi. - Ehē, es pat uzvedos kā pieaugusi sieviete, uzaicinot jūs piebiedroties man.

Dekers smējās. - Man patīk, ja mani aicina. Ja jūs man atļautu, es labprāt atmaksātu ar to pašu.

-    Jā, - Beta teica. - Drīz.

-    Drīz, - Dekers atkārtoja, saprotot, ka viņai ir vajadzīgs laiks.

Beta izvilka atslēgu no rokassomiņas un ielika to slēdzenē. Piekalnēs gaudoja koijoti. - Ar labu nakti!

-   Ar labu nakti!

11

Braucot mājās, Dekers piesardzīgi nopētīja apkārtni, lai pārbaudītu, vai viņu kāds nenovēro. Nebija redzams nekas neparasts. Nākamajās dienās viņš saglabāja modrību, meklēdams iespējamos novērotājus, bet bez rezultātiem. Makitriks un viņa komanda bija nozuduši. Varbūt Eduards bija nodevis tālāk Dekera teikto. Novērošana bija pārtraukta.

CETURTĀ DAĻA

1

Viss norisinājās lēnām, bet, vēlāk atskatoties uz to dienu notikumiem, Dekers tajos saskatīja savdabīgu nenovērša- mību, it kā pats laiks viņus steidzinātu. Viņš bieži tikās ar Betu, dodot padomus ikdienišķās lietās - kuri ir vislabākie pārtikas veikali, kā atrast tuvāko pasta kantori, kur meklējami veikali ar saprātīgām cenām, lai nevajadzētu iepirkties dārgajās, tūristiem domātajās bodītēs pie "Plaza".

Dekers aizveda Betu pārgājienā augšup pa arroyo netālu no Sv. Džona koledžas, garām Mežonīgajiem vārtiem uz Atalaya kalna virsotni. Pārgājiens pierādīja, ka Betas fiziskais stāvoklis ir ļoti labs, jo viņa spēja līdz galam izturēt trīs stundas ilgo staigāšanu, kaut ari viņas organisms vēl nebija pilnīgi piemērojies lielajam augstumam. Dekers aizveda viņu uz lielo "blusu" tirgu, kas notika katrā nedēļas nogalē laukumā pie kraujas, uz kuras atradās operas teātris. Viņi apmeklēja indiāņu klinšu mītņu drupas Bandelier nacionālajā piemiņas vietā. Viņi spēlēja tenisu klubā "Sangre de Cristo". Kad viņiem apnika Ņūmeksikas ēdieni, viņi iegriezās ceļmalas krodziņā "Harry's" un notiesāja tītara cepeša šķēli ar mērci. Reizēm - vai nu Dekera, vai Betas dārzā - viņi uz res- tēm sagatavoja cāli. Viņi gāja skatīties ārzemju filmas Žana Kokto kinoteātri un "Kafijas namā". Viņi apmeklēja indiāņu tirgu un izpārdošanas muzejā "Wheelwright", kas atradās pavisam netālu no Camino Lindo. Viņi gāja uz zirgu sacīkstēm un kazino "Pojoaque Pueblo". Un tad, otrdien, 1. septembrī, pulksten vienpadsmitos no rīta Beta satikās ar Dekeru firmā "Abstract and Title", lai parakstītu dokumentus un iemaksātu čeku, līdz ar to iegūstot māju savā īpašumā.

2

-    Tas ir jānosvin, - Beta teica.

-   Es zinu, ka tev nepatiks tas, ko es teikšu, bet man ir ieplānotas vairākas tikšanās, uz kurām man noteikti jāiet.

-   Svinēšana jau nav jārīko uzreiz! - Beta maigi viņu pabikstīja. - Es gan zogu tavu laiku, bet es apzinos, ka reizēm tev ir arī jāstrādā. Ierosinu svinēt vakarā. Man ir apnicis visu laiku ēst liesu balto gaļu. Sagrēkosim un uzcepsim uz restēm divus sulīgus gabalus. Es krāsnī izcepšu kartupeļus un pagatavošu salātus.

-    Vai tu negribētu kaut kur aiziet izklaidēties?

-Ak, šis būs mans pirmais vakars kā mājas īpašniecei

Santafē! Es gribu palikt mājās un priecāties par savu pirkumu.

-    Es atnesīšu sarkano vīnu.

-   Un šampanieti, - Beta papildināja. - Man gribas sadauzīt pudeli šampanieša pret vārtiem - tāpat kā tad, kad ūdenī nolaiž kuģi.

-    Vai "Dom Perignon" būs pietiekami labs?

3

Sešos, kā bija runāts, ieradies pie Betas, Dekers jutās pārsteigts, ieraugot piebraucamajā ceļā nepazīstamu automobili. Zinādams, ka remontdarbu strādniekiem būtu kravas automobilis vai vieglā automašīna ar uzņēmuma nosaukumu, un brīnīdamies, kas gan tik vēlu varētu būt atbraucis, viņš novietoja savu automašīnu blakus nepazīstamajai, izkāpa un ievēroja, ka zilajam ševroletam "Cavalier" uz priekšējā sēdekļa bija automašīnu nomas firmas "Avis" dokumentu ieliktnis. Viņam ejot pa grantēto celiņu uz vārtiem, atvērās kokgriezumiem rotātās mājas durvis un zem portāla parādījās Beta kopā ar kādu vīrieti, kuru Dekers nepazina.

Vīrietis bija ģērbies lietišķā uzvalkā. Viņš bija slaids, vidēja auguma, maigiem sejas vaibstiem. Mati bija iesirmi un krietni atkāpušies no pieres. Viņam varēja būt mazliet pāri piecdesmit. Uzvalks bija zilā krāsā, labi pašūts, bet ne dārgs. Krekls bija balts un uzsvēra vīrieša bālumu. Nē, viņš neizskatījās slims. Bet viņa uzvalks un neiedegusī āda norādīja, ka viņš nedzīvo Santafē. Kamēr Dekers dzīvoja Santafē, viņš nebija redzējis vairāk par duci vīriešu uzvalkos, un puse no tiem bija ieradušies darīšanās no citurienes.

Vīrietis apklusa pusvārdā: - …maksātu pārāk dārgi par… - un pagriezās pret Dekeru, ziņkāri saraucot šaurās uzacis, kad Dekers vēra vārtus un devās pie viņiem.

-    Stīv! - Beta aizrautīgi noskūpstīja Dekeru uz vaiga. - Un šis ir Deils Hokinss. Viņš strādā galerijā Ņujorkā un pārdod manus darbus. Deil, šis ir tas labais draugs, par kuru es tev stāstīju, - Stīvs Dekers.

Hokinss pasmaidīja. - Paklausoties Betu, šķiet, ka bez jums viņa šeit nebūtu izdzīvojusi. Sveiks! - Viņš izstiepa roku. - Kā klājas?

-    Brīnišķīgi, ja jau Beta par mani ir sastāstījusi labas lietas.

Hokinss iesmējās un sarokojās ar Dekeru.

-    Deilam vajadzēja būt šeit jau vakar, bet viņu aizkavēja darīšanas Ņujorkā, - Beta teica. - Sajūsminājusies par mājas pirkšanu, es aizmirsu tev pastāstīt par viņa ierašanos.

-   Es šeit nekad nebiju bijis, - Hokinss teica. - Bet esmu jau sapratis, ka sen vajadzēja šurp atbraukt. Saules gaismas rotaļas,ir brīnišķīgas. Kalni vairākas reizes paspēja mainīt krāsu, kamēr es braucu no Albukerkes.

Beta izskatījās ārkārtīgi apmierināta. - Deils ir ieradies ar labām ziņām. Viņš ir pārdevis trīs manus darbus.

-   Tam pašam pircējam, - Hokinss teica. - Klientam ļoti patīk Betas darbi. Viņš grib pirmais redzēt visas Betas jaunās gleznas! /

-   Un viņš ir samaksājis piecus tūkstošus dolāru par tiesībām pirmajam redzēt manus darbus, - Beta līksmi teica,

-    un kur tad vēl simts tūkstoši dolāru par trim gleznām.

-   Simts… tūkstoši? - Dekers plati pasmaidīja. - Tas taču ir lieliski! - Pašam neaptverot, viņš apskāva Betu.

Betas acis iemirdzējās. - Vispirms māja, tad šie jaunumi. - Viņa apkampa Dekeru. - Man ir tik daudz iemeslu svinībām.

Hokinss izskatījās tā, it kā viņš labprāt atrastos citur.

-     Labi. - Viņš nokrekšķinājās. - Tagad gan man jādodas prom. Beta, tiksimies rit pulksten deviņos.

-   Jā, brokastīs kafejnīcā "Pasqual's" . Vai tu atceries ceļu uz turieni?

-    Ja neatcerēšos, pajautāšu kādam viesnīcā.

-    Tad es tev izrādīšu šejienes galerijas, - Beta teica.

-    Ceru, ka tev nav iebildumu pret staigāšanu. Te to ir vairāk par diviem simtiem.

Dekers uzskatīja par savu pienākumu izteikt piedāvājumu. - Vai jūs nevēlētos palikt un paēst vakariņas kopā ar mums?

Hokinss uzjautrināts savilka uzacis. - Ak Kungs, nē! Es uzreiz redzu, ka būšu tikai par traucēkli.

-    Vai tiešām?

-    Noteikti.

-    Es pavadīšu tevi līdz mašīnai, - Beta teica. Dekers gaidīja zem portāla, kamēr Beta pavadīja Ho-

kinsu un mazliet parunājās ar viņu uz piebraucamā ce]a. Hokinss iekāpa mašīnā, pamāja un aizbrauca.

Beta, viegli palēkdamās, starodama atgriezās pie Dekera. Viņa norādīja uz papīra turzu Dekera rokās. - Vai tas ir tas, ko es domāju?

-    Sarkanvīns un "Dom Perignon" . Šampanietis ir dzesējies visu pēcpusdienu.

-    Es vairs nespēju nociesties. Taisīsim vaļā!

4

Beta savilka degunu, jo to kutināja šampanieša putas. - Vai tu gribi redzēt pārsteigumu?

-    Vēl kādu? - "Dom Perignon" atstāja patīkamu garšu uz Dekera mēles. - Šī jau kļūst par pārsteigumu dienu.

-    Es gan mazliet uztraucos.

Dekers īsti nesaprata, ko viņa grib teikt. - Uztraucies?

-    Tas ir kaut kas ļoti personisks.

Tagad Dekers patiešām nesaprata. - Ja tu tiešām vēlies man to parādīt…

Šķita, ka Beta ir izlēmusi, viņa pamaja. - Jā. Nac man

līdzi!

Viņi izgāja no virtuves, kas bija izklāta ar skaistām flīzēm, pa krāsainu paklāju izgāja cauri dzīvojamai istabai un devās tālāk pa gaiteni, kura griestos bija logi. Viņi pagāja garām veļas mazgājamai istabai un nonāca pie kādām durvīm. Šīs durvis bija aizvērtas. Dekeram apciemojot Betu, tās nekad nebija vaļā, - to, kas atradās šajā istabā, Beta turēja noslēpumā.

Tagad viņa mazliet minstinājās, vērfgi ieskatījās Dekera akvamarīnzilajās acīs un izpūta elpu. - Nu tad…

Kad viņa atvēra durvis, pirmais, ko Dekers ieraudzīja, bija krāsas - sarkani un zaļi, zili un dzelteni plankumi. Šķita, ka telpā ir izlijusi varavīksne. Pēc tam viņš saskatīja formas, tēlus un faktūras, kas saplūda kopā, it kā tos apvienotu kopīga dzīves enerģija.

Kādu mirkli Dekers klusēja, jo ieraudzītais uz viņu bija atstājis tik lielu iespaidu, ka viņš nespēja pat pakustēties.

Beta vērīgi pētīja viņu. - Ko tu par to domā?

-    Domāt nav īstais vārds. Drīzāk - ko es jūtu. Es esmu satriekts.

-    Vai tiešām?

-Tās ir tik skaistas! - Dekers paspēra soli uz priekšu, skatīdamies uz gleznām molbertos, gleznām, kas pieslietas pie sienām, gleznām, kas karājas virs tām. - Lieliski!

-    Es jūtos tik atvieglota.

-    Bet te taču ir… - Dekers ātri saskaitīja, - vairāk par duci. Un tās visas ir par Ņūmeksiku. Pa kuru laiku…

-    Katru dienu, kopš es te ierados un kad nebiju kopā ar

tevi.

-    Bet man tu par to neteici ne vārda.

-    Es biju pārāk satraukta. Un ja nu tev nepatiktu? Ja tu būtu teicis, ka tās līdzinās kura katra vietējā mākslinieka darbiem?

-    Nepavisam. Tās nepavisam nav līdzīgas. - Dekers lēni staigāja no vienas gleznas pie nākamās, pētot un apbrīnojot tās.

Viena no gleznām īpaši saistīja viņa uzmanību. Tajā bija attēlota izžuvušas upes gultne ar kadiķi un sarkanām lauku puķēm uz kraujas malas. Tā bija vienkārša un nepretencioza glezna, taču Dekeram likās, ka tajā ir ietverts kaut kas vairāk.

-    Ko tu par to domā? - Beta prasīja.

-    Man laikam labāk patīk skatīties uz gleznām, nevis runāt par tām.

-    Tas nav tik grūti. Ko tu ievēroji pirmo? Kas dominē šajā gleznā?

-    Sarkanās lauku puķes.

-    Jā, - Beta teica. - Mani tās ieinteresēja tajā brīdī, kad uzzināju, ka tās sauc par "indiāņu otām".

-    Zini, tās patiešām līdzinās mākslinieka otām, - Dekers teica. - Taisnas izstiepušās un slaidas, ar sarkanu sari- ņu ziediem. - Viņš brīdi padomāja. - Glezna, kurā ir attēlotas puķes - otas.

-     Nu lūk, tu sāc saprast, - Beta teica. - Mākslas kritiķi šo paņēmienu sauc par "sevis citēšanu", gleznas gleznojumu.

-    Tādā gadījumā varbūt tu varētu man paskaidrot vēl kaut ko, - Dekers teica. - Tavi enerģiskie otas triepieni. Veids, kā tas viss saplūst kopā. Kā sauc šo paņēmienu? Impresionisms? Tas man atgādina Sezanu un Monē.

-    Un vēl arī Renuārs, Degā un it īpaši Van Gogs, - Beta teica. - Van Gogs ģeniāli mācēja attēlot saules gaismu, un es izdomāju, ka glezna vēl vairāk citēs pati sevi, ja es Ņūmek- sikas vienreizīgumu attēlošu, izmantojot Van Goga metodes.

-    Dejojošās saules zeme.

-Tu ļoti ātri esi visu aptvēris. Es mēģinu uztvert Santafē gaismas īpatnējo raksturu. Taču, ja tu paskatītos vēl rūpīgāk, tu redzētu ainavā apslēptus simbolus.

-    Hm, nolādēts…

-Apļi, vilnīši, saulītes - simboli, ko izmanto navaho un citas dienvidrietumu indiāņu ciltis, lai attēlotu dabu.

-    Citāti citātos, - Dekers teica.

-    Tas viss tādēļ, lai skatītājs sajustu, ka pat šķietami vienkāršai upes kraujai ar kadiķi un sarkanām lauku puķēm var būt sarežģīts saturs.

-    Skaisti!

-    Es tik ļoti uztraucos, ka tev tās varētu nepatikt.

-   Ko tavs mākslas darbu speciālists par tām teica? - Dekers prasīja.

-    Deils? Viņš bija pārliecināts, ka varēs tās visas pārdot.

-    Kāda tad ir nozīme manam spriedumam?

-    Ļoti liela, vari man tifcēt.

Dekers pagriezās, lai paskatītos uz viņu. Viņa pulss neprātīgi sitās, un viņš nevarēja nepateikt: - Tu esi skaista.

Beta izbiedēta samirkšķināja acis. - Ko?

Vārdi paši nāca pār lūpām. - Es domāju par tevi visu laiku. Es nevaru aizmirst tevi ne mirkli.

Betas iedegusī āda kļuva bālāka.

-   Esmu pārliecināts, ka šī ir vislielākā kļūda, kādu jebkad esmu pieļāvis, - Dekers teica. - Tev ir nepieciešams atbrīvoties. Tev ir vajadzīga vieta un… Tagad laikam tu vairs negribēsi mani redzēt. Bet man tas ir jāpasaka. Es tevi mīlu.

5

Viņam šķita, ka Beta pārāk ilgi viņā skatās. "Laikam esmu visu pamatīgi saputrojis," Dekers domāja. "Kāpēc es nevarēju klusēt?"

Betas skatiens bija ļoti saspringts.

-    Nebija īstais laiks, vai ne? - Dekers jautāja. Beta neatbildēja.

-    Vai atgriezīsimies tur, kur bijām? - Dekers prasīja. - Varbūt izliksimies, ka nekas tāds nav bijis?

-Atgriezties nav iespējams.

-    No tā jau es baidījos.

-    Un tas patiešām ir noticis.

-    Tā nu tas ir.

-    Tu to nožēlosi, - Beta teica.

-    Vai tu gribi, lai es eju prom?

-    Nē taču! Es gribu, lai tu mani noskūpsti.

Nākamais, ko Dekers saprata, bija tas, ka viņa rokas ir

apskāvušas Betu. Pakausis kņudēja no viņas roku pieskārieniem. Skūpstoties viņam likās, it kā viņam vispār nebūtu elpas. Sākumā Betas lūpas bija aizvērtas un pieskāriens viņa lūpām nedrošs. Tad viņas lūpas pavērās. Betas mēle sajuta viņa mēli, un Dekers vēl nekad nebija izjutis tik spēcīgu tuvību. Skūpsts turpinājās un kļuva aizvien dziļāks. Dekers sāka drebēt. Viņš vairs nespēja sevi savaldīt. Sirds mežonīgi dauzījās, cilājot viņa krūtis. Nolaižot rokas, lai apskautu viņas gurnus, viņš sāka drebēt spēcīgāk. Viņš piespieda .lūpas pie Betas kakla, uzbudinādamies no gaisīgās maigo ziepju smaržas un pirmatnējām sāls un muskusa, zemes un svelmes, un debesu smaržām. Tās pildīja nāsis, un viņam likās, ka viņš smok. Viņš atpogāja Betas blūzi un aizslidināja rokas aiz krūštura, aizskardams krūtis, sajuzdams, kā no pieskārieniem viņas krūšu galiņi piebriest un kļūst cieti. Kājas vairs nespēja viņu noturēt. Dekers nolaidās uz ceļiem un skūpstīja viņas vēdera samtaino ādu. Trīsēdama viņa noslīga uz grīdas, vilkdama viņu sev līdzi. Viņi apskāva viens otru un virpuļoja pa grīdu, skūpstoties aizvien kaislīgāk. Dekeram šķita, ka viņš peld, atbrīvojies no sava ķermeņa. Tajā pašā laikā viņš juta savu ķermeni un Betas ķermeni. Viņš gribēja skūpstīt viņu un pieskarties viņai mūžīgi, aizvien vairāk un vairāk. Viņi steidzās viens otru izģērbt, gribēdami viens otru aizvien vairāk. Ieejot viņā, Dekeram likās, ka viņš būtu aiznests nezināmā pasaulē. Viņš gribēja iespiesties Betā vēl tālāk. Viņš gribēja saplūst ar Betu. Tuvojoties beigām, viņam šķita, ka ir notverts starp diviem sirdspukstiem, kas kļūst aizvien garāki, spēcīgāki un beidzot uzsprāgst.

Dekers atvēra acis un skatījās augšup uz vigas un latil- las baļķiem, kas krustoja griestus. Vakara saule meta sarkanu blāzmu caur loga rūti. Beta klusu gulēja viņam blakus. Pareizāk sakot, viņa nebija teikusi ne vārda kopš tā brīža, kad bija sasniegusi orgasmu. Viņai joprojām klusējot, Dekers sāka uztraukties, vai viņu nemoka nožēla un domas par to, ka ir bijusi neuzticīga savam mirušajam vīram. Beta lēnām sakustējās, pagriezās pret viņu un pieskārās viņa vaigam.

Tad jau viss būs kārtībā, Dekers domāja.

Beta kaila piecēlās sēdus. Viņas krūtis bija stingras, tik lielas, ka Dekers tās varēja apņemt ar plaukstu. Viņš atcerējās, cik ļoti stingri bija viņas krūšu galiņi.

Beta paskatījās uz ķieģeļu grīdu, uz kuras sēdēja. Viņi vēl aizvien bija istabā, kur Beta glabāja savas gleznas un kuru spilgto krāsu ielenkumā viņi atradās. - Kaislība ir brīnišķīga, bet reizēm par to ir jāmaksā. - Viņa pasmējās. - Ķieģeļi. Es varu derēt, ka man ir nobrāzta mugura.

-    Man ir nobrāzti ceļgali un elkoņi, - Dekers teica.

-   Ļauj, es paskatīšos. Vai! - Beta teica. - Ja mēs būtu bijuši vēl mežonīgāki, mums vajadzētu braukt uz traumato- loģisko nodaļu.

Dekers sāka smieties. Viņš vairs nespēja apstāties. Smiekli nāca un nāca. No viņa acīm ritēja asaras.

Beta arī smējās - tā bija dvēseli atbrīvojoša prieka izpausme. Viņa pieliecās pie Dekera un atkal viņu noskūpstīja, bet šoreiz skūpsts bija maiguma un mīļuma pilns. Beta pieskārās viņa spēcīgajam zodam. - Tas, ko tu teici pirms tam… Vai tu to nopietni?

-   Pilnīgi un galīgi. Vārdi tam nepavisam nav piemēroti. Es tevi mīlu, - Dekers sacīja. - Tik ļoti, ka man šķiet, līdz pat šim brīdim neko par sevi neesmu zinājis un tikai tagad esmu sācis dzīvot pa īstam.

-   Tu neteici, ka esi ne tikai mākslas kritiķis, bet arī dzejnieks.

-    Tu daudz ko par mani nezini, - Dekers noteica.

-   Es nevaru sagaidīt to bridi, kad to visu uzzināšu. - Beta atkal viņu noskūpstīja un piecēlās.

Dekers sajuta kamolu kaklā, apbrīnodams viņas kailumu. Viņam patika tas, ka Beta nekautrējas no viņa apbrīnas pilnā skatiena. Viņa stāvēja blakus, nolaidusi rokas gar gurniem, pagriezusies mazliet sānis un kā dejotāja nolikusi vienu kāju priekšā otrai - pilnīgi dabiska, bez jebkāda samulsuma. Viņas naba veidoja mazu bedrīti gludajā vēdera virsmā. Tumšā trīsstūriša mati bija mīksti un sprogaini. Viņas augumam piemita vieglatlētēm raksturīgais elastīgums. Dekeram ienāca prātā jutekliskums, ar kādu seno grieķu skulptori veidoja savas sieviešu kailskulptūras.

-    Kas tev ir kreisajā sānā? - Beta prasīja.

-    Manā sānā?

-Tā rēta.

Dekers paskatījās uz to. Robainā iedobe bija pirksta lielumā. -Ak, tas ir tikai…

-   Tev ir vēl viena uz labā gurna. - Saraukusi pieri, Beta notupās uz ceļiem, lai labāk to apskatītu. - Varētu domāt, ka…

Dekers nespēja izdomāt, kā izvairīties no šī temata. - Tās ir ložu rētas.

-    Ložu rētas? Ak Dievs, kā tad…

-    Es gluži vienkārši nepratu izvairīties.

-    Par ko tu runā?

-    Astoņdesmit trešajā gadā es biju Savienoto Valstu kaujas vienībā, kas iebruka Granadā. - Dekers pārdzīvoja, ka viņam atkal ir jāmelo. - Kad sāka šaut, es pietiekami ātri ne- nogūlos zemē.

-    Vai tev par to iedeva medaļu?

-    Par muļķību? - Dekers iesmējās. - Man patiešām piešķīra Purpura Sirdi.

-    Rētas izskatās sāpīgas.

-    Nepavisam.

-    Vai es drīkstu tām pieskarties?

-Laipni lūdzu! /

Beta maigi ielika vienu pirkstu bedrītē uz viņa sāna, bet otru - bedrītē uz gurna. - Vai tiešām tev nesāp?

-    Reizēm mitrās ziemas naktīs.

-     Kad sāp, pasaki man. Es zinu, kā izdarīt tā, lai nesāp. - Beta noliecās un noskūpstīja vienu, tad otru rētu. Dekers juta, kā viņas krūtis pieskaras viņa vēderam un gurnam. - Kādu iespaidu tas atstāj uz tevi? - viņa jautāja.

-     Ļoti labu. Žēl, ka hospitālī nebija tādu žēlsirdīgo māsiņu kā tu.

-    Tad tu tur nebūtu varējis aizvērt ne aci. - Beta saritinājās viņam blakus.

-    Miegs jau nav tik svarīgs, - Dekers teica.

Viņam pietika ar to, ka varēja gulēt Betai cieši blakus un sajust viņas siltumu. Brīdi viņi abi klusēja un nekustējās. Rieta sarkanā blāzma logā kļuva arvien tumšāka.

-    Es domāju, ka tagad vajadzētu ieiet dušā, - Beta teica. - Tu vari izmantot dušu, kas atrodas pie viesu istabas, vai ari…

-Jā?

-    Mēs abi varam iet uz manējo.

Spodri baltā dušas telpa bija plaša, turklāt tajā bija paredzēta ari tvaika pirts. Telpā bija iebūvēts ar flīzēm klāts sols, kam abās pusēs bija ūdens un tvaika sprauslas. Pēc tam kad, karstajam ūdenim līstot, viņi bija saziepējuši un noberzuši viens otru, pēc skūpstiem, pieskārieniem, glāstiem un vienam otra meklēšanas tvaika mutuļos, slapjajiem augumiem slīdot vienam gar otru, viņi noslīga uz sola un atkal kaislīgi un aizrautīgi mīlējās.

7

Šis vakars bija īpašs Dekera dzīvē. Viņš nekad agrāk nebija izjutis tādu fizisku kaisli, kas pildīta ar tik lielu emocionālu tuvību un cieņu - pat bijību - pret sievieti, ar kuru viņš dalās šajā kaislē. Pēc tam kad viņi ar Betu bija beiguši mīlēties otro reizi un bija nomazgājušies un apģērbušies, viņš sajuta vēl kādas viņam nepazīstamas jūtas, - tā bija pilnības, pabeigtības un piederības apziņa. Bija tā, it kā divas fiziskas būtnes savā starpā būtu izveidojušas savienību - netveramu, mistisku. Betas tuvumā viņš juta, ka Beta ir viņā, bet viņš - Betā. Viņam pat nevajadzēja atrasties tik tuvu, lai varētu viņai pieskarties. Pietika, ja viņš varēja Betu redzēt. Viņš jutās kā viens vesels.

Malkojot sarkanvīnu un cepot uz restēm gaļu, kā Beta bija palūgusi, viņš paskatījās uz zvaigznēm, kas sāka iemirdzēties debesīs, kuru krāsa tagad, vakarā, atgādināja Betas acu krāsu. Viņš skatījās lejup pa kokiem apaugušo nogāzi uz apgaismoto Santafē tur, lejā. Sajuzdams nekad agrāk nepiedzīvotu apmierinājumu, viņš pagriezās pret virtuves durvīm un vēroja, kā Beta gatavo salātus. Viņa kaut ko klusu dungoja.

Viņa pamanīja, ka Dekers skatās. - Uz ko tu skaties?

-    Uz tevi.

Viņa laimīga pasmaidīja.

-    Es tevi mīlu, - Dekers vēlreiz teica.

Beta panācās uz viņa pusi, pavēra durvis, izliecās ārā pa tām un noskūpstīja viņu. Šķita, ka starp abiem uzliesmo dzirkstele. - Tu man esi vissvarīgākais cilvēks pasaulē.

Šajā brīdī Dekers saprata, ka iekšējais tukšums, kas viņu bija mocījis ilgus gadus, beidzot ir piepildīts. Viņš atcerējās Romu pirms mazliet vairāk nekā gada un savu četrdesmito dzimšanas dienu, tur sajusto apnikumu un iekšējā piepildījuma trūkumu. Viņš bija gribējis sievu, ģimeni, mājas, un tagad tas viss viņam būs.

8

-   Man laikam vajadzēs aizbraukt uz pāris dienām, - Beta teica.

-   Vai tiešām? - Dekers apjucis paskatījās uz viņu, braucot pa šaurajiem, pīnijām apaudzētajiem Tanoroudas līkumiem pilsētas ziemeļu daļā. Bija piektdiena, 9. septembris, tūrisma sezonas beigas, pirmais fiestas vakars. Viņi ar Betu bija mīļākie jau astoņas dienas. - Vai kaut kas pēkšņs? Tu neko neesi teikusi.

-   Pēkšņs? Jā un nē, - Beta sacīja, skatīdamās pāri saules apmirdzētajiem pakalniem uz kalniem rietumos. - To, ka man parīt ir jābrauc, es tiešām uzzināju pēkšņi. Bet es zināju, ka reiz man tas būs jādara. Man ir jābrauc uz Vestčesteru. Tikšanās ar advokātiem un tamlīdzīgas lietas. Runa ir par mana mirušā vīra īpašumu.

Betas mirušā vīra pieminēšana Dekeram nebija patīkama. Ja vien bija iespējams, viņš izvairījās no šī temata, baidīdamies, ka Betas atmiņas par šo vīrieti varētu sarežģīt viņu attiecības. "Vai tikai tu neesi greizsirdīgs uz mirušu cilvēku?" viņš domāja.

-    Uz pāris dienām? Kad tu plāno atgriezties? - Dekers jautāja.

-    Varbūt aizkavēšos ilgāk. Varbūt kādu nedēļu. Tas viss ir diezgan muļķīgi un pazemojoši. Manam vīram bija darījumu partneri, un tagad viņi strīdas par to, kāda daļa no uzņēmuma pienākas manam vīram.

-    Es saprotu, - Dekers teica. Viņam gribējās uzdot visdažādākos jautājumus, bet viņš nevēlējās uzmākties. Ja Beta gribētu pastāstīt viņam par savu pagātni, viņa to darītu. Viņš negribēja uzstāt. Turklāt šim bija jābūt jautram vakaram. Viņi brauca uz fiestu pie kāda filmu producenta, kam Dekers, būdams nekustamo īpašumu mākleris, bija palīdzējis iegādāties māju. Acīmredzot Beta nevēlējās runāt par savām problēmām, kāpēc gan likt viņai to darīt. - Man tevis pietrūks.

-    Man arī, - Beta teica. - Tā būs gara nedēļa.

9

-… nomira vēl jauns.

Dekers sadzirdēja fragmentu no kādas sieviešu grupiņas sarunas aiz muguras. Viņš malkoja "Margaritu" un klausījās džeza trio, kas bija izvietojies plašās dzīvojamās istabas stūri. Smokingā tērpies pianists ļoti labi izpildīja popuriju par Henrija Mančīni darbu tēmām, īpaši uzsvērdams "Mēness upi".

-    No tuberkulozes, - Dekeram aiz muguras kāda balss teica. - Tikai divdesmit piecus gadus vecs. Sāka rakstīt divdesmit viena gada vecumā. Pārsteidzoši, cik daudz viņš paspēja tik īsā laikā izdarīt.

Dekers atrāvās no klausīšanās klavierspēlē un sāka pētīt divsimt viesus, kurus viņa klients - filmu producents - bija ielūdzis uz fiestu. Formas tērpos ģērbušies apkalpotāji iznēsāja kokteiļus un uzkodas, bet viesi klīda no istabas uz istabu, apbrīnodami grezno māju. Vietējās slavenības brīvi tērzēja ar visiem, taču vienīgais cilvēks šajā mājā, kas aizņēma Dekera domas, bija Beta.

Kad Dekers viņu satika pirmo reizi, viņa valkāja Austrumu krastam raksturīgu apģērbu. Pamazām viņa bija mainījusi savu ģērbšanās stilu. Šovakar viņa bija uzģērbusi greznu tērpu, kurā bija jūtama Latīņamerikas ietekme, tādu valkāja Savienoto Valstu dienvidrietumos. Svārki un tērpa augšdaļa bija no samta, tērpa naktszilā krāsa izcēla viņas zilpelēkās acis un kastaņbrūnos matus. Viņa bija saņēmusi savus matus zirgastē, sastiprinot tos ar sudraba sprādzi, kuras mirdzums sabalsojās ar sudraba puķu kaklarotas mirdzumu. Viņa sēdēja sieviešu pulciņā pie kafijas galda, kas bija veidots no divsimt gadus vecām durvīm uz čuguna kājas. Viņa jutās ērti un brīvi, it kā viņa dzīvotu Santafē jau divdesmit gadus.

-   Es neesmu viņu lasījusi kopš universitātes laikiem, - viena no sievietēm teica.

-    Kāpēc gan tu sāki interesēties par dzeju? - prasīja kāda cita, it kā šāda doma viņu biedētu.

-    Un kāpēc tieši Kītss? - jautāja trešā sieviete.

Dekers ieklausījās. Līdz tam Dekers nebija zinājis, kuru

rakstnieku viņas apspriež. Kītsa pieminēšana, kas saistījās ar sarežģītu asociāciju virkni, uzjundīja viņā atmiņas par Romu. Dekers apspieda aizkaitinājumu, kas viņā uzvirmoja, spilgti atceroties sekošanu Braienam Makitrikam lejup pa Spāņu kāpnēm un garām mājai, kurā bija nomiris Kītss.

-   Es tāpat vien, joka pēc, apmeklēju nodarbības Svētā Džona koledžā, - ceturtā sieviete teica. - Kurss saucas: "Romantisma dižākie dzejnieki".

-   Ahā, - teica otrā sieviete. - Es laikam zinu, kurš vārds šajā nosaukumā tevi ieinteresēja.

-   Tas nav tā, kā tu domā, - ceturtā sieviete teica. - Tie nav romantiski romāni, kurus tev patīk lasīt un - es atzīstos - man ari. Tas ir pavisam kas cits. Kītss rakstīja par vīriešiem un sievietēm, un kaisli, bet jēga tomēr slēpjas pavisam citur.

Kītsa vārda atkārtošana lika Dekeram domāt ne tikai par Makitriku, bet arī par divdesmit trim nogalinātajiem amerikāņiem. Viņu satrauca tas, ka dzejnieks, kura vārds tika saistīts ar patiesību un daili, viņam neizbēgami atsauca atmiņā restorānu, kas bija pilns ar apdegušiem līķiem.

-   Viņš rakstīja par jūtām, - ceturtā sieviete teica. - Par skaistumu, kas līdzinās kaislībai. Par… to ir grūti paskaidrot.

Es tumsā ieklausos; un nez cik reižu es gandrīz iemīlēju Nāvi glābēju. Dekers pēkšņi atcerējās kapa dziesmai līdzīgās Kītsa rindas. Pats nesaprazdams, ko dara, viņš pievienojās sarunai.

-    Par skaistām lietām, kas šķiet vēl skaistākas - līdz sāpēm skaistas -, kad tās vēro kāds, kas ir tik jauns, bet kam ir jāmirst.

Pulciņš pārsteigts skatījās viņā, bet Beta jau visu sarunas laiku bija viņu vērojusi ar slēptu mīlestību.

-   Stīv, es nezināju, ka jūs kaut ko zināt par dzeju, - ceturtā sieviete teica. - Tikai nesakiet, ka jūs ne vien palīdzat cilvēkiem meklēt tik skaistas mājas kā šī, bet arī apmeklējat kursus Svētā Džona koledžā.

-    Nē, es Kītsu atceros no koledžas laikiem, - Dekers meloja.

-Tagad jūs mani ieinteresējāt, - viena no sievietēm teica. - Vai Kītsam patiešām bija tikai mazliet vairāk par divdesmit un viņš mira no tuberkulozes, kad viņš sarakstīja šo lielisko dzeju?

Dekers pamāja, domādams par šāvieniem, kas tika raidīti lietū tumšajā pagalmā.

-    Kad viņam bija divdesmit pieci gadi, - atkārtoja ceturtā sieviete. - Viņš ir apglabāts Venēcijā.

-    Nē, Romā, - Dekers teica.

-    Vai jūs esat pārliecināts?

-   Māja, kurā viņš nomira, atrodas blakus Bernīni laivas strūklakai - pa labi aiz Spāņu kāpnēm.

-    Izklausās tā, it kā jūs tur būtu bijis.

Dekers paraustīja plecus.

-    Reizēm man liekas, ka jūs esat bijis visur, - teica kāda pievilcīga sieviete. - Tu vākajā; laikā es izvilkšu nojums stāstu par jūsu dzīvi pirms ierašanās Santafē.

-   Es nodarbojos ar nekustamā īpašuma pārdošanu citās vietās. Baidos, ka tas nav nekas interesants.

Gluži kā saprazdama, ka Dekers nevēlas turpināt šo tematu, Beta piecēlās un paņēma viņu pie rokas. - Ja Stīvs kādam stāstīs savu dzīvesstāstu, tad tā būšu es.

Juzdamies pateicīgs, ka nav jāturpina saruna, Dekers kopā ar Betu izgāja uz plašās terases. Vēsā nakts gaisa apņemti, viņi skatījās zvaigžņotajās debesīs.

Beta aplika roku ap viņa vidukli. Izbaudīdams viņas smaržas, Dekers noskūpstīja viņu uz vaiga. Viņa kaklā bija patīkams saspringums.

Dekers aizveda Betu no terases - prom no gaismas un pūļa. Pīniju ēnā viņš Betu kaislīgi noskūpstīja. Kad Beta pasniedzās augšup, ar pirkstiem aptvēra viņa kaklu un tāpat noskūpstīja viņu, Dekeram šķita, ka zeme pazūd viņam zem kājām. Viņas lūpas bija maigas, bet tvirtas un satraucošas. Cauri blūzei Dekers varēja sajust viņas krūšu galiņus. Viņam sāka trūkt elpas.

-    Nu tad pastāsti man savu aizraujošo dzīvesstāstu!

-   Kādreiz. - Dekers noskūpstīja Betu uz kakla, ieelpojot viņas smaržu. - Tagad mums ir kas cits - labāks -, ko darīt.

Bet viņš nespēja pārstāt domāt par Romu, par Makitriku, par to, kas bija noticis pagalmā. Tumsas murgi viņu vajāja. Dekers bija cerējis, ka viss, ar ko viņam saistījās Makit- riks, būs palicis tālu pagātnē. Bet tagad, tāpat kā pirms diviem mēnešiem, viņš nevarēja beigt domāt par to, kāpēc Makitriks bija ieradies Santafē, lai viņu izsekotu.

10

-    Vai ir atvesta?

-    Šajā pēcpusdienā, - Dekers teica. - Man nebija izdevības tev to parādīt. - Pa ēnaino Camino Lindo viņi atgriezās no kādām viesībām.

-    Parādi man tagad!

-    Vai tu neesi nogurusi?

-    Paklau, ja es arī jūtos nogurusi, tad taču es varu palikt pie tevis un to izmantot, - Beta teica.

'Tā", par ko viņi runāja, bija gulta, ko Dekers bija pasūtījis pie vietējā metālmākslinieka Džona Masija. Savā kalvē Masijs ar āmuru un laktu dzelzs gultasgalus bija izveidojis tā, ka tie likās kokā griezti.

-    Tā ir brīnišķīga, - Beta teica pēc tam, kad Dekers bija novietojis džipu nojumē un viņi bija iegājuši iekšā. - Pat daudz burvīgāka, nekā tu aprakstīji. - Viņa pieskārās gludajam, melnajam metālam. - Un tās figūras, kas ir izkaltas gultas galvgalī! Šķiet, it kā būtu noskatītas no navaho indiāņu ornamentiem, taču tās atgādina ari ēģiptiešu hieroglifus, - kājas uz vienu pusi, rokas izstieptas uz otru pusi. Patiesībā gan izskatās, ka tās būtu piedzērušās.

-    Džonam ir humora izjūta. Tās nekur nav noskatītas. Viņš tās pats izgudro.

-    Skaidrs, ka man tās patīk, - Beta teica. - Skatoties uz tām, man gribas smaidīt.

Dekers un Beta apbrīnoja gultu no visām pusēm.

-    Tā šķiet izturīga, - Dekers teica.

Beta uzlika roku uz matrača. Viņa nerātni sacēla uzacis. - Vai negribi pamēģināt?

- Ja mēs to salauzīsim, - Dekers teica, - es pieprasīšu, lai Džons man atdod atpakaļ naudu.

Viņš nodzēsa gaismu. Lēnām, starp skūpstiem, viņi izģērba viens otru. Guļamistabas durvis bija vaļā. Mēnessgaisma pa gaiteņa jumta logiem platā straumē ieplūda mājā. Betas krūtis, uz kurām atspīdēja mēness, Dekeram atgādināja ziloņkaulu. Nometies uz ceļiem* kā pielūdzot viņš virzīja savas lūpas aizvien zemāk un zemāk.

11

Viņi laikam bija rāpušies pāri žogam aiz mājas. Tas notika naktī - septiņas minūtes pāri trim. Dekers varēja pateikt laiku precīzi, jo viņam bija vecmodīgs modinātājpulkstenis ar rādītājiem. Vēlāk pārbaudot, viņš atklāja, ka pulksteņa rādītāji bija apstājušies tieši tajā brīdī.

Nevarēdams aizmigt, Dekers bija pagriezies uz sāniem, priecājoties par Betas seju mēnessgaismā, iztēlojoties, ka viņa jau ir atgriezusies no sava brauciena un ka viņiem vairs nenāksies šķirties. Tālumā bija dzirdams uguņošanas troksnis - daudzās mājās turpinājās fiesta. "Rīt no rīta daudziem būs paģiras," viņš domāja. "Un neizgulējušies kaimiņi, kas visu nakti pavadījuši nomodā blakus sarīkoto viesību dēļ. Policijai būs daudz darba, izskatot sūdzības. Nez cik vēls jau ir?" viņš gribēja zināt un pagriezās pret pulksteni.

Dekers nevarēja saredzēt pulksteņa fosforescējošo gaismu. Domādams, ka ir uz tā uzlicis Betas drēbes, viņš pasniedzās, lai tās noņemtu, bet roka atdūrās pret pašu pulksteni. Viņš neizpratnē savilka uzacis. Kāpēc gan vajadzēja izslēgt pulksteņa gaismu? Tālumā turpinājās uguņošanas troksnis,

150 >

taču tas nebija pietiekami skaļš, lai nevarētu sadzirdēt kādu citu skaņu - vāju metāla skrāpēšanos pret metālu.

Dekers uztraucies piecēlās sēdus. Troksnis nāca no gultas kājgaļa, no gaiteņa aiz guļamistabas durvīm, no durvīm, kas atradās gaiteņa galā pa labi. Šīs durvis veda uz mazu puķu dārziņu un terasi. Tik tikko dzirdami metāls skrāpējās pret metālu.

Steigā viņš aizspieda ar roku Betas muti. Mēnessgaismā varēja redzēt izbīli, ar kādu viņa atvēra acis. Kamēr Beta centās atbrīvoties no Dekera rokas, viņš pieliecās pie viņas kreisās auss un saspringti čukstēja: - Nerunā! Klausies, ko es tev teikšu. Kāds mēģina ielauzties mājā.

Joprojām bija dzirdama metāliskā skaņa.

- Kāp ārā no gultas! Ģērbistabā. Ātri!

Beta kaila izrāpās no gultas un ieskrēja ģērbistabā. Tā bija liela telpa - desmit reiz divpadsmit pēdas, pa to varēja brīvi staigāt. Tai nebija logu. Tur bija lielāka tumsa nekā guļamistabā.

Dekers atrāva pie gultas noliktā galdiņa apakšējo atvilktni un izņēma "Sig-Sauer 928" pistoli, ko bija nopircis, ierodoties Santafē. Viņš notupās blakus gultai, izmantodams to par aizsegu, lai paķertu telefonu. Taču, pielicis klausuli pie auss, viņš saprata, ka nav jēgas spiest numuru 911, jo signāla nebija.

Pēkšņais klusums lika Dekeram saspringt vēl vairāk. Metāla skrāpēšanās pret metālu bija beigusies. Dekers iezagās ģērbistabā - Betu nevarēja redzēt - un noslēpās aiz maza spoguļgaldiņa. Mērķēdams uz gaiteni cauri atvērtajām guļamistabas durvīm, viņš satraukumā drebēja. Viņam sala, kaut arī viņš bija nosvīdis. Durvis, kuras atradās mājas galā pa labi un kuras viņš bija gribējis ieeļļot, iečīkstējās.

"Nolādēts, kas tur laužas iekšā?" viņš sev prasīja. "Zaglis? Iespējams." Tomēr aizdomas, ka tas, kas notiek, ir saistīts ar viņa iepriekšējo dzīvi, bija stiprākas. Dekers nespēja atvairīt stindzinošo domu, ka ir pienācis laiks nokārtot nenokārtotās lietas.

Ielaušanās detektors īsi un ritmiski iepīkstējās: tas bija neliels brīdinājums pirms signalizācijas iekaukšanās pilnā sparā. Taču šoreiz trauksme nepalīdzēs, jo telefona līnija bija pārgriezta un apsardzes firma signālu nesaņems. Ja ielaušanās detektors nav pievienots baterijai, tā kā nav strāvas, trauksmes signāls pat neatskanēs.

Acumirklī pīkstoņa pārvērtās kaukšanā. Guļamistabā ieskrēja ēnas. Strauji zibšņi pāršķēla tumsu, automātu īsie, asie rējieni apdullināja Dekera ausu bungādiņas. Zibšņu gaismā bija redzams, ko neskaitāmās lodes nodara gultasveļai, - spilvenu dūnas lidoja, matrača saturs gāzās ārā.

Pirms iebrucēji bija sapratuši savu kļūdu, Dekers vairākkārt izšāva. Divi no šāvējiem saļodzījās un nokrita. Trešais izskrēja no guļamistabas. Dekers šāva uz viņu, bet netrāpīja. Lode atsitās pret jumta logu, vīrietim pazūdot gaitenī.

Dekera plaukstas bija miklas. Viņš nopriecājās, ka pistolei ir reljefs, spals, kas neslīdēja. Viņa kailā āda bija vēl vairāk nosvīdusi. No šāvienu trokšņa sāpēja ausis. Viņš tik tikko dzirdēja signalizācijas kaukoņu. Viņš nebija spējīgs sadzirdēt skaņas, kas varētu nākt no aizbēgušā šāvēja. Turklāt Dekers nezināja, vai šie trīs šāvēji bija vienīgie iebrucēji mājā. Tāpat viņš nevarēja noteikt, cik nopietni ir ievainojis tos divus vīriešus, kam viņš bija trāpījis. Vai tie varētu uz viņu izšaut, ja viņš atstātu skapi?

Stobru zibšņu apžilbināts, Dekers nepacietīgi gaidīja atgriežamies spēju redzēt tumsā. Viņu uztrauca tas, ka viņš nezināja, kur ir Beta. Protams, kaut kur plašajā ģērbtuvē. Bet vai viņa bija noslēpusies kaut vai aiz ciedru koka kumodes? Viņš nedrīkstēja riskēt un paskatīties apkārt, lai tumsā saskatītu Betas neskaidro siluetu. Viņam vajadzēja koncentrēt uzmanību uz guļamistabu un būt gatavam reaģēt, ja kāds sadomātu uzbrukt viņam no turienes. Vienlaikus viņš ar šausmām domāja par to, ka ģērbistabā varēja iekļūt arī no otras puses - pa durvīm, kas veda uz veļas mazgātavu. Ja nu šāvējs lavās apkārt mājai un uzbrūk no otras puses…

Es nevaru aizstāvēties pret uzbrukumu no divām pusēm, Dekers domāja. Varbūt tomēr trešais šāvējs ir aizbēdzis?

Vai tu būtu bēdzis?

Varbūt.

Nolādēts, nē!

Viņš sastinga drūmā priekšnojautā. Nakts vidus, telefona un elektrības līnijas ir pārgrieztas, ar policiju sazināties nav iespējams, vienīgais, par ko šāvējam būtu jāuztraucas, ir tas, ka no šāvienu vai signalizācijas trokšņa varētu pamosties kaimiņi. Bet vai šos trokšņus varēja dzirdēt ārpus biezajām adobe mājas sienām? Tuvākā māja atradās vairāku simtu jardu attālumā. Turklāt attālums troksni padarītu neskaidru. Šāvieni varētu izklausīties pēc uguņošanas tālumā, kādu bija dzirdējis Dekers. Iebrucējs var uzskatīt, ka viņam tomēr vēl ir mazliet laika.

Uzbrukums nesākās no veļas mazgātavas. Automāts sāka riet no guļamistabas durvju puses - stobra ugunis spoži plaiksnīja, lodes šķaidīja ģērbistabas durvju aplodas, lidoja iekšā pa pavērto spraugu, atsitās pret sienu, plosīja apģērbus uz pakaramiem, ārdīja kurpju kastes un veļas somas. Visapkārt lidoja auduma, koka un kartona gabali, trāpot arī Dekera kailajai mugurai. Gaisu pildīja sīvā šāviņu smaka.

Automāts apklusa tikpat pēkšņi, kā sācis, vienīgā dzirdamā skaņa bija signalizācijas kaukoņa. Dekers neuzdrošinājās šaut uz turieni, kur bija plaiksnījušās stobra ugunis. Šā- vējs noteikti bija pārvietojies un gaidīja, lai varētu tēmēt turp, kur uzplaiksnītu Dekera pistole, ja viņš sadomātu šaut.

Dekers pēkšņi sajuta ģērbistabā kustību. Beta kaila izmetās no tumšā telpas stūra. Viņa pārzināja māju. Viņa zināja par durvīm uz veļas mazgātavu. Viņai satverot rokturi un verot durvis, atkal ierējās automāts, raidīdams lodes viņai nopakaļ. Dekeram šķita, ka viņš sadzird vaidu. Lielajā troksnī nevarēja skaidri saklausīt, bet viņš redzēja, ka, pazūdot mazgātavas tumsā, Beta satver labo plecu. Dekeram gribējās skriet pie viņas, bet viņš ari apzinājās, ka tā būtu pašnāvība. Šāvējs cerēja, ka viņš zaudēs paškontroli un atklās savu atrašanās vietu. Tāpēc Dekers ciešāk piespiedās pie mazā spo- guļgaldiņa, turēdams pistoli gatavībā un cerēdams, ka šāvējs pats zaudēs pacietību.

"Lūdzu," Dekers lūdzās. "Mīļais Dievs, lūdzul Pasargā Betu!"

Viņš pūlējās uzmanīgi vērot ieeju guļamistabā. Viņš vēlējās, kaut varētu dzirdēt, ko ārpusē dara šāvējs, bet ausis bija sākušas vēl vairāk sāpēt. Pēkšņi viņš atskārta, ka ari otrs nav nemaz tik izdevīgā pozīcijā. Ja jau Dekers neko lāgā nevarēja sadzirdēt, tad tas, kurš mēģināja viņu nogalināt, ari labi nedzird. Varbūt mēģināt šo abpusējo vainu pārvērst par savu priekšrocību? Blakus spoguļgaldiņam, kas kalpoja Dekeram par aizsargu, bija noliktas metāla kāpnes, kuras viņš izmantoja, lai varētu aizsniegt mantas augšējos plauktos. Tās sniedzās Dekeram apmēram līdz viduklim un bija plecu platumā. Dekers paķēra kreklu, ko bija nometis uz spoguļgaldi- ņa, un uzmeta to virsū kāpnēm. Tumsā tās atgādināja sakņupuša cilvēka siluetu. Dekers bīdīja kāpnes uz priekšu, lūgdamies, kaut nu šāvēja dzirdes spējas ari būtu traucētas un signalizācijas kaukšana nomāktu skrapstoņu, ar kādu kāpnes ripoja pa grīdu. Viņš ar spēku izgrūda kāpnes no ģērbistabas, aizripinādams tās pāri guļamistabai uz turieni, kur viņš pēdējo reizi bija redzējis šāvēju.

Šāviņu lavīna saplosīja kreklu un apgāza kāpnes. Vienlaikus Dekers vairākas reizes izšāva uz gaiteni, kur plaiksnījās stobra ugunis. Uzplaiksnījumi strauji pavērsās pret plāksnēm klāto grīdu, apgaismojot vīru, kas bija saliecies sāpēs, - viņa automāts raidīja lodes grīdā. Kad vīrs nokrita, automāta rējieni apklusa.

Baidīdamies, ka pistoles zibšņi ir atklājuši viņa atrašanās vietu, Dekers pārvēlās uz ģērbtuves otru malu. Viņš pie- plaka otrpus durvīm, vēlreiz izšāva uz vīru, kam viņš tikko bija trāpījis, izšāva uz katru no vīriem, kurus viņš bija sašāvis iepriekš, un ātri atkāpās tumšajā veļas mazgātavā.

Beta. Viņam bija jāatrod Beta. Viņam bija jāredz, vai Beta nav ievainota. Viņam vajadzēja atturēt Betu no skriešanas un sevis atklāšanas, iekams viņš skaidri nezināja, ka mājā vairs neviena nav. Veļas mazgātavā veļas pulvera salkanā smarža šāviņu sīvo smaku padarīja vēl rūgtāku. Sajutis kādu kustamies starp karstā ūdens tvertni un ūdens mīkstinātāju, viņš taustījās turp un atrada Betu. Te uzreiz atsprāga vaļā mazgātavas aizvērtās durvis, apdullinot viņu ar spēcīgo triecienu, un telpu pāršķēla automāta kārta. Viņi ar Betu pie- plaka pie grīdas.

Dekers jau bija apžilbis no tuvu esošā automāta zibšņiem, bet otrā automāta kārta viņu padarīja gandrīz aklu. Masīvs vīrieša stāvs iebruka mazgātavā, raidot trešo kārtu, un Dekers, gulēdams uz vēdera, tēmēja un šāva kaut kur augšup.

Pār Dekeru straumēm sāka gāzties kaut kas karsts. Asinis? Taču šķidrums bija ne tikai karsts vien, tas bija verdošs. Un tas tā vienkārši nelija, tas gāzās kā ūdenskritums. Laikam bija sašauta ūdens tvertne, Dekers izmisis domāja, cenzdamies nepievērst uzmanību sāpēm, ko radīja karstais ūdens, pludodams visapkārt. Viņš pētīja tumsu priekšā, kur pirms pāris sekundēm stobra zibšņu gaismā bija redzams vīrs ar automātu. Viņš juta, kā Beta pārbijusies elso viņam blakus. Viņš ari sajuta asinis - tās smaržo kā varš. Dvaka bija spēcīga. Tā nāca ne tikai no vīra ar automātu, bet arī no kaut kurienes blakus viņam. Dekers nespēja atvairīt briesmīgo domu: vai Beta nav ievainota?

Kad pēc uzbrukuma Dekeram atgriezās spēja redzēt tumsā, viņš uz grīdas pie ieejas veļas mazgātavā saskatīja neskaidras ķermeņa kontūras. Beta viņam blakus drebēja. Juzdams, cik ļoti viņa pārbijusies, Dekers saskaitīja, cik reižu viņš izšāvis, un pats arī izbijās, saprazdams, ka viņam ir atlikusi tikai viena lode.

Izmircis karstajā ūdenī, Dekers, cenzdamies nedomāt par sāpēm, piespieda pirkstu pie Betas lūpām, lūdzot viņu klusēt. Tad pa mazgātavas slapjo grīdu viņš aizlocījās līdz durvīm. Mēnessgaisma, kas krita no gaiteņa jumta lūkas, ļāva viņam saskatīt automātu, kas bija nokritis blakus līķim.

Dekers cerēja, ka tas ir līķis. Sagatavojies raidīt savu pēdējo lodi, viņš pārbaudīja pulsu. Neko nesataustījis, viņš mazliet atslābinājās un sāka pārmeklēt nogalinātā vīrieša vēj- jaku, līdz beidzot ar kreiso roku sataustīja revolveri. Viņš ātri iegrūda automātu mazgātavā un atgriezās tumsā pie Betas. Tur viņš uz grīdas sataustīja un pacēla lūkas vāku - lūka veda uz šauru telpu zem mājas - un virzīja Betu uz turieni. Lielākā daļa māju Santafē bija celtas uz betona plāksnēm un tām nebija pagraba, un tikai nedaudzām, kā, piemēram, Dekera mājai, zem grīdas bija četras pēdas augsta telpa.

Beta stīvējās pretī un negribēja iet lejā pa koka kāpnēm. No tumsas cēlās putekļu mākonis. Beidzot, kā šķita, Beta samierinājās ar domu, ka šaurā telpa būs viņas patvērums, jo viņa drebēdama sāka steigties lejup pa kāpnēm, karstajam ūdenim līstot līdzi. Dekers saspieda viņas labo roku, cerēdams, ka viņa to uztvers kā uzmundrinājumu, un aizvēra lūku.

Signalizācija joprojām skanēja, kamēr viņš rāpoja uz tālāko, tumsā tīto kaktu blakus krāsnij. No turienes viņš varēja atklāt uguni uz abām ieejām veļas mazgātavā. Kreisajā rokā Dekers turēja iebrucēja revolveri, labajā - savu pistoli, un kā pēdējo glābiņu viņš bija sev pievilcis klāt ari automātu, cerēdams, ka šāvējs nav paspējis izmantot visu munīciju.

Tomēr Dekeru uztrauca vēl kaut kas, liekot viņam kļūt nepacietīgam. Viņš zināja - lai paliktu dzīvs, ir jāsaglabā pacietība. Ja viņš mēģinātu pārmeklēt māju, viņš atklātu sevi tiem, kas vēl varbūt tajā slēpās. Saprātīgāk bija palikt šeit un gaidīt, lai viņi paši sevi nodod. Taču Dekers nespēja nesteigties. Viņš domāja par Betu, kas bija sačokurojusies uz grīdas šaurajā telpā ar pelējuma smaku, - viņas bailes, kuras izraisīja ari slēgtā telpa, noteikti ar katru brīdi palielinājās. Kad viņš bija pieskāries Betas labajai rokai, lai viņu uzmundrinātu, pirksti bija notraipījušies ar šķidrumu, kas bija biezāks par ūdeni. Tas bija silts un smaržoja pēc asinīm. Beta bija ievainota.

"Viņa jānogādā pie ārsta," Dekers domāja. "Es vairs ilgāk nevaru gaidīt." Viņš izlīda no slēpņa aiz krāsns un tuvojās gaitenim, sagatavojies izskriet tajā, tēmējot uz vienu, tad uz otru pusi. Pēkšņi viņš sastinga, ieraudzījis, ka priekšā guļošo līķi apspīd kabatas baterijas stars.

Dekers pieplaka pie sienas. Sviedri uz viņa ādas bija sajaukušies ar ūdeni. Pievērsis uzmanību izejai no veļas mazgātavas, viņš nervozi paskatījās uz otrām durvīm, kas veda uz ģērbistabu. "Kāpēc gan viņiem vajadzētu izmantot kabatas bateriju? Kāpēc viņiem vajadzētu sevi atklāt? Tas noteikti ir triks," Dekers domāja, "viņi mēģina novērst manu uzmanību, lai kāds varētu man netraucēti pielavīties no otras puses - no ģērbistabas."

Viņam par pārsteigumu, baterijas gaisma aizslīdēja prom, virzīdamās uz ārdurvju pusi. Ari tas nebija saprotams. Ja nu vienīgi… Vai viņš drīkstēja ticēt domai, kas viņam tikko bija ienākusi prātā? Varbūt kāds no kaimiņiem bija sapratis, ka neskaidrie, asie trokšņi nelīdzinās uguņošanas troksnim?

Varbūt kaimiņš bija piezvanījis uz 911? Varbūt tā ir policista kabatas baterija? Tā uzvedas policists, ja viņš ir viens pats, - atklājot līķi un nezinot, kas šeit notiek (iespējams, ka apšaude), viņš atkāpjas un pa rāciju izsauc palīdzību.

Dekera jau tā ātrie sirdspuksti kļuva vēl biežāki. Jebkuros citos apstākļos viņš nebūtu riskējis atklāt sevi. Taču Beta bija sašauta. Dievs vien zina, cik nopietns ir viņas ievainojums. Ja viņš minstināsies vēl ilgāk, smacīgajā pagrabā viņa var noasiņot līdz nāvei. Viņam bija jārīkojas.

-   Pagaidiet! - Dekers iebļāvās. - Es esmu veļas mazgātavā! Man ir vajadzīga palīdzība!

Kabatas baterijas stars vairs neslīdēja prom, bet iespīdēja atpakaļ gaitenī un apstājās uz veļas mazgātavas durvīm. Dekers acumirklī saprata, cik ļoti viņš riskē. Viņam tik ļoti sāpēja ausis, ka viņš pat nevarēja sadzirdēt, vai kāds atsaucas vai ne. Ja Dekers viņam neatbildēs vai arī pareizi neatbildēs uz policista jautājumu (pieņemot, ka tur tiešām ir policists), viņam radīsies aizdomas.

-   Es šeit dzīvoju! - Dekers kliedza. - Šeit iebruka kaut kādi vīrieši. Es nezinu, kas jūs esat! Es baidos iet ārā no slēptuves.

Kabatas baterijas stars sakustējās, it kā cilvēks, kas turēja bateriju, meklētu paslēptuvi aiz durvīm.

-    Es nedzirdu, ko jūs sakāt! Šeit bija apšaude. Manas ausis ir aizkritušas! - Dekers kliedza. - Ja jūs esat policists, paslidiniet savu piespraudi zem durvīm tā, lai es no šejienes varu redzēt!

Dekers gaidīja, nervozi skatīdamies no vienām durvīm uz otrām, kas veda ģērbtuvē, bažīdamies, vai nav sevi atklājis uzbrucējiem. Viņam vajadzēja riskēt. Beta, viņš domāja. Man ir jāpalīdz Betai.

-    Lūdzu! - Dekers kliedza. - Ja esat policists, atslidi- niet šurp savu piespraudi!

Viņš nevarēja dzirdēt švīkoņu, tāpēc satrūkās, pēkšņi ieraugot piespraudi uz gaiteņa ķieģeļu grīdas. Tā apstājās pie nogalinātā iebrucēja ķermeņa.

-   Labi! - Dekers juta sausu kamolu rīklē un ar grūtībām to norija. - Es zinu, ka jūs mēģināt saprast, kas šeit noticis! Jūs esat tikpat satraukts kā es! Kad es iešu ārā, man būs paceltas rokas! Es tās vispirms parādīšu!

Viņš nolika ieročus pa labi uz galda veļas mazgātavā, lai varētu ātri tos atkal paķert, ja viņš būtu nepareizi novērtējis situāciju. - Es eju ārā! Lēnām! Es vispirms parādīšu savas rokas! - Brīdī, kad viņš kāpa pāri slieksnim, rokas pacēlis augstu virs galvas, viņam acīs tika iespīdināts kabatas baterijas stars, padarot viņu gandrīz aklu un bezpalīdzīgu.

Likās, laiks ir apstājies. Kabatas baterijas stars joprojām spīdēja viņam acīs. Policists, ja tas patiešām bija policists (par spīti piespraudei uz grīdas, Dekeram pēkšņi radās šaubas), nekustējās, tikai pētīja viņu.

Vai varbūt kāds tēmēja uz viņu?

Dekeram sāpēja acis no spožā kabatas baterijas stara. Viņam gribējās aizlikt roku priekšā acīm, bet viņš neuzdrīkstējās pakustēties, lai nesabaidītu cilvēku, kas uz viņu skatījās.

Pēkšņi laiks atkal sāka ritēt.

Kabatas baterijas stars sakustējās un tuvojās viņam. Dekera mute bija sausa, apžilbis viņš nevarēja saskatīt cilvēku, kas tuvojās, nevarēja redzēt, kā viņš ir ģērbies, nevarēja viņu pazīt.

Un tad jau kabatas baterija un cilvēks bija pavisam tuvu, bet Dekers joprojām nevarēja saskatīt, kas viņš tāds ir. Paceltās rokas bija notirpušas. Viņam likās, ka cilvēks ar viņu runā, bet viņš nespēja neko sadzirdēt.

Pēkšņi cilvēks pieliecās viņam pavisam tuvu klāt, un Dekers spēja neskaidri saklausīt, ko viņš kliedz.

-    Jūs nedzirdat?

Kabatas baterija iesānis apgaismoja runātāju - druknu meksikāņu izcelsmes vīru formas tērpā.

-    Es esmu gandrīz kurls! - Signalizācijas skaņa un dunoņa ausīs bija mokoša.

-… esat?

-    Ko? - Dekeram likās, ka paša balss skan no tālienes.

-    Kas jūs esat?

-    Stīvens Dekers! Mājas īpašnieks! Vai es drīkstu nolaist rokas? /

-    Jā. Kur ir jūsu drēbes?

-    Es gulēju, kad viņi ielauzās! Man nav laika paskaidrot! Pagrabā ir mana draudzene!

-Ko? - Tā bija ne tik daudz neizpratne, cik pārsteigums.

-   Pagrabā! Man viņa ir jādabū ārā no turienes! - Dekers metās atpakaļ uz veļas mazgātavu. Kabatas baterijas stars sekoja. Viņam drebēja rokas, kad viņš satvēra lūkas metāla gredzenu. Viņš strauji pacēla lūkas vāku un klupdams krizdams steidzās lejup pa koka kāpnēm tumsā, kas oda pēc zemes, mitruma un asinīm.

-Beta!

Dekers nevarēja viņu saskatīt.

-    Beta!

No augšas iespīdinātais kabatas baterijas stars izgaismoja pagrabu, un tā kaktā viņš ieraudzīja Betu - sarāvušos un drebošu. Viņš steidzās pie Betas. Viņa atradās gandrīz ārpus baterijas veidotā gaismas apļa, bet Dekers tāpat varēja saskatīt, cik bāla ir viņas seja. Viņas labais plecs un labā krūts bija asinīs.

-Beta!

Dekers nometās uz ceļiem un apkampa viņu, neliekoties ne zinis par netīrumiem un zirnekļu tīkliem, kas bija visapkārt. Viņš juta, ka Beta šņukst.

-    Viss kārtībā. Tu esi drošībā.

Varbūt viņa atbildēja, bet Dekers to nezināja. Dekers joprojām neko nedzirdēja, un viņam bija svarīgi aizdabūt Betu līdz kāpnēm un augšā pa tām uz turieni, kur spīdēja kabatas baterija. Policists palīdzēja, nedaudz izbijies, redzot Betas kailumu. Dekers aplika viņai apkārt kreklu, kuru viņš izvilka no netīrās veļas groza. Beta nespēja nostāvēt, un viņam vajadzēja viņu balstīt, kamēr viņi gāja pa gaiteni uz ārdurvīm.

Dekeram likās, ka policists kaut ko kliedz, bet viņš vēl aizvien neko nevarēja sadzirdēt. - Signalizācijas pults ir pie ārdurvīm! Es to atslēgšu!

Viņš sasniedza signalizācijas pulti pie gaiteņa sienas un īsu brīdi brīnījās, kāpēc gan tā strādāja, ja nebija elektrības. Tad viņš atcerējās, ka tā bija pieslēgta pie baterijas, kas nodrošināja rezerves strāvu. Viņš nospieda vajadzīgos ciparus un, kad gaudošana apklusa, atvieglots iztaisnoja plecus.

-    Paldies Dievam, - viņš murmināja, jo tagad viņam vajadzēja tikt galā tikai ar dunoņu ausīs. Viņš vēl aizvien balstīja Betu. Izmisis Dekers juta, ka viņa vemj. - Viņai ir vajadzīga ātrā palīdzība.

-    Kur ir telefons? - policists kliedza.

-Telefoni nestrādā! Vadi ir pārgriezti! Telefoni nedarbojas! - Dekera ausis vairs tik ļoti nesāpēja. Viņš varēja labāk dzirdēt. f

-    Kas šeit notika ?

Beta sagrīļojās.

Dekers viņu lēnām nolaida lejā uz ķieģeļu grīdas vestibilā. Viņš juta vēsu vēja pūsmu no atvērtajām ārdurvīm. - Sa- dabūjiet palīdzību! Es palikšu pie viņas.

-   Es piezvanīšu pa rāciju no savas mašīnas! - Policists izskrēja no mājas.

Paskatīdamies ārā, Dekers aiz vārtiem redzēja policijas mašīnas mirgojošās bākugunis. Policists nozuda aiz vārtiem. Pēc tam Dekers pievērsās tikai un vienīgi Betai.

Viņš nometās uz ceļiem Betai blakus un glāstīja viņas pieri. - Turies! Viss būs kārtībā. Mēs jau izsaucām ātro palīdzību.

Policists atgriezās un noliecās pie viņa, kaut ko teikdams, bet Dekers nevarēja sadzirdēt.

-   Ātrā palīdzība tūlīt būs klāt, - Dekers stāstīja Betai. Viņas piere bija vēsa un lipīga. - Ar tevi viss būs kārtībā.

"Man viņa ar kaut ko ir jāapsedz," Dekers domāja. "Man viņa ir jāsasilda." Viņš atrāva vaļā skapi, kas atradās viņam aiz muguras, izvilka no turienes uzsvārci un pārsedza to pāri Betai.

Policists pieliecās tuvāk un runāja skaļāk. Tagad Dekers dzirdēja.

-   Ārdurvis bija vaļā, kad es piebraucu! Kas šeit notika? Jūs teicāt, ka te bija ielaušanās?

-    Jā. - Dekers glāstīja Betas matus, vēlēdamies, kaut policists liktu viņu mierā. - Laikam viņi iebruka pa ārdurvīm un sētas durvīm reizē.

-    Viņi?

-    Vīrs gaitenī. Un pārējie.

-    Pārējie?

-    Manā guļamistabā.

-Ko?

-    Trīs. Varbūt četri. Es viņus visus nošāvu.

-Ak Jēzu! - policists teica.

PIEKTĀ DAĻA

1

Plašajā, oļiem klātajā Dekera mājas piebraucamajā ceļā haotiski mirgoja visdažādākās bākugunis. Rūca motori. Sprakšķēja rācijas. Šķita, ka visapkārt ir rēgaini satiksmes līdzekļu silueti: policijas automašīnas, furgoni, liela kravas automašīna no Ņūmeksikas komunālo pakalpojumu dienesta, ātrās palīdzības automašīna, kas brauca prom.

Uzvilcis uz kailā auguma mēteli, kas neapsedza viņa ceļgalus, Dekers trīcēdams atspiedās pret mūri blakus vārtiem, izmisīgi raudzīdamies nopakaļ ātrās palīdzības automašīnas ugunīm, kas attālinājās tumsā. Viņš nepievērsa uzmanību ne policistiem, kas pārmeklēja mājas apkārtni, spīdinā- dami baterijas, ne ari tiesu ekspertīzes darbiniekiem, kas nesa savas iekārtas iekšā mājā.

-    Man ļoti žēl, - teica druknais meksikāņu izcelsmes policists, kas šeit bija ieradies pirmais un vēlāk stādījies priekšā, ka viņa uzvārds ir Sančess. - Es saprotu, cik ļoti jūs vēlaties braukt līdzi savai draudzenei uz slimnīcu, bet jūs mums esat vajadzīgs šeit, lai atbildētu uz jautājumiem.

Dekers neatbildēja, joprojām skatīdamies turp, kur tumsā attālinājās ātrās palīdzības automašīnas ugunis.

-    Ārsti teica, ka, viņuprāt, viss būs kārtībā, - Sančess turpināja. - Lode ir izgājusi cauri labajai rokai, neskarot kaulu. Asiņošana ir apturēta.

-    Šoks, - Dekers teica. - Mana draudzene ir šoka stāvoklī.

Policists izskatījās apmulsis, īsti nezinādams, ko teikt. - Jā, tā tas ir. Šoks.

-    Un no šoka var nomirt.

Ātrās palīdzības automašīnas ugunis nozuda. Dekers pagriezās un ieraudzīja satrauktu cilvēku bariņu, kas kustējās furgona un milzīgās Ņūmeksikas komunālo pakalpojumu dienesta automašīnas starmešu gaismā. Viņš saspringa, ieraugot, ka policistu grupas ielenkumā ir nonākuši divi cilvēki civilā apģērbā un viņi visi ātri virzās uz viņa pusi. Vai policija ir noķērusi kādu, kas iesaistīts uzbrukumā? Dekers dusmīgs paspēra soli uz vārtu pusi, nepievērsdams uzmanību Sanče- sam un skatīdamies uz cilvēkiem, kas tika vesti pie viņa.

Vīrietis un sieviete. Dekers ieraudzīja viņu sejas tuvējo starmešu baltajā gaismā, un viņa dusmas tūlīt pārgāja.

Policistiem, kas pavadīja abus cilvēkus, pienākot pie vārtiem, bija stingras sejas izteiksmes. - Mēs viņus satikām uz ceļa. Viņi apgalvo, ka esot jūsu kaimiņi.

-    Jā. Viņi dzīvo pāri ielai. - Dekeram ausīs joprojām dunēja, bet mazāk nekā iepriekš. - Viņus sauc misters un misis Hansoni.

-    Mēs dzirdējām šāvienus, - Hansons, īsa auguma vīrs ar bārdu, teica.

-    Un jūsu signalizāciju, - sacīja Hansona sirmā sieva. Viņa un viņas vīrs bija ģērbušies saburzītās ikdienas drēbēs un izskatījās tā, it kā būtu ģērbušies steigā. - Sākumā mēs domājām, ka esam kļūdījušies. Jūsu mājā taču neviens nevar šaut. Mēs tam nespējām noticēt.

-    Bet mēs tomēr uztraucāmies, - Hansons teica. - Un piezvanījām policijai.

-   Ļoti labi, ka jūs to izdarījāt, - Dekers teica. - Paldies!

-    Vai ar jums viss kārtībā?

-    Man tā šķiet. - Dekera ķermenis sāpēja no spriedzes. - Bet neesmu īsti pārliecināts.

-    Kas notika?

-   Tas ir tieši tas jautājums, ko es gribu pajautāt, - sarunu pārtrauca kāda balss.

Dekers apjucis paskatījās laukā pa vārtiem, kur starmešu gaismā tuvojās kāds vīrs. Viņš bija kalsns un muskuļains, galvā viņam bija kovboju cepure no ādas, mugurā džinsu auduma krekls, kājās izbalojuši džinsi un noputējuši kovboju zābaki. Inspektors Sančess paspīdināja kabatas bateriju viņa virzienā, un Dekers saskatīja, ka pienākušais vīrs ir meksikāņu izcelsmes. Viņam bija šaura, skaista seja, gudrs skatiens un tumši mati līdz pleciem. Viņš varēja būt apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs.

-    Lūis! - Vīrietis sasveicinoties pamāja Sančesam.

-    Frederiko! - Sančess atņēma sveicienu.

Pienācējs pievērsās Dekeram. - Es esmu detektīvs Es-

peransa. - Viņš runāja ar spāņu akcentu.

Dekeram ienāca prātā, ka esperanza tulkojumā no spāņu valodas nozīmē "cerība".

-    Es zinu, ka jums šis ir bijis briesmīgs pārbaudījums, mister… ?

-    Dekers. Stīvens Dekers.

-   Jūs noteikti esat nobijies. Jūs esat apjucis. Un uztraucies par savu draudzeni. Viņu sauc…

-    Beta Dvaiere.

-    Vai viņa dzīvo kopā ar jums?

-    Nē, - Dekers teica. - Viņa ir mana kaimiņiene.

Esperansa bridi padomāja - šķita, ka viņš izdara loģisku

secinājumu. - Labi, jo ātrāk es noskaidrošu, kas īsti ir noticis, jo drīzāk jūs varēsiet doties uz slimnīcu apraudzīt savu draudzeni. Tātad - ja jūs būtu tik laipns un atbildētu uz maniem jautājumiem…

Pēkšņi virs ārdurvīm iedegās gaismiņa - kustību detektors. Vienlaikus iedegās gaisma arī vestibilā, caur atvērtajām ārdurvīm mezdama atspīdumu pagalmā.

Dekers dzirdēja izsaucienus, ar kādiem gaismas parādīšanos apsveica policisti, kas pārmeklēja mājas apkārtni.

-    Beidzot, - Esperansa teica. - Izskatās, ka Ņūmeksi- kas komunālo pakalpojumu dienestam ir izdevies atjaunot strāvas padevi. Vai jūs nepastāstītu Sančesam, kur var ieslēgt gaismu mājas ārpusē.

Dekers sajuta skrāpēšanos kaklā, it kā viņš būtu ieelpojis putekļus. - Tepat pie ārdurvīm.

Sančess uzvilka gumijas cimdus un iegāja mājā. Pēc brīža iedegās lukturi pie mūra sienas un zem portāla, kas veda uz ārdurvīm. Pēc tam Sančess ieslēdza gaismu dzīvojamā istabā - patīkama gaisma plūda ārā pa logiem un apgaismoja pagalmu.

-   Lieliski, - Esperansa teica. Gaismā bija redzams, ka viņam pie jostas ir "Beretta". Viņš bija tievāks, nekā tas šķita starmešu un kabatas bateriju gaismā. Viņa seja bija vēja appūsta - kā cilvēkam, kas lielāko daļu laika uzturas ārpus telpām, - sejas āda melnīgsnēja un raupja. Pie viņa piegāja kāds policists, un viņš tam kaut ko jautāja, rādīdams uz strādnieku, kam uz kombinezona bija rakstīts "Ņūmeksikas komunālo pakalpojumu dienests". - Jā, es gribu ar viņu parunāt. Atvainojiet mani, - viņš teica Dekeram un gāja pie strādnieka.

Hansoni izskatījās apmulsuši visā šajā kņadā.

-    Lūdzu, sekojiet man, - kāds policists viņiem teica. - Man ir nepieciešams uzdot jums dažus jautājumus.

-    Mēs esam jūsu rīcībā.

-    Paldies, - Dekers velreiz teica. - Esmu jusu parādnieks.

Atgriezās Esperansa. - Jums būs ērtāk, ja mēs turpināsim mūsu sarunu iekšā, - viņš teica Dekeram. - Jums laikam ir nosalušas kājas.

-    Kas? Kājas?

-    Jums nekā nav kājās.

Dekers pievērsās savām kailajām kājām uz pagalma ķieģeļiem. - Tik daudz kas ir noticis. Es pavisam aizmirsu.

-    Un jūs laikam gribēsiet uzvilkt kaut ko citu, nevis palikt mētelī.

-    Guļamistabā bija apšaude.

Esperansa nesaprata pēkšņo sarunas temata maiņu.

-    Un ģērbistabā ari, - Dekers teica.

-    Jā? - Esperansa pētoši uz viņu skatījās.

-    Tās ir vienīgās vietas, kur es glabāju savas drēbes.

Tagad Esperansa saprata. - Patiešām. Kamēr ekspertīzes darbinieki nav pabeiguši darbu guļamistabā, jūs tur neko nedrīkstat aiztikt. - Nopētīdams Dekeru vērīgāk, Esperansa viņam norādīja uz durvīm, aicinot iet iekšā.

2

- Viņi bija pārgriezuši elektrības līniju pie staba blakus jūsu mājai, - Esperansa teica.

Viņi abi ar Dekeru sēdēja pie galda virtuvē, kamēr policisti, ekspertīzes darbinieki un tiesu medicīnas brigāde strādāja guļamistabā un veļas mazgātavā. Visapkārt zibsnīja fotoaparāti. Dekeram joprojām sāpēja ausis, bet dunoņa bija samazinājusies. Viņš jau varēja sadzirdēt, kā tika izsaiņotas iekārtas, balsu murdoņu, kāds kaut ko teica par "karalauku".

-    Elektrības stabs atrodas aiz kokiem trīsdesmit jardu attālumā no grantētā piebraucamā ceļa, - Esperansa sacīja. - Iela nav apgaismota, mājas ir izvietotas tālu cita no citas. Nakts vidū neviens neredzētu kādu kāpjam elektrības stabā un pārgriežam vadus. Tas pats ar telefonu. Viņi to bija pārgriezuši pie sadalītājkārbas mājas ārpusē.

Kaut ari Dekeram mugurā bija mētelis, adrenalīna atliekas asinīs lika viņam joprojām drebēt. Viņš skatījās uz dzīvojamo istabu, kur iekšā un ārā staigāja policisti. Viņš nebeidza domāt par Betu. Kas notiek slimnīcā? Vai ar Betu viss ir kārtībā?

-     Iebrucējiem kabatās bija viņu personas dokumenti, - Esperansa teica. - Mēs pārbaudīsim, kas viņi ir. Varbūt tas mums labāk palīdzēs saprast šo lietu. Bet… mister Deker, ko jūs par to visu domājat?

"Jā, tas ir jautājums, vai ne?" Dekers domāja. "Ko tas viss, Dieva dēļ, nozīmē?" Uzbrukuma laikā viņš bija centies apvaldīt savu pārsteigumu un aizsargāt Betu, un viņam nebija laika analizēt, kas notiek. Pie velna, kas bija šie vīrieši? Kāpēc tie bija iebrukuši viņa mājā? Lai arī cik ļoti apjucis, Dekers skaidri zināja divas lietas: uzbrukums bija saistīts ar viņa agrāko dzīvi, un valsts drošības apsvērumu dēļ viņš nedrīkstēja Esperansam neko stāstīt par savu agrāko dzīvi.

Dekers pieņēma apmulsušu sejas izteiksmi. - Es domāju, ka tie bija laupītāji.

-    Tie, kas apzog mājas, parasti strādā pa vienam vai pāros, - Esperansa teica. - Reizēm trijatā. Bet, cik man zināms, nekad četratā. Ja vien viņi negatavojas zagt kaut ko lielu, piemēram, mēbeles, bet tādā gadījumā viņi parasti atbrauc ar furgonu, taču mēs tādu neatradām. Patiesību sakot, tuvākajā apkārtnē mēs neatradām nevienu svešu automašīnu. Turklāt viņi ir izvēlējušies nepareizo laiku, lai iebruktu jūsu mājā. Vakar sākās fiesta. Lielākā daļa cilvēku dodas prom no mājām svinēt. Viņi būtu rīkojušies gudri, ja pagaidītu, kamēr jūs aizejat prom, un tad, kad ir kļuvis tumšs, ielauztos mājā. Šie zeļļi bija pietiekami gudri, lai pārgrieztu telefona un strāvas līnijas. Es nesaprotu, kāpēc viņiem pietrūka saprāta izvēlēties pareizo ielaušanās laiku.

Dekera seja izskatījās izmocīta. Sasprindzis un noguris viņš berzēja pieri. - Varbūt viņi nebija spējīgi skaidri domāt. Varbūt viņi bija lietojuši narkotikas. Kas zina, ko tādi laupītāji domā?

-   Zagļi, kas bruņojušies ar īsstobra automātiem, diviem "Uzi" un ar "MAC-10". Ko tad viņi domāja, kas viņus te gaida, - specvienība cīņai ar teroristiem?

-   Detektīv, es agrāk strādāju Aleksandrijā, Virdžīnijas štatā. Man ir nācies daudz strādāt ari Vašingtonā. Esmu redzējis televīzijā un lasījis avīzēs, ka ikvienam narkotiku tirgonim un automašīnu zaglim ir "MAC-10" vai "Uzi". Viņiem mašīnpistoles ir statusa simbols.

-Tas ir Austrumos. Bet šeit ir Ņūmeksika. Cik ilgi jūs šeit dzīvojat?

-    Apmēram gadu un trīs mēnešus.

-Tad jau jūs vēl tikai mācāties. Bet varbūt jūs jau esat sapratis, ka šo pilsētu ne velti sauc par Atšķirīgo pilsētu. Daudzviet šeit vēl valda Mežonīgo Rietumu likumi. Mēs izmantojam vecmodīgas metodes. Ja mēs kādu gribam nošaut, mēs to darām ar pistoli vai varbūt ar medību bisi. Piecpadsmit gadu laikā, kamēr es strādāju policijā, es vēl neesmu sastapies ar noziegumu, kura izdarīšanā būtu izmantots tik liels skaits kaujas ieroču. Starp citu, mister Deker…

-Jā?

-Vai jūs nekad neesat bijis tiesībsargājošu institūtu darbinieks?

-   Tiesībsargājošu? Nē. Es tirgojos ar nekustamo īpašumu. Kāpēc jūs domājat, ka…

-   Sančess teica, ka tad, kad viņš jūs atradis, jūs esat rīkojies tā, it kā jūs pārzinātu policijas darba metodes un to, kā policists rīkojas potenciāli bīstamā situācijā. Jūs esot teicis, ka no veļas mazgātavas iznākšot ar paceltām rokām un ka iznākot jūs vispirms parādīsiet rokas. Tā ir ļoti netipiska uzvedība. 1

Dekers berzēja savu sāppšo pieri. - Tā šķita loģiska rīcība. Es baidījos, lai policists nenodomā, ka es viņu apdraudēšu.

-   Un, kad es jums ieteicu apģērbties, jūs to uztvērāt kā pašu par sevi saprotamu, ka guļamistabā nedrīkst iet, kamēr ekspertīzes darbinieki nav pabeiguši savu darbu.

-Arī tas šķita loģiski. Esmu redzējis daudzas krimināl- filmas.

-    Un kur jūs iemācījāties tik labi šaut?

-Armijā.

-    Ahā, - Esperansa teica.

-    Klausieties, man ir jāzina, kā jūtas mana draudzene.

Esperansa pamāja.

-   Es tik ļoti par viņu uztraucos, kā nespēju koncentrēties.

Esperansa atkal pamāja. - Es ierosinu iegriezties slimnīcā pa ceļam uz policijas iecirkni.

-    Uz policijas iecirkni? - Dekers prasīja.

-    Lai iesniegtu paziņojumu par šo gadījumu.

-    Vai tad es to tagad nedaru?

-    Oficiāli to dara policijas iecirknī.

Telefons, Dekers domāja. Viņam vajadzēja tikt pie telefona automāta un piezvanīt saviem bijušajiem darba devējiem. Viņam vajadzēja tiem pastāstīt, kas ir noticis. Viņam vajadzēja noskaidrot, kā tie domā nokārtot šo lietu.

Virtuvē ienāca kāds policists. - Detektīv, tiesu medicīnas eksperts teica, ka misters Dekers drīkst ieiet guļamistabā un apģērbties.

Dekers piecēlās.

-    Kamēr vēl esam šeit, izstaigāsim telpas, - Esperansa teica. - Mums būtu vieglāk strādāt, ja jūs mums parādītu, kā tas notika. Un ari…

-Jā?

-    Es zinu, ka tas būs grūti, bet šis nudien nav parasts notikums. Mēs ietaupīsim milzum daudz laika, ja noskaidrosim to tūlīt, nevis gaidīsim līdz rītam.

-     Es nesaprotu, ko jūs gribat teikt, - Dekers sacīja. - Kas man, jūsuprāt, jādara?

-    Jāpaskatās uz sejām.

-    Uz ko?

-Uz līķu sejām. Šeit, nevis morgā. Varbūt jūs viņus pazīsiet. Pirms tam tumsā jūs laikam nevarējāt saskatīt viņu sejas. Tagad, kad ir iedegta gaisma…

Dekers gribēja paskatīties uz nogalinātajiem - ja nu viņš tiešām kādu pazīst -, bet viņam vajadzēja tēlot, ka viņš to nevēlas. - Diez vai mans kuņģis to spēs… Es sākšu vemt.

-    Jums tas nav obligāti jādara. Ir citas iespējas. Ekspertīzes darbiniekiem būs fotogrāfijas. Jūs varēsiet apskatīt tās. Vai ari - redzēt līķus morgā. Taču fotogrāfijās ne vienmēr ir iespējams pazīt sejas, turklāt rigormortis var tik ļoti pārvērst sejas vaibstus, ka jūs tos neatpazīsiet pat tad, ja jūsu ceļi patiešām ir kādreiz krustojušies. Taču tieši tagad, neilgi pēc uzbrukuma, ir iespējams, ka…

Dekers visu laiku domāja par Betu. Viņam vajadzēja braukt uz slimnīcu. Turpinādams izlikties, ka dara to nelabprāt, viņš teica: - Ak Kungs… Jā, esmu ar mieru iet skatīties.

Ģērbies džinsos un pelēkā kokvilnas svīteri, Dekers sēdēja uz cieta krēsla Svētā Vinsenta slimnīcas traumatoloģijas nodaļas tukšajā uzgaidāmajā telpā. Sienas pulkstenis rādīja gandrīz pusseptiņi. No fluorescējošās gaismas pie griestiem viņam sāpēja acis. Pa kreisi, otrpus uzgaidāmās telpas durvīm, Esperansa sarunājās ar policistu, kas stāvēja blakus pusaudzim ar savainotu seju, kUrš gulēja uz nestuvēm. Esperansa ar nodilušajiem zābakiem, izbalojušajiem džinsiem, līdz pleciem garajiem matiem un kovboju cepuri atgādināja jebko, tikai ne policijas detektīvu.

Kad sanitārs izstūma nestuves ar zēnu cauri elektroniskajām virpuļdurvīm, kas veda uz traumatoloģijas nodaļu, Esperansa ienāca spoži apgaismotajā telpā. Garās kājas un izstīdzējušais augums padarīja viņa gaitu graciozu un Dekeram atgādināja panteru. Detektīvs norādīja uz nestuvēm. - Cietis avārijā. Braukšana dzērumā. Fiesta nedēļas nogalē. Parasts gadījums. Vai ir kādas ziņas par jūsu draudzeni?

-    Nē. Reģistratūrā man teica, ka ārsts iznākšot pie manis. - Dekers dziļāk ieslīga krēslā. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņam kāds ap galvu būtu aptinis saiti. Viņš berzēja seju, sajuzdams asos bārdas rugājus un plaukstās saozdams šaujampulveri. Viņš visu laiku domāja par Betu.

-    Reizēm stresa situācijā var zust atmiņa, - Esperansa teica. - Vai esat pārliecināts, ka nepazināt nevienu no nošautajiem?

-    Cik varu spriest, es nekad neesmu saticis nevienu no viņiem. - Dekers nāsīs joprojām juta pārsātināto asiņu smaku. Mirušajiem bija nedaudz vairāk par divdesmit. Viņi bija spēcīga auguma puiši, ģērbušies tumšās drēbēs, un viņu vaibsti līdzinājās Vidusjūras valstu iedzīvotāju vaibstiem - varbūt grieķi, varbūt franči. Vai arī… Iepriekšējā vakarā fies- tas laikā Dekers bija domājis par pēdējo operāciju, kuru viņš bija pildījis pārvaldes uzdevumā. Roma. Vai bruņotie vīri ar olīvkrāsas ādu varēja būt itālieši? Vai uzbrukums mājai bija saistīts ar to, kas bija noticis Romā pirms vairāk nekā gada? Kaut nu Esperansa pietiekami ilgi atstātu viņu vienu pašu, lai viņš varētu piezvanīt!

-    Mister Deker, iemesls, kāpēc es jums jautāju, vai neesat strādājis kādā no tiesībsargājošām iestādēm, ir tāds, ka es nespēju saprast, kā jums tas izdevās. Četri vīri ielaužas mājā ar kaujas ieročiem. Viņi sašauj jūsu māju lupatās. Un jūs pamanāties visus četrus nogalināt ar pistoli. Vai jums pašam tas neliekas savādi?

-    Viss, kas saistīts ar šo atgadījumu, ir savāds. Es vēl joprojām nevaru noticēt…

-    Lielākā daļa cilvēku būtu krituši panikā. Viņi būtu uzreiz noslēpušies, dzirdot, ka mājā kāds laužas iekšā.

-    Tāpēc jau ari mēs ar Betu skrējām uz ģērbistabu.

-    Bet vispirms jūs paķērāt pistoli, ko turat atvilktnē pie gultas. Jūs esat nekustamo īpašumu mākleris, tā jūs teicāt?

-Jā.

-    Tad kāpēc jūs pie gultas turat pistoli?

-    Mājas aizsardzībai.

-     Pēc savas pieredzes varu spriest, ka no pistolēm, ko tur mājas aizsardzībai, nav nekāda labuma, - Esperansa teica. - Tāpēc ka pistoļu īpašnieki neprot ar tām apieties. Gadās pat, ka nošauj kādu ģimenes locekli. Tiek ievainotas nevainīgas personas, kas nejauši ir tuvumā. Mums šeit ir ļoti daudz šautuvju. Un ļoti daudz mednieku. Mani neinteresē, cik daudz jūs esat trenējies šaut ar pistoli vai arī - cik bieži esat gājis medībās. Ja četri vīri nāk virsū ar smago artilēriju, tev ir laimējies, ja tu paspēj pielaist bikses, pirms viņi tevi nošauj.

-    Es arī biju nobijies.

-   Bet tas nemazināja jūsu spējas. Ja jūs būtu agrāk strādājis policijā, ja jūs būtu gājis cauri apšaudēm, es to varētu saprast.

-    Es jums teicu, ka biju armijā.

-    Jā. - Krunciņas ap Esperansas acīm kļuva dziļākas.

-    Jūs man to teicāt. Kur jūs dienējāt?

-    Diversiju izlūkdienesta apakšvienībā. Klausieties, es nesaprotu, ko jūs gribat panākt, - Dekers nepacietīgi teica.

-    Armijā man iemācīja apieties ar pistoli, un man veicās, ka es īstajā brīdī atcerējos, kā to izmantot. Jūs izturaties tā, it kā es būtu izdarījis kaut ko sliktu. Vai tas ir noziegums - aizstāvēt sevi un savu draudzeni pret bandu, kas iebrūk manā mājā un sāk šaut? Viss ir apgriezts kājām gaisā. Nelieši ir pataisīti par labajiem zēniem un kārtīgi pilsoņi par…

-Mister Deker, es nesaku, ka jūs esat rīkojies nepareizi. Gluži vienkārši tiks veikta izmeklēšana un jums vajadzēs būt par liecinieku. Tāds ir likums. Visi nošaušanas gadījumi, pat tie, kam ir attaisnojoši iemesli, ir rūpīgi jāizmeklē. Patiesībā es apbrīnoju jūsu izveicību un spēju nezaudēt veselo saprātu. Ļoti maz ir cilvēku, kas būtu spējuši palikt dzīvi tādā situācijā. Starp citu, neesmu pārliecināts, ka es pats tiktu ar to visu galā tikpat labi, kā jūs to spējāt.

-   Tad es nesaprotu. Ja jau jūs nesakāt, ka esmu rīkojies nepareizi, ko tad jūs īsti gribat pateikt?

-    Es tikai izklāstu savus novērojumus.

-Mans novērojums ir tāds. Vienīgais iemesls, kāpēc esmu palicis dzīvs, ir tas, ka es sadusmojos. Es biju saniknots. Šie nelieši iebrūk manā mājā. Mērkaķi! Viņi sašauj manu draudzeni. Viņi… Es kļuvu tik nikns, ka man vairs nebija bail. Es tikai gribēju pasargāt Betu, un, paldies Dievam, man tas izdevās. Es ar to lepojos. Es nezinu, vai man vajadzētu jums to teikt, bet es patiešām lepojos. Varbūt man nevajadzētu policistam teikt to, ko jums tagad teikšu, bet es tomēr to pateikšu. Ja vajadzētu, es vēlreiz izdarītu to pašu un lepotos ar to. Tāpēc ka es neļāvu tiem neliešiem nogalināt Betu.

-    Jūs esat nepārspējams cilvēks, mister Deker.

-    Nu, nu, es neesmu varonis.

-    To es neteicu.

-    Man gluži vienkārši ārkārtīgi veicās.

-    Taisnība.

Uzgaidāmās telpas durvīs parādījās ārsts. Viņš bija trausls, īsa auguma vīrietis, nedaudz pāri trīsdesmit, ģērbies zaļā slimnīcas uzsvārcī, ar stetoskopu ap kaklu. Viņš nēsāja mazas, apaļas brillītes. - Kurš no jums ir Stīvens Dekers?

Dekers strauji piecēlās. - Vai varat man pastāstīt, kā klājas manai draudzenei?

-Viņai ir brūce augšdelmā. Kauls nav skarts. Asiņošana ir apstādināta. Brūce ir dezinficēta un sašūta. Viņas stāvoklis uzlabojas. Ja nebūs neparedzētu sarežģījumu, atveseļošanās gaitai vajadzētu noritēt normāli.

Dekers aizvēra acis un nomurmināja: - Paldies Dievam!

-     Jā, par daudz ko vajadzētu pateikties, - ārsts teica. - Kad viņu atveda, viņa bija šoka stāvoklī. Asinsspiediens bija ļoti zems, pulss - neregulārs. Par laimi, šobrīd tas viss ir normalizējies.

"Normalizējies?" Dekers domāja. Viņš uztraucās par to, ka īsti normāli tomēr vairs nebūs. - Kad viņa varēs doties mājās?

-    Es vēl nezinu. Redzēsim, kā viņa atveseļosies.

-    Vai es drīkstu viņu redzēt?

-   Viņai ir vajadzīga atpūta. Es nevaru ļaut jums ilgi palikt pie viņas.

Esperansa panāca uz priekšu. - Vai viņa jūtas pietiekami labi, lai varētu sniegt ziņojumu policijai?

Ārsts papurināja galvu. - Es domāju, ka mistera Dekera apmeklējums viņai varētu nākt par labu, citādi es pat viņam neļautu ieiet pie slimnieces.

4

Beta izskatījās bāla. Viņas kastaņbrūnie mati, parasti tik krāšņi, tagad bija izspūruši un bez spīduma. Acis bija iekritušas.

Taču Dekeram viņa likās tik skaista kā nekad agrāk.

Kad ārsts bija izgājis, Dekers aizvēra durvis, apslāpēdams gaitenī dzirdamo troksni. Viņš skatījās uz Betu un sajuta kaklā kamolu, tad pārliecās pār gultu, saņēma to roku, kas nebija iekārta saitē, pieliecās un noskūpstīja Betu.

-    Kā tu jūties? - Viņš centās nepieskarties caurulītei, kas bija ievadīta Betas kreisās rokas vēnā.

Beta gurdeni savilka plecus. Acīmredzot viņai bija dotas nomierinošas zāles.

-    Ārsts teica, ka tev kļūstot labāk, - Dekers teica.

Beta mēģināja kaut ko sacīt, bet Dekers nevarēja saklausīt vārdus.

Beta mēģināja vēlreiz, aplaizīja sausās lūpas un norādīja uz plastmasas krūzīti ar ūdeni. Tajā bija salmiņš, ko Dekers iebīdīja starp Betas lūpām. Viņa iesūca ūdeni.

-    Kā tu jūties? - viņa aizsmakusi čukstēja.

-    Esmu satriekts.

-    Jā, - Beta ar grūtībām pateica.

-    Kā tavs plecs?

-    Sāp. - Viņas plakstiņi vērās ciet.

-    Kā tad citādi!

-    Negribu pat iedomāties, kā būs tad, - Beta saviebās, - kad zāles vairs neiedarbosies. - Uz īsu brīdi viņai izdevās aplikt pirkstus ap Dekera plaukstu. Tad satvēriens atslāba. Viņai bija grūti noturēt vaļā acis. - Paldies!

-    Es nepieļaušu, ka ar tevi kaut kas notiek.

-    Zinu, - Beta teica.

-    Es tevi mīlu.

Dekers tik tikko varēja saklausīt, ko viņa saka.

-    Kas…

Dekers pats sacerēja jautājuma beigas, jo acīmredzot Beta gribēja zināt tieši to. - Kas viņi bija? Es nezinu. - Viņš sajuta mutē pelnu garšu. Viņš spēja domāt tikai par to, ka sieviete, kas viņam nozīmēja vairāk par paša dzīvību, slimnīcā bija nonākusi viņa dēļ. - Bet vari man ticēt, esmu apņēmies to noskaidrot.

Beta to nedzirdēja. Viņas acis, ko ietvēra zili loki, aizvērās. Viņa bija iemigusi.

5

Arī Dekeram no negulētās nakts spožajā rīta saulē sāpēja acis. Esperansa viņu veda mājās pa Camino Lindo. Bija gandrīz pusdesmit. Pēdējās divas stundas viņi bija pavadījuši policijas iecirknī.

- Es atvainojos pārjums sagādātajām neērtībām, - teica muskuļainais detektīvs, - bet izmeklēšanas tiesnesis gribēs pārliecināties, vai esmu atmetis visas absurdās hipotēzes.

Dekers centās apslēpt savas bažas. Viņu satrauca tas, ka draudi jau nebija mazinājušies, kaut arī viņš bija nogalinājis četrus vīrus, kas bija iebrukuši viņa mājā. Viņam vajadzēja noskaidrot, kas tos ir sūtījis un kāpēc. Kā bija zināms, viņu novēroja vēl viena triecienvienībā. Garām policijas automašīnai uz pretējo pusi aizbrauca televīzijas automašīna - laikam viņi bija filmējuši Dekera māju. Dekers nosprieda, ka tagad varētu pagriezties un noskatīties, kā automašīna attālinās. Tas būtu labs veids, kā pārbaudīt, vai viņam kāds neseko, neradot aizdomas Esperansā.

-   Viena absurda iespējā ir tāda, ka jūs esat narkotiku tirgonis, kas sastrīdējies ar saviem drauģeļiem, - Esperansa teica. - Jūs neesat izpildījis viņiem doto solījumu. Jūs neesat atdevis viņiem naudu. Viņi nolemj jūs pārmācīt un atsūta četrus zeļļus, lai jūs nogalinātu. Taču jūs pats esat izveicīgs zellis. Jūs viņus novācat pirmais. Tad jūs visu izkārtojat tā, lai izskatītos, ka esat nevainīgs cilvēks, kas tik tikko spējis izglābt savu dzīvību.

-    Un pats sašāvis savu draudzeni.

-    Nu, šī ir tikai hipotēze. - Esperansa nevērīgi pavēzēja roku. - Tā ir tikai viena no iespējamām teorijām, par kuru tiesnesis gribēs zināt, vai esmu to apsvēris un pēc tam atmetis kā nederīgu. - Detektīvs apstādināja policijas automašīnu uz ceļa pie Dekera mājām, nevarēdams iebraukt piebraucamajā ceļā, jo to aizņēma furgons un divas policijas automašīnas. - Izskatās, ka ekspertīze vēl nav beigusi darbu. Dušu, ko jums tik ļoti gribas, vajadzēs atlikt.

-Arī citu iemeslu dēļ. Es nupat atcerējos, ka viens no iebrucējiem sašāva boileru. Aizvediet mani līdz blakusmājai.

Esperansa samulsa, viņa pierē savilkās grumbas. Tad viņš saprotoši pamāja. - Taisnība, jūs taču teicāt, ka jūsu draudzene dzīvo jums kaimiņos.

-    Man ir atslēga, - Dekers sacīja.

Viņi pabrauca garām vairākiem ziņkārīgajiem, kas bija sapulcējušies ielas malā un izrādīja acīm redzamu interesi par policijas automašīnu. Dekers sasprindzis prātoja, vai kāds no viņiem nevarētu izrādīties bīstams.

-    Kad jūs dzīvojāt Aleksandrijā, Virdžīnijas štatā, kā sauca to nekustamā īpašuma aģentūru, kurā jūs strādājāt?

-    Rolija un Hekmena aģentūra.

-    Vai jūs atceraties viņu telefona numuru?

-     Vairāk kā gadu es neesmu to izmantojis, bet man šķiet, ka atceros. - Dekers izlikās, ka pūlas atcerēties, un tad nosauca numuru, ko Esperansa pierakstīja. - Taču es neredzu iemeslu, kāpēc vajadzētu viņus iesaistīt šajā lietā.

-    Tā ir tikai parasta pārbaude.

-    Detektīv, jūs man liekat justies kā noziedzniekam.

-    Vai tiešām? - Esperansa uzsita ar pirkstiem pa stūri. - Ja jūs atcerēsieties kaut ko tādu, ko esat aizmirsis man pastāstīt, varat mani atrast jūsu mājā.

6

Dekers pārguris aizslēdza aiz sevis Betas mājas ārdurvis un atspiedās pret tām. Sasprindzis viņš ieklausījās klusumā, kāds valdīja mājā. Nekavējoties viņš devās uz dzīvojamo istabu un pacēla klausuli. Citos apstākļos viņš būtu gaidījis izdevību nokļūt pie telefona automāta, bet šobrīd viņam nebija tādas iespējas. Turklāt, kā viņš pats sev atgādināja, nekas vairs nebija tā kā agrāk. Lai zvans neparādītos Betas rēķinā par telefonu, viņš paskaidroja operatoram, ka par sarunu maksās otrs runātājs.

-    Rolija un Hekmena aģentūra, - teica mierīga vīrieša balss.

-    Jums zvana Mārtiņš Kovaļskis, - operatore teica. - Vai jūs esat ar mieru apmaksāt rēķinu par sarunu?

"Mārtiņš Kovaļskis" - vārds, ko Dekers nosauca ope- ratorei, bija ārkārtas gadījumu kods.

-    Jā, - balss nekavējoties atbildēja. - Esmu ar mieru.

-    Runājiet, mister Kovaļski!

Dekers nebija drošs, vai operatore neturpina klausīties sarunā. - Vai jūs redzat manu telefona numuru?

-Protams!

-    Piezvaniet man nekavējoties!

Pēc desmit sekundēm iezvanījās telefons. - Hallo!

-    Mārtiņš Kovaļskis?

-    Mans identifikācijas numurs ir astoņi, septiņi, četri, četri, pieci.

Dekers dzirdēja, kā cipari tiek ievadīti datorā.

-    Stīvens Dekers?

-Jā.

-     Saskaņā ar mūsu rīcībā esošo informāciju jūs pārtraucāt darba attiecības ar mums pirms gada jūnijā. Kāpēc jūs atjaunojat sakarus?

-   Tāpēc, ka pagājušajā naktī četri vīrieši mēģināja mani nogalināt.

Balss kādu mirkli klusēja. - Atkārtojiet!

Dekers atkārtoja.

-Es jūs savienoju.

Otra vīrieša balss bija valdonīga. - Pastāstiet man visu, kas notika!

Dekers pabeidza stāstījumu piecās minūtēs, kā bija pieradis. Detaļas tika izklāstītas precīzi un dzīvi, stāstījuma steidzīgais temps uzsvēra lietas nozīmīgumu.

-    Jūs uzskatāt, ka uzbrukums ir saistīts ar jūsu darbu pie mums? - vīrietis prasīja.

-Tas ir pats pieņemamākais izskaidrojums. Izskatās, ka šāvēji ir itālieši. Mans pēdējais uzdevums bija Romā. Tas bija neveiksmīgs. Pārbaudiet attiecīgo lietu.

-    Es informāciju redzu savā datorā. Varbūtība, ka pagājušās nakts uzbrukums un notikums Romā savstarpēji saistīti, ir ļoti niecīga.

-Tā ir vienīgā sakarība, ko es šobrīd spēju saskatīt. Es gribu, lai jūs to papētītu sīkāk. Man nav tādu iespēju…

-    Bet mums pārjums vairs nav jāuzņemas nekāda atbildība, - balss stingri teica.

-   Ehē, jūs tā nedomājāt, kad es nojums aizgāju. Jūs visi klupāt man virsū. Esmu atklājis, ka pārbaudes tā ari nekad nebeigsies. Nolādēts, vēl pirms diviem mēnešiem jūs mani novērojāt. Beidziet mērkaķoties un ieklausieties! Izmeklēšanu uzbrukuma lietā vada kāds detektīvs. Viņa vārds ir Esperansa, un ir acīm redzams, ka viņš apšauba to, ko es stāstīju. Līdz šim man ir izdevies izvairīties no sīkākas iztaujāšanas, bet, ja ar mani kaut kas notiks, ja nākamā triecienvienībā spēs novest līdz galam to, ko nespēja pirmā, viņš rīkosies vēl apņēmīgāk. Viņš var atklāt daudz vairāk, nekā jums gribētos.

-    Mēs parūpēsimies par to, lai viņš izstājas no spēles.

-    Dariet gan tā, - Dekers teica un piebilda ar uzsvaru: - Es vienmēr esmu bijis lojāls. Ceru to pašu sagaidīt nojums. Palīdziet man! Noskaidrojiet, kas man uzsūtīja šos vīrus!

Balss kādu mirkli klusēja. - Es datora ekrānā redzu jūsu telefona numuru. Vai vieta ir pietiekami droša, lai es varētu jums piezvanīt?

-    Nē. Man jāzvana jums.

-    Pēc sešām stundām. - Vīrietis nolika klausuli.

Arī Dekers nekavējoties nolika klausuli un bija pārsteigts, jo telefons tūlīt iezvanījās no jauna. Saraucis pieri, viņš atbildēja. - Jā!

-   Kā noprotu, jums nebija laika ieiet dušā. - Zvanītāja melodisko balsi varēja pazīt nekavējoties, tas bija Esperansa.

-Tā gan. Kā jūs zināt?

-    Telefons bija aizņemts. Es mēģināju jūs sazvanīt.

-    Man vajadzēja sazināties ar dažiem klientiem un atcelt tikšanos.

-     Vai esat visu izdarījis? Es ļoti ceru, jo gribu jūs satikt jūsu paša mājās. Man ir kāda informācija, kas varētu jūs interesēt.

7

-To cilvēku, kurus jūs nošāvāt, personas dokumenti apliecina, ka viņi ir no Denveras, - Esperansa teica.

Viņi abi ar Dekeru atradās dzīvojamā istabā. Izmeklēšanas grupa devās projām un nesa ārā iekārtas uz furgonu un abām policijas automašīnām.

-    Bet no šejienes līdz Denverai ir piecsimt jūdzes, - Esperansa teica. - Tas ir pārāk tāls ceļš, ko mērot, lai ielauztos kādā mājā un kaut ko nozagtu. Viņi būtu varējuši to pašu pastrādāt Kolorādo štatā.

-    Var būt, ka viņi devās uz kaut kurieni caur Santafē un viņiem pietrūka naudas, - Dekers teica.

-     Tas gan nav izskaidrojums ne tam, kāpēc viņiem bija automāti, ne arī tam, kāpēc viņi tik ātri atklāja uguni.

-    Varbūt viņi nobijās, ieraudzīdami, ka mājā kāds ir.

-    Denvera gan varētu arī būt viltus norāde, - Esperansa teica. - Denveras policija pēc mana lūguma pārbaudīja viņus. Neviena no dokumentos minētajām personām nedzīvo minētajās adresēs. Patiesību sakot, tādu adrešu Denverā nemaz nav. Ceturtās personas dokumenti vispār pieder mirušam cilvēkam.

-    Kādam ir bijusi drūma humora izjūta.

-   Un iespējas dabūt autentiskas neesošu personu kredītkartes un autovadītāja apliecības. Te mums ir jārok dziļāk, - Esperansa teica. - Esmu nosūtījis viņu pirkstu nospiedumus FIB. Pēc vienas vai divām dienām mēs uzzināsim, vai šādi nospiedumi ir atrodami viņu kartotēkā. Esmu sazinājies arī ar ATI - Alkohola, tabakas un ieroču biroju. Abiem "Uzi" un "MAC-10" sērijas numuri ir izdedzināti ar skābi, bet ATI ir metodes, kā šos numurus atjaunot. Ja viņi to varēs izdarīt, varbūt numuri mums sniegs norādi, kādā virzienā meklēt, piemēram, kur šie ieroči ir pirkti. Vai, pareizāk sakot, nozagti. Bet nejau par to gribēju ar jums runāt.

Dekers bažīgi gaidīja.

-    Veiksim nelielu pastaigu. Gribu jums kaut ko parādīt mājas otrā pusē.

"Ko parādīt?" Dekers domāja. Viņš nelabprāt sekoja Esperansam pa gaiteni garām guļamistabas durvīm. Līķi bija aizvākti. Gaisā joprojām bija jūtama šaujampulvera smaka. Saules gaisma plūda iekšā pa gaiteņa jumta logiem, no kuriem vienā bija trāpījusi lode. Saules gaismā uz gaiteņa grīdas plāksnēm bija redzamas asinis, kas bija paspējušas sarecēt un nomelnēt. Dekers ieskatījās guļamistabā un ieraudzīja ložu saārdītos spilvenus un matraci. Šķita, ka visas malas ir pilnas ar melnu grafīta pulveri, kas bija izkaisīts, meklējot pirkstu nospiedumus. Esperansa notraipīja ar to pirkstus, nospiezdams durvju rokturi gaiteņa galā.

-    Jūs dzirdējāt, kā viņi cenšas atmūķēt šo atslēgu. - Esperansa iekāpa mazajā puķu dārziņā, kur auga jaukas rozes un zemi mūžzaļi krūmi. - Tas bija pēc tam, kad viņi bija pār- rāpušies pāri mūrim, lai iekļūtu pagalmā. - Esperansa paaicināja Dekeru paskatīties pāri pagalma mūrim, kas sniedzās viņiem līdz krūtīm. - Vai redzat apvītušo nomīdīto zāli otrā pusē? Smilšainajā augsnē ir ļoti daudz pēdu nospiedumu. Tie sakrīt ar iebrucēju apavu zoļu aprisēm.

Esperansa pagāja gabaliņu tālāk gar mūri un pārkāpa tam pāri tur, kur vairs nebija pēdu nospiedumu. Viņš pagaidīja Dekeru.

Miedzot acis spožajā saulē, Dekers pārlēca pāri sētai netālu no divām dzeltenām lentēm, ko policija bija izstiepusi starp pīnijām, tādējādi izolējot pēdu nospiedumus.

-   Jums pieder diezgan liels zemes gabals. - Esperansas zābaki radīja kraukšķošu skaņu, viņam ejot pa oļaino zemi. Viņš veda Dekeru lejup pa stāvo nogāzi gar pēdu nospiedumiem. Viņi gāja starp pīnijām un cieši saaugušiem chamisa krūmiem, kas sniedzās viņiem līdz viduklim. Krūmu sēklas bija sinepju krāsā, kādu tās parasti ieguva septembri.

Visu laiku Esperansa rādīja pēdu nospiedumus. Viņi abi rāpās lejup garām kadiķiem pa nogāzi, kas kļuva aizvien stāvāka. Nogāzes pakājē viņi sekoja pēdām gar grāvja malu un tālāk līdz ceļam, kam abās pusēs auga papeles un ko Dekers pazina, ka tā ir Fort Connor iela. Šeit pēdas nozuda, bet smiltīs bija redzami dziļi automašīnas riepu nospiedumi, it kā tā būtu ļoti strauji izkustējusies no vietas.

-    Tas paņēma vairāk laika, nekā es biju domājis, - Esperansa teica. - Pāris reižu mēs gandrīz nozaudējām pēdas.

Dekers pamāja ar galvu, gaidīdams, ko viņš vēl teiks.

-    Tas bija dienas gaismā. Iedomājieties, cik garš un grūts šis ceļš ir naktī. Kāpēc viņiem vajadzēja tā pūlēties? Paskatieties uz šo ielu! Šeit sabūvētās mājas izskatās ļoti greznas. Tās atrodas tālu cita no citas. Viegls laupījums. Tad kāpēc šiem četriem vīriešiem vajadzēja atbraukt uz šejieni, izkāpt no automašīnas un nevis visu lieki nesarežģīt, bet rāpties augšā pa nogāzi, uz kuras aug visi iespējamie koki un krūmi, ar kādiem Dievs šo apgabalu apveltījis. No šejienes nav pat redzams, vai tur, augšā, ir kāda māja.

-    Es nesaprotu, ko jūs gribat teikt, - Dekers sacīja.

-     Jūsu māju neizvēlējās nejauši. Tā bija tieši tā māja, kas viņiem bija vajadzīga. Viņiem bijāt vajadzīgs tieši jūs.

-    Ko? Tas ir nejēdzīgi. Kāpēc gan kādam vajadzētu mani nogalināt?

-Tieši tā. - Esperansas tumšo acu skatiens bija caururbjošs. - Jūs kaut ko slēpjat.

-    Es neko neslēpju, - Dekers atkārtoja. - Es jums esmu izstāstījis visu, kas man ir zināms.

-    Tad padomājiet par šādu lietu. Kāds ar to automašīnu ir aizbraucis. Un ja nu viņš atgriežas ar citiem vīriem, lai pabeigtu iesākto?

-    Vai jūs gribat mani iebiedēt, detektīv?

-    Es pie jūsu mājas sardzē nolikšu policistu.

8

Dekers nekad vēl nebija juties tik atkailināts kā tad, kad viņš novilka drēbes un pagāja zem dušas. Negribēdams uzturēties ārpus savas mājas ilgāk, nekā nepieciešams, viņš bija atmetis domu par mazgāšanos Betas mājā. Viņam vajadzēja iztikt ar aukstu ūdeni, kas tecēja viņa dušā, bet tā bija pavisam maza neērtība, jo viņam pēc iespējas ātrāk gribējās atbrīvoties no lipīgajiem sviedriem un nāves sajūtas. Viņš drebēdams mazgāja matus un ķermeni, cik ātri vien spēja. Muskuļi bija sāpīgi saspringuši.

Tad viņš ātri noskuvās. Aukstajā ūdenī žilete kairināja ādu. Viņš uzvilka ādas kurpes, haki krāsas bikses un kamieļ- vilnas kreklu. Šo apģērbu viņš izvēlējās tāpēc, ka krāsa bija neuzkrītoša un nesaistīja uzmanību. Nožēlodams, ka policija bija konfiscējusi viņa pistoli, un vēlēdamies, kaut būtu nopircis divas, viņš paņēma somu ar drēbēm, kuras bija paņēmis no skapja Betas guļamistabā pēc tam, kad viņas mājā bija zvanījis pa telefonu. Nesot somu uz dzīvojamo istabu, kur viņu gaidīja Sančess, viņš centās neskatīties uz sakaltušajām asinīm gaitenī.

-Man ir jāaizbrauc uz slimnīcu apciemot savu draudzeni, - Dekers teica.

-    Es jūs aizvedīšu.

Druknais policists devās pāri pagalmam un izgāja uz piebraucamā ceļa. Paskatījies^apkārt, viņš ar žestu parādīja, ka viss ir kārtībā un Dekers var nākt ārā un sēsties policijas automašīnā. Dekeru satrauca ziņkārīgo pulciņš, kas atradās uz ceļa un plātījās ar rokām viņa mājas virzienā. Viņš nejutās īsti drošs, bet Sančesa klātbūtne bija labāka nekā nekas. "Ja vien man būtu šaujamais!" Dekers domāja.

Viņu neapmuļķoja Esperansas paskaidrojums, kāpēc viņu apsargā policija. Sančess neatradās pie Dekera tikai tādēļ, lai aizsargātu viņu. Policista klātbūtne nodrošināja arī to, ka Dekers pēkšņi nepazudīs no pilsētas, pirms Esperansa nebūs paspējis atrast atbildi uz saviem jautājumiem. Sešas stundas, Dekers domāja. Izlūkošanas dienesta darbinieks, ar kuru Dekers bija runājis, teica, lai viņš piezvana pēc sešām stundām. Bet sešas stundas līdzinājās mūžībai.

Kad Sančess iegriezās Sv. Maikla ielā un tuvojās slimnīcai, Dekers paskatījās atpakaļ, vai kāds neseko.

-    Nervozējat? - Sančess prasīja.

-   Esperansa ir mani tik ļoti nobiedējis, ka es bīstos pats no savas ēnas. Vai jūs nenervozējat? Šķiet, ka jūs izskatāties resnāks, nekā bijāt, kad es jūs ieraudzīju pirmo reizi. Izskatās, ka jūs zem formas tērpa valkājat bruņuvesti.

-    Mēs tās valkājam visu laiku.

-Nūjā, protams!

Piebraucis pie slimnīcas, Sančess apstājās nevis stāvvietā, bet gan pie kādām nomaļām durvīm. Viņš rūpīgi izpētīja apkārtni, pirms atļāva Dekeram doties iekšā slimnīcā. Kad viņi bija nokļuvuši trešajā stāvā, smagnējais policists savilka augstāk jostu ar pistoli un nostājās sardzē pie Betas palātas durvīm. Dekers iegāja palātā.

9

-    Kā tev klājas? - Dekers pētīja slimnīcas gultā guļošo Betu. Viņu pārņēma žēlums. Viņš atkal vainoja sevi, ka ir netieši atbildīgs par to, kas noticis ar Betu.

Betai izdevās pasmaidīt. - Mazliet labāk.

-    Nudien, tu jau arī izskaties labāk. - Dekers noskūpstīja viņu uz vaiga, cenzdamies neaizskart apsaitējumu uz Betas labās rokas, un ievēroja, ka caurulītes vēnā vairs nebija.

-    Melis, - Beta teica.

-    Nudien. Tu izskaties ļoti skaista.

-    Tu lieliski proti runāt ar slimniekiem.

Kaut arī Betas mati joprojām bija nespodri, tie bija kārtīgi sasukāti. No viņas iedegušajiem vaigiem bija nozudis bālums, un loki ap acīm vairs nebija tik lieli. Zilpelēkās acis bija atguvušas kaut ko no sava spožuma. Viņas daiļums pamazām atgriezās.

-    Es pat nevaru tev izstāstīt, cik ļoti es biju uztraucies par tevi. - Dekers pieskārās viņas vaigam.

-    Ei nu, es taču esmu izturīga!

-    Tā tikai liekas. Vai vēl sāp?

-   Stipri pulsē. Vai tu kaut ko uzzināji? Vai policija ir noskaidrojusi, kas ielauzās tavā mājā?

-    Nē. - Dekers centās izvairīties no Betas skatiena.

-    Pastāsti man visu, ko zini! - Beta uzstāja.

-    Es nezinu, ko tu gribi dzirdēt.

-    Es tevi pazīstu labāk, nekā tu domā, - Beta teica. - TU kaut ko slēp no manis.

-    Varbūt tagad nav īstais brīdis, lai par to runātu.

-    Es tev lūdzu, neslēp neko no manis!

Dekers izpūta elpu. - Detektīvs, kas vada izmeklēšanu - viņu sauc Esperansa -, domā, ka tas nebija nejaušs gadījums, ka tie vīrieši iebruka'mājā, lai mani nogalinātu.

Beta iepleta acis. /

-    Es nespēju iedomāties, kāpēc gan kādam vajadzētu mani nogalināt, - Dekers meloja. - Bet Esperansa domā, ka, nu… ka man kādu laiku vajadzētu piesargāties, kamēr viņš visu noskaidro. Man līdzi ir policists. Viņš ir… es domāju, ka viņu varētu saukt par manu…

-Ko?

-    Manu miesassargu. Un…

-    Pastāsti man pilnīgi visu.

Dekers ieskatījās viņai acīs. - Tu man nozīmē pārāk daudz. Es negribu, lai tava dzīvība būtu apdraudēta vēlreiz. Kad tevi izrakstīs no slimnīcas, mums kādu laiku nevajadzētu satikties.

-    Nevajadzētu satikties? - Beta saviebās un nosēdās taisnāk.

-    Un ja nu tev trāpa vēl kāda man domāta lode? Briesmas ir pārāk lielas. Mēs nedrīkstam satikties, kamēr Esperansa nav sadabūjis atbildes uz visiem saviem jautājumiem, kamēr viņš neteiks, ka briesmas vairs nedraud.

-    Bet tas taču ir ārprāts!

Pēkšņi bez brīdinājuma atvērās durvis. Dekers strauji apsviedās, nezinādams, ko gaidīt, un atvieglots nopūtās, ieraudzīdams ārstu, kuru viņš bija saticis tad, kad slimnīcā bija ievesta Beta.

-    Ahā, - ārsts teica, sakārtodams brilles uz deguna.

-   Misters Dekers. Laikam jūs priecājaties tikpat ļoti kā es par Dvaieres kundzes atveseļošanos.

Dekers centās neizrādīt, cik ļoti viņu bija satraukusi saruna ar Betu. - Jā, viņa atveseļojas ātrāk, nekā es būtu gaidījis. _

Ārsts piegāja pie Betas. - Taisnību sakot, esmu tik apmierināts ar jūsu atveseļošanos, ka gribu jūs izrakstīt.

Beta skatījās uz viņu tā, it kā nebūtu viņu sapratusi. - Izrakstīt mani? - Viņa mirkšķināja acis. - Tagad? Jūs jokojat.

-   Nepavisam. Kas tad nu? Jūs nemaz neizskatāties priecīga par…

-   Es esmu ļoti priecīga. - Beta zīmīgi paskatījās uz Dekeru. - Bet visi šie notikumi ir bijuši tik smagi…

-    Re nu, šī jums ir priecīga ziņa, - ārsts teica. - Varēsiet gulēt savā gultā, apkārt būs ierastās lietas, un jūs būsiet uz kājām vienā mirklī.

-   Vienā mirklī, - Beta atkārtoja, pamezdama skatienu uz Dekeru.

-   Es biju iegājis tavā mājā un paņēmu dažas tavas drēbes. - Dekers iedeva viņai iepirkumu somu, ko turēja rokā.

-    Nav jau nekā īpaša. Džinsi. Pulovers. Teniskurpes un zeķes. Veļa. - Izrunājot pēdējo vārdu, viņš nedaudz samulsa.

-    Es palūgšu māsiņai atstumt ratiņus, - ārsts teica.

-    Bet es taču varu staigāt! - Beta iebilda.

Ārsts papurināja galvu. - Apdrošināšanas noteikumi neļauj jūs izlaist no slimnīcas bez invalīdu ratiņiem. Pēc tam varat darīt, kā vēlaties.

-    Vai es vismaz drīkstu saģērbties bez māsiņas palīdzības?

-Ar ievainotu roku! Vai domājat, ka varēsiet to izdarīt?

-   Jā. - Beta pārbaudīja, vai viņas slimnīcas uzsvārcis ir cieši aizpogāts, un tad ļāva ārstam un Dekeram izcelt viņu no gultas. - Lūk, tā. Vai redzat? - Beta spēja stāvēt pati, kaut ari izskatījās tā, it kā nebūtu līdzsvarā, jo labā roka bija iekārta saitē. - Es pati varu tikt galā.

-    Es tev palīdzēšu saģērbties, - Dekers teica.

-    Stīv, es…

-    Ko?

-    Es šobrīd neizskatos īpaši pievilcīga. Taisnību sakot, es sev šķietu tik nekārtīga. ES patiešām nejūtos ērti. - Viņa piesarka. - Es gribētu palikt viena pati.

-Tev nevajag kautrēties. Bet, ja tu patiešām gribi palikt viena, es, protams, iziešu ārā un pagaidīšu gaitenī. Kad tu būsi gatava, policists aizvedīs mūs mājās. Bet ja nu tev ir vajadzīga palīdzība…

-    Es apsolu, ka tad pasaukšu tevi.

10

Pēc tam kad Sančess bija pārbaudījis stāvvietu, Dekers satraukts veda Betu ārā no slimnīcas pa sānu durvīm. Skatoties apkārt, lai pamanītu laikus kādus pēkšņus draudus, Dekers palīdzēja Betai izkļūt no ratiņiem un iesēsties automašīnas pakaļējā sēdeklī. Tad viņš ātri aizcirta durvis un apsēdās priekšā.

-    Kāpēc tu neapsēdies šeit kopā ar mani? - Beta prasīja, automašīnai uzsākot braukt.

Dekers neatbildēja.

-Ak jā! - Viņas balss kļuva skumja. - Tu centies turēties tālāk, ja nu gadījumā…

-    Man pat negribas atrasties vienā automašīnā kopā ar tevi, - Dekers teica. - Ja Esperansam ir taisnība, viņi man

mēģinās uzbrukt vēlreiz. Es negribu riskēt ar tevi. Es negribu pieļaut, ka ar tevi vēlreiz kaut kas notiek manis dēļ. - Satraukts viņš visu laiku pētīja aiz viņiem braucošās automašīnas.

-    Bet es nespēju iedomāties, kā varēšu iztikt bez tevis, - sacīja Beta. - Vai tu tiešām domā, ka mums labāk ir nesatikties, iekams viss nav beidzies?

-    Ja es varētu atrast citu - drošāku iespēju, es, protams, būtu izvēlējies to, - Dekers teica.

-    Mēs varētu aizbraukt un kaut kur noslēpties.

Sančess paskatījās atpakaļ uz viņu. - Detektīvam Espe-

ransam tas nepatiks. Taisnību sakot, es varu derēt, ka viņš darīs visu iespējamo, lai neļautu Dekeram neko tādu izdarīt.

-    Un arī jūsu uzdevums ir mani pieskatīt, vai ne? - Dekers prasīja. - Lai es nekur neaizbrauktu?

Atbildes nebija.

-   Vai nebūtu labāk, ja atpakaļceļā mēs nebrauktu pa Svētā Maikla ielu? - Dekers teica - Brauciet pa citu ceļu, lai neiznāktu, ka mēs virzāmies pa iepriekš nosakāmu maršrutu.

Sančess ar aizdomām paskatījās uz viņu.

-    Izklausās, ka šī nav pirmā reize, kad jums liekas, ka tiekat izsekots.

-    Man tas šķiet loģiski, ka piesardzības dēļ vajag izvēlēties citu ceļu. - Dekers pagriezās pret Betu. - Mēs tevi izlaidīsim pie mājas. Tu man teici, ka tev ir darīšanas Austrumos un ka tev rīt ir jābrauc. Tagad ir īstais laiks. Es zinu, ka tev negribēsies ceļot ar apsaitētu roku, bet Ņujorkā tu varēsi atpūsties. Taisnību sakot, būtu labi, ja tu varētu kādu laiku padzīvot pie radiem, kad būsi nokārtojusi savus darījumus. Izdari tā, lai tas ir pēc iespējas garāks brauciens. Un es domāju, ka tev ir jābrauc prom pēc iespējas ātrāk. Šajā pēcpusdienā.

Beta bija pārsteigta.

-   Tas ir vienīgais drošais veids, - Dekers teica. - Es īsti neticu, ka Esperansam ir taisnība, bet, ja nu tā tiešām ir, tad kāds, kas gribētu izrēķināties ar mani, varētu tev kaut ko nodarīt, piemēram, nolaupīt tevi.

-    Nolaupīt mani?

-    Šāda iespēja ir jāpatur prātā.

-Ak Jēzu, Stīv!

-   Mēs varam sazināties pa telefonu, un, tiklīdz Esperansa uzskatīs, ka briesmas vairs nedraud, tu varēsi braukt atpakaļ.

-    Dzīvot citur?

-   Varbūt tas nebūs ilgi. Varbūt paies pavisam mazs laiciņš.

Sančess iebrauca Betas piebraucamajā ceļā un novietoja automašīnu "aizsargpozīcijā" - sāniski pretī vārtiem, kas veda uz mūra sienas ieskauto pagalmu. Automašīnā iestājās neveikls klusums.

Beta saviebās aiz sāpēm, kad Dekers palīdzēja viņai izkļūt no automašīnas pakaļējā sēdekļa. Sančess palika gaidot mašīnā, bet viņi iegāja pagalmā un apstājās portāla ēnā, skatīdamies viens otram acīs.

-   Tā noteikti ir kļūda, - Beta sacīja. - Es jūtos kā murgā, no kura es pamodīšos tavās rokās, un nekas tamlīdzīgs īstenībā nebūs noticis.

Dekers papurināja galvu.

-    Vai tu vari iedomāties kaut vienu iemeslu, kāpēc tevi kāds gribētu nogalināt? - Beta prasīja.

-    Es pats sev to esmu jautājis simtiem reižu. Tūkstošiem reižu. Es nezinu, - Dekers meloja. Viņš vērīgi skatījās Betas sejā. - Tā kā es tevi kādu laiku neredzēšu, gribu iegaumēt katru tavas sejas vaibstu, lai atcerētos.

Viņš noliecās un maigi noskūpstīja Betu uz lūpām, mēģinot nepieskarties viņas ievainotajam plecam.

Nepievēršot uzmanību savam ievainojumam, Beta ar veselo roku cieši apņēma Dekeru un noskūpstīja, it kā mēģinādama viņu paturēt pie sevis.

Viņa pieglauda savu vaigu pie Dekera vaiga un steidzīgi čukstēja: - Bēdz kopā ar mani!

-    Nē, es nevaru.

Viņa atliecās atpakaļ, viņas acīs bija lasāms tikpat kvēls lūgums kā balsī. - Lūdzu!

-    Sančess tikko tev teica, ka policija mums neļaus to darīt.

-    Ja tu patiešām mīlētu mani…

-    Tieši tāpēc, ka es tevi mīlu, es nevaru riskēt un pakļaut tevi briesmām. Pieņemsim, ka mums patiešām izdodas piemuļķot policiju un aizbēgt. Pieņemsim, ka mums seko… kas nu tas arī nebūtu. Mums būs jādzīvo pastāvīgās bailēs. To es tev nevaru nodarīt. Es tevi tik ļoti mīlu un negribu sabojāt tavu dzīvi.

-    Pēdējo reizīti, lūdzu, ienāc man līdzi mājā!

Dekers apņēmīgi papurināja galvu.

-    Man tevis pietrūks vairāk, nekā tu spēj iedomāties.

-Atceries, ka tas tā nebūs mūžīgi, - Dekers teica. - Pēc

kāda laika - ja laimēsies, tad pavisam drīz - mēs atkal būsim kopā. Kad tu nokļūsi tur, kurp tu dodies, piezvani man no telefona automāta. Mēs izdomāsim, kā sazināties. Un… - Dekers dziļi ievilka elpu. - Ir jānokārto tik daudz sīkumu. Es palūgšu Esperansam, lai viņš norīko policistu, kas tevi pavadīs līdz lidostai. Un…

Beta uzlika pirkstu uz viņa lūpām. - Esmu pārliecināta, ka tu par visu parūpēsies. - Viņa negribīgi piebilda: - Es tev piezvanīšu, kad būšu pasūtījusi lidmašīnas biļeti.

-    Vai tev nevajadzēs palīdzību koferu kārtošanā?

-    Lielākā daļa no manām mantām jau ir sasaiņotas.

Dekers noskūpstīja viņu pēdējo reizi.

-    Domā par vislabāko dienu no tām, kurās mēs bijām kopā, - Beta teica.

-    Mums tādu dienu vēl būs daudz. - Dekers pagaidīja, kamēr Beta ieiet mājā. Tikai pēc tam, kad viņa bija aizvērusi aiz sevis durvis, viņš pagriezās un gāja atpakaļ uz automašīnu.

11

-    Es gribu ar jums parunāties. - Esperansa stāvēja uz Dekera mājas piebraucamā ceļa, kad piebrauca policijas automašīna. Viņa kalsnā seja, kas parasti bija mierīga, izskatījās saniknota. - Es gribu zināt, kāpēc jūs man melojāt!

-    Meloju?

Esperansa skatījās garām Dekeram uz dīkdieņiem, kas slaistījās pa ceļu. - Ejiet iekšā!

-    Ja jūs man pateiktu, kas jūs ir satraucis…

-    Ejiet iekšā!

Dekers kā samierinoties pacēla rokas. - Kā teiksiet.

Kad viņi bija iegājuši iekšā, Esperansa aizcirta durvis. Viņi stāvēja viens otram pretī dzīvojamā istabā.

-    Es jums prasīju, vai jūs neko neslēpjat. Jūs teicāt, ka esat man pastāstījis visu, ko zināt. - Esperansa strauji elpoja.

-Tieši tā.

-   Nu tad jums laikam ir jāiet pie ārsta - jums ir nopietni atmiņas traucējumi, - Esperansa teica. - Pretējā gadījumā jūs nebūtu piemirsis man pastāstīt par tādu svarīgu lietu kā jūsu sakariem ar FIB.

-   Ar FIB? - Dekers bija patiesi pārsteigts.

-    Nolādēts, vai tad jums ir ari dzirdes traucējumi? Jā gan! FIB. Santafē biroja boss man piezvanīja pirms pusstundas un teica, ka gribot ielūgt mani uz īsu sarunu. "Kas gan viņam ir padomā?" es brīnījos. Vai kaut kas ar Losalamosas vai "Sandia" pētniecības institūtiem? Problēma, kas saistīta ar valsts drošību? Varbūt bandas, kas darbojas vairākos štatos uzreiz? Varat iedomāties, cik pārsteigts es biju, kad iegāju viņa kabinetā un viņš sāka runāt par uzbrukumu jūsu mājai.

Dekers neuzdrošinājās neko teikt.

-    Tagad šī lieta tiks izmeklēta federālā līmenī, - vai to jās zinājāt? Federālā līmenī. Es stāvēju ar pavērtu muti, kad viņš man stāstīja par to, kas noticis pagājušajā naktī. Viņš zināja sīkumus, kas bija zināmi tikai Sančesam, man un vēl dažiem policistiem. Kur, velns un elle, viņš dabūja šo informāciju? Nebija tā, ka viņš mani izprašņātu par pagājušās nakts notikumiem, izrādot profesionālu interesi. Viņam neko nevajadzēja jautāt. Viņš man to visu pats stāstīja. Un tad viņš man vēl kaut ko pateica - FIB darbinieki labprāt paši turpinātu izmeklēt šo lietu.

Dekers joprojām klusēja, baidoties vēl vairāk saniknot Esperansu.

-   Man pateica, ka uzbrukums jūsu mājai ir ļoti delikāta lieta. Informācija par FIB ieinteresētības iemesliem tiek atklāta tikai tiem, kam to ir nepieciešams zināt. Un man to nav nepieciešams zināt Mani bildināja, ka es nodarītu lielu ļaunumu, ja gribētu arī turpmāk iesaistīties lietas izmeklēšanā. - Esperansas acis dusmīgi spīdēja. - Labi, es teicu. Es nudien negribu nodarīt lielu ļaunumu. Pasarg Dievs, esmu paklausīgs. Es šai lietai vairs neiešu ne tuvumā. - Esperansa lieliem soļiem piegāja tuvāk Dekeram. - Bet tas nenozīmē, ka es nevaru ložņāt apkārt neoficiāli. Un tas arī nenozīmē, kas es nevaru pieprasīt personiskus paskaidrojumus nojums! Kas, pie velna, jūs esat? Kas īsti notika pagājušajā naktī? Kāpēc jūs ļāvāt pataisīt mani par muļķi un neieteicāt man jau pašā sākumā iet un parunāt ar FIB?

BLĪKŠ!

Māja sašūpojās.

Skanot apdullinošai dārdoņai, Dekers un Esperansa neizpratnē skatījās viens uz otru.

-    Kas… - Logu rūtis drebēja. Trauki šķindēja. Dekers sajuta pārmaiņas gaisa spiedienā, jo šķita, ka ausīs ir iebāzta vate.

-    Kaut kas uzsprāga! - Esperansa iesaucās. - Troksnis nāca no… /

-    No tās puses! Jēzus, tā taču nebūs… - Dekers drāzās uz ārdurvīm un atrāva tās vaļā tieši tajā brīdī, kad pagalmā ieskrēja Sančess, kas bija stāvējis ārā.

-    Māja kaimiņos! - Sančess satraukts teica, rādīdams ar roku. - Tā…

Viņi atkal izdzirdēja dārdoņu. Dekers zaudēja līdzsvaru no otrā sprādziena radītā triecienviļņa. - Beta! - Nostājies uz kājām, viņš aizmetās garām Sančesam, cauri atvērtajiem vārtiem, projām pa piebraucamo ceļu. Labajā pusē virs pīnijām un kadiķiem, kas ieskāva Betas māju, cēlās melni dūmu mutuļi. Zemē krita atlūzas un šķembas. Pat no simt jardu attāluma Dekers dzirdēja liesmu šņākoņu.

-   Beta! - Neskaidri juzdams, ka Esperansa un Sančess ir viņam blakus, Dekers skrēja, ko kājas nes, glābt Betu. Viņš neredzēja policijas mašīnu. Viņš neredzēja ceļu. No visa spēka saucot Betas vārdu, viņš izvēlējās vistaisnāko ceļu, - mezdamies pa labi, viņš šķērsoja savu piebraucamo ceļu un sāka spraukties cauri pīnijām.

-     BETA! - Zari skrāpēja rokas. Zem kuipēm gurkstēja smiltis. Esperansa viņam kaut ko kliedza. Taču Dekers dzirdēja tikai savu saraustīto elpu. Viņš līkumoja gar kokiem - liesmas un dūmi nāca aizvien tuvāk.

Aiz kokiem bija koka sēta, kas sniedzās viņam līdz vidum. Viņš aptvēra ar roku sētas stabu, pārmetās pāri sētai un piezemējās Betas pagalmā. Viņam priekšā pletās liesmojošas, dūmos tītas mājas atliekas. Degoša koka rūgtenā dvaka iesitās viņam nāsīs, piepildot kaklu un plaušas, liekot viņam klepot.

-    BETA! - Liesmu šņākoņa bija tik skaļa, ka Dekers nevarēja sadzirdēt pats savu balsi. Visapkārt bija izkaisītas adobe ķieģeļu šķembas. Klupdams krizdams viņš kāpa tām pāri. Dūmi koda acīs. Pēkšņi vēja brāzma mainīja dūmu virzienu, un Dekers ieraudzīja, ka visa māja nedeg. Viens stūris mājas sētas pusē vēl nebija liesmu pārņemts. Tajā mājas daļā atradās Betas guļamistaba.

Esperansa saņēma viņu aiz pleca, mēģinādams apturēt. Dekers atgrūda viņa roku un skrēja uz mājas otru pusi. Viņš pārlīda pāri pazemam mūrim, šķērsoja ar atlūzām nokaisīto terasi un sasniedza vienu no guļamistabas logiem. Sprādziena vilnis bija izsitis stiklu, atstādams robainas apmales. Dekers tās novāca ar adobe ķieģeļa gabalu, ko bija pacēlis no zemes.

Viņš aiz piepūles smagi elpoja. Pa logu vēlās dūmi, viņš tos sarijās un, mēģinādams apvaldīt klepu, skatījās iekšā pa logu. - Beta! - Esperansa atkal viņu satvēra. Un Dekers atkal viņu atgrūda.

-     Lieciet mani mierā! - Dekers kliedza. - Es esmu vajadzīgs Betai! - Viņš pārrāpās pār palodzi, novēlās uz grīdas un sasita plecu pret kādu atlūzu. Viņam visapkārt bija dūmi. Viņš aizrāpoja līdz gultai, bet tā bija tukša. Mežonīgas klepus lēkmes pārņemts, viņš taustījās pa grīdu, cerēdams atrast Betu, ja viņa būtu pakritusi uz grīdas. Viņš nokļuva līdz van- nasistabai, atsitās pret aizvērtajām durvīm un satraucās, iedomādamies, ka Beta varētu būt paslēpusies tur iekšā. Kad viņam beidzot izdevās atraut durvis vaļā, izrādījās, ka ne vannā, ne dušas kabīnē neviena nav. Pa atvērtajām durvīm gāzās iekšā dūmi.

Dekeram aizmiglojās acis. Viņš sajuta svelmi un mēģināja izvairīties no liesmām, kas rāvās iekšā pa guļamistabas durvīm. Liesmas sāka gāzties arī no griestiem. Viņš nokrita uz grīdas un rāpās atpakaļ, cenzdamies atdabūt elpu. Viņš nokļuva līdz logam, ar pūlēm pieslējās kājās un izbāza galvu pa logu, cenzdamies tikt pāri palodzei. Aiz muguras kaut kas nogāzās. Kājas sajuta svelmi. Atkal kaut kas nokrita. Laikam baļķi krīt, viņš domāja. Tūlīt iegāzīsies jumts. Svelme karsēja viņa gurnus. Izmisīgi viņš rāvās uz priekšu un izvēlās pa logu.

Viņu satvēra kādas rokas un steidzīgi vilka pāri atlūzām, - no loga Dekeram līdzi sekoja uguns. Rokas piederēja Esperansam, kas sagrāba Dekeru aiz jakas, pierāva kājās un pārgrūda pāri zemajam mūrim.

Dekeram šķita, ka viņš lido. Tūlīt pat viņš smagi nogāzās otrā pusē mūrim, pavēlās uz priekšu un atsitās pret pīnijas stumbru. Esperansa nometās viņam blakus, bet viņiem sekoja liesmas, kas aizdedzināja koku. Zariem sprakšķot liesmās, Esperansa vilka Dekeru tālāk.

Uzliesmoja vēl viens koks.

-    Mums jāiet prom! - Esperansa kliedza.

Dekers skatījās atpakaļ uz māju. Svelmē un dūmu mutuļos māja vibrēja. - Tur ir Beta!

-    Jūs vairs nespējat viņai palīdzēt! Mums jātiek tālāk prom!

Dekers grīļodamies cīnījās pēc elpas. Viņš apvaldīja vēlēšanos izvemties un kopā ar Esperansu streipuļoja cauri dūmiem lejup pa kokiem apaugušo nogāzi aiz Betas mājas. Viņš vēlreiz paskatījās atpakaļ uz degošo elli. - Ak Dievs, ko es tagad darīšu? Beta! - viņš nebeidza kliegt. - BETA!

SESTĀ DAĻA

Dekers sastindzis sēdēja Camino Lindo ceļa putekļos, ar muguru atspiedies pret ātrās palīdzības mašīnas riteni. Viņam bija iedota skābekļa maska. Gāze bija sausa un rūgtena - varbūt rūgtumu radīja ieelpotie dūmi. Viņš dzirdēja, kā šņāc skābeklis, nākdams no balona, kuram spiedienu ar vārsta palīdzību regulēja kāds no medicīnas darbiniekiem. Viņš dzirdēja motoru rūkoņu - ugunsdzēsēju, policijas un citu neatliekamās palīdzības automašīnu rūkoņu. Viņš dzirdēja, kā sasaucas ugunsdzēsēji, no neskaitāmām šļūtenēm šļācot ūdeni virsū dūmojošajām Betas mājas krāsmatām.

Mana vaina, viņš domāja. Tikai un vienīgi mana vaina.

Viņš laikam to bija pateicis skaļā balsī, jo mediķis pajautāja: - Ko? - un norūpējies noņēma Dekeram masku. - Vai ar jums viss kārtībā? Vai jums liekas, ka tūlīt vemsiet?

Dekers papurināja galvu. Šāda sakustēšanās radīja neciešamas galvassāpes, un Dekers saviebās.

-    Ko jūs gribat mums pateikt?

-    Neko.

-   Tā nu gan nav patiesība, - Esperansa viņam blakus sacīja. - Jūs teicāt: "Mana vaina. Tikai un vienīgi mana vaina." - Uz detektīva sejas, kas bija notriepta ar sodrējiem, De- kers redzēja ovālu nospiedumu no skābekļa maskas, kuru Esperansa bija noņēmis. - Nevainojiet sevi! Tā nav jūsu vaina. Jūs to nevarējāt paredzēt.

-    Kādas muļķības! Es uztraucos, ka viņai varētu draudēt briesmas, jo viņa ir saistīta ar mani. - Dekers izspļāva gļotas, kas bija sajaukušās ar sodrējiem. - Man nevajadzēja ļaut viņai doties uz mājām. Nolādēts, man nevajadzēja…

-   Nomierinieties! - teica mediķis. Viņš uzlocīja Dekera bikšu staras un apskatīja viņa kāju stilbus. - Jums ir veicies. Uguns ir tikai apsvilinājusi jūsu bikses, neaizdedzinot tās. Jums ir apsvilis apmatojums uz kājām, rokām, arī mati uz galvas. Vēl mazu bridi tur iekšā un… Es nezinu, vai man būtu tāda drosme.

Dekera balss bija pilna izsmiekla. - Drosmīgs. Ļoti drosmīgs. Es viņu neizglābu.

-   Bet jūs pats gandrīz aizgājāt bojā, viņu glābjot. Jūs izdarījāt visu, ko varējāt, - Esperansa uzsvēra.

-   Visu? - Dekers ieklepojās, klepus bija sāpīgs. - Man vajadzēja uzstāt, lai viņa paliek slimnīcā.

-    Lūdzu, iedzeriet šo, - mediķis teica.

Dekers iemalkoja ūdeni no pudeles. Ūdens lāses ritēja pār viņa zodu, atstādamas svītras uz sodrējiem klātās ādas. - Man vajadzēja paredzēt, ka viņiem būs ļoti viegli iekļūt Betas mājā, jo visi taču sargāja manu māju. Ja es būtu iegājis Betai līdzi, kad mēs atvedām viņu mājās, mēs abi būtu uzspridzināti.

Esperansas tumšo acu skatiens kļuva nopietns. Viņu satrauca tas, ko Dekers tikko bija pateicis. Viņš jau gatavojās atbildēt, bet viņu iztraucēja vēl citu piebraukušo policijas un ugunsdzēsēju mašīnu sirēnu kaukoņa.

Dekers atkal iedzēra ūdeni un tad sāka skatīties uz jucekli visapkārt. - Ak Dievs! - Viņš nosvieda ūdens pudeli un aizlika rokas priekšā sejai. Viņa pleci raustījās sāpēs, asarām ritot no acīm. Kaklā viņam bija kamols. Viņš bija bēdu pārņemts. -Ak Dievs, Beta, ko es darīšu bez tevis?

Viņš juta, ka Esperansa apliek viņam apkārt roku.

-    Es esmu vainīgs. Tikai un vienīgi es, - Dekers caur asarām sacīja.

Viņš sadzirdēja mediķi čukstam: - Labāk būtu aizvest viņu uz slimnīcu.

-    Nē! - Dekera balss bija saspringta. - Es gribu palikt šeit un palīdzēt atrast neliešus, kas to izdarīja!

-    Kā, pēc jūsu domām, viņi uzspridzināja bumbu? - Esperansa prasīja.

-    Ko? - Dekers apmulsa. Viņš mēģināja domāt par Esperansas jautājumu."Koncentrējies," viņš sev teica. "Kontrolē sevi! Ja tu kritīsi histērijā, tu nevarēsi atrast tos, kas to izdarīja." - Ar kaut kādu tālvadības pulti.

-    Elektroniskais detonators, ko iedarbina ar radiosignālu.

-    Jā. - Dekers noslaucīja asaras no savām iekaisušajām, saraudātajām acīm. "Beta," viņš domāja. "Ko es darīšu bez tevis? Es esmu vainīgs." - Taimers šādos gadījumos neder. Viņi nezināja, cikos kāds būs mājās.

Esperansa izskatījās vēl vairāk satraukts.

-To ir izdarījis kāds, kas novēroja māju un gaidīja īsto brīdi, lai nospiestu pogu, - Dekers teica. - Varbūt tas bija kāds, kas stāvēja uz Saules kalna ar binokli. Varbūt kāds no cilvēkiem, kas klīda gar māju, izlikdamies, ka interesējas par pagājušās nakts notikumu.

-    Es norīkošu policistus aprunāties ar katru, kas dzīvo vai ir uzturējies šeit tuvumā.

-    Par vēlu. Tas, kurš nospieda pogu, jau sen ir nozudis.

-    Varbūt kādam elektroniskajam signālam šeit tuvumā bija tāda pati frekvence, uz kādu bija noregulēts detonators. Varbūt bumbas uzsprāga kļūdas dēļ, - Esperansa teica.

-    Nē, Lai iedarbinātu detonatoru, ir jānoraida divi dažādas frekvences signāli. Tās noteikti būs bijušas tādas frekvences, kas nav raksturīgas šim rajonam.

-    Jūs daudz zināt par tādām lietām, - Esperansa teica.

-    Es to kaut kur esmu lasījis. Daudz ko no tā var gluži vienkārši izsecināt.

-    Vai tiešām? /

Kāds smagiem soļiem nāca pie viņiem. Dekers pacēla galvu un ieraudzīja Sančesu.

-    Ugunsdzēsēju šefs teica, ka drupas ir pietiekami atdzisušas, lai varētu tās pārmeklēt, - Sančess sacīja Esperansam. - Pēc viņa domām, ugunsgrēks ir bijis tik liels tāpēc, ka ir izmantotas degbumbas.

-To es ari pats saprotu. - Esperansa ar pūlēm piecēlās. Viņa garie mati bija apsviluši. Džinsi un džinsu krekls bija nokvēpuši, ar dzirksteļu izdedzinātiem caurumiem. - Vai ugunsdzēsēju šefs var pastāstīt kaut ko tādu, ko mēs nezinām!

-    Viņš un viņa komanda ir sākuši meklēt sadegušo. Viņi teica, ka mājas ar adobe ķieģeļu sienām un akmens plākšņu grīdām tik pamatīgi nenodeg kā koka mājas un tāpēc meklēšana būs vieglāka. Līdz šim viņi neko nav atraduši.

-    Vai ir vēl kaut kas? - Izklausījās, ka Esperansa ir vīlies.

-Jā, bet… - Sančess paskatījās uz Dekeru. Šķita, ka viņam negribas runāt Dekera klātbūtnē.

-    Kas tas ir? - Dekers piecēlās kājās. Adrenalīna līmenis viņa asinīs palielinājās. - Kas ir tas, ko jūs negribat teikt?

Sančess pagriezās pret Esperansu. - Varbūt mums labāk aiziet līdz policijas automašīnai. Ir kaut kas, ko mums vajadzētu pārrunāt.

-    Nē, - Dekers teica. - Jūs neko nedrīkstat no manis slēpt. Lai kas tas ari būtu, jums tas ir jāizstāsta te un tūlīt.

Sančess šaubīdamies paskatījās uz Esperansu. - Vai jūs piekrītat?

Esperansa paraustīja plecus. - Varbūt misters Dekers dalīsies ar mums tajā, ko viņš zina, ja mēs dalīsimies tajā, ko mēs zinām, ar viņu. Stāstiet!

-    Kaut kas savāds. Jūs man likāt norīkot policistus iztaujāt apkārtnē sastopamos cilvēkus - kaimiņus, kas atradušies ārā, garāmgājējus, dīkdieņus, kas slaistījušies apkārt, - lai uzzinātu kaut ko par pagājušās nakts notikumu.

Esperansa pateica priekšā: - Un mūsu vīri ir atraduši kādu, kas var mums palīdzēt?

-    Manuprāt, tas šo lietu vēl vairāk sarežģī, - Sančess •

teica.

-    Nolādēts, ko tad jūs uzzinājāt? - Dekers piegāja tuvāk. - Ko jūs no manis slēpjat?

-    Lejā uz Fort Connor-tā ir iela, kas atrodas nogāzes pakājē aiz šīm mājām, - kāda sieviete bija meklējusi savu pazudušo suni. īsi pirms sprādziena viņa ieraudzīja kādu skrienam cauri kokiem un krūmiem lejup pa nogāzi.

-    Tas, kas uzspridzināja bumbas, - Dekers teica. - Vai šī sieviete pietiekami labi atceras tās personas izskatu?

-    Jā. Tā bijusi kāda sieviete.

Dekers jutās tā, it kā viņš pēkšņi būtu sadurts.

-    Viņa esot nesusi koferi, - policists teica.

-Ko?

-    Viņa esot bijusi pievilcīga izskata, mazliet pāri trīsdesmit, ar gariem kastaņkrāsas matiem, ģērbusies džinsos un puloverā. Viņas labā roka bijusi zem pulovera, it kā tā būtu ievainota.

Dekers atspiedās ar roku pret ātrās palīdzības automašīnu. Šķita, ka zeme viņam zem kājām šūpojas. Viņam uznāca reibonis, kājas sāka ļodzīties, viņš vairs neko nesaprata. - Bet jūs taču tikko aprakstījāt…

-    Betu Dvaieri. Tieši tā, - Sančess teica. - Sieviete ar suni teica, ka Fort Connor ielā gaidījusi kāda automašīna. Iekšā esot sēdējis kāds vīrietis. Ieraugot sievieti ar koferi, viņš esot izsteidzies no mašīnas, ielicis viņas koferi bagāžniekā un palīdzējis viņai iekāpt mašīnā. Kad viņi sākuši braukt, esot uzsprāgusi bumba.

-   Es nesaprotu, - Dekers teica. - Tam nav nekādas jēgas. Kā gan…

Pienāca kāds ugunsdzēsējs, ņemdams nost savu metāla galvassegu ar platajām malām un slaucīdams sviedrus no sodrējainās sejas. Viņš izstiepa roku pēc pudeles ar ūdeni, ko viņam piedāvāja mediķis. - Mēs vēl joprojām neesam atraduši upuri, - viņš sacīja Esperansam.

Dekera sirds sāka mežonīgi dauzīties. Domas viņa galvā joņoja.

-    Bet kāpēc gan? Vai Beta ir dzīva? Ko viņa darīja uz nogāzes? Kas sēdēja mašīnā?

2

Tas šķita neiespējami. Beta nav gājusi bojā! Viņš jutās atvieglots un cerību pilns. Taču viņš bija ari apjucis un samulsis, domājot par viņas savādo uzvedību.

-   Kā jūs satikāt Betu Dvaieri? - Esperansa prasīja. Viņi sēdēja viens otram pretī Dekera dzīvojamā istabā.

-    Viņa ieradās pie manis darbā. Viņa gribēja nopirkt māju.

"Nē, tas nevar būt," Dekers domāja, atslīgdams uz dīvāna.

-    Kad tas bija?

-    Pirms diviem mēnešiem. Jūlijā. "Es laikam jūku prātā," Dekers domāja.

-    Vai viņa ir šejieniete?

-Nē.

-    No kurienes viņa ir?

-    No Austrumiem. - Dekeram mežonīgi sāpēja galva.

-    No kuras pilsētas?

-    Kaut kur pie Ņujorkas.

-    Kāpēc viņa pārcēlās uz Santafē?

-    Janvāri nomiris viņas vīrs. Viņam bijis vēzis. Beta gribēja atbrīvoties no atmiņām par pagātni un sākt jaunu dzīvi.

"Tieši tāpat, kā es to gribēju," Dekers domāja.

-    Šis ir dārgs rajons, - Esperansa teica. - No kurienes viņai bija līdzekļi mājas iegādei?

-    Viņas vīrs bija apdrošinājis dzīvību par prāvu summu.

-    Laikam bijis diezgan bagāts. Ar ko viņš nodarbojās?

-    Es nezinu.

Esperansa izskatījās apmulsis. - Es domāju, ka jūs bijāt tuvi paziņas.

-Jā.

-    Un tomēr ir dažas svarīgas lietas, kuras saistītas ar viņas pagātni un kuras jūs nezināt.

-Es negribēju uzdot liekus jautājumus, - Dekers teica. - Viņas vīrs bija miris pavisam nesen. Negribēju uzjundīt sāpīgas atmiņas.

-    Kas tur sāpīgs, piemēram, par viņas iepriekšējo dzīvesvietu?

-    Es neiedomājos pajautāt. - Tie bija meli. Dekers labi zināja, kāpēc viņš nebija jautājis. Agrāk viņš bija pieradis izvilkt visu iespējamo personisko informāciju no cilvēkiem, kurus viņš satika, jo nekad nevarēja zināt, kad tā noderēs. Pēc ierašanās Santafē viņš bija nolēmis sākt jaunu dzīvi, pārveidot sevi un vairs neizmantot vecās "aprēķina" metodes.

-    Vai summa, ko viņa saņēma no vīra apdrošināšanas polises, bija pietiekami liela, lai viņa varētu no tās pārtikt pēc tam, kad bija nopirkusi māju jums kaimiņos?

-    Viņa pelnīja iztiku kā māksliniece, - Dekers teica.

-Ak tā? Kurā galerijā?

-    Ņujorkā.

-    Bet kā sauc to galeriju?

-    Es nezinu, - Dekers atkārtoja.

-    Nu padomā tik!

-    Es esmu saticis galerijas īpašnieku. Viņš te bija atbraucis. Viņu sauc Deils Hokinss.

-    Kad tas bija?

-    Ceturtdien. Pirmajā septembrī.

-    Kāpēc jūs tik precīzi to atceraties?

-Tas bija tikai pirms deviņām dienām. Es to atceros tāpēc, ka tajā dienā Beta nopirka māju. - Bet Dekeram bija vēl viens iemesls, kāpēc viņš tik labi to atcerējās, - tajā naktī viņi ar Betu pirmo reizi bija mīlējušies. "Beta!" viņš domās iekliedzās. "Dieva dēļ, kas notiek? Kāpēc tu skrēji lejup pa nogāzi? Kas bija tas vīrietis, kas tevi gaidīja mašīnā?"

-    Mister Deker!

-    Es atvainojos… es… - Dekers samirkšķināja acis, saprazdams, ka ir aizdomājies pa to laiku, kamēr Esperansa ir turpinājis runāt.

-    Jūs pieļāvāt iespēju, ka māju kāds ar tālvadības ierīci ir novērojis.

-    Pareizi.

-Tad kāpēc šis cilvēks neuzspridzināja bumbu tad, kad jūs ar Dvaieres kundzi stāvējāt ārā pie mājas?

-    Tā kā es neiegāju iekšā, viņš nebija simtprocentīgi pārliecināts par sprādziena rezultātu.

-Tātad novērotājs nolēma pagaidīt, kamēr jūs aiziesiet, un tikai tad uzspridzināja bumbas? - Esperansa prasīja. - Vai šādai taktikai ir jēga?

Dekeram kļuva vēsi.

-    Ja mērķis esat jūs, - Esperansa piebilda.

-    Vai tad viņi būs mērķējuši uz Betu? - Dekers nodrebēja. - Jūs gribat teikt, ka šopēcpusdien un vakarnakt viņi neuzbruka mani

-Acīm redzams, ka viņa no kaut kā baidījās. Pretējā gadījumā viņa nebūtu bēgusi prom pa nogāzi aiz mājas.

Dekers drebēja aizvien vairāk. - Viņi meklēja Betu? Ak Dievs! - Nekas no tā, ko viņš bija piedzīvojis agrāk - ne speciālās militārās operācijas, ne cīņa ar teroristiem -, nelīdzinājās tam, ko viņš pārdzīvoja šobrīd. Nekad agrāk viņš nebija izjutis tik lielas briesmas. Taču vajadzēja atzīt, ka pirms ierašanās Santafē viņš pastāvīgi domāja par savu aizsardzību un neatļāvās atklāt savas vārīgās vietas.

-    Pirms kāda brīža jūs runājāt par frekvencēm, kādas tiek izmantotas, lai no attāluma uzspridzinātu bumbas, - Esperansa teica. - Kur jūs tik daudz uzzinājāt par to, kā spridzināt mājas?

Dekers nepievērsa viņam uzmanību. Viņš analizēja faktus. Vairāk nekā gadu viņš bija apņēmīgi noliedzis visu, kas saistījās ar iepriekšējo dzīvi. Viņš bija dzīvojis ar pārliecību, ka jutīsies apmierināts, ja viņam būs pilnīgi atklāta attieksme pret tagadni - nekādas aizdomas -, kā arī tikpat pilnīga agrākās dzīves paradumu noliegšana. Tagad viņš ķērās pie vecajām metodēm ar tādu apņēmību, kas viņu pašu biedēja. Viņš paņēma telefona grāmatu, atrada vajadzīgo numuru un steidzīgi sāka spiest pogas.

-    Mister Deker, ko jūs darāt?

-    Zvanu uz Svētā Vinsenta slimnīcu.

Esperansa bija apjucis.

Kad klausule tika pacelta, Dekers teica: - Lūdzu, savienojiet mani ar medicīnas māsām, kas aprūpē palātu ar numuru trīs, viens, viens, seši.

Kad klausuli pacēla ņākamā persona, Dekers teica: - Slimnīcā bija ievesta apšaudē cietusī Beta Dvaiere. Viņu tikko no slimnīcas izrakstīja. Es vēlētos parunāt ar kādu no medicīnas māsām, kas viņu aprūpēja.

-    Vienu mirklīti.

Klausuli pacēla atkal cita persona. - Jā, es aprūpēju Betu Dvaieri, - patīkama sievietes balss teica. - Es dežūru sāku tikai septiņos. Līdz tam viņu kopa citas māsas.

-    Te runā viens no policijas darbiniekiem, kas izmeklē apšaudes gadījumu.

-    Ei, - Esperansa uzsauca, - ko tu dari?

Dekers pacēla roku, lūgdams Esperansu atļaut viņam rīkoties. - Vai pie viņas bija apmeklētāji?

-    Tikai viņas draugs.

Tas laikam biju es, Dekers domāja. Taču viņš vairs nekam neticēja. - Kā šis vīrietis izskatījās?

-    Garš, spēcīgs, apmēram četrdesmit gadus vecs.

-    Smilškrāsas mati?

-    Jā, cik nu es atceros. Viņš bija diezgan glīts, izteikti vīrišķīgs. Nevienu citu es netiku redzējusi.

-    Un telefona zvani?

-Ak jā, viņa ļoti daudz zvanīja.

-    Ko?

-Arī viņai zvanīja. Kādu brīdi telefons zvanīja un zvanīja. Kad es biju palātā, viņa nesāka runāt pa telefonu, iekams es nebiju izgājusi.

Dekers sajuta smagumu krūtīs. - Paldies! - viņš spēja pateikt māsai. - Jūs mums ļoti palīdzējāt. - Domās iegrimis, viņš nolika klausuli.

-    Ko tas nozīmē? - Esperansa prasīja. - Vai jūs zināt, ka par policijas darbinieka tēlošanu draud sods?

-    Beta ir zvanījusi, un viņai ir zvanīts. Taču, cik man ir zināms, šajā pilsētā es esmu viņas vienīgais draugs. Kas tad viņai zvanīja, un kam viņa zvanīja?

-    Ja tās bija tālsarunas un viņa nelūdza otru personu nomaksāt telefona rēķinu, mēs varēsim dabūt telefona numurus, - Esperansa teica.

-    Saprotu. Bet man ir aizdomas, ka tās bija vietējās sarunas, - viņa runāja ar vīrieti, kas viņu gaidīja Fort Connor ielā. Kad es aiznesu drēbes, ko viņai uzvilkt slimnīcā, viņa man teica, ka ļoti slikti izskatoties un kautrējoties ģērbties manā klātbūtnē. Viņa palūdza, lai es viņu pagaidu gaitenī. Tā kā viņai bija savainota roka un viņai varētu būt vajadzīga palīdzība, es negribēju iet prom, bet beigās tomēr paklausīju. Tagad es domāju, ka viņa izmantoja šo izdevību, lai pēdējo reizi piezvanītu šim vīrietim un pastāstītu, ka viņu izraksta no slimnīcas. Viņa norunāja laiku, cikos viņš viņu gaidīs. Bet kas, pie velna, ir šis vīrietis?

Dekera juceklīgajās izjūtās - atvieglojumā par to, ka Beta ir dzīva, pārsteigumā par viņas savādo uzvedību - pēkšņi ielauzās vēl kāda doma. Tā bija greizsirdība. Ak Dievs, vai tas ir iespējams? Vai Betai būtu cits - slepens mīļākais? Vai viņa visu šo laiku ir satikusies ar vēl kādu? Prātā nāca visdažādākie jautājumi. Kā viņa bija tikusies ar šo vīrieti? Vai tas ir kāds, kas viņai sekoja no Austrumiem? Kāds no viņas agrākās dzīves?

-    Vai sieviete ar suni redzēja pietiekami labi vīrieti, kas sēdēja mašīnā? Vai viņa varētu aprakstīt tā izskatu? - Dekers prasīja.

-    Sančess zinās.

Dekers steidzās uz durvīm, lai skrietu pie Sančesa, kurš apsargāja māju. Te pēkšņi atvērās ārdurvis.

Tajās parādījās Sančess, nobiedēdams Dekeru. - Divi vīrieši, kas apgalvo, ka esot jūsu draugi, vēlas jūs satikt.

-   Laikam kaimiņi vai kolēģi. Pasakiet viņiem, ka es parunāšu ar viņiem vēlāk. Paklausieties, es jums kaut ko gribu pajautāt!

-    Šie vīrieši ir ļoti uzstājīgi, - Sančess teica. - Viņi vairākkārt teica, ka esot jūsu seni draugi - ļoti seni draugi. Viņi teica, ka viņus saucot Bens un Hals.

3

- Hals un… - Dekers mēģināja neizrādīt pārsteigumu. - Jā. - Viņš kļuva uzmanīgs. - Es viņus pazīstu. Ielaidiet viņus!

Hals un Bens bija divi operatīvie darbinieki, kas no viesnīcas "St. Regis" vestibila bija nogādājuši Dekeru līdz lidostai pēc viņa aiziešanas no darba. Viņi bija iztaujājuši Dekeru par aiziešanas motīviem un, galu galā nolēmuši, ka viņš nav bīstams, ļāva viņam meklēt patvērumu Santafē, izsakot slēptu brīdinājumu, ka informācijai par notikumu Romā nav jānonāk svešu personu ausīs - lai arī kā Dekers dusmotos.

Tagad Dekeram bija jādomā, ka viņus uz šejieni atsūtījuši viņa agrākie darba devēji, atbildot uz ārkārtas zvanu par uzbrukumu mājai. Kad abi parādījās durvīs, Dekers ievēroja, ka viņi izskatās tāpat kā pēdējā reizē, kad viņi visi bija tikušies: labā fiziskā formā, apmēram sešas pēdas gari, simt deviņdesmit mārciņas smagi, apmēram Dekera vecumā - četrdesmit viens gads -, skarbiem vaibstiem un vērīgām acīm. Viņi valkāja virsjakas, haki krāsas bikses un smagnējas ielas kurpes. Pārlaiduši skatienu dzīvojamai istabai, viņi nopētīja Esperansu un pievērsās Dekeram.

-   Kas šeit notiek? - Hals prasīja. - Kāpēc ārā stāv policists? Kas atgadījies kaimiņos?

-    Tas ir ļoti garš stāsts. Šis ir detektīvs Esperansa. De- tektīv, atļaujiet iepazīstināt ar Halu Vēberu un Benu Aisli- ju. - Pieņemtie uzvārdi bija ierakstīti viņu dokumentos, ko tie parasti izmantoja darbā. - Mēs turējāmies kopā, kad es strādāju Virdžīnijā. Viņi man teica, ka plāno mani apciemot kādā no tuvākajām nedēļas nogalēm, bet es biju piemirsis.

-   Jā, protams, - Esperansa sacīja. Bija skaidri redzams, ka viņš netic šai pasaciņai. Viņš sasveicinājās ar abiem, paspiežot roku, un salīdzināja viņu stāvus - šauros gurnus un platos plecus - ar Dekeru. - Vai viņi arī ir tādi paši nekustamā īpašuma mākleri, kas zina, kā uzspridzināt bumbas no attāluma?

Hals izskatījās pārsteigts. - Bumbas? Vai māja kaimiņos tika uzspridzināta?

-   Detektīv, vai jums nebūtu iebildumu, ja mēs kādu brīdi parunātos vieni paši? - Dekers virzīja Halu un Benu uz durvīm, kas veda uz virtuves piebūvi, kurā atradās grilēšanas krāsniņa ēdiena pagatavošanai dārzā.

-    Es iebilstu, - Esperansa teica.

Dekers apstājās un atskatījās uz viņu. - Piedodiet!

-   Jā, man ir iebildumi. - Esperansas vēja appūstā seja kļuva skarba. - Jau no paša sākuma jūs esat centies izvairīties un nesadarboties ar mums. Es to tā vairs neatstāšu.

-   Man šķiet, jūs teicāt, ka FIB jūs lūdza pārtraukt lietas izmeklēšanu.

-Tas attiecas uz uzbrukumu jūsu mājai, nevis uz sprādzienu kaimiņos.

-    FIB? - Bens apmulsis prasīja.

-   To, ko jūs gribat pastāstīt šiem vīriem, lai paskaidrotu, kas šeit notiek, jūs pastāstīsiet manā klātbūtnē, - Esperansa sacīja. - Jūs paskaidrosiet arī man, kas šeit notiek.

-    FIB? - Bens pārprasīja. - Es nesaprotu. Kāds FIB ir sakars ar šo lietu?

-    Detektīv, man patiešām ir jārunā ar šiem vīriem vienam pašam, - Dekers teica.

-    Es jūs arestēšu. /

-    Uz kāda pamata? Labs advokāts jūsu argumentus pagūs apstrīdēt jau līdz dienas beigām, - Dekers iebilda. - Sliktākajā gadījumā mani izlaidīs pret galvojumu.

-    Fiestas nedēļas sestdienā? Jūsu advokātam būs ļoti grūti atrast kādu tiesnesi, kas būs ar mieru viņā klausīties, - Esperansa asi atcirta. - Jūs netiksiet ārā no cietuma līdz rītam, varbūt pat tikai pirmdien. Man šķiet, ka jūs negribat zaudēt tik daudz laika. Tātad jums nekas cits neatliks kā iedomāties, ka manis šeit nav. Ko jūs gribat viņiem stāstīt?

Laiks rit, Dekers norūpējies domāja. Man tūlīt pat jāsāk meklēt Beta. Es nevaru atļauties zaudēt vēl divas dienas. Izmisis viņš centās atrast kompromisu. Līdz šim viņš bija apņēmīgi aizstāvējis savu agrāko darba devēju, bet šobrīd svarīgāks bija kas cits - viņam ir jāatrod Beta. Viņam jānoskaidro, kas gribēja nogalināt Betu.

-    Es agrāk pildīju ASV valdības uzdevumus.

-    Ei, uzmanies! - Bens teica Dekeram.

-    Man nav izvēles.

-    Valdības uzdevumus? - Esperansa kļuva uzmanīgs. - Jūs runājat par…

-    Es neko sīkāk nevaru stāstīt, - Dekers teica. - Šie vīri bija mani kolēģi. Viņi ir ieradušies, lai palīdzētu man noskaidrot, vai pagājušās nakts uzbrukums ir kaut kādā veidā saistīts ar kādu delikātu lietu, kurā es biju iejaukts.

-    Nepāršauj pār strīpu! - Hals teica Dekeram.

-    Es vairāk neko nestāstīšu, - Dekers pateica Esperansam, vērīgi viņā skatīdamies.

Esperansas skatiens bija tikpat vērīgs. Detektīva asie vaibsti vairs nebija tik skarbi. Viņš piekrītoši pamāja ar galvu.

Dekers pievērsās Halam. - Jūs šeit ieradāties ātrāk, nekā es biju gaidījis.

-    Mēs bijām Dalasā. Mums bija darba lidmašīna. No turienes līdz Santafē ir jālido mazāk par divām stundām.

-    Paldies, ka atlidojāt.

-    Tā bija vienīgā izeja, - Bens teica. - Mums teica, ka pa telefonu ar tevi runāt nav droši. Gribējām uzzināt visus sīkumus, noskaidrot dažas neskaidrības tavā stāstījumā pa telefonu un tad saistīties ar vietējiem federālās izmeklēšanas darbiniekiem.

-    To jūs jau esat paspējuši izdarīt, - Esperansa teica. - Parunāt ar FIB.

-    Nē! - Hals uztraukts iesaucās.

-    Nejau personiski, bet pa telefonu, - Esperansa teica.

-    Nē taču! - Hala balsī skanēja vēl lielāks satraukums.

-     Bet man šorīt no rīta bija saruna ar vietējā FIB biroja bosu. Viņš man oficiāli paziņoja, ka viņi pārņem nakts uzbrukuma izmeklēšanu, - Esperansa sacīja.

-    Jūs to jau teicāt, bet es nesapratu, par ko ir runa, - Bens iebilda. - Neviens no mūsējiem vēl nav runājis ar FIB. Mēs vispirms gribējām paši paskatīties un tad nolemt, vai iesaistīt šajā lietā viņus.

Dekeram radās kāda nojauta, kas ātri izskrēja caur viņa smadzenēm.

Esperansa uzdeva jautājumu, uz kuru Dekeram steidzami bija vajadzīga atbilde. - Ja jūs nelūdzāt FIB iesaistīties šajā lietā, kas tad to izdarīja?

Sančess strauji nogriezās no vecās Santafē šosejas uz Paseo de Peralta, vadīdams automašīnu ar ieslēgtām bākugunīm, cik vien ātri tas bija iespējams fiestas nedēļas nogales satiksmes sastrēgumā pilsētas centrā. Hals ar bargu sejas izteiksmi sēdēja priekšā - vļņam blakus. Dekers ar strauji pukstošu sirdi sēdēja aiz muguras, iespiests starp Benu un Es- peransu. /

Esperansa, pabeidzis steidzīgu sarunu pa mobilo telefonu, nospieda podziņu, pārtraucot savienojumu. - Viņš teica, ka gaidīšot mūs.

-   Un ko tad, ja viņš mums nestāstīs to, ko mēs gribam zināt? - Dekers prasīja.

-Tādā gadījumā man vajadzēs piezvanīt uz Virdžīni- ju, - sacīja Bens. - Agrāk vai vēlāk viņš mums pastāstīs. Es to garantēju.

-Agrāk, - Dekers teica. - Lai labāk tas notiek agrāk nekā vēlāk. Jau ir pagājušas divas stundas, kopš Beta noskrēja lejā pa nogāzi un iekāpa automašīnā. Tagad viņa jau varētu būt Albukerkē. Velns parāvis, ja viņa devās tieši uz lidostu, viņa tagad jau sēž lidmašīnā.

-   Noskaidrosim. - Esperansa sāka spiest mobilā telefona podziņas.

-    Kam jūs zvanāt?

-    Albukerkes lidostas drošības dienestam.

-   Bet ja nu viņa brauca uz Santafē lidostu? - Hals prasīja.

-   Es pēc tam uz turieni piezvanīšu. No šejienes lidostas lido tikai mazās lidmašīnas. Tās pārbaudīt nav grūti. To mēs ātri noskaidrosim, ja viņa būs lidojusi no Santafē.

Kāds pacēla klausuli. Esperansa sāka runāt.

Pa to laiku Dekers pievērsās Benam. Kādu brīdi viņam likās, ka nekas nav mainījies un viss ir tāpat kā pirms gada: viņš sēž automašīnā, kas brauc pa Manhetenu, bet Hals un Bens viņu izprašņā. Varbūt izprašņāšana tā arī nebija beigusies un šobrīd viņš gluži vienkārši murgoja skaidrā dienas laikā.

-    Ben, kad jūs abi ieradāties pie manis, jūs teicāt, ka gribat uzzināt kaut kādas neskaidrības. Kaut ko tādu, ko esmu pieminējis, stāstot par nakts uzbrukumu. Kas tas bija?

Bens izvilka no kabatas papīra lapu. - Te ir fakss ar tavu ziņojumu. - Bens vilka ar pirkstu pa lapu. - Cilvēks, ar kuru tu runāji, teica: "Bet mums pārjums vairs nav jāuzņemas nekāda atbildība." Tu teici: "Ehē, jūs tā nedomājāt, kad es no jums aizgāju. Jūs visi klupāt man virsū. Esmu atklājis, ka pārbaudes tā arī nekad nebeigsies. Nolādēts, vēl pirms diviem mēnešiem jūs mani novērojāt."

Dekers pamāja ar galvu. Bija savādi dzirdēt, kā cits lasa viņa teiktos vārdus. - Kas šeit nesaprotams?

-    Mūsu darbinieks nesniedza nekādus komentārus, bet atzīmēja, ka viņam nav skaidrs, ko tu esi domājis ar pēdējo teikumu. Neviens no mums nav tevi novērojis.

-    Bet tā nav taisnība, - Dekers teica. - Pirms diviem mēnešiem es redzēju novērošanas grupu. Es…

-    Kad tu tikko ieradies Santafē, mēs tevi novērojām, taisnība, - Bens teica. - Bet vēlāk mēs redzējām, ka vieglāk un lētāk ir pārbaudīt tavas finansu operācijas. Ja tu pēkšņi būtu ieguvis naudas summu, kādu nevar nopelnīt ar māklera darbu, mēs būtu sākuši apsvērt iespēju, ka tu pārdod mūsu noslēpumus. Taču tavi ienākumi atbilst tavām iespējām. Šķiet, ka tu esi pārvarējis savu attieksmi pret problēmām, kuru dēļ aizgāji no mums. Izsekošana nebija vajadzīga. Lai arī kas tas būtu bijis, kas tev sekoja, mēs tie nebijām.

-    Vai jūs gribat, lai es noticu, ka Braiens Makitriks pats uz savu roku ir nolēmis izsekot mani no darba brīvajā laikā?

-    Braiens Makitriks? - Hals asi pajautāja. - Par ko tu runā?

-    Es jums teicu, ka es viņu redzēju.

-    Pirms diviem mēnešiem?

-    Makitriks vadīja novērošanas grupu, - Dekers teica.

-    Bet Makitriks pie mums nestrādā kopš februāra.

Dekeram nebija ko teiku

-    Viņa tēvs decembrī nomira, - Bens sacīja. - Neviens vairs neaizstāvēja viņa dēlu. Tavas sūdzības par viņu tika atbilstoši novērtētas. Viņš izgāza vēl divas operācijas. Pārvalde viņu atlaida.

Esperansa uzlika plaukstu uz mobilā telefona. - Vai jūs, puiši, nevarat klusāk? Es tik tikko varu dzirdēt. Lūis! - Viņš pieliecās pie Sančesa. - Albukerkes policija grib zināt, vai mēs varam aprakstīt automašīnu, kādā Beta Dvaiere aizbrauca. Vai aculieciniece jums to aprakstīja?

-    Vecā dāma necik daudz par mašīnām nezina. - Sančess apbrauca automašīnu sablīvējumu uz Paseo de Peralta. - Viņa teica, ka tā esot bijusi liela, jauna un pelēkā krāsā.

-    Un tas ir viss?

-    Diemžēl.

-    Lieliski! Vienkārši lieliski, - Esperansa teica. - Un kā ar vīrieti, kas sēdēja pie stūres? Vai tā sieviete viņu nopētīja, kad viņš izkāpa no mašīnas, lai palīdzētu Betai ielikt koferi bagāžniekā?

-    Ja runa ir par cilvēkiem, tad šai sievietei ir lieliskas novērošanas spējas. Vīrietim ir bijis mazliet vairāk par trīsdesmit. Garš. Spēcīgs. Atgādinājis futbola spēlētāju. Četrstūrains zods. Blondi mati.

-    Četrstūrains zods? Blondi mati… - Dekers sarauca

pieri.

-    Kas noticis?

-Atgādinājis futbola spēlētāju? Izklausās pēc…

-    Vai jūs pazīstat kādu, kam ir tāds izskats?

-    Tas nevar būt ! - Dekeram aizrāvās elpa. Tas, ko viņš tikko bija dzirdējis, galīgi neiederējās. Nekas vairs neiederējās. - Braiens Makitriks. Šis apraksts atbilst Braienam Makitrikam. Bet, ja viņš nestrādā jūsu labā, - Dekers teica Be- nam, - kā labā tad viņš strādā?

5

Dekers negaidīja, kamēr Sančess nobremzē. Viņš izlēca no policijas automašīnas un metās uz garo trīsstāvu ēku māla krāsā. Pa platām betona kāpnēm Viņš kopā ar Esperansu, Benu un Halu pieskrēja pie stiklotu durvju rindas. Tur viņus gaidīja apmēram četrdesmit gadus vecs vidēja auguma vīrs ar īsi apgrieztiem matiem un vaigu bārdiņu. Viņš bija ģērbies platās biksēs un zilā sporta jakā. Pie bikšu siksnas viņam bija pieāķēts peidžeris. Rokā viņš turēja mobilo telefonu.

-    Man negribētos dzirdēt sliktas ziņas. Es nāku no fies- tas. - Vīrs izvilka atslēgu saišķi un gatavojās atslēgt durvis. Viņa nosvērtais skatiens bija pievērsts Esperansam, kuram nebija radusies iespēja pārvilkt savu apsvilušo, sodrējiem klāto kreklu un bikses. - Kas ar jums noticis? Pa telefonu jūs teicāt, ka tam ir kaut kāds sakars ar lietu, ko mēs apspriedām no rīta.

-    Mums nav laika kāpt augšā uz jūsu kabinetu, - Dekers teica. - Mēs ceram, ka jūs varēsiet mums visu vajadzīgo pastāstīt tepat lejā.

Vīrs nolaida lejā roku ar atslēgām un savilka pieri. - Un kas jūs tāds esat?

-    Stīvens Dekers - tas, kura mājā notika ielaušanās, - Esperansa paskaidroja. - Mister Deker, Džons Millers ir vietējās FIB npdaļas vadītājs.

Dekers nekavējoties jautāja: - Kāpēc jūs iejaucāties detektīva Esperansas veiktajā izmeklēšanā?

Millers bija pārsteigts. Pagāja brītiņš, iekams viņš atbildēja: - Tā ir konfidenciāla lieta.

-   Izskatās, ka uzbrukumā tika vērsts nevis pret mani, bet gan pret sievieti, ar kuru es biju kopā. Manu kaimiņieni. Viņas vārds ir Elizabete Dvaiere. Viņa sevi sauc par Betu. Vai šis vārds jums kaut ko izsaka?

Šoreiz Millers atbildēja nekavējoties: - Es nevēlos apspriest šo jautājumu.

-    Šajā pēcpusdienā tika uzspridzināta viņas māja.

Izskatījās, ka Millers būtu dabūjis pliķi.

-Ko?

-    Vai jūs beidzot esat sācis manī klausīties? Vai jūs tagad vēlaties apspriest šo jautājumu? Kāpēc jūs iejaucāties izmeklēšanā, kas bija saistīta ar uzbrukumu manai mājai?

-    Elizabetes Dvaieres māja ir uzspridzināta? - Millers izbiedēts pagriezās pret Esperansu. - Vai viņa atradās mājā? Vai viņa ir nogalināta?

-Acīmredzot, - Esperansa teica. - Mēs neesam atraduši līķi. Kāda viņai līdzīga sieviete redzēta iekāpjam automašīnā Fort Connor ielā dažas sekundes pirms sprādziena.

-    Kāpēc jūs man to nepateicāt pa telefonu?

-    Es jums to saku tagad.

Millers bija pārskaities. - Man nepatīk, ja ar mani manipulē!

-    Un man nepatīk, ja uz mani šauj, - Dekers viņu pārtrauca. - Kurš grib nogalināt Betu Dvaieri? Ko jūs zināt par vīrieti, vārdā Braiens Makitriks? Kāda ir jūsu saistība ar šo lietu?

-    Man nav jums, ko teikt, - Millers atcirta. - Saruna ir beigusies.

-    Nē, nav, iekams jūs man neatbildēsiet.

-    Un ja nu es neatbildēšu? - Millers jautāja. - Ko jūs darīsiet, ja es jums neatbildēšu?

-    Vai tam nav nozīmes, ka Betas dzīvība ir briesmās?

-    Tā nav jūsu darīšana.

Dekers juta, ka viņu pārņem dusmas. Viņš pārskaities paskatījās uz FIB aģentu - viņš labprāt būtu triecis viņu pret durvīm. "Beta!" viņš domāja. "Tas, kurš grib viņu nogalināt, varbūt jau ir viņu panācis. Bet šo maitu tas nesatrauc."

-    Un tātad? - Millers prasīja.

Dekers pakāpās soli atpakaļ. Viņš mēģināja nomierināties. Viņš sev centās iegalvot, ka ar to, ja viņu arestēs par uzbrukumu FIB aģentam, Betai nebūs līdzēts. Nomierinies, viņš sev vēlreiz teica, drudžaini elpojot.

-    Gudrinieki, - Millers teica.

-    Mums par to ir jāaprunājas, - Esperansa sacīja.

-    Nē, - Millers teica, - nē, mums nav par to jārunā. Atvainojiet mani! Man ir steidzīgi jāpiezvana. - Viņš atvēra durvis un iegāja ēkā. Dusmīgi skatīdamies ārā, viņš aizslēdza durvis no iekšpuses un aizgāja.

-    Kad šī lieta būs beigusies, es ar viņu parunāšos, - Dekers teica.

6

Dekers izkāpa no policijas automašīnas pie savas mājas un skumji paskatījās uz priekšu pa Camino Lindo, kur vēl stāvēja ugunsdzēsēju automobiļi un dūmoja Betas mājas drupas. Ielas malā pulcējās ļaudis. Kāda televīzijas grupa filmēja visu šo postažu.

-    Man ļoti žēl, - Esperansa, palicis policijas automašīnā, teica.

Dekeram sāpēja sirds, un viņš pat nepapūlējās atbildēt.

-    Es vēl runāšu ar viņu, - Esperansa sacīja. - Varbūt viņš kaut ko atklās.

-    Labi, - Dekers bez pārliecības teica. Viņš nekad nebija juties tik bezpalīdzīgs. Hals un Bens stāvēja viņam blakus.

-    Es turpināšu uzturēt sakarus ar Albukerkes policiju un lidostas drošības dienestu, - Esperansa piebilda.

-    Varbūt Beta un Makitriks brauc uz Denveru vai Flag- stāfu, - Dekers teica. - Velns parāvis, nav taču iespējams uzminēt, kurā virzienā viņi ir devušies.

-    Ja es kaut ko uzzināšu, jums paziņošu. Protiet tikai to novērtēt. Lūdzu, te ir mana vizītkarte. - Esperansa uz tās kaut ko uzrakstīja. - Es jums iedodu arī savu mājas telefona numuru.

Dekers pamāja.

Tumšzilā policijas automašīna apgriezās, cenšoties izvairīties no iekļūšanas ugunsdzēsēju automobiļu un pūļa drūzmā, un aizbrauca atpakaļ, no kurienes bija atbraukusi.

Miedzot acis rietošās saules gaismā, Dekers noskatījās, kā, braucot pa Camino Lindo, tā saceļ putekļu vērpetes.

-    Viņam mums nekas nav jāstāsta, - Hals teica. - Patiesībā viņam mūs ir jātur aizdomās. Viņš nevar tā vienkārši noticēt, ka mēs esam saistīti ar izlūkošanas pārvaldi.

-    Protams, - Bens piekrita. - Tagad viņš darīs visu, ko varēs, lai pārbaudītu, kas mēs esam. Viņš gan tik un tā neko neuzzinās.

-    Vismaz tik daudz prāta viņam bija, lai FIB aģentam neatklātu, ka mēs esam no izlūkošanas pārvaldes, - Dekers sacīja. - Ņemot vērā, ka FIB pastāvīgi kašķējas ar citām pārvaldēm, Millers pat tik daudz nebūtu pateicis.

-   Pat tik daudz? Ehē, viņš taču mums neko nepateica, - Hals iebilda.

-   Tā gluži nebija. - Dekers noskatījās, kā policijas automašīna izzūd tālumā, un tad pagriezās, lai atvērtu vārtus. - Millers izrādīja interesi par Betu, tas apstiprina, ka uzbrukums bija vērsts pret viņu. Kad es pieminēju Braienu Makitriku, es redzēju viņa skatienu, - viņš zina šo vārdu. Viņš noteikti kaut ko zina. Tikai tas mums neko nedod.

Hals un Bens izskatījās samulsuši.

-    Vai ir kāda problēma? - Dekers prasīja.

-    Jā, tie esam mēs, - Hals teica.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Mūs uz šejieni atsūtīja, lai mēs pārbaudītu, vai pagājušās nakts notikums ir saistīts ar kādu no uzdevumiem, ko tu esi pildījis agrāk, - Bens teica.

-    Nu un?

-Tas nav saistīts. - Bens paskatījās uz leju, urbinādams granti ar kurpes purnu. - Neatkarīgi no tā, kādā lietā ir iesaistīta Beta Dvaiere, tev šī ir personiska rakstura problēma. Mēs neesam pilnvaroti tev palīdzēt.

Dekers neko neatbildēja.

-   Tiklīdz mēs par to paziņosim priekšniecībai, mūs no šejienes atsauks, - Bens teica.

Dekers joprojām klusēja.

-   Goda vārds, - Hals sacīja, - mēs ar to nevaram nodarboties.

-   Nolādēts, tad kāpiet mašīnā un brauciet prom! - Dekers teica. - Es tikšu galā bez jums.

-Kā?

-    Ir jābūt kaut kādai izejai. Vienalga, kā, bet es to atradīšu. Pazūdiet no šejienes!

-    Vai tu neapvainojies? - Hals prasīja.

-    Vai tad izklausās, ka esmu apvainojies? - Dekers sarūgtināts noteica. Viņš iegāja pagalmā, atgāzās uz sola portāla ēnā un sāka nomāktā balsī runāt pats ar sevi, domādams, ko darīt, ja Esperansa neko neuzzina Albukerkes lidostā… ja viņš nepastāsta to, ko ir uzzinājis… Dekera galvā pazibēja vārds strupceļš. Viņš automātiski attiecināja to uz Betu. Varbūt arī viņa šobrīd atrodas strupceļā? Varbūt viņai šobrīd draud briesmas? Kāpēc viņa aizbrauca kopā ar Makitriku? Kāpēc viņa bija melojusi? - Kaut kas ir. - Dekers nepacietīgi bungoja ar labās rokas pirkstiem pa solu. - Ir jābūt kaut kam tādam, ko esmu palaidis garām, kaut kam tādam, kas tieši saistīts ar viņu.

Dekers izdzirdēja soļus pagalmā. Viņš paskatījās augšup un sev blakus ieraudzīja Halu.

-    Vai viņa nav minējusi kādu konkrētu vietu, uz kuru gribēja doties? - Hals prasīja.

-    Nē. Viņa tikai teica, ka grib noslēgt visus rēķinus ar bijušo dzīvi, lai tā viņu vairs netraucētu. Es domāju, ka jūs braucat prom.

-    Nav jau nekādas steigas.

-    Vai tad nav? - Dekers iedomājās, kā Braiens Makitriks aizved Betu pa Fort Connor ielu sprādziena dārdu pavadībā, kas sagrauj viņas māju. Ja vecā sieviete, kas redzēja automašīnu, būtu ievērojusi automašīnas numuru? Varbūt Betas telefona zvani no slimnīcas varētu norādīt virzienu, kādā meklēt?

Vai arī - zvani no viņas mājas telefona, Dekers domāja. Man ir jāatgādina Esperansam, lai viņš tos pārbauda. Taču Dekers joprojām šaubījās par Esperansu. Ko tad, ja Esperansa nepastāsta visu, ko būs uzzinājis?

-     Ir jābūt vēl kādai izejai, - Dekers vēlreiz teica. - Kā vēl varētu viņu atrast? Nejau ar gleznu palīdzību. Viņa man nepateica Ņujorkas mākslas galerijas nosaukumu. Tur taču ir simtiem mākslas galeriju. Nav tik daudz laika, lai sazinātos ar katru no tām. Un vispār, cik var spriest, stāsts par galeriju bija izdomājums, Beta nekad nav pārdevusi nevienu gleznu. Vienīgais pierādījums ir mākslas priekšmetu speciālists, kuru es satiku, - Deils Hokinss. Un arī viņš varbūt nebija tas, par ko uzdevās. Ja es būtu iegaumējis automašīnas numuru, ar kuru viņš bija atbraucis… Bet man taču neradās ne mazākās aizdomas.

Kad Dekers pacēla galvu, Hals un Bens viņu savādi nopētīja. - Vai ar tevi viss kārtībā?

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Tu žestikulē ar rokām un visu laiku kaut ko murmini.

-    Automašīna, - Dekers teica.

-Atvaino!

-Automašīna, ar kuru bija atbraucis Hokinss. Tieši tā!

-    Par ko tu runā?

-    Deils Hokinss brauca ar īrētu automašīnu! - Dekers satraukts piecēlās. - Kad es gāju garām mašīnai, cauri priekšējam stiklam es ieraudzīju aploksni ar nomas līgumu uz sēdekļa. Esmu pārliecināts, ka tā bija automobiļu nomas firma "Avis". Un esmu pilnīgi pārliecināts, ka tas bija 1. septembris, jo tajā dienā Beta nopirka māju. Zils ševrolets "Ca- valier". Ja Deils Hokinss, kā teicis, ielidoja Albukerkes lidostā, viņš automašīnu būs noīrējis lidostā. Viņam vajadzēja uzrādīt savu autovadītāja apliecību un kredītkarti. Es varētu noskaidrot viņa mājas adresi. - Dekera sajūsma noplaka. - Ar noteikumu, ka Esperansa man pastāsta visu, ko viņš uzzinās automobiļu nomas firmā.

Dekers ilgi un smagi skatījās uz Halu un Benu.

-    Man laikam vajadzēs to nožēlot, - Hals teica.

-    Par ko tu runā?

-   Manuprāt, pagaidām varētu neziņot priekšniecībai par to, ka pagājušās nakts notikumam nav nekāda sakara ar mums.

-    Jūs gatavojaties man palīdzēt?

-    Vai tu atceries, kā mēs trijatā strādājām Beirūtā? - Hals pēkšņi pajautāja.

-    Kā tad to var aizmirst?-

1984. gada 16. martā šiītu teroristu grupa nolaupīja CIP nodaļas šefu Viljamu Bakliju. Dekers, Hals un Bens piedalījās sagūstītā Baklija meklēšanā. Dekers tur bija strādājis līdz septembrim, kad viņu cīņai ar teroristiem pārcēla uz Vāciju. Viņa atmiņā cieši bija iegūlušies intensīvā darbā pavadītie karstie vasaras mēneši un apņēmība, ar kādu bija strādājusi grupa. Baklijs tā ari netika atrasts. Pēc gada - 1985. gada 11. oktobri - teroristi bija paziņojuši, ka Baklijs ir miris.

-    Tālāk aiz vienības štāba bija mazs zoodārzs, - Hals teica. - Vai tu to atceries?

-     Protams! Es nezinu, cik daudz dzīvnieku tajā bija pirms pilsoņu kara sākuma, bet, kad mēs ieradāmies, tur bija palikuši tikai leopards, žirafe un lācis. Lācis nevarēja piemēroties klimatam. Viņš izskatījās tik nožēlojams.

-    Un tad kāda grupējuma snaiperis nolēma "parotaļāties" - nošaut katru, kas ies barot dzīvniekus. Snaiperis nogalināja dzīvnieku kopēju. Nākamo divu dienu laikā viņš nogalināja četrus brīvprātīgos kopējus. Zvēri dzīvoja badā.

-    Es to atceros. - Dekers juta, kā viņam kaklā uzrodas kamols.

-    Kādu nakti tu nozudi. No rīta atgriezies, tu sacīji, ka nesīsi dzīvniekiem barību un ūdeni. Es tevi mēģināju atrunāt. Es tev teicu, ka snaiperis ar prieku nogalinās amerikāni. Tu man apgalvoji, ka esi parūpējies par snaiperi un ka viņš vairs nesagādās problēmas. Protams, viņa vietā varēja sēdēt cits snaiperis un nošaut tevi, bet šķita, ka tevi tas neuztrauc. Tu gribēji pārtraukt dzīvnieku ciešanas.

Pagalmā iestājās klusums.

-    Kāpēc tu to stāstīji? - Dekers prasīja.

-    Tāpēc, ka es gribēju noķert to snaiperi, - Hals teica. - Bet man pietrūka drosmes. Es tevi apskaudu par to, ka tu izdarīji to, ko būtu varējis izdarīt es. Jocīgi, vai ne? Beirūtā gāja bojā cilvēki, bet mēs uztraucāmies par dzīvniekiem. Tam gan nebija nozīmes. Nākamajā dienā viņi visi gāja bojā sprādzienā.

-    Bet viņi nenomira aiz bada, - Dekers teica.

-   Taisnība. Tu esi uzticams zellis. Parādi man, kur ir tuvākais telefona automāts, - Hals teica. - Es pastāstīšu priekšniecībai, ka mēs turpinām noskaidrot apstākļus. Es palūgšu, lai viņi caur savu datortīklu noskaidro, kas Albukerkes lidostā pirmajā septembrī firmā "Avis" noīrēja zilo ševroletu "Cavalier". Iespējams, ka viņiem ir vairāki "Cavalier". Labi, ka tā nav liela lidosta.

-    Hal…

-Ko?

-    Paldies!

7

Dekeram bija sāpīgi, skatoties pa forda "Taurus" aizmugures logu. Hals un Bens bija noīrējuši automašīnu Albu- kerkē, lai tiktu uz Santafē. Viss notikušais šķita tāla pagātne. Caur automašīnas logu viņš redzēja, kā attālinās Sangre de Cristo kalni, dzeltējošās apses ielejā, adobe mājas kalnu pa- kājēs, plnijas un kadiķi, un tumšsarkanais augstkalnu tuksneša saulriets. Viņš atstāja Santafē pirmo reizi pēc ierašanās tajā. Ak jā, viņš bija izbraucis ārpus pilsētas robežām, lai pamakšķerētu zivis, nobrauktu ar plostu pa upi vai dotos ekskursijā uz Taosu. Taču šie braucieni likās saistīti ar Santafē, un galu galā tie bija ļoti īsi, un viņš bija zinājis, ka drīz atgriezīsies.

Tagad viņš patiešām brauca prom - nezinot ne to, uz cik ilgu laiku, ne arī to, vai viņš vispār atgriezīsies. Protams, viņš no visas sirds vēlējās atgriezties - un jo ātrāk, jo labāk. Bet vai viņš spēs atgriezties? Vai meklēšana, kurā viņš ir iesaistījies, neradīs šķēršļus, neļaujot viņam atgriezties? Vai viņš vispār paliks dzīvs, lai atgrieztos? Piedaloties neskaitāmās kaujas operācijās un strādājot izlūkošanas pārvaldē, viņš, no vienas puses, bija palicis dzīvs tāpēc, ka viņam piemita profesionāla spēja atšķirt pieņemamu risku no muļķīga riska. Taču, no otras puses, profesionalitāte nenozīmē tikai un vienīgi spriešanas spēju, pamatojoties uz mācībām, pieredzi un iemaņām. Ir nepieciešams arī līdzsvars starp apņēmību izpildīt savu darbu un objektīvu attieksmi pret šo darbu. Dekers bija aizgājis no darba izlūkošanas pārvaldē, jo viņam vairs nebija šīs apņēmības un līdz nelabumam bija apnikusi objektivitāte, kas viņu atsvešināja no apkārtējās dzīves.

Taču šobrīd viņa apņēmība bija tik liela kā nekad agrāk. Viņa apņēmība atrast Betu bija gluži kā apsēstība. Viņa mīlestība uz Betu bija bezgalīga. Beta bija viņa dzīves jēga. Viņš uzņemtos jebkādu risku, lai tikai atrastu viņu.

"Jebkādu?" viņš sev jautāja un pats nekavējoties atbildēja: "Jā." Ja viņš nevarēs atrast Betu un nevarēs atbrīvoties no neziņas, kas viņu bija pārņēmusi, viņš neko vairs nevarēs izdarīt. Viņa dzīvei nebūs jēgas. Viņš būs pazudis cilvēks.

Dekers sadrūmis raudzījās laukā pa automašīnas sānu logu, vērojot, kā saulrieta spilgti sarkanā krāsa kļūst tumšāka, gandrīz asinssarkana. Hals, kas sēdēja priekšā, kaut ko teica, atkārtojot viņa vārdu.

-    Kas noticis?

-    Vai šeit visi vienmēr brauc kā traki? Vai arī tikai tāpēc, ka šī ir nedēļas nogale?

-   Nē. Šeit visi ir traki braucēji, - Dekers teica, tikai daļēji pievērsdamies sarunai.

-    Es domāju, ka Ņujorkā un Losandželosā ir traki braucēji, bet kaut ko tādu es vēl nebiju redzējis. Viņi piebrauc cieši klāt pie pakaļējā bufera ar ātrumu sešdesmit piecas jūdzes stundā. Es redzu atpakaļ skata spogulī, kā viņi dusmīgi blenž uz mani, jo es nebraucu ar astoņdesmit jūdzēm stundā. Nerādot pagrieziena signālu, viņi izbrauc blakus joslā, tad iebrauc atpakaļ joslā, pa kuru es braucu. Un atkal viņi nerāda pagrieziena signālu un gandrīz saskrāpē priekšējo buferi. Tad viņi drāž uz priekšu, lai tāpat izrīkotos ar nākamo mašīnu. Nu, protams, ari Ņujorkā un Losandželosā mašīnas brauc cieši cita pie citas, bet tas ir tāpēc, ka tur ir blīva satiksme. Šeit ir pietiekami daudz vietas gan aiz, gan pirms manas mašīnas, bet viņi tik un tā cenšas mani piespiest. Kas, ellē, šeit notiek?

Dekers neatbildēja. Viņš atkal skatījās pa aizmugures logu, vērodams, kā attālinās kalni un adobe mājas. Viņam sāka likties, ka viņš lido prom. Ceļmalas zibēja garām. Fords rāpās La Bajada kalnā, lai sāktu nolaisties pa divtūkstoš pēdu augsto nogāzi uz Albukerki dienvidos.

-     Sestdienas vakars, - Hals teica. - Zellis var nebūt mājās.

-Tad es gaidīšu, līdz viņš atgriezīsies, - Dekers sacīja.

-    Mēs visi gaidīsim, - Bens teica.

Dekeram aiz saviļņojuma bija grūti parunāt. - Paldies, es to protu novērtēt.

-     Es tikai nezinu, cik ilgi es varēšu atlikt sarunu ar priekšniecību, - Hals ieminējās.

-    Jūs abi jau tā man tik daudz esat palīdzējuši.

-    Varbūt. Mēs drīz noskaidrosim, vai tas, ko es uzzināju, patiešām mums var palīdzēt.

Santafē Hals, izmantojot telefona automātu, bija pieprasījis informāciju no pārvaldes datorsistēmas, kas ir slepeni pieslēgta visām civiliestāžu datu bāzēm Amerikas Savienotajās Valstīs. Hals nekavējoties/bija saņēmis informāciju, ka Albukerkes lidostā ir iespējams iznomāt vairākus ševroletus "Cavalier". Ceturtdienas - 1. septembra - rītā visi ir bijuši izīrēti. Pāri palicis tikai viens ševrolets, un tas patiešām ir ticis izīrēts 1. septembrī pulksten desmitos un trīspadsmit minūtēs no rīta, bet to nebija noīrējis Deils Hokinss, kā cerēja Dekers. Ševroletu bija paņēmis Rendolfs Grīns, turklāt viņš dzīvoja nevis Ņujorkā, bet gan tepat Albukerkē.

-    Rendolfs Grīns, - Hals teica. Viņš gandrīz bija sasniedzis kalnu kori, vadīdams mašīnu aizvien tālāk no Santafē.

-    Un kāpēc gan cilvēkam, kas dzīvo Albukerkē, ir jāiet uz lidostu un jānoīrē automašīna? - Dekers pārstāja vērot rietošo sauli. - Tieši tāpēc es domāju, ka mēs esam uz pareizajām pēdām.

-   Tās vismaz ir pēdas, kas uz kaut ko ved, - Bens teica.

-    Bet kāpēc Beta sauca viņu neīstā vārdā? - Dekers purināja galvu. No vienas puses, jautājums bija naivs - daļēji viņš jau zināja atbildi. Beta bija melojusi tieši tā paša iemesla dēļ, kādēļ nebija pastāstījusi Dekeram to, ka, pēc viņas domām, nakts uzbrukums bija vērsts uz viņu, nevis Dekeru. Tā paša iemesla dēļ viņa nebija teikusi, ka Fort Connor ielā viņu gaidīs Braiens Makitriks. Viņa visu šo laiku kaut ko bija slēpusi, domāja Dekers. Un mūsu attiecības ari ir bijušas neīstas.

Nē! Viņš tomēr nepadevās. Tās nevarēja nebūt īstas. Kā kaut kas tik iespaidīgs var būt neīsts? Vai tad es nebūtu saskatījis izlikšanos viņas acīs? Vai tad es nebūtu ievērojis svār- stīšanos vai aprēķinu - kaut ko tādu viņas uzvedībā, kas viņu nodotu? Es agrāk pats tik labi pratu rīkoties ar aprēķinu. Viņa nevarēja mani piemuļķot. Viņas jūtas pret mani bija īstas: maigums, kaisle, rūpes… Dekers bija gribējis teikt mīlestība, bet viņam pēkšņi ienāca prātā: Beta ne reizi nebija tieši pateikusi, ka mīl viņu. Viņš gan to Betai bieži bija sacījis. Bet vai Beta bija kādreiz lūgusi viņam to teikt vai arī atkārtojusi viņa vārdus? Lai arī kā Dekers centās atcerēties, viņš to nespēja.

Nekavējoties uzplaiksnīja citas atmiņas - pirmā reize, kad viņi ar Betu bija mīlējušies, - ķieģeļu grīda, nedrošība, piesardzība, bailes, vēlme, glāsti, iepazīšana. Tas viss arī bija noticis 1. septembrī, pēc tam kad viņš bija ticies ar "Deilu Hokinsu" un kad Beta bija viņam parādījusi savas gleznas. Dekeram smadzenēs šaudījās milzum daudz šaubpilnu jautājumu. Vai Beta patiešām bija tās gleznojusi? Vai Beta Dvai- ere bija viņas īstais vārds? Vai viņas vīrs patiešām bija miris? Un vispār - vai viņa ir bijusi precējusies? Kā viņa ir saistīta ar Braienu Makitriku? Tā nevar būt vienkārša sakritība, ka Makitriks pazīst gan Dekeru, gan Betu.

Kāds ārprāts, Dekers nodomāja. Virs viņa augšlūpas parādījās sviedru lāsītes. Viņš bija izsists no līdzsvara. Nekas nebija tā, kā likās. Viss, kas bija šķitis pašsaprotams, tagad bija apšaubāms. Viņam šķita, ka viņš krīt kaut kur dziļi, dziļi, un viņam pat radās doma, ka būtu bijis labāk, ja viņš nebūtu aizgājis no darba izlūkošanas dienestā. Agrāk viņš vismaz bija zinājis spēles noteikumus. Krāpšana un viltība bija darba daļa, un viņš nekad nebija uzķēries uz melu makšķeres. Tagad, kad viņš bija apņēmies ticēt, ka ir iespējams dzīvot bez krāpšanas, viņu pašu bija piekrāpuši.

Tad kāpēc, viņš pats sev jautāja, viņš tik ļoti vēlas atrast Betu? Lai aizsargātu sievieti, ko viņš mīl? Bet varbūt tādēļ, lai pieprasītu paskaidrojumus no sievietes, kas bija viņam melojusi? Vienīgais, ko viņš skaidri zināja, bija tas, ka viņa galvā ir juceklis. Un viņš zināja ari to, ka nespēs nomierināties, iekams nebūs atradis Betu. Viņš bija gatavs iet bojā, meklējot Betu.

Bens atkal uzsāka sarunii ar viņu. - Kad tas detektīvs - kā viņu sauca, Esperansa? - atklās, ka tu esi aizbraucis no pilsētas, viņš būs saniknots. Viņš liks visai štata policijai tevi meklēt.

-    Mūs visus, - Hals papildināja. - Viņš redzēja mūsu mašīnu pie Stīva mājas. Viņš noteikti atceras, kāda tā izskatījās.

-    Jā, - Dekers teica. - Viņš mūs meklēs.

Fords pārrāpās pāri kalna korei un sāka braukt lejā pa nogāzi uz Albukerki. Kad Santafē pazuda skatienam, Dekers pagriezās uz priekšu, lai apdomātu, kas viņu gaida tur, lejā.

SEPTĪTĀ DAĻA

Pēc Latīņamerikas stila mājokļiem Santafē Albukerkes ēku stāvie jumti un koka vai ķieģeļu apdare šķita neierasta. Santafē bija pavisam maz Viktorijas laika māju, bet Albukerkē to bija papilnam. Ari tās Dekeram šķita neierastas. Tāpat neierastas likās daudzās rančo stila mājas, no kurām vienā dzīvoja Rendolfs Grīns.

Pagāja apmēram stunda, kamēr viņi sameklēja vajadzīgo adresi. Dekeram, Halam un Benam vajadzēja apstāties trīs degvielas uzpildes stacijās 25. maģistrāles malā, līdz beidzot viņi atrada Albukerkes karti. Karte nebija tik sīka, kā viņiem būtu gribējies, tāpēc viņiem vajadzēja braukt lēnām, pētot ielu nosaukumus. Beidzot viņi sasniedza mērķi, kas atradās uz līdzena zemes gabala pilsētas rietumu pusē. Chama ielā bija vienkāršas rančo tipa mājas, kuru zālieni, koki un žogi Dekeram atgādināja Vidējo Rietumu piepilsētu. Viņu atkal pārņēma apdullinoša nerealitātes sajūta.

-Te ir tā adrese, - Hals teica, braucot garām mājai, kas nekādā ziņā neatšķīrās no pārējām.

Pulkstenis bija pāri desmitiem vakarā. Saule jau bija norietējusi pirms krietna laiciņa. Apkārt bija tumšs - tikai daži apgaismoti logi un tālu cita no citas izvietotas laternas.

Iespējams, ka cilvēki sestdienas vakarā bija devušies izklaidēties. Grīna mājā gaisma dega kādā istabā un uz lieveņa.

-   Vajbūt viņš ir mājās, bet varbūt arī nav, - Bens teica. - Gaisma var būt ieslēgta laupītāju atbaidīšanai.

-Apbrauksim apkārt kvartālam, - Dekers teica. - Pārliecināsimies, vai mūs negaida nepatīkami pārsteigumi.

Nekādu pārsteigumu nebija. Apkārtne bija tikpat parasta kā Grīna māja.

-   Varbūt mēs esam pieļāvuši kļūdu, - Hals teica. - Neizskatās, ka šeit būtu briesmu vieta.

-   Šis ir vienīgais pavediens, kas mums ir, - Dekers centās nezaudēt cerību. - Es gribu pajautāt Grīnam, kāpēc viņš brauca uz lidostu noīrēt automašīnu.

Hals apturēja automašīnu nedaudz tālāk no mājas.

Dekers pagaidīja, kamēr tiek izslēgti automašīnas starmeši, un tad kāpa ārā. Viņš nodrošināja sev tumsas aizsegu. Dekers bija paspēris pāris soļu uz Grīna mājas pusi, kad Hals atvēra mašīnas bagāžnieku.

-   Pagaidi, - Hals klusu teica un kaut ko iespieda Dekeram saujā. Dekers pazina mūķīzerus.

Hals viņam sniedza vēl kaut ko, un Dekeram nevajadzēja prasīt, kas tas ir. Priekšmets bija tik labi pazīstams - pusautomātiskā pistole.

-    Deviņmilimetrīgā, - Hals vēl klusāk teica. - "Beretta". Te ir skaņas slāpētājs. - Hals iztukšoja čemodānu. Bens pats rūpējās par sevi.

-    Bet kā jūs tikāt cauri lidostas drošības apsardzei?

-    Mums to nevajadzēja darīt.

Dekers pamāja. - Es atceros. Mājās jūs teicāt, ka atlidojāt ar pārvaldes lidmašīnu.

-    Gatavi? - Bens prasīja.

Paskatījies apkārt, vai viņu kāds neredz, Dekers izņēma pistoles magazīnu, pārbaudīja, vai tā ir pielādēta, atlika to atpakaļ, ielādēja lodi stobrā un aizbāza ieroci aiz jostas, paslēpjot to zem brūnās vējjakas. Viņš bija uzvilcis tumšus apavus, tīrus džinsus un džinsu auduma kreklu. Lai gan viņš bija centies nomazgāt sodrējus no matiem un ādas, aukstajā ūdenī viņam nebija izdevies to izdarīt tik labi, kā vajadzēja. Viņš joprojām mazliet oda pēc dūmiem. - Gatavs.

-     Kā tu gribi rīkoties? - Bens prasīja. - Ja Grīns ir mājās, varbūt viņš nav viens pats. Varbūt viņam ir ģimene. Varbūt viņš nav iesaistīts šajā lietā. Un varbūt viņam patīk vakarēt kopā ar zeļļiem, kas nēsā automātus. Jebkurā gadījumā mēs nevaram tā vienkārši lauzties iekšā mājā.

-    Vērojiet māju no šejienes. Es iešu un paskatīšos, - Dekers teica.

-    Bet tevi varbūt vajadzēs piesegt.

-    Jūs paši teicāt, ka šis nav jūsu darbs. Šī ir mana lieta, un es arī uzņemšos risku.

-    Mēs to nedarām darba dēļ.

-     Paļaujieties uz mani - ja man vajadzēs palīdzību, es jums to lūgšu.

Hals aizvēra bagāžnieka vāku. Dekers šķietami mierīgi pa tumšo ietvi tuvojās Grīna mājai, vērīgi pētīdams ēkas abās ielas pusēs. Neviens nebija redzams. Viņš pagāja garām Grīna mājai un nogriezās pa kreisi nākamās mājas pagalmā - šī māja bija pilnīgā tumsā. Pieliecies viņš gar žogu aizzagās līdz mājas galam. Viņš bija uztraucies, ka šajā mājā vai Grīna mājā varētu būt suns, bet suņubūdas nebija nevienā no pagalmiem, arī riešana nebija dzirdama. Nakts bija klusa. Cenzdamies kontrolēt sasprindzinājumu, viņš saoda tikko nopļautas zāles smaržas nepazīstamo saldumu.

Gaisma Grīna mājas sētas pusē krita no loga, veidodama četrstūrainu atspīdumu tumšajā dārzā. Nebija redzams, ka mājā kāds staigātu. No vietas, kur stāvēja Dekers, varēja redzēt Grīna garāžas otru pusi. Lēnām, lai neradītu troksni, viņš pārrāpās pāri zemajai sētai un iekāpa zālienā. Nekavējoties viņš pieplaka pie garāžas sienas, saplūstot ar ēnām. Viss joprojām bija klusu, un Dekers ieskatījās pa lodziņu garāžā - gaismā, kas krita no Grīna mājas, varēja redzēt, ka garāža ir tukša.

Dekers ātri aizlīda līdz krūmiem aiz mājas un nostājās zem kāda tumša loga, cenzdamies saklausīt balsis, mūziku, televizora skaņas - kaut ko, kas norādītu, ka iekšpusē kāds atrodas. Klusums. Pārliecinājies, ka žogs un koki neļauj viņu ieraudzīt no otras mājas, viņš iznira no tumsas un, nostājies pie Grīna mājas sētas durvīm, vērīgi klausījās. Iekšpusē nekas nebija dzirdams. Viņš tuvojās apgaismotajam logam un atkal klausījās. Ne skaņas.

Viņš novērtēja situāciju. Ja Grīns dzīvo viens, tad tukšā garāža ir pierādījums tam, ka viņa nav mājās. Bet ja nu mājā dzīvo vēl kāds un šis kāds nav izgājis? Varbūt Grīnam nav automašīnas un tāpēc viņš pirmajā septembri noīrēja šev- roletu "Cavalier"?

Nolādēts, man nav laika visu apsvērt, Dekers sev teica. Man ir jāatrod Beta! Savā bijušajā dzīvē viņš būtu atkāpies un turpinājis novērot māju, gaidot, kad varēs tikties ar Grīnu sev izdevīgākā situācijā. Bet šī bija Dekera tagadējā dzīve, un viņa sirds teica, ka Beta ir briesmās un ka viņai vajadzīga Dekera palīdzība. Viņas meliem noteikti ir izskaidrojums. Betu gatavojas nogalināt šajā pašā brīdī Grīna mājā.

Dekers nebija redzējis izliktus brīdinājumus, ka šajā mājā ir ievilkta signalizācija. Parasti šādas zīmes tiek izliktas labi redzamās vietās. Ari uz logiem mājas sētas pusē nebija uzlīmju, kas brīdinātu par signalizāciju. Dekers paraustīja sētas durvis - varbūt Grīns ir aizmirsis tās aizslēgt. Nekā! Viņš iebāza roku vējjakas kabatā, izvilka mūķīzerus un trīsdesmit sekunžu laikā atvēra durvis. Viņš būtu varējis izdarīt to ātrāk, bet bija jāievēro piesardzība, lai nesaceltu troksni, radot aizdomas cilvēkos, kas varētu atrasties mājā. Pēkšņi viņš ironiski nodomāja, ka pagājušajā naktī kāds cits bija centies piesardzīgi atmūķēt viņa paša durvis.

Izvilcis pistoli "Beretta", viņš pieliecās, atvēra durvis un tēmēja sev priekšā. Tā bija neliela virtuvīte. Gaisma, ko viņš bija redzējis no ārpuses, dega virs izlietnes. Tik ātri, cik bija iespējams, lai nesaceltu troksni, viņš izložņāja visu tumšo māju, pārbaudīdams katru istabu un priecādamies, ka mājai ir tikai viens stāvs un nav pagraba. Viņš neatrada nevienu cilvēku.

Dekers izgāja ārā pa sētas durvīm. Neviena neievērots, viņš sasniedza ietvi un pēc piecām minūtēm atgriezās mājā kopā ar Halu un Benu. Brīdī, kad Dekers aizslēdza aiz sevis durvis, viņš teica: - Nu tad noskaidrosim, kas, pie velna, ir Rendolfs Grīns. Pārmeklējot māju, es neatradu ne bērnu apģērbu, ne rotaļlietas. Neatradu ari kleitas. Vai nu Grīns dzīvo viens pats, vai kopā ar kādu vīrieti.

-    Es pārmeklēšu Grīna paša guļamistabu, - Hals teica.

-   Ja te ir vēl kāda guļamistaba, es ņemšu to, - Bens piedāvājās.

-    Jā, ir, - Dekers sacīja. - Un es ņemšu kabinetu.

-    Varbūt labāk nevajag? - Hals kļuva nopietns.

-    Kāpēc?

-    Kāda automašīna griežas iekšā piebraucamajā ceļā.

Dekers bija satriekts. Pa virtuves sānu logu varēja redzēt, kā tuvojas automašīnas starmeši, un bija dzirdams, kā rūc motors. Automašīna vēl nebija tik tuvu, lai iekšā sēdētājs varētu ieskatīties virtuvē, bet pāris sekunžu laikā tā būs klāt. Dekers, Hals un Bens saspiedās zem palodzes un steigšus pētīja apkārtni.

- Ļaujiet man pašam tikt galā. Atklājiet savas sejas tikai tad, ja citādi nevar, - Dekers teica. - Es negribu, lai tad, ja šis pasākums būs veltīgs, jūs tiekat iesaistīti ielaušanās lietā. - Viņš devās prom uz labo pusi un paslēpās dzīvojamās istabas tumsā. Hals un Bens atkāpās pa gaiteni, kas veda uz kabinetu un guļamistabām.

Ārā bija dzirdams troksnis, kādu varētu radīt garāžas durvju atvēršana. Pēc brīža pārstāja rūkt motors. Garāžas durvis atkal ar troksni tika aizvērtas.

Piespiedies pie grāmatplaukta dzīvojamā istabā, Dekers juta, kā pa ādu lāso sviedru piles. Bija dzirdams, kā sētas puses durvju slēdzenē tiek ielikta atslēga. Durvis atvērās. Bija dzirdami tikai viena cilvēka soļi. Durvis noskrapstēja un aizvērās. Atslēga tika ielikta atpakaļ durvīs, pagriezta - un Dekers iegāja virtuvē, turot gatavībā ieroci.

Ieraudzījis atbraukušo cilvēku, viņš izjuta atvieglojumu, apjukumu un dusmas. Dekers labi zināja, ka viņa apņēmība atrast Betu liek viņam riskēt daudz vairāk, nekā viņš to jebkad agrāk būtu darījis. Bija pilnīgi iespējams, ka Rendolfs Grīns ir kārtīgs pilsonis, kas nejaušas sakritības dēļ pirmajā septembri bija noīrējis zilu ševroletu "Cavalier" Albukerkes lidostā. Kas notiktu tādā gadījumā, ja Grīns, ieraudzījis Dekera ieroci, kristu panikā? Ja nu Grīns tiktu nāvīgi ievainots? Pat tad, ja Grīns netiktu ievainots, Dekers tomēr bija pārkāpis likumu, ielaužoties Grīna mājā. Ja Dekeru notvertu, viņam vairs nebija priekšnieku, kas vietējai policijai liktu aizmirst šo gadījumu.

Visas šaubas pagaisa brīdī, kad vīrietis, kas tikko bija ienācis virtuvē, pārsteigts apsviedās, izdzirdējis Dekera soļus. Ieraudzījis Dekera pistoli, viņš strauji pabāza labo roku zem sava tumšzilā bleizera. Taču Dekeram izdevās viņu apsteigt, pirms viņš paspēja izvilkt revolveri. Dekers ar vienu spērienu izsita viņu no līdzsvara un vienlaikus parāva vīrieša labo roku pret griestiem, asi pagriežot viņa plaukstas locītavu un liekot viņam nomest revolveri.

Nokrizdams uz grīdas, vīrietis sāpēs iekunkstējās. Dekers aizslidināja prom revolveri un steidzīgi pārmeklēja vīrieti, turēdams pistoli pie viņa pieres. Pārliecinājies, ka viņam vairāk ieroču nav, Dekers paņēma viņa kabatas portfeli un atkāpās atpakaļ, joprojām tēmēdams uz viņu ar pistoli. Viņš dzirdēja steidzīgus soļus gaitenī - virtuvē iesteidzās Hals un Bens.

-    Vai ar tevi viss kārtībā? - Bens notēmēja savu pistoli.

-   Jā, kārtībā, ja tā var teikt, ņemot vērā to, kā esmu apmuļķots. - Dekers norādīja uz zemē guļošo kalsnējo vīrieti, kam bija apmēram piecdesmit gadu, maigi sejas vaibsti un gandrīz sirmi mati, kas jau sāka izkrist. Vienīgais, kas bija mainījies viņa izskatā kopš tās reizes, kad Dekers bija viņu saticis, bija iedegums, kādu vīrieša bālā seja bija ieguvusi tuksneša saulē. - Atļaujiet iepazīstināt ar mākslas priekšmetu tirgotāju, kas pārdod Betas gleznas, - Deils Hokinss. Sen neesam tikušies, Deil. Kā veicas biznesā?

Hokinss nikni paskatījās uz augšu. - Nolādēts, ko jūs te darāt? Vai jūs maz saprotat…

Dekers viņam iespēra. Kad Hokinss pārstāja vaidēt, Dekers teica: - Es tev uzdevu jautājumu, Deil! Kā veicas biznesā? Laikam jau ne pārāk labi, ja tev vajadzēja pamest savu galeriju Ņujorkā. Vai varbūt tavs īstais vārds ir Rendolfs Grīns? Es patiešām neko nesaprotu, Deil, un, ja es neko nesaprotu, es kļūstu nikns. Ja es kļūstu nikns, es…

Dekers atrāva vaļā kādu no atvilktnēm un uzbēra tās smago saturu Hokinsam virsū. Hokinss ievaidējās un satvēra labo roku.

-   Runā ar mani, Deil! Galu galā tu to tomēr darīsi, tātad varbūt tu padomāsi un neliksi man tev nodarīt sāpes.

-    Jūs nezināt, ar ko…

Dekers meta Hokinsam ar tosteru, trāpot viņam pa gurnu. Vīrs sāpēs savilka seju, nezinādams, kuru vietu tvert ar roku.

-   Neliec man kļūt nepacietīgam! - Dekers ielēja tējkannā ūdeni, uzlika to uz plīts un uzgrieza liesmu. - Ja tu gribi zināt, tad tas nav kafijas ūdens. Vai tev kādreiz ir bijis trešās pakāpes apdegums? Applaucēšanās ir visnejaukākā. Es runāju nopietni, Deil. Ievēro to! Kāda… ir… tava… saistība… ar… Betu… Dvaieri?

Hokinss joprojām turēja sāpošo gurnu. - Paskatieties manā kabatas portfelī.

-Ko?

-    Manā kabatas portfelī. Jums tas ir rokās. Ieskatieties

tajā!

-    Vai tur ir kaut kas par Betu? - Negribēdams nolaist acis no Hokinsa, Dekers pasvieda kabatas portfeli Benam. - Paskaties, par ko viņš tur runā!

Bens attaisīja kabatas portfeli, izpētīja tā saturu un savilka pieri.

-   Kas tur ir? - Dekers prasīja. - Vai viņš sameloja? Vai tur nav nekā tāda, kas attiecas uz Betu?

-    Nekā tāda, ko es varētu pazīt. - Bens izskatījās ļoti norūpejies. - Bet, pieņemot, ka personas dokumenti nav viltoti, viņu patiešām sauc Rendolfs Grīns.

-    Un tad?

-    Saskaņā ar šo, - Bens pastiepa piespraudi, - viņš strādā Amerikas Savienoto Valstu Iekšlietu departamentā.

3

-    Iekšlietu departamentā? - Dekera smadzenēs cita pēc citas zibēja domas. - Nē. Tam nav jēgas. Kāds viņai varētu būt sakars ar…

-    Klusu! - Bens teica.

-    Kas…

-    Es kaut ko dzirdēju. - Bens skatījās pa sētas durvju rūti. - Jēzus! - Viņš pacēla pistoli. - Gulieties zemē! Tur ārā kāds ir! - Tajā pašā brīdī viņš nogāzās uz grīdas no šāviena pierē.

Dekers saviebās - no šāviņa, kas bija sašķaidījis sētas durvju stiklu, viņam ausīs dunēja. Juzdams, ka Hals pieplok pie grīdas, viņš darīja to pašu, tēmēdams uz durvīm, tad už logu virs izlietnes, tad uz logiem abās virtuves pusēs. Viņš nedrīkstēja atļauties domāt par Bena nāvi. Viņš bēdāsies vēlāk, ļoti bēdāsies, bet tagad viņam bija tikai viens uzdevums - palikt dzīvam.

Ātri rāpjoties atpakaļ, lai paslēptos dzīvojamās istabas tumsā, Dekers uzkliedza vīram, kuru viņš joprojām dēvēja par Deilu Hokinsu:

-    Kas uz mums šauj? Pasaki, lai izbeidz šaut!

Bet Hokinsa sejā bija redzama dziļa neizpratne.

Aiz sētas puses durvīm Dekers izdzirdēja dusmīgas balsis, mājas priekšā tika izsists stikls. Viņš apsviedās, lai tēmētu uz to pusi, bet pēkšņs spēcīgu sprādzienu troksnis draudēja pārplēst bungādiņas. Viens, divi, trīs, četri. Tuvu bezsamaņai, Dekers piegrūda rokas pie ausīm, tad pie acīm, cenšoties tās pasargāt, jo rībienus pavadīja žilbinoši uzplaiksnījumi, kas cauri acu āboliem spiedās tieši smadzenēs.

Viņš nespēja valdīt pār savas nervu sistēmas automātisko reakciju uz tik spēcīgām sāpēm un, instinktīvi vaidot, nokrita uz grīdas. Apkārt sprāga petardes, kas apdullināja neievainojot. Smadzeņu dzīlēs Dekers saprata, kas notiek, - viņš pats daudzkārt bija izmantojis petardes.

Taču tas, ka viņš saprata, nepasargāja viņu no instinktīvām bailēm. Pirms viņš spēja pārvarēt sāpes un apkopot domas, viņam no rokām tika izsperts ierocis. Kurlu un aklu viņu sagrāba, pierāva kājās un izgrūda pa durvīm. Viņš nokrita uz celiņa un tika piesliets kājās. Rokas stūma viņu nost no ietves. Pēkšņi viņš tika pacelts un mests kaut kur pa labi. Smagi nokritis uz metāla grīdas, viņš juta, ka viņam blakus tiek iesviesti arī pārējo ķermeņi. Dekers neskaidri apjauta, ka atrodas automašīnā. Furgonā, viņš apdullis domāja. Zem iekāpjošo vīru svara metāla grīda ieliecās. Vairāki spēcīgi grūdieni, un automašīnas durvis bija ciet. Furgons drāzās prom.

4

-    Vai tu viņus pārmeklēji? - prasīja aizsmakusi balss.

-    Mājā.

-    Izdari to vēlreiz!

-    Bet mēs esam savākuši visus viņu ieročus.

-   Es tev teicu - pārbaudi vēlreiz! Es vairs negribu nekādus pārsteigumus.

Nespēdams orientēties, Dekers juta, kā rokas viņu aptausta, veļ apkārt, spaida un čamda. Acis pamazām sāka atgūt spēju redzēt. Ausis sāpēja, un tāpēc likās, ka balsis nāk no tālienes.

-    Viņš ir tīrs, - teica cita aizsmakusi balss.

-    Pārējie ari.

-    Labi, - teica pirmā balss. Šķita, ka vīram kaklā būtu sabērtas smiltis. - Pienācis laiks pastrādāt. Ei!

Furgons sasvērās, laikam pagriežoties. Motors ierēcās skaļāk. Dekeram šķita, ka šoferis ir sācis braukt ātrāk.

-    Ei! - atkārtoja piesmakusī balss.

Dekers juta, ka viņam blakus kāds sakustas.

-    Pareizi. Tu. Es ar tevi runāju.

Dekers samiedza plakstus un tad atkal atvēra, mirkšķinādams acis un juzdams, ka redze sāk uzlaboties. Gaišie plankumi acu priekšā izzuda. Nu viņš varēja redzēt pretimbraucošo automašīnu starmešu gaismu, kas iespīdēja cauri priekšējam stiklam. Starmešu bija ļoti daudz. Laikam viņi brauca pa maģistrāli. Dekers redzēja, ka viņš bija pareizi sapratis - viņi tiešām bija furgonā. Aizmugurē, kur viņš gulēja, nebija sēdekļu. Viņam pretī atradās trīs viri ar šautenēm. Viņi bija saspiedušies uz priekšējā sēdekļa. Tālāk bija redzams šoferis un kāds vīrietis pasažiera sēdeklī. Viņš bija pagriezis galvu, skatīdamies atpakaļ.

-    Jā, tu, - atkārtoja vīrietis ar piesmakušo balsi, sēdēdams bruņoto vīru ielenkumā. Viņš bija glīts, spēcīgs, ar bieziem, tumšiem matiem un olīvkrāsas seju. Viņam bija mazliet vairāk par trīsdesmit gadiem, un viņš valkāja dārgas kurpes, labi piegrieztas bikses, slavena modes dizainera kreklu un speciāli šūtu vējjaku. Apģērba krāsa bija tumša. Dekers ievēroja, ka pārējie vīrieši furgonā izskatījās līdzīgi.

Turēdams ieroci gatavībā, vīrietis paliecās uz priekšu un pabikstīja kādu, kas gulēja blakus Dekeram. Dekers paskatījās uz to pusi un ieraudzīja, ka tas bija vīrietis, ko viņš sauca par Deilu Hokinsu.

-    Tu, Dieva dēļ, - vīrietis teica. - Piecelies sēdus un klausies!

Hokinss apdullis pieslējās sēdus un atslīga pret furgona sienu.

Kaut arī ausīs joprojām sāpīgi dunēja, Dekera bungādiņas sāka atgūties. Viņš spēja saklausīt, kā sūdzas šoferis: - Vēl viens! Jēzus, tie braucējiar traki. Vai viņi ir pilnā? Viņi laikam domā, ka te ir Indianapolisa. Viņi iebrauc manā joslā man tieši degungalā. Vēl drusciņ, un viņi paņemtu līdzi manu buferi par suvenīru.

Vīrietis, kas šeit šķita galvenais, nepievērsa uzmanību šoferim. Viņš joprojām skatījās uz Hokinsu, kas atradās Dekeram kreisajā pusē. Labajā pusē lēnām sēdus piecēlās Hals.

-   Tad tā tas notiek, - piesmakušās balss īpašnieks teica. - Mēs zinām, ka Dekeram nav ne jausmas, kur ir sieviete, citādi viņš neskrietu apkārt, viņu meklēdams. Taču viņš laikam domā, ka tu zini, kur viņa ir. - Vīrietis norādīja ar roku uz Hokinsu. - Citādi viņš nebūtu braucis no Santafē uz Al- bukerki, lai ielauztos tavā mājā un sāktu tevi nopratināt.

Dekeru pārņēma adrenalīna izraisīts elpas trūkums. Viss notika tik ātri. Par spīti reibonim un nelabumam, ko radīja situācija, kurā nebija iespējams ne cīnīties, ne bēgt, Dekers centās saglabāt spēju saprast, kas notiek, un iegaumēt pēc iespējas vairāk sīkumu.

Dekers domāja par vīrieša tumšajām acīm, pareizajiem vaibstiem un olīvkrāsas seju. Itālietis, viņš nolēma. Tāpat kā pagājušajā naktī. Roma. Tas viss ir saistīts ar Romu. Dekers nodrebēja. Bet kādā veidā?

-   Es tev atvieglošu uzdevumu, - galvenais teica Hokin- sam. - Pastāsti man to, ko Dekers gribēja, lai tu pastāsti viņam!

Lamādamies šoferis spēji sagrieza stūri, kad vēl viena automašīna strauji iebrauca joslā tieši viņam priekšā.

-    Kur ir Diāna Skolāri? - vīrietis prasīja.

- Kādu bridi Dekeram likās, ka viņa sāpošās bungādiņas ir izspēlējušas ar viņu joku. Beta Dvaiere. Vīrietis noteikti bija prasījis par viņu. Kur ir Beta Dvaiere? Bet vīrieša lūpu kustības neatbilda Betas vārdam. Diāna Skolāri? Vīrietis bija runājis par Diānu Skolāri. Bet kas, pie velna, ir Diāna Skolāri?

-    Es nezinu, - Hokinss teica. Viņš bija bāls no bailēm. Viņš runāja ar piespiešanos, it kā viņam būtu sausa mute. - Man nav ne jausmas, kur viņa ir.

Vīrietis vīlies sapurināja galvu. - Es teicu, ka gribu visu padarīt vieglāku. Es tev uzdevu jautājumu. Tev ir jāatbild uz manu jautājumu. Netielējoties.

Vīrietis paņēma dzelzs stieni, pacēla to un spēcīgi iesita Hokinsam pa kājām.

Hokinss iekliedzās un sakampa kāju.

-    Bet, ja tu darīsi to, ko tev liek, sāpju nebūs, - vīrietis teica. - Taču tu negribi mums palīdzēt. Vai tiešām tu gribi, lai es noticu, ka Iekšlietu departamenta darbinieks, - viņš pacēla Hokinsa piespraudi, - kura uzdevums bija raudzīties, lai Diāna Skolāri iekārtojas Santafē, nezina, uz kurieni viņa ir aizmukusi? - Vīrietis uzsita ar stieni pa grīdu blakus otrai Hokinsa kājai. Grīda nodrebēja, un Hokinss saviebās. - Vai tu domā, ka es esmu muļķis?

Hokinss runāja ar grūtībām: - Bet es taču neesmu vienīgais. Mēs bijām vesela komanda. Mēs pēc kārtas sazinājāmies ar viņu, lai nesaistītu uzmanību. Es neesmu viņu redzējis kopš pirmā datuma.

Glītais, spēcīgais vīrietis atkal uzsita ar stieni pa metāla grīdu. - Bet tu zini, ka viņa šodien aizbēga?

-    Jā. - Hokinss ar grūtībām norija siekalas.

BlīkŠ! Stienis atkal atsitās pret grīdu. - Bet tu šodien saistījies ar pārējiem komandas locekļiem. Vai tu gribi, lai es tev noticu, ka tev nepateica, kur pārējie domā viņu nobāzt?

-    Šo informāciju atklāj tikai tiem, kam tā ir nepieciešama. Man pateica, ka man to nāv nepieciešams zināt. - Hokinsa balss līdzinājās smilšpapīra čerkstoņai.

-Vai tiešām? Jo ļaunāk tev. Ja jau tu neko nezini, no tevis nav nekādas jēgas un tevi var droši nogalināt. - Vīrietis ar pistoli norādīja uz Halu. - Es pazīstu Dekeru. Bet kas tu esi?

-    Nekas.

-   Kāds tad no tevis labums? - Vīrieša ierocim bija trokšņa slāpētājs. Skaņa atgādināja dūres uzsišanu pa spilvenu.

Hals nokrita uz muguras.

Dekera sirds sāka mežonīgi dauzīties.

Furgonā iestājās pēkšņs klusums. Bija dzirdama tikai motoru rūkoņa aiz furgona sienām. Šoferis parāva stūri, izvairīdamies no automašīnas, kas iebrauca citā joslā bez brīdinājuma. - Āksti! Es nevaru saprast. Vai viņi domā, ka šeit ir sacīkstes? Viņi ir jukuši.

Vīrietis ar aizsmakušo balsi joprojām ignorēja šoferi un pievērsās Hokinsam. - Vai tagad tu man atbildēsi? Viens jau ir nolaists no kājām. Nākamais būs Dekers. Un pēc tam, kā tu domā, kurš?

-Jūs mani, vienalga, nogalināsiet, - Hokinss teica. - Kāpēc lai es jums kaut ko teiktu?

-    Ei, nē! Ja tu mums palīdzēsi, mēs tevi sasiesim un ieliksim kādā vecā šķūnī. Mums vajag, lai tu klusētu līdz pirmdienai. Pēc tam vairs nav nozīmes.

-    Kā lai es zinu, vai varu jums ticēt?

-    Paskaties uz šo seju! Vai tā tev melos?

-     Kas notiks pirmdien? - Dekers jautāja. Viņš atcerējās, ka Beta svētdien bija plānojusi braukt uz Austrumiem.

-    Vai tev kāds ko prasīja? - vīrietis teica.

Dekers papurināja galvu.

-Tu jau esi manā sarakstā, - bandīts teica. - Mēs to kuci pagājušajā naktī nenotvērām tevis dēļ. Citādi mēs tagad jau būtu atpakaļ Džersijā. Un boss nebūtu ārdījies tāpēc, ka mēs viņu palaidām garām arī pēcpusdienā. Un mums nevajadzētu ar jums abiem visu sestdienas nakti braukāt pa šo nolādēto Albukerki.

Ņūdžersijas pieminēšana pastiprināja dedzinošo sajūtu Dekera kuņģī. Viņam bija pilnīgi skaidrs, ka bandīts nebūtu nosaucis nekādas detaļas, ja negatavotos - par spīti visiem solījumiem - nogalināt gan Dekeru, gan Hokinsu.

Bandīts piegrūda pistoli pie Hokinsa pieres. - Varbūt tu vēl neaptver situāciju? Varbūt tu nesaproti, ko mans boss ar mani izdarīs, ja es neatrisināšu viņa problēmu!

-    Lūdzu, - Hokinss teica. - Paklausieties! Man nav nekā, ko jums teikt. Augusta beigās mani no Filadelfijas pārcēla uz Albukerki. Ar Diānu Skolāri bija saistīts mans pirmais uzdevums. Citi darbinieki jau strādāja. Viņi zināja visu sīkāk. Es nebiju lietas kursā.

Pēkšņi Dekeram šķita, ka viņš ir atradis veidu, kā atlikt sava nāvessoda izpildi. - Es pazīstu viņu labāk nekā Hokinss.

Bandīts pavērsa pistoli pret Dekera seju.

-    Vai es tev neteicu, lai neiejaucies sarunā?

Dekers pamāja.

-     Ja jau tu tik daudz par viņu zini, kāpēc tad tu nezini, uz kurieni viņa ir aizbēgusi? Mums bija pavēle tev sekot. Kad jūs visi aizbraucāt uz FIB biroju, Rūdijs palika atrašanās vietas noteicējierīci zem automašīnas pakaļējā bufera - zem tās automašīnas, kuru tavi draugi bija noīrējuši un ar kuru jūs atbraucāt uz Albukerki. Mēs jums sekojām. Bija skaidrs, ka jūs meklējat viņu.

Dekers neatbildēja.

-    Saki kaut ko! - bandīts iebrēcās.

-   Ja es zinātu, par ko ir runa, es varētu mēģināt atcerēties kaut ko tādu, ko viņa ir teikusi, kaut ko tādu, kas ļauj uzminēt, uz kurieni viņa būtu devusies, - Dekers teica.

-    Un tev ir tik laba sirds, ka tu man visu pastāstīsi, jā?

-   Lai tiktu dzīvs prom no šejienes. Viņa mani ir apmuļķojusi tāpat kā jūs, - Dekers teica.

-    Nu, es gan par to šaubos.

Furgons atkal strauji pasitās sānis.

-    Viņa man meloja, - Dekers teica. - Diāna Skolāri? Viņa man teica, ka viņu saucot par Betu Dvaieri. Viņa man teica, ka viņas vīrs janvāri ir miris no vēža. Viņa man teica, ka ir atbraukusi uz Santafē sākt jaunu dzīvi.

-Jā, viņas vīrs nomira gan, - bandīts rūgti noteica. - Bet nejau no vēža. Viņa tam sašķaidīja smadzenes.

Dekeram aiz pārsteiguma pavērās mute. - Ko?

-    Viņa šauj labāk nekā es. Vismaz viņai vajadzētu labāk šaut. Džojs viņu mācīja.

Džojs? Dekers tūlīt gribēja pajautāt, kas ir Džojs, bet neuzdrīkstējās. Visam vajadzēja izskatīties tā, it kā viņš sniegtu informāciju, nevis to ievāktu.

-    Un ko viņa tev teica, kā viņa varēja nopirkt māju? - bandīts prasīja.

-    No vīra apdrošināšanas polises.

Bandīts īgni iesmējās. - Jā, Džojam bija gan apdrošināšanas polise. Simtdolāru banknotes vairākos maisos mājas

Seifā. Vairāk par diviem miljoniem dolāru. Pēc tam kad viņa bija sašķaidījusi Džojam smadzenes, viņa paņēma visu.

Furgons strauji pagriezās, un visi sēdētāji gandrīz nokrita

-    Ei! - Bandīts nikni pagriezās pret šoferi. - Ja tu neproti braukt, atdod stūri Frenkam!

-    Es tev saku, - vīrs pie stūres teica, - es vēl nekad neesmu redzējis tādus braucējus kā šeit. Visi brauc ar lieliem pikapiem un apdzenot piebrauc priekšā tik tuvu - varētu padomāt, ka viņi sacenšas, lai redzētu, cik tuvu var man piebraukt klāt, neaizskarot mani. Tad jau braukt pa Longailen- das ekspresceļu ir tas pats, kas braukāt pa laukiem.

-    Dari, kas tev jādara! Man ir apnikušas izgāšanās. Šis nolādētais darbs ir bijis viena vienīga izgāšanās.

Bandīts pagriezās pret Dekeru, un Dekers steigšus apslēpa savu pārsteigumu. Nupat viņš bija sajutis vieglu sakustēšanos labajā pusē. Tas bija Hals. Gulēdams tumsā, viņš bija piespiedis pirkstu Dekera potītei, lai paziņotu, ka šāviens nav viņu nogalinājis. Dekers varēja izdomāt tikai vienu iemeslu, kāpēc Hals tā darīja, - viņš gribēja brīdināt Dekeru, ka gatavojas kaut ko darīt.

Bandīts tēmēja uz Dekeru. - Tā, viss kārtībā, mīlulīt. Es esmu prātīgs cilvēks.

Viens no bandītiem iesmējās.

-    Jā, jā, tāds es esmu, - bandīts teica. - Tici man! Man ir kāds priekšlikums. Pieņemsim, ka tev tiešām ir kaut kādas aizdomas par to, kur viņa varētu būt, un tu gribēji, lai šis vīrs to apstiprina. Tad nu es tev dodu trīsdesmit sekundes, lai tu man pateiktu, kur, pēc tavām domām, viņa atrodas. Bet tam ir jābūt labam minējumam. Ja man tas nepatiks, ar tevi būs cauri. Varbūt tad šis viņas sargātājs sapratīs, cik nopietni ir mani nolūki.

Uz Dekera sejas izspiedās sviedru lāses. - Viņa man teica, ka svētdien brauks atpakaļ uz Ņujorku.

-Protams! Lai pirmdien liecinātu tiesā. Palikušas divdesmit piecas sekundes.

-   Tad jau jūs zināt, kur viņu pārtvert, - tur, kur viņa nodos savu liecību.

-    Deker, pēc tam, kad viņu divas reizes ir mēģinājuši novākt, FIB neriskēs atklāt Viņas atrašanās vietu. Viņu sargās. Viņa ir jānotver, iekams yiņi vēl ir apjukuši un nav savākuši spēkus. Divdesmit sekundes.

"Man kaut kas ir jādara," Dekers izmisīgi domāja. "Es nevaru ļaut, lai viņš mani nošauj. Man ir…"

Viņš saspringa, izdzirdēdams apslāpētu, bet spalgu troksni bandīta vējjakā. Mobilais telefons.

Bandīts kaut ko nomurmināja, izņemdams no kabatas mazu telefona aparātiņu. - Jā, kas runā? - Viņš ieklausījās. - Nolādēts, Niks būs nikns! Viņa atkal ir izbēgusi no mums. Policisti pa rāciju ziņoja, ka viņa ir paspējusi aizbēgt no mājas pirms sprādziena. Mēs mēģinām viņu atrast… Tu? Viņa devās pie tevis? Kur tu viņu satiki? Nu, es… Tik tuvu pie mājām. Vai tu piezvanīji Nikam? Vai Niks par viņu parūpēsies? Es jau sāku uztraukties… Mēs lidosim atpakaļ ar pirmo lidmašīnu. Vispār es te sarunājos ar tavu senu paziņu - prasu, kādi būs viņa pēdējie vārdi. Vai tu viņam neko negribi pateikt?… Labi. - Plati smaidīdams, bandīts sniedza telefonu Dekeram.

Dekers apmulsis to paņēma. - Hallo!

Šo balsi viņš vairāk nekā gadu nebija dzirdējis, bet viņš nekavējoties pazina pašapmierināto intonāciju.

-     Deker, es no visas sirds vēlos, kaut varētu būt pie jums, lai redzētu, kā tu tiec novākts.

-Makitriks?

-    Tu izpostīji manu dzīvi, - balss teica.

-    Paklausies!

-Tu izpostīji manu karjeru.

-    Nē. Tā nav taisnība. Liec, lai šie zēni aizved mani pie tevis. Mums ir jāsatiekas. Mums ir jāparunājas, - Dekers teica.

-    Mans tēvs būtu lepojies ar mani.

-    Makitrik, man ir jāzina par Betu.

-    Bet tev vajadzēja iemaisīties. Tev vajadzēja parādīt, cik tu gudrs.

-    Kur viņa ir?

-    Tu gribēji pievākt manus nopelnus.

-    Kāpēc viņa aizbēga kopā ar tevi? Ko tu esi ar viņu izdarījis?

-    Vēl neko salīdzinājumā ar to, ko es gatavojos ar viņu darīt. Un ar to, ko šie vīri darīs ar tevi, - es ceru, ka viņi to paildzinās.

-Makitrik!

-    Kurš tagad ir gudrāks?

Dekers dzirdēja klikšķi, klusumu un signālu. Izmisis viņš lēni nolaida lejā roku ar telefonu.

Bandīts joprojām smaidīja. - Pirms es tev iedevu telefonu, tavs vecais draugs lika tev pateikt: "Arrivederci, Roma!" - Viņš iesmējās un izstiepa roku ar pistoli. - Kur es paliku? Piecpadsmit sekundes? Desmit? Nu, pie velna!

Kad bandīta pirksts pieskārās pistoles mēlītei, Hals bija sakopojis spēkus, lai izdarītu savu gājienu. Kaut ari ievainots, Hals paspēra kāju uz augšu, izsizdams viņam ieroci no rokas. Ar apslāpētu troksni lode izurbās cauri furgona jumtam.

Dekers meta ar telefonu, cik stipri spēja, mērķēdams bandītam starp acīm. Vienlaikus viņš centās satvert pistoli, izsizdams vīrieti no līdzsvara un grūzdams pārējos vīrus, kas atradās viņam sānos. Furgona šaurībā ķermeņi sitās pret ķermeņiem.

-    Kas tur aiz muguras notiek? - Šoferis paskatījās pār plecu. Furgons sasvērās.

Viņi visi sakrita kopā. Dekers iespēra vienam no bandītiem starp kājām, cenzdamies dabūt pistoli. Pēkšņi viņš juta, ka viņam blakus vēl kāds ir sācis cīnīties. Tas bija Hokinss. Viņš iebelza vienam no bandītiem pa seju un mēģināja izsist viņam no rokām ieroci. Priekšā sēdošais bandīts sāka rāpties pāri zemajai barjerai, lai tiktu aizmugurē. Galvenais no viņiem atkal izšāva, bet lode ieurbās furgona jumtā, jo Dekers pagrūda viņa roku. Viss bars gāzās uz priekšu, atspiežot bandītu atpakaļ priekšējā sēdeklī. Viņi gāzās vēl tālāk uz priekšu, veldamies pāri barjerai un piespiezdami šoferi pie stūres rata.

-    Nē! - šoferis iekliedzās, un furgons uzgrūdās priekšā braucošai kravas automašīnai. Šoferis no visa spēka spieda bremzes pedāli un mēģināja sagriezt stūri, lai otrreiz neatsistos pret priekšējo automašīnu. Taču no aizmugures vīri ar savu svaru spieda viņu pret stūres ratu, neļaujot viņam to izdarīt. Šoferim atlika šausmās noskatīties, kā furgons iestreipuļo blakus joslā, nobrāž blakus braucošās automašīnas spārnu, gāžas, nokrīt uz labajiem sāniem, slīd uz priekšu, aizķer vēl kādu automašīnu un aizšļūc uz ceļa malu, ietriecoties ceļa stabos, sašķaidot baijeras un izsitot priekšējo stiklu, un ar pamatīgu belzienu apstājoties.

Dekeram bija aizsitusies elpa. Viņš apstulbis nekustīgi gulēja citu nekustīgu ķermeņu kaudzē. Kādu bridi viņam viss acu priekšā dubultojās. Viņš brīnījās, kāpēc skatās augšā nevis uz furgona griestiem, bet gan uz kreiso sānu, un tad saprata, ka furgons ir apgāzies un kreisais sāns patiešām ir griesti. Šķita, ka laiks ir apstājies. Tas sāka ritēt mirklī, kad Dekers sajuta benzīna smaku un bailes mudināja viņu kaut

ko darīt. Benzīna izgarojumi bija pārsātināti un biezi. "Ak Dievs," viņš domāja, "laikam ir plīsusi benzīna tvertne!"

Dekers mēģināja piecelties, pagrūzdams nost kādu ķermeni. Bailes lika viņam steigties. Cauri sašķaidītajam priekšējam stiklam iespīdēja citu automašīnu starmeši. Hals. Man ir jādabū ārā Hals. Man ir jāatrod Hokinss. Pēkšņi viņš saprata, ka bija no sevis nogrūdis Hokinsu. Hokinsa tukšais skatiens un savādi noliektā galva nepārprotami liecināja, ka viņam ir pārlauzts kakls. Hals! Kur viņš ir… Viens no bandītiem ievaidējās. Dekers meklēja Halu. Viņš sāka aptvert situāciju: priekšējās durvis aizsedza ķermeņu kaudze, un furgons bija nogāzies uz sānu durvīm. Smacējošajos benzīna tvaikos Dekers jutās kā slazdā un domāja tikai vienu - kaut nu pakaļējās durvis nebūtu iestrēgušas.

Vēl kāds no bandītiem ievaidējās. Viens no viņiem vārgi pacēla roku. Rāpus Dekers ķepurojās uz furgona aizmuguri un ieraudzīja Halu. Garāmbraucošo automašīnu gaismā bija redzama Hala mute - tā bija vaļā, un no tās lāsoja asinis. Viņa acis ari bija vaļā - tās neko neredzēja. Bet varbūt viņš ir tikai zaudējis samaņu! Varbūt viņš nav miris! Dekers mēģināja sataustīt pulsu, bet veltīgi.

Lādēdamies pamazām sāka atgūt spēkus viens no bandītiem. Vienlaikus Dekers kopā ar benzīna tvaikiem saoda vēl kaut ko. Dūmi. Furgonu pildīja dūmi, liekot Dekeram klepot. Viņš saprata, ka furgons tūlīt uzsprāgs, un rāvās uz durvju pusi. Pēkšņā sakustēšanās sagāza furgonu uz aizmuguri. Kāpēc? Uz kā tad tas ir uzkritis? Dekers sasniedza aizmugurējās durvis. Furgons gulēja uz sāniem, tāpēc durvis bija horizontālā stāvoklī. Dekers sagrāba rokturi un no visa spēka pagrieza. Viņš atvieglojumā uzelpoja, juzdams, ka tas griežas un nav iestrēdzis. Atgrūdis durvis vaļā, Dekers uzrāpo- ja uz tām, juzdams, ka furgons sasveras vēl vairāk. Pēkšņi viņš sāka slīdēt uz priekšu, paspēdams pēdējā brīdī satvert durvju malu, lai nenogāztos lejā, kur bija redzami braucošu automašīnu starmeši.

Dekeram aizrāvās elpa, kad viņš saprata, ka furgons ir iedrāzies barjerā tādā ceļa posmā, kas tiek labots. Un šis ceļa posms atradās uz tilta. Furgona aizmugure karājās tukšumā uz tilta malas, kurai nebija ņe margu, ne barjeru. Dekers šūpojās virs automašīnām pārpildītā ceļa, kas gāja pa tilta apakšu. Ja viņš palaistu vaļā fokas, viņš pārlauztu kājas, nokrītot uz asfalta, kas atradās divdesmit pēdas zem viņa. Taču nejau sāpes Dekeru biedēja. Viņš tik un tā ietu bojā brīdi vēlāk, kad viņā ietriektos kāda automašīna.

Viņš centās iekļūt atpakaļ furgonā, bet katra viņa kustība izraisīja furgona šūpošanos. Furgons varēja nogāzties lejā kopā ar Dekeru, saspiežot viņu. Sirds dauzījās tik ātri, ka viņam kļuva nelabi. Viņš vairs nemēģināja ierāpties atpakaļ furgonā, bet palika nekustīgi karājamies, turēdamies pie durvīm un prātodams, vai viņš nevarētu aizsniegt tilta malu furgona apakšā un, ar rokām pieķerdamies pie tās, tikt drošībā. Zem viņa atlūzas bija nosprostojušas vienu no joslām. Lejā signalizēja automašīnas, jo braucēji no nosprostotās joslas brauca iekšā nenosprostotajā joslā. Pa to laiku furgons atkal sašūpojās un kāda iekšpusē dzirdamā skaņa lika Dekeram sa- ausīties.

Tā bija smaga elpošana - kāds līda uz furgona aizmuguri. Vīrietis, kas bija viņu pratinājis, ar asinīm klātu seju apstulbis skatījās lejup. Acīmredzot viņš nespēja saprast, kas tās par gaismām tur, lejā. Tad viņš ieraudzīja Dekeru karājamies pie atvērto durvju malas un atcerējās, kas viņam ir jādara. Viņš sāka taustīties pa kabatām, meklēdams pistoli. Sapratis, ka ir to kaut kur nometis, viņš metās atpakaļ furgonā. Furgons atkal sašūpojās.

Bum! Dekers ieraudzīja uzliesmojumu. "Uguns!" viņš domāja. "Benzīns ir aizdedzies. Kuru katru brīdi var eksplodēt benzīna tvertne. Furgons tūlīt uzliesmos." Liesmu pavadībā parādījās bandīts. Viņš panikā sāka rāpties ārā uz atvērtajām durvīm, bet tad saprata, ka durvis viņus abus ar Dekeru nenoturēs. Kliegdams viņš pacēla pistoli, kuru bija sameklējis, un tēmēja uz Dekeru.

Dekers saprata, ka izvēles nav. Viņš paskatījās lejup un ieraudzīja, ka zem viņa brauc kravas automašīna, atlaida rokas un lidoja zemē reizē ar bandīta šāvienu. Tajā pašā brīdī uzsprāga benzīna tvertne un vīrieti apņēma liesmas. Pēc tam Dekers redzēja tikai kravas automobili zem sevis. Vadītājs bija spiests samazināt ātrumu, lai izvairītos no atlūzām un iebrauktu blakus joslā. Aizelsies Dekers uzkrita uz automobiļa kravas pārsega un instinktīvi savilka ceļgalus, kā viņam bija mācīts izpletņlēkšanas kursos. Ja viņš nebūtu nogūlies, bet palicis stāvus, viņš atsistos ar galvu un krūtīm pret viadukta apakšējo malu. Iztaisnojies viņš sāka grābstīties pa pārsegu, lai atrastu kādu šuvi vai apmali, kaut ko, pie kā pieķerties. Apreibis viņš tuneļa dunošajā tumsā juta, ka slīd pāri kravas furgona malai. Aiz muguras viņš neskaidri saskatīja, kā no tilta nogāžas liesmojošs karkass un brakšķēdams atsitas pret asfaltu, kā signalizē automašīnas. Taču viņš domāja par to, ar kādu ātrumu viņa ceļgali, viduklis un krūtis slīd pāri malai. Viņš ciešāk piespieda pirkstus pārsegam, juzdams, ka tūlīt aizlidos tukšumā, iedomādamies, kā atsitīsies pret asfaltu un kā aiz muguras braucoša automašīna uztrieksies viņam virsū… un tad viņš aizķēra automašīnas aizmugurējo durvju augšējo malu. Kreisā roka atlaidās vaļā. Viņš vēl izmisīgāk turējās ar labo roku, līdz viņam izdevās pieķerties malai arī ar kreiso roku. Viņš pierāva ceļgalus pie durvīm un ar kreisās kājas kurpi atbalstījās pret durvju milzīgo rokturi.

Automašīna izdrāzās no tuneļa. Dekers dzirdēja sprādzienus. Viņam nemaz nevajadzēja skatīties atpakaļ, lai saprastu, kas ir noticis. Degošais furgons bija nogāzies no tilta uz nenosprostotās ceļa joslas. Automašīnas signalizēja. Metāls sitās pret metālu. Plīsa stikli.

Kravas automašīna samazināja ātrumu - šoferis bremzēja, lai nobrauktu ceļa malā. Sānskata spogulī viņš laikam bija ieraudzījis liesmas un sprādzienus un gribēja apstāties, lai paskatītos, kas noticis. Jo.Vairāk automašīna samazināja ātrumu, jo labāk Dekers varēja noturēties. Brīdī, kad automašīna apstājās, Dekers atlaida rokas un nolēca ceļmalas smiltīs. Viņš pārlēca pāri nožogojumam un nozuda tumsā blakus lietotu automašīnu novietnei, pirms šoferis bija paspējis aiziet līdz automobiļa aizmugurei, lai noskatītos degošajā ellē.

5

-Aizvediet mani līdz Santafē. Es jums samaksāšu.

Dekers stāvēja pie degvielas uzpildes stacijas ar nelielu veikaliņu. Spilgto neona reklāmu gaismā viņš uzrunāja trīs jauniešus, kas gāja uz savu zemo, koši sarkano fordu ar tonētiem stikliem, nesdami divas kastes ar alu - katrā pa divpadsmit kārbām.

-    Vecīt, mēs steidzamies, - pirmais sacīja.

-    Jā, mums ir baļļuks, - otrais piebilda.

-   Jā, mēs braukājam apkārt pa baļļukiem, - trešais noteica.

Visi kā viens ieķiķinājās.

-   Varēsiet daudz labāk izballēties par simts dolāriem, ko es jums samaksāšu, ja aizvedīsiet mani uz Santafē, - Dekers sacīja.

Visi trīs blenza viņā.

-    Simts? - pirmais prasīja.

-    Jūs taču dzirdējāt, ko es teicu.

-    Par maz, - otrais iebilda.

-    Un cik tad nav par maz?

-    Divi simti, - trešais teica. Atkal visi ieķiķinājās.

-    Labi, - Dekers piekrita.

Visi trīs sāka blenzt uz viņu vērīgāk.

-    Ei, kas ar tevi noticis? - pirmais jautāja.

-    Es nokļuvu avārijā.

-    Izskatās gan, ka tu būtu kāvies, - otrais teica.

-    Ka tu esi zaudējis kautiņā, - trešais secināja. Viņi gardi nosmējās.

-    Parādi naudu! - pirmais pieprasīja.

Dekers parādīja viņiem banknotes, ko bija dabūjis no bankomāta pirms aizbraukšanas no Santafē. - Vedīsiet vai ne?

-Ak jā, mēs tevi vedīsim, protams, - otrais teica. Taču pusceļā uz Santafē viņi pēkšņi nogriezās tumšā sānceļā.

-    Ko tas nozīmē?

-    Mazs līkumiņš.

-    īsākais ceļš.

-    Atpūtas pauze.

Viņi sāka nevaldāmi ņirgt, demonstrēdami Dekeram savus nažus.

-Atdod mums naudiņu, vecīt! - pirmais teica.

-    Un ne jau tikai divus simtus, - otrais piebilda.

-     Visu, - trešais pieprasīja.

-     Jūs esat izvēlējušies pašu nepiemērotāko bridi, - Dekers teica.

Viņš salauza viņiem rokas, kājas un žokļus. Atstājis zeļļus guļam bezsamaņā tuksneša tumsā, viņš iekāpa automašīnā, pagriezās atpakaļ uz maģistrāli un drāzās uz Santafē.

6

Beta. Dekers bija pieplacis pie forda stūres, iekrampē- jies tajā un nikni skatījās uz tumšo ceļu. Beta. Viņa kāja visu laiku bija uz gāzes pedāļa. Lai gan Dekers bija apņēmies nepievērst policijas uzmanību, pārsniedzot ātruma ierobežojumu sešdesmit piecas jūdzes stundā, katru reizi, kad viņš paskatījās uz spidometru, atklājās, ka viņš brauc ar septiņdesmit piecu jūdžu ātrumu stundā. Viņam ir jābrauc lēnāk. Ja viņu apturēs ar zagtu mašīnu…

Beta, viņš klusībā atkārtoja. Kāpēc tu man meloji? Kas tu esi? Kas ir Diāna Skolāri?

Dekers redzēja, ka automašīnas pulkstenis rāda dažas minūtes pāri vieniem naktī, bet viņam šķita, ka ir jau daudz vēlāks. Viņam no pārpūles dauzījās sirds. Acis asaroja, it kā tajās būtu iebirušas smiltis. Viss viņa ķermenis sāpēja no brūcēm un nobrāzumiem, kurus viņš bija ieguvis cīniņā furgonā un pēc tam. Kritiens uz kravas automašīnas bija viņu pamatīgi satricinājis. Pēdējā gada laikā Dekers bija sev centies iestāstīt, ka regulāras sporta nodarbības, piemēram, skriešana un teniss, palīdz saglabāt labu fizisko formu. Tagad viņš saprata, ka ar to nav pieticis. Profesionālā sagatavotība bija zudusi.

Bet kāpēc gan? Viņš jutās saniknots. Es aizgāju no savas agrākās dzīves. Es sāku jaunu dzīvi. Kam tad man vajadzēja gatavoties?

"Visam!" viņš sev teica, apdzīdams kādu automašīnu un ar starmešiem urbdamies tumsā. Piesardzības zaudēšana bija neprāts! "Beta!" viņš domās kliedza.

Varbūt viņš tomēr bija izkliedzis Betas vārdu skaļi. Kakls b'ja saspringts, un balss saites sāpēja. Kāpēc tu man meloji? Tu nošāvi savu vīru? Paņēmi divus miljonus dolāru no sava vīra seifa? Vai bandīts bija stāstījis patiesību? Vai vispār kāds ir stāstījis patiesību? Un kā ar Makitriku? Kā viņš ir iesaistīts tajā visā?

Tagad viņš tiešām izkliedza Betas vārdu pilnā balsī, ko forda salons padarīja vēl skaļāku. Drāžoties ar fordu augšup pa tumšo un garo ceļu, kas veda La Bajada kalnā, viņu - nogurušu un sāpju mocītu - pārņēma visdažādākās emocijas. Dekers nespēja tās atšķirt. Vai tā bija mīlestība, ko viņš juta? Pārliecība, ka ir jābūt izskaidrojumam, ka Beta viņam visu izstāstīs, tiklīdz viņš būs Betu atradis? Bet varbūt viņa jūtas bija pretējas - naids, dusmas, nodevības sajūta? Vai viņš grib izglābt Betu?

Bet varbūt viņš grib Betu notvert, lai sodītu?

Fords piebrauca pie kalnu kores, un, visdažādāko domu nomocīts, Dekers ieraudzīja apgaismoto Santafē. Pilsētas spāniskā nosaukuma tulkojums angļu valodā ietvēra rūgtu ironiju: svētā ticība. Viņam bija vajadzīga ticība, viņš lūdza ticību.

ASTOTĀ DAĻA

Dekera māja izskatījās sveša. Noslaucījis pirkstu nospiedumus no zagtās automašīnas un atstājis to uz kāda netīra ceļa netālu no Old Pecos Trail, viņš nogurušā solī pa tumsu skrēja uz māju, kas pēdējā gada laikā bija bijusi viņa patvērums - jaunās dzīves simbols. Tagad tā bija tikai vieta, kas ne ar ko neatšķīrās no viņa kādreizējā dzīvokļa Aleksan- drijā, Virdžīnijas štatā.

Dekers vērīgi pārbaudīja, vai māja netiek novērota, bet neko neatklāja. Tomēr viņš nolēma rīkoties piesardzīgi un tuvojās tai pa pīnijām apaugušo nogāzi, kā to bija darījuši pagājušās nakts uzbrucēji. Slapstīdamies portāla ēnā, viņš atslēdza sētas puses durvis un ieslīdēja iekšā. Dekers nemeklēja elektrības slēdzi, lai policija, ja tā piebrauktu pie mājas, neieraudzītu gaismu. Viņš tikai ātri aizslēdza aiz sevis durvis un mēnessgaismā, kas krita no logiem, steidzās uz savu izpostīto guļamistabu. Visur bija drazas. Gaisā vēl bija jūtama šaujampulvera smaka. Tā tagad bija viņa dzīves simbols.

Trešo reizi divpadsmit stundu laikā Dekers nomazgājās aukstā dušā un uzvilka tīras drēbes. Šoreiz viņš salika mantas ceļasomā. Viņš paņēma savas nedaudzās vērtslietas: zelta rokassprādzi, zelta ķēdi un nefrīta gredzenu. Viņš tās nekad nenēsāja. Tās bija saglabājušās no viņa agrākās dzīves - priekšmeti, ko pārdot, ja pietrūkst naudas. Tādam pašam nolūkam bij^ domātas divpadsmit zelta monētas maisiņā, kuru viņš, ievācoties mājā, atvieglots bija iegrūdis atvilktnē. Dekers bija gribējis tās pārdot vai ari noglabāt bankas seifā, bet nebija paspējis. Viņš ielika vērtslietas maisiņā pie monētām un novietoja to starp drēbēm ceļasomā.

Gandrīz kārtībā. Viņš aiznesa somu pie durvīm, kas veda uz garāžu. Garāžā varēja iekļūt no virtuves. Tajā viņš apstājās, attaisīja ledusskapi, ātri apēda sviestmaizi ar šķiņķi un sieru un uzdzēra pienu, kas bija palicis paciņā. Slaucīdams pienu no lūpām, viņš iegāja savā darbistabā un pārbaudīja automātisko atbildētāju, cerēdams, ka tajā būs kāda ziņa no Betas. Taču tajā savu sakāmo bija ierunājuši tikai žurnālisti, kas gribēja uzzināt no Dekera kaut ko vairāk par uzbrukumu mājai un sprādzienu kaimiņos, un arī daži kolēģi, kas bija pārsteigti par avīzēs izlasīto. Vairākas reizes bija zvanījis Esperansa. "Deker, nekavējoties man piezvani! Es visu laiku mēģinu ar tevi sazināties. Dievs pasargi, ja tu būsi aizbraucis no pilsētas…" Dekers ar nopietnu sejas izteiksmi atgriezās virtuvē, paņēma ceļasomu un gāja uz garāžu. Džipa jaudīgais motors tūlīt ierūcās, un Dekers aizjoņoja tumsā.

2

-    Mm… Pagaidi… Cik pulkstenis?

Dekers brauca, piespiedis automašīnas telefonu pie auss.

-Esperansa?

-    Dekers? - Detektīva miegainā balss tūlīt atdzīvojās. - Kur tu…

-    Mums jāparunājas.

-Nolādēts, mums tiešām ir jārunā!

-    Uz vizītkartes, ko tu man iedevi, ir tavs mājas telefons, bet nav adreses. Kā lai es pie tevis nokļūstu? - Dekers klausījās. - Jā, es zinu, kur tas ir.

Pēc astoņām minūtēm Dekers piebrauca pie vāji apgaismotas treileru nometnes pilsētas dienvidos. Tas bija rajons, par kura esamību tūristi, kas klīda pa centra dārgajiem veikaliem, nemaz nezināja. Uz tumša, netīra celiņa blakus treileram stāvēja pikaps un motocikls. Ap grantēto laukumiņu treilera priekšā auga jukas. Pie priekšējās sienas bija sastādītas puķes. Esperansa, ģērbies melnās treniņbiksēs un īsrocī, sēdēja zem blāva, dzeltenīga lukturīša, kas apgaismoja trīs betona pakāpienus pie metāla ārdurvīm.

Dekers grasījās kāpt ārā no džipa, bet Esperansa ar žestu parādīja, lai viņš paliek, piegāja pie mašīnas, iekāpa iekšā un aizvēra durvis. - Tavs zvans uzmodināja manu sievu.

-Atvaino!

-    Es teicu to pašu. Bet tas nepalīdz atrisināt mūsu abu problēmas.

Esperansas vārdi pārsteidza Dekeru. Viņš bija tik aizņemts ar savām problēmām, ka nebija ne padomājis par to, kā rit Esperansas dzīve ārpus darba. Detektīvs vienmēr bija tik objektīvs un profesionāls. Šķita, ka viņš tāds ir divdesmit četras stundas diennaktī. Dekeram pat prātā neienāca, ka viņam varētu būt kaut kādi sarežģījumi.

-    Viņa man visu laiku atgādina, ka alga, ko man maksā, ir pārāk maza salīdzinājumā ar risku, ko es uzņemos, un laiku, ko pavadu darbā, - Esperansa teica. - Viņa grib, lai es aizeju no darba policijā. Kā tev liekas, kādu darbu viņa man ir iecerējusi? Tev patiks sakritība.

Dekers kādu brīdi padomāja. - Nekustamā īpašuma mākleris?

-Tu esi nopelnījis cigāru. Vai tev zvana nakts vidū?

Dekers papurināja galvu.

-    Varu saderēt, ka iepriekšējā darbā tev zvanīja arī naktīs. Un, velns parāvis, šonakt ari tev zvanīja. Es vairākas reizes aizbraucu līdz tavai mājai. Tevis nebija. Tad es zvanīju. Katru reizi ieslēdzās automātiskais atbildētājs. Man bija jāizdara interesanti secinājumi. Man bija tāda nojauta, ka tu esi aizbraucis no pilsētas. Ja tu nebūtu parādījies līdz ritam, es iesniegtu tavu aprakstu policijā meklēšanai. Kur, ellē, tu biji?

-    Pastaigājos.

-    Kopš četriem pēcpusdienā? Gandrīz desmit stundas!

-    Es apstājos un drusciņ pasēdēju.

-    Tiešām drusciņ.

-    Man vajadzēja daudz ko pārdomāt.

-    Piemēram?

Dekers ieskatījās Esperansam acīs. - Es došos viņu meklēt.

Esperansas skatiens bija tikpat izaicinošs. - Kaut ari esi man vajadzīgs šeit, ja man rastos jautājumi?

-    Es tev esmu pastāstījis visu, ko varēju. Šī ir pieklājības vizīte, lai nebūtu nekādu pārpratumu. Lai tu zinātu, ko es daru. Es meklēšu viņu.

-    Un kur, pēc tavām domām, viņa ir devusies?

Dekers neatbildēja uz jautājumu. - Es tev stāstu savus

plānus tādēļ, lai tu neizsludinātu meklēšanu, par kuru tu runāji. Man negribētos visu laiku domāt par to, ka policija man dzenas pa pēdām.

-Un ko es dabūšu pretī? Kāpēc man tev tas būtu jāapsola?

Dekers neatbildēja ari uz šiem jautājumiem. - Vai Beta un Makitriks ir manīti Albukerkes lidostā?

Esperansa pārsteigts paskatījās uz viņu un sāka rūgti smieties. - Vai tu tiešām gribi, lai es tev palīdzu? Tu man gandrīz neko nestāsti, bet gribi, lai es tev izstāstu visu, ko esmu noskaidrojis.

-    Dari, kā zini.

-Tā es arī darīšu. Ienāc pie manis mājā.

Dekers saslējās. - Vai tu gribi, lai es paliktu te, kamēr tu izsauc policijas automašīnu, kas aizvestu mani uz policijas iecirkni?

-    Nē. Es gribu, lai tu pagaidi, kamēr es saģērbjos. Es braukšu tev līdzi uz turieni, uz kurieni tu brauc. Vai nu tev tas patīk, vai ne, tev būs ceļabiedrs. Man ir apnicis, ka mani muļķo. Tu noteikti zini vairāk, nekā stāsti. No šī brīža mēs būsim kā Siāmas dvīņi - tik ilgi, kamēr es no tevis neuzzināšu to, ko gribu.

-    Tici man, es pats gribētu to uzzināt.

-    Kāp ārā no mašīnas! - Esperansa atvēra pasažieru puses durvis.

-   Viņu īstenībā nesauc par Betu Dvaieri, - Dekers teica. - Viņas vārds ir Diāna Skolāri.

Kāpdams laukā no džipa, Esperansa sastinga.

-    Vai šis vārds tev kaut ko izsaka? - Dekers prasīja.

-Nē.

-   Viņai bija norīkota apsardze. Viņai vajadzēja lidot uz Ņujorku un pirmdien liecināt tiesā. Es varu rast tikai vienu izskaidrojumu.

-    Federālā liecinieku aizsardzības programma.

-Jā.

Esperansa iekāpa atpakaļ mašīnā. - Kad tu to noskaidroji?

-    Šonakt.

-Kā?

-Tevi tas neinteresēs. Bet, ja tu tiešām gribi man palīdzēt, tu vari man pastāstīt, kā atrast kādu cilvēku.

Dekers nospieda zvanu ceturto reizi un piedauzīja pie durvīm. Beidzot mājā iedegās gaisma. Viņi ar Esperansu bija mēģinājuši zvanīt pa telefonu, bet katru reizi bija ieslēdzies automātiskais atbildētājs. Pieņemot, ka vīrs, kuru Dekers gribēja satikt, nevar būt aizbraucis no pilsētas, jo ir pagājušas tikai divpadsmit stundas kopš tikšanās ar viņu, abi bija nolēmuši braukt pie viņa uz mājam. Esperansa zināja, kur viņš dzīvo. Tā bija vienkārša adobe māja sānielā pie Zia Road. Aiz zema žoga bija redzami labi kopti krūmi. Kā daudzi Santafē rajoni, arī šis nebija apgaismots. Dekers un Esperansa gaidīja atveramies durvis, iepriekš pakāpušies atpakaļ, lai no durvīm krītošajā gaismā neizskatītos draudīgi.

FIB aģents Džons Millers uzsauca viņiem no atvērta loga, paslēpies tumsā: - Kas tur ir? Ko jums vajag?

-    Te detektīvs Esperansa.

-Esperansa? Velns un elle, kāpēc… Pulkstenis vēl nav četri. Ko jūs šeit darāt?

-    Man ir kaut kas jāpārrunā ar jums.

-    Vai nav iespējams pagaidīt līdz rītam?

-    Tas ir ļoti steidzami.

-   To pašu jūs teicāt arī pēcpusdienā. Neesmu aizmirsis, kā jūs gribējāt mani piespiest pie sienas.

-   Jūs pats sevi piespiedīsiet pie sienas, ja šoreiz mūs neuzklausīsiet.

-    Ar ko jūs esat kopā?

-    Viņš bija kopā ar mani šopēcpusdien.

-Nolādēts!

Mājā tika iedegta gaisma. Atslēgas skrapstoņu pavadīja ārdurvju čīkstēšana, kad Millers tās vēra vaļā. Viņš bija ģērbies biksēs un T kreklā, kas atsedza viņa muskuļainās kājas

un rokas. Nesukātie mati un bārdas rugāji neatbilda viņa birokrātiski kārtīgajam izskatam pēcpusdienā.

-    Man ir ciemiņš, - viņš teica. Aizstājies priekšā ieejai mājā, viņš norādīja uz aizvērtām durvīm īsa gaiteņa galā. Esperansa bija pastāstījis Dekeram, ka Millers ir šķīries. - Viņa nav pieradusi, ka pie durvīm dauzās četros no rīta. Labāk uzvedieties klusu!

-    Es gribu noskaidrot par Diānu Skolāri, - Dekers teica.

-    Par ko? - Millers noprasīja.

-    Par Diānu Skolāri.

Millers izlikās, ka nesaprot. - Nekad neesmu par viņu dzirdējis. - Viņš sāka vērt ciet durvis. - Ja jūs tāpēc esat atbraukuši…

Dekers ielika durvju spraugā kāju. - Diāna Skolāri ir . Betas Dvaieres īstais vārds.

Millers skatījās uz Dekera kurpi durvju spraugā. - Es nesaprotu, par ko jūs runājat.

-    Par viņas drošību rūpējas Federālās liecinieku aizsardzības programmas ietvaros.

Millers pacēla acis un vērīgāk noraudzījās viņā.

-Tāpēc notika ielaušanās manā mājā un tāpēc tika uzspridzināta viņas māja, - Dekers teica.

-    Es vēl aizvien nesaprotu, par ko jūs runājat.

-     Es pieņemu, ka FIB vairs nav tik cieši iesaistīts liecinieku aizsardzības programmā kā agrāk, - Dekers sacīja. -Tagad par to galvenokārt atbild cits dienests. Bet jūsu sadarbība ir pietiekami cieša, un viņi noteikti jums pastāstīja, ka uz Santafē tiek pārvietots ļoti svarīgs liecinieks. No otras puses, šejienes policiju par to neinformēja. Viņiem nebija nepieciešams to zināt. Jo mazāk cilvēku par to zināja, jo labāk.

Millera seja kļuva skarbāka. - Kaut ari es piekristu teiktajam, kāpēc man jums kaut kas būtu jāstāsta?

-    Braiens Makitriks, - Dekers teica.

Millers vairs necentās aizvērt durvis.

-    Kad viņa pirms sprādziena bēga no mājas, Makitriks viņu gaidīja, - Dekers turpināja.

Milleram acīm redzami radās aizdomas. - Kā jūs pazīstat šo cilvēku?

-    Esmu strādājis kopā ar viņu.

-    Tas nu gan ir interesanti. Vai gribat teikt, ka esat strādājis Iekšlietu departamentā?/

-    Iekšlietu departamentā? - Dekers nesaprata, ko Millers grib teikt. Pēkšņi viņš aptvēra. - Makitriks strādā Iekšlietu departamentā?

Millers sadrūma - viņš bija nejauši izpaudis informāciju.

-   Nē, - Dekers teica. - Es nekad neesmu tur strādājis. - Laika bija pavisam maz, un tāpēc viņš nolēma pārsteigt Mil- leru. - Es tikos ar Makitriku, kad strādāju CIP.

Gaidītais efekts bija panākts. Millers satrūcies nopētīja Dekeru. Viņš pagriezās pret Esperansu, vēlreiz paskatījās uz Dekeru un ar žestu aicināja viņus ienākt. - Mums jāparunājas.

4

Millera dzīvojamā istaba, tāpat kā visa māja, bija vienkārša: parasts dīvāns un krēsli, mazs kafijas galdiņš, televizors ar divdesmitcollīgu ekrānu. Viss bija pedantiski tīrs un kārtīgs. Dekers ievēroja, ka grāmatplauktā ir nolikts revolveris. Laikam Millers to bija turējis rokā, kad skatījās pa logu, kas klauvē pie durvīm.

- Es nedomāju, ka varat pierādīt savu saistību ar pārvaldi, - Millers teica.

-    Šobrīd ne. Mums jau nebija ne piespraužu, ne vizītkaršu.

-    Tad kāpēc man jums jātic? - Millers, saraucis pieri, paskatījās uz Esperansu. - Vai jūs viņam ticat?

Esperansa pamāja.

-    Kāpēc?

-    Es kopā ar viņu esmu pavadījis gandrīz diennakti. Redzot, kā viņš rīkojas kritiskās situācijās, kļūst skaidrs, ka viņš ir profesionālis. Un es nerunāju par nekustamā īpašuma pārdošanu.

-     Paskatīsimies. - Millers atkal pievērsās Dekeram. - Ko jūs zināt par Braienu Makitriku?

-    Viņš ir visstulbākais operatīvais darbinieks, ar kuru kopā esmu strādājis.

Millers piegāja viņam tuvāk.

-Viņš neklausīja pavēles, - Dekers teica. - Domāja, ka pārējie pret viņu ir sazvērējušies. Iesaistījās nopietnos pasākumos bez atļaujas. Katrā izdevīgā gadījumā pārsniedza savas pilnvaras. Operācija, ko mēs abi kopā pildījām, beidzās ar neveiksmi viņa vainas dēļ. Vairāki cilvēki gāja bojā. Tas bija gandrīz vai starptautiska mēroga skandāls.

Millers viņu pētīja, it kā domādams, cik atklāts viņš drīkst būt. Beidzot viņš smagi izelpoja un apsēdās uz krēsla iepretī Dekeram. - Es neko slepenu neatklāšu, ja pateikšu, ka esmu dzirdējis šo to par Makitriku. Tam gan nav nekāda sakara ar CIP. Es par to neko nezinu. Esmu dzirdējis runas par viņa kā Iekšlietu departamenta vīra uzvedību. Viņš ir pārsteidzīgs. Viņš domā, ka zina labāk par priekšniecību, kā rīkoties. Neklausa pavēlēm. Pārkāpj noteikumus. Es nesaprotu, kā viņu ir pieņēmuši darbā Iekšlietu departamenta dienestā.

-    Domāju, ka zinu, - Dekers teica. - Pārvalde viņam noteikti iedeva pirmklasīgu raksturojumu, kad atlaida no darba. Lai viņš neradītu liekas problēmas, kādam pastāstot par atgadījumiem, kuros ir bijis iesaistīts.

-    Ja Makitriks ir vainīgs, viņš sagādātu problēmas sev pašam, kad sadomātu kādam stāstīt par to, kas noticis.

-    Viņš pats uzskatīja, ka ne pie kā nav vainīgs, - Dekers teica. - Makitriks neatšķir īstenību no iedomām. Kad viņš kaut ko salaiž grīstē, viņš sev iestāsta, ka vainīgs ir kāds cits.

Esperansa paliecās uz priekšu. - Izklausās, ka tu esi sarūgtināts.

-    Viņš vainoja mani. Es aizgāju no darba pārvaldē viņa dēļ, un tagad mūs ceļi atkal ir krustojušies.

-    Sagadīšanās dēļ.

-    Nē. Es neticu, ka Beta nopirka māju man kaimiņos tikai sagadīšanās dēļ. Tā tas nevarēja būt, ja Makitriks bija atbildīgs par viņas drošību. Šim scenārijam ir jēga tikai tad, ja Makitriks man ir sekojis no brīža, kad es aizgāju no darba pārvaldē. Viņš zināja, ka es dzīvoju Santafē. Viņam kaut kur bija jānometina lieciniece. Viņš mazliet papētīja situāciju un noskaidroja, ka man kaimiņos tiek pārdota māja. Brīnišķīgi. Kāpēc nenometināt Betu man kaimiņos? Viņai būs papildu aizsardzība - miesassargs, kas neko nezina.

Millers pārdomāja dzirdēto. - Tā ir ciniska rīcība, bet pilnīgi iespējama.

-     To pat nevar saukt par cinisku rīcību. Mani izmantoja, - Dekers teica. - Un, ja es nekļūdos, tad arī Beta tika izmantota. Makitriks pārgāja pretējā nometnē.

-Ko?

Dekers ļoti skaidri atcerējās telefona sarunu ar Makitriku. - Es domāju, ka Makitriks paziņoja bandai, kā viņu atrast, pretī prasot, lai viņi nogalina mani. Viņš noteikti uzskata mani par vainīgu pie tā, ka CIP viņu izmeta no darba. Viņš ir garīgi slims nelietis. Man šķiet, ka viņš plānojis, kā iznīcināt mani kopš tā brīža, kad viņam tika dots uzdevums pārvērst Diānu Skolāri par Betu Dvaieri.

5

Mazajā dzīvojamā istabā iestājās klusums.

-Tā ir nopietna apsūdzība. - Millers košļāja apakšlūpu. - Vai jūs to varat pierādīt?

-    Nē. - Dekers neuzdrīkstējās stāstīt par to, kas bija noticis furgonā.

-     Kā jūs uzzinājāt, ka Betas Dvaieres īstais vārds ir Diāna Skolāri?

-    To es nevaru jums teikt.

-    Kāpēc ne?

Dekers neatbildēja.

-    Klausieties uzmanīgi. - Millers piecēlās. - Jūsu rīcībā ir informācija, kas liecina, ka tikuši pārkāpti svarīga liecinieka aizsardzības noteikumi. Es jums pavēlu man pastāstīt, kā jūs ieguvāt šo informāciju.

-    Man nav tiesību jums to stāstīt.

Millers sadusmojās. - Es jums iemācīšu tiesības. - Viņš pacēla telefona klausuli. - Jums kādu laiku nāksies atteikties no savām tiesībām, iekams jūs nepastāstīsiet man to, ko es gribu zināt.

-    Nē. Jūs pieļaujat kļūdu, - Dekers teica.

Millers kļuva vēl niknāks. - Es tas neesmu, kas pieļauj kļūdu.

-    Nolieciet telefonu! Lūdzu! Šobrīd ir svarīgi glābt Betas dzīvību.

Millers vērsās pie Esperansas. - Vai jūs dzirdējāt, ko viņš tur muld?

-    Jā. Pēdējo divdesmit četru stundu laikā viņš ir spēlējis prāta spēles ar mani, - Esperansa teica. - Jāuztraucas par to, ka tam, ko viņš saka, patiešām ir jēga. Betas Dvaieres drošība ir pirmajā vietā. Kaut arī Dekers informāciju būtu ieguvis nelikumīgā ceļā, es to izskatītu vēlāk, protams, ja tas mani nekompromitē.

-    Šķietamais noliegums', - Dekers teica.

-Kas?

-    Tā mēs to saucām pārvaldē.

-    Varbūt to varētu saukt arī par līdzdalību nozieguma izdarīšanā? - Millers prasīja.

-Pastāstiet man: kādā lietā Betai Dvaierei bija jāliecina?

Millers nebija gaidījis tik pēkšņu sarunas pavērsienu.

-    Vai viņa tiešām iešāva vīram galvā un aizbēga ar bandas salaupītajiem diviem miljoniem dolāru? - Dekers prasīja.

Millers nikni savēcināja rokas. - Velns parāvis, kur jūs to visu uzzinājāt?

Dekers nepievērsa uzmanību Millera dusmām. Viņš centās atcerēties, ko bandīts bija teicis pa telefonu: "Nolādēts, Niks būs nikns!"

-    Tajā lietā ir iesaistīts vīrs, vārdā Niks, - Dekers teica. - Vai jūs zināt, kas viņš tāds ir? Kāds ir viņa uzvārds?

Millers pārsteigts mirkšķināja acis. - Viss ir ļaunāk, nekā es biju domājis. Liecinieku aizsardzības pasākumi ir jāpārskata pilnībā.

-    Betai draud briesmas, - Dekers uzsvērti teica. - Ja mēs dalīsimies tajā, ko zinām, mēs varēsim viņu izglābt.

-    Diānu Skolāri.

-    Es neko nezinu par Diānu Skolāri. Mani interesē sieviete, ko sauc par Betu Dvaieri. Pastāstiet man par viņu!

Millers paskatījās tumsā aiz loga. Viņš paskatījās uz savām rokām. Viņš paskatījās uz Dekeru. - Diāna Skolāri ir - vai, pareizāk sakot, bija - Džoja Skolāri sieva līdz brīdim, līdz kāds iešāva tam nelietim galvā. Viņš bija Džordāno ģimenes boss Ņujorkā. Mēs spriežam, ka astoņu gadu laikā, kamēr Džojs ieņēma šo vietu, viņš paspēja sarīkot vismaz četrdesmit dažādus bandas noziegumus. Viņam bija ļoti daudz darba. Bet viņš nežēlojās. Naudiņas bija daudz, un turklāt viņam patika savs darbs.

Dekers uztraukts klausījās.

-    Pirms trim gadiem Džojs satika sievieti, kuru jūs pazīstat kā Betu Dvaieri. Viņu sauca Diāna Berlanti. Viņa strādāja par pasākumu vadītāju uz atpūtnieku kuģa Kārību jūrā. Džojs bija nolēmis padzīvot uz kuģa, lai nodrošinātu sev alibi, kamēr kāds no viņa padotajiem nokārtoja kādu problēmu Ņujorkā. Diāna saistīja viņa uzmanību. Turklāt, saprotiet, viņš bijs glīts puisis, labi ģērbies, mācēja runāt ar sievietēm. Sievietes skrēja viņam pakaļ. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka arī Diāna neteica: "Nē," - kad Džojs sāka viņai pievērst uzmanību. Viss norisinājās ļoti ātri. Pēc trim mēnešiem viņi apprecējās. Pirmslaulību posms viņam bija izdevīgs. Viņš iekārtoja visu tā, ka ik pēc laiciņa viņi abi uz kuģa atgriezās Kārību jūrā. Tā viņš sev nodrošināja gluži dabisku iespēju apmeklēt atsevišķas salas, kuru bankās ir kodēti konti un kurām nav iebildumu pret nelikumīgi iegūtas naudas legalizēšanu. Tāpat viņš rīkojās arī medusmēnesī.

Dekeram kļuva nelabi.

-     Ir jāuzsver, ka, pēc Diānas teiktā, viņa neko nav zinājusi par Džoja īsto nodarbošanos. Viņa apgalvo, ka Džojs esot restorānu īpašnieks, tā viņa domājusi. Daļēji tā tas tiešām ir, jo viņam piederēja pāris restorānu, kuros legalizēt naudu. Lai nu kā, bet laiks gāja, un Džojam viņa sāka apnikt.

Kādu laiku viņi dzīvoja Džoja greznajā dzīvoklī pilsētā, bet vēlāk, kad viņam vajadzēja, kur rīkot savus ārpusplāna pasākumus, viņš pārcēla Diānu uz Ņūdžersiju, uz vietu, kur sabūvētas bandas dzīvojamās mājas. Viņai vajadzēja dzīvot lielā mājā aiz mūra sienas. Visapkārt bija sargi, kā viņš teica - lai Diāna būtu drošībā. Patiesībā gan sargiem bija uzdevums neļaut viņai atgriezties pilsētas dzīvoklī, kur Džojs izklaidējās ar savām draudzenēm. Tāpat ari viņiem vajadzēja raudzīties, lai viņa nesadomātu bēgt pēc tam, kad viņš bija viņu kārtējo reizi piekāvis.

Dekeram deniņos pulsēja asinis.

-    Un viņš tiešām Diānu sita ļoti bieži, - Millers teica. - Jo Diāna sāka uzdot jautājumus ne tikai par viņa uzticību, bet ari par viņa nodarbošanos. Jūs jau zināt, cik saprātīga viņa ir. Nepagāja ilgs laiks, un viņa apjauta, kāda ir Džoja īstā nodarbošanās un kāds briesmonis viņš ir patiesībā. Viņai bija jāatrisina liela problēma. Ja Diāna mēģinātu bēgt - lai gan bija maz cerību, ka bēgšana varētu izdoties daudzo sargu dēļ, - Džojs viņu noteikti nogalinātu. Ja Diāna paliktu un Džojs nojaustu, ka viņa zina pārāk daudz, viņš arī Diānu nogalinātu. Diāna nolēma kādu laiku nelikties ne zinis par viņa sievietēm vai darbu un izlikties, ka ir samierinājusies ar likteni. Viņa dienām ilgi nodarbojās ar to, kas citkārt viņai būtu sagādājis lielu prieku, - viņa gleznoja Džoju tas uzjautrināja. Dažreiz, kad viņš bija Diānu piekāvis, viņš sarīkoja lielu ugunskuru un lika viņai skatīties, kā sadeg viņas mīļākie gleznojumi.

-   Jēzus! - Dekers teica. - Kāpēc tas nelietis viņu apprecēja?

-Acīmredzot tādēļ, lai viņam piederētu kāds, kam var darīt pāri. Kā jau es teicu, Džojs bija briesmonis. Un tad pirms deviņiem mēnešiem - janvāri - kāds atrisināja viņas problēmu, sašķaidot Džojam smadzenes. Varbūt to izdarīja viņa. Ir divi savstarpēji pretrunīgi atstāsti. Diāna apgalvo, ka brīdī, kad dzirdējusi šāvienu, esot bijusi dārzā aiz mājas un gleznojusi ziemas ainavu. Nezinādama, kas sagaidāms, viņa nav uzreiz steigusies iekšā. Viņa esot domājusi, ka Džojs un sargi visu nokārtos. Pirmo pārsteigumu viņa esot piedzīvojusi, kad atklājusi, ka nekur nav redzami sargi. Otrais pārsteigums ir nācis tad, kad darbistabā viņa uzgājusi nogalināto Džoju, kura smadzenes esot bijušas izšķaidītas pa galdu. Seifs esot bijis vaļā. Viņa ir zinājusi, ka seifā parasti glabājas lielas summas. Viņa bija redzējusi, kā laiku pa laikam no tā tiek izņemti maisi ar naudu. Viņai bija gadījies redzēt, kā Džojs seifā liek naudu. Pēc viņas domām, trūka apmēram divu miljonu dolāru. Tajā brīdī viņa nesaprata, ko tas varētu nozīmēt viņai pašai. Viņa steidzās izmantot iespēju aizbēgt. Viņa pat nesakravāja mantas, tikai paķēra mēteli, Džoja atslēgas un brauca prom.

-    Uz Tieslietu departamentu, - Dekers teica.

-   Kur gan citur? Diāna zināja, ka banda viņu meklēs. Taču viņa domāja, ka tiks meklēta tādēļ, lai neizpļāpātos. Tikai vēlāk viņa uzzināja, ka Džoja krusttēvs vaino viņu Džoja nāvē. Banda uzskata, ka viņa ir nogalinājusi Džoju un paņēmusi naudu. Līdz ar to ir aizskarts ģimenes gods. Pašu asinis. Atriebība.

Dekers pamāja. - Tātad Tieslietu departaments mēnešiem ilgi viņu iztaujāja, tad pārvietoja uz Santafē un beidzot atsauca atpakaļ uz Ņujorku, lai viņa liecinātu tiesā.

-   Apsardzes pavadībā.

-    Jūs gribat teikt - Makitrika pavadībā.

-    Diemžēl.

-   Tā nu gan ir putra, - Esperansa teica.

-    Jūs man vēl nepateicāt, kas ir Niks, - Dekers teica.

-  Niks Džordāno, ģimenes galva, Džoja krusttēvs. Viņš bija Nika labākais draugs. Pēc tam kad uzbrukumā Nikam tika nogalināti Džoja vecāki, Niks uzaudzināja Džoju kā paša bērnu. Tāpēc es pieminēju pašu asinis. Atrast un sodīt Diānu Nikam ir goda jautājums, pareizāk sakot, ģimenes goda jautājums. Tagad jūsu kārta, - Millers teica. - Kā tas, ko es tikko pastāstīju, palīdzēs jums glābt Diānas Skolāri dzīvību?

Dekers brīdi klusēja. — Šķiet, ka man ir tikai viena izvēles iespēja.

-    Par ko jūs runājat? Kā<da izvēle?

-    Es jūtos noguris. Es braukšu mājās.

-    Kā tas, nolādēts, var palīdzēt jūsu draudzenei?

-   Es jums piezvanīšu, kad pamodīšos. Varbūt jums tad būs vairāk informācijas. - Dekers pagriezās pret Esperansu. - Es tevi aizvedīšu mājās.

6

-   Nevajag vest mani uz mājām, - Esperansa teica, kad Dekers ieslēdza pirmo ātrumu un brauca prom no Millera.

-   Uz kurieni tad lai es tevi vedu? - Dekers pagrieza džipu gar stūri.

-    Es braukšu tev līdzi pavizināties.

-    Kā tu domā, ko tas dos?

-    Varbūt es tev palīdzēšu izkļūt no kādas ķezas, - Esperansa teica. - Kur ir tavi draugi?

-   Draugi? - Atmiņas par Halu un Benu Dekera mutē radīja pelnu garšu.

-    Izklausās, it kā tev viņu būtu daudz.

-    Man ir ļoti daudz paziņu.

-    Es domāju tos divus vīrus, kas bija tavā mājā šopēc- pusdien.

-    Es zinu, kurus tu domā. Viņi aizbrauca. - Pelnu garšai mutē pievienojās sāpes kuņģī un acīs.

-     Tik drīz? - Esperansa prasīja. - Pēc tam kad viņi bija pacentušies pēc iespējas ātrāk nokļūt šeit?

-    Mani bijušie priekšnieki izlēma, ka tas, kas šeit notiek, nekādā ziņā nav saistīts ar pārvaldi. - Naksnīgās ielas bija gandrīz tukšas. Starmešiem urbjoties tumsā, Dekers nospieda gāzes pedāli.

-    Vai tu domā, ka ar policistu mašīnā drīkst pārsniegt ātrumu?

-    Diez vai es pārsniegtu ātrumu, ja man blakus sēdētu kāds cits. Ja mūs apturēs, tu parādīsi savu piespraudi un pateiksi, ka mēs steidzamies.

-    Es tev meloju, - Esperansa teica. - Es jau uzdevu štata un Albukerkes policijai tevi meklēt.

Dekeram pār muguru pārskrēja šermuļi.

-    Es iedevu viņiem tās mašīnas numuru un aprakstu, ar kādu brauca tavi draugi. Automašīnu atrada Albukerkē netālu no nozieguma vietas Chama ielā apmēram vienpadsmitos naktī. Kaimiņi ziņoja, ka dzirdējuši šāvienus un sprādzienus. Izrādījās, ka kaimiņiem ir taisnība. Mājas virtuvē uz grīdas tika atrasts nošauts vīrs, kuram kabatā bija dokumenti uz Be- na Aislija vārda. Mēs nezinām, kur ir Hals.

Uz mirkli Dekers nespēja apvaldīt skumjas. Viņš atcerējās pārsteiguma izteiksmi Bena sejā, kad tam trāpīja lode, atcerējās, kā no Bena pieres pilēja asinis. Dekeram pēkšņi likās, ka viņš nekad nav dzīvojis Santafē un nekad nav mēģinājis attālināties no savas agrākās dzīves. Viņš domāja par to, kā lode bija trāpījusi Halam krūtīs, bet viņš vēl bija saņēmis spēkus, lai iespertu tam, kurš viņu bija sašāvis. "Viņiem tur nevajadzēja būt!" Dekers domāja. "Man vajadzēja teikt, lai viņi brauc prom. Bet es lūdzu, lai viņi man palīdz. Viņi gāja bojā manis dēļ. Es esmu vainīgs!"

-    Droši vien viņi pa to laiku saņēma citu uzdevumu, - Dekers teica, cenzdamies neko neizrādīt.

-    Neizskatās, ka tevi satrauktu ziņa par to, kas ir noticis ar Benu.

-    Es to neizrādu.

-    Man vēl nebija gadījies satikt tādu kā tu, - Esperansa sacīja. - Vai tu negribi zināt, ko viņš tur darīja un kur ir viņa draugs?

-     Labāk es tev kaut ko pajautāšu, - Dekers īgni atbildēja. - Kāpēc tu tik ilgi gaidīji, līdz pateici, ka esi izsludinājis meklēšanu?

-     Es gaidīju īsto brīdi. Lai tu saprastu. Es tev esmu vajadzīgs, - Esperansa teica. - Albukerkes lidostas apsardzes dienestam ir tavs apraksts. Viņi tevi meklē. Tevi notvers tūlīt, tiklīdz tu mēģināsi nopirkt biļeti. Ja tu gribi lidot uz Ņujorku, man ir jāatsauc meklēšana, bet es to nedarīšu par velti. Tu man atļausi lidot līdzi.

-    Lidot uz Ņujorku? Kāpēc tu domā, ka es…

-     Deker, vismaz šoreiz, Dieva dēļ, beidz spēlēties ar mani, labi?

-    Kāpēc tu gribi braukt uz Ņujorku?

-    Pieņemsim, ka rīt man ir brīvdiena. Sievai un man tas nāktu par labu, - Esperansa novaikstījās. - Var arī teikt, ka darbošanās kopā ar tevi ir arī mācīšanās, un es vēl negribu beigt mācīties. Var arī teikt, ka… tas jau gan būs par traku, bet… pieņemsim, esmu policists tāpēc, ka gribu palīdzēt cilvēkiem. Stulba ideja, vai ne? Šobrīd es nezinu nevienu citu cilvēku, kam palīdzība būtu vajadzīga vairāk nekā Betai Dvaierei. Es gribu tev palīdzēt viņu izglābt. Man ir sajūta, ka tu esi vienīgais cilvēks, kas tiešām zina, kā to izdarīt.

Lidmašīnas korpuss vibrēja motoru dūkoņā. Iluminatorā spoži spīdēja saule, dzeldinādama Dekera nogurušās acis. Lidmašīnas pavadones iznēsāja kafiju un maizītes. Dekeram iesāpējās kuņģis, atgādinādams kuņģa problēmas, kādas viņam bija, strādājot pārvaldē. Viss atgriežas, viņš pats sev teica.

Esperansa sēdēja viņam blakus - vienīgais blakussēdētājs visā krēslu rindā. - Man žēl, ka nesatiku Betu Dvaieri. Viņa laikam ir īpaša.

Dekers skatījās pa iluminatoru uz augstkalnu tuksneša ainavu. Lejā palika kalni, strauti, Riograndes upe, pīniju zaļums kontrastā ar zemes dzelteno, oranžo un sarkano krāsu. Viņš atcerējās savas domas toreiz, kad lidoja uz šejieni pirmo reizi, - savas šaubas, vai tikai viņš nav pieļāvis kļūdu. Un tagad, gadu vēlāk, viņš lidoja prom uz Austrumiem un atkal domāja par to, vai dara pareizi.

-    Jā, - Dekers teica, - ļoti īpaša.

-    Tu laikam viņu ļoti mīli.

-   Viss ir atkarīgs no… Var ari būt, ka… - Dekeram pēkšņi bija grūti runāt, - …ka es viņu arī ienīstu.

-    Ienīsti?

-   Viņai vajadzēja man pastāstīt par savu pagātni, - Dekers teica.

-    Sākumā viņa noteikti domāja, ka tev tas nav jāzina.

-    Bet vēlāk, kad sāka veidoties mūsu attiecības? - Dekers neatlaidās.

-    Varbūt viņai bija bail tev to stāstīt. Varbūt viņa baidījās, ka tu izturēsies tā, kā tu izturies tagad.

-    Ja viņa mani mīlēja, viņai vajadzēja man uzticēties.

-   Ahā, - Esperansa teica. - Es sāku saprast. Tu uztraucies par to, vai viņa tevi vispār mīl.

-   Mana personiskā dzīve vienmēr bija atkarīga no darba, - Dekers teica. - Es nekad agrāk nevienu nebiju mīlējis, vismaz pa īstam ne. Kamēr es nebiju saticis Betu Dvaieri, es neatļāvos nodoties… - Dekers uz mirkli apklusa, - kaislībām.

Esperansa savilka uzacis.

-    Kad es to atļāvos, kad es iemīlējos, tas bija tik nopietni! Beta man nozīmēja visu. Un ja viņa mani tikai izmantoja… - Dekers aprāvās.

-    Pieņemsim, atklājas, ka tu viņu galīgi neesi interesējis, ka tu esi bijis tikai un vienīgi miesassargs, kas neko nezina. Ko tu darīsi?

Dekers neatbildēja.

Esperansa neatlaidās. - Vai arī tad tu viņu glābsi?

-    Par spīti visam?

-Jā.

-    Par spīti visām manām aizdomām, bailēm, ka viņa mani ir nodevusi, dusmām par savām bailēm?

-Jā.

-    Es ietu cauri elles ugunīm viņas dēļ. Dievs, palīdzi man! Es viņu joprojām mīlu.

DEVĪTĀ DAĻA

i

Kad Dekers ieradās Ņujorkā, lija spēcīgs, nerimstošs lietus. Tā bija viena no daudzajām lietām, kas padarīja svešu Manhetenu salīdzinājumā ar Ņūmeksiku, kur valdīja sauss klimats. Dekers gandrīz piecpadsmit mēnešus bija nodzīvojis pusotras jūdzes augstumā virs jūras līmeņa un tagad sajuta atmosfēras spiedienu, kas vēl vairāk nomāca viņa jau tā nomākto garastāvokli. Viņš bija pieradis pie ainavām, kas stiepās simtiem jūdžu tālu, un viņam šķita, ka debesskrāpji viņu smacē. Un cilvēki: visā Ņūmeksikas štatā dzīvoja pusotra miljona cilvēku, bet tikpat daudz cilvēku dzīvoja Manhe- tenas divdesmit divās kvadrātjūdzēs. Un kur tad vēl simti un tūkstoši, kas katru dienu brauca strādāt uz šejieni! Dekers asi izjuta, cik trokšņaina un pārblīvēta ir Ņujorka, - pirms Ņūmeksikas miera un plašumu iepazīšanas viņš to nebija ievērojis.

Esperansa kā apburts skatījās laukā pa taksometra logu, kuru izraibināja lietus lāses.

-    Tu nekad šeit neesi bijis? - Dekers prasīja.

-   Esmu bijis tikai tādās lielās pilsētās kā Denvera, Fī- niksa un Losandželosa. Tur ir zemas mājas. Pilsētas ir izpletušās platumā. Šeit viss ir saspiests kopā, sakrauts virsū.

-    Jā, mēs vairs neesam plašumos.

Viņi izkāpa no taksometra pie Eseksas ielas tirgus Lejas īstsaidā. Lielā ķieģeļu ēka bija slēgta. Nesot ceļasomu uz tuvākajām durvīm, Dekeram iesāpējās galva. Kaut ari ar miegu lidmašīnā nebija pieticis, lai mazinātu nogurumu, viņam enerģijas netrūka. Viņu dzina bailes par Betas likteni.

Esperansa ieskatījās tuķšajā tirgus laukumā un tad pameta skatienu uz veikaliem ielas otrajā pusē. - Vai mūsu viesnīca ir kaut kur tuvumā? /

-    Nē, mums nav viesnīcas. Mums nav laika.

-    Bet tu kaut kur zvanīji no lidostas. Es domāju, ka tu rezervē viesnīcu.

Dekers papurināja galvu. Šī kustība pastiprināja viņa galvassāpes, bet viņš bija pārāk aizņemts, lai to ievērotu. Viņš pagaidīja, kamēr taksometrs nozūd skatienam. Tad viņš iznāca no durvju ailes un sāka lietū iet ziemeļu virzienā. - Es norunāju tikšanos.

-    Kaut kur tuvumā?

-    Aiz pāris kvartāliem.

-    Kāpēc tad mēs līdz turienei nevarējām braukt ar taksometru?

-Tāpēc, ka es negribēju, lai taksists saprot, ko es daru. Klausies, man šķiet, ka nekas nesanāks. Man nav tik daudz laika, lai nodarbotos ar skaidrošanu, - Dekers nepacietīgi teica. - Tu man esi daudz palīdzējis. Tu atsauci meklēšanu Ņū- meksikā. Tu dabūji mani garām Albukerkes lidostas apsardzei. Bez tevis es tik tālu nebūtu ticis. Paldies! Patiešām. Bet tev ir jāsaprot, ka mūsu sadarbība ar to arī beidzas. Brauc ar taksometru uz centru. Apskati pilsētu.

-    Lietū?

-Aizej uz kādu izrādi vai koncertu. Paēd pusdienas!

-    Es šaubos, vai Ņujorkā kaut kur pasniedz sarkano un zaļo salsa.

-    Atpūties mazliet! Un rit lido atpakaļ. Tavs departaments noteikti brīnās, kur tu esi palicis.

-     Viņi neuzzinās, ka es esmu aizbraucis. Es tev teicu, ka šī ir mana brīvdiena.

-Un rit?

-    Es piezvanīšu un pateikšu, ka esmu slims.

-     Šī nav tava jurisdikcija, - Dekers teica. - Izdari sev šo pakalpojumu. Brauc atpakaļ uz Ņūmeksiku, cik ātri vien vari.

-Nē.

-    Tu mani nevarēsi izsekot. Pēc divām minūtēm tu stāvēsi un domāsi, kā man izdevās no tevis aizmukt.

-    Tu to nedarīsi.

-Ak tā? Un kāpēc tu tā domā?

-    Tāpēc, ka tu nevari būt drošs, vai tev manis nevajadzēs.

2

Bārs Pirmajā avēnijā netālu no Delansī izskatījās paputējis. Logos izliktās dzērienu reklāmas bija tik ļoti izbalējušas, ka nebija salasāmas. Arī paši logi bija tik netīri, ka tiem nevarēja redzēt cauri. Vairāki burti neona reklāmā bija izdzisuši, un nosaukuma BENNIE'S vietā bija lasāms BE…E'S. Kāds bezpajumtnieks, turēdams rokās viskija pudeli papīra maisā, smagi nosēdās uz ietves blakus ieejai, nelikdamies ne zinis, ka līst lietus.

Satriekts par to, cik ātri skrien laiks, Dekers šķērsoja ielu un devās uz bāru. Viņam sekoja Esperansa, kas savu kovboja cepuri bija nomainījis pret neuzkrītošu jenkiju beisbola cepuri, kuru viņi pa ceļam bija nopirkuši kādā suvenīru veikaliņā. Viņa garie mati, lai nebūtu tik uzkrītoši, bija sasieti astē. Pirms ieiešanas bārā Dekers lika Esperansam apstāties pie ieejas, lai bezpajumtnieks, kas īstenībā nebija bezpajumtnieks, varētu viņus labi apskatīt.

-    Benijs mūs gaida, - Dekers teica.

Bezpajumtnieks pamāja.

Dekers un Esperansa iegāja bārā, kas bija tīts cigarešu dūmos. Par spīti noplukušajam izskatam, bārā bija ļoti daudz cilvēku. Lielo troksni sacēla futbola spēle, ko rādīja lielek- rāna televizorā.

Dekers gāja tieši pie glītā bārmeņa. -Vai Benijs ir?

-    Neesmu viņu redzējis.

-    Es zvanīju un norunāju tikšanos.

-    Kas tu esi?

Dekers nosauca pieņemto vārdu. - Čārlzs Lērds.

-   Kāpēc uzreiz neteici? - Bārmenis norādīja uz bāra letes galu. - Benijs jūs gaida savā kabinetā. Atstāj somu pie manis.

Dekers pamāja, atdeva viņam savu mazo ceļasomu un uzlika uz letes divdesmit dolārus. - Tas ir par alu, kuru mēs neizdzērām.

Viņš aizveda Esperansu līdz aizvērtajām durvīm letes galā un apstājās^

-    Kas tad nu? - Esperansa prasīja. - Kāpēc tu neklauvē un neej iekšā?

-   Vispirms maza formalitāte. Es ceru, ka tev nav iebildumu, ja tevi aptaustīs.

Četri plecīgi vīri pameta biljarda spēli pie galdiņa blakus durvīm. Ar ledainu izteiksmi acīs viņi rupji, bet pamatīgi pārmeklēja Dekeru un Esperansu. Pēc potīšu aptaustīšanas, neatraduši ne mikrofonus, ne ieročus, viņi sausi pamāja un atgriezās pie biljarda spēles. Viņi neko aizdomīgu neatrada, jo Dekers bija uzstājis, lai Esperansa atstāj savu piespraudi un pistoli Dekera džipā Albukerkes lidostā. Dekers uzskatīja, ka tad, ja viņiem vajadzēs šaut, tas ir jādara ar ieročiem, lcurus nevarēs piedēvēt viņiem.

Tikai tad Dekers pieklauvēja. Izdzirdējis aiz durvīm neskaidru balsi, viņš tās atvēra un iegāja šaurā, piebāztā telpā, kur pie galda sēdēja resns vīrs svītrainā kreklā ar tauriņu un bikšturiem. Vīrs bija jau gados. Viņam bija pliks pakausis un sirmas ūsas. Uz galda stāvēja pulēts misiņa spieķis.

-    Kā klājas, Benij? - Dekers prasīja.

-   Sēžu uz diētas. Kilogrami kā nezūd, tā nezūd. Ārsta ieteikums. Un kā tev, Čārlz?

-    Man ir problēmas.

Benijs viszinīgi pamāja, kratot savu dubultzodu. - Citādi jau pie manis neviens nenāk.

-Tas ir mans draugs. - Dekers norādīja uz Esperansu.

Benijs gurdeni pamāja ar roku.

-    Manam draugam ir jāpiezvana.

-    Tur. - Benijs norādija uz telefona automātu stūri.

-   Vai tas vēl aizvien ir savienots ar telefona automātu Džersijā?

-   Katrs, kurš mēģinās noskaidrot telefona numuru, domās, ka zvana no Džersijas.

Dekers ar žestu parādīja Esperansam, ka viņš var zvanīt. Viņi iepriekš bija norunājuši, ka Esperansa zvanīs Mil- leram uz Santafē, lai uzzinātu, vai ir kādi jaunumi par Betu un Makitriku. Dekers pa ceļam bija zvanījis viņam vairākkārt, gribēdams noskaidrot, vai Beta vēl ir dzīva. Līdz šim nekas nebija zināms.

-Apsēdies, - Benijs teica Dekeram, kamēr Esperansa meta monētas telefona automātā. - Kā varu palīdzēt?

Dekers apsēdās uz krēsla pretī Benijam, zinādams, ka zem galda starp viņiem ir šaujamierocis. - Paldies! Tu ari agrāk man esi palīdzējis, ja vajadzēja.

-   Tas mani uzjautrināja, - Benijs teica. - Pārmaiņas pēc pastrādāt valsts labā.

Dekers saprata. Valda vispārējs uzskats, ka CIP ir pilnvarota darboties ārzemēs. Taču tai ir biroji ari lielākajās ASV pilsētās un reizēm tā iesaistās ari dažādās vietējās operācijās. Teorētiski, protams, CIP vispirms ir jāpilda prezidenta pavēle un iepriekš jābrīdina FIB. Pirms trim gadiem Dekers, strādājot kopā ar FIB, bija ticies ar Beniju. Viņam bija jātēlo ar Be- niju saistīts bandas dalībnieks. Operācijas mērķis bija panākt, lai Dekers iefiltrētos ārzemju teroristu grupā, kas mēģināja sagraut ASV ekonomiku, pārplūdinot valsti ar viltotām simts- dolāru banknotēm.

-   Es esmu pārliecināts, ka valdība to prata novērtēt, - Dekers teica.

-    Nu jau tas ir piemirsies. - Benijs gurdeni paraustīja plecus. - Un galu galā es rīkojos savās interesēs. Kas nāk par sliktu ekonomikai, nāk par sliktu arī manam biznesam. - Viņš pasmīnēja.

-    Šoreiz laikam es tev nevarēšu piedāvāt atalgojumu.

-    Ak tā? - Benijs uz viņu paskatījās ar aizdomām.

-   Es tur vairs nestrādāju. Gribu tev lūgt personisku pakalpojumu.

-    Pakalpojumu? - Benijs novaikstījās.

Dekers dzirdēja, kā Esperansa runā pa telefonu, nopietnā balsī uzdodams jautājumus.

-    Kādu pakalpojumu? - Benijs acīm redzami baidījās no atbildes.

-    Man ir jāzina, kā atrast NfllūDžordāno.

Benija vaigu krāsa parasti bija sārta. Tagad tā nobālēja. - Nē. Es neko vairs negribu dzirdēt. Es negribu ielaisties nekādās darīšanās, kas saistītas ar tevi un Niku Džordāno.

-    Es zvēru, ka tam nav nekāda sakara ar valdību.

Benija gurdenā sejas izteiksme bija atdzīvojusies. - Mani tas neinteresē! Es neko par to negribu dzirdēt.

Dekers paliecās uz priekšu. - Un es negribu, lai tu kaut ko par to zinātu!

Benijs apklusa. - Negribi, lai es kaut ko zinātu?

-   Es no tevis gribu pavisam maz. Kā atrast Niku Džordāno? Nejau tā restorāna īpašnieku, kurā viņam patīk pusdienot. Nejau kādu no viņa vīriem. Viņu pašu. Tev nevajadzēs mūs iepazīstināt. Tu nebūsi tieši iesaistīts. Es uzņemšos atbildību. Džordāno nekad neuzzinās, kas man ir pastāstījis, kā viņu atrast.

Benijs skatījās uz Dekeru tā, it kā viņš runātu nesaprotamā valodā. - Kādēļ man to vajadzētu darīt?

Esperansa beidza runāt pa telefonu. Viņš pagriezās pret Dekeru.

-Vai ir kaut kas zināms? - Dekeram sažņaudzās kuņģis.

-Nē.

-   Paldies Dievam! Vismaz nav paziņots, ka viņa ir mirusi. Man vēl ir cerība.

-    Viņa? - Benijs sacēla savas biezās uzacis.

-   Mana draudzene. Es mēģinu viņu atrast. Viņa ir nokļuvusi nepatikšanās.

-    Un Niks Džordāno var palīdzēt viņai no tām izkļūt?

-   Tāda vara viņam ir, - Dekers teica. - Man par to vajag ar viņu parunāties.

-Taču tu vēl neesi pateicis, kāpēc man tev vajadzētu palīdzēt.

-    Benij, es mīlu šo sievieti. Es gribu, lai tu man palīdzētu tāpēc, ka es viņu mīlu.

-    Nu tu laikam joko!

-    Vai tad izskatās, ka es jokotu?

-    Lūdzu! Es taču esmu biznesmenis.

-     Ir vēl kāds iemesls. Nikam Džordāno ir savas intereses par šo sievieti.. Niks domā, ka viņa ir nogalinājusi Džoju Skolāri.

Benijs satrūkās. - Vai tu rjlnā par Diānu Skolāri? Džoja sievu? Jēzus, Niks viņu visur meklē!

-    Es Nikam varētu palīdzēt viņu atrast.

-    Izsakies skaidrāk! Ja tu viņu mīli, kāpēc tad tu gribi viņu atdot Nikam?

-    Lai viņai nevajadzētu bēguļot visu atlikušo mūžu.

-    Nevajadzēs gan. Viņa būs beigta. Es nesaprotu.

-    Varbūt tagad tu sapratīsi, - Dekers teica. - Ja Nikam Džordāno patiks mūsu abu saruna, viņš varbūt sagribēs atalgot katru, kas palīdzējis, lai šāda saruna notiktu.

Benijs sarauca pieri grumbās un sāka pārdomāt priekšlikumu.

3

Telefons nozvanīja tikai vienu reizi. Uzreiz atsaucās griezīga vīrieša balss: - Padomā labi, pirms zvani pa šo telefonu.

Dekers izdzirdēja automātiskā atbildētāja pīkstošo signālu un nodiktēja savu sakāmo: - Šeit runā Stīvs Dekers. Mans vārds jums ir zināms. Jūsu cilvēki mani izsekoja Santafē. Man ir pārrunājama svarīga lieta ar misteru Džordāno. Tas ir saistīts ar Diānu Skolāri un viņas vīra noslepkavošanu. Tas ir saistīts arī ar Braienu Makitriku. Es piezvanīšu pēc trīsdesmit minūtēm.

Dekers nolika telefona klausuli, izgāja no piedrazotās telefona būdiņas tumšajā lietū un devās pie Esperansas, kas stāvēja pie kāda elektropreču veikala ieejas.

-Vai neesi piekusis, staigājot man līdzi?

- Nē, jo tu mani vadā pa interesantām vietām.

4

Puķu veikals atradās Grandstrītā. Uz durvīm bi ja plāksnīte ar uzrakstu: ATVĒRTS SVĒTDIENĀS UN BRĪVDIENĀS. Dekeram atverot durvis un ieejot veikalā, iezvanījās zvans. Viņu apņēma bēru nama puķu smarža. Esperansa ziņkārīgi paskatījās uz telekamerām virs krāsainajiem ziedu pušķiem un tad pagriezās turp, kur bija dzirdami soļi.

No kādas telpas iznāca apaļīga sieviete vidējos gados, ģērbusies uzsvārcī un ar dārznieka cimdiem rokās. - Es atvainojos. Ir jau gandrīz septiņi. Manam palīgam vajadzēja aizslēgt durvis. Veikals ir slēgts.

-    Es aizmirsu paskatīties pulkstenī, - Dekers teica. - Ir pagājis laiciņš kopš pēdējās reizes, kad biju pie jums iegriezies. - Viņš paņēma pildspalvu un vizītkarti no letes, kaut ko uz tās uzrakstīja un parādīja sievietei. - Šis ir mans konta numurs, un tā tiek rakstīts mans vārds.

-    Vienu mirklīti, es paskatīšos mūsu dokumentos.

Sieviete gāja atpakaļ uz telpu salona galā un aizvēra aiz

sevis durvis. Dekers zināja, ka spogulim blakus durvīm no otras puses var redzēt cauri. Aiz tā viņu vēroja bruņots vīrs. Tāpat viņš ari zināja, ka divi citi bruņoti vīri vēroja viņu pie monitoriem pagrabā ar telekameru palīdzību.

Lai neizrādītu savu satraukumu, viņš izlikās, ka pēta dažādās glītās puķu piespraudes, kas bija izliktas aiz stikla. Viņu pārsteidza tas, cik viegli viņam bija atgriezties atpakaļ savā agrākajā dzīvē.

Esperansa paskatījās pulkstenī. - Pēc desmit minūtēm tev ir jāzvana.

Sieviete atgriezās salonā.

-    Mister Evans, mūsu dokumentos ir redzams, ka jūs pirms diviem gadiem esat iertiaksājis attiecīgu naudas summu.

-    Jā. Es gribu slēgt savu kontu.

-   Tāpat ari mūsu dokumentos ir redzams, ka jūs esat pasūtījis puķes.

-    Jā. Divus dučus dzeltenu rožu.

-Tieši tā! Ienāciet, lūdzu, mūsu paraugu telpā!

Mazā telpa atradās pa kreisi no letes. Tajā pie sienām bija fotogrāfijas, kas rādīja, kādus ziedu pušķus veikals var piedāvāt. Tajā bija arī vienkāršs galds un divi koka krēsli, uz kuriem Dekers un Esperansa apsēdās pēc tam, kad Dekers bija aizvēris un aizslēdzis durvis. Esperansa pavēra muti, lai kaut ko teiktu, bet viņu iztraucēja sieviete, kas ienāca pa otrām durvīm, nolika uz galda portfeli un izgāja.

Dekers atvēra portfeli brīdī, kad aizvērās durvis. Esperansa paliecās uz priekšu un ieraudzīja uz plastikāta pamatnes izvietotus priekšmetus: pistoli "Walther 380", papildu magazīnu, patronu kasti un divas mazas elektroniskas ierīces, kuru nozīmi viņš nezināja.

Dekers nespēja apvaldīt sašutumu pašam par sevi. - Es tā cerēju, ka nekad mūžā vairs tam nepieskaršos.

-    Padomā labi, pirms zvani pa šo telefonu!

Signāls.

-    Šeit vēlreiz Stīvs Dekers. Man ir kaut kas svarīgs sakāms misteram Džordāno. Tas ir saistīts ar Diānu Skolāri un…

Klausuli pacēla kāds vīrietis. Viņa balsij piemita tas augstprātīgais tonis, kādā runā cilvēki, kas ir pieraduši dot pavēles. - Ko tu zini par Diānu Skolāri?

-    Man ir jārunā ar misteru Džordāno.

-    Es esmu misters Džordāno, - vīrietis īgni teica.

-     Ne jau Niks Džordāno. Tava balss izklausās pārāk jauna.

-    Mans tēvs nerunā ar cilvēkiem, kurus viņš nepazīst. Pastāsti man par Diānu Skolāri!

-    Un Braienu Makitriku.

-    Vai man šī persona ir zināma?

-    Savieno mani ar savu tēvu!

-    Ja tev ir kaut kas sakāms par Diānu Skolāri, vari teikt to man.

Dekers nolika klausuli, pagaidīja divas minūtes, tad iemeta monētas telefona automātā un uzgrieza to pašu numuru.

Šoreiz neatsaucās automātiskais atbildētājs. Gandrīz tūlīt aizsmakusi, vecīga vīrieša balss teica: - Niks Džordāno.

-    Es tikko runāju ar jūsu dēlu par Diānu Skolāri.

-Un Braienu Makitriku. - Balss izklausījās saspringta.

- Mans dēls teica, ka tu esot minējis ari Braienu Makitriku.

-    Pareizi.

-    Kā lai es zinu, ka tu neesi policists?

-    Kad mēs satiksimies, varēsiet mani pārmeklēt, lai redzētu, ka man nav mikrofona.

-    Tas vēl nenozīmē, ka tu neesi policists.

-    Ei, ja jau jūs esat tik bailīgs, varbūt nav vērts norunāt satikšanos. /

Kādu brīdi telefona klausulē valdīja klusums. - Kur tu

esi?

-    Lejas Manhetenā.

-    Gaidi uz Piektās avēnijas Flatirona nama pusē. Pēc stundas tur piebrauks mašīna. Kā šoferis tevi pazīs?

Dekers paskatījās uz Esperansu. - Man būs divi duči dzeltenu rožu. /

6

Viņi sēdēja kafejnīcā Piektajā avēnijā netālu no Flatirona nama. Dekers klusēja, kamēr apkalpotājs nebija atnesis to, ko viņi bija pasūtījuši. Viņi sēdēja pie galdiņa vistālākajā kafejnīcas kaktā. Telpā nebija daudz cilvēku. Dekers tik un tā pārbaudīja, vai kāds neskatās uz viņiem, un tikai tad noliecās, atvēra ceļasomu un izņēma no tās kādu mazu priekšmetu, ko viņš iepriekš bija paņēmis no portfeļa puķu veikalā. Priekšmets bija no metāla, apmēram sērkociņu kastītes lielumā.

-    Kas tas ir? - Esperansa prasīja.

-   Tas raida signālu no atrašanās vietas. Un šis - Dekers no ceļasomas izņēma metāla kastīti cigarešu paciņas lielumā - uztver signālu, bet tikai tad, ja raidītājs neatrodas tālāk pārjūdzi. Satiksme virzās gar Flatirona namu uz dienvidiem. Tu gaidīsi taksometrā pie Medisonskvēra parka. Kad es būšu iekāpis Džordāno sūtītajā mašīnā, pagaidi piecpadsmit sekundes, lai nebūtu tik uzkrītoši, un tad sāc man sekot. Uztvērējs darbojas vizuāli. Šī adatiņa rāda pa kreisi, pa labi vai taisni - atkarībā no tā, no kurienes nāk signāls. Šī skala ar ci- pāriem no viens līdz desmit rāda, cik tuvu tu atrodies. Desmit nozīmē, ka tu esi pavisam tuvu. - Dekers nospieda slēdzi un nolika uztvērēju priekšā raidītājam. - Jā. Sistēma darbojas. Ņem uztvērēju. Ja kaut kas nesanāks, ieradīsimies uz satikšanos šajā kafejnīcā ik pēc stundas. Bet, ja es neparādos šeit līdz ritvakaram pulksten sešiem, brauc atpakaļ uz Santafē, cik ātri vien vari. - Dekers paskatījās pulkstenī. - Ir laiks. Iesim!

-    Un tava soma?

-   Paņem to pie sevis. - Somā bija pistole, otra magazīna un patronu kaste. Dekers zināja, ka viņu pārmeklēs. Nevarēja taču baidīt Džordāno, ņemot līdzi ieroci uz satikšanos ar viņu. - Desmit minūtes pēc tam, kad es būšu nokļuvis tur, kur mani aizvedīs, piezvani pa numuru, ko iedeva Benijs. Saki, ka gribi ar mani runāt. Runā tā, lai viņi saprastu, ka notiks kaut kas slikts, ja es nepienākšu pie telefona.

-    Un tad?

-    Klausies, ko es tev teikšu.

Viņi bija aizgājuši līdz kafejnīcas durvīm.

-    Tev šeit nebūs grūti atrast taksometru.

-    Deker!

-Jā?

-    Vai tu esi pārliecināts, ka tā vajag?

-Nē.

-    Varbūt vajag izdomāt kaut ko citu.

-   Es labprāt nebrauktu pie viņiem. Bet man gluži vienkārši ir maz laika. Varbūt man vispār vairs nav laika. Es nezinu, kur vēl doties, ja ne pie viņiem.

Esperansa minstinājās. - Lai tev veicas!

-    Betai veiksme ir vairāk vajadzīga.

-    Un ko tad, ja viņi…

-    Būs Betu jau nogalinājuši?

-Jā.

-    Tad tam, kas notiek ar mani, vairs nav nozīmes.

Minūti vēlāk (Dekers cerēja, ka tās laikā Esperansa paspēs noķert taksometru) viņš izgāja lietū un pagriezās pa labi, lai ietu uz Flatirona namu. Satraukumā domādams par to, ko Makitriks varētu nodarīt Betai, viņš atcerējās, ka arī Romā tajā naktī, kad Makitriks sašāva savu tēvu, bija lijis lietus.

Dekers nokļuva pie Flatirona nama piecas minūtes agrāk, nekā bija norunāts, un nostājās kādās durvīs, turot dzeltenās rozes tā, lai tās būtu labi redzamas. Viņš reizē juta gan šaubas, gan bailes. Smadzenēs šaudījās drūmas domas. Taču tikai šaubas viņš attiecināja uz sevi. Viņš baidījās par Betu, viņš baidījās par to, kas ar viņu jau varētu būt noticis. Bet viņš izjuta arī apņēmību. Pirmo reizi viņš pildīja kādu uzdevumu, kura iznākums viņam nozīmēja vairāk par paša dzīvību.

Dekers atcerējās, ko Beta viņam bija stāstījusi pirms divām dienām fiestā, kad viņi no filmu producenta sarīkotajām viesībām bija aizbraukuši uz Dekera māju. Tas bija pēdējais normālas dzīves brīdis, kaut gan Dekers tagad saprata, ka nekas viņu attiecībās nebija bijis normāls. Viņiem mīlējoties, caur guļamistabas logiem bija iespīdējusi mēnessgaisma, padarot viņu ķermeņus līdzīgus ziloņkaulam. Rūgti saldās atmiņas radīja tukšuma sajūtu. Pēc tam viņi bija gulējuši viens otram blakus. Dekers bija aplicis viņai apkārt rokas, piespiedis savas krūtis pie viņas muguras, vēderu pie viņas gurniem, saliekto kāju ceļgalus pie viņas ceļgaliem. Viņi gulēja sakļā- vušies, Beta ilgi klusēja, un viņš jau bija sācis domāt, ka viņa ir aizmigusi. Viņš atcerējās, kā bija ieelpojis viņas matu smaržu. Kad Beta beidzot ierunājās, viņas balss bija tik klusa, ka viņš to tik tikko varēja sadzirdēt.

-    Kad es biju maza, mana māte un tēvs briesmīgi strīdējās.

Viņa atkal apklusa.

Dekers gaidīja.

-    Es nezināju, par ko viņi strīdas, - Beta klusi turpināja runāt saspringtā balsī. - Es vēl tagad nezinu. Neuzticība. Naudas problēmas. Dzeršana. Kaut kas cits. Katru vakaru viņi kliedza viens uz otru. Viņi apmētāja viens otru ar dažādiem priekšmetiem. Viņi kāvās. īpaši nejauki viņu strīdi bija svētkos - Pateicības dienā, Ziemassvētkos. Mana māte pagatavoja lielas pusdienas. Un tad, īsi pirms ēšanas, notika kaut kas, kā dēļ viņi sāka viens uz otru kliegt. Tēvs izskrēja no mājas. Mēs ar māti ēdām pusdienas divatā, un māte man visu laiku stāstīja, cik briesmīgs nelietis ir mans tēvs.

Atkal bija iestājies klusums. Dekers viņu nesteidzinā- ja, jo tas, ko Beta stāstīja, bija tik personisks, ka tikai viņa pati zināja, ko un cik daudz viņa gribēja stāstīt.

-    Kad es vairs nevarēju izturēt abu strīdus, es lūdzos, lai viņi beidz. Es bikstīju tēvu, lai viņš pārstāj sist māti. Bet viss, ko es panācu, bija tas, ka viņš sāka sist mani, - Beta beidzot teica. - Es vēl aizvien tik spilgti atceros tēva dūri. Man bija bail, ka viņš mani nositīs. Tas notika naktī. Es ieskrēju savā guļamistabā un mēģināju noslēpties. Kliedzieni dzīvojamā istabā kļuva skaļāki. Es saliku zem segas spilvenus, lai izskatītos, ka es tur guļu. Laikam es to biju redzējusi televīzijā vai kaut kur citur. Tad es palīdu zem gultas un gulēju tur, domādama, ka esmu drošībā, ja tēvs ienāktu istabā mani nodurt. Tā es turpmāk gulēju katru nakti.

Betas pleci viegli cilājās, un Dekeram šķita, ka viņa šņukst. - Vai tava bērnība arī tāda bija? - viņa prasīja.

-    Nē. Mans tēvs bija armijā. Viņš bija ļoti stingrs, gribēja, lai es būtu paklausīgs. Bet viņš nekad mani nesita.

-    Tev bija labi. - Beta tumsā slaucīja acis. - Es lasīju grāmatas par bruņiniekiem un daiļām dāmām, un karali Arturu. Es sapņoju, ka pati piedalos šajos notikumos un ka man ir bruņinieks, kas mani aizstāv. Ari maza es labi zīmēju. Es mēģināju uzzīmēt savu bruņinieku. - Segai čaukstot, Beta pagriezās pret viņu. Mēnesim apspīdot Betas seju, uz viņas vaigiem bija redzamas asaras. - Ja man tagad vajadzētu zīmēt to bruņinieku, viņš izskatītos līdzīgs tev. Kopā ar tevi es jūtos droša. Man vairs nevajag slēpties zem gultas.

Pēc divām stundām mājā ielauzās bruņotie bandīti.

7

Lietus šaltis Dekera sejā atgrieza viņu tagadnē. Dažādu domu pārņemts, viņš pētīja automašīnas, kas pa peļķēm brauca garām Flatirona namam. Viņu mocīja vairāki pretrunīgi jautājumi. Vai tas, ko Beta viņam bija stāstījusi, ir patiesība, vai arī viņa bija mēģinājusi izraisīt viņā līdzjūtību, tādējādi it kā ieprogrammējot Dekeru sargāt Betu, par spīti jebkādiem draudiem. Tas bija tas, par ko viņš domāja kopš vakardienas, kad bija uzzinājis, ka Beta ir slēpusi no viņa savu pagātni. Vai Beta viņu mīlēja vai tikai izmantoja? Viņam to vajadzēja noskaidrot. Viņam vajadzēja Betu atrast un uzzināt patiesību, kaut arī viņš nezināja, ko darīs tad, ja patiesība nebūs tāda, kādu viņš grib. Viņš mīlēja Betu.

Starmešiem urbjoties lietū, no mašīnu straumes atdalījās pelēks oldsmobilis un apstājās ietves malā viņam priekšā. Automobiļa pakaļējās durvis atvērās, un izkāpa viens no Džordāno vīriem. Ar galvas mājienu viņš norādīja, lai Dekers kāpj mašīnā. Sasprindzinājis muskuļus, Dekers ar vēl lielāku apņēmību tuvojās automobilim, turēdams katrā rokā dzeltenu rožu pušķi.

- Pareizi! - Vīrs ar platām krūtīm un pleciem, ģērbies uzvalkā, kas viņam bija par šauru, pavīpsnāja. - Turi vien tās puķes rokā, kamēr es tevi pārmeklēšu.

-    Uz ielas? Tur taču brauc policijas mašīna.

-    Kāp mašīnā!

Dekers novērtēja situāciju: divi vīri sēdēja priekšā, vēl viens - aizmugurē. Viņš iekāpa mašīnā, juzdams, kā viņu stumj aiz muguras stāvošais vīrs. Dekers labās rokas plaukstā kopā ar puķu kātiem turēja raidītāju sērkociņu kastītes lielumā. Šoferis sāka braukt, izšļakstinot peļķes, bet vīrs priekšējā sēdeklī pavērsa pret Dekeru pistoli. Abi aizmugurē sēdošie vīri pārmeklēja viņu.

-    Viņš ir tīrs.

-    Un kā ar tām puķēm?

Vīri izrāva rozes no Dekera savilktajām dūrēm, nepamanīdami mazo raidītāju, ko Dekers joprojām turēja labās rokas plaukstā.

-    Lai nu kas tas ir, ko tu gribi no bosa, labāk, lai tas nav nekas slikts, - viens no vīriem teica. - Es nekad neesmu redzējis, ka Niks būtu tik pārskaities.

-    Ei, kas šeit smird? - viens no vīriem pajautāja.

-    Puķes. Smird pēc lētām bērēm.

-   Var būt, ka pēc šitā zeļļa bērēm, - noņirdzās tas, kurš sēdēja Dekeram kreisajā pusē, un atvēra logu, lai izmestu saņurcītās rozes.

8

Brauciena laikā Dekers neteica ne vārda. Arī pārējie viņam nepievērsa uzmanību. Viņi sarunājās savā starpā par futbolu, sievietēm un kazino indiāņu rezervātos, - tie bija nevainīgi temati. Dekers domāja, vai Esperansam ir izdevies uzsākt sekošanu, vai raidītājs un uztvērējs darbojas, vai šoferis neievēros, ka viņiem kāds seko. Viņš sev vēlreiz teica, ka tagad ir jāpaļaujas uz likteni.

Pulkstenis bija mazliet pāri astoņiem vakarā. Lietus bija kļuvis spēcīgāks. Starmešiem izgaismojot lietu, šoferis braukāja pa ielām, it kā mēģinādams izvairīties no iespējamiem sekotājiem. Tad automobilis devās ziemeļu virzienā uz satiksmes pārblīvēto Henrija Hadšona ceļu, pēc tam pagriezās uz rietumiem un uzbrauca uz Džordža Vašingtona tilta. Ņūdžer- sijas pusē viņi turpināja braukt ziemeļu virzienā - šoreiz pa Palisādes ceļu. Stundu vēlāk viņi nogriezās pa kreisi un iebrauca miegainajā Alpīnas pilsētiņā.

Vīri mašīnā iztaisnoja muguru, kamēr šoferis brauca cauri tukšajam pilsētiņas centram, tad pagriezās pa labi, vēl vairākas reizes pagriezās un iebrauca klusā, kokiem apstādītā lielu māju rajonā, kas bija gaumīgi, bet spoži apgaismots. Pusakru lielos zemes gabalus atdalīja augsti, metālā kalti žogi ar pīķiem augšmalā. Automobilis iegriezās kādā no piebraucamajiem ceļiem un apstājās pie iespaidīgiem metāla vārtiem. Šoferis izliecās ārā lietū un paziņoja selektorā: - Te Rū- dijs. Atvedām viņu.

Vārti atbīdījās, atstājot spraugu, pa kuru šoferis iestūrēja automobili. Paskatījies atpakaļ pa aizmugurējo logu, Dekers redzēja, ka vārti aizveras, tiklīdz oldsmobilis bija tiem izbraucis cauri. Viņš nesaskatīja taksometra starmešus. Mašīna devās pa līkloču piebraucamo ceļu un apstājās pie trīsstāvu ķieģeļu mājas ar neskaitāmiem skursteņiem un frontoniem. Dekers bija pieradis redzēt zemās, apaļās adobe mājas ar plakanajiem jumtiem, un šī savrupmāja viņam likās sirreāla. Dārzu apgaismoja laternas. Dekers ievēroja, ka koki atrodas patālu no mājas un ka visi krūmi ir ļoti zemi. Ja ari iebrucējam izdotos aizkļūt garām detektoriem, kas bija izvietoti gar žogu, viņam nebūtu, aiz kā paslēpties, tuvojoties mājai.

- Laiks atrādīties, - vīrs, kas sēdēja Dekeram kreisajā pusē, teica. Viņš atvēra durvis, izkāpa un gaidīja Dekeru. - Kusties! Neliec viņam gaidīt!

Dekers neteica ne vārda, kad viņu sagrāba aiz rokas. Patiesību sakot, viņš to gaidīja. Tagad viņam bija iemesls izlikties, ka viņš paklūp, kamēr viņu velk pa lietu uz platajiem akmens pakāpieniem, kas ved iekšā mājā. Pakritis pie krūma, viņš iemeta tajā mazo raidītāju un ļāva, lai vīrs pieslien viņu kājās un ievelk mājā. Dekeram šķita, ka sirds sasalst ledū.

Pirmais, ko viņš ievēroja, bija bruņots sargs, kas stāvēja plašā, ar marmoru dekorētā vestibila stūri. Otrais, ko viņš ievēroja, bija bulterjers, kas sēdēja aiz sarga. Pēc tam viņam vairs nebija laika meklēt citas iespējamās izejas no mājas, jo viņam steigšus lika doties uz priekšu pa gaiteni, kas bija izklāts ar ozolkoka plāksnēm, un cauri divām durvīm, aiz kurām bija ar biezu grīdsegu izklāts kabinets.

Pie sienas, kas atradās Dekeram tieši pretī, bija grāmatas ādas vākos. Pie labās sienas bija ierāmētas ģimenes bildes, pie kreisās - skapji ar stikla durvīm, aiz kurām bija vāzes. Telpas centrā atradās plats, senlaicīgs galds, pie kura sēdēja neliela auguma vīrs, apmēram septiņdesmit gadus vecs, ģērbies dārgā, tumši zilā uzvalkā. Izpūtis cigāra dūmus, viņš nopētīja Dekeru. Vīrieša seja bija stipri sakropļota: pāršķelts zods un dziļas rētas abos vaigos. Tumšais iedegums izcēla viņa īsos, bet biezos un sirmos matus.

Pie galda sēdēja ari kāds cits vīrietis, kas pagriezās, lai paskatītos uz Dekeru. Viņam bija mazliet pāri trīsdesmit, bet nejau tikai gadi padarīja viņu atšķirīgu no vecā vīra. Jaunākais bija ģērbies moderni, pat diezgan kliedzoši salīdzinājumā ar vecā vīra konservatīvo apģērbu. Jaunākajam bija vairākas rotaslietas, bet vecākajam tādu neredzēja. Jaunākajam nebija tik laba fiziskā forma kā vecākajam - viņš šķita mazliet uzbildis, it kā nesen būtu atteicies no sporta nodarbībām, lai nodotos dzeršanai.

-   Vai jūs viņu pārmeklējāt? - vecākais vīrs jautāja apsardzes vīriem, kas bija Dekeru atveduši. Griezīgā balss bija tāda pati, kādu Dekers bija dzirdējis telefona klausulē, un tā piederēja vīram, kas sevi bija nosaucis par Niku Džordāno.

-    Jā, kad savācām, - viens no atnācējiem teica.

-Ar to nepietiek. Viņš ir.salijis. Iedodiet viņam peldmē- teli vai kaut ko līdzīgu.

-    Jā, ser.

Džordāno pētīja Dekeru. - Nu, ko tu gaidi?

-    Es nesaprotu.

-    Velc nost drēbes!

-Ko?

-    Vai tu slikti dzirdi? Velc nost drēbes! Es gribu būt drošs, ka tev nav raidītāja vai tamlīdzīgu lietiņu. Pogas, jostas sprādzes, rāvējslēdzēji - es tādām lietām neuzticos, it sevišķi, ja runa ir par zelli, kas ir bijis spiegs.

-   Braiens Makitriks laikam jums daudz ko par mani ir sastāstījis.

-    Maita! - jaunākais vīrietis teica.

-   Frenk! - Džordāno brīdinoši uzsauca. - Paklusē, kamēr mēs droši zināsim, ka viņš ir tīrs.

-   Jūs patiešām gribat, lai es novelku drēbes? - Dekers prasīja.

Džordāno neatbildēja, tikai nikni paskatījās.

-    Jums tas laikam sagādā baudu.

-   Ei! - Jaunākais vīrietis dusmīgs piecēlās. - Vai tu domā, ka vari ierasties mana tēva mājā un sākt viņu apvainot?

-    Frenk! - Džordāno atkal uzsauca.

Jaunais vīrietis bija sagatavojies iecirst Dekeram pļauku. Viņš paskatījās uz tēvu un atkāpās.

Dekers novilka savu sporta jaku.

Džordāno pamāja. - Tā, labi. Sadarboties vienmēr ir prātīgāk.

Dekeram velkot nost kreklu, Džordāno piegāja pie skapja ar vāzēm.

-    Vai tu kaut ko zini par porcelānu? - Džordāno prasīja.

Jautājums bija tik negaidīts, ka Dekers apjucis papurināja galvu. - Porcelāns? - Dekers ar drūmu sejas izteiksmi vilka nost kurpes un zeķes.

-    Kaut vai, piemēram, par tā dēvēto kaulu porcelānu, ko tā sauc tāpēc, ka to gatavo no saberztiem kauliem.

Dekers, vēl drūmāks, atsprādzēja bikšu siksnu, attaisīja rāvējslēdzēju un novilka bikses. Viņam uzmetās zosāda.

-    Visu! - Džordāno pavēlēja.

Dekers novilka sporta biksītes. Viņš, cik nu varēdams, centās saglabāt cieņu un stāvēja izslējies, turēdams rokas gar sāniem. - Ko tagad? Pārmeklēsiet dibencaurumu? Vai paši to darīsiet?

Jaunākais vīrietis bija saniknots. - Savas lielās mutes dēļ tu to vari piedzīvot.

-    Frenk! - Džordāno vēlreiz brīdinoši atgādināja.

Ienāca apsardzes vīrs ar baltu frotē peldmēteli.

-    Dod to viņam! - Džordāno pastiepa roku ar cigāru uz Dekera pusi. - Viņa drēbes aiznesiet uz mašīnu.

Vīrs paklausīgi izpildīja pavēles, un Dekers uzvilka peldmēteli. Peldmētelis sniedzās Dekeram līdz ceļiem, bet platās piedurknes - mazliet pāri elkoņiem. Siedams jostu, viņš atcerējās, ka, trenējoties austrumu cīņas veidos, viņš bija valkājis gi jostu.

Džordāno paņēma vāzi, kam bija gārņa forma: pacelta putna galva ar pavērtu knābi. - Paskaties, kā gaisma spīd tai cauri! Paklausies, kad es tai piesitu ar pirkstu. Tā skan kā kristāls.

-Aizraujoši! - Dekers nepavisam nebija sajūsmināts.

- Daudz aizraujošāk, nekā tu domā. Šīs vāzes ir manas trofejas, - Džordāno teica. - Tās ir brīdinājums maniem ienaidniekiem, - viņa seja kļuva sarkana, - lai nemēģina mani piekāst. Kaulu porcelāns. Saberzti kauli. - Džordāno turēja putnam līdzīgo vāzi Dekeram pie sejas. - Sasveicinies ar Luidži! Viņš mēģināja mani piekāst, un es viņa miesu izšķīdināju skābē, bet kaulus liku sasmalcināt un no tiem pagatavot šo te. Es viņu noliku pie savām trofejām. Tāpat kā visus citus, kas ir mēģinājuši mani piekāst. - Džordāno svieda vāzi pret lielo kamīnu. Porcelāns sašķīda gabalos. - Tagad no Luidži ir palikuši pāri tikai mēsli! - Džordāno teica. - Un ar tevi būs tāpat, ja tu mēģināsi mani piekāst. Un tagad ļoti precīzi atbildi uz manu jautājumu. Kas tev ir man sakāms par Diānu Skolāri?

9

Spalgs telefona zvans ielauzās saspringtajā gaisotnē, kas valdīja istabā.

Džordāno ar dēlu apmainījās satrauktiem skatieniem.

-    Varbūt tas ir Makitriks, - Frenks teica.

-      Jo labāk viņam. - Džordāno pacēla klausuli. - Runā! - Viņš sarauca pieri. - Kas, ellē… - Viņš paskatījās uz Dekeru. - Kas? Kāpēc tu domā, ka viņš…

-   Tas ir man, - Dekers teica. - Kāds no maniem draugiem rūpējas par manu drošību. - Viņš paņēma telefona klausuli no Džordāno un teica: - Tātad tu atradi vajadzīgo vietu?

-    Ar grūtībām. - Bija dzirdama Esperansas nopietnā balss. - Bija diezgan grūti noturēt taksometru tādā attālumā, lai jūsu šoferis neievērotu mūsu starmešus. Arī telefonu nebija viegli atrast.

-    Kur tu esi?

-    Pie pasta.

-    Piezvani man pēc piecām minūtēm. - Dekers nolika klausuli un pagriezās pret Džordāno. - Tikai piesardzības pasākums.

-    Tu domā, ka tas tur, pie telefona, izglābs tavu pakaļu, ja man liksies, ka tevi vajag novākt?

-    Nē. - Dekers paraustīja plecus. - Bet mirstot es zināšu, ka mans draugs sazināsies ar citiem maniem draugiem un tu drīz man pievienosies.

Istabā iestājās klusums. Šķita, ka pat lietus ir sācis klusāk sisties pret franču stila durvīm.

-    Manam tēvam neviens nekad nedraud, - Frenks teica.

-   Tavs tēvs, runājot par Luidži, draudēja man, - Dekers sacīja. - Es šeit esmu ieradies, lai pārrunātu mūsu kopīgo problēmu. Taču jūs nevis izturaties pret mani ar cieņu, bet…

-    Kopīga problēma? - Džordāno prasīja.

-     Diāna Skolāri. - Dekers ieturēja pauzi, lai sakopotu spēkus. Viss turpmākais bija atkarīgs no tā, ko viņš gatavojās pateikt. - Es pats gribu viņu nogalināt.

Džordāno blenza viņā.

Frenks pagāja soli uz priekšu. - Mums pašiem ir pietiekami daudz vīru, kas grib viņu nogalināt Džoja dēļ.

Dekers saglabāja skarbu sejas izteiksmi. Viņš neuzdrīkstējās izrādīt atvieglojumu, kāds viņu pārņēma, dzirdot, ka Frenks lieto tagadnes formu. Beta vēl ir dzīva.

-Tu gaidi, lai es tev ticu, ka tu gribi viņu nogalināt pēc tam, kad pats esi ar viņu gulējis? - Džordāno prasīja.

-    Viņa man meloja. Viņa mani izmantoja.

-    Slikti gan.

-    Slikti viņai. Es viņu atradīšu. Viņa dabūs, ko pelnījusi.

-    Un tu gribi, lai mēs tev pasakām, kur viņa ir? - Frenks prasīja.

-   Un ari to, kur ir Braiens Makitriks. Viņš ari mani izmantoja. Viņš mani ir iegāzis. Tā nav pirmā reize. Viņam par visu vajadzēs samaksāt.

-   Nu, tu neesi vienīgais, kam viņš ir vajadzīgs, - Frenks teica. - Daudzi mūsējie viņus abus meklē.

-    Meklē? Es domāju, ka viņš strādā jūsu labā.

-Mēs arī tā domājām. Viņam vajadzēja ierasties vakar-

dien. Līdz šim brīdim no viņa nav nekādu ziņu. Varbūt viņš ir atgriezies Iekšlietu departamenta dienestā? Ja viņa rīt parādīsies tiesā…

-   Frenk, - Džordāno teica, - cik reižu man tev jāsaka, lai tu aizver savu muti?

-   Jums no manis nekas nav jāslēpj, - Dekers teica. - Es zinu, ka viņai rīt ir jāliecina tiesā. Ja tikai es zinātu, kur viņa ir, es atrisinātu problēmu jūsu vietā. Viņa mani pielaidīs sev klāt, lai…

Atkal iezvanījās telefons.

Šoreiz Džordāno un Frenks joprojām skatījās uz Dekeru.

-Tas atkal būs tavs draugs, - Džordāno teica. - Tiec no viņa vaļā!

Dekers pacēla klausuli.

-    Man jārunā ar Niku, - teica pašapmierināta balss ar Jaunanglijas akcentu.

Braiens Makitriks.

10

Šķita, ka laiks ir apstājies.

Dekeram gandrīz apstājās sirds, kad viņš steidzīgi pazemināja balsi, lai Makitriks viņu nepazītu. - Vai sieviete vēl ir dzīva?

-    Ir gan. Un viņa paliks dzīva, ja es šonakt līdz pusnaktij dabūšu miljonu dolāru. Ja es nedabūšu naudu, rit viņa stāvēs tiesā.

-    Kur tu esi?

-Arkoes runāju? Ja es pēc desmit sekundēm neizdzirdēšu Nika balsi, likšu nost klausuli.

-    Nē! Pagaidi! Neko nedari. Te viņš ir.

Dekers pasniedza klausuli Džordāno, kas bija jautājoši saraucis uzacis. - Tas ir Makitriks.

-Ko?-Džordānopaķēraklausuli.-Tu, nelieti, tev vajadzēja zvanīt jau vakar. Kur… nē, neko nesaki! Vai telefons ir drošs? Izmanto balss šifrētāju, ko es tev iedevu. Ieslēdz to! - Džordāno noklikšķināja slēdzi melnajā kastītē, kas atradās blakus telefonam. Tas bija balss šifrētājs, kas darbojās ar tādu pašu kodu, kā Makitrikam iedotais. - Nu, runā, nelieti tāds!

Dekers atgāja no galda. Frenks un visi četri apsardzes vīri (ceturtais bija atnācis atpakaļ) uzmanīgi vēroja, kā Džordāno ar mežonīgā niknumā sašķiebtu seju kliedz telefona klausulē.

-    Miljons dolāru? Vai tu esi jucis? Es tev jau samaksāju divsimt tūkstošus… Ak nepietika? Varbūt tev ir pieticis dzīvot? Es tev pastāstīju, ko es daru ar gudriniekiem, kas mēģina mani apšmaukt. Šis ir visizdevīgākais darījums, kāds tev jebkad piedāvāts. Izdari darbu, kā solījies! Pierādi man, ka esi izdarījis! Un es aizmirsīšu šo sarunu.

Stāvēdams apsardzei kreisajā pusē un negribēdams radīt aizdomas, atkāpjoties soli aiz viņiem, Dekers pētīja istabu un pievērsās kamīnam.

Džordāno satriekts klausījās. - Tu, stulbeni, tu tiešām runā nopietni? Tu tērē manu laiku miljona dolāru dēļ… Nē, tev nav man jāatgādina, ka viņas liecība man nozīmē mūža ieslodzījumu. - Džordāno sejas izteiksme kļuva vēl niknāka.

- Jā. Es zinu, kur tas ir. Bet pusnakts jau ir pavisam drīz. Man vajag vairāk laika. Man vajag… Nē, es neizvairos. Es nemēģinu tevi apkrāpt. Es tikai gribu tikt galā ar savu problēmu. Es saku patiesību. Man šķiet, ka nevarēšu dabūt naudu līdz pusnaktij… Labi, es tev apliecināšu savu labo gribu. Zellis, ar ko tu runāji sākumā, ir tas pats, kuru mums Santafē vajadzēja nogalināt, kā tu gribēji. Tavs paziņa - Stīvs Dekers.

Džordāno un pārējie paskatījās uz Dekeru. Viņš saspringa. /

-   Viņš mūs ir apciemojis. Piezvanīja man un gribēja atnākt no sirds parunāties. Viņš te stāv. Gribi atbraukt un paskatīties? Nē? Vai tu man neuzticies?… Labi, man ir priekšlikums. Mēs viņu novāksim, kā tu gribēji. Tu pierādīsi, ka sieviete ir beigta. Es pierādīšu, ka Dekers ir beigts. Tu dabūsi miljonu. Bet līdz pusnaktij es naudu nevaru dabūt. - Džordāno sarauca pieri. - Nē, pagaidi! Neliec… - Džordāno nometa klausuli. - Nelietis! Beidza runāt. Pusnaktī. Vai nu pusnaktī, vai nekad. Laikam domā, ka es šo piekrāpšu, ja man dos vairāk laika.

-    Kur mums ar viņu jātiekas? - Frenks pārskaities prasīja.

-    Skatu laukumā divas jūdzes uz ziemeļiem no šejienes.

-    Palisādes parkā?

Džordāno pamāja. - Tas nelietis ir tepat kaut kur tuvumā. Mums ir jāatstāj nauda un Dekers pie atspirdzinājumu kioska.

-    Un Makitriks atstās sievieti?

-    Nē. Viņš neizdarīs savu darāmo, iekams nebūs drošs, ka mēs nemēģinām sekot viņam pēc tam, kad viņš ir dabūjis naudu.

-Mēsls!

Džordāno pagriezās pret sienu, pie kuras atradās grāmatas ādas vākos, un nospieda kādu slēdzi.

-    Vai tu tiešām dosi viņam naudu? - Frenks prasīja.

-    Vai tad man ir izvēle? Man nav laika ar viņu ķēpāties. Diāna Skolāri nedrīkst rīt parādīties tiesā. Ar Makitriku es tikšu galā vēlāk. Visu laiku jau viņš neslēpsies. Bet tagad… - Džordāno pavilka grāmatplaukta malu, un tas aizslīdēja, atklājot seifu. Viņš ātri sastādīja vajadzīgo ciparu kombināciju, atrāva seifa durvis un sāka vilkt ārā naudu un mest ar gumiju apsietās paciņas uz galda. - Portfelis ir tajā skapī.

-    Un ja nu Makitriks pievāc naudu un tik un tā ļauj viņai liecināt tiesā? - Frenks paņēma portfeli. - Vai arī rīt no rīta vēl prasa naudu?

-Tad es viņam vēl došu naudu! Es netaisos pavadīt savu atlikušo dzīvi cietumā!

-     Mēs varam mēģināt viņu izsekot, - Frenks teica. - Mēs varam viņu saķert, kad viņš nāks pēc naudas. Tici man, es viņu piespiedīšu pateikt, kur ir tā sieviete.

-     Un ja nu viņš nomirst, nesācis runāt? Es nevaru riskēt. Man ir septiņdesmit gadu. Cietums mani piebeigs.

Telefons iezvanījās trešo reizi.

-    Varbūt tas atkal ir Makitriks. - Džordāno pagrāba klausuli. - Runā! - Viņš dusmīgi paskatījās uz Frenku. - Nesaprotu ne vārda, ko viņš saka. Viņš laikam ir atslēdzis šifrētāju. - Džordāno nikni atslēdza savu šifrētāju un noburkšķēja klausulē: - Es tev teicu… kas? Dekers? Dieva dēļ, viņa vairs te nav. Beidz man zvanīt viņa dēļ. Viņš ir projām. Viens no maniem vīriem aizveda viņu uz pilsētu. Aizveries un klausies! Viņš ir projām.

Džordāno nometa klausuli un teica Dekeram: - Tā, lūk, ir ar tavu apdrošināšanas polisi. Iedomājies, ka vari man draudēt? - Viņš pagriezās pret sargiem. - Aizvediet to mēslu uz klintīm un novāciet!

Dekeram sažņaudzās kuņģis.

-Tieši pirms pusnakts nolieciet viņu pie atspirdzinājumu kioska skatu laukumiņā. Tur būs Frenks ar naudu, - Džordāno piebilda.

-    Es tur būšu? - Frenks pārsteigts prasīja.

-    Kam tad vēl lai es uzticu naudu?

-    Es domāju, ka mēs abi to aizvedīsim.

-    Vai tu esi traks? Tev rīt tiesā neviens apsūdzību neizvirzīs. Ja mani pieķertu arī šājā lietā… Ei! - Džordāno uzsauca apsardzei. - Ko jūs gaidāt? Es jums liku viņu aizvest un novākt.

Saspringstot vēdera muskuļiem, Dekers redzēja, kā viens no sargiem bāž roku zem žaketes, lai izvilktu ieroci. Dekera augums bija kā saspiesta atspere, un šī atspere pēkšņi atlēca vaļā. Kamēr Džordāno bija strīdējies ar Makitriku pa telefonu, Dekers bija izdomājis, kā rīkoties. Blakus kamīnam viņš bija ieraudzījis rīku kasti. Neticamā ātrumā viņš sagrāba garu un tievu, bet smagu kamīna kruķi un grieza to sev apkārt, trāpīdams vienam no sargiem kaklā. Bija dzirdams, kā nokrakšķ viņa balsene. Vīra elpvads aizcirtās, un viņš, nespēdams elpot, mežonīgās sāpēs nometa pistoli un sagrāba kaklu, uzkrizdams virsū otram sargam, kuru Dekers bija nogalinājis, trāpot pa galvu ar metāla kruķi. Trešais sargs mēģināja izvilkt pistoli no žaketes apakšas, bet Dekers meta kruķi ar tādu spēku, ka tas caurdūra sarga krūtis. Dekers zibenīgi metās uz grīdas, pagrāba pistoli, ko bija nometis pirmais sargs, un šāva uz ceturto sargu, uz Džordāno, uz…

Vienīgais palikušais mērķis bija Frenks, bet Frenka kabinetā vairs nebija. Ieķēries aizkaros, lai pasargātu sevi no sagriešanās ar stikla lauskām, Frenks triecās pret stiklotajām divviru durvīm un nozuda vētrā, kas plosījās ārā. Dekers izšāva, bet netrāpīja. Viņam tik tikko pietika laika, lai saskatītu, ka no galda ir pazudis portfelis, kad sargs, kuru Dekers bija caurdūris, bija sakopojis spēkus, lai atbalstītos pret krēslu un notēmētu.

Dekers viņu nošāva. Dekers nošāva ari sargu, kas bija stāvējis pie ārdurvīm un tagad ieskrēja istabā. Dekers nošāva ari bulteijeru, kas sekoja sargam pa pēdām. Viņš nekad nebija juties tik nikns. Viņam vajadzēja vienu sekundi, lai izslēgtu gaismu, un tad viņš skrēja uz stiklotajām durvīm. Vējš brāzās iekšā cauri izsistajam stiklam, raustīdams aizkarus. Dekers domāja par to, ka dārzs ir apgaismots un ka pie mājas nav kur paslēpties. Viņš iztēlojās, kā aiz kāda no nedaudzajiem lielajiem kokiem, kas bija atstāti, slēpjas Frenks, tēmēdams uz viņu. Pat tad, ja Dekeram izdotos sašaut apgaismošanas ierīces, viņa baltais peldmētelis tumsā būtu ļoti labi saredzams. Viņš atsēja jostu un nometa to uz grīdas. Tomēr viņa āda, kaut arī iedegusi, bija bāla salīdzinājumā ar tumsu. Arī viņa augums būs ļoti labi saredzams tumsā.

"Ko lai es daru? Drīz būs pusnakts. Man ir jātiek uz skatu laukumu!"

Paķēris otru pistoli no kāda nogalinātā sarga, Dekers apsviedās un izmetās gaitenī. Tajā pašā brīdī no labās puses pa durvīm gaiteņa galā ieskrēja kāds no sargiem. Dekers viņu nošāva.

Pa atvērtajām durvīm mājā brāzās lietus. Dekers nokļuva līdz durvīm, piespiedās pie sienas blakus tām un vēroja apgaismoto dārzu mājas otrā pusē. Frenku neieraudzījis, viņš atkal paslēpās un sarāvās, kad no āra lidojoša lode ietriecās durvju aplodā. Dekers pamanīja gaismas slēdžus un tos visus izslēdza, aptumšojot daļu no mājas un dārza.

Viņš zibenīgi izdrāzās pa atvērtajām durvīm un skrēja pāri lietū samirkušajai zālei uz krūmāju, ko bija ievērojis pirms gaismas izslēgšanas. Lietus uz kailās ādas likās ļoti auksts. Dekers pieplaka pie zemes aiz pirmā krūma un līda uz priekšu, dzirdēdams, kā lodes uzar zālienu aiz muguras. Sasniedzis nākamo krūmu, viņš pēkšņi juta, ka viņa vēders un krūtis vairs nesaskaras ar mīksto zāli. Viņš bija iekļuvis puķu dobē un līda pa dubļiem pāri stublājiem, kas skrāpēja ādu. Dubļi. Viņš nozieda ar dubļiem seju un pavārtījās tajos, mēģinādams noziesties ar tiem viscaur, lai noslēptu ādu. Viņš zināja, ka lietus drīz noskalos viņa "maskēšanās tērpu". Vajadzēja pasteigties.

Laiks! Viņš pielēca kājās, gandrīz paslīdēdams uz slidenās zemes, un skrēja uz liela koka pusi, lai aiz tā paslēptos. Šķita, ka koks pēkšņi kļūst divtik resns - gandrīz vai dubultojas. Kāds pārsteigts atrāvās no tā stumbra. Dekers nokrita slapjajā zālienā, bet cilvēks izšāva uz to vietu, kur Dekers nupat bija atradies. Uzplaiksnīja ieroča stobrs, un lode pārsvilpa Dekeram pāri. Dekers trīs reizes izšāva, redzēja, ka cilvēks nokrīt, pieskrēja tuvāk un paslēpās aiz koka.

Vai viņš bija nošāvis Frenku? Pētīdams nošauto, viņš saskatīja, ka tam mugurā ir uzvalks. Frenkam uzvalka nebija.

"Kur ir Frenks? Šāvieni sacels kājās kaimiņus. Drīz šeit būs policija. Man nekad vairs nebūs izdevības pievārēt Frenku, ja es to neizdarīšu tagad."

Mājas otrā pusē viņš izdzirdēja troksni, kāds rodas, verot vaļā garāžas durvis. Dekers saprata, ka Frenks neslēpjas, lai nošautu viņu. Viņš ir aizskrējis uz garāžu.

Dekers zināja, ka kaut kur var slēpties citi sargi, tēmējot uz viņu no tumsas aizsega, bet viņš nedrīkstēja kavēties. Viņam nebija laika piesargāties. Frenka tēvs bija miris. Dekers nebija pārliecināts, ka Frenks rīkosies saskaņā ar plānu un atdos Makitrikam naudu. Tam vairs nebija nozīmes. Betas liecība nebija vērsta pret Frenku. Viņš varēja paturēt naudu un teikt Makitrikam, lai tas dara ar Betu, ko vēlas. Viņam vairs nebija svarīgi notvert Betu. Makitrikam nebūs citas izejas kā nogalināt Betu, lai tā nepastāstītu par viņu policijai.

Izdzirdējis motora rūkoņu, Dekers skrēja uz atvērtajām durvīm mājas otrā pusē. Kāds tumsā izšāva. Lode trāpīja kaut kur blakus Dekeram, kad viņš ieskrēja mājā, bet Dekers nešāva pretī. Viņš gribēja nokļūt līdz ārdurvīm, lai izšautu uz Frenku, kad tas brauks uz vārtiem. Viņš atgrūda durvis un pieliecies notēmēja.

Uzzibsnīja starmeši. Liels kadiljaks tumšā krāsā kā rēgs lietū padrāzās garām mājai. Dekers izšāva un dzirdēja, kā plīst stikls. Automašīna brāzās uz vārtiem. Dekers vēlreiz izšāva - lode caururba metālu. Viņš sadzirdēja citu skaņu: veroties vaļā, dūca vārti. Un vēl kāda skaņa - sirēnu skaņa tālumā.

Bandīti bija atveduši Dekeru no Manhetenas un atstājuši oldsmobili mājas priekšā. Redzot, kā kadiljaka gabarīt- lukturu gaisma attālinās vārtu virzienā, Dekers skrēja lejā pa kāpnēm uz oldsmobili. Viņš atrāva šofera durvis un izmisīgā cerībā pameta skatienu uz aizdedzi - atslēga bija iekšā!

Salona apgaismojumā viņš bija labs mērķis. Brīdī, kad viņš pieliecās, lai ielēktu automobilī un aizcirstu durvis, izdzēšot gaismu salonā, aiz muguras atskanēja soļi. Dekers apcirtās un tēmēja uz atvērtajām ārdurvīm, kurās pēkšņi parādījās tuvo sargu ēnas ar paceltiem ieročiem. Vienlaikus viņš šausmās izdzirdēja steidzīgus soļus automobilim otrā pusē. Vēl viens sargs! Viņš bija slazdā. Sargs automobiļa otrā pusē izšāva uz Dekeru vienreiz, otrreiz, lodes aizspindza viņam pāri galvai, un Dekers pat nepaspēja nospiest savas pistoles mēlīti, kad abi sargi pie durvīm sagrīļojās. Vēl divi šāvieni, un viņi abi gulēja zemē. Dekers pārsteigts saprata, ka automobiļa otrā pusē slēpjas nevis sargs, bet gan…

Esperansa kliedza: - Vai ar tevi viss kārtībā?

-    Jā! Kāp iekšā un brauc!

-    Kas noticis ar tavām drēbēm?

-    Nav laika stāstīt! Kāp iekšā un brauc!

Ieklausīdamies sirēnu gaudošanā, kas strauji tuvojās,

Dekers pieskrēja pie krūma, kas auga kāpņu labajā pusē.

-     Kur tu ej? - Esperansa sauca, iemezdams Dekera ceļasomu mašīnā un sēzdamies pie stūres.

Dekers šķirstīja krūma zarus. Viņš rakņāja un kašņāja zemi, lai atrastu to, ko meklēja. Beidzot viņš to dabūja - mazo raidītāju, ko, ierodoties šeit, bija paslēpis krūmā, izlikdamies paklūpam. Viņš atvēra oldsmobiļa pakaļējās durvis, ielēca iekšā un nokliedza: - Frenks Džordāno ir mašīnā, kas tikko izbrauca pa vārtiem! Mums viņš jānoķer!

Dekers vēl nebija paspējis aizcirst aiz sevis durvis, kad Esperansa jau bija iedarbinājis motoru un ieslēdzis ātrumu. Spiezdams gāzes pedāli, viņš līkumoja pa piebraucamo ceļu uz vārtiem. Vārti jau vērās ciet. Ārpusē pa labi nozuda ka- diljaka gabarītu ugunis. No kreisās puses tuvojās sirēnu kaukoņa. Tieši priekšā sprauga starp abām vārtu pusēm kļuva aizvien šaurāka.

-    Saturies! - Esperansa kliedza. Oldsmobilis iedrāzās vārtu spraugā. Vārtu kreisā puse noskrāpēja vienu mašīnas sānu. Labā puse atsitās pret otru sānu. Kādu brīdi Dekeram likās, ka automobilis tiks iespiests starp vārtiem. Taču Esperansa no visa spēka spieda gāzes pedāli, un oldsmobilis izšāvās cauri vārtiem ar tādu spēku, ka abas vārtu puses saliecās un izkrita no eņģēm. Dekers dzirdēja, kā tās atsitas pret slapjo asfaltu. Esperansa sagrieza stūres ratu. Riepām slīdot pa peļķēm un šķiežot ūdeni uz visām pusēm, oldsmobilis sāniski uzslīdēja uz neapgaismotā ceļa, iztaisnoja gaitu un aizdrāzās pakaļ kadiljakam.

-    Labi, velns lai parauj! - Dekers uzsauca. Drebināda

mies viņš atcerējās, ka Džordāno bija licis miesassargam aiznest Dekera drēbes uz mašīnu. Tās bija noliktas uz pakaļējā sēdekļa.

-   Tāpēc ka braukt mācījos pa kalnu ceļiem, - Esperansa teica, drāzdamies pakaļ kadiljakam. - Kad man bija trīspadsmit.

Dekers uzvilka apakšveļu un bikses, bet mitrajās drēbēs viņam sala. Vienlaikus viņš skatījās pa aizmugurējo logu, lai redzētu, vai tur neparādās policijas automašīnu bākugunis. Kaut ari sirēnas skanēja pavisam tuvu, apkārtne joprojām palika tumsā. Pēkšņi tumsa kļuva vēl lielāka, jo Esperansa bija izslēdzis automobiļa ugunis.

-    Nevar pieļaut, ka mūsu gabarītu ugunis parāda policijai, kur mūs meklēt, - Esperansa paskaidroja.

Puskvartālu tālāk iegaismojās kadiljaka bremžu ugunis, Frenkam griežot automašīnu ap stūri. Brīdī, kad viņš pazuda aiz stūra, Dekers aiz muguras ieraudzīja bākugunis. Sirēnām kaucot, policijas automašīnas apstājās pie Džordāno mājas vārtiem.

-    Viņi mūs vēl nav ieraudzījuši, bet tūlīt ieraudzīs, - Dekers teica, steidzīgi vilkdams mugurā kreklu. - Viņi ieraudzīs bremžu ugunis, kad tu palēnināsi gaitu, lai pagrieztos gar stūri.

-    Kurš teica, ka es palēnināšu gaitu? - Esperansa iedrāzās krustojumā, mežonīgi griezdams stūri. Atsitoties pret ietvi, automobilis gandrīz apsviedās apkārt, tad iztaisnoja gaitu un pazuda no policistu redzesloka. - Kad man bija četrpadsmit, es mazliet nodarbojos ar autosacīkstēm.

-    Ko tu darīji, kad tev bija piecpadsmit? Drāzies ar mašīnu pretī otrai mašīnai, lai redzētu, kurš pirmais nobīsies? - Dekers sniedzās pēc kurpēm un zeķēm. - Jēzus, es neko neredzu, tikai kadiljaku. Tagad labāk ieslēdz ugunis!

Esperansa gandrīz ietriecās ietves malā novietotā mašīnā, atvieglojumā uzelpoja un teica: - Piekrītu. - Iedegās starmeši. - Tas gan neko nedod. Kā šai mašīnai var ieslēgt stikla tīrītājus? Ar šito? Nē. Varbūt ar šito? - Stikla tīrītāji sāka strādāt.

Kadiljaks priekšā pagriezās pa kreisi gar nākamo stūri.

Esperansa palielināja ātrumu un, pēdējā minūtē piebremzējis, iebrauca krustojumā. Puspagriezienā automobilis iekļuva peļķē, un uz slidenā asfalta riepas zaudēja saķēri ar ceļu. Tas uzbrauca uz ietves un ar sānu aizskāra laternas stabu, noraujot labās puses atpakaļskata spoguli, un izlīgoja atpakaļ uz ceļa.

-   Nē, kad man bija piecpadsmit, es zagu mašīnas, - Esperansa sacīja.

-    Kā tu nokļuvi pie mājas?

-    Kad man pa telefonu pateica, ka tu esi prom, es jutu, ka labi nav. Paskatījos uztvērējā, ko tu man biji iedevis. Tas joprojām uztvēra to pašu signālu. Es sapratu, ka pa telefonu man ir melojuši un ka tu vēl esi pie Džordāno. Bet, lai nu kas arī tur notika, telefona būdā es neko nevarēju izdarīt. Paņēmu taksometru un braucu uz Džordāno māju. Tur es dzirdēju šāvienus.

-    Es neredzēju taksometru, kad mēs braucām prom.

-   Šoferim es likos aizdomīgs. Ieraudzījis uztvērēju, viņš sāka man prasīt, vai es kādu izsekojot. Tiklīdz viņš izdzirdēja šāvienus, tūlīt lika, lai es maksāju un kāpju ārā. Tad viņš aizbrauca. Es varēju vienīgi rāpties pāri sētai un noskaidrot, kas tur notiek.

-    Un paņemt pistoli no manas ceļasomas.

-    Un labi, ka es to izdarīju.

-    Esmu tev parādā.

-    Neuztraucies! Gan zināšu, kā no tevis atprasīt parādu. Pastāsti man, kas notika mājā!

Dekers neatbildēja.

Esperansa neatlaidās. - Kas šāva?

-    Es nedrīkstu aizmirst, ka tu esi policists, - Dekers teica. - Diezin vai man vajadzētu tev visu sīki izstāstīt.

Aiz nākamā asā pagrieziena kadiljaks izveda viņus uz pilsētas tukšā galvenā ceļa. Viņi drāzās cauri lietum garām nedaudzajiem veikaliem tumšajā pilsētas centrā.

-    Pēc minūtes viņš būs uz maģistrāles, - Dekers teica.

-Es nepaspēšu viņu pirms tam noķert. - Esperansa mēģināja palielināt ātrumu, bet gandrīz zaudēja kontroli pār automobili. - Vai Niks Džordāno ir beigts?

-    Jā. - Dekera mute bija izkaltusi.

-    Pašaizsardzība?

-    Man tā tiešām arī bija pašaizsardzība.

-    Tad nav ko uztraukties. Tev šķiet, policija domās, ka tu devies uz turieni, lai nogalinātu Džordāno? Ka tu aizbrauci no Santafē, plānodams novākt viņu?

-    Ja tev tas ienāca prātā, viņiem arī tas ienāks prātā, - Dekers teica.

-    Tas ir vistiešākais veids, kā atrisināt Diānas Skolāri problēmas.

-    Beta Dvaiere. Viņu sauc par Betu Dvaieri. Es gribu izglābt Betu Dvaieri. Brauc tur augšā! - Dekers steidzīgi rādīja uz ātri plūstošu automašīnu uguņu straumi. - Tur ir uz- brauciens uz maģistrāles.

Iegaismojās kadiljaka bremzēšanas signāllukturi, jo Frenks Džordāno palēnināja gaitu, lai tiktu uz līkuma, kas veda uz maģistrāli. Viņš nobremzēja pārāk spēcīgi un nespēja novaldīt automašīnu. Kadiljaks sāka mežonīgi svaidīties.

-    Jēzus! - Esperansa iesaucās. Oldsmobilis šāvās virpuļojošā kadiljaka virzienā, strauji tam tuvojoties. - Mēs tūlīt viņā ietrieksimies!

Esperansa spieda bremžu pedāli. Automobilis tikai mazliet palēnināja gaitu. Esperansa vēlreiz piespieda bremžu pedāli, tad spēcīgāk, - viņi drāzās virsū kadiljakam. Pēkšņi oldsmobili skāra spēcīga vēja brāzma un Esperansa vairs nespēja to novaldīt uz lietus samērcētā asfalta. Automašīna slīdēja, sametās ar aizmuguri uz priekšu un sāka griezties.

Dekeram acu priekšā viss ņirbēja: kadiljaks virpuļoja aizvien tuvāk, zibinādams ar ugunīm cauri oldsmobiļa priekšējam stiklam. Pēkšņi kādiljaks pazuda. "Laikam ir nobraucis no ceļa," Dekers satraukts domāja. Pēkšņi oldsmobilis sasvērās. Zem riepām bija jūtama mīksta pamatne. Zāle! Automobiļa aizmugurējais labais spārns pret kaut ko atsitās. Dekeram zobi sasitās kopā. Nošņirkstēja metāls. Saplīsa gabarītlukturis. Mašīna strauji apstājās.

-    Vai ar tevi viss kārtībā? - Esperansas balss drebēja.

-    Jā! Kur ir Džordāno?

-   Es redzu viņa ugunis! - Esperansa iedarbināja motoru, atrāva oldsmobili no koka, kurā tas bija ietriecies, un traucās pāri dubļaina lauka malai uz maģistrāli. Kadiljaks viņiem priekšā izkārpījās no grāvja un drāzās uz automašīnu jūkli, kas virzījās pa maģistrāli.

-    Tu nogalināji tēvu, - Esperansa teica, strauji elpodams. - Ja tu nogalināsi dēlu, Betai Dvaierei problēmu vairs nebūs. Nebūs, kas maksā par viņas notveršanu. Džordāno vīri pārstās viņu medīt.

-    Izklausās, ka tu neatbalsti manas metodes.

-    Es tikai konstatēju faktus.

Džordāno izdrāzās uz maģistrāles, piespiezdams citus dot viņam ceļu. Automašīnas signalizēja no visa spēka.

-    Džordāno mašīnā ir miljons dolāru, - Dekers sacīja.

-Ko?

-    Tā ir samaksa Makitrikam par Betas nogalināšanu. Makitriks gaida, ka pēc pusotras stundas to viņam nogādās.

Esperansa uzdrāzās uz maģistrāles aiz kadiljaka. - Bet varbūt ne. Varbūt viņš Betu atlaidis.

-   Nē. Makitriks ir traks. Viņš nogalinās tāpat vien - lai spītētu, - Dekers teica. - Nauda viņam ir jāatdod. Varbūt ar šo naudu es varu panākt, ka viņš aizved mani pie Betas. Lai nu kā, bet neizskatās, ka Frenks domā atdot viņam naudu. Viņš brauc uz dienvidiem. Satikšanās vieta ir pāris jūdžu uz ziemeļiem no šejienes.

Kaut ari joprojām lija, Esperansa riskēja palielināt ātrumu līdz septiņdesmit jūdzēm stundā, iebrauca blakusjoslā un traucās uz priekšu, tuvodamies kadiljakam. Starp viņiem bija piecas automašīnas. Lietus sitās pret priekšējo stiklu. Stikla tīrītāji tik tikko spēja to notīrīt. Nevarēdams pabraukt ātrāk, jo traucēja priekšējā mašīna, Džordāno ari iebrauca blakusjoslā un palielināja ātrumu, nošķiezdams oldsmobiļa priekšējo stiklu. Esperansa vairs neko nespēja saskatīt. Nolamājies viņš iebrauca starp automašīnām, kas virzījās pa labo joslu. Tagad starp viņiem bija tikai četras automašīnas.

Pēkšņi Džordāno palēnināja ātrumu un atradās blakus oldsmobilim. Kadiljaka logs pasažiera pusē bija vaļā. Džordāno pacēla labo roku.

-    Viņš šaus! - Dekers iebļāvās.

Esperansa piebremzēja. Džordāno izšāva, bet oldsmobilis bija atpalicis un lode aizlidoja gar priekšējo stiklu.

Džordāno vēl vairāk samazināja ātrumu, gribēdams šaut vēlreiz.

Dekers taustījās pa grīdu, meklēdams pistoli, kuru bija iemetis automašīnā, kad viņi brauca prom no Džordāno mājas. Džordāno izšāva. Lode izurbās cauri sānlogam šofera pusē, aizsvilpa gar Dekera galvu un ietriecās aizmugurējā sānu logā. Daļa no priekšējā, ložu necauršaujamā stikla sadalījās sīkos gabaliņos un triecās Esperansam sejā.

-    Es neko neredzu! - Esperansa iekliedzās.

Automobilis sāka svaidīties.

Džordāno atkal tēmēja.

Dekers izšāva. Slēgtajā salonā atbalss bija neizturami sāpīga - it kā kāds ar plaukstām būtu iegāzis Dekeram pa abām ausīm. Viņam nebija laika atvērt logu. Lode izurbās cauri stiklam, iegāja pa Džordāno automašīnas atvērto logu un izsita gabalu no priekšējā stikla. Džordāno sarāvās un nu nevis vēlreiz izšāva, bet ar abām rokām satvēra stūri.

Oldsmobilis joprojām streipuļoja - Esperansa izmisīgi centās kaut ko redzēt. Dekers ātri pārliecās pāri priekšējā sēdekļa atzveltnei un sagrāba stūri. Lai neietriektos priekšā braucošajā mašīnā, viņš strauji grieza stūri pa kreisi, iebrauca blakusjoslā un triecās pret Džordāno kadiljaku.

-    l\iri kāju uz gāzes pedāļa! - viņš kliedza Esperansam.

-    Ko tu dari? - Esperansa, neko neredzēdams, centās nolasīt stikla gabalus no sejas.

Pārliecies pāri priekšējam sēdeklim, Dekers spēcīgāk grieza stūri kadiljaka virzienā, iebelzdams tam pa sāniem. Viņam šķita, ka Džordāno iekliedzas. Trešo reizi ietriecoties ka- diljakā, Dekers nogrūda to no ceļa. Džordāno izbijies iebrauca zālienā, kas atdalīja pretējās kustības joslas. Izkļuvis no tā, viņš iestūrēja pretimbraucošo automobiļu straumē.

Dekers sekoja, braukdams gandrīz paralēli kadiljakam. Viņš sajuta triecienu, oldsmobilim nobraucot no ceļa. Lietū samirkušajā zālē stūre lāgā negribēja klausīt. Kad oldsmobilis izbrauca no zāles, Dekeram aizžņaudzās rīkle, redzot pretim braucošo automašīnu ugunis.

-    Bremzē! - Dekers uzkliedza Esperansam. - No visa spēka!

Bremzes iedarbojās tad, kad oldsmobilis bija pārjoņo- jis pāri divām ceļa joslām. Riteņi uz mitrā asfalta kaukdami slīdēja, sametot gaisā ceļa apmales smiltis. Signalizējot garām drāzās automašīnu straume. Džordāno automašīna sāka slīdēt uz sāniem, zarus lauzdama, ietriecās krūmos un pazuda aiz lietus izskalotās nogāzes.

Dekers izmisīgi grieza stūri, lai viņi paši nenoripotu lejā pa nogāzi. Viņš nezināja ne to, cik tā ir stāva, ne arī to, kas atrodas nogāzes pakājē. Viņš tikai zināja, ka ir jāsamazina ātrums. -Turi kāju uz bremzes! - viņš kliedza Esperansam.

Oldsmobilis slīdēja aizvien tuvāk nogāzei. Cenzdamies novaldīt automašīnu, Dekers vēl vairāk sagrieza stūri, smiltīm lidojot. Viņš baidījās ne tikai no tā, ka oldsmobilis varētu apmesties apkārt, bet arī no ietriekšanās kokā. Oldsmobilis sagriezās ar aizmuguri pret nogāzes malu, aiz kuras bija pazudis kadiljaks, un pēkšņi apstājās. Dekers sasita ribas pret sēdekļa atzveltni, kurai viņš bija pārliecies pāri.

-    Jēzus! - Dekers teica. - Vai ar tevi viss kārtībā?

-    Domāju, ka jā. - Esperansa noņēma vēl pāris stikla gabalu no asiņainās sejas. - Es sāku kaut ko redzēt. Paldies Dievam, ka acis nav savainotas.

-    Es viņam sekošu! - Dekers pagrāba pistoli un izlēca no automobiļa aukstajās lietus šaltis, kas svilināja kā pātagas. Ar acs kaktiņu viņš redzēja, ka malā nobrauc vēl kāda automašīna, lai noskaidrotu, kā notikusi tik briesmīga avārija. Dekers nepievērsa tai uzmanību un sāka pētīt tumšo, kokiem apaugušo nogāzi.

No lejas pretī spīdēja kadiljaka starmeši. Šķita, ka automašīna ir kūleņojusi pa nogāzi un tagad atpūšas, atbalstījusies uz bagāžas nodalījuma. Dekers neuzdrīkstējās atklāt sevi, ejot tieši lejā un nokļūstot kadiljaka starmešu gaismā. Viņš aizsteidzās uz labo pusi un, modri skatīdamies un klausīdamies, tumsā kāpa lejā pa pielijušajiem kokiem apaugušo stāvo, slideno nogāzi, kura, kā viņam šķita, bija trīsdesmit pēdas augsta. Sasniedzis pakāji, viņš pagriezās pa kreisi un, turēdams pistoli gatavībā, līda augšup pavērsto kadiljaka starmešu virzienā.

11

Brakšķēja zari. Lietus šalkšana koku lapotnēs apslāpēja šo skaņu. Dekers ieklausījās. Tur! Nolūza vēl kāds zars. Netālu no automašīnas.

Dekers salīka, mēģinādams saplūst ar apkārtni. Starp kokiem bija redzama kāda ēna. Kadiljaka starmešu apgaismots, Dekera redzeslokā nokļuva kāds vīrietis. Salīcis viņš ar vienu roku turēja vēderu un klupdams krizdams virzījās uz priekšu. Viņš ievaidējās, zaudēja līdzsvaru un tad aizstreipuļoja pa labi, prom no automašīnas starmešiem, un ienira tumšajā mežā. Tomēr Dekers paspēja saskatīt, ka ar roku viņš turēja nevis vēderu, bet portfeli.

Dekers līda viņam pakaļ starp kokiem. Kaut arī laika nebija, viņš neuzdrošinājās steigties. Viņš nedrīkstēja kļūdīties. Pēkšņi Dekers izdzirdēja citas balsis, kas viņu ne mazāk satrauca, - balsis aiz muguras uz nogāzes malas. Viņš riskēja un aši pagrieza galvu atpakaļ. Vairākas baterijas, kas bija pavērstas uz lejā guļošo kadiljaku, izgaismoja mirguļojošo lietu. Kad viņš bija sācis kāpt lejā pa nogāzi, bija apstājusies kāda automašīna. Iespējams, ka bija apstājušās vēl dažas. Dekeram atlika tikai lūgt Dievu, lai kāda no tām nebūtu policijas automašīna.

Virzīdamies dziļāk mežā, Dekers gāja turp, kur, pēc viņa domām, bija devies Džordāno. Aizmugurē pa nogāzi kāpa lejā cilvēki, šļūkdami starp krūmiem, lauzdami zarus un skaļi runādamies. Viņu saceltais troksnis traucēja Dekeru sadzirdēt trokšņus, kurus varētu radīt Džordāno. Dekers nedrīkstēja nekļūt bateriju gaismā, un viņš saliecās, mēģinādams paslēpties krūmājā, lai meklētu Džordāno. Nauda, viņš domāja. Es nevaru doties pēc Betas, ja man nav naudas.

Uzmanīgi paspēris soli uz priekšu, Dekers sajuta tukšumu. Vēl viena nogāze. Inerces dēļ viņš gandrīz sāka gāzties lejā, bet paspēja aizķerties aiz kāda koka. Brītiņu ķepurojies, viņš nokļuva atpakaļ uz slidenās klints malas. Lietus straumēm lija aiz apkakles, samirkušās drēbes bija pielipušas pie ādas. Viņš dziļi ieelpoja, cenzdamies nomierināties. Viņš nezināja, cik dziļa ir grava priekšā, bet nogāze bija ļoti stāva. Ja Džordāno ir nokritis lejā, nebūs iespējams tur nokāpt un sameklēt viņu.

Aizmugurē pie kadiljaka kabatas baterijas izgaismoja kokus. Dekers prātoja, ka viņi sadalīsies grupās un mēģinās atrast šoferi. Ja Džordāno nav pārkritis pāri malai un vēl ir dzīvs, viņš centīsies nokļūt pēc iespējas tālāk no apgaismotās vietas. Bet uz kuru pusi viņš ies? Dekers pagriezās pa labi, mēģinādams izdomāt pareizo atbildi.

Ja Dekers nebūtu pieliecies, lai izlīstu pa apakšu kādam zaram, Džordāno pagrābtais akmens būtu trāpījis viņam pa galvu, nevis pa saliekto muguru. Sitiena sāpes un pārsteigums apdullināja Dekeru. Viņš tika notriekts zemē un nometa pistoli. Džordāno, izmisuma pārņemts, uzbruka no tumsas. Dekers strauji pavēlās nost, juzdams, kā iešvīkstas gaiss, kad Džordāno atkal mēģināja viņam iezvelt ar pacelto akmeni. Viņš netrāpīja, un akmens ar apslāpētu troksni ietriecās zemē. Dekers spēra Džordāno pa kājām, cenšoties izsist viņu no līdzsvara. Džordāno ar visu augumu uzkrita viņam virsū, gandrīz nosmacējot. Ķepurojoties Dekers blakus sajuta nogāzes stāvo malu. Džordāno pacēla akmeni, lai zveltu ar to Dekeram pa seju, bet Dekers satvēra Džordāno plaukstas locītavu. Vienlaikus viņš juta, ka zeme aizslīd prom. Viņi abi ar Džordāno pēkšņi atradās gaisā, kaut kur krītot tumsā, atsitoties pret krūmiem, veļoties, atkal krītot. Ar pēkšņu triecienu viņi apstājās.

Dekeram trūka elpas, bet viņš nedrīkstēja gaidīt. Viņš sita Džordāno, kas gulēja viņam blakus, bet tumsā trāpīja Džordāno pa plecu. Džordāno nebija palaidis vaļā akmeni, un, kaut arī tumsa traucēja saskatīt mērķi, viņam izdevās trāpīt Dekeram pa ribām, liekot aiz sāpēm sarauties. Sāpes Dekeru saniknoja. Viņš nostājās un ar roku cirta Džordāno no visa spēka, bet tas pakāpās atpakaļ, izvairījās no sitiena un meta ar akmeni. Dekers juta, kā nošalc gaiss, akmenim gandrīz skarot seju. Gribēdams piekļūt tuvāk, lai sistu vēlreiz, Dekers lēca uz priekšu, pagrūda Džordāno atpakaļ un dzirdēja, kā viņš tvarsta elpu. Viņi bija atsitušies pret kaut ko. Džordāno sastinga, izstiepis rokas. Viņš viss drebēja. Viņa elpas skaņa atgādināja troksni, kāds rodas, ja ieplīst caurule, pa kuru plūst gaiss. Tad viņa rokas nolaidās, ķermenis vairs nekustējās un šņāca vairs tikai lietus.

Dekers neko nesaprata. Cenzdamies atgūt elpu, viņš gatavojās cīnīties. Palēnām viņš aptvēra, ka Džordāno ir miris.

Bet viņš vēl aizvien stāvēja.

- Es tev teicu, ka dzirdēju kaut ko! - iesaucās kāds vīrietis. Baterijas stars apgaismoja lietusgāzē samirkušos kokus. Soļi skanēja pavisam tuvu nogāzes malai, no kuras Dekers bija nokritis.

"Es nedrīkstu pieļaut, ka viņi to ierauga!" Dekers domāja. Viņš steidzās turp, kur spocīgā stājā bija sastindzis Džordāno, un sāka to vilkt, bet kaut kas traucēja. Viņam gandrīz kļuva nelabi, saprotot, ka Džordāno ir caurdūris nolauzts zars.

Balsis un soļi skanēja tuvāk. "Man viņš ir jādabū prom no acīm," Dekers domāja. Nolaidis mirušo Džordāno uz zemes, lai vilktu viņu dziļāk tumsā starp kokiem, Dekers apstājās. Viņu paralizēja baterijas gaismas stars, kas no kraujas malas spīdēja viņam tieši virsū.

-    Ei! - kāds vīrietis iekliedzās.

-    Es viņu atradu! - Dekers atsaucās. - Man šķita, ka dzirdu troksni šeit, lejā! Man izdevās nokāpt lejā! Es viņu atradu!

-    Svētā… - iesaucās cits vīrietis, spīdinādams ar bateriju. - Paskat, cik tur asiņu!

-    Vai pulsu var sataustīt? Vai viņš vēl ir dzīvs? - kliedza vēl kāds.

-   Es nezinu! - Dekers atsaucās. No bateriju spožajiem stariem viņam sāpēja acis. - Man liekas, es dzirdēju, kā viņš krīt! Viņš būs nosities krītot!

-    Varbūt viņš tomēr vēl ir dzīvs! Jāizsauc ātrā palīdzība!

-    Varbūt viņam ir lauzts kakls! Mēs nedrīkstam viņu kustināt! - Pār Dekera seju straumēm lija lietus. - Vai tur augšā nav ārsta?

-    Mums jāizsauc ātrā palīdzība!

Ar baterijām izgaismodami ceļu, pa dubļaino nogāzi starp kokiem lejā rāpās vairāki vīrieši.

-   Kāpēc viņš nāca uz šejieni? - Kāds vīrietis bija nokļuvis lejā. - Vai viņš neredzēja maģistrāli aiz muguras?

-   Varbūt viņš avārijā sasita galvu! - Dekers teica. - Varbūt viņš neko nesaprata.

-   Jēzus, paskatieties uz viņu! - Viens no vīriešiem aizgriezās.

-    Krītot viņš būs pret kaut ko atsities.

-    Bet kā ir sievietei, ar kuru viņš bija kopā? - Dekers vaicāja.

-    Sievietei?

-    Es dzirdēju viņas balsi! - Dekers teica. - Izklausījās, ka viņa ir ievainota. Kur viņa ir?

-Uzmanību visiem! - kāds vīrietis iekliedzās. - Turpiniet meklēšanu! Te ir vēl kāds! Kāda sieviete!

Bariņš aši izklīda, izgaismojot apkārtni ar baterijām.

Izmantodams jucekli, Dekers atkāpās tumsā. Viņš rāpās augšā pa nogāzi, slīdēdams atpakaļ, ķerdamies pie koku saknēm, ar kājām atsperdamies pret klints izciļņiem. Kuru katru bridi vīri var sākt meklēt viņu pašu. Viņam ir jātiek prom, pirms pārējiem rodas aizdomas, ka viņš nav viens no viņiem.

"Bet es nevaru pamest Džordāno portfeli. Krītot viņam tā nebija. Kur tas ir? Ja meklētāji atrod naudu, Betu vairs nevarēs izglābt."

Sirdij dauzoties, Dekers sasniedza kraujas malu un ieraudzīja vēl vairāk bateriju uguntiņu pie avarējušā kadiljaka. Vēl viņu apslēpa krūmājs, bet meklētāji drīz varēja nākt un pārmeklēt šo vietu. Smagi elpojot, viņš pieplaka pie zemes, mēģinādams sakārtot domas. Kur Džordāno bija viņam uzbrucis? Vai tas bija labajā vai kreisajā pusē? Dekers apsviedās un skatījās lejup tumsā, kur tik tikko bija redzams Džordāno ķermenis. Viņš domās atkārtoja cīniņu kraujas dibenā un aprēķināja, kurā vietā viņi bija nokrituši. Lai tur nokristu, viņiem vajadzēja krist no kreisās puses. Džordāno noteikti bija uzbrucis no…

Dekers sāka rāpus pārmeklēt krūmu apakšu. Vienlaikus bateriju uguntiņas sāka virzīties šurp. Nē, Dekers domāja, viņam vēl nekad nebija bijis tik daudz adrenalīna asinīs. Nekad agrāk viņam nebija tik strauji sities pulss. Portfelis. Jāatrod portfelis. Viņam ir vajadzīgs portfelis. Bez portfeļa nav iespējams izglābt Betu.

Viņš jau bija parāpojis garām portfelim, kad atskārta, ka ir to sataustījis. Baidīdamies, ka sirds aiz atvieglojuma varētu pārplīst, Dekers paķēra portfeli. Tajā pašā brīdī viņš sajuta, ka ir pagrūdis ar kāju kādu priekšmetu kraujas malā. Viņa pistole. Viņš to bija nometis, kad Džordāno uzbruka viņam ar akmeni. Bāzdams pistoli aiz vējjakas, viņš uzdrīkstējās cerēt, ka viss tomēr varbūt izdosies. Viņam vēl bija iespēja izglābt Betu.

Bet tikai ne tad, ja bateriju ugunis pienāks vēl tuvāk. Ko tad, ja kādu no baterijām tur policists? Ar dubļos nosmērētām drēbēm Dekers līda tālāk pa krūmāju, cenzdamies nesacelt troksni. Viņš nokļuva līdz vietai, kur, kā viņam likās, viņš bija rāpies lejā pa nogāzi. Viņš paskatījās atpakaļ, gaidīdams, lai baterijas sāk apgaismot citu pusi. Pirmajā izdevīgajā brīdī viņš ātri rāpās augšup starp kokiem un apstājās ceļmalā. Lietū garām drāzās automašīnas, riepas šņāca, starmeši žilbināja. Ceļa malā bija nostājušās vairākas automašīnas. Lielākā daļa no tām bija tukšas, jo braucēji acīmredzot bija nokāpuši lejā un mežā meklēja avārijā cietušos, lai tiem palīdzētu. Dekers satraukts ievēroja, ka viena no automašīnām pieder policijai. Tajā gan neviens nesēdēja, bet nebija zināms, cik ilgi tā paliks tukša.

Policijas automašīna stāvēja blakus oldsmobilim. Uzgūlies uz stūres, tajā sēdēja Esperansa. Pat no tāluma bija redzams, ka viņa seja ir asinīs. "Ilgāk vairs nevaru gaidīt," Dekers domāja. Viņš ātri iznira no kokiem. Mēģinādams paslēpt aiz sevis portfeli - ja nu kāds skatās no meža-, viņš sāka ātrā solī iet pa ceļa malu.

Kad Dekers iekāpa oldsmobilī, Esperansa iztaisnoja muguru.

-    Vai tu vari redzet, lai brauktu?

-Jā.

-Braucam!

Esperansa pagrieza aizdedzes atslēgu un iebrauca automašīnu straumē. - Tu izskaties briesmīgi.

-    Nebiju saģērbies atbilstoši situācijai. - Dekers palūkojās atpakaļ, lai redzētu, vai viņiem kāds neseko. Šķita, ka ne.

-    Es nezināju, vai tu atgriezīsies, - Esperansa teica.

-    Un es nezināju, vai tu paliksi mašīnā. Tu pareizi izdarīji.

-    No manis iznāktu labs šoferis, ja no kāda būtu jābēg. Taisnību sakot, es tāds biju.

Dekers paskatījās uz viņu.

-    Kad man bija sešpadsmit, - Esperansa teica. - Tu esi dabūjis portfeli.

-Jā.

-    Un kas notika ar Frenku Džordāno?

Dekers neatbildēja.

-     Tad jau Betai Dvaierei ir vēl par vienu problēmu mazāk.

-    Tā bija pašaizsardzība, - Dekers sacīja.

-    Es jau nesaku, ka tas bija kaut kas cits.

-    Man vajadzēja dabūt portfeli.

-    Miljons dolāru. Dabūjis tādu naudu, dažs labs vairs nedomātu par to, kā vēl kādu izglābt.

-    Ja nebūtu Betas, es neglābtu ari pats sevi.

DESMITĀ DAĻA

- Jēzus, Deker, tas ir vājprāts! Ja tu nepiesargāsies, tu pats sevi piebeigsi, - Esperansa murmināja vēl klusāk par čukstu. - Vai ari ļausi Makitrikam to izdarīt tavā vietā. - Viņi jau pirms tam stundu bija strīdējušies par Dekera plānu, un Dekers bija palicis pie sava. Makitriks domāja, ka līķa un naudas atstāšana notiks tieši tā, un tieši tā tai arī vajadzēja notikt.

Dekers juta, ka Esperansa pārliecas pār oldsmobiļa pakaļējo sēdekli. Viņš juta, kā Esperansa sagrābj viņu aiz pleciem un izvelk ārā lietū. Viņš bija piekodinājis Esperansam neapieties ar viņu maigi, bet gan tā, kā rīkotos bandīts, kas tikko šo cilvēku ir nogalinājis.

Esperansa paklausīja viņa norādēm un nemaz necentās padarīt mīkstāku Dekera atsiŠanos pret zemi. Dekers sajuta sāpes, bet neizrādīja un ļāva, lai Esperansa velk viņu pāri peļķēm. Kaut arī Dekera acis bija ciet, viņš iedomājās, kā tas varētu izskatīties no malas: sadauzīts oldsmobilis skatu laukumiņā pie atspirdzinājumu kioska. Bija maz ticams, ka šeit kāds sadomās apstāties īsi pirms pusnakts, turklāt vēl lietū, lai papriecātos par skatu no parka. Labā laikā no šejienes varēja redzēt laivas, kas peld pa Hudzonas upi, un mirdzošo "Hastings" un "Yonkers" upes otrā krastā, bet tik sliktā laikā neko citu nevarēja saskatīt, tikai tumsu. Drošības dēļ - ja nu kāds sadpmātu šeit iebraukt, lai brīdi atpūstos, - Esperansa bija novietojis oldsmobili sāniski pretī ieejai, lai neviens no maģistrāles nevarētu redzēt to, ka šeit kāds velk kaut ko, kas izskatās pēc līķa, uz atspirdzinājumu kioska pusi.

Dekers dzirdēja, ka Esperansa iestenas, un juta, ka tiek iemests dubļainā peļķē. Viņš ļāva, lai ļenganais ķermenis veļas uz priekšu un apstājas peļķes kreisajā pusē. Tumsā aiz ēkas viņš caur puspievērtiem plakstiņiem saskatīja kaut ko līdzīgu atkritumu tvertnēm. Viņš dzirdēja, ka Esperansa skrien pa peļķēm atpakaļ uz automašīnu un ātri atgriežas pie viņa. Viņš redzēja, kā Esperansa pie ēkas otras puses sienas noliek portfeli. Tad Esperansa nozuda. Pēc brīža Dekers dzirdēja, kā tiek aizsistas automašīnas durtiņas, kā ierūcas motors un ūdenī šļakst riepas, - Esperansa aizbrauca. Motora rūkoņa kļuva klusāka. Beidzot Dekers dzirdēja tikai attālo satiksmes dunoņu uz maģistrāles un lietus lāšu sišanos pret plastikāta maisu, kas bija uzvilkts viņam galvā.

-    Džordāno apsolīja, ka Makitriks dabūs naudu un manu līķi, - Dekers visu laiku bija atkārtojis, kamēr viņi ar Esperansu satraukti brauca no vienas pilsētiņas uz otru, izmisīgi meklēdami kādu veikalu un domādami par laiku, ko viņi zaudē. Viņi bija uzsākuši meklēšanu pusvienpadsmitos. Pēc tam pulkstenis jau bija vienpadsmit, tad - piecpadsmit minūtes pāri vienpadsmitiem. - Pusnaktī mums jābūt tur. - Divos atvērtajos veikalos, kurus viņi bija atraduši, nebija visu Dekeram vajadzīgo lietu. Beidzot pusdivpadsmitos viņi bija sadabūjuši visu nepieciešamo. Esperansa bija apturējis automašīnu uz kāda tukša lauku ceļa un izdarījis visu, ko vajadzēja.

-    Kāpēc es nevaru atstāt naudu kopā ar Džordāno rakstītu zīmīti, kurā ir teikts, ka viņš nenogalinās tevi, iekams

Makitriks nebūs izpildījis savu solījumu? - Esperansa prasīja, tinot veļas auklu Dekeram ap potītēm.

-    Tāpēc, ka es negribu darīt neko tādu, kas varētu radīt viņā aizdomas. Parūpējies, lai mezgli būtu labi redzami. Aiz kioska būs tumšs. Es gribu, lai viņš skaidri redz, ka esmu sasiets.

-    Ja viņš nenoticēs, ka tu esi beigts, tu nevarēsi aizstāvēt sevi. - Esperansa sasēja Dekera rokas uz muguras.

-    Es ceru, ka tas, ka esmu sasiets, viņu pārliecinās. Viņš nedomās, ka es tīšām esmu ļāvis Džordāno vaļu.

-    Vai šis mezgls nav par ciešu?

-    Nav svarīgi. Sien īstus mezglus. Dari tā, lai izskatītos, ka es nevaru būt dzīvs un nevaru atbrīvoties no saitēm. Viņam ir jānotic, ka esmu beigts.

-    Tu patiešām vari būt beigts līdz brīdim, kad viņš atnāks. Deker, man ir bail tev likt galvā šito plastikāta maisu.

-    Tur jau ir tas āķis. Maiss varbūt viņu galīgi pārliecinās. Es domāju, ka šis būs tas, kas vajadzīgs. Izkrāso mani! Ātri!

Dekeram bija vajadzīgs kaut kas tāds, kas atgādina asinis. Viņš atcerējās, ko viņam reiz bija teicis patologs, ka visvieglāk dabūjamie materiāli, ar ko atdarināt asinis, ir bezkrāsainais kukurūzas sīrups un sarkanā pārtikas krāsviela.

-    Taisi tā, lai izskatītos, ka viņi ar prieku ir mani dauzījuši! - Dekers uzstāja.

-    Viņi ir sasituši tev lūpas, sakropļojuši žokli. - Esperansa klāja Dekeram uz sejas maisījumu.

-    Pasteidzies! Mums ir tikai piecpadsmit minūtes, lai nokļūtu norunātajā vietā.

Esperansa ātri apsēja maisa malas ap Dekera kaklu un spāniski nomurmināja lūgšanu, kamēr Dekers ieelpoja, lai maiss saplaktu un plastikāta materiāls pieliptu pie sejas. Es- peransa nekavējoties izdūra maisā mazu caurumiņu tur, kur atradās Dekera mute, un steigšus ielika tajā kokteiļu salmiņa gabaliņu. Dekers ar zobiem to satvēra - tā viņš varēja elpot, neizjaukdams bezgaisa telpu maisā, kas lika tam lipt pie sejas.

- Ak Dievs, Deker, vai sanāk? Vai tu vari dabūt pietiekami daudz gaisa?

Dekeram izdevās viegli pamāt.

-Ar maisu, kas ir pielipis pie sejas, tu tiešām izskaties pēc līķa.

Labi, Dekers domāja, tumsā gulēdams dubļainajā peļķē aiz atspirdzinājumu kioska un klausīdamies lietus lāsēs, kas sitās pret plastikāta maisu. Elpojot sekli, lēnām un mierīgi, caur salmiņu varēja iesūkt pietiekami daudz gaisa, lai paliktu dzīvs. Tomēr, katru reizi ievelkot gaisu, Dekera ciešo apņemšanos mēģināja salauzt bailes. Katru reizi, kad viņš nemanāmi izelpoja, viņa sirds gribēja sisties ātrāk, prasīdama vairāk gaisa. Aukla, ar ko maiss bija apsiets ap kaklu, bija tik stingra, ka griezās ādā, - ari to Dekers bija gribējis. Visam bija jāizskatās pārliecinoši. Un jājūtas arī - aukstais lietus atdzesēja paša Dekera ķermeņa temperatūru, un viņam šķita, ka pats, līdzīgi līķim, zaudē siltumu. Ja Makitriks kaut mirkli šaubītos par to, vai Dekers ir miris, viņš ielaistu lodi Dekeram galvā, un lieta būtu darīta.

Pastāvēja briesmas, ka Makitriks tik un tā varētu šaut. Tomēr Dekers cerēja, ka, ieraugot viņa sakropļoto seju, Makitriks nolems, ka nekas vairs nav darāms. Ja Makitriks mēģinātu sataustīt pulsu uz Dekera plaukstas locītavas, viņš neko nesataustītu, jo cieši sasietās auklas bija spēcīgi samazinājušas asins plūsmu. Viņš varētu mēģināt sataustīt pulsu uz kakla, bet tad viņam vajadzētu atsiet auklu, kas saturēja plastikāta maisu. Tā būtu laikietilpīga un riebumu izraisoša nodarbošanās. Vēl varētu piespiest plaukstu pie Dekera ribām sirds rajonā, bet nebija ticams, ka viņš to darīs, jo Dekers bija nokritis uz kreisajiem sāniem, un, lai sataustītu sirdspukstus, Makitrikam vajadzētu apgriezt viņu uz otriem sāniem un piespiest plaukstu riebīgajiem dubļiem, ar ko bija aplipušas Dekera drēbes.

Risks, vienalga, bija pārāk liels. - Viņš ir garīgi slims, - Esperansa bija atkārtojis. - TU sevi nogalināsi. - Vai bija kāda cita iespēja? Ja viss nenotiks tā, kā Makitriks gaidīja, ja apsolītais Dekera līķis nebūs nolikts norādītajā vietā, Makitrikam radīsies aizdomas un viņš nepaņems naudu, jo baidīsies no slazda. Taču Dekera plāns saistījās tieši ar naudu - ar naudu un raidītāju, ko Dekers bija noslēpis naudas kaudzē. Ja Makitriks nepaņems naudu, Dekers nevarēs viņam sekot uz vietu, kur ir noslēpta sagūstītā Beta. Lai arī kā Dekers censtos izdomāt citu paņēmienu, tāda nebija. Makitrikam vajadzēja atrast Dekera līķi.

-   Vai tu tik ļoti mīli Betu, - pirms plastikāta maisa apsiešanas Dekeram ap galvu bija prasījis Esperansa, - ka esi gatavs riskēt ar savu dzīvību?

-    Es nokāptu ellē viņas dēļ.

-   Lai uzzinātu patiesību par viņas jūtām pret tevi? - Esperansa bija savādi uz viņu paskatījies. - Tā nav mīlestība. Tas ir lepnums.

-   Tā ir cerība. Ja es nevaru ticēt mīlestībai, nekam citam nav nozīmes. Ieliec salmiņu man mutē. Sasien maisu!

-   Deker, man ne reizi savā mūžā nav gadījies satikt tādu cilvēku kā tu.

-    Protams, es gluži vienkārši esmu muļķis.

Guļot peļķē, sekli elpojot, cīnoties ar bailēm un savaldot sevi, Dekers centās nepadoties kārdinājumam vēlreiz visu pārdomāt. Viņa plaušas prasīja vairāk gaisa, un viņš domāja par to, vai nav bijis vēl kāds veids, kā rīkoties. Vai bija iespējams, ka viņam tikai vajadzēja parādīt Betai, uz ko viņš ir spējīgs, lai demonstrētu, ka mīl viņu?

Viņam vajadzēja domāt par kaut ko citu, un viņš atcerējās pirmo reizi, kad bija ieraudzījis Betu. Tas bija noticis pirms diviem mēnešiem… Vai tas patiešām bija noticis tik nesen? Šķita, ka ir pagājusi mūžība… nekustamā īpašuma aģentūras hallē - kā Beta bija pagriezusies pret viņu un kā viņa sirds bija sākusi sisties straujāk. Nekad agrāk viņš nebija sajutis tādu acumirklīgu pievilkšanās spēku. Domās viņš atkal redzēja Betu kā dzīvu - gaismu atstarojošos kuplos, kastaņ- brūnos matus, iedegušo, veselīgo ādu, sportisko augumu, kas izcēla viņas krūšu un gurnu apveidus. Viņu bija apbūris Betas smalkais zods, augstie vaigukauli, manekenei līdzīgā piere. Dekers iztēlojās, ka tuvojas viņai, un pēkšņi viņa domas pārslēdzās uz vakaru, kad abi pirmo reizi bija mīlējušies. Viņas zilpelēkās acis un juteklīgās lūpas bija atradušās tik tuvu, ka tās vairs nebija iespējams atšķirt. Viņš bija skūpstījis Betas kaklu, sajuzdams sāls, saules un kaut kā pirmatnēja garšu. Viņš bija ieelpojis Betas smaržu. Ieejot viņā, bija licies, ka visu savu mūžu viņš ir bijis puse no cilvēka un nu kļuvis viens vesels ne tikai fiziski, bet ari emocionāli un garīgi. Viņu bija pildījusi labsajūta, jo nu viņam beidzot bija mērķis - veidot dzīvi kopā ar viņu, dalīties visā ar Betu, saplūst ar viņu.

2

Dekers steigšus atgriezās tagadnē, jo cauri tālumā braucošo mašīnu dunai un lietus lāšu čabēšanai bija saklausījis skaņas, kas nāca no kraujas aiz muguras. Kaut arī plastikāta maiss neļāva labi dzirdēt, Dekera jutekļus bija saasinājušas bailes. Viņš dzirdēja smagu elpu, soļus, kādam slīdot uz slapjiem akmeņiem, lūstošus zarus.

"Ak Dievs," Dekers domāja. Viņš bija gaidījis no maģistrāles braucošas automašīnas troksni, kas tuvotos šai skatu laukuma pusei. Taču Makitriks visu laiku bija atradies šeit pat tuvumā, paslēpies uz nogāzes aiz barjeras. "Viņš ir redzējis, kā Esperansa mani nomet peļķē, atstāj portfeli un aizbrauc. Ja Esperansa būtu bildis man kaut vienu vārdu, ja viņš būtu mēģinājis ar mani apieties uzmanīgi, Makitriks uzreiz būtu sapratis, ka viņam ir ierīkotas lamatas. Viņš mūs būtu nošāvis."

Dekers nodrebēja, saprazdams, cik tuvu viņš ir nāvei. Arī aukstais lietus lika viņam drebēt, bet viņš tūlīt apvaldīja drebuļus. Viņš neuzdrīkstējās pakustēties. Viņam bija jāizskatās nedzīvam. Agrāk pirms došanās pildīt bīstamu uzdevumu viņš bija meditējis, lai nomierinātos. Tagad viņš darīja to pašu. Viņš koncentrējās un mēģināja sevi atbrīvot no sajūtām-bailēm, ilgām, satraukuma, vajadzībām.

No iztēles Dekers nevarēja atbrīvoties. Viņš iztēlojās, kā Makitriks lietū skatās pāri kraujas malai, cenšoties saredzēt cauri tumsai. Viņš ir nervozs, samircis un grib ātrāk tikt ar visu galā un bēgt prom. Viņš ir pacēlis ieroci, gatavs šaut. Viņam varētu būt baterija. Viņš varētu riskēt un atklāt sevi, ieslēdzot bateriju un apgaismojot auklas, ar kurām ir sasietas Dekera rokas un kājas. Ja Makitriks tā darīs, viņš noteikti pa- spīdinās gaismu ari uz plastikāta maisu, kas klāj Dekera seju.

Soļi atskanēja uz mitrās grants - laikam Makitriks bija pārkāpis pāri aizsargbarjerai. Dekers apzinājās, ka ir pienācis brīdis, kad Makitriks varētu šaut, lai pārliecinātos, ka Dekers patiešām ir miris. Vienlaikus Dekers pārstāja elpot, lai necilātos viņa krūškurvis. Viņa plaušas nekavējoties sāka prasīt gaisu. Krūtīs sāka veidoties smacējošs smagums. Skābekļa badā esošie muskuļi sāpēja aizvien vairāk.

Soļi apstājās netālu no viņa. Dekers bija sagatavojies un neuzrādīja nekādas dzīvības pazīmes, kad Makitriks ar kurpes purngalu pagrūda viņa plecu, pagriežot viņu uz muguras. Cauri aizvērtajiem plakstiem Dekers varēja saskatīt neskaidru baterijas gaismu - Makitriks pētīja Dekera sejai pielipušo plastikāta maisu. Dekers bija pārvietojis salmiņu uz lūpu kaktiņu un nemanāmi ieelpojis, lai maiss vairāk pārklātu viņa muti. Viņam sāka reibt galva. Izmisīgi vēlēdamies elpot, viņš iedomājās, ka skūpsta Betu. Viņa domas piepildīja tikai un vienīgi Beta. Reibdams viņš iztēlojās, kā iegrimst viņas skūpstos.

Makitriks kaut ko noņurdēja, šķiet, ar apmierinājumu. Baterija tūlīt tika izslēgta. Plaušām gandrīz plīstot, Dekers dzirdēja peļķē aizskanam ātrus soļus. Makitriks laikam steidzās pie portfeļa. Dekeru samulsināja dzirdamās skaņas - klikšķi, skrapstoņa. Kas tās bija par skaņām? Ko Makitriks darīja?

Pēkšņi Dekers visu saprata. Makitriks pārlika naudu citā somā, jo viņš baidījās, ka portfelī Džordāno varētu būt ielicis raidītāju. Prātīgi darīts, bet Dekers to bija paredzējis. Raidītājs nebija piestiprināts pie portfeļa. Dekers ar nazi bija atgriezis vaļā vienu no naudas paciņām un ielicis tur raidītāju. Pēc tam viņš paciņai atkal bija aplicis apkārt gumiju, un tā ne ar ko neatšķīrās no pārējām paciņām.

Dekers dzirdēja, ka Makitriks atkal kaut ko noņurd, šoreiz aiz piepūles. Kaut kas uzlidoja gaisā un grabēdams novēlās lejā pa nogāzi. Portfelis, Dekers saprata. Makitriks to bija aizmetis prom. Viņš gribēja, lai te nepaliktu nekas tāds, kas varētu norādīt, ka vietu aiz tualetēm ir izmantojuši bandīti. Bet ja jau viņš bija aizmetis prom portfeli…

"Jēzus, viņš ar mani daris to pašu!" Dekers tik tikko valdīja savu skābekļa trūkuma novārdzināto ķermeni, neizrādot paniku, kad Makitriks viņu sagrāba aiz pleciem, strauji pavilka viņu atpakaļ, parāva uz augšu un pārvēla pāri aizsargbarjerai. "Nē!" Dekers domās iekliedzās. Nākamajā brīdī viņš lidoja, pret kaut ko atsitās un atkal lidoja. Viņš spēcīgi sasita sasietās rokas. Nespēdams novaldīties, viņš sāpēs ievaidējās. Vai Makitriks nebija viņu dzirdējis? Viņš vēlās un ripoja, un iztēlojās, ka ir sācis garu un nāvējošu kritienu lejā pa Palisādes krauju Hudzonas upē. Pēkšņi viņš ar sāpīgu triecienu apstājās, spēcīgi sasizdams galvu.

Apreibis Dekers plastikāta maisā sajuta kādu šķidrumu. Es asiņoju! Karstais, lipīgais šķidrums tecēja no brūces pierē un pildīja plastikāta maisu. Nē! Viņam vairs nerūpēja, vai Makitriks viņu redz kustamies vai neredz. Izvēles nebija. Vi- ņam vajadzēja elpot. Saskaņā ar plānu Makitrikam vajadzēja paņemt naudu, atstāt Dekeru un steigties projām. Tad Dekers būtu atlicis salmiņu atpakaļ caurumiņā un centies elpot, cik spēka, kamēr ierastos Esperansa (uztvērēja adatiņa brīdinātu, ka nauda ir paņemta) un atbrīvotu viņu. Taču Dekeram nebija ienācis prātā, ka Makitriks mēģinās atbrīvoties no līķa. Dekers nebūtu uzdrīkstējies īstenot plānu, ja viņam būtu ienākusi prātā šī drausmīgā doma. Es aiziešu bojā! Aukla, kas bija apsieta ap kaklu, nostiprinot plastikāta maisu, iegrauzās ādā un žņaudza viņu.

Izmisīgi cīnīdamies pēc gaisa, Dekers pārvietoja salmiņu no mutes kaktiņa un iebāza to maisā izdurtajā caurumiņā… pareizāk sakot, viņš mēģināja to izdarīt, bet nevarēja atrast caurumiņu. Nespēdams kontrolēt savu ķermeni, viņš spēcīgi izelpoja - maiss izpletās. Pret savu gribu viņš tikpat spēcīgi ieelpoja. Maiss pieplaka nāsīm un mutei gandrīz kā dzīva būtne. Grims un asinis uz sejas to cieši pielipināja pie ādas. Esperansa nepaspēs viņu atrast!

Dekers lietū pagriezās pret pamatni, uz kuras bija nokritis, un sāka pret to berzēt seju, meklēdams kaut ko asu - zaru, robainu akmens šķautni, kas varētu pārplēst plastikāta maisu. Virsma bija mitra un slidena. Pret kaut ko - laikam klinti - sasitis galvu, viņš nepievērsa uzmanību sāpēm un turpināja locīties. Taču kustības bija lēnas. Asinis, kas pilēja pār seju un pildīja plastikāta maisu, radīja slīkšanas sajūtu. Viņš apzinājās, ka kustoties var pārkrist pāri malai. Bet kāda tam bija nozīme? Viņam tik un tā bija beigas, ja viņš…

Plastikāta maisu aizķēra asam mietam līdzīgs priekšmets. Pamazām zūdot apziņai, Dekers vārgi parāva galvu pa kreisi, juta, ka maiss plīst, un, sakopojis pēdējos spēkus, parāva galvu vēl tālāk pa kreisi. Plīsums kļuva lielāks. Viņš sajuta vēsu vēju un aukstas lietus lāses uz pieres. Bet plastikāta materiāls joprojām bija pielipis pie mutes un deguna. Viņš mēģināja elpot pa mazo caurumiņu pie mutes, bet grozoties bija saņurcījis maisu un caurumiņš bija aizlipināts. Dekeram šķita, ka viņš aizrīsies ar salmiņu. Man ir jāatbrīvojas no maisa! Viņam šķita, ka iekšā tūlīt kaut kas plīsīs un ka viņš gāžas melnā bedrē. Pēdējo reizi mēģinādams aizķert maisu ar aso priekšmetu, Dekers saskrāpēja labo vaigu un viscaur pārplēsa plastikāta maisu.

Viņš izspļāva salmiņu un ieelpoja - šķita, ka vējš svilpodams triecas lejup pa elpvadu. Plaušās ieplūstošais aukstais gaiss šķita neticami salds. Viņa krūškurvis strauji cilājās. Viņš gulēja uz muguras, trīcēja, rija gaisu un centās pierast pie domas, ka ir dzīvs.

3

"Dzīvs, bet cik ilgi?" Dekers satraukts sev vaicāja. "Esperansa var mani neatrast. Ja es ilgi gulēšu ārā aukstajā lietū, var sākties ķermeņa atdzišana - hipotermija. Un es nomiršu." Pagriezies ar seju pret melnajām debesīm, viņš izgaršoja saldo lietu, rija gaisu, mēģinādams nedomāt par drebuļiem, kas viņu kratīja, un sasietajām, sāpošajām rokām un kājām.

"Cik ilgi jau es te guļu? Vai Makitriks ir aizgājis? Vai viņš dzirdēja, kā es nokrītot ievaidējos?"

Šausmās Dekers gaidīja, vai pa krauju lejā nerāpsies melns stāvs, vai Makitriks neieslēgs savu bateriju, nepasmaidīs ņirdzīgo smaidu un nenotēmēs pistoli? Nudien, Dekers pēkšņi ieraudzīja baterijas staru kraujas malā - tas virzījās uz kioska pusi, tad uz aizsargbarjeru, tad atkal uz kiosku. Kā atbildot ticībai, kas pēkšņi sāka viņā rasties, Dekers iekliedzās - vai vismaz mēģināja iekliegties: - Esperansa! - Balss sanāca aizsmakusi, it kā viņš būtu saēdies smiltis. Viņš mēģināja kliegt stiprāk: - Esperansa! - Stars apstājās pie aizsargbarjeras. Pēc mirkļa tas izgaismoja nogāzi. Dekers varēja saskatīt, ka nogāze ir slīpa, apaugusi ar kokiem un krūmiem un beidzas pie upes.

-   Es esmu šeit! - Dekers kliedza. Baterijas stars virzījās pa nogāzi viņa virzienā. Tas jau bija pavisam tuvu. - Šeit! - Beidzot stars viņu atrada. Bet vai tas piederēja Esperansam? "Ticība," Dekers domāja. "Man ir jātic."

-    Deker!

Esperansa! Dekers pateicās Dievam un juta, ka, ieraugot pazīstamo, kalsno stāvu pārrāpjamies pāri barjerai un steidzamies lejup, viņa sirds vairs nepukst tik mežonīgi.

-    Uzmanies! - Dekers teica.

Esperansas kovboja zābaki paslīdēja uz klints. - Svētā… -Viņš noturēja līdzsvaru, norāpās zemāk un pieliecās pie Dekera, baterijas gaismā pētīdams viņa seju. - TU viss esi asinīs. Vai ar tevi viss kārtībā?

-    Man ir jābūt kārtībā.

Esperansa ātri pārgrieza virvi, ar kuru Dekera rokas bija sasietas uz muguras. Tikpat ātri viņš pārgrieza auklu, ar ko bija sasietas Dekera kājas. Kaut ari Dekera muskuļus bija savilkuši krampji, viņš izbaudīja spēju kustēties.

-   Guli mierīgi, kamēr es atsienu mezglus, - Esperansa teica. - Nolādēts, auklas ir samirkušas lietū un uzbriedušas. Es nevaru…

-    Mums nav laika, - Dekers teica. - Mums ir jātiek līdz mašīnai. Uztvērējs uztver signālu, kas neatrodas tālāk pārjūdzi. Palīdzi man piecelties!

Esperansa ar pūlēm, cenzdamies pats nezaudēt līdzsvaru, palīdzēja Dekeram nostāties uz kājām.

-    Man rokās un kājās gandrīz nemaz vairs neriņķo asinis. Tev vajadzēs mani uzvilkt augšā, - Dekers teica.

Elsdami viņi cīnījās augšup pa nogāzi.

-     Es atstāju mašīnu maģistrāles malā apmēram simts jardus uz ziemeļiem no šejienes, - Esperansa stāstīja. - Neredzēju nevienu mašīnu nogriežamies uz skatu laukumu. Bija jau pāri pusnaktij. Sāku domāt, ka viņš neparādīsies. Pēkšņi sakustējās uztvērēja adatiņa - raidītājs bija izkustināts no vietas. Es atpakaļgaitā braucu pa maģistrāli, lai pēc iespējas ātrāk nokļūtu pie tevis.

-    Makitriks slēpās uz nogāzes. - Dekers bija aizsniedzis aizsargbarjeru un, aiz piepūles elsodams, pārrāpās tai pāri.

-    Viņš laikam ir aizbēdzis cauri koku audzei. Viņa mašīna ir bijusi nolikta vai nu uz dienvidiem no šejienes, vai arī uz ziemeļiem - tālāk par tavu mašīnu. Pasteigsimies!

Šļakstinādamies pa peļķēm, Esperansa sasniedza oldsmobili ātrāk nekā Dekers. Viņš pagrāba uztvērēju no priekšējā sēdekļa.

-    Es joprojām saņemu signālu, - viņš satraukts teica.

-    Adatiņa rāda, ka Makitriks brauc uz ziemeļiem.

Dekers atkrita priekšējā sēdeklī, aizsita durvis un juta, kā ķermenis pieplok pie sēdekļa atzveltnes, Esperansam ar spēku nospiežot gāzes pedāli. Oldsmobilis pasvieda gaisā smiltis un aizdrāzās pa piemirkušo parku lietus caurausto automobiļu starmešu virzienā, kas plūda pa maģistrāli.

-    Signāls ir pavisam vājš! - Dekers pētīja apgaismoto uztvērēja lodziņu. Slapjās drēbes bija pielipušas klāt viņa ādai.

Esperansa brauca vēl ātrāk. Ieslēdzis stikla tīrītājus, viņš saskatīja spraugu braucošo automašīnu straumē, uzdrāzās uz maģistrāles un sāka apdzīt automašīnas.

-    Jēzus, man salst! - Dekers ieslēdza apsildīšanas ierīci. Ar neveikliem, gandrīz nejūtīgiem labās rokas pirkstiem viņš ar Esperansas nazi mēģināja pārgriezt mezglu auklai, kas bija apsieta ap kreisās rokas plaukstas locītavu. Viņš pētīja uztvērēju. - Signāls ir spēcīgāks. - Adata pavirzījās. - Skaties! Viņš ir nobraucis no maģistrāles. Viņš atrodas mums priekšā pa kreisi.

Oldsmobija starmeši izgaismoja lietus noskalotu norādi "9. ceļš" pie nobraucamā ceļa agrāk, nekā viņi bija gaidījuši.

-    Ceļš virzās paralēli maģistrālei, - Dekers teica. - Adata rāda, ka viņš ir mainījis virzienu! Viņš brauc uz dienvidiem. - Dekers gandrīz iegrieza sev rokā, nazim pāršķeļot auklu līdz pat plaukstas locītavai. Kreisajā rokā ieplūda asinis. Viņš sāka masēt sāpīgo rievu, ko aukla bija atstājusi locītavās.

-Tu pats man teici, ka visam ir jābūt īstam, - Esperansa sacīja.

-    Ei, esmu palicis dzīvs! Es nemaz nežēlojos.

Nobraucamā ceļa galā Esperansa pagriezās pa kreisi,

pārbrauca pa tiltu pāri maģistrālei un atkal drāzās pa kreisi, uzbrauca uz 9. ceļa un steidzās uz dienvidiem. Priekšā bija redzami automašīnu gabarītu lukturi.

-    Signāls ir vēl spēcīgāks! - Dekers teica. - Palēnini gaitu! Viņš var atrasties kādā no mašīnām mums tieši priekšā. - Viņš noņēma auklu no otras plaukstas locītavas. Asinīm ieplūstot rokā, pirksti kļuva veiklāki, un viņš varēja ātrāk un spēcīgāk pārgriezt cilpas ap potītēm.

Kaut arī no apsildāmās ierīces plūda karsts gaiss, Dekeru joprojām kratīja drebuļi. Viņu mocīja satrauktas domas. Un ja nu Makitriks jau ir nogalinājis Betu? Un ja nu Makitriks atklāj, ka viņam seko, atrod raidītāju un izmet to ārā? Nē! Nevar būt, ka viss darīts veltīgi! Betai jābūt dzīvai.

-Adata rāda, ka viņš atkal, nogriežas. Pa labi. Un brauc uz rietumiem.

Esperansa pamāja. - Mums priekšā ir četras mašīnas. Es redzu, kā viena nogriežas. Braukšu lēnāk, lai viņš nemana, ka mēs nogriežamies viņam pakaļ.

Gaidas stiprināja Dekera spēkus. Viņš noslaucīja pieri un satraukts paskatījās uz plaukstu, kas bija notraipīta ar tumšsarkanu šķidrumu. Tas nebija kukurūzas sīrups, sajaukts ar sarkano pārtikas krāsvielu. Varam līdzīgā smarža norādīja, ka tās ir īstas asinis.

-    Es nezinu, vai tas tev kaut ko līdzēs, bet atradu mašīnā tīru kabatlakatiņu, - teica Esperansa. - Mēģini apturēt asiņošanu. - Sekojot Makitrikam, viņš nogriezās pa labi garām uzrakstam "ROKMENA CEĻŠ" un izslēdza starmešus. - Nav jēgas sevi reklamēt. Lietū es tik tikko varu saskatīt viņa gabaritugunis, un es domāju, ka mūs viņš nevar redzēt.

-    Bet tu pats neko neredzēsi.

-Tikai pagaidām. - Esperansa nogriezās pa kreisi kādā sānceļā, ieslēdza starmešus, apmeta loku un atkal izbrauca uz Rokmena ceļa. Viņš pagriezās pa kreisi un turpināja sekot Makitrikam. - Ja viņš lūkojas atpakaļskata spogulī - es tā noteikti darītu -, viņš redzēs, ka uz ceļa no kreisās puses izbrauc automašīna. Ja viņam sekotu kāds no maģistrāles, tad no tās puses jau nu noteikti neparādītos. Viņam neradīsies aizdomas.

-    Tev labi sanāk, - Dekers teica.

-    Kā nu ne. Kad es biju puika, es biju kādā bandā. Man ir liela pieredze sekošanā un bēgšanā no sekotājiem.

-    Kas tev lika mainīties?

-    Es satiku kādu policistu, kas man palīdzēja.

-    Viņš tagad noteikti lepojas ar tevi.

-    Pagājušajā gadā viņš gāja bojā. Viņu nošāva kāds piedzērušais.

Žilbinošam uzplaiksnījumam sekoja dārdoņa, kas sadrebināja automobili.

-    Tagad vēl būs zibens un pērkons. Vētra kļūst stiprāka, - Dekers teica.

-    Nolādēts! - Nebija skaidrs, vai Esperansa to saka par negaisu vai vēl kavējas atmiņās.

Kad zibens uzplaiksnīja nākamo reizi, viņš parādīja ar roku. - Es redzu mašīnu.

-    Uztvērēja signāls ir ļoti spēcīgs. Adata rāda taisni, - Dekers teica. - Tam jābūt Makitrikam.

-     Ir jābrauc nost no ceļa. Es negribu, lai viņam rodas aizdomas.

Aiz norādes ar uzrakstu "Klostera" Esperansa ļāva Makitrikam aizbraukt taisni, bet pats pagriezās pa labi, apbrauca apkārt kvartālam un atgriezās uz Rokmena ceļa. Pa to laiku garām bija pabraukušas vairākas automašīnas, un tagad tās atradās starp oldsmobili un Makitrika automašīnu.

-     Uztvērējs rāda, ka viņš vēl aizvien ir mums priekšā. - Aukstās, samirkušās drēbes joprojām izraisīja drebuļus. Dekeram no spriedzes sāpēja muskuļi. Mugura un krūškurvis bija pietūkuši un pulsēja tajās vietās, ko Dekers bija sasitis, krītot lejā no kraujas. Taču tam nebija nozīmes. Sāpes nebija svarīgas. Tikai Beta. - Nē, pagaidi! Adata kustas. Viņš nogriežas pa labi.

-    Jā, es pēc gaismas redzu, ka viņš nogriežas, - Espe- ransa teica. - Negribu viņu nobiedēt, tūlīt nogriežoties viņam pakaļ. Pabrauksim garām pagriezienam un paskatīsimies, uz kurieni viņš, dodas. Varbūt viņš mēģina jaukt pēdas.

Izbraukuši cauri klusajam pilsētiņas centram, viņi nokļuva vēl klusākā pilsētas nomalē. Zibens gaismā viņi redzēja, uz kurieni bija nogriezies Makitriks. Tas bija vienkāršs vienstāva motelis ar sarkanu neona izkārtni "Palisāde". Dekers saskatīja apmēram divdesmit piebūves, kas aizstiepās tālāk tumsā prom no ielas. Kad oldsmobilis devās garām piebraucamajam ceļam, Dekers pieliecās, lai nebūtu redzams, ja Makitriks pētīja nedaudzās automašīnas, kas bija braukušas aiz viņa.

Kad motelis bija palicis aizmugurē, Dekers lēnām iztaisnojās. - Uztvērēja adata rāda, ka Makitriks nekustas.

-    Ko tu gribi darīt?

-Apstājies kaut kur ielas malā. Iesim atpakaļ un paskatīsimies, ko viņš dara.

Pērkons satricināja automobili, kad Dekers pacēla pistoli, kuru viņš bija paņēmis no kāda apsardzes vīra Džordāno mājā. Viņš skatījās, kā Esperansa ieliek kabatā "Walther" pistoli. - Labāk paņemsim līdzi ari uztvērēju, ja tā bijusi viltība un viņš atkal sāk braukt.

-    Un ko tad? - Esperansa prasīja.

-    Nolādēti labs jautājums. - Dekers izkāpa no automobiļa un tūlīt nokļuva lietus šaltīs. Uz bridi viņam ienāca prātā aukstais lietus, kas bija lijis tajā naktī, kad viņš Romā sekoja Makitrikam līdzi pagalmā ierīkotajā slazdā. Nu viņam blakus nostājās Esperansa. No viņa beisbola cepures pilēja ūdens, garie, samirkušie mati bija pielipuši pie kakla. Garāmbraucošo automobiļu starmešu gaismā Esperansas seja izskatījās kalsnāka nekā parasti. Deguna un zoda līnijas bija asākas, un Dekeram viņš atgādināja plēsīgu putnu.

Lai nerādītos ēkas priekšpusē, viņi piesardzīgi gāja pa šauru ieliņu, kas veda gar moteļa aizmuguri. Dekers ievēroja, ka piebūves ir celtas no izdedžu blokiem un ka tām nav otras izejas. Ielas pusē logi bija maziņi un iestikloti ar biezām necaurredzama stikla rūtīm, kuras būtu ļoti grūti sadauzīt.

Apgājuši apkārt motelim gar sētas pusi, Dekers un Esperansa paslēpās aiz atkritumu konteineriem un sāka pētīt piebūves. Uztvērēja adata joprojām rādīja, ka raidītājs atrodas vienā no piebūvēm. Kaut arī pie astoņām no divdesmit piebūvēm stāvēja automašīnas, tikai četrās aiz aizkariem dega gaisma. Divas no šīm piebūvēm atradās netālu no atkritumu konteinera, aiz kura slēpās Dekers. Dekeram nemaz nevajadzēja skatīties uztvērējā, lai redzētu, ka signāls nāk no šajā ēku rindā pēdējās piebūves. Blakus novietotā zilā pontiaka motors atdziestot pukšķēja, un lietus lāses, krizdamas uz pontiaka sakarsušā pārsega, kūpēja.

Jāsteidzas, Dekers domāja. Ja Beta ir vienā no istabām, Makitriks var nogalināt viņu tūlīt pēc atgriešanās ar dabūto naudu. Viņš var pārbaudīt naudu, atrast raidītāju, krist panikā un pirms bēgšanas nogalināt Betu.

- Gaidi šeit, - Dekers čukstēja Esperansam. - Nosedz mani! - Viņš pēc iespējas klusāk virzījās pa peļķēm un apstājās pie pēdējās piebūves apgaismotā loga. Šķita, ka viņu atkailina spējš zibens uzplaiksnījums. Nodārdēja dobjš pērkona grāviens. Pēc tam nakts viņu atkal paslēpa. Juzdamies neomulīgi, Dekers ievēroja, ka aizkari nav aizvilkti līdz galam un pa spraugu var ieskatīties istabā. Tur bija divguļamā gulta, lēts tualetes galdiņš un pie sienas piestiprināts televizors. Ja uz gultas nebūtu uzmests koferis, liktos, ka istabā neviens nedzīvo. Sienā pa kreisi bija atvērtas durvis, pa kurām varēja nokļūt otrā istabā.

Uzliesmojot zibenim un nodārdot pērkonam, Dekers sastinga un tad aizslīdēja pie blakus loga. Cauri vētras radītajam troksnim viņš varēja saklausīt balsis, kaut arī nebija iespējams saprast, ko tās saka. Runātājs bija vīrietis, pēc tam atbildēja sieviete. Vīrieša balss varēja piederēt Makitrikam, sievietes balss - Betai. To bija grūti pateikt. Varbūt Dekers dzirdēja kādu sarunu televizorā. Pēkšņi ierunājās vēl kāds - tas bija vīrietis ar spēcīgi izkropļotu, dobju, aizsmakušu balsi. Dekers uz brīdi apmulsa, bet tad saprata: ja Beta atradās tur iekšā, kādam taču vajadzēja viņu sargāt, kamēr Makitriks brauca pēc naudas. Viņš iztēlojās, ka Beta ir piesieta pie krēsla, ar mutē iebāztu vīkšķi. Viņš iztēlojās, kā vīkšķis no jauna tiek iestumts Betai mutē, kā Beta cīnās, kā izvalbās viņas acis, kad Makitriks viņu žņaudz.

"Dari taču kaut ko!" viņš sev teica. Iegaumējis piebūves numuru, Dekers aizsteidzās atpakaļ pie Esperansas un paskaidroja, ko ir nodomājis darīt. Un tad, turēdamies ēnā, viņš skrēja uz ielas pusi, kur pie slēgtas degvielas uzpildes stacijas bija redzējis telefona automātu. Tas bija tieši pretī motelim. Viņš ātri iemeta monētas un uzspieda numuru.

-   Informācijas dienests, - sievietes balss teica. - Kādai pilsētai, lūdzu?

-   Klostera, Ņūdžersijā. Man ir vajadzīgs moteļa "Pali- sāde" telefona numurs.

Pēc brītiņa monotona datora balss atbildēja: - Numurs ir…

Dekers iegaumēja numuru, nolika klausuli, iemeta vēl dažas monētas un nospieda podziņas.

Pēc trim signāliem atbildēja nogurusi vīrieša balss, kas skanēja līdzīgi nopūtai: - Motelis "Palisāde".

-    Deviņpadsmito istabu, lūdzu.

Moteļa portjē neko neteica. Dekers izdzirdēja klikšķi un savienojuma signālu. Viņš iztēlojās, kā Makitriks metas pie telefona ar pārsteiguma un apjukuma izteiksmi uzblīdušajā sejā. Galu galā - kas gan viņam var zvanīt? Kas zina, ka viņš ir motelī? Makitriks noteikti svārstās - celt klausuli vai ne.

Telefons turpināja zvanīt. Desmit reizes. Vienpadsmit reizes.

Beidzot portjē pārtrauca zvanīšanu. - Ser, neviens neatbild. Varbūt tur neviena nav.

-    Savienojiet vēlreiz!

-    Varbūt viņi grib gulēt.

-    Šis ir ļoti steidzams gadījums.

Atskanēja nogurusi nopūta. Dekers atkal dzirdēja klikšķi. Telefons otrā galā iezvanījās un turpināja zvanīt.

-    Hallo! - Makitrika balss bija nedroša un pieklusināta, it kā, runājot klusāk, viņš cerētu pārvērst savu balsi.

-   Ja tu rīkosies saprātīgi, - Dekers teica, - tev vēl ir iespēja izkulties no šejienes sveikā.

Vada galā iestājās klusums. Dekers dzirdēja tikai lietus lāšu grabēšanu uz telefona būdiņas jumta.

-   Dekers? - Makitrika balss skanēja tā, it kā viņš domātu, ka ir zaudējis prātu.

-    Sen neesam parunājušies, Braien.

-    Nevar būt. Tu esi miris. Kā…

-    Es nezvanu, lai runātu par savu nāvi, Braien.

-Jēzus!

-   Lūgt Dievu nav slikta doma, bet es tev šobrīd varu palīdzēt vairāk nekā Jēzus.

-    Kur tu esi?

-   Nu, nu, Braien. Es tas esmu, kas raksta scenāriju. Un es negrasos izpaust informāciju. Pēc tam tu man prasīsi, kā es tevi sameklēju un cik vīru ir kopā ar mani. Bet viss, kas tev jāzina, ir tas, ka tu esi dabūjis naudu, bet es gribu dabūt Betu Dvaieri.

Vada galā atkal iestājās klusums.

-   Ja viņa ir mirusi, Braien, nekāda kaulēšanās nesanāks.

-   Nē. - Braiens sasprindzinājumā norija siekalas. - Viņa nav mirusi.

Dekers sajuta nelielu atvieglojumu. - Ļauj man ar viņu parunāt.

-    Tas nav tik viegli izdarāms, Deker.

-Agrāk nebija. Šonakt viss ir pavisam vienkārši. Niks un Frenks Džordāno ir miruši.

-    Kā, velns parāvis…

-Tici man, Braien. Ar viņiem vairs nav jārēķinās. Neviens nedzenas pakaļ Betai Dvaierei. Tu vari paturēt naudu un palaist viņu brīvībā. Tas, kā tu dabūji naudu, būs mūsu noslēpums.

Makitriks svārstījās. Bija dzirdama viņa saspringtā elpa. - Kāpēc man tev būtu jātic?

-    Padomā labi, Braien! Ja abi Džordāno vēl būtu dzīvi, es šobrīd nerunātu ar tevi un parkā patiešām būtu gulējis mans līķis.

Makitriks elpoja smagāk.

-   Un pa telefonu es tev nezvanītu, - Dekers teica. - Tie būtu viņi, kas šobrīd lauztos iekšā pa tavām moteļa durvīm.

Dekers dzirdēja, ka Makitriks aizliek klausulei priekšā plaukstu. Viņš dzirdēja apslāpētas balsis. Dekers gaidīja, drebēdams samirkušajās drēbēs un baidīdamies, ka Makitriks kaut ko varētu nodarīt Betai.

Vada otrā galā no klausules tika noņemta roka, un Makitriks atkal ierunājās: - Man ir vajadzīgi pierādījumi.

-   Tu velc garumā laiku, Braien. Tu domā, ka varēsi aizlaisties, kamēr es ar tevi runāju. Bet es neesmu viens. Tajā brīdī, kad tu parādīsies durvīs, sāksies apšaude. Un es tev saku, ja Betai kaut kas notiks, tu dabūsi redzēt, ka ellē nav ko darīt ar miljonu dolāru.

Iestājās pauze. Atkal atskanēja apslāpētas balsis. Makitriks, atsākdams runāt, izklausījās satraukts. - Kā lai es zinu, ka tu man ļausi iet, ja es tev atdošu Diānu Skolāri?

-   Betu Dvaieri, - Dekers teica. - Tev laikam tas ir kaut kas jauns, Braien. Vārda turēšana. Es nekad nelaužu solījumus. Tieši tā es slēdzu darījumus, kad strādāju pie Lenglija. Cilvēki zināja, ka var uz mani paļauties. Un šis darījums man ir ļoti svarīgs.

Telefona būdiņa atradās izdevīgā vietā. Pāri ielai viņš varēja redzēt moteļa piebūves, kas stiepās līdz atkritumu konteineru rindai. Viņš varēja redzēt Esperansu, kas slēpās aiz konteineriem un vēroja abas piebūves. Viņš varēja redzēt, kā abos logos izdziest gaisma.

-    Kāpēc tu nodzēsi gaismu, Braien?

-    Jēzus, tu esi tepat tuvumā?

-    Nedomā darīt muļķības! Tu gribi izmantot Betu par vairogu, izgudrojis, ka es neriskēšu šaut. Padomā! Pat ja es ļautu tev aizbēgt kopā ar Betu, vai tu ceri aizsargāties ar viņu visu mūžu? Plastikāta maiss, kas bija uzvilkts man galvā, apliecina, ka viņas dēļ esmu gatavs riskēt ar jebko. Es visu laiku būšu tev uz pēdām.

Atbildes nebija.

-    Padomā par savu miljonu, Braien! Neviens nevarēs pierādīt, kā tu to dabūji. Neviens to negribēs atpakaļ. Tu to varēsi tērēt, tiklīdz aizbrauksi no šejienes.

-Ar noteikumu, ka tu man ļausi aizbraukt.

-Ar noteikumu, ka tu atstāsi Betu. Šai sarunai nav jēgas, ja tu neapliecini, ka viņa ir dzīva. Ļauj man ar viņu parunāt!

Dekers klausījās tik uzmanīgi, ka nedzirdēja lietus lāšu grabēšanu. Taču viņš nevarēja nedzirdēt pērkona grāvienu, kas sadrebināja stikloto telefona būdiņu, un savas sirds mežonīgo dauzīšanos.

Šķita, ka telefons tiek pārvietots.

-    Stīv!

Dekeram saļodzījās ceļgali. Par spīti savai apņēmībai, viņš saprata, ka tā īsti nemaz nebija ticējis, vai kādreiz vēl izdzirdēs Betas balsi. /

-    Paldies Dievam! - Dekers izgrūda.

-    Es nespēju noticēt, ka tu tas esi. Kā tu…

-    Man nav laika paskaidrot. Vai ar tevi viss ir kārtībā?

-     Esmu nobijusies līdz nāvei. Bet viņi man neko nav nodarījuši. - Balss bija slābana un nervozi drebēja, bet Dekers to nevarēja nepazīt. Viņš atcerējās pirmo reizi, kad bija runājis ar Betu, un ka viņas balss bija atgādinājusi vēja zvanus un šampanieti.

-   Es tevi mīlu, - Dekers teica. - Es tevi aizdabūšu prom no turienes. Cik cilvēku ir kopā ar tevi?

Telefons nobūkšķēja, un ierunājās Makitriks: - Tagad tu zini, ka viņa vēl ir dzīva. Kā lai es tieku prom no šejienes dzīvs?

-    Iededzini gaismu! Atvelc aizkarus!

-Ko?

-    Novieto Betu tā, lai viņa būtu redzama pa logu. Nāc ārā ar visu naudu. Kāp mašīnā. Visu laiku tēmē ar pistoli uz Betu. Tad tu zināsi, ka es tev neko nedarīšu.

-    Līdz brīdim, kad es izbraukšu uz ielas un viņu vairs neredzēšu, tad tu mēģināsi mani nogalināt.

-    Tev man ir jātic, - Dekers teica.

-Muļķības!

-    Tāpēc ka es ticu. Es tev parādīšu, cik ļoti es ticu. Tu zināsi, ka esi drošībā, pēc tam kad būsi atstājis Betu istabā, jo es sēdīšos mašīnā kopā ar tevi. Es būšu tavs gūsteknis. Kad tu redzēsi, ka tev neviens neseko, tu mani izlaidīsi no mašīnas un mēs būsim norēķinājušies.

Atkal iestājās klusums. Nodārdēja pērkons.

-    Tu joko, - Makitriks teica.

-    Es vēl nekad neesmu runājis tik nopietni.

-    Kā tu zini, ka es tevi nenogalināšu?

-    Es to nezinu, - Dekers teica. - Bet, ja tu to izdarīsi, mani draugi tevi notvers. Man tomēr šķiet, ka tu labāk gribētu visu izbeigt te un tūlīt. Es runāju nopietni, Braien. Atdod man Betu! Paturi naudu! Tu mani vairs nekad neredzēsi.

Makitriks brītiņu klusēja. Dekers iztēlojās, kā viņš apsver piedāvājumu.

Makitriks apslāpētā balsī runāja ar kādu citu moteļa istabā. - Norunāts, - viņš teica Dekeram. - Dod mums piecas minūtes laika. Tad mēs nāksim ārā. Es gribu, lai tu mani gaidītu ar paceltām rokām pie mašīnas.

-    Norunāts, Braien. Bet drošības dēļ, ja tu domā lauzt norunu, atceries, ka uz tevi tēmēs kāds cits.

6

Ar izkaltušu muti Dekers pakāra klausuli un izgāja lietū. Viņam sala, steidzoties pāri ielai uz aptumšoto automašīnu stāvvietu pie moteļa. Viņš centās turēties ēnā, tādējādi neatklājot sevi. Aizlīdis aiz konteineru rindas, viņš lietus apslāpētā, čukstošā balsī pastāstīja Esperansam par norunu ar Makitriku.

-    Tu uzņemies ārprātīgu risku, - Esperansa sacīja.

-    Ko vēl jaunu tu pateiksi?

-    Cojones, draugs.

-    Viņš mani nenogalinās. Viņš negrib visu mūžu bēguļot.

-    No taviem iedomātajiem draugiem.

-    Nu, es biju domājis, ka tu viņam dzīsies pakaļ, ja viņš mani nogalinās.

-    Jā. - Esperansa padomāja. - Jā, es to darītu.

Deviņpadsmitajā piebūvē aiz aizvilktajiem aizkariem

iedegās gaisma. /

-    Nedrīkst pieļaut, ka viņš atrod ieroci. Ņem manu pistoli, - Dekers teica. - Negaidi, bet šauj, ja viņš izdomā rīkoties citādi.

-    Ar lielāko prieku, - Esperansa piekrita.

-    Kad es teikšu, pacel tukšo pudeli, kas mētājas tev pie kājām, un met moteļa virzienā. Met labi augstu, lai viņš nesaprot, kur tu atrodies.

Cenzdamies neatklāt, kur slēpjas Esperansa, Dekers aizlīda atpakaļ tumsā un iznira no tās citā stāvvietas pusē. Pacēlis rokas, viņš pa peļķēm gāja uz pontiaku pie deviņpadsmitās piebūves.

Gluži tāpat kā teātri priekškars, tika atvilkti aizkari. Dekers nodrebēja, ieraugot ainu, kas pavērās. Beta bija piesieta pie krēsla, mutē viņai bija iebāzts vīkšķis. Viņas zilpelēkajās acīs bija redzamas mežonīgas bailes. Mati bija sajaukti, ovālā seja saspringta, nobālušajā sejā asi izspiedās augstie vaigukauli. Tad viņa pa logu ieraudzīja Dekeru. Dekeru aizkustināja maigums, kas Betas acīs parādījās baiļu vietā, un uzticēšanās, ar kādu Beta skatījās uz viņu. Bija acīm redzams, ka viņa izjūt atvieglojumu un uzticas Dekeram. Beta ticēja, ka Dekers ir tas varonis, par kuru viņa bija sapņojusi bērnībā, un ka Dekers viņu izglābs.

No kreisās puses, paslēpies aiz izdedžu bloka kolonnas, kas bija izbūvēta starp logu un durvīm, kāds cilvēks izstiepa roku Betas virzienā. Roka turēja revolveri ar uzvilktu gaili.

Dekers saspringa, izdzirdējis troksni pie durvīm: tika pagriezta atslēga un nospiests rokturis. Parādījās šaura gaismas strēle.

-    Deker! - Makitriks nerādījās.

-    Es esmu pie mašīnas, kā teicu.

Durvis atvērās, un iznāca Makitriks. Gaismā bija redzams viņa siluets ar trīsdesmit gadus veca futbolista masī- vajiem pleciem. Viņš bija kļuvis smagnējāks nekā agrāk. Viņa blondie mati bija apcirpti īsāki, tādējādi izceļot stūrainos vaibstus. Makitrika acis Dekeram atgādināja cūkas acis.

Tēmēdams ar pistoli, Makitriks pasmaidīja. Kādu mirkli Dekeram šķita, ka Makitriks gatavojas šaut. Bet viņš pagāja nost no atvērtajām durvīm, sagrāba Dekeru un uzgrūda viņu uz pontiaka siltā pārsega.

-    Būs labāk, ja tev nebūs ieroča, vecais draugs. - Makitriks viņu rupji pārmeklēja, visu laiku spiezdams pistoles stobru Dekeram pakausī.

-    Man nav ieroča, - Dekers teica. - Esmu noslēdzis darījumu un turēšos pie tā. - Dekers ar vienu vaigu bija piespiests pie pontiaka slapjā pārsega un sāniski varēja redzēt apgaismoto logu un uz Betu notēmēto revolveri. Viņš vairākas reizes samirkšķināja acis, lai varētu labāk redzēt cauri aukstajam lietum, kas sitās viņam sejā.

Beta šausmās locījās.

Makitriks beidza pārmeklēšanu un atkāpās. - Nu, nu, tu tiešām dari tā, kā teici. Tu esi manā rīcībā. Cik tu esi drošs! Kāpēc tu domā, ka es tev neiešaušu galvā?

-    Es jau tev sacīju, ka tieku apsargāts.

-    Jā, protams. Kas tad? FIB? Tas nav viņu stilā. Len- glijs? Šī lieta nav saistīta ar valsts drošību. Viņiem gar tevi nav nekādas daļas.

-    Man ir draugi.

-    Ei, es taču tevi novēroju, vai atceries? Santafē tev nav draugu, vismaz ne tādu, kam tu uzticētu sevi sargāt.

-    Vecie draugi.

-Tā jau gan.

-    Patrokšņol - Dekers uzsauca Esperansam tumsā.

Makitriks sarāvās, kad netālu no moteļa durvīm pret ietvi atsitās tukša pudele. Plīsa stikls.

Saviebies Makitriks joprbjām tēmēja uz Dekeru. - Tas droši vien ir kāds piedzēries klaidonis, kam tu samaksāji, lai viņš mestu pudeli.

-     Lieta ir tā, ka tu nezini, - Dekers teica. - Kāpēc tev jāriskē?

-    Es labprāt aizdabūtu tevi prom no savas dzīves.

Kādu mirkli Dekers baidījās, ka Makitriks patiešām izšaus.

Taču Makitriks iesaucās atvērto durvju virzienā: - Iesim!

Parādījās kāds vidēja garuma cilvēks, ģērbies melnā lietusmētelī, kas tam bija par lielu, un platmalē, kuras mala bija pārvilkta pār seju, apslēpjot vaibstus. Cilvēks kreisajā rokā nesa koferi, bet ar labo joprojām caur logu tēmēja uz Betu.

Makitriks atvēra pontiaka aizmugurējās durvis, lai cilvēks lietusmētelī varētu iemest koferi automobilī. Tikai tad, kad vīrietis bija apsēdies uz pakaļējā sēdekļa, Makitriks atvēra pontiaka durvis šofera pusē un lika, lai Dekers pārrāpjas pāri uz blakus sēdekli. Vīrietis aiz muguras sēdēja tieši aiz Dekera un tēmēja uz viņu, kamēr Makitriks iekārtojās pie stūres, tēmēdams uz Betu.

-Gludi! - Makitriks iesmējās sīkiem smiekliņiem. - Nekāda trokšņa. Un tagad, veco zēn, tu dabūsi to, ko gribēji. - Viņš kļuva nopietns. - Mēs tevi izvizināsim.

Makitriks iedarbināja pontiaku, ieslēdza starmešus un sāka braukt atpakaļgaitā. Starmeši apžilbināja Betu. Cauri lietum, kas straumēm gāzās pār priekšējo stiklu, Dekers skatījās, kā viņa mēģina atbrīvoties no auklām, lai pagrieztu galvu un pasargātu acis no starmešu gaismas. Pontiaks turpināja braukt atpakaļgaitā, un šķita, ka Beta kļūst aizvien mazāka. Makitriks pārslēdza ātrumus, pagrieza stūri un brauca prom no moteļa. Dekers priecājās, ka Beta ir drošībā, bet vienlaikus viņam uzmācās vientulības un tukšuma sajūta. Viņš pagriezās, lai pēdējo reizi paskatītos, kā viņa cenšas atbrīvoties no auklām, ar kurām bija piesieta pie krēsla. Ar sirdi plosošām skumjām acīs Beta skatījās viņa virzienā - tagad viņa baidījās par Dekeru.

-   Kas to būtu domājis? - Makitriks izbrauca uz tumšās ielas aiz moteļa un pagriezās pa labi. - Romantiķis!

Dekers neko neatbildēja.

-    Viņa tev tiešām patīk, - Makitriks teica.

Dekers joprojām neatbildēja.

-    Ei! - Makitriks novērsa skatienu no ceļā un notēmēja ar pistoli Dekeram tieši sejā. - Velns un elle, šī ir saruna.

-    Jā, - Dekers teica. - Viņa man patīk.

Makitriks kaut ko nicinoši noņurdēja un palūkojās atpakaļ uz ceļu. Pētīdams atpakaļskata spoguli, viņš teica: - Gaismas nav. Neviens neseko.

-   Vai viņa zināja, kas es esmu, kad es viņu pirmo reizi satiku? - Dekers prasīja.

-Ko?

-    Vai viņa mani izmantoja kā papildu apsardzi?

-   Tu nu gan… Tu visu laiku atkārto, ka esi profesionālis, ka visu laiku ir jāsaglabā kontrole, un tagad tu izposti savu dzīvi kaut kādas sievietes dēļ.

-    Es tā nedomāju.

-    Kā tad, velns parāvis, tu domā?

-    Es neizpostu savu dzīvi, - Dekers teica. - Es to tikai sāku.

-Tas nebūs ilgi. Vai negribi parunāt par izpostītām dzīvēm? - Makitriks atcirta. - Tu izpostīji manējo. Ja nebūtu tevis, es vēl joprojām strādātu pārvaldē. Mani būtu paaugstinājuši. Mans tēvs būtu lepojies ar mani. Man nevajadzētu strādāt draņķīgu darbu Iekšlietu departamenta dienestā un sargāt gangsterus. - Makitrik^pacēla balsi. - Es varbūt vēl būtu Romā!

Vīrietis pakaļējā sēdeklī kaut ko teica - aizsmakušās rīkles skaņas bija pārāk neskaidras, lai Dekers saprastu. Klausoties pie Makitrika istabas loga, Dekers jau bija dzirdējis mīklaini grotesko balsi. Taču tajā bija kaut kas kaitinoši pazīstams, it kā viņš to būtu dzirdējis vēl senāk. Bija skaidrs, ka Makitriks zina šo balsi, jo viņš tūlīt saprata sacīto.

-    Es nepielaidīšu mēli! - Makitriks teica. - Es neko negrasos izpļāpāt! Viņš to zina tikpat labi kā es. Viņš nevarēja ciest, ka man veicas! Viņam nevajadzēja iejaukties! Ja viņš man būtu ļāvis rīkoties, es tagad būtu varonis!

-    Varoņiem parasti nav nekādu darīšanu ar tādiem salašņām kā Džordāno.

-     Ei, labie zēni taču izmeta mani ārā. Nu tad es gribēju paskatīties, kā ar mani apiesies sliktie zēni. Un zini - daudz labāk, paldies tev! Es jau sāku domāt, ka nav lielas atšķirības. - Makitriks iesmējās. - Un naudas arī ir vairāk.

-    Bet tu taču nostājies pret Džordāno.

-    Beigās es sapratu, ka visā šajā lietā es varu būt tikai vienā pusē - pats savējā. Un tu esi nepareizajā pusē. Ir pienācis laiks norēķināties. - Makitriks pacēla kādu priekšmetu. Kādu mirkli Dekeram šķita, kas tas ir ierocis. Tad viņš pazina raidītāju. - Es neesmu tāds muļķis, kā tu domā. Pēc tam kad tu piezvanīji, es uzdevu sev jautājumu: "Kā tu mani atradi?" Parkā es taču drošības dēļ aizmetu prom portfeli, ja tajā būtu ielikts raidītājs. Bet es neiedomājos par naudu. Es izskatīju katru paciņu, un kā tu domā, ko es vienā no tām atradu? - Makitriks nospieda podziņu un nolaida lejā logu savā pusē. Saniknojies viņš izmeta raidītāju ceļmalas grāvī. - Nu, kurš tagad ir gudrāks? Lai arī kas būtu tavs partneris, viņš vairs nevar mums sekot. Tu esi manā varā.

Makitriks iegriezās sānceļā, apstājās ar kokiem apstādītā ceļmalā un izslēdza pontiaka starmešus. Tumsā bija dzirdams, kā pa automobiļa jumtu rībinās lietus. Ātrā stikla tīrītāju švīkstoņa sabalsojās ar Dekera sirdspukstiem, jo zibens gaismā viņš redzēja, ka Makitriks ir notēmējis uz viņu pistoli.

-   Par miljons dolāriem es diezgan ilgi varu slēpties, - Makitriks teica. - Bet man nemaz nebūs jāslēpjas, ja tu man nedzīsies pa pēdām.

Makitriks nolaida pirkstu uz pistoles mēlītes.

-    Mums bija noruna, - Dekers teica.

-   Jā gan, un es varu derēt, ka tu biji gatavs turēt savu solījumu. Kāp ārā no mašīnas!

Dekers saspringa.

-   Kāp ārā no mašīnas! - Makitriks atkārtoja. - Dari to! Taisi vaļā durvis!

Dekers atvirzījās tālāk no Makitrika un uzlika roku uz durvju roktura. Viņš zināja, ka tajā mirklī, kad viņš atvērs durvis un kāps ārā, Makitriks viņu nošaus. Viņš izmisīgi centās atrast veidu, kā izglābties. Viņš varētu mēģināt novērst Makitrika uzmanību un atņemt viņam pistoli, bet aiz muguras sēdēja otrs vīrietis, kas tūlīt šautu, ja Dekers mēģinātu uzbrukt. "Es varu mēģināt ielēkt grāvī," viņš domāja. "Naktī un lietū viņi var ari netrāpīt."

Stīvi kustēdamies, viņš atvēra durvis, gatavs lēkt ārā.

-    Vai viņa tiešām tevi mīl? - Makitriks prasīja. - Vai viņa zināja, kas tu esi? Vai viņa tevi izmantoja?

-    Jā, to es gribu noskaidrot, - Dekers teica.

-Pajautā viņai!

-Ko?

-    Ej atpakaļ un pajautā viņai!

-    Par ko tu runā?

Makitrika balss bija atguvusi pašapmierināto toni. Viņš spēlēja kaut kādu spēli, bet Dekers nevarēja saprast, kas tā ir par spēli. - Es ari turu savu solījumu. Tu esi brīvs. Ej atpakaļ pie Diānas Skolāri. Noskaidro, vai viņa ir tās cenas vērta, ko tu biji gatavs maksāt.

-    Par Betu Dvaieri.

-    Tu patiešām esi viens nolāpīts romantiķis.

Brīdī, kad Dekera kurpes pieskārās slapjajai ceļmalai, Makitriks no visa spēka nospieda gāzes pedāli, un pontiaks aizdrāzās, gandrīz nobraukdams Dekeram kājas. Makitriks iesmējās, kad, pontiakam sakustoties, bija aizcirtušās durvis. Automobiļa gabarītugunis strauji attālinājās. Dekers viens pats stāvēja lietū un tumsā.

VIENPADSMITĀ DALA

1

Dekers vēl kādu bridi nespēja saprast, kas īsti ir noticis. Šķita, ka viņš sapņo. Viņš drebēja, nespēdams atgūties no šoka, - viņš nebija nogalināts. Dekers šaubījās, vai tiešām Makitriks ir ļāvis viņam iet. Smadzenēs atbalsojās Makitrika nepatīkamie smiekli. Kaut kas nebija kārtībā.

Taču Dekeram nebija laika par to domāt. Viņš bija pārāk aizņemts, skrienot pretī Klosteras nespodrajām gaismām. Viņš bija noguris, jo nebija ne gulējis, ne kārtīgi ēdis. Sāpēja neskaitāmie ievainojumi un brūces. Aukstās, samirkušās drēbes šķita vēl vairāk izsūcam viņa spēkus. Taču viņam šķita, ka nekad agrāk nav skrējis tik ātri un ar tik mežonīgu apņēmību. Vējš sitās pretī, bet viņš to neievēroja. Viņš skrēja tumsā, liekot soļus, cik plati vien iespējams. Viņa krūtis cilājās. Nekas nevarēja atturēt Dekeru no nokļūšanas līdz Betai. Viņš jau tuvojās pilsētas robežai. Ar acs kaktiņu viņš saskatīja oldsmobili, ko Esperansa bija novietojis kādā ielā netālu no moteļa. Nu jau bija redzams motelis ar sarkano neona izkārtni, kas vibrēja tumsā. Kā neprātīgs Dekers pagriezās ap stūri, sakopoja spēkus pēdējam posmam un aizdrāzās garām tumšajām piebūvēm pretī gaismai, kas plūda no deviņpadsmitās piebūves atvērtajām durvīm.

Beta bija noguldīta gultā. Esperansa turēja glāzi ar ūdeni pie viņas lūpām. Vīkšķis un virves atradās uz grīdas. Neko citu Dekers istabā neievēroja. Viņa uzmanība bija piekalta Betai. Viņas garie, kastaņbrūnie mati bija sajaukti, acis iegrimušas, vaigi iekrituši. Dekers piesteidzās pie Betas, nokrita uz ceļiem un maigi pieskārās viņas sejai. Viņš tik tikko apzinājās pats savu līdz nepazīšanai pārvērsto izskatu: samirkušos matus, kas bija pielipuši pie galvas, nobrāzto un asiņojošo seju, slapjās, saplēstās un dubļainās drēbes. Nekam citam nebija nozīmes, vienīgi tam, ka Beta ir dzīva.

-    Vai… - Dekera balss bija aizsmakusi un tik pārpilna jūtām, ka viņš nobijās. - Vai ar tevi viss kārtībā? Vai viņi tev neko nav nodarījuši?

-   Nē. - Beta trīcēja. Šķita, ka viņa šaubās par to, vai tas, kas notiek, ir īstenība. - Tu asiņo. Tava seja ir…

Dekers sajuta sāpes acīs un kaklā un aptvēra, ka šņukst.

-    Deker, apgulies, - Esperansa teica. - Tu izskaties daudz sliktāk nekā Beta.

Aplikdams roku Betai apkārt, Dekers sajuta asaru sāļo garšu. Viņš turēja Betu tik maigi, cik to atļāva spēcīgais saviļņojums, kāds bija viņu pārņēmis. Viņš bija gaidījis šo bridi. Šim mirklim bija veltīta visa viņa apņemšanās cīnīties un iet cauri pārbaudījumiem.

-    Tu esi ievainots, - Beta teica.

-   Tam nav nozīmes. - Dekers viņu skūpstīja, negribēdams laist vaļā. - Es nevaru tev izstāstīt, cik ļoti uztraucos. Vai tu esi pārliecināta, ka ar tevi viss ir kārtībā?

-   Jā. Viņi mani nesita. Visgrūtāk bija samierināties ar virvēm un vīkšķi mutē. Un ar slāpēm. Man nedeva pietiekami daudz ūdens.

-   Deker, es runāju nopietni, - Esperansa teica. - Tu izskaties šausmīgi. Labāk atgulies!

Taču Dekers neklausīja. Viņš paņēma glāzi ar ūdeni un mudināja Betu dzert. Viņš kā neticēdams atkārtoja: - Tu esi dzīva, - it kā dziļi sirdī būtu sev jautājis, vai tiešām spēs viņu izglābt.

-    Es biju tik ļoti nobijusies!

-    Nedomā par to! - Dekers maigi glāstīja viņas sajauktos matus. - Viss ir beidzies. Makitriks ir prom.

-    Un tā sieviete.

-    Sieviete?

-    Viņa man iedvesa šausmas.

Dekers atliecās atpakaļ un apjucis vērās Betas sejā. - Kāda sieviete?

-    Tā, kas bija kopā ar Makitriku.

Dekers juta, ka viņam iekšā kaut kas sažņaudzas. - Bet es redzēju tikai vīrieti.

-    Lietusmētelī. Ar platmali.

Dekers jau bija nosalis, bet nu viņam sāka salt vēl vairāk.

-    Tā bija sieviete?

Beta nodrebinājās. - Viņa bija skaista. Bet viņai bija briesmīga balss. Viņai kaut kas nebija kārtībā ar kaklu. Viņai kaklā bija sadzijis caurums. Rēta - it kā viņu kāds būtu ievainojis tajā vietā.

Tagad Dekers saprata, kāpēc atbaidošās rīkles skaņas viņam bija šķitušas pazīstamas. Izkropļotajās skaņās varēja sadzirdēt kaut ko līdzīgu akcentam. Tas bija itāliešu akcents.

-    Klausies uzmanīgi! Vai viņa bija gara? Slaidi gurni? īsi, melni mati? Vai viņa izskatījās pēc itālietes?

-    Jā. Kā tu…

-Ak Dievs, vai Makitriks viņu kaut reizi uzrunāja vārdā? Vai Makitriks viņu nosauca par…

-    Par Renāti.

-    Mums ir jātiek prom no šejienes. - Dekers piecēlās un pieslēja kājās ari Betu, satraukumā skatīdamies apkārt.

-    Kas noticis?

-    Vai viņa kaut ko neatstāja? Somu? Sainīti?

-    Kad viņi gatavojās iet ārā, viņa otrā istabā ienesa iepirkumu somu un tā arī tur atstāja.

-   Mums ir jātiek prom no šejienes! - Dekers iekliedzās, stumdams Betu un Esperansu uz atvērtajām durvīm. - Viņa ir spridzināšanas speciāliste. Te noteikti ir bumba!

Viņš izgrūda abus ārā lietū, ar šausmām atcerēdamies citu vētru pirms piecpadsmit mēnešiem, kad viņš Romā bija slēpies aiz kastes kādā pagalmā.

Renāte augšstāva dzīvoklī bija uzspridzinājusi bumbu. No ceturtā stāva balkona lejup krita atlūzas, un liesmas apgaismoja pagalmu. Ar acs kaktiņu Dekers saskatīja kādu kustamies pagalma tālākajā stūrī pa kreisi, netālu no durvīm, pa kurām viņi ar Braienu bija ienākuši. Bet tas nebija Braiens. Stāvs, kas iznira no kāpņu mestās ēnas, bija Renāte. Turēdama pistoli ar trokšņa slāpētāju, viņa skrēja uz atvērtajām durvīm, turpinādama šaut uz pagalmu. Dekers aiz kastes nolikās guļus uz slapjajiem bruģakmeņiem un rāpoja ar elkoņiem un ceļgaliem uz priekšu. Viņš aizsniedza kastes malu, ieraudzīja Renāti pie izejas, notēmēja lietū un divas reizes izšāva. Pirmā lode trāpīja sienā aiz viņas. Otrā ieurbās viņai rīklē. Asinis spļaujot, Renāte satvēra kaklu. Brāļi izvilka viņu ārā uz ielas, bet Dekers zināja, ka viņu centieniem izglābt Renāti nav jēgas. Brūce nosprostos rīkli, un nāve nosmokot iestāsies dažu minūšu laikā.

Bet viņa nebija nomirusi, Dekers ar šausmām aptvēra. Nākamajos mēnešos un nedēļās Makitriks laikam bija centies viņu sameklēt. Vai viņa un Makitriks tagad bija uz vienu roku? Vai Renāte bija iestāstījusi viņam, ka nav viņa ie- naidniece un ka pārvalde ir apgājusies ar viņu daudz sliktāk nekā viņa pati? Vai viņa to visu bija izgudrojusi?

-   Bēdziet! - Dekers kliedza. - Slēpieties aiz konteineriem! - Dzirdēdams, ka Esperansa skrien viņam blakus, viņš steidzināja Betu un pēkšņi juta, ka varens gaisa vilnis nogāž viņu no kājām gluži kā milzu dūre. Spožajā uzliesmojumā un dārdoņā viņam šķita, ka pāri brāžas elektriskā vētra un viņš ir nokļuvis pašā vētras centrā. Viņš nejuta savu svaru, neko nevarēja redzēt, neko nevarēja dzirdēt un neko nevarēja just, līdz pēkšņi viņu atgrieza realitātē atsišanās pret slapjo asfaltu aiz atkritumu konteineriem. Viņš uzvēlās Betai virsū, lai aizsargātu viņu no krītošajām atlūzām. Kaut kas atsitās pret Dekera plecu, liekot viņam sāpēs saviebties. Vēl kaut kas uzkrita uz galvas. Visapkārt šķīda stikli.

Triecienvilnis norima, un Dekers juta, ka viņam ausīs sāpīgi zvana, ka līst lietus un apkārtējās mājās sakliedzas cilvēki, ka zem viņa kūņojas Beta. Viņa ieklepojās. Dekers nobijās, domādams, ka viņai varbūt trūkst elpas. Apdullis viņš sakopoja spēkus, lai noveltos uz asfalta, tik tikko ievērodams izdedžu bloku gabalus, kas mētājās viņiem apkārt.

-    Vai tev nekas nekaiš?

-    Mana kāja… ' *

Rokām trīcot, Dekers to aptaustīja. Degošo moteļa atlieku gaismā viņš ieraudzīja, ka viņas labajā augšstilbā ir iedūrusies liela koka atlūza. Viņš to izvilka un satraucās, ieraugot, cik daudz asiņu tek no brūces. - Žņaugs. Tev vajag… - Viņš atsprādzēja bikšu siksnu un cieši savilka to ap Betas kāju virs brūces.

Atskanēja vaids. Aiz konteineriem sakustējās kāda ēna. Cilvēks lēnām piecēlās, un Dekers atvieglots redzēja, ka Esperansa ir dzīvs.

-    Deker!

Tā nebija Esperansas balss. Dekeram ausīs tik stipri zvanīja, ka viņš nespēja noteikt, no kuras puses bija atskanējis kliedziens.

-Deker!

Dekers saprata un sāka skatīties pāri liesmu atspīdu- miem automašīnu stāvvietas peļķēs. Uz ielas stāvēja Makitrika pontiaks. Atlūzas tam nosprostoja iebraukšanu stāvvietā, tāpēc automobilis bija novietots ar šofera pusi pret moteli. Makitriks laikam bija braucis Dekeram pakaļ uz pilsētu. Ar niknumā izķēmotu seju viņš ieliecās ārā pa atvērto logu, kratīja rokā detonatoru un kliedza: - Es būtu varējis jūs visus uzspridzināt, kamēr jūs bijāt iekšā! Bet tas būtu pārāk viegli! Es tagad tikai sāku! Tagad tev visu laiku vajadzēs uzmanīties! Un kādu nakti, kad tu to vismazāk gaidīsi, mēs tevi un tavu kuci sašķaidīsim gabalos!

Tālumā iekaucās sirēnas. Makitriks vēlreiz pacēla roku, bet Dekeram vēl bija atlicis tik daudz spēka, lai kopā ar Betu aizveltos aiz atkritumu konteinera, pirms Makitriks paspēja izšaut ar automātu. Lodes sitās pret metālu. Aiz atkritumu konteinera Esperansa izvilka pistoli un šāva pretī. Pēc tam Dekers dzirdēja, kā uz slapjā asfalta iekaucas riepas un Makitrika pontiaks attālinās.

2

Pirmajai sirēnai pievienojās otra.

-    Mums ir jātiek prom no šejienes, - Esperansa teica.

-    Palīdzi man un Betai.

Abi vīrieši saņēma Betu katrs aiz savas rokas, pacēla viņu un steigšus mēģināja ienest viņu tumsā aiz moteļa. Sāka pulcēties cilvēki. Dekers sadūrās ar diviem vīriešiem, kas skrēja šurp no dzīvokļu mājas, kas atradās aiz moteļa.

-    Kas šeit notika? - viens no viņiem kliedza.

-    Uzsprāga propāna tvertne! - Dekers viņiem atbildēja.

-    Vai jums ir vajadzīga palīdzība?

-    Nē! Mēs vedam sievieti uz slimnīcu! Meklējiet citus ievainotos! - Dekers turēja Betu un juta, kā uz katra soļa viņa viebjas aiz sāpēm.

Pirms iziešanas uz ielas viņi ar Esperansu pakavējās tumšajā sānieliņā aiz moteļa, gaidot, līdz paskries garām cilvēki, kas steidzās uz ugunsgrēka vietu. Pēc tam, neviena neredzēti, viņi steigšus aiznesa Betu pa ielu līdz vietai, kur bija novietots oldsmobilis.

-    Brauc! - Dekers teica. - Es sēdēšu aizmugurē kopā ar

viņu!

Aizcirtis durvis, Esperansa pagrieza aizdedzes atslēgu. Dekers centās novietot Betu tā, lai viņa nenoripotu uz grīdas. Oldsmobilis sāka braukt.

-    Kā viņai ir? - Esperansa prasīja.

-    Žņaugs ir apturējis asiņošanu, bet man tas jānoņem. Ja kājā neriņķos asinis, viņa dabūs gangrēnu. - Dekers atlaida žņaugu vaļīgāk, un tūlīt sāka šļākties asinis. Dekers satraukts parakņājās ceļasomā, izvilka no tās kreklu un apsēja ap brūci. Viņš pieliecās tuvu klāt uz sēdekļa guļošajai Betai. - Vai tev nav nelabi? Vai tas, ko redzi, divkāršojas?

-    Galva reibst.

-Turies! Mēs tevi aizvedīsim pie ārsta.

-     Uz kurieni? - Esperansa prasīja.

-    Manhetenā. Mēs braucām uz rietumiem, kad iebraucām Klosterā. Nākamajā krustojumā pagriezies pa kreisi un pēc tam atkal pa kreisi.

-    Jābrauc uz austrumiem. Atpakaļ uz maģistrāli, - Esperansa teica.

-   Jā. Un tad uz dienvidiem. - Dekers glāstīja Betas vaigu. - Nebaidies! Es esmu šeit. Es par tevi parūpēšos. Viss būs labi.

Beta saspieda viņa roku. - Makitriks ir jucis.

-    Vēl vairāk nekā Romā, - Dekers sacīja.

-     Romā? - Esperansa paskatījās atpakaļ. - Par ko tu runā?

Dekers svārstījās. Viņš bija apņēmies klusēt par notikumiem Romā, taču tagad Beta un Esperansa gandrīz bija aizgājuši bojā. Viņiem bija tiesības uzzināt patiesību. No tā varbūt bija atkarīga viņu dzīvībai Un tā nu Dekers viņiem pastāstīja… par divdesmit trim nogalinātajiem amerikāņiem… par Renāti, Makitriku un lietū mirkstošo pagalmu, kurā tika sašauta Renāte.

-    Tātad viņa ir teroriste? - Esperansa jautāja.

-    Makitriks bija viņā iemīlējies, - Dekers paskaidroja. - Pēc tam kad Romas operācija izgāzās, viņš atteicās noticēt, ka Renāte ir viņu piekrāpusi. Es domāju, ka Makitriks sameklēja viņu, lai noskaidrotu patiesību, un Renātei izdevās viņam iestāstīt, ka patiešām mīl viņu. Un tagad viņa atkal Makitriku izmanto. Lai atriebtos man. Lai dabūtu naudu, ko Džordāno viņam ir iedevis.

-    Viņa tevi ienīst, - Beta tik tikko spēja pateikt. - Viņa visu laiku runāja par norēķināšanos. Viņu ir apsēdusi doma par to, kā nodarīt tev sāpes.

-    Neuztraucies! Centies nerunāt.

-    Nē. Tas ir svarīgi. Klausies! Viņa visu laiku Makitrikam atgādināja kaut ko, ko tu esi nodarījis viņas brāļiem. Ko tu viņiem nodarīji?

-    Brāļiem? - Dekers pasita galvu atpakaļ. Viņš vēlreiz pārdzīvoja atmiņas par murgainajiem notikumiem pagalmā Romā.

Pēc tam kad Renāte bija uzspridzinājusi bumbu un bija sākušas krist atlūzas, sakustēšanās kreisajā pusē lika Dekeram pagriezties. Aiz atkritumu kastēm stāvus bija piecēlies tievs, tumšmatains, divdesmit gadus vecs vīrietis - viens no

Renātes brāļiem. Vīrietis nebija gaidījis, ka Renāte tik drīz uzspridzinās bumbu. Lai gan viņam bija pistole, viņš netēmē- ja uz Dekeru, jo viņa uzmanību bija saistījis kliedziens pagalma otrā pusē. Izbailēs plati iepletis acis, jauneklis skatījās, kā viens no viņa brāļiem ar rokām dauzīja liesmojošo apģērbu un matus, ko bija aizdedzinājušas krītošās, degošās atlūzas.

Dekers bija viņus abus nošāvis.

-   Tā ir asinsatriebība, - Dekers izbijies teica. Viņu pārņēma nelabums, iedomājoties, ka Renāte viņu ienīst vēl vairāk nekā Makitriks. Dekers iztēlojās, kā viņi palīdz viens otram uzturēt naidu, kā viņi barojas no tā, kā viņi lolo domu par atmaksu. Bet kā lai izrēķinās? Viņi par to noteikti ir runājuši stundām ilgi. Kāda atriebība būtu vissaldākā? "Viņi būtu varējuši nošaut mani, pabraucot garām ar automašīnu," Dekers domāja. "Problēma bija tā, ka viņiem nepietiek ar vienkāršu nogalināšanu. Viņi grib, lai es baidītos. Viņi grib, lai es ciestu."

No Betas izbiedētās sejas izteiksmes Dekers noprata, ka ir domājis skaļi. Viņš nevarēja apstāties. Satrauktās domas turpināja plūst.

-   Santafē nekas nebūtu noticis, ja Makitriks un Renāte nebūtu nolēmuši man atriebties. Patiesībā Makitriku izmeta no CIP, kaut arī oficiāli tika atzīts, ka viņš ir pats aizgājis no darba. Makitrika papīri izskatījās pietiekami iespaidīgi, lai viņu pieņemtu darbā Iekšlietu departamenta dienestā. Viņš turpināja mani izsekot Santafē. Kad viņam tika uzdots rūpēties par tevi un kad viņš atklāja, ka blakus māja tiek pārdota, viņa plāns sāka piepildīties.

Dekers sakopoja spēkus. Bija pienācis bridis, kura dēļ viņš bija uzsācis garo un grūto Betas glābšanu. Viņš vairs ilgāk nevarēja atlikt jautājumu. Viņam vajadzēja zināt.

-   Vai tu zināji, kas es esmu, kad tu mani pirmo reizi satiki?

Betas acis bija aizvērtas, un viņa neatbildēja. Viņas krūtis satraukti cilājās.

-    Viii pirms tam, kad tu nāci uz manu biroju, Makitriks tev pastāstīja, ka es esmu strādājis CIP? Vai viņš tev deva norādījumus flirtēt ar mani un darīt visu iespējamo, lai es tev pieķertos un gribētu visu savu brīvo laiku pavadīt kopā ar tevi? Un būt par tavu kaimiņu - miesassargu?

Smagi elpodama, Beta joprojām klusēja.

-    Tā būtu bijusi viņu atriebība, - Dekers teica. - Manipulēt ar mani un panākt, lai es tevī iemīlos, un tad atdot tevi bandītu rokās. Nogalinot tevi, viņi gribēja izpostīt manu dzīvi. Un banda viņiem samaksātu par viņu izpriecu.

-    Es redzu ugunis, - Esperansa pārtrauca Dekeru. Viņš ātri pagrieza automobili ap stūri. - Priekšā ir maģistrāle.

-    Beta, man ir jāzina. Vai Makitriks tev teica, lai tu mēģini panākt, ka es tevī iemīlos?

Viņa joprojām neatbildēja. Kā lai viņš piespiež Betu pastāstīt patiesību? Viņi strauji uzbrauca uz maģistrāles. Garāmbraucošo automašīnu starmeši apgaismoja pakaļējo sēdekli, un Dekers redzēja, ka Beta aizvērusi acis nevis tādēļ, lai izvairītos no viņa skatiena. Viņas augums bija ļengans un elpa - sekla. Viņa bija zaudējusi samaņu.

3

Pulkstenis bija trīs naktī, kad Esperansa, sekojot Dekera norādēm, strauji nobremzēja Manhetenā pie kādas greznas mājas Rietumu Astoņdesmit otrajā ielā. Tik vēlā nakts stundā apkārtējās mājas bija iegrimušas tumsā un salijusi iela bija tukša. Neviens neredzēja, kā Dekers un Esperansa ienesa Betu no automobiļa mājas vestibilā. Dekeru uztrauca tas, ka Beta kļūst aizvien vājāka, un viņš nospieda selektora pogu astotajam dzīvoklim. Dekers zināja, ka viņam nevajadzēs spiest pogu vairākas reizes, līdz atsauksies samiegojusies balss un prasīs, ko viņam vajag. Atbilde tika saņemta nekavējoties. Dekers viņus bija brīdinājis iepriekš, piezvanot pa telefonu no kādas degvielas uzpildes stacijas maģistrāles malā. Atskanēja dūkšana, norādot, ka elektroniskā ceļā tiek atslēgtas vestibila iekšējās durvis.

Dekers un Esperansa iesteidzās iekšā, iekāpa liftā, kas viņus jau gaidīja, un brauca augšā uz ceturto stāvu. Viņus kaitināja lifta lēnā gaita. Brīdī, kad atvērās lifta durvis, no dzīvokļa iznāca vīrietis saburzītās drēbēs - izskatījās, it kā viņš būtu ģērbies steigā, - un palīdzēja ienest Betu. Vīrietis bija gara auguma un ļoti tievs. Viņa ūsas bija smilšu krāsā. Dekers aiz muguras izdzirdēja balsi, pagriezās un ieraudzīja satrauktu smagnēja auguma sievieti ar sirmiem matiem. Viņa aizvēra un aizslēdza durvis aiz viņiem.

Vīrietis lika Dekeram un Esperansam iet pa kreisi, kur atradās spoži apgaismota virtuve. Galds bija apklāts ar plastikāta plēvi, plēves atradās ari uz grīdas. Uz speciāla galdiņa bija salikti ķirurģiskie instrumenti. Uz plīts vārījās ūdens. Sieviete, kas bija ģērbusies zaļā kombinezonā, kādu nēsā slimnīcas personāls, teica Dekeram: - Nomazgājiet rokas!

Dekers paklausīja un kopā ar vīrieti un sievieti nostājās pie izlietnes un lēja no pudeles rūgti smaržojošu šķidrumu, dezinficējot rokas. Sieviete palīdzēja vīrietim uzlikt ķirurga masku un organiskā stikla sejas aizsargu un uzvilkt gumijas cimdus. Tad viņa ar žestiem norādīja, lai Dekers palīdz viņai uzlikt masku, sejas aizsargu un uzvilkt cimdus. Nekavējoties sieviete ar šķērēm pārgrieza Betas garās bikses, kas bija notraipītas ar asinīm, un atsedza viņas labo kāju līdz pat apakšveļai. Pēc apsēja noņemšanas no brūces atkal izšļācās asinis.

-    Kad tas notika? - ārsts ar cimdā tērpto pirkstu uzspieda ādai virs brūces, un asiņošana apstājās.

-    Pirms četrdesmit minūtēm, - Dekers teica. Uz plastikāta plēves, kas bija noklāta uz grīdas, no viņa pilēja lietus- ūdens.

-    Pēc cik ilga laika jūs apturējāt asiņošanu?

-    Gandrīz tūlīt.

-    Jūs izglābāt viņas dzīvību.

Ar ķirurģiskajiem tamponiem sieviete noslaucīja asinis no brūces, bet ārsts notīrīja Betas ievainoto kāju ar spirtu un pēc tam iešļircināja kādu anestezējošu līdzekli. Neraugoties uz to, Beta tomēr ievaidējās, kad ārsts ar pinceti sāka pētīt brūces iekšpusi, lai redzētu, vai tur nav netīrumu.

-    Es neesmu pārliecināts. Mums ir jārīkojas ātri un nežēlīgi, kaut vai tikai tādēļ, lai apturētu asiņošanu. Ir jāizdara rentgenuzņēmums. Vēnā jāievada šķīdums. Ja ir savainota augšstilba artērija, var būt nepieciešama mikroķirurģiska iejaukšanās. - Ārsts vēlreiz izdarīja iešļircinājumu - šoreiz, kā viņš teica, antibiotikas. - Ari pēc tam, kad viņa būs prom no šejienes, viņai vajadzēs regulāri lietot antibiotikas.

Sieviete apslaucīja ievainojumu ar brūnganu dezinfekcijas šķīdumu, bet ārsts pieliecās un pētīja brūci caur brillēm, kam bija viena papildu lēca, ko viņš varēja grozīt. Tiklīdz sieviete bija pabeigusi dezinficēt brūci, viņa uzlika pirkstu tur, kur savu pirkstu turēja ārsts, ļaujot viņam sākt šuves uzlikšanu.

-    Jums nevajadzēja man zvanīt, - ārsts pārmetoši teica Dekeram, nepārtraukdams darbu.

-    Man nebija izvēles. - Dekers vēroja Betu, kuras seja - lietus un sviedru saslapināta - bija auzu pārslu biezputras pelēkumā.

-   Bet jūs taču vairs nestrādājat pārvaldē, - ārsts aizrādīja.

-    Es nezināju, ka esat par to dzirdējis.

-    Laikam gan. Citādi jūs nebūtu iedomājies man zvanīt.

-Tā bija, kā es teicu. Man nebija izvēles. Starp citu, ja

jau jūs zinājāt, ka man nav tiesību izmantot jūsu pakalpojumus, jūs varējāt mani nepieņemt.

-    Šajā gadījumā man nebija izvēles. - Ārsts turpināja likt šuvi. - Pa telefonu jūs ļoti spilgti pastāstījāt, kādu traci sacelsiet šajā mājā, ja es jums nepalīdzēšu.

-   Es šaubos, vai kaimiņi atbalstītu jūsu blakusnodarbo- šanos, ja viņi par to zinātu.

Sieviete dusmīgi pacēla galvu. - Jūs esat atstājis traipus viscaur mūsu mājā. Jūs taču zināt, kur ir klīnika. Jūs būtu varējis…

-    Nebija laika, - Dekers teica. - Kādreiz jūs šeit ārstējāt mani.

-    Tas bija izņēmuma gadījums.

-    Es zinu arī citus izņēmuma gadījumus. Protams, par dāsnu samaksu. Pieņemu, ka tas ir vēl viens iemesls, kāpēc jūs piekritāt palīdzēt.

Ārsts sarauca pieri un pacēla galvu. - Ko jūs domājat ar "dāsnu samaksu"?

-   Manā ceļasomā ir astoņpadsmit karātu zelta ķēdīte, zelta rokassprādze, nefrīta gredzens un ducis zelta monētu.

-    Tā nebūs skaidra nauda? - Ārsts vēl vairāk sarauca

pieri.

-   Tas viss maksā apmēram divpadsmit tūkstošus dolāru. Noglabājiet tos zeķē nebaltai dienai. Ticiet man, tie lieliski noder, ja ir steidzīgi jāaizbrauc no valsts un bankai nevar uzticēties.

-    Mums tādas problēmas nav bijušas.

-    Līdz šim, - Dekers teica. - Es jums iesaku strādāt ar šo sievieti tik labi, cik vien iespējams.

-    Vai jūs man draudat?

-    Jūs esat pārpratis. Es jūs tikai uzmundrinu.

Ārsts vēl bargāk sarauta uzacis, bet turpināja šūt brūci. - Ņemot vērā apstākļus, es par šādu operāciju prasu divdesmit tūkstošus dolāru.

-    Ko jūs teicāt?

-    Es uzskatu, ka vērtslietas, kuras nupat uzskaitījāt, ir tikai daļa no samaksas. - Ārsts izslējās un pārtrauca darbu. - Vai mana takse jums sagādā problēmas?

Dekers skatījās uz brūci Betas kājā, kas nebija aizšūta līdz galam. - Nē.

-Tā jau es domāju. - Ārsts atsāka darbu. - Kur ir vērtslietas?

-    Tur. Manā ceļasomā. - Dekers paskatījās uz to pusi, kur bija nometis somu, lai palīdzētu ienest Betu virtuvē.

-    Un kā būs ar pārējo summu?

-    Jūs to dabūsiet.

-    Kā lai es to zinu?

-    Es jums apsolu. Ja ar to nepietiek…

Esperansa pārtrauca saspīlēto sarunu. - Klausieties, es te vienkārši stāvu un neko nedaru. Es taču ari kaut ko varu palīdzēt.

-    Asinis kāpņu telpā un liftā, - sieviete teica. - Ja kaimiņi tās ieraudzīs, viņi izsauks policiju. Satīriet to visu!

Pēc viņas pavēlošā toņa varēja spriest, ka viņa uzskata Esperansu par kalpotāju no Latīņamerikas. Esperansas acis iezibējās, taču viņš tikai noteica: - Ar ko lai es notīru traipus?

-    Zem izlietnes ir spainis, lupatas un dezinficējošs līdzeklis. Noteikti uzvelciet gumijas cimdus!

Esperansa paņēma visu vajadzīgo un izgāja ārā. Sieviete aplika ap Betas kreiso roku saiti un sāka mērīt viņai asinsspiedienu.

-    Kādi ir skaitļi? - Dekers prasīja.

-    Simts un sešdesmit.

Normāls asinsspiediens ir simt divdesmit un astoņdesmit. - Zems, bet nav bīstams.

Sieviete pamāja. - Viņai ir veicies.

-    Jā gan. Jūs redzat, cik labi viņa izskatās.

-    Jūs pats gan neizskatāties tik labi.

Iezvanījās telefons. Šķindoņa viņus iztraucēja, un gan Dekers, gan ārsts un viņa sieva saspringti paskatījās uz telefona aparātu. Tas bija piestiprināts pie sienas blakus "Sub- Zero" ledusskapim. Telefons iezvanījās vēlreiz.

-    Kas tik vēlu var zvanīt?

-    Kāds mans pacients atrodas reanimācijā. - Ārsts turpināja darbu. - Pirms iešanas mājās es piekodināju, lai man zvana, ja slimnieka stāvoklis pasliktinās. Kad jūs zvanījāt, es domāju, ka zvana no slimnīcas. - Viņš pacēla savus asinīm notraipītos cimdus un rādīja uz tiem sievai. - Bet es taču ar tādiem nevaru iet pie telefona.

Telefons iezvanījās atkal.

-    Un es negribu, lai jūs pārtrauktu darbu. - Dekers pacēla klausuli. - Hallo!

-    Tas gan bija viegli paredzams, Deker.

Izdzirdējis Makitrika pašapmierināto balsi, Dekers aizturēja elpu. Viņš sažņaudza telefona klausuli tā, ka pirkstu kauliņi kļuva balti.

-Kas noticis?-Makitriks vada otrā galā jautāja. - Slikts garastāvoklis? Negribi runāt? Nekādu problēmu! Es varu runāt ari tavā vietā.

-    Kas tur zvana? - ārsts prasīja.

Dekers pacēla roku, likdams, lai ārsts klusē.

-     Varbūt es nemaz neesmu tāds idiots, kā tu domā, ko? - Makitriks vaicāja. - Kad es redzēju, kā tu sien savu siksnu ap tās sievietes kāju, es sev teicu: "Loģiski domājot, uz kurieni Dekers viņu varētu vest?" Un, ak tu dieniņ, man bija taisnība! Es biju paslēpies kādā durvju ailē, kad tu piebrauci. Tu laikam biji piemirsis^ ka arī mani informēja par šo vietu? Pēkšņi visus tavus gājienus var paredzēt iepriekš. Vai tu zini, ko es domāju?

Dekers neatbildēja.

-Es tev uzdevu jautājumu, - Makitriks neatlaidās. - Labāk runā ar mani, vai arī tev klāsies vēl sliktāk, nekā es līdz šim esmu plānojis!

-    Nu labi. Ko tad tu domā?

-    Es domāju, ka tu sāc zaudēt savas iemaņas.

-    Man tas viss ir apnicis, - Dekers teica. - Iegaumē! Mūsu noruna joprojām ir spēkā. Atstāj mūs mierā! Tu par mani vairs nekad nedzirdēsi.

-    Vai tiešām?

-    Es tev nesekošu.

-   Šķiet, ka tu, veco zēn, kaut ko nesaproti. Es tagad sekošu tev.

-    Tu gribi teikt, ka sekosiet jūs abi ar Renāti.

-    Tātad tu esi sapratis, kas sēdēja mašīnā?

-Agrāk tu tik prasmīgi nestrādāji. Viņa tevi ir labi apmācījusi.

-    Jā? Viņa arī tev grib kaut ko iemācīt, Deker, - kā ir tad, ja zaudē kādu, ko mīl. Paskaties ārā pa logu! Ēkas priekšā.

Klikšķis. Savienojums pārtrūka.

Dekers lēnām nolika klausuli.

-    Kas tur zvanīja? - ārsts atkal prasīja.

"Paskatīties pa logu?" Dekers sev satraukts vaicāja.

"Kāpēc? Lai atklātu sevi? Lai padarītu sevi par mērķi?" Viņš ar šausmām atcerējās, ka Esperansas nav dzīvoklī. Viņš bija izgājis ārā, lai satīrītu asins traipus kāpņu telpā un liftā. Vai viņš tagad tīrīja traipus vestibilā? Vai Makitriks…

-    Esperansa! - Dekers izdrāzās no virtuves. Viņš atrāva vaļā ārdurvis un izsteidzās kāpņutelpā, cerēdams tur ieraudzīt Esperansu. Neviena nebija. Bultiņa pie aizvērtajām lifta durvīm rādīja, ka lifts atrodas pirmajā stāvā. Dekers gribēja izsaukt liftu, bet atcerējās, cik tas lēni kustas, un metās lejā pa kāpnēm.

-    Esperansa! - Dekers lēca pāri trim pakāpieniem vienā reizē. Viņa soļu troksnis atbalsojās tukšajā kāpņutelpā. Viņš sasniedza trešo stāvu, tad otro. - ESPERANSA! - Viņam šķita, ka dzird atsaukšanos. Dekers iebļāvās: - Bēdz prom no vestibila! Slēpies! - Viņš pārlēca pāri sešiem pakāpieniem un izdzirdēja šķindoņu - laikam tika nomests spainis. - Ārā ir Makitriks un Renāte! Nāc augšā! - Viņš metās lejā pa pēdējo kāpņu posmu, sasniedza kāpņu laukumiņu un satriekts ieraudzīja, ka Esperansa stāv un skatās uz viņu.

Dekers pārlēca pāri atlikušajiem pakāpieniem, iedrāzās Esperansam krūtīs un grūda viņu garām atvērtajām lifta durvīm uz vestibilā esošo nišu.

Vestibilā dārdot iešāvās liesmas. Apdullinošais sprādziens uz ielas sašķaidīja vestibila stiklotās durvis. Dekers, pieplacis pie grīdas kopā ar Esperansu, juta, kā pa gaisu lido šķembas, koka un metāla gabali, stikla lauskas, sitoties pret sienām. Tad vestibilā iestājās nedabisks klusums, it kā no tā būtu izsūknēts gaiss. Vismaz Dekeram tā šķita, jo viņš nespēja atgūt elpu. Gulēdams nišā blakus Esperansam, viņš mēģināja panākt, lai viņa krūškurvis sāk darboties un ievelk plaušās gaisu. Lēnām un ar sāpēm viņam tas izdevās.

Cauri dūmiem viņš paskatījās augšup un redzēja stikla lauskas sienās. Viņš riskēja pamest skatienu cauri izgāztajām vestibila durvīm tur, kur mājas priekšā - vietā, kur nebija atļauts atstāt automobiļus, - viņi steigā bija novietojuši oldsmobili. No mašīnas, kurā bija ievietots spridzeklis, pāri bija palicis sačokurojies, sagriezies vraks.

-    Jēzus! - Esperansa teica.

-    Steidzamies! Uz augšu.

Viņi mēģināja piecelties. Dekers grīļodamies steidzās uz kāpnēm un ieraudzīja, ka ārdurvīm garām paskrien kāds stāvs, kura siluetu izcēla liesmas, bet kuru caur dūmiem nevarēja skaidri saskatīt. Stāvs kaut ko meta. Dzirdot, kā priekšmets nobūkšķ uz grīdas, Dekers un Esperansa drāzās augšā pa kāpnēm. Priekšmets vairākkārt atlēca no grīdas. Dekers bija sasniedzis kāpņu laukumiņu un kopā ar Esperansu metās uz nākamo kāpņu posmu. Bija dzirdams, ka lejā priekšmets pret kaut ko atsitas. Skaņa atgādināja metāla atsišanos pret koku. Lifts? Lifta durvis bija vaļā. Vai granāta būtu ie- vēlusies…

Sprādziens kāpņutelpā izraisīja triecienvilni, nogāžot Dekeru un Esperansu no kājām. Lifta šahtas sienas triecienvilni padarīja vēl stiprāku, uzsprāgstot visā augstumā un platumā. Kāpnes drebēja, sienās parādījās plaisas, krita apmetums. Vestibilu pildīja liesmas, un dūmi kāpa augšup.

Dekers un Esperansa ar grūtībām piecēlās un devās augšā pa kāpnēm. Nākamajā kāpņu laukumiņā sprādziens bija izgāzis lifta šahtas durvis. Steigdamies garām caurumam, Dekers lejā saskatīja liesmas un dūmus. Viņš pasviedās sā

nis, vairīdamies no kāda dzīvokļa durvīm, kas tika atrautas vaļā. No dzīvokļa izskrēja pavecs vīrs pidžamā un izbailēs iepleta acis, ieraugot liesmas un dūmus. Sāka kaukt signalizācija.

-   Tikko bija sprādziens! - Dekers kliedza. - Vestibils deg! Vai mājai ir vēl kāda izeja?

Vīrietis trīs reizes atpleta muti, nespēdams izdvest nevienu skaņu. - Ugunsdzēsēju kāpnes ir mājas otrā pusē.

-    Kāpiet lejā!

Dekers steidzās augšup, sekodams Esperansam, kas bija turpinājis skriet. Nākamajā stāvā no dzīvokļiem steidzās ārā citi iemītnieki, satraukumā vērodami kāpjošos dūmus.

-   Zvaniet ugunsdzēsējiem! - Dekers viņiem uzkliedza, skriedams garām. - Lifts ir uzspridzināts! Kāpnes deg! Skrieniet uz ugunsdzēsēju kāpnēm!

Viņš vairs neskaitīja stāvus. Domādams, ka ir ticis tikai līdz trešajam, viņš jau bija sasniedzis ceturto stāvu. Ārsta dzīvokļa durvis bija vaļā. Ieskrējis virtuvē, viņš tur atrada Esperansu strīdamies ar ārstu.

-   Viņu nedrīkst kustināt! - ārsts protestēja. - Šuves atnāks vaļā!

-    Pie velna ar šuvēm! Ja viņa paliks šeit, viņa sadegs! Mēs visi sadegsim!

-   Mājai ir ugunsdzēsēju kāpnes! - Dekers teica. - Kur tās ir?

Ārsts parādīja uz gaiteni. - Jākāpj ārā pa otras guļamistabas logu.

Dekers noliecās pie Betas. - Mēs tevi pacelsim. Tev sāpēs.

-    Vai tur ārā ir Makitriks?

-   Viņš tiešām dara to, ko solīja pie moteļa. Viņi abi ar Renāti man dzenas pakaļ. Un ātrāk, nekā es gaidīju.

-   Dari, kas tev jādara. - Beta aplaizīja sausās lūpas. - Es pacietīšu sāpes.

-    Es atvēršu logu, - Esperansa teica.

-    Palīdziet mums! - Dekers uzsauca ārstam un viņa sievai.

Atkal iezvanījās telefons, liekot Dekeram salēkties.

Šoreiz Dekers zināja, kas zvana. Viņš paķēra klausuli un kliedza: - Nu jau būsi izpriecājies! Dieva dēļ, izbeidz!

-    Bet mēs vēl tikai sākam, - Makitriks teica. - Varbūt tu to visu varētu padarīt mazlietiņ interesantāku? Līdz šim tu esi rīkojies tieši tā, kā mēs esam gaidījuši. Nu, kurš tagad ir muļķa lomā? - Makitriks sāka dārdoši smieties.

Dekers nometa klausuli un metās pie Betas. Viņš bija ievērojis biezo plastikāta plēvi, uz kuras viņa bija noguldīta.

-    Vai tā ir pietiekami stipra, lai noturētu Betu?

-   To var noskaidrot tikai vienā veidā. - Esperansa ienāca virtuvē, atvēris logu viesu guļamistabā. - Cel viņu aiz galvas. Es ņemšu aiz kājām. - Viņi nocēla Betu no galda ar visu plēvi un iznesa viņu no virtuves.

Ārsts izgāja kāpņutelpā un pārbijies ieskrēja atpakaļ.

-    Deg kāpnes un lifta šahta!

-    Es taču teicu. Mums ir vajadzīga palīdzība! - Esperansa nikni paskatījās pāri plecam, turēdams plēvi aiz malām.

-    Paņem vērtslietas! - ārsts teica sievai un izskrēja no istabas.

-    Un neaizmirsti zelta monētas, draņķis tāds! - Dekers uzkliedza. Turēdams plēvi aiz malām, viņš atpakaļgaitā saliecies virzījās uz guļamistabu. Sāpīgi atsities pret sienu, viņš pagriezās un paskatījās ārā pa atvērto logu. Lietus un vējš pluinīja aizkarus. Tumsā tītās ugunsdzēsēju kāpnes veda lejā uz mājas iekšējo pagalmu. Viņš dzirdēja, kā iemītnieki panikā steidzas lejup pa metāla pakāpieniem.

-Tas ir paredzams, - Dekers teica. - Tieši to Makitriks un Renāte no mums gaida, lai mēs kāptu lejā pa kāpnēm.

-    Par ko tu runā ? - Esperansa prasīj a.

-   Tās ir lamatas, Makitriks zina par kāpnēm. Viņam bija laiks izpētīt mājas izkārtojumu. Viņi ar Renāti gaida mūs lejā.

-    Bet mēs šeit nevaram palikt! Mēs sadegsim!

-    Ir vēl viens ceļš.

-    jākāpj augšā, - Beta teica.

Dekers pamāja. - Tieši tā.

Esperansa neticīgi viņu vēroja.

-    Uz jumta, - Dekers teica. - Iesim pa māju jumtiem, tiksim līdz citām ugunsdzēsēju kāpnēm kvartāla galā un kāpsim pa tām. Makitriks nezinās, kur mēs esam palikuši.

-   Un ja nu liesmas pārsviežas uz citām ēkām un nogriež mums ceļu? - Esperansa vaicāja.

-    Mums nav izvēles, - Dekers sacīja. - Ja mēģināsim nonest Betu pa šīm ugunsdzēsēju kāpnēm, mēs iekritīsim viņiem tieši rokās. - Viņš izbīdīja Betu pa logu ar galvu pa priekšu, atbalstot viņas muguru pret palodzi. Tad viņš paspraucās viņai garām un sajuta aukstas lietus šaltis. Viņš turpināja vilkt Betu ārā pa logu. Pēc brīža Beta gulēja uz slidenās, slapjās metāla platformas. Lietus sitās viņai sejā.

Dekers pieskārās Betas pierei. - Kā tu jūties?

-    Tik labi kā nekad.

-Kā tad!

-    Es neesmu pelnījusi, lai man būtu tāds palīgs kā tu.

-    Muļķības! - Dekers noskūpstīja viņu uz vaiga.

Pa logu izrāpās Esperansa un piebiedrojās viņiem. - Sprāgstviela ir bijusi ļoti spēcīga. Liesmas izplatās ārkārtīgi strauji. Jau deg dzīvokļa durvis.

Dekers cauri lietus šaltīm skatījās uz ēkas jumtu, kas bija tepat virs viņiem. - Labāk kāpsim augšā, kamēr liesmas nav sasniegušas jumtu. - Ceļot Betu, Dekers izdzirdēja tuvojamies sirēnu kaukšanu.

-   Tur būs gan policija, gan ugunsdzēsēji. - Esperansa sekoja Dokeram augšā pa kāpnēm. - Policijas klātbūtnē Makitriks un Renāte neko neuzsāks.

-   Varbūt viņi cer izmantot vispārējo jucekli. - Dekers nesa Betu uz augšu. - Policijai nebūs laika aptvert, kas notiek. 1

Lejā no kāda loga izšāvās liesmas, apgaismojot metāla kāpnes un ari viņus.

-    Jēzus, viņi mūs ir ieraudzījuši. - Dekers saspringa, gaidīdams krūtīs ieurbjamies lodi.

-    Varbūt arī ne. - Esperansa centās kāpt ātrāk. - Ja viņi mūs ieraudzīja, varbūt nevarēja saprast, vai mēs kāpjam lejā vai augšā.

Viņi bija tikuši līdz kāpņu laukumiņam. Beta ievaidējās, jo Dekeram vajadzēja viņu sagrozīt, lai varētu uzsākt kāpšanu pa pēdējo kāpņu posmu līdz jumtam. Uz slapjā, slidenā metāla viņam paslīdēja kājas. Viņš gandrīz paklupa un tik tikko nepalaida vaļā Betu.

-    Tūlīt būsim augšā.

Lejā trakoja ugunsgrēks.

-    Vēl mazlietiņ.

Mājas otrā pusē sirēnu gaudošana bija sasniegusi augstāko pakāpi. Rāpjoties atmuguriski, Dekers juta, ka gurni atsitas pret jumta aizsargbarjeru, kas sniedzās viņam līdz viduklim. Viņa spēki tuvojās izsīkumam. Viņš pārlika barjerai pāri vienu kāju, tad otru, pārcēla pāri Betu, pagaidīja, līdz pārrāpjas Esperansa, un beidzot nolika Betu zemē. Ātri elpojot, viņš atkrita zemē.

-    Vai ar tevi viss kārtībā? - Esperansa noliecās pie viņa.

-    Man mazliet vajadzētu atpūsties.

-   Kāpēc ne? - Esperansa skatījās lietū. - Mēs esam barjeras aizsegā.

Dekera rokas un kājas bija kā ar svinu pielietas. - Makitriks un Renāte brīnīsies, kāpēc mēs nekāpjam lejā. Mums jātiek prom, kamēr viņi nav sapratuši, ko mēs darām.

-    Vismaz atvelc elpu! - Beta nomurmināja.

-    Nav laika.

Beta mēģināja pieslieties sēdus. - Varbūt es varu paiet.

-    Nē. Tu atplēsīsi šuves. Tu noasiņosi. - Dekers sāka apsvērt: kreisajā pusē bija tikai dažas mājas - aiz tām kvartāls beidzās. Ugunsdzēsēju kāpnes būs pārāk tuvu tai vietai, kur viņus gaidīja Makitriks un Renāte. Labajā pusē bija pietiekami daudz jumtu, lai, ejot pa tiem, varētu tikt prom no šejienes.

Dekers saliecās un pacēla Betu. Viņš pagaidīja, līdz Esperansa izdara to pašu, un atmuguriski sāka virzīties prom no aizsargbarjeras. Ceļu apgaismoja gaisma citu māju logos un degošā nama liesmu atspīdumi.

-Aiz tevis ir ventilācijas šahta, - Esperansa teica.

Dekers tai apmeta līkumu, pagriezis galvu, lai neieel- potu biezos dūmus, kas gāzās ārā pa lūku.

-    Lifta šahta, - Esperansa brīdināja.

Dekers ari tai apmeta līkumu, satraukumā vērodams liesmas, kas spīdēja cauri plaisām jumtā.

-    Uguns izplatās aizvien ātrāk.

Mājas priekšā kauca arvien vairāk sirēnu.

Dekers paskatījās sev aiz muguras un ieraudzīja, ka nākamā ēka ir par vienu stāvu augstāka. - Kā mēs tiksim…

-   Labajā pusē, - Esperansa teica, - pie sienas ir piestiprinātas metāla kāpnes.

Dekers atspiedās pret kāpnēm. - Vienīgais veids, kā tikt augšā… - Viņš pūlējās atgūt elpu. - Beta, man nav tik daudz spēka, lai uznestu tevi augša uz muguras. Vai tu varēsi nostāties uz neievainotās kājas?

-Jā.

-    Es kāpšu augšā, bet Esperansa tevi atbalstīs. Kad es pieliekšos, tev vajadzēs pasniegties uz augšu. Es tevi pacelšu aiz rokām. - Dekers domās izlaboja pateikto - aiz kreisās rokas, jo viņas labā roka tika savainota Santafē.

Viņi abi ar Esperansu palīdzēja Betai piecelties un atbalstīties pret ķieģeļu sienu./Dekers ar plaukstām aptvēra kāpņu spraišļus un, sakopojis spēkus, uzrāpās uz nākamā jumta. Ticis augšā, viņš pārliecās pāri malai, juzdams, kā muguru mērcē lietus. - Gatavi?

Dekers mēģināja pacelt Betu. Viņu pārņēma bailes, sajūtot, ka viņam trūkst spēka un ka viņš spēj pacelt Betu tikai pāris pēdu augstumā.

Kā par brīnumu, pēkšņi kļuva vieglāk.

-   Es esmu atbalstījusi veselo kāju pret kāpņu spraisli, - Beta teica. - Velc mani lēnām uz augšu!

Dekers saviebās, pūlēdamies no visa spēka. Lēnām, pakāpienu pa pakāpienam, Beta virzījās uz augšu. Dekers sākumā vilka viņu aiz apakšdelma, tad - aiz augšdelma, tad - aiz pleca. Beidzot viņš ieraudzīja Betas samirkušos matus, saņēma viņu aiz padusēm un uzcēla uz jumta. Nolicis Betu zemē, Dekers izstiepās viņai blakus.

Esperansas kurpes rībēja uz metāla kāpņu spraišļiem. Pēc brīža viņš bija uzrāpies uz jumta, padusē iebāzis plastikāta plēvi. Aiz muguras no ventilācijas lūkas un lifta šahtas izšāvās liesmas. Dūmi klājās pāri ugunsdzēsēju kāpnēm.

-    Ja arī mēs gribētu, mēs nevarētu iet atpakaļ, - Dekers

teica.

Viņi izklāja plēvi, noguldīja uz tās Betu, pacēla viņu un virzījās tālāk cauri šahtu un lūku labirintam. Dekers aizķērās aiz kādas caurules un atsitās pret televīzijas antenu.

Liesmu atspīdumā bija saskatāma jumta mala un nākamais jumts.

-    Nu jau pavisam drīz, - Dekers teica.

Mežonīgs triecienvilnis nogāza viņu no kājām. Nespē- . dams noturēt Betu, Dekers nokrita viņai blakus. Beta iekliedzās. Un tikai tad viņš saprata…

Tas nebija pērkons.

Tā bija bumba.

Sprādziens atbalsojās naktī. Dekers trīcēdams gulēja uz vēdera. Viņš izvilka pistoli un skatījās uz priekšu, kur bija sagāzies kaut kas līdzīgs koka nojumei.

Kāda balss iebļāvās: - Tu atkal rīkojies tieši tā, kā es gaidīju!

"Jēzus!" Dekers domāja. "Makitriks ir uz jumta!"

-Atkal trāpīji, tā gan! - Makitriks kliedza. - Es tevi godīgi brīdināju, bet tu, vienalga, darīji tā, kā es gaidīju! Tu nemaz neesi tik nolāpīti gudrs, kā es domāju!

-   Izbeidz! - Dekers sauca. - Man ar tevi vairs nav nekādu darīšanu!

-    Nekā nebija. Būs gan - kamēr tu būsi dzīvs!

Balss skanēja no kreisās puses. Šķita, ka Makitriks slēpjas aiz lifta šahtas jumta. Rokā cieši satvēris pistoli, Dekers uzmanīgi slējās augšā, sagatavojies skriet.

-   Policija dzirdēja sprādzienu, Makitrik! Tagad viņi zinās, ka tas nav tikai ugunsgrēks! Viņi aplenks rajonu un pārbaudīs katru, kas mēģinās izkļūt no ielenkuma! Tu netiksi prom no šejienes!

-   Viņi domās, ka ēkā sprāgst viegli uzliesmojošas vielas!

Viegli uzliesmojošas vielas? Dekers sarauca pieri. Ma- kitriks pats tādus vārdus nelietotu. Tos viņš bija iemācījies no spridzināšanas ekspertes. Nebija nekādu šaubu - Renāte bija ķērusies pie viņa skološanas.

Un Viņa noteikti bija kaut kur tuvumā.

-    Krāsu bundžas! Terpentīns! Tīrīšanas līdzekļi! - Makitriks bļāva. - Tas ir tas, no kā policija baidās ugunsgrēka gadījumos! Viņiem būs bail, ka neuzsprāgst vēl kaut kas! Viņi turēsies tālāk!

Dekeram aiz muguras dega mājas jumts. "Mēs nevaram iet atpakaļ. Ja mēs paliksim te, liesmas mūs panāks," Dekers domāja.

-    Esperansa! - viņš čukstēja.

-    Esmu gatavs. No kuras puses?

-    No kreisās.

-    Labi, es iešu no otras puses.

-    Laiks! - Dekers aizlēkšoja pa peļķēm uz lielo ventilācijas lūku, tad - uz nākamo. Taču tajā brīdī, kad viņš gatavojās mesties uz lifta šahtas jumta pusi, tā vairs tur nebija. Spožs uzliesmojums to sašķaidīja gabalos. Dekers nokrita uz vēdera. Viņam pāri lidoja atlūzas, krizdamas visapkārt.

-Nepareizs minējums, Deker! Manis tur nebija! Un es neesmu ari labajā pusē! Tur, kur tavs draugs mēģina man piezagties!

Pēc mirkļa sprādziens izrāva lielu gabalu nojumta. Dekeram šķita, ka dzird kliedzienu, taču viņš nesaprata, vai kliedz Esperansa vai mājas iemītnieki.

Dekers jutās kā paralizēts, nezinādams, kurp doties. Viņam šķita, ka Makitriks laikam ir salicis spridzekļus uz šī jumta un uz visiem pārējiem jumtiem. Pa kuru laiku viņš to paspēja, ja zvanīja no telefona automāta?

Šausminošā atbilde nāca nekavējoties. Makitriks nebija zvanījis no automāta. Viņš zvanīja pa mobilo telefonu. No jumta. Likdams spridzekļus. Automašīnu mājas priekšā noteikti bija uzspridzinājusi Renāte. Viņa arī bija iemetusi degbumbu mājas vestibilā. Renāte ir lejā, pagalmā.

"Lai arī kuru ceļu mēs izvēlētos, mēs tik un tā būtu iekļuvuši lamatās," Dekers domāja. "Aiz muguras ir liesmas, priekšā - Makitriks. Mēs esam lamatās."

Dzirdēdams, ka liesmu rūkoņa kļūst aizvien skaļāka, Dekers izmisīgi prātoja, vai šai mājai ir ugunsdzēsēju kāpnes. Ja varētu aizkļūt līdz tām… Pārāk vienkārši. Domājams, ka Makitriks arī pie tām ir piestiprinājis spridzekļus. Un, ja arī nav, viņi tik un tā bija lamatās, atrazdamies starp Renāti pagalmā un Makitriku uz jumta.

Neredzēdams citu iespēju, Dekers vēlreiz mēģināja skriet Makitrika balss virzienā. Tikko viņš sāka, sprādziens sadrebināja jumtu, atsviezdams viņu atpakaļ un izraudams vēl kādu gabalu no jumta seguma.

-Tu slikti uzvedies, mēsla gabals! Tu nepaprasīji: "Vai drīkstu?"

"Kur viņš ir?" Dekers izmisīgi domāja. "Ja Makitriks atrastos uz šī jumta, viņš nespridzinātu bumbas, kas šeit ir noslēptas. Viņš nevarētu būt drošs, ka neuzsprāgs kopā ar mani. Kur tad viņš ir?"

Atbilde nāca nekavējoties. Uz otras mājas jumta. Liesmu atblāzmā Dekers ieraudzīja, ka šis jumts ir zemāks.

Dekers notēmēja, ieraudzījis kaut ko tādu, kas atgādināja galvu tumsā aiz jumta malas, gandrīz nospieda mēlīti, bet apstājās, saprazdams, ka ir redzējis tikai liesmu radītu, šaudīgu ēnu.

Liesmas aiz muguras nāca aizvien tuvāk. Pat negaiss nespēja tās apturēt.

- Nu, kas tad būs? - Makitriks bļāva. - Vai tu gaidi, kad izcepsies? Vai tev trūkst drosmes nākt pie manis?

"Jā, es iešu gan pie tevis," Dekers nikni nodomāja. Makitriks pats bija parūpējies par piemērotu maršrutu - bumba bija izrāvusi caurumu jumtā viņam tieši priekšā.

No aizmugures plūda nelabumu uzdzenošs karstums. Dekers ierāpoja peļķē, aizsniedza cauruma malu, ar rokām pieķērās pie tās, nolaida zemē kājas, brītiņu pakarājās gaisā un lēca zemē.

5

Dekers iztēlojās izrobotus jumta dēļus, kas ir sakrituši ar galiem uz augšu un tūlīt ietrieksies viņā, bet viņš atsitās pret galdu, kas izjuka no trieciena spēka. Viņš tika pasviests sānis un uzkrita virsū polsterētam klubkrēslam, kas sasvērās, un viņš nokrita uz atlūzām nokaisītās grīdas. Vismaz viņam šķita, ka viņš ir atsities tieši pret šiem priekšmetiem, jo aizkari bija cieši aizvilkti un istabā valdīja pilnīga tumsa.

Augšā bļaustījās Makitriks: - Nedomā, ka varēsi no manis paslēpties, Deker!

Pārvarēdams sāpes, viņš pieslējās kājās un taustījās pa istabu, meklēdams izeju. Skaļi gaudoja signalizācija. Viņš aizskāra elektrības slēdzi, bet neuzdrošinājās to iedegt. Spožais apgaismojums parādītu, kur viņš palicis. Dekera sirds sāka sisties ātrāk, kad viņš pieskārās rokturim, nospieda to un atvēra durvis. Taču, sperot soli uz priekšu, viņš iekļuva drēbju kaudzē, kas kodīgi oda, un saprata, ka ir atvēris skapja durvis.

- Deker! - Makitriks no augšas kliedza. - Ja tu esi paslēpies aiz ventilācijas šahtas…

Dzīvokli sadrebināja sprādziens. Sāka krist apmetums. Dekers steidzīgi sameklēja nākamās durvis, atvēra tās un nopriecājās, ieraugot aiz logiem nespodru gaismu. Viņš atradās gaiteņa galā. Skatoties lejā cauri lietus lāšu izraibinātajām rūtīm, mājas priekšā varēja redzēt ugunsdzēsēju, policijas un ātrās palīdzības automobiļu jūkli. Mirgoja bākugunis, rūca motori, kauca sirēnas. Apkārtējo māju iedzīvotāji, ģērbušies pidžamās, steidzās ārā no ēkām, kuru ārdurvis vēl nedega.

Apkārt virmoja dūmi. Nebija laika apstāties, lai atpūstos. Dekers pagriezās un steidzās pa gaiteni uz dzīvokļa otru galu. Viņš paskrēja garām atvērtām ārdurvīm, kas veda uz neapgaismotām kāpnēm, nodomādams, ka tie, kas šeit dzīvo, ir atstājuši māju.

Šis glābšanās ceļš Dekeram nederēja. Tas neko nedotu, ja viņš pats izglābtos. Viņam vajadzēja izglābt Betu un Esperansu. Neievērodams svaigas krāsas smaržu, viņš atsitās pret krāsu bundžām, saritinātu auduma gabalu un kāpnītēm. Klupdams viņš sasniedza dzīvokļa otru malu un atklāja, ka ugunsdzēsēju kāpnes atrodas nevis viesu guļamistabā, bet gaiteņa galā.

Dekers atgrūda logu vaļā un izrāpās uz slidenās metāla platformas. Liesmas, kas šāvās no labās puses mājas logiem, apspīdēja ugunsdzēsēju kāpnes. Viņš lūdza Dievu, kaut Renāte no lejas neieraudzītu, kā viņš cauri lietus aizsegam cenšas saskatīt kreisajā pusē uguns neskartās mājas ugunsdzēsēju kāpnes. Viņš bija cerējis, ka attālumu starp tām varēs pārvarēt lecot. Tagad viņš redzēja, ka plānu nav iespējams īstenot. Otras ugunsdzēsēju kāpnes bija vismaz divdesmit pēdas tālāk. Pat ja būtu vislabākie nosacījumi - dienas gaisma un teicama fiziskā forma -, viņš nespētu tās aizsniegt.

"Beta tur, augšā, aizies bojā," viņš sev teica.

Dekera smadzenēs šaudījās doma, ka ir jābūt vēl kādam veidam, kā izglābties. Viņš ielīda atpakaļ dzīvoklī. Dūmi bija sabiezējuši, un viņš sāka klepot. Iegājis viesu guļamistabā, viņš atvēra logu un izliecās ārā. Tagad viņš atradās tuvāk pie otras mājas ugunsdzēsēju kāpnēm. Izskatījās, ka tās atrodas apmēram desmit pēdas no loga, taču viņam tik un tā neizdotos līdz tām aizlēkt.

Ir jābūt vēl kādam veidam, kā izglābties!

Dekers nodrebēja, saprazdams, ka tāds veids patiešām ir. Viņš skrēja atpakaļ uz gaiteni. Liesmas bija sākušas grauzties cauri sienai. Cenzdamies neapgāzt krāsu bundžas, viņš paņēma kāpnītes, aiz kurām tik tikko nebija aizķēries, un ienesa tās guļamistabā. Lūdzu, Dievs, kaut nu tās būtu pietiekami garas! Sakopodams spēkus, Dekers izstūma kāpnītes pa logu, mēģinādams ar tām aizsniegt blakus mājas ugunsdzēsēju kāpnes.

Lūdzu!

Viņš sarāvās, izdzirdējis skrapstoņu, ar kādu koks atsitās pret metālu. Kāpnītes nograbēja, uzkrizdamas uz ugunsdzēsēju kāpņu platformas. Vai Makitriks bija dzirdējis troksni?

Kaut kas nodārdēja. Vēl kāds sprādziens? Vai Beta un Esperansa vēl ir dzīvi?

Nav laika! Dekers pārrāpās pāri palodzei un sāka uz vēdera līst pa kāpnīšu spraišļiem. Lietus tos jau bija padarījis slidenus. Kāpnītes ieliecās zem viņa svara un sāka līgoties, un Dekers iztēlojās, kas notiktu, ja tās salūztu. Tomēr viņam izdevās piespiest sevi nedomāt par briesmīgo atsišanos pret pagalma betona segumu un pievērsties ugunsdzēsēju kāpnēm, kas nāca aizvien tuvāk. Viņam drebēja rokas. Lietus aizmigloja acis. Vējš šūpoja kāpnītes. Nē! Viņš izstiepa kreiso roku, cik vien tālu spēja, lai aizsniegtu kāpņu margas, bet spēcīga vēja brāzma izsita kāpnītes no līdzsvara.

Kāpnīšu gals atrāvās no ugunsdzēsēju kāpnēm. Dekers sajuta reibinošo smaguma spēku, kas vilka viņu lejup. Viņš sāka krist kopā ar kāpnēm, tomēr nepadevās un mēģināja lēkt uz priekšu tumsā. Ar kreiso roku viņš aizķēra kāpņu margas, tik tikko noturēdamies, jo metāls bija slapjš un slidens. Viņš pasvieda uz priekšu otru roku, ar pirkstiem aptverdams kāpņu margas, un brīdi aizelsies karājās tukšumā.

Lejā sašķīda kāpnītes. Kāds iekliedzās. Vai Makitriks to dzirdēja? Vai Makitriks saprata, ko nozīmē šīs skaņas? Vai viņš nāks skatīties?

Dekers karājās tukšumā un lēnām ar rokām vilkās augšā. Lietus sitās viņam sejā, margas skrāpēja krūtis. Viņš pārliecās pāri margām un novēlās uz platformas.

Dekers sarāvās, izdzirdējis vibrējošo metāla skaņu. Drebēdams viņš piecēlās kājās un no bikšu kabatas izvilka pistoli. Skatīdamies uz jumtu un turēdams pistoli gatavībā, viņš pārvarēja pēdējo kāpņu posmu. Dekers vēl nekad nebija juties tik noguris, bet viņš bija apņēmies cīnīties līdz galam un nedomāja padoties.

Ticis augšā, viņš sāka pētīt jumtu. Makitriks atradās pie sienas, pa kuru varēja nokļūt uz otra jumta, kas bija kļuvis par lamatām Esperansam un Betai. Makitriks bija līdz pusei uzrāpies pa kāpnēm, kas bija piestiprinātas pie sienas, un skatījās pāri jumta malai, rokā turēdams tālvadības detonatoru. Viņš varēja spridzināt bumbas, nebaidoties ievainot sevi.

Dekers lietū sāka zagties viņam tuvāk.

- Kur, ellē, tu esi? - Makitriks kliedza, skatīdamies uz otru jumtu. - Atsaucies, vai arī es izšķaidīšu to sievieti pa visu Manhetenu! Viņa guļ tieši blakus spridzeklim! Man tikai atliek nospiest pogu!

Dekeram tik ļoti gribējās šaut, nospiežot mēlīti atkal un atkal, bet viņš neuzdrīkstējās to darīt, jo baidījās, ka Makitrikam paliktu pietiekami daudz spēka, lai iedarbinātu detonatoru un nogalinātu Betu pāris sekunžu pirms tam, kad Dekers varētu viņu izglābt.

Pēkšņi Dekers izdzirdēja smagu soļu rīboņu uz ugunsdzēsēju kāpnēm un paslēpās aiz ventilācijas šahtas. Nepievērsdami uzmanību pašu radītajam troksnim, metāla kāpņu augšgalā parādījās neskaidri stāvi. Makitriks apsviedās apkārt. Tagad bija redzams, ka tie ir trīs ugunsdzēsēji, no kuru ķiverēm pil ūdens un kuru slapjajos kombinezonos un zābakos atspīd liesmas. Ar kreiso roku turēdamies pie kāpņu spraišļa, Makitriks ar labo rbku izvilka pistoli, kas bija aizlikta aiz jostas. Viņš nošāva visus trīs vīrus. Divi no viņiem nokrita uz vietas. Trešais pastreipuļoja atpakaļ un pārvēlās pāri jumta malai. Liesmu rēkoņa apslāpēja šāvienu troksni un krītošā ugunsdzēsēja kliedzienu.

Ar kreiso roku turēdamies pie kāpnēm, Makitriks pūlējās atkal aizāķēt pistoli aiz jostas. Kreisajā rokā viņš turēja detonatoru. Izmantodams to, ka Makitrika uzmanība ir saistīta ar ko citu, Dekers izskrēja no ventilatora šahtas aizsega, sasniedza kāpnes un lēca, cenzdamies satvert detonatoru. Viņš to aizķēra, un, krītot zemē, viņam izdevās to izraut Makitrikam no rokas. Makitriks gandrīz nogāzās no kāpnēm. Viņš nolādējās un atkal mēģināja izraut pistoli, bet tā bija aizķērušies. Kad Dekers izšāva, jau bija par vēlu, - Makitriks bija sapratis, ka pistoli neizdosies atāķēt, un nolēca no kāpnēm. Dekera raidītā lode atsitās pret sienu, bet Makitriks ietriecās Dekeram krūtīs. Viņi abi nogāzās uz jumta un cīkstēdamies valstījās pa peļķēm.

Dekeram abas rokas bija aizņemtas - vienā bija detonators, otrā pistole. Viņš nevarēja notēmēt. Uzvēlies virsū Dekeram, Makitriks sita un mēģināja atņemt detonatoru. Dekeram ar ceļgaliem izdevās viņu nogrūst no sevis. Viņš mēģināja pavelties nost, lai varētu notēmēt. Taču spēriens Makitrikam starp kājām nebija pietiekami stiprs un radītās sāpes nebija tik lielas, lai atturētu Makitriku no velšanās pakaļ

Dekeram. Makitriks atkal pacēla dūri, mērķējot uz Dekera labo roku un izsitot viņam no rokas pistoli. Ierocis iekrita peļķē. Makitriks mēģināja līdz tai aizkļūt, bet Dekeram izdevās sitiens no sāniem, un Makitriks aizlidoja prom no ieroča.

Dekers grīļodamies atkāpās, uzgrūdās jumta malas aizsargbarjerai un gandrīz pārvēlās tai pāri. Makitriks atkal taustījās pēc pistoles, kas bija aizāķēta viņam aiz jostas. Dekers nezināja, kur ir nokritusi viņa pistole. Cieši turēdams detonatoru, viņš apsviedās, lai ātri meklētu glābiņu uz ugunsdzēsēju kāpnēm. Viņam paslīdēja kāja uz kaut kāda priekšmeta, ko bija nometuši ugunsdzēsēji. Sapratis, kas tas ir, viņš ar brīvo roku pacēla ugunsdzēsēja pīķi un meta to Makitrikam, kurš bija atāķējis pistoli.

Dekers dzirdēja, kā Makitriks iesmejas. Nākamais, ko Dekers dzirdēja, bija troksnis, ar kādu pīķis atsitās pret Makitrika seju. Vispirms Dekeram šķita, ka Makitrikam ir trāpīts ar neaso galu, taču pīķis nekrita zemē. Tas palika tur, kur bija trāpījis, - Makitrikam pierē. Makitriks sagrīļojās tā, it kā būtu dzēris, un nogāzās.

Taču tas nebija droši. Dekers ātri pieskrēja viņam klāt, pacēla viņa pistoli un trīs reizes iešāva viņam galvā, cerēdams, ka liesmu rēkoņa apslāpēs šāvienu troksni.

6

-   Deker! - Viņš bija tik satraukts, ka sākumā nesaprata, ka tas ir Esperansa, kas viņu sauc.

-    Deker!

Pagriezies viņš ieraudzīja Esperansu stāvam uz jumta, kur Makitriks bija salicis spridzekļus. Aiz Esperansas, lietū šņākdamas, zvēroja liesmas.

Dekers spēra soli uz priekšu, bet sagrīļojās. Satraukums un nogurums darīja savu. Tomēr apstāties nedrīkstēja - nejau tagad, kad viņš tūlīt izglābs Betu. Tik tikko saprazdams, ko dara, viņš nokļuva pie kāpnēm un pats neaptvēra, kā bija uzkāpis pa tām. Viņi abi ar Esperansu līkumoja starp caurumiem jumtā un ieraudzīja izmisušo Betu, kas mēģināja rāpties prom no liesmām. Aiz muguras uzliesmoja plēve, uz kuras viņa bija gulējusi.

Dekers palīdzēja viņu piecelt kājās. Liesmu gaismā bija redzams, kā viņš bija savainots, cīnoties ar Makitriku. - Makitriks ir beigts.

Beta nomurmināja: - Paldies Dievam!

-    Bet mums vēl ir jābaidās no Renātes. - No abām pusēm atbalstīdami Betu, viņi ar Esperansu steidzās prom cauri liesmu sakarsētajam gaisam uz kāpnēm.

Dekers atkal neaptvēra, ko dara. Viņš neatcerējās, kā viņi dabūja Betu lejā pa kāpnēm. Taču viņam vēl bija pietiekami daudz saprašanas, lai apstātos un atbalstītu Betu pret Esperansu, kad viņi bija nokļuvuši līdz Makitrika līķim.

-    Kas noticis? - Esperansa prasīja. - Kāpēc tu apstājies?

Pārāk noguris, lai paskaidrotu, Dekers iztaustīja Makitrika samirkušās drēbes un atrada meklēto: Makitrika automobiļa atslēgas. Runājot pa telefonu, Makitriks bija plātījies, ka esot redzējis, kā Dekers piebrauc pie ārsta mājas. Varbūt viņiem veiksies un viņi atradīs Makitrika pontiaku.

Taču tas nebija viss, ko viņam vajadzēja atrast. Makitriks bija izsitis Dekeram no rokām pistoli. To nevarēja šeit pamest. Dekers mēģināja atcerēties cīniņa gaitu un gandrīz paklupa, aizķēries aiz pistoles, kas bija iekritusi peļķē. Aizlicis pistoli aiz jostas, viņš ar nepatiku iedomājās, ka vēl kaut kas ir palicis nepadarīts. Juzdams, kā reibst galva, viņš grīļodamies nomurmināja: - Tas nekad nebeidzas.

-    Par ko tu runā?

-    Makitriks. Mēs nevaram viņu šeit atstāt. Es negribu, lai viņu atpazīst.

Viņi pienesa mirušo Makitriku pie sienas, kur bija pieslietas kāpnes. Esperansa uzrāpās uz jumta. Dekers ar pūlēm padeva līķi Esperansam un tad arī pats uzrāpās augšā. Viņi saņēma Makitriku aiz rokām un kājām, pienesa viņu tik tuvu liesmām, cik uzdrīkstējās, un meta. Ķermenis pazuda ugunī. Dekers liesmās iemeta arī pīķi.

Viņš ne bridi nepiemirsa Renāti. Vērīgi skatīdamies apkārt, viņi abi ar Esperansu atgriezās tur, kur bija noguldījuši Betu. Pacēluši Betu, viņi nesa to prom pajumtu, izlēmuši, ka lejā kāps pa vistālākajām ugunsdzēsēju kāpnēm, lai nesastaptos ar Renāti.

-   Varbūt pamēģināsim citu ceļu, - Esperansa teica. Viņš norādīja uz dēļu būdai līdzīgu būvi uz blakus jumta. Taču, kad viņš mēģināja atvērt durvis, izrādījās, ka tās ir aizslēgtas. - Novērsiet sejas! - Nostājies slīpi iepretī durvīm, lai lodes, lidojot rikošetā, netrāpītu viņam pašam, Esperansa vairākkārt iešāva dēlī, kurā atradās slēdzene. Sašautā durvju daļa izjuka. Esperansam atlika iespert pa durvīm ar kāju, un tās atkrita vaļā.

Viņi izkļuva no lietus, ieejot nespodri apgaismotā kāpņutelpā, kas bija tukša. Nebija dzirdams, ka mājas iemītnieki skrietu lejā pa kāpnēm.

-Viņi noteikti ir dzirdējuši sirēnas. Māja ir evakuēta, - Dekers sacīja.

-    Bet uguns līdz šejienei vēl nav tikusi. Mēs droši varam braukt ar liftu, - Esperansa ierosināja.

Lifts noveda viņus lejā uz pirmo stāvu. Izkļuvuši ārā, viņi iejuka pūlī, kas drūzmējās uz ielas. Rūca automobiļu motori, no šļūtenēm tika liets ūdens, cilvēki klaigāja, un viņiem vajadzēja krietni nopūlēties, lai izlauztos cauri pūlim. Mirgojošajās ugunis viņiem žilba acis.

-   Mēs vedam ievainotu sievieti, - Esperansa teica. - Palaidiet mūs cauri!

Viņi centās virzīties pa labi gar ietves malu, pagāja garām ugunsdzēsēju mašīnai un centās netrāpīties ceļā ātrās palīdzības darbiniekiem, kas skrēja pie kāda cilvēka otrā pusē ugunsdzēsēju automobilim. Dekers juta, ka Beta saviebjas aiz sāpēm katru reizi, kad viņš paspēra soli kopā ar viņu.

-    Pontiaks ir tur! - Esperansa rādīja.

Automobilis stāvēja pie stūra-jauns modelis zilā krāsā.

Tā noteikti bija tā pati mašīna, ar kuru bija braucis Makitriks. Dekers izmēģināja atslēgu - tā derēja.

Pēc trīsdesmit sekundēm Beta bija noguldīta uz pakaļējā sēdekļa. Dekers nometās uz ceļiem viņai blakus. Esperansa apsēdās pie stūres. Ceļu bija aizšķērsojis ātrās palīdzības automobilis. - Pieturi Betu! - Esperansa teica.

-    Ko tu domā darīt?

-Apmest līkumu. - Esperansa iedarbināja motoru, ieslēdza ātrumu un strauji sagrieza stūri uz labo pusi. Nospiedis gāzes pedāli, viņš uzbrauca uz ietves.

Beta, sajutusi triecienu, iekunkstējās. Dekers noliecās pie viņas, cenzdamies neļaut viņai noslīdēt no sēdekļa. Cilvēki pajuka uz visām pusēm, kad Esperansa aizdrāzās pa ietvi. Ticis līdz stūrim, viņš nobrauca no ietves.

Beta ievaidējās, jo trieciens bija radījis spēcīgas sāpes.

-    Kārtībā! - Esperansa palūkojās atpakaļskata spogulī, aizbrauca līdz nākamajam stūrim un nogriezās. - Neviens mums neseko. Zēni, varam uzelpot. Laimīgu ceļu!

Dekeram to nemaz nevajadzēja teikt. Viņš bija tik pārguris, ka pat elpošana prasīja piepūli. Turklāt viņš visu laiku drebēja, daļēji tāpēc, ka asinīs vēl bija saglabājies adrena- lins, bet galvenokārt tomēr tāpēc, ka viņš bija izmircis līdz kaulam, ilgstoši atrazdamies lietū.

-    Esperansa!

-    Kas ir?

-    Sameklē kādu vietu, kur apstāties un atpūsties. Ātri!

-Vai kaut kas…

-   Man šķiet, ka man sākas hipotermija, - Dekera balss drebēja.

-Jēzus!

-    Man ir jātiek ārā no slapjajām drēbēm.

-    Paslēp plaukstas padusēs. Tikai neaizmiedz! Vai tur aiz muguras nav segas vai kaut kas līdzīgs?

-    Nē. - Dekeram klabēja zobi.

-    Pagaidām es neko citu nevaru izdarīt kā tikai ieslēgt sildītāju, - Esperansa teica. - Es pameklēšu kādu ceļmalas ēstuvi un nopirkšu kafiju. Turies, Deker!

-    Pie kā lai es turos? Saprotams. Pats pie sevis. Es esmu sevi tik cieši apkampis, ka…

-Apkamp mani, - Beta teica. - Nāc tuvāk! Mēģini sasildīties pie manis.

Kaut ari Dekers bija piekļāvies Betai tik cieši, cik varēja, šķita, ka viņas balss skan no tālienes.

DIVPADSMITĀ DALA

1

Dekers sapņoja par Renāti - garu, tievu, tumšmatainu sievieti ar sakropļotu balsi un caurumu kaklā. Viņam šķita, ka Renāte ir pārliekusies viņam pāri un gatavojas sašķaidīt viņa galvu ar akmeni. Dekers jau grasījās viņai sist, kad aptvēra, ka nevis Renāte ir noliekusies pie viņa, bet gan Beta, un ka viņa tur rokā dvieli, nevis akmeni.

Beta nebija viena. Tas bija Esperansa, kas turēja Dekeru.

-    Mierīgi! Tu esi drošībā. Mēs mēģinām tev palīdzēt.

Dekers vairākkārt samirkšķināja acis, juzdamies tā, it kā

viņam būtu paģiras, un mēģinādams saprast, kas notiek. Viss ķermenis sāpēja. Rokas un seja sūrstēja, it kā būtu sadzeltas. Muskuļus plosīja pulsējošas sāpes. Viņam nekad agrāk nebija gadījušās tik briesmīgas galvassāpes. Gar aizvilkto aizkaru malām iespīdēja bāla saules gaisma.

-    Kur…

-    Motelī netālu no Džersisitijas.

Aplūkojot istabas drūmo iekārtojumu, Dekeram iešāvās prātā motelis, kurā Makitriks bija turējis sagūstīto Betu.

-    Cik ilgi… Cik ir pulkstenis?…

-   Gandrīz septiņi vakarā. - Beta sēdēja viņam blakus, atbalstīdamās uz neskartās kājas, un lika viņam uz pieres dvieli, kas bija samērcēts karstā ūdenī. Dekera ķermenis acumirklī uzsūca siltumu.

-    Šajā vietā atbraucējiem neviens neko neprasa, - Esperansa teica. - Istabas atrodas aiz administrācijas ēkas. Portjē nevar redzēt, kas notiek istabās.

Tāpat kā tajā motelī, kur Makitriks bija turējis Betu gūstā, Dekers iedomājās, nepatīkamu sajūtu pārņemts.

-    Mēs šeit ieradāmies apmēram sešos no rīta, - Beta sacīja. - Ja pieskaita laiku, ko tu nogulēji mašīnā, tu esi gulējis gandrīz trīspadsmit stundās. Es baidījos, vai tu vispār uzmodīsies.

Esperansa parādīja uz vannasistabu. - Man nācās nopūlēties, kamēr es tev novilku drēbes un ieliku tevi vannā. Hi- potermijas gadījumos ūdenim sākumā ir jābūt remdenam. Es lēnām lēju klāt karstāku ūdeni. Kad tava ādas krāsa izskatījās labāka, es tevi izvilku no vannas, noslaucīju un noguldīju gultā. Uzsedzu visas trīs segas, ko atradu plauktā. Betai pašai izdevās tikt ārā no slapjajām drēbēm. Viņa nosusinājās ar dvieli un apgūlās tev blakus, lai palīdzētu tev saglabāt siltumu. Es tev lēju iekšā kafiju. Goda vārds, nekad nebiju redzējis tik pārgurušu cilvēku.

Beta joprojām slaucīja Dekera seju. - Un tik nobrāztu un savainotu seju. Mēs nekā nespējām apturēt asiņošanu.

-   Ir bijis ari trakāk. - Dekeram bija izkaltusi rīkle. - Es labprāt… padzertos ūdeni.

-   Tikai karstu ūdeni, - Esperansa teica. - Piedod, bet es gribu panākt, lai tavs ķermenis atgūst siltumu. - Viņš ielēja karstu ūdeni no termosa plastmasas krūzītē un pielika to Dekeram pie lūpām. - Uzmanīgi!

Dekers nebija gaidījis, ka garša būs tik slikta. - Ieliec tējas maisiņu! Kur tu to dabūji? - Dekers parādīja uz termosu.

-   Es mazliet paskraidīju apkārt. Kamēr tu gulēji, es ie- pirkos. Dabūju pārtiku un drēbes, kruķus Betai un…

-Tu atstaji mus vienus pašus? - Dekers uztraucies jautāja.

-    Betai bija tava pistole. Viņai sāp, bet viņa spēj sēdēt krēslā un vērot durvis. Kāpēc lai mēs kavētos un nesagādātu visu nepieciešamo?

Dekers mēģināja piecelties. - Renātes dēļ.

-    Viņa nekādā ziņā nevarēja mums sekot, - Esperansa teica. - Es biju ļoti piesardzīgs. Ja man radās vismazākās šaubas, es nogriezos un braucu apkārt kvartālam vai arī iegriezos kādā sānielā. Es būtu ievērojis, ja mums būtu sekojusi kāda mašīna.

-    Mēs spējām sekot Makitrikam, - Dekers aizrādīja.

-Tāpēc ka mums bija raidītājs. Vai tu domā, ka Makitriks un Renāte ir ielikuši raidītāju paši savā mašīnā? Viņai pat nebija mašīnas, ar ko mums sekot.

-    Viņa varētu nozagt mašīnu.

-   Tikai tad, ja viņa zinātu, ka mēs vairs neesam uz jumta un ka mēs esam nozaguši viņas mašīnu. Un pa to laiku, kamēr viņa nozagtu mašīnu, mēs jau būtu gabalā. Viņa nezinātu, uz kuru pusi mēs esam aizbraukuši. Nomierinies, Deker! Mums no viņas nav jābaidās.

-    Tikai pagaidām.

To teica nevis Dekers, bet gan Beta.

-    Mums būs no viņas jābaidās, - Beta skumji piemetināja.

-    Jā, - Dekers piekrita. - Ja Renāte gāja tik tālu, lai atriebtos man par brāļu nāvi, tagad viņa ne tik neapstāsies. Viņas apņēmība izrēķināties būs vēl lielāka.

-    It īpaši tāpēc, ka pie mums ir nauda, - Beta teica.

Dekers bija pārāk apmulsis, lai runātu. Viņš paskatījās

uz Esperansu.

-    Pēc ierašanās motelī, - Esperansa teica, - jūs abi ar

Betu atpūtāties, bet es pārbaudīju pontiaka bagāžnieku. Tur bija tik daudz sprāgstvielu, ka varētu uzspridzināt Brīvības statuju. Un es atradu arī šo te. - Esperansa norādīja uz piebāztu somu pie gultas. - Miljons dolāru.

-   Svētā… - Aiz noguruma Dekeram atkal noreiba galva.

-    Nemēģini celties sēdus! - Beta aizrādīja. - Tu kļūsti bāls. Guli!

-    Renāte mums noteikti dzīsies pakaļ. - Dekers aizvēra acis un ļāvās nogurumam:' Viņš vēl tikai pasniedzās, lai pieskartos Betai, bet apziņa izzuda un viņš nejuta, kā viņa roka nokrīt uz gultas.

2

Kad Dekers atkal pamodās, istabā bija pilnīgi tumšs. Viņš joprojām jutās vārgs. Ķermenis vēl aizvien sāpēja, bet bija jāceļas, jo viņam vajadzēja uz tualeti. Nepārzinādams moteļa telpu iekārtojumu, viņš ieskrēja sienā un sasita plecu. Iegājis vannasistabā, viņš vispirms aizvēra durvis un tikai tad ieslēdza gaismu, jo negribēja uzmodināt Betu. Viņa attēls spogulī bija briesmīgs: nobrāzumi un skrāpējumi, dziļi, tumšzili loki ap acīm, iekrituši, ar bārdas rugājiem noauguši vaigi.

Izdarījis visu, ko vajadzēja, viņš nolaida ūdeni, cerēdams, ka troksnis neiztraucēs Betu. Taču, kad Dekers bija izslēdzis gaismu un atvēris durvis, viņš atklāja, ka istabā ir iedegta elektrība. Beta bija gulējusi viņam blakus gultā, bet tagad viņa bija piecēlusies sēdus. Otrā gultā Esperansa bija atbalstījies pret spilvenu.

-Atvainojiet! - Dekers teica.

-Tu mūs nepamodināji, - Esperansa atbildēja.

-    Mēs gaidījām, kad tu pamodīsies. Kā tu jūties? - Beta jautāja.

-    Tā, kā es izskatos. - Dekers aizkliboja līdz Betai. - Un kā ir ar tevi? Kā tu jūties?

Beta sakustējās un saviebās aiz sāpēm. - Mana kāja ir pietūkuši un pulsē. Bet neizskatās, ka brūce būtu inficēta.

-    Vismaz kaut kas labs. - Dekers atgūlās gultā un ietinās segā. Viņš paberzēja deniņus. - Cik pulkstenis?

-    Divi naktī. - Esperansa uzvilka bikses un izkāpa no gultas. - Vai tu esi pietiekami pamodies, lai šo to pārrunātu?

-    Mana mute ir izkaltusi. - Dekers mēģināja pacelt rokas, it kā aizstāvēdamies. - Bet es negribu to nolādēto karsto ūdeni.

-Es nopirku "Gatorade" ūdeni. Gribi? Atjauno savu elektrolītu sastāvu.

-Lieliski!

Tam bija apelsīnu garša, un Dekers vienā paņēmienā izdzēra ceturtdaļu pudeles.

-    Vai negribi kaut ko ieēst? - Esperansa prasīja.

-     Mans kuņģis nedarbojas, bet man tomēr vajadzētu kaut ko apēst.

Esperansa atvēra mazu pārnēsājamo ledusskapi. - Varu piedāvāt sviestmaizes: ar tunci, ar vistu, ar salami.

-    Ar vistu.

-Ķer!

Dekeram pašam bija pārsteigums, ka viņš to varēja izdarīt. Viņš izlobīja sviestmaizi no plastikāta iesaiņojuma un iekodās bezgaršīgajā baltmaizē un kartonam līdzīgajā vistas gaļas gabalā. - Garšīgi.

-    Tev - visu to labāko.

-    Mēs esam izlēmuši, ko darīt. - Betas nopietnā balss bija pretstats Esperansas mēģinājumiem jokot.

Dekers paskatījās uz Betu un maigi saņēma viņas roku. - Jā. Tieslietu departamentam nepatiks, ja tu neieradīsies tiesā liecināt. Viņi tevi meklēs.

-    Es par to parūpējos, - Beta teica.

-    Parūpējies?… - Dekers uztraucās. - Es nesaprotu.

-    Esperansa aizveda mani līdz telefona automātam. Es piezvanīju savai kontaktpersonai Tieslietu departamentā un noskaidroju, ka man nav jāliecina tiesā. Tiesas sēdē bija paredzēts izvirzīt apsūdzību Nikam Džordāno. Bet viņš ir miris, un Tieslietu departaments uzskata, ka nav jēgas turpināt lietu. - Beta svārstījās. - Vai tu nogalināji arī Frenku Džordāno?

Dekers neatbildēja.

-    Manis dēļ?

-Atceries, ka šeit ir policists, - Dekers teica.

Esperansa paskatījās uz savām rokām. - Varbūt es labāk iziešu pastaigāties.

-    Es tā negribēju…

-    Nē, es neapvainojos. Jums abiem ir daudz kas pārrunājams, un jums kādu laiciņu vajadzētu pabūt divatā. - Esperansa uzvilka zābakus, paņēma kreklu, pamāja un izgāja ārā.

Beta pagaidīja, līdz aizveras durvis. - Esperansa man mazliet pastāstīja, ko tu esi piedzīvojis pagājušajā naktī. - Viņa saņēma Dekera roku. - Es tev būšu mūžam par to pateicīga.

-    Es tikai gribu, lai tu mani mīlētu.

Beta pārsteigta paskatījās viņā. - Tu to saki tā, it kā man vajadzētu sevi piespiest to darīt. Es taču tevi mīlu.

Beta nekad agrāk to nebija teikusi. Ilgi gaidītie vārdi Dekeru saviļņoja, pārplūdinādami viņu ar siltumu. Viņš skatījās Betā ar sāpēm. Bālā sieviete ar iekritušajiem vaigiem, dziļi dobumos iegrimušajām acīm un izspūrušajiem matiem gandrīz nemaz nebija līdzīga apburošajai sievietei, kuru Dekers bija pazinis Santafē. Šī bija tā sieviete, kuras dēļ viņš tik daudz ko bija pārdzīvojis. Viņš bija riskējis ar savu dzīvību. Dekers bija gatavs doties, vienalga, kur, un darīt, vienalga, ko, lai izglābtu viņu.

Dekera rīklē bija kamols. - Tu esi skaista.

Betas vaigi maigi piesarka.

-    Es nevarētu dzīvot bez tevis, - Dekers teica.

Beta asi un skaļi ievilka elpu. Viņa paskatījās uz Dekeru tā, it kā nekad agrāk nebūtu viņu īsti redzējusi, un apskāva viņu. Apskāviens bija sāpīgs, jo sāpēja savainojumi, tomēr spēcīgs un kvēls. - Es neesmu tevi pelnījusi.

Beta to viņam bija teikusi ari agrāk, kad Dekers palīdzēja viņai izkļūt no ārsta dzīvokļa uz ugunsdzēsēju kāpnēm. Vai vārdi "neesmu tevi pelnījusi" nozīmēja atzīšanos savās jūtās pret viņu vai ari - tie patiešām nozīmēja, ka viņa jūtas neērti, jo ir izmantojusi Dekeru?

-    Kas notika? - Beta vaicāja.

-    Nekas.

-Bet…

-    Mums daudz kas ir jāpārdomā, - Dekers steidzīgi teica. - Vai tava kontaktpersona Tieslietu departamentā prasīja par Makitriku?

-    Vai prasīja? - Beta izskatījās apmulsusi, jo Dekers tik pēkšņi bija mainījis sarunas tematu, pārejot no jūtu izpausmes pie praktiskām lietām. - Es viņam teicu, ka, pēc manām domām, Makitriks informēja Džordāno ģimeni, kur es slēpjos, ka esmu Santafē. Es teicu, ka Makitriks man likās aizdomīgs jau pašā sākumā un, kad mēs bijām tikuši līdz Ņujorkai, es no viņa aizbēgu. Es viņiem teicu, ka nezinu, kur Makitriks ir šobrīd.

-    Pie tā ari paliec, - Dekers sacīja. - Kad pēc ugunsgrēka nodzēšanas tiks atrasts Makitrika līķis, varas iestādēm būs grūti to identificēt. Tā kā nebūs zināms, kurus zobu nospiedumu paraugus izmantot salīdzināšanai, viņš tā arī var palikt neidentificēts. Viņa pazušana paliks noslēpums. Izskatīsies, ka viņš ir aizbēdzis, lai nebūtu jāiet cietumā. Galvenais, ja tev kaut ko prasa, neminstinies. Paliec pie tā, ka neko nezini par to, kas ar viņu ir noticis.

-   Man vajadzēs pastāstīt, kur es esmu uzturējusies kopš sestdienas, kad aizbraucu no Santafē, - Beta teica.

-    Es to nokārtošu. Manhetenā dzīvo kāds no maniem bijušajiem kolēģiem. Viņš man ir pakalpojumu parādā. Ja Tieslietu departamentam vajadzēs alibi, viņš tev tādu sagādās. Viņi gribēs zināt, kā tu viņu pazīsti. Saki, ka Santafē es tev par viņu pastāstīju, teicu, ka viņš ir mans vecs draugs, un gribēju, lai tu viņu apciemo, kad nokļūsi Ņujorkā. Gluži dabiski, ka tu steidzies pie viņa, kad biji aizbēgusi no Makitrika.

-    Ir vēl viena problēma… Tu.

-    Es nesaprotu.

-    Man un Esperansam nav jāuztraucas par pirkstu nospiedumiem. Oldsmobilis ir sadedzis. Moteļa istaba Klostera un ārsta dzīvoklis Manhetenā arī. Bet tavi pirkstu nospiedumi? Kamēr tu gulēji, mēs ieslēdzām televizoru, lai paskatītos, kā varas iestādes reaģē uz pagājušās nakts notikumiem. Abu Džordāno slepkavību izmeklēšanā ir iesaistījies FIB. Viņi ari ziņo, ka uz slepkavības ieroča, kas atstāts Nika Džordāno mājā, ir atrasti pirkstu nospiedumi. Uz kamīna kruķa. - Beta izskatījās satraukta.

-Un?

-    Varas iestādes domā, ka tā ir bijusi izrēķināšanās starp bandām - karš starp konkurējošām bandām. Bet kad viņi identificēs tavus pirkstu nospiedumus…

-    Viņi noskaidros, ka tie pieder vīrietim, kas ir miris pirms piecpadsmit gadiem.

Beta skatījās viņā.

-    Kur tu gribētu dzīvot? - Dekers prasīja.

-    Dzīvot? - Betu atkal samulsināja pēkšņā sarunas temata maiņa. - Santafē, protams.

-    Kopā ar mani?

-Jā.

-    Man šķiet, ka tā nav prātīga doma, - Dekers teica.

-    Bet banda man vairs nedzenas pakaļ.

-    To dara Renāte. - Dekers apklusa, tādējādi uzsvērdams pateiktā svarīgumu. - Kamēr esmu dzīvs, Renāte var izmantot tevi, lai piekļūtu man. Tev pastāvīgi draudēs briesmas.

Beta nobālēja vēl vairāk.

-    Nekas nav mainījies, - Dekers teica. - Tāpēc es tev vēlreiz prasu - kur tu gribētu dzīvot?

Šķita, ka mirdzums Betas acīs apdziest.

-    Ja nu mēs izšķirtos? - Dekers jautāja.

-    Izšķirtos? - Beta samulsa. - Kāpēc gan mums…

-    Ja mēs atgrieztos Santafē un sastrīdētos citu cilvēku klātbūtnē, piemēram, "Escalera" vai citā populārā restorānā? Ja paklīstu baumas, ka mēs vairs neesam kopā, Renāte domātu, ka nav jēgas tev kaut ko nodarīt. Ja viņa nogalinātu cilvēku, kas man ir pilnīgi vienaldzīgs, es no tā neciestu.

Beta samulsa vēl vairāk.

-Taisnību sakot, - Dekers teica, piedāvādams viņai atkāpšanās ceļu un gribēdams izdibināt patiesību, - jo vairāk es par to domāju, jo vairāk man liekas, ka Renāte liktu tevi mierā, ja mēs abi izšķirtos.

-    Bet… - Pēkšņi Beta nespēja parunāt. Pāri viņas lūpām nenāca neviena skaņa.

-Tam jābūt pārliecinošam strīdam, - Dekers sacīja. - Es varētu teikt, ka tu pašā sākumā esi zinājusi, kas es īstenībā esmu. Es varētu sarīkot skandālu par to, ka tu tikai izlikies mani mīlam, ka tu piekukuļoji mani ar seksu, ka tu gribēji, lai tev kaimiņos dzīvo miesassargs. Un reizēm uzturas tavā mājā. Un tavā gultā.

Beta sāka raudāt.

-   Es varētu visiem pastāstīt, ka esmu apmuļķots un esmu velti riskējis ar savu dzīvību. Ja Renāte mani izsekos, viņa noteikti uzzinās par strīdu. Viņa tam noticēs. It īpaši, ja es aizbraukšu no Santafē, bet tu paliksi.

Beta raudāja vēl vairāk.

-    Kas nogalināja tavu vīru? - Dekers prasīja.

Beta neatbildēja.

-    Es domāju, ka mēs varētu izgudrot ticamu stāstu, - Dekers teica, - piemēram, varbūt viņu ir nošāvis kāds no sargiem, paņēmis naudu un uzvēlis vainu tev. Otrs stāsts varētu būt tāds, ka Frenks, Nika Džordāno dēls, kļuva greizsirdīgs, jo viņa tēvs vairāk uzmanības veltīja tavam vīram. Viņš nolēma to visu izbeigt un uzvelt vainu tev. - Dekers gaidīja. - Kurš stāsts tev patīk?

Beta noslaucīja acis. - Neviens.

-Tad…?

-    Es to izdarīju, - Beta teica.

Dekers izslējās.

-   Es nošāvu savu vīru, - Beta teica. - Lai tas draņķis mani vairs nekad nesistu.

-    Vai tu paņēmi naudu?

-Jā.

-    Tad tāpēc tu varēji atļauties nopirkt māju Santafē?

-    Jā. Nauda ir noguldīta kodētā kontā Bahamu salās. Tieslietu departaments to nevar dabūt, tāpēc viņi atļāva man to izmantot, - viņiem taču vajadzēja manu liecību.

-    Vai tu zināji, kas es esmu, pirms tu satiki mani?

-Jā.

-    Tātad tu mani izmantoji?

-Apmēram četrdesmit astoņas stundas. Es nezināju, ka es tik ļoti tev pieķeršos. Es nedomāju, ka iemīlēšu tevi.

No kādas brūces Dekera sejā sāka pilēt asins lāsītes. - Man gribētos tev ticēt.

-    Es vienmēr esmu gribējusi dzīvot Francijas dienvidos, - Beta pēkšņi teica.

Tagad Dekers samulsa, jo nebija gatavs tādam pavērsienam. - Atvaino?

-    Ne jau Rivjērā. Kaut kur tālāk no piekrastes, - Beta teica. - Francijas dienvidrietumos. Pirenejos. Reiz kādā ceļojumu žurnālā es izlasīju rakstu par tiem. Fotogrāfijas bija tik skaistas, - ielejas, ganības, meži un strauti, kas plūst lejā no kalniem. Es domāju, ka tur varētu uzgleznot tik labas gleznas… Ja tu būtu kopā ar mani.

-    Vai tu zini, ka riskēsi ar savu dzīvību, jo Renāte var nolemt izrēķināties ar tevi, lai spīdzinātu mani?

-Jā.

-    Un tu esi ar mieru visu mūžu dzīvot bailēs?

-    Ja nebūtu tevis, - Beta pieskārās asins pilieniem, kas ritēja no ievainojuma Dekera sejā, - man vispār nebūtu nekā, kā dēļ dzīvot.

-Tādā gadījumā, - Dekers teica, - brauksim atpakaļ uz Santafē.

3

-    Vai tu esi pārliecināts, ka tā ir laba ideja? - Esperansa prasīja.

-    Nē, bet man tā šķiet vispiemērotākā, - Dekers teica. Viņi atradās trokšņainajā, pārpildītajā Ņuarkas starptautiskajā lidostā. Dekers tikko bija atgriezies no "United Airlines" biroja pie Esperansas un Betas. Viņi bija Dekeru gaidījuši, sēžot nišā netālu no tualetēm un reisu saraksta monitoriem. Dekers izdalīja biļetes. - Dabūju biļetes uz reisu astoņos trīsdesmit. Pārsēšanās Denverā. Albukerkē ieradīsimies šajā pēcpusdienā pulksten divpadsmitos četrdesmit astoņās.

-    Sēdvietas nav blakus, - Beta aizrādīja.

-    Divas ir blakus. Vienam no mums vajadzēs sēdēt aizmugurē.

-    Es sēdēšu aizmugurē^ - Esperansa teica. - Es pavērošu, vai kāds no pasažieriem neizrāda pārjums īpašu interesi.

-    Man gan šķiet, ka maniem kruķiem visi pievērsīs uzmanību, - Beta sacīja.

-    Tāpat kā sieviete "United Airlines" birojā ievēroja manas brūces. - Dekers paskatījās apkārt, lai redzētu, vai kāds viņus nenoklausās. - Es nedomāju, ka Renāte būtu varējusi uzminēt, uz kuru lidostu mēs dosimies. Es neuztraucos par to, ka viņa varētu būt kaut kur tuvumā. Sāksim uztraukties tad, kad tiksim atpakaļ Santafē.

-     Vai tu tiešām domā, ka viņa mūs tur gaidīs? - Beta prasīja.

-Viņai nav citas izvēles iespējas. Ar kaut ko viņai ir jāsāk, lai mūs sameklētu. Santafē ir vispiemērotākais sākumpunkts. Viņa zina, ka tad, ja es ari nebraukšu atpakaļ uz Santafē, man vajadzēs pārdot māju un pārcelt bankas kontu. Viņa gribēs būt tuvumā, lai piespiestu nekustamā īpašuma aģentu vai bankas darbinieku atklāt, uz kurieni tiek nosūtīta nauda.

Saraukusi uzacis, Beta pētīja pasažierus, kas steidzās viņiem garām. Šķita, ka viņa baidās, vai viņu vidū pēkšņi neparādīsies Renāte. - Bet šāda informācija ir slepena. Viņa taču nevar ieiet nekustamā īpašuma aģentūrā vai bankā un pieprasīt tavu jauno adresi.

- Es runāju par šaujamā pielikšanu pie deniņiem, kad nekustamā īpašuma aģents vai bankas darbinieks pēc darba dodas uz mājām, - Dekers paskaidroja. - Renāte ir teroriste. Viņa ienīst mani tāpēc, ka esmu nogalinājis viņas brāļus. Un vēl viņa noteikti grib atdabūt savu naudu - miljonu dolāru, kas ir manā somā. Viņa darīs, ko varēs, lai izrēķinātos ar mani. Viņas vietā es Santafē gaidītu tik ilgi, līdz zinātu, kurp doties, lai sāktu meklēšanu.

Esperansa paskatījās pulkstenī. - Labāk iesim uz lidmašīnu.

Nelabprāt atklādami sevi, viņi atstāja nišu un sāka virzīties cauri pūlim. Dekers un Esperansa turējās Betai pie sāniem, lai neviens viņu nepagrūstu, kamēr viņa iet, balstīdamās uz kruķiem. Betas kustības nebija neveiklas. Kaut arī viņa gandrīz nemaz nebija vingrinājusies staigāt ar kruķiem, labā fiziskā sagatavotība ļāva samērā droši kustēties.

Dekers pēkšņi apbrīnoja viņu. Beta izskatījās pilna apņēmības un šķita ar mieru darīt visu, kas nepieciešams, kaut arī juta sāpes.

"Un kā ar tevi pašu?" Dekers sev prasīja. "Tu daudz ko esi piedzīvojis. Vai tu pats esi ar mieru darīt visu?"

Visu.

Tomēr viņš sev neteica patiesību. Visi praktiskie sīkumi bija nokārtoti, un nekas vairs netraucēja Dekeru pievērsties savām jūtām. Viņš nespēja aptvert, ka Beta ir blakus. Brīžos, kad Dekers nebija kopā ar Betu, viņam šķita, ka kaut kā pietrūkst. Pat tajā īsajā laika sprīdī, ko aizņēma lidmašīnas biļešu pirkšana, viņš bija juties ļoti slikti.

"Vai es tiešām esmu gatavs uz visu?" viņš vēlreiz sev prasīja, kopā ar Esperansu un Betu virzīdamies uz priekšu rindā, kas bija sastājusies pie lidostas drošības dienesta monitoriem. "Nē, uz visu ne. Es neesmu ar mieru, ka Beta atkal varētu tikt ievainota. Es neesmu ar mieru uzzināt, ka viņa joprojām man melo par savām jūtām pret mani. Es neesmu ar mieru atklāt, ka esmu apmuļķots."

Piegājis pie drošības kontroles zonas, Dekers brītiņu uzkavējās, ļaudams Esperansam un Betai iziet kontroli pirms viņa. Nevarēja zināt, vai desmittūkstoš simtsdolāru banknotes viņa somā neradīs aizdomas ierēdnī pie caurskates aparāta ekrāna. Ja Dekeram liktu attaisīt somu, viņam būtu grūti paskaidrot, kur viņš ņēmis miljonu dolāru. Drošības kontroles darbinieki uzskatītu, ka naudai ir kaut kāda saistība ar narkotiku tirdzniecību, un Dekers negribēja iesaistīt tādā lietā Betu un Esperansu. Ekrānā varēja redzēt ne tikai metāla priekšmetu kontūras, bet arī citu priekšmetu apveidus. Lai naudaszīmes nebūtu tik manāmas, Dekers bija noņēmis gumijas aukliņas no paciņām un nekārtīgi sametis naudu lielā somā kopā ar netīru kreklu, piezīmju grāmatiņu, pildspalvu, tualetes piederumu komplektu, kāršu kavu, avīzi un grāmatu mīkstos vākos. Atlika tikai cerēt, ka pēc tam, kad kontroles darbinieks būs redzējis, ka somā nav ieroča, viņš sīkāk tajā nepētīs mantu jūkli.

Sieviete, kas stāvēja Dekeram priekšā, uzlika savu somiņu uz slīdlentes un bez problēmām izgāja cauri metāla priekšmetu detektoram. Nostājies sievietes vietā, Dekers juta, ka pulss sāk sisties straujāk. Viņš nolika smago somu uz slīdlentes. Darbinieks pie caurskates aparāta savādi uz viņu paskatījās. Neņemdams vērā uzmanību, kāda viņam tika veltīta, Dekers ielika savu ūdensdrošo pulksteni un automobiļa atslēgas grozā, ko turēja formā tērpusies sieviete pie metāla priekšmetu detektora. Dekers nebaidījās no tā, ka detektors uzrādīs ieroci, - pirms došanās uz lidostu viņi ar Esperansu bija izjaukuši savus ieročus un iemetuši tos kanalizācijas akā. Viņš tomēr negribēja, lai pat visnevainīgākais metāla priekšmets iedarbinatu detektoru, tādejādi pieveršot viņam uzmanību.

-    Kas atgadījies jūsu sejai? - prasīja formā tērpusies sieviete.

-Avārija. - Dekers izgāja cauri detektoram.

Detektors klusēja.

-    Šķiet, ka esat pamatīgi cietis, - sieviete sacīja.

-   Varēja būt vēl ļaunāk. - Dekers paņēma savu pulksteni un automobiļa atslēgas. - Piedzērušais, kas iebrauca krustojumā, degot sarkanai gaismai, un ietriecās manā mašīnā, tika aizvests uz morgu.

-    Tad jau jums laimējās. Esiet piesardzīgs!

-   Ticiet man, es tagad tiešām cenšos piesargāties. - Dekers devās pie slīdlentes otrpus caurskates aparātam un sastinga, ieraugot, ka lente nekustas. Darbinieks pie ekrāna bija apturējis slīdlenti un ar nopietnu izteiksmi sejā pētīja Dekera somas satura spuraino saturu.

Dekers gaidīja, cenzdamies izskatīties pēc pasažiera, kam ir jāsteidzas uz lidmašīnu, bet kas saprot drošības pasākumu nozīmi, kaut arī skaidri zināms, ka viņa somā nav nekā aizdomīga.

Darbinieks sarauca pieri un pieliecās tuvāk ekrānam.

Dekers juta savus sirdspukstus atbalsojamies galvā.

Paraustījis plecus, kontroles darbinieks nospieda pogu un iedarbināja slīdlenti. Soma pieslīdēja pie Dekera.

-    Man jau sāp, tikai paskatoties vien uz jūsu seju, - kontroles darbinieks teica.

-   Tas nav nekas salīdzinājumā ar to, kā sāp man. - Dekers paņēma savu miljonu dolāru un kopā ar citiem pasažieriem iegāja uzgaidāmajā telpā.

Apstājies pie telefona automāta, viņš palūdza izziņu dienestam lidostas telefona numuru un uzgrieza to. - Savienojiet ar lidostas drošības dienestu, lūdzu!

Pauze. Klikšķis. - Drošības dienests! - teica patīkama vīrieša balss.

-    Sameklējiet lidostas stāvvietā tumšzilu pontiaku, šīgada modeli. - Dekers nosauca automobiļa numuru. - Vai sapratāt? Vai pierakstījāt?

-Jā, bet…

-Bagāžniekā jūs atradīsiet sprāgstvielas.

-Ko?

-    Tās nav savienotas ar detektoru. Automobilim var droši tuvoties, bet labāk tomēr būtu, ja jūs ievērotu piesardzības pasākumus.

-    Kas…

-    Lidostai nekas nedraud. Gluži vienkārši manā īpašumā ir nonācis liels daudzums sprāgstvielu, un es nevaru iedomāties drošāku veidu, kā no tās atbrīvoties.

-    Bet…

-    Visu labu! - Dekers nolika klausuli. Pēc tam kad pontiaks bija novietots stāvvietā, Dekers ar ziepjainu lupatu bija notīrījis visas vietas, uz kurām viņi būtu varējuši atstāt pirkstu nospiedumus. Citreiz viņš būtu atstājis automobili tādā vietā, kur to ātri vien nozagtu, bet viņš negribēja, lai zagļi braukātu apkārt ar spridzekļiem. Kamēr pontiaku un sprāgstvielas atradīs, Dekers jau būs ceļā uz Denveru.

Viņš steidzās pie Betas un Esperansas, kas satraukti viņu gaidīja.

-    Tu tik ilgi kavējies, ka es jau sāku uztraukties, - Beta teica.

Dekers ievēroja, ka viņa pamet skatienu uz somu. "Varbūt Betu tiešām interesē tikai nauda?" Dekers domāja. - Es pats arī sāku uztraukties.

-    Iekāpšana jau ir sākusies, - Esperansa teica. - Mans sēdvietas numurs jau tika izsaukts. Es labāk iešu.

Dekers pamāja. Pēdējo dienu laikā viņš tik daudz laika bija pavadījis kopā ar Esperansu, ka bija neierasti šķirties. - Tiksimies Denverā.

-    Labi.

Esperansa pievienojās citiem pasažieriem, lai ietu uz lidmašīnu. Beta mīļi uzsmaidīja Dekeram. - Mēs nekad neesam kopā ceļojuši. Tagad mēs sākam jaunu dzīvi.

-     Cerams, ka tā būs labāka salīdzinājumā ar to, ko mums ir nācies pārdzīvot kopš pagājušās piektdienas, - Dekers mēģināja jokot.

-    Lai arī kāda tā būtu, tā, vienalga, būs labāka.

-Cerēsim!

"Un ko tad, ja būs vēl sliktāk?" Dekers domāja.

Beta pameta skatienu uz reģistrācijas zonu. - Viņi izsauc mūsu sēdvietu numurus.

-    Iesim! Cik labi, ka tu varēsi atpūsties no staigāšanas ar kruķiem.

"Vai es daru pareizi, braukdams atpakaļ uz Santafē?" Dekers prātoja. "Vai esmu pilnīgi drošs, ka viss noritēs, kā plānots?"

"United Airlines" darbinieks paņēma Betas biļeti. - Vai jums ir vajadzīga palīdzība, lai iekāptu lidmašīnā?

-   Mans draugs man palīdzēs. - Beta maigi paskatījās uz Dekeru.

-    Mēs tiksim galā, - Dekers teica aviokompānijas pārstāvim, atdodams savu biļeti. Viņš sekoja Betai pa gaiteni, kas veda uz lidmašīnu. Vēl nav par vēlu mainīt plānus, viņš sevi brīdināja.

Taču pasažieru straume rāva Dekeru sev līdzi un pēc divām minūtēm viņi abi ar Betu sēdēja savās vietās lidmašīnas vidū. Stjuarte paņēma Betas kruķus un novietoja tos speciālā bagāžas nodalījumā. Dekers un Beta piesprādzēja jostas. Miljons dolāru bija nolikti pie kājām.

"Es vēl varu mainīt savus nodomus," viņš domāja. "Varbūt Betai bija taisnība? Varbūt mums patiešām vajadzēja braukt uz Francijas dienvidiem?"

Taču Dekeram visu laiku prātā bija saruna ar Betu motelī. Viņš bija prasījis, vai Beta grib palikt kopā ar viņu, zinot, ka viņas dzīvībai draudēs briesmas un ka Renāte mēģinās viņu izmantot, lai tiktu klāt Dekeram. Visu laiku, kamēr Beta būs kopā ar Dekeru, viņai vajadzēs dzīvot bailēs. Beta bija atbildējusi: "Ja nebūtu teVis, man vispār nebūtu nekā, kā dēļ dzīvot."

"Noskaidrosim, ko viņa domāja, tā teikdama," Dekers sev sacīja. "Es gribu visu nokārtot līdz galam reizi par visām reizēm."

Lidmašīna atvirzījās no lidostas un aizripoja skrejceļa virzienā. Beta satvēra Dekera roku.

-    Man tevis pietrūka, - viņa čukstēja.

Dekers maigi saspieda viņas pirkstus. - To, cik ļoti man tevis pietrūka, tu pat iedomāties nevari.

-    Varu gan, - Beta teica. Aiz iluminatoriem dūca dzinēji. - Tas, ko tu esi izdarījis dažu pēdējo dienu laikā, - es ļoti labi varu iedomāties, kādas ir tavas jūtas pret mani. - Lidmašīnai atraujoties no zemes, Beta piekļāvās viņam klāt.

4

Līdz brīdim, kad lidmašīna izlīdzināja gaitu trīsdesmit divu tūkstošu pēdu augstumā, Dekers pārsteigts bija atklājis, ka pirmo reizi abu pazīšanās laikā viņam sagādāja grūtības vienkārša tērzēšana ar Betu. Lietas, par kurām viņi runāja, bija tukša pļāpāšana salīdzinājumā ar to, kas viņam bija pārrunājams ar Betu. Dekers negribēja riskēt, uzsākdams risināt nopietnus tematus, jo viņu sarunu varēja noklausīties citi pasažieri. Viņš atvieglots uzelpoja, kad stjuarte atnesa brokastis - siera un sēņu omleti. Viņš steidzīgi ķērās pie ēšanas, jo viņam bija parādījusies apetīte un viņš jutās izbadējies, turklāt ēdot nevajadzēja turpināt tērzēšanu. Paēdis viņš atteicās no kafijas un sacīja Betai, ka jūtas noguris.

- Tev nav visu laiku jārunā ar mani, - Beta teica. - Tu esi pelnījis atpūtu. Nosnaudies mazlietiņ. Man šķiet, ka es pati arī varētu pagulēt.

Beta nolaida sēdekļa atzveltni tikpat tālu, cik Dekers, un tad nolika galvu viņam uz pleca.

Dekers sakrustoja rokas uz krūtīm un aizvēra acis. Taču miegs viņam nenāca. Viņš vēl aizvien nebija ticis galā ar savām sajūtām. Ieilgušais pārbaudījums bija padarījis viņu nemierīgu. Dekers jutās iztukšots, bet nervi viņam bija saspringti. Tas viņam atgādināja sajūtu, kāda viņam bija pēc armijas vai pārvaldes uzdevumu izpildes. Tie iedarbojās kā narkotikas. Jaunībā Dekers bija ilgojies pēc šīs sajūtas. Pēc tam kad bija izdevies palikt dzīvam, parastā ikdiena šķita neinteresanta un radās alkaina vēlēšanās uzsākt nākamo operāciju, pārvarot bailes un atkārtojot eiforiju, kāda rodas, atgriežoties no operācijas izpildes dzīvam. Galu galā viņš bija sapratis, cik postoša ir šāda atkarība. Apmetoties Santafē, Dekers bija domājis, ka viņam ir vajadzīgs tikai un vienīgi miers.

Tāpēc Dekers bija pārsteigts, cik ļoti viņš vēlas nokārtot rēķinus ar Renāti. No vienas puses, protams, nebija jēgas paildzināt spriedzi, gaidot, kamēr viņa uzbruks. Kontrolējot apstākļus, kādos Renāte varētu viņam sadzīt pēdas, ne tikai viņa medītu Dekeru, bet ari Dekers medītu viņu. Un, jo ātrāk viņš Renāti satiktu, jo labāk būtu. Taču, no otras puses, Dekera de- dzīgums viņu pašu biedēja, jo šķita, ka viņš atkal kļūst tāds, kāds bija agrāk.

-    Nevarētu teikt, ka mēs atgriežamies Ņūmeksikā pa- slepus. Kā mēs varam zināt, ka Renāte nebūs sagaidītāju vidū un nepētīs atbraucējus? - Esperansa prasīja. Viņš bija piegājis pie Betas un Dekera, kas vēl sēdēja savās vietās, gaidīdami, lai citi pasažieri izkāpj no lidmašīnas Albukerkes lidostā. Viņi varēja runāt droši, nebaidīdamies, ka viņus kāds varētu noklausīties. /

-   Tā viņa nerīkosies, - Dekers sacīja. - Tik mazā lidostā kā šī cilvēks, kas katru dienu klīst pa lidostu un nedara neko citu kā tikai vēro atlidojušās lidmašīnas, drīz vien saistītu drošības dienesta uzmanību.

-   Bet Renātei pašai jau tas nav jādara. Viņa var noalgot kādu, kas viņai palīdz. Viņi var dežurēt pārmaiņus, - Esperansa teica.

-    Daļēji es tev piekrītu. Pa šo laiku viņa noteikti ir sameklējusi palīgus. Kad Renāte izmantoja Makitriku, - Dekers paskatījās uz Betu, domādams par to, vai Beta arī bija viņu izmantojusi, tāpat kā Renāte Makitriku, - viņa noteikti lika saviem draugiem turēties pienācīgā attālumā, lai Makitriks nekļūtu greizsirdīgs. Tagad, kad Makitrika vairs nav, viņa varbūt ir ataicinājusi šurp visu savu teroristu grupu no Romas. - Dekers paņēma somu. - Miljona dēļ ir vērts papūlēties. Protams, viņi noteikti ir šeit, un viņi noteikti dežurē, bet viņi nenovēro atlidojušās lidmašīnas.

-    Ko tad viņi dara?

Sarunu iztraucēja stjuarte, atnesdama Betai kruķus.

Beta pateicās sievietei, un trijatā viņi devās uz izeju.

-   Es paskaidrošu, kad būsim palikuši vieni paši. - Dekers pagriezās pret Betu. - Noteikti ir jāpārbauda tavas šuves. Tātad vispirms mums jādabū ārsts. - Viņš papurināja galvu. - Nē, nepareizi. Vispirms mums jānoīrē mašīna.

-    Jānoīrē? - Esperansa prasīja. - Bet tu taču atstāji savu džipu lidostas garāžā.

-    Tur tas ari kādu laiciņu paliks, - Dekers teica. Viņš pagaidīja, līdz neviena nebija blakus, un tad sacīja Esperansam: - Tava piespraude un dienesta ierocis ir ieslēgti mašīnā. Vai tu vari vēl kādu dienu iztikt?

-    Jo ātrāk es tos dabūju atpakaļ, jo labāk. Kāpēc mēs nevaram braukt tavā mašīnā? - Esperansa pats tūlīt ari atbildēja: - Renāte pazīst tavu džipu. Vai tu domā, ka viņa varētu būt noslēpusi tajā spridzekli?

-     Riskējot uzspridzināt miljonu dolāru šajā somā? Es tā nedomāju. Lai ari kā viņa gribētu atriebties, viņai ir jārīkojas uzmanīgi. Atriebība nedrīkst daudz izmaksāt, katrā ziņā nejau tik daudz. Mana mašīna būtu droša… bet viņa noteikti tajā ir ielikusi raidītāju.

6

Karstajā pusdienlaika saulē Dekers izbrauca ar noīrēto buiku "Skylark" no automobiļu nomas firmas "Avis" stāvvietas, kas atradās blakus Albukerkes lidostai. Viņš stūrēja pa līkumoto ceļu garām lidostas četrstāvu garāžai un pameta skatienu uz abām lielajām metāla sacīkšu zirgu skulptūrām zālienā lidostas priekšā. Dekers atcerējās savas šaubas, ar kādām viņš bija skatījies uz šiem zirgiem pirms vairāk nekā gada, uzsākot svētceļojumu uz Santafē. Pirmo reizi viņš bija prom no Santafē tik ilgu laiku, un tagad, kad atgriezās, viņa domas bija daudz juceklīgākas nekā toreiz.

Dekers izbrauca vēl vienu līkumu un nokļuva uz plašas šosejas, kuras pretējās kustības joslas bija atdalītas ar zālienu. Pa šo ceļu varēja iekļūt lidostā un aizbraukt no tās. De- ķers norādīja uz četrpadsmitstāvu stikla un betona ēku - viesnīcu "Best Western", kas atradās ceļa labajā pusē uz Sandia kalnu fona.

-    Kaut kur šajā viesnīcā Renāte vai kāds no viņas draugiem vēro uztvērēja skalu, gaidot, kad adata sakustēsies un brīdinās viņus, ka mana mašīna izbrauc no lidostas garāžas. Kāds noskries lejā uz mašīnu, kas ir novietota netālu no viesnīcas stāvvietas vārtiem. Kad mana mašīna būs pabraukuši garām vārtiem, tiks uzsākta sekošana. Cilvēkam mašīnā būs mobilais telefons, un viņš informēs pārējo grupu. Kāds no grupas noteikti jau ir iekārtojies Santafē. Cilvēks, kas man sekos, zina, ka sarunas pa mobilo telefonu var noklausīties, tāpēc sarunas būs šifrētas un norisināsies regulāros intervālos visu ceļu līdz Santafē. Kad es būšu nokļuvis galā, viņi pēc iespējas ātrāk centīsies mani sagūstīt. Viņiem nav jēgas kavēties. Galu galā es taču nebūšu paspējis parūpēties par savu drošību. Viņiem vislabākā taktika ir tūlītēja rīcība. Tā kā man līdzi ir nauda, viņiem nevajadzēs mani spīdzināt, lai noskaidrotu, kur esmu licis miljonu. Bet viņi mani tik un tā spīdzinās. Lai papriecātos. Pareizāk sakot, Renāte mani spīdzinās. Es nezinu, ar ko viņa gribēs sākt - ar pautiem vai kaklu. Iespējams, ka ar pirmo. Ja Renāte ķersies pie mana kakla, un esmu pārliecināts, ka viņa to darīs, lai atriebtos par to, ko esmu nodarījis viņai, viņa nevarēs papriecāties par to, kā es kliedzu.

Beta sēdēja aizmugurē, izstiepusi uz priekšu savu savainoto kāju. Esperansa sēdēja priekšā. Viņi skatījās uz Dekeru tā, it kā spriedze, ko viņš bija pārdzīvojis, ietekmētu viņa izturēšanos.

-    Tu to visu izklāstīji tik spilgti, - Beta teica.

-   Un kāpēc tu esi tik drošs par uztvērēju un viesnīcu "Best Western"? - Esperansa jautāja.

-    Tāpēc, ka es tā rīkotos, - Dekers atbildēja.

-    Kāpēc tu neizvēlētos lidostas viesnīcu vai kādu citu moteli tepat tuvumā?

-    Tie ir pārāk mazi. Pārāk viegli pievērst sev uzmanību. Tas, kuram ir uztvērējs, noteikti gribēs palikt neievērots.

-    Ja jau tu par to esi pārliecināts, es varu palūgt Albukerkes policiju pārbaudīt istabas viesnīcā "Best Western".

-     Bez kratīšanas atļaujas? Un tā, lai neviens neko nenojaustu? Tas, kuram ir uztvērējs, noteikti ir nolīdzis kādu, kas dežurē pie viesnīcas, lai brīdinātu, ja parādās policija. Renāte ar saviem draugiem nekavējoties pazudīs. Es zaudēšu izdevību sagatavoties viņu uzbrukumam.

-    Tu mani uztrauc, - Beta teica.

-    Kāpēc? - Dekers nogriezās no ceļa, kas veda no lidostas, un brauca 25. maģistrāles virzienā.

-Tu esi citāds. Izklausās, ka tu priecājies par izaicinājumu.

-    Varbūt es pārvēršos.

-Ko?

-    Man ir jāpārvēršas, ja mēs abi gribam palikt dzīvi. Man nav citas izvēles. Man ir jākļūst tādam, kāds es biju, pirms ierados Santafē. Tieši tāpēc Makitriks izvēlējās mani par tavu kaimiņu, vai ne tā? - Dekers prasīja. - Tieši tāpēc tu pārcēlies uz dzīvi kaimiņmājā. Manas agrākās dzīves dēļ.

7

Kad noīrētais buiks šķērsoja La Bajada kalna kori un viņiem pavērās skats uz Santafē un Sangre de Cristo kalniem, Dekers neizjūta ne sajūsmu, ne prieku. Viņu pārņēma negaidīta iztukšotības sajūta. Pa to laiku, kamēr viņš bija projām, tik daudz kas bija atgadījies. Santafēpueblo ēkas ar plakanajiem jumtiem un māla krāsas sienām šķita tikpat eksotiskas kā agrāk. Likās, ka adobe mājas ar noapaļotajiem stūriem izstaro siltumu. Bija apbrīnojami skaidra septembra pēcpusdiena. Miglas nebija, un varēja redzēt simtiem jūdžu tālu. Dejojošās saules zeme.

Taču Dekeram šķita, ka viņš ir tālu prom no tā visa. Viņš nejutās tā, kā būtu jājūtas, braucot uz mājām. Dekers gluži vienkārši atgriezās vietā, kur viņam bija gadījies dzīvot. Atsvešinātība viņam atgādināja laiku, kad viņš bija strādājis pārvaldē un ik pa brīžam operāciju starplaikos iegriezies savā dzīvoklī Virdžīnijas štatā. Viņš tik daudz reižu bija izjutis atsvešinātību: Londonā, Parīzē un Atēnās, Briselē, Berlīnē un Kairā, pēdējo reizi - Romā. Lai ari kur Dekers ieradās, pildot uzdevumus, viņš neuzdrīkstējās tuvināties vietai, jo viņam bija bail zaudēt piesardzību. Ja viņš gribēja izdzīvot, nekas nedrīkstēja novērst viņa uzmanību. No tāda viedokļa raugoties, viņš patiešām bija atgriezies.

8

-   Brūce ir ļoti labi sašūta, - teica rudmatains ārsts ar sa- kumpušiem pleciem.

-   Priecājos dzirdēt, - Dekers sacīja. Ārsts kādreiz bija izmantojis Dekera pakalpojumus. Arī pēc tam viņi reizēm satikās saviesīgos pasākumos. - Paldies, ka piekriti palīdzēt mums bez iepriekšēja pieteikuma.

Ārsts paraustīja plecus. - Šajā pēcpusdienā man bija divas ļoti īsas vizītes. - Viņš turpināja Betas ievainojuma apskati. - Man nepatīk apsārtums šuvju rajonā. Kā ievainojums radās?

-     Mēs cietām avārijā, - Dekers pasteidzās atbildēt pirms Betas.

-    Tu biji kopā ar viņu? Vai tā tu savainoji seju?

-    Sliktas beigas brīvdienām.

-      Tev vismaz nevajadzēja uzlikt šuves. - Ārsts atkal pievērsās Betai. - Apsārtums liecina, ka brūce sāk iekaist. Vai jums izdarīja injekciju pret stinguma krampjiem?

-    Es slikti jutos un nudien neatceros.

-    Ārstam būs piemirsies, - Dekers sarūgtināts noteica.

-    Tad izdarīsim to tagad. - Izdarījis Betai iešļircinājumu, ārsts no jauna pārsēja brūci. - Es izrakstīšu antibiotikas. Vai gribat arī kādu pretsāpju līdzekli?

-Jā, lūdzu!

-     Lūdzu! Tas jums palīdzēs. - Ārsts beidza rakstīt un pasniedza Betai divas receptes. - Jūs varat mazgāties dušā, bet es neieteiktu mērcēt brūci, ejot vannā. Ja audi tiks atmiekšķēti, šuves var izirt. Atnāciet pie manis pēc trim dienām. Es gribu pārliecināties, vai iekaisums nekļūst lielāks.

-     Paldies! - Viebdamās aiz sāpēm, Beta noslīdēja no apskates galda, uzvilka garās bikses un aizsprādzēja jostu. Lai neradītu aizdomas, viņi nebija pieminējuši Betas sašauto plecu piektdienas naktī. Šim ievainojumam nebija apsār- tuma, bet, ja sāks veidoties iekaisums, antibiotikas, kas ir domātas brūcei augšstilbā, tiks galā arī ar ievainojumu plecā.

-     Priecājos, ka varēju palīdzēt, Stīv. Es gatavojos īrēt vēl pāris ēku. Vai tev nav kaut kas, ko man piedāvāt? Esmu brīvs sestdienas pēcpusdienā.

-    Jā, mēs varētu satikties. Es tev piezvanīšu. - Dekers atvēra durvis un ļāva, lai Beta uz kruķiem iziet vestibilā, kur viņu gaidīja Esperansa. Dekers viņiem pateica: - Es tūlīt nākšu, - aizvēra durvis un pagriezās pret ārstu. - Džef…

-    Kas noticis? Vai tu gribi, lai es apskatu tavu savainoto seju?

-    Ne, ne jau to es gribēju.

-    Ko tad?

-    Baidos, ka tas, ko teikšu, izklausīsies pēc melodrāmas, bet es gribētu tevi lūgt paturēt mūsu apmeklējumu noslēpumā.

-    Kāpēc gan?

-    Tā ir delikāta lieta. Taisnību sakot, nepatīkama lieta. Mana draudzene šķiras no vīra. Ja viņas vīrs uzzinās, ka mēs satiekamies, tas var negatīvi ietekmēt šķiršanās procesu. Kāds, nosaucot sevi par viņas vīru vai privātdetektīvu, var piezvanīt vai ierasties pie tevis, lai noskaidrotu, kādu medicīnisko palīdzību tu esi viņai sniedzis. Es negribētu, lai viņš uzzina, ka mēs abi kopā esam bijuši pie tevis.

-     Mana klīnika parasti nesniedz šāda veida informāciju, - Džefs sausi atbildēja.

-    Tā es negribēju teikt. Bet manas draudzenes vīrs ļoti labi prot izspiest viņam vajadzīgo informāciju. - Dekers paņēma savu somu ar naudu.

-    No manis viņš noteikti nesaņems nekādu informāciju.

-    Paldies, Džef! Es protu to novērtēt. - Ejot ārā no kabineta, Dekeram radās sajūta, ka ārstam ir nosodoša attieksme pret situāciju, kādā Dekers nokļuvis. Viņš apstājās pie reģistratores galdiņa. - Es maksāšu skaidrā naudā.

-    Pacientes vārds?

-    Brenda Skota.

Nebija domājams, ka Renāte pārbaudīs visus Santafē ārstus, lai noskaidrotu, vai Beta ir saņēmusi tādu medicīnisko palīdzību, kāda, pēc Renātes domām, viņai būtu nepieciešama. Taču agrākajā darbā Dekers bija izslavēts ar to, ka vienmēr rūpīgi visu apsvēra. Viņš tīšām neveda Betu ne pie sava ārsta, ne uz Svētā Vinsenta slimnīcas traumatoloģijas nodaļu, ne arī uz Lavleisa veselības aprūpes centru. Tās bija vietas, kur Renāte varētu būt norīkojusi kādu no saviem cilvēkiem, lai redzētu, vai Beta - un kopā ar viņu ari Dekers - nav atgriezusies pilsētā. Iespējams, ka Dekers uzvedās pārlieku piesardzīgi, taču viņš tagad rīkojās atbilstoši vecajiem paradumiem.

9

Treilers, kura priekšā grantētais laukumiņš bija apstādīts ar jukām, nez kāpēc izskatījās citādi nekā pirms dažām dienām, kad Dekers te bija. Nepareizi, Dekers sev teica. Pirms dažām naktīm. Tu to redzēji nakts vidū. Saprotams, ka tagad tam ir jāizskatās citādi. Novietojis īrēto buiku pie apmales, viņš pameta skatienu uz panīkušajām kliņģeritēm mazajā puķu dārziņā pie treilera priekšējās sienas.

-    Vai tu domā, ka šeit tu droši vari rādīties? - Esperansa jautāja. - Varbūt Renāte vai kāds no viņas draugiem novēro manu dzīvesvietu.

-   Diezin vai, - Dekers teica. - Tajā naktī Renātei nebija iespējas tevi labi ievērot.

Esperansa ari skatījās uz treileru tā, it kā tas būtu kļuvis citāds. "Kāpēc viņš nervozē?" Dekers domāja. "Vai viņš tiešām domā, ka Renāte grozās kaut kur tuvumā? Vai arī tāpēc, ka…?" Dekers atcerējās, ko Esperansa bija teicis par stri- dēšanos ar sievu. Varbūt Esperansa baidījās no tikšanās ar sievu?

-   Tu tik ļoti riskēji, braukdams man līdzi. Es tev esmu parādā. - Dekers pastiepa roku.

-    Jā. - Beta sagrozījās, lai varētu paliekties uz priekšu. - Tu man izglābi dzīvību. To es tev nekad nevarēšu atmaksāt. Mans paldies neizsaka gandrīz neko no pateicības, kādu es tev esmu parādā.

Esperansa turpināja skatīties uz treileru. - Man būtu jāsaka paldies jums.

Dekers sarauca uzacis. - Es tevi nesaprotu.

-Tū man prasīji, kāpēc gribu braukt tev līdzi. - Esperansa pagriezās un nopietni paskatījās uz viņu. - Es tev teicu, ka man ir nepieciešams uz kādu laiku aizbraukt prom no sievas. Es tev teicu, ka esmu naivulis, kas grib palīdzēt cilvēkiem izkulties no ķezas. >

-Atceros, - Dekers sacīja.

-    Es ari teicu, ka nekad neesmu saticis cilvēku, kas līdzinātos tev. Turēšanās kopā ar tevi reizē bija arī mācīšanās.

-    To es arī atceros.

-    Cilvēki mēdz iesūnot. - Esperansa minstinājās. - Jau labu laiku es jutu, ka iekšēji esmu miris.

Dekers bija pārsteigts.

-     Kad pinos ar vietējām bandām, es zināju, ka dzīvē ir jābūt kaut kam vairāk par bezjēdzīgu trakošanu, bet es nesapratu, kur to meklēt. Tad tas policists, par kuru tev stāstīju, mainīja manu attieksmi pret dzīvi, un es varēju sākt darīt kaut ko labu. - Esperansas balsī jautās sasprindzinājums. - Taču reizēm neatkarīgi no tā, cik daudz laba tu centies izdarīt, visi tie mēsli, ko tu redzi šajā pasaulē, var padarīt tevi tik ļoti nelaimīgu. It īpaši, ja cilvēki viens otru sāpina tāpat vien.

-Es joprojām…

-    Es vairs neticēju, ka spēšu kādreiz atkal par kaut ko priecāties. Bet mēģinot turēties tev līdzi pēdējās dienās… Nu, kaut kas notika… Es jutu, ka dzīvoju. Protams, man bija briesmīgas bailes. Brīžiem mēs darījām neprātīgas lietas, tīšām skrējām nāvē. Bet tajā pašā laikā…

-Tas bija tas, ko vajadzēja darīt.

-    Jā! - Esperansa plati pasmaidīja. - Tas bija tas, ko vajadzēja darīt. Varbūt esmu līdzīgs tev. Varbūt arī es pārvēršos. - Viņš atkal paskatījās uz treileru, un smaids viņa sejā nozuda. - Man ir jāiet. - Viņš atvēra automobiļa durvis un nostājās savos kovboja zābakos uz grantētā celiņa.

Dekers vēroja, kā kalsnais, garmatainais detektīvs, domās iegrimis, tuvojas treilera kāpnītēm, un pēkšņi aptvēra -vienu iemeslu, kāpēc treilers izskatās citāds. Pāris nakšu iepriekš piebraucamajā ceļā bija novietots motocikls un pikaps. Tagad tur stāvēja tikai motocikls.

Kad Esperansa bija iegājis iekšā, Dekers pagriezās pret

Betu.

-   Šonakt ies karsti. Mēs tevi aizvedīsim uz kādu viesnīcu ārpus pilsētas.

Beta, par spīti sāpēm, satraukta izslējās. - Nē! Es negribu šķirties no tevis.

'-Kāpēc?

Beta neatbildēja.

-   Vai tu gribi teikt, ka nejutīsies droši, ja nebūsi kopā ar mani? - Dekers pakratīja galvu. - Tā tu varbūt juties tad, kad dzīvoji man kaimiņos, bet tev no tādas attieksmes ir jātiek vaļā. Tagad ir prātīgāk turēties pēc iespējas tālāk no manis.

-    Ne jau par to es domāju, - Beta teica.

-    Ko tad tu domāji?

-Tu nebūtu iekūlies šajās nepatikšanās, ja nebūtu manis. Es nepieļaušu, ka tu viens pats mēģini no tām izķepuroties.

-    Būs šaušana.

-    Es protu šaut.

-To jau tu teici. - Atcerēdamies, ka Beta bija nogalinājusi savu vīru un iztukšojusi viņa seifu, Dekers pameta skatienu uz somu, kurā gulēja miljons dolāru. Vai tā ir nauda, ko viņa grib? Vai tāpēc viņa negrib pamest mani?

-    Kāpēc tu dusmojies uz mani? - Beta prasīja.

Dekers nebija gatavojies izdzirdēt šādu jautājumu.

- Dusmīgs? Kāpēc tu domā, ka es…

-   Tev pietiktu vēl nedaudz vairāk atsalt pret mani, un es laikam apsaldētu roku un kāju pirkstus.

Dekers paskatījās uz Esperansas treileru, uz savām rokām, uz Betu. - Tev nevajadzēja man melot.

-    Par liecinieku aizsardzības programmu? Man bija doti stingri norādījumi tev neko neteikt.

-Vai norādījumus deva Makitriks?

-    Klausies, pēc tam, kad uz mani bija šāvuši un kad es biju iznākusi no slimnīcas, mēs abi runājām manas mājas pagalmā. Es tev mēģināju pastāstīt tik, cik varēju. Es tevi lūdzu bēgt un paslēpties kopā ar mani. Bet tu uzstāji, lai es bēgu viena pati.

-    Es domāju, ka tā būs drošāk, ja man varbūt uzbruktu cita banda, - Dekers teica. - Ja es būtu zinājis, ka tu esi iesaistīta liecinieku aizsardzības programmā, es rīkotos citādi.

-Citādi? Kā?

-    Es brauktu tev līdzi, - Dekers sacīja. - Lai palīdzētu tevi aizsargāt. Tad es būtu saskrējies ar Makitriku, sapratis, kas īstenībā notiek, un pasargājis mūs abus no murgiem, kas mums bija jāpiedzīvo.

-    Tātad tā tomēr ir mana vaina? Vai to tu gribi teikt?

-    Es taču nelietoju vārdu vaina. Es…

-    Un kā tad ar to visu, ko tu man sameloji par savu darbu pirms atbraukšanas uz Santafē? Ko tu man teici, kā tu dabūji ložu šautās brūces? Man šķiet, ka mēs abi pietiekami daudz viens otram samelojām.

-    Es taču nevaru visiem stāstīt, ka esmu strādājis CIP.

-    Es neesmu "visi", - Beta teica. - Vai tad tu man neuzticējies?

-Nu…

-    Vai tu nemīlēji mani pietiekami stipri, lai man uzticētos?

-    Tas bija pagātnes ieradums. Es nekad neesmu īpaši uzticējies cilvēkiem. Uzticēšanās dēļ varēja aiziet bojā. Bet tas, ko tu pateici, attiecas arī uz tevi. Acīmredzot ari tu mani nemīlēji pietiekami stipri, lai uzticētos un pastāstītu man, kas notiek.

Betas balss skanēja skumji. - Varbūt tev ir taisnība. Varbūt patiešām bija par maz mīlestības. - Viņa nogurusi atspiedās pret sēdekļa atzveltni. - Ko gan es iedomājos? Mēs kopā pavadījām tikai divus mēnešus. Bet tuvi bijām tikai astoņas dienas pirms… - Viņa nodrebinājās. - Cilvēku dzīvi nevar pārvērst astoņās dienās.

-   Var gan. Mana dzīve pārvērtās pāris minūšu laikā, kad ' es nolēmu pārcelties uz Santafē.

-    Nē, nepārvērtās vis.

-    Par ko tu runā?

-    Tu pats to teici. Tu esi atgriezies tur, no kurienes sāki. Tur, kur tu reiz biji. - Pa Betas vaigiem ritēja asaras. - Manis dēļ.

Dekers neko nevarēja padarīt. Viņam gribējās pārliekties pāri sēdekļa atzveltnei un saņemt Betas roku, tad pārliekties vēl tālāk pāri atzveltnei un apkampt viņu.

Pirms viņš paspēja to izdarīt, Beta teica: - Ja tu gribi izbeigt mūsu attiecības, tad tā ari saki.

-     Izbeigt attiecības? - Beta bija uzdevusi vissvarīgāko jautājumu, bet Dekers nebija gatavs runāt. - Es neesmu pārliecināts… Es negribēju…

-    Es negribu paciest tavus apvainojumus, ka esmu tevi izmantojusi. Es tev meloju par savu pagātni tāpēc, ka man bija doti stingri norādījumi nevienam neko nestāstīt. Bet es,

vienalga, gribēju tev visu izstāstīt. Es tikai baidījos, ka tu pametīsi mani, ja uzzināsi patiesību.

-    Es nebūtu tevi pametis.

-   To vēl nevar zināt. Vairāk neko es tev negatavojos paskaidrot. Tev ar to ir jāsamierinās. Viens gan ir skaidrs - es nedomāju sēdēt viesnīcas istabā, kamēr tu cīnīsies ar Renāti. Tu riskēji ar savu dzīvību manis dēļ. Ja man ir jādara tas pats, lai pierādītu, ko es patiesībā jūtu pret tevi, esmu gatava.

Dekers bija satriekts. .

-    Kā tad būs? - Beta prasīja. - Vai tu man piedosi to, ka es tev meloju? Es esmu gatava piedot tev. Vai tu gribi visu sākt no jauna?

-   Ja tas ir iespējams. - Jūtu pārpilnība Dekeru plēsa vai uz pusēm.

-    Viss ir iespējams, vajag tikai mēģināt.

-    Ja mēs abi mēģināsim. - Dekeram aizlūza balss. - Jā.

Pēkšņi Dekera uzmanību saistīja troksnis, ko radīja Esperansas treilera durvju atvēršanās. Iznāca Esperansa. Kalsnējais detektīvs bija uzvilcis tīrus džinsus, džinsu kreklu un uzlicis kovboja cepuri, pie labā sāna bija piestiprināta maksts ar pusautomātisko pistoli, bet viņa sejas izteiksme liecināja, ka pa to laiku, kamēr viņš bija iekšā, ir mainījies ne tikai viņa izskats vien.

Esperansas zābaki skrapstēja uz grants celiņa - viņš tuvojās buikam.

-    Vai viss kārtībā? - Dekers prasīja. - Tavas acis ir…

-    Viņas šeit nav.

-    Tava sieva? Tu gribi teikt, ka viņa ir darbā vai…

-Aizgājusi.

-Ko?

-    Viņa ir prom. Treilers ir tukšs. Mēbeles. Katli un pannas. Viņas drēbes. Viņa ir visu paņēmusi līdzi, pat kaktusu, ko es audzēju uz virtuves galda. Viņa ir paņēmusi pilnīgi visu, atstājusi tikai manus džinsus un pāris manu kreklu.

-    Jēzus! - Dekers teica.

-   Es mazliet aizkavējos, jo man vajadzēja piezvanīt, lai noskaidrotu, uz kurieni viņa ir aizbraukusi. Viņa ir pie māsas Albukerkē.

-Man ļoti žēl!

Šķita, ka Esperansa viņu nedzird. - Viņa negrib mani redzēt. Viņa negrib ar mani runāt.

-   Tikai tāpēc, ka tu nebiji ar mieru aiziet no darba policijā?

-    Viņa visu laiku teica, ka es esot kā pielaulāts savam darbam. Protams, mums bija problēmas, bet viņai nevajadzēja iet prom. Mēs būtu visu atrisinājuši.

Šķita, ka tikai tagad Esperansa pamana Dekeru un Betu. Viņš paskatījās uz pakaļējo sēdekli un, ievērojis Betas saspringto sejas izteiksmi, teica: - Laikam neesmu vienīgais, kam ir jātiek galā ar problēmām.

-   Mēs te šo to noskaidrojām, - Beta sacīja. - Patiesību un sekas.

-   Jā, īsti piemērota nodarbošanās īstā Ņūmeksikas pilsētā. - Esperansa iekāpa automobilī. - Ķersimies klāt!

-    Ķersimies klāt? - Dekers apjucis jautāja.

-    Pabeigsim spēlīti ar Renāti.

-   Bet tev tur nav jāpiedalās. Paliec mājās un mēģini salabt ar sievu!

-    Es nepametu savus draugus.

Draugus? Dekeram iesāpējās sirds, atceroties, kādu cenu par draudzību bija samaksājuši Hals un Bens. Viņš vēlreiz mēģināja atrunāt Esperansu. - Nē taču! Pilsētā, kurā tu strādā? Kur tevi pazīst? Tu esi traks. Ja kaut kas notiks, mēs to nevarēsim tik viegli noslēpt, kā to darījām Ņujorkā un Ņū- džersijā. Sāks klīst runas. Tu noteikti zaudēsi darbu.

-   Vārbūt to tieši es galu galā gribu. Nu, iedarbini mašīnu! Renāte gaida.

10

Dekeram ieejot veikalā, atskanēja zvans. Gaisā bija jūtama šķebinoši salda šaujamieroču eļļas smarža. Viņam priekšā pletās plaukti ar bisēm, šautenēm un citiem medību piederumiem.

Veikala nosaukums bija "Frontiersman ", - tas bija pirmais veikals, kuru Dekers bija apmeklējis, pirms piecpadsmit mēnešiem ierodoties Santafē. Kreisajā pusē aiz letes ar stikla virsmu, zem kuras bija izlikti šaujamieroči, parādījās pārdevējs un nopētīja Dekeru. Tas bija tas pats plecīgais, saulē ie- degušais vīrietis sarkanrūtotajā kreklā ar koltu pie jostas, kurš bija apkalpojis Dekeru pirmajā reizē. Dekers zināja, ka atkāpšanās ceļa šoreiz nav.

-    Jā, ser?

Dekers piegāja pie letes. - Mēs ar draugiem plānojam doties medībās. Man šo to vajadzētu nopirkt.

-   Protams, ser. Ja ari mums šīs preces nav, esmu pārliecināts, ka varēsim to pasūtīt.

Dekers nevarēja pirkt pistoles, jo viņam nebija laika gaidīt piecas dienas, kamēr tiek veikta obligātā pārbaude. Šautenes varēja iegādāties tūlīt. Ja ASV Kongress nebūtu izdevis aizliegumu pārdot kaujas ieročus, Dekers būtu izvēlējies vairākas "AR-15", kas bija ASV armijā lietoto "M-16" šauteņu variants, domātas civilpersonām, un ko agrāk varēja brīvi iegādāties šaujamieroču veikalos. Taču tagad nebija viegli izdarīt izvēli.

-    Remingtonu - divsimt septiņdesmit.

-Ir.

-    Vinčesteru trīsdesmit - trīsdesmit. Isstobra - divdesmit četras collas.

-    Nav nekādu problēmu.

-    Divas divstobrenes - desmitā kalibra.

-    Nē, nav. Vissmagākās no divstobrenēm, kas man ir, ir divpadsmitā kalibra. Stēgera ražojums.

-    Labi. Divstobrenēm ir nepieciešami trokšņa slāpētāji.

-    Nav problēmu. - Pārdevējs visu pierakstīja.

-    Divstobrenēm ir jābūt ar īsiem stobriem.

-    Jā. Vēl kaut ko?

-    Divdesmit divu collu pusautomātiskā šautene.

-   Ragers derēs? Komplektā ar desmit patronu magazīnu.

-    Vai jums ir ari trīsdesmit patronu magazīnas?

-    Trīs. Ņemiet, kamēr ir. Valdība ir piedraudējusi tās aizliegt.

-    Dodiet man visas. Katram ierocim divas patronu kastes. Divstobrenēm skrotis. Trīs labus mednieku nažus. Trīs maskēšanās tērpus - divus lielus, vienu vidēju. Trīs polipro- pilēna apakšveļas komplektus. Trīs pārus kokvilnas cimdu tumšā krāsā. Tūbiņu ar maskēšanās krāsu sejai. Divas saliekamās sapieru lāpstiņas. Metāla blašķes, kādas lieto armijā, - duci. Vislabāko pirmās palīdzības aptieciņu.

-    Duci blašķu? Jums laikam ir daudz draugu. Šķiet, ka sarīkosiet lieliskas medības. Esat padomājis par visu - liela, vidēja un maza distance, - pārdevējs pajokoja. - Esat aizmirsis tikai loku un bultas.

-    Laba doma! - Dekers teica.

Kopējā summa bija tūkstoš septiņi simti dolāru. Dekers baidījās, ka Renātei varētu būt savi cilvēki, kas piegādā informāciju no kredītkaršu organizāciju datoriem. Lai Renāte neuzzinātu, ka Dekers ir Santafē un iepērk ieročus, viņš neuzdrīkstējās izmantot savu Visa karti. Dekers izgudroja pasaciņu par lielu laimestu Lasvegasas kazino un samaksāja skaidrā naudā. Viņam nevajadzēja uztraukties par to, ka septiņpadsmit simtsdolāru banknotes saistīs uzmanību. Šeit bija Ņūmeksika, un, kad runa bija par ieročiem, nevienu neinteresēja, kā par tiem tiek maksāts un ko ar tiem dara pēc tam. Pārdevējs nebija pat pieminējis brūces Dekera sejā. Ieroči un personiska rakstura piezīmes nesaderēja kopā.

Dekeram vajadzēja vairākkārt iet uz buiku, lai aiznestu pirkumus. Viņš būtu varējis palūgt Esperansu palīgā, bet Esperansa bija teicis, ka ieroču veikalā viņu pazīst. Dekers negribēja, lai Esperansa tiek saistīts ar viņu un vērienīgu ieroču iepirkšanu, ja rastos nepatikšanas.

-    Jēzus, Deker, izskatās, ka tu taisies karot! Kas tas? Loks un bultas?

-   Nu, ja ar to visu nepietiks, lai pievārētu Renāti un viņas bandu, es viņiem gluži vienkārši uzčurāšu.

Esperansa sāka smieties.

-    Tā, lūk! Saturieties! - Dekers teica.

Viņi aizvēra bagāžas nodalījumu un iekāpa mašīnā.

Beta sēdēja aizmugurē. Viņas acis joprojām bija sasār- tušas pēc sarunas ar Dekeru pie Esperansas treilera. Viņa pūlējās uzlabot omu un iekļauties kopējā grupas noskaņojumā. - Par ko jūs smējāties?

-    Par sliktu joku. - Dekers atkārtoja, ko bija teicis.

Beta sapurināja galvu un iesmējās. - Vīriešu runas!

-    Kāpēc tu esi nopircis tik daudz blašķu? - Esperansa prasīja. - Mums katram viena. Bet pārējās deviņas?

-   Taisnību sakot, mēs visas divpadsmit blašķes piepildīsim ar minerālmēsliem un mazutu.

-    Kam tas vajadzīgs?

-    Sanāk ellīgi laba bumba. - Dekers paskatījās pulkstenī un iedarbināja automobili. - Labāk kustēsimies. Ir gandrīz puspieci. Drīz sāks krēslot.

12

Stundu vēlāk, iegādājies vēl dažus pirkumus, Dekers nogriezās uz 25. maģistrāles. Šoreiz viņš brauca ziemeļu virzienā - uz pretējo pusi no Albukerkes.

-   Kāpēc mēs braucam ārā no pilsētas? - Beta satrauku- sies paliecās uz priekšu. - Es tev teicu, ka es nepieļaušu, lai mani atstāj kādā nomaļā motelī. Es gribu piedalīties.

-    Ne jau tāpēc mēs braucam ārā no pilsētas. Vai tu kādreiz esi dzirdējusi izteicienu: "Uz rietumiem no Pekosas likumam nav varas."

Beta nesaprata, ko Dekers grib pateikt. - Šķiet, ka… vecos vesternos, varbūt mācoties dienvidrietumu apgabalu vēsturi.

-    Pekosa, kas minēta šajā teicienā, ir Pekosas upe. Mēs braucam uz turieni.

Pēc divdesmit minūtēm Dekers nogriezās uz 50. ceļa un pēc īsa brīža sasniedza Pekosas pilsētu, kuras apbūvē dominēja tradicionālās koka ēkas ar slīpiem jumtiem. Tās asi kontrastēja ar Santafē plakanjumtu pueblo mājām. Dekers nogriezās pa labi un pabrauca garām Klostera ezeram, kur viņš bija ķēris foreles pirmajā Santafē pavadītajā vasarā. Pabraucis garām klosterim, no kura ezers bija dabūjis savu nosaukumu, Dekers sāka braukt pa līkumotu, augstu priežu ieskautu ceļu, kas kļuva aizvien stāvāks. Saule bija noslīdējusi aiz draudīga izskata kraujām rietumos, atstājot klinšaino ainavu krēslā.

-   Mēs braucam uz Pekosas mežonīgajām vietām, - Dekers teica. - Labajā pusē ir Pekosas upe. Vietām tā ir tikai divdesmit pēdas plata. Upi aizsedz klintis un koki, tāpēc to ne vienmēr var redzēt, bet dzirdēt gan to var vienmēr. Tā nav liela, bet strauja gan. /

-    Pa šo ceļu gandrīz neviens nebraukā, - Beta teica. - Kāpēc mēs braucām šurp?

-   Uz šejieni brauc makšķerēt. Varbūt jūs starp kokiem ievērojāt baļķu mājiņas. Sākot no septembra vidus, šeit gandrīz neviena vairs nav. - Dekers parādīja uz priekšu. - Un reizēm kādam ienāk prātā pārdot savu mājiņu.

Aiz līkuma ceļa labajā pusē bija uzraksts: EDNAS FRĪ- DAS NEKUSTAMĀ ĪPAŠUMA AĢENTŪRA. Zemāk ar mazākiem burtiem bija rakstīts: Zvanīt Stīvenam Dekeram. Uzrakstam bija pievienots ari telefona numurs.

Tūlīt aiz uzraksta Dekers nogriezās no ceļa. Pa piebraucamo ceļu starp eglēm viņš pārdārdināja pāri upei pa šauru koka tiltiņu. Nekoptais piebraucamais ceļš ieveda viņus kla- jumiņā, kas atradās pelēkas baļķu ēciņas priekšā. Ēciņas slīpo jumtu sedza sarūsējušas metāla plāksnes. Apkārt pletās koku un krūmu biezoknis. Mājiņa bija uzbūvēta uz nogāzes, kas slējās nedaudz augstāk par klajumu tās priekšā. No mājas varēja redzēt pagriezienu no lielā ceļa. Nogāzē bija iestiprināti baļķu kāpšļi, kas veda uz noplukušām ārdurvīm.

-    Otrās mājas, - Beta teica.

-   Es jau pusgadu cenšos to pārdot, - Dekers teica. - Atslēga ir kastītē pie ārdurvīm.

Beta izkāpa no automobiļa, atbalstījās uz kruķiem un nodrebinājās. - Pilsētā bija silts, bet šeit, augšā, saulei rietot, kļūst pavisam vēsi.

-    Un no upes nāk drēgnums, - Dekers teica. - Tāpēc es mums visiem nopirku siltu apakšveļu. Pirms ķersimies pie darba, vispirms ir jāsaģērbjas.

-    Siltu apakšveļu? Vai tad mēs tik ilgi uzturēsimies ārā?

-    Varbūt pat visu nakti.

Beta izskatījās pārsteigta.

-    Mums ir daudz darāmā. - Dekers atvēra buika bagāžas nodalījumu. - Uzvelc šos kokvilnas cimdus un palīdzi mums izkraut ieročus! Pacenties nekur neatstāt pirkstu nospiedumus, pat uz patronām ne. Vai tu zini, kā rīkoties ar šauteni?

-Jā.

-    Vēlāk tev vajadzēs man pastāstīt, kā tu iemācījies apieties ar ieročiem. Saprotams, ka tavam ievainotajam plecam neder šāviena radītais atsitiens. Tāpat arī tev nebūtu viegli ielādēt jaunu magazīnu. Tieši tāpēc es nopirku divstobrenes. Tās ir pietiekami platas, lai negāztos apkārt, kad atbalstīsi tās pret kādu baļķi. Tu varēsi nogulties aiz baļķa un šaut. Tev nevajadzēs cilāt ieroci, lai notēmētu. No katras divstobrenes varēsi izšaut pa divām reizēm. Pielādēšana arī ir viegli izdarāma.

-    Par kādu baļķi tu runā? - Beta droši pajautāja, pārsteidzot Dekeru.

-    Es vēl nezinu. Mēs abi ar Esperansu mazliet paiesimies un papētīsim apkārtni. Pajautā pati sev, ko Renāte un viņas draugi varētu darīt, šonakt šeit ierodoties. Kā viņi tuvosies ēkai? Aiz kā viņi slēpsies? Un tad pamēģini atrast vietu, kas tev nodrošinātu pārsvaru. Pēc stundas būs tumšs. Kad būsim sakārtojuši visu vajadzīgo, ķersimies pie izmēģināšanas.

Un tad - necerēti ātri - bija pienācis laiks doties ceļā. Biezējošā;tumsā īsi pirms deviņiem Dekers teica Esperansam:

-Albukerkes aerodromā drīz ielidos pēdējās šīvakara lidmašīnas. Mēs vairs ilgāk nevaram kavēties. Kā tu domā, vai pabeigsi atlikušos sagatavošanās darbus viens pats?

Vēsajā nakts gaisā varēja redzēt Esperansas elpu. - Cik ilgi jūs būsiet prom?

-    Gaidi mūs atpakaļ ap pusnakti.

-    Viss būs sagatavots. Labāk neaizmirstiet šo te! - Esperansa pasniedza viņam somu, kurā bija bijis miljons, bet tagad - vecas avīzes, ko viņi bija atraduši mājā. Nauda bija ielikta cilindriskas formas somā un atradās Esperansam pie kājām.

-   Pareizi, - Dekers teica. - Plāns netiks īstenots, ja Renāte domās, ka nauda nav pie manis.

-    Un ja nebūs manis, - Beta piebilda.

-Arī tas ir pareizi, - Dekers teica. - Ja Renāte neredzēs mūs abus kopā, viņa sāks prātot, kāpēc mēs esam izšķīrušies. Viņai radīsies aizdomas, ka es cenšos tevi pasargāt no briesmām un gribu viņu ievilināt slazdā.

-     Padomā tik! - Beta sacīja. - Un es visu laiku biju pārliecināta, ka tu gribi mani ņemt līdzi, lai tev būtu patīkamāka braukšana.

Betas piezīme uz Dekeru iedarbojās kā adatas dūriens. Vai tas bija nevainīgs joks vai… ? Nezinādams, ko atbildēt, viņš palīdzēja Betai apsēsties priekšējā sēdeklī, pastūma sēdekli atpakaļ, lai viņai būtu, kur izstiept ievainoto kāju, un nolika kruķus aizmugurē. Beidzot ari viņš pats iesēdās automobilī Betai blakus un aizcirta durvis. Viņš domāja, ko teikt. - Ja mēs tiksim tam cauri… Ja mēs iepazīsim viens otru…

-    Man šķita, ka mēs viens otru jau pazīstam.

-    Bet ko tad es iepazinu? Vai tu esi Beta Dvaiere vai Diāna Skolāri?

-    Vai tu pats nekad neesi sevi saucis pieņemtā vārdā?

Dekers atkal nezināja, ko atbildēt. Viņš iedarbināja bui-

ku, saspringts pamāja Esperansam un apgrieza automobili. Starmeši apgaismoja priedes. Viņš brauca lejā pa piebraucamo ceļu, pāri tiltiņam un izgriezās uz tukšā ceļa, kas veda uz Pekosu.

Ne viens, ne otrs nesāka runāt, pirms nebija tikuši uz 25. maģistrāles un brauca garām Santafē uz Albukerki.

-    Prasi man! - Beta teica.

-    Prasīt?

-    Jebko. Visu ko! - Viņas balss drebēja.

-    Tas ir pārāk daudz.

-   Nolādēts, pamēģini taču! Iekams būsim tikuši pie lidostas, es gribu zināt, kā ar mums abiem ir.

Dekers palielināja ātrumu un apdzina kādu pikapu. Tomēr viņš centās nebraukt ātrāk par septiņdesmit piecām jūdzēm stundā.

-    Attiecības neveidojas pašas par sevi, - Beta teica. -Tās ir jāveido.

-    Labi. - Dekers minstinājās, skatīdamies priekšā uz tumšo ceļu. Tur bija jābūt tunelim. - Reiz tu man stāstīji par savu bērnību. Tu teici, taviem vecākiem ir bijuši tik nikni strīdi, ka tu esi baidījusies, vai tēvs neielauzīsies tavā guļamistabā un nenogalinās tevi, kamēr tu guli. Tu teici, ka saliki spilvenus gultā tā, lai izskatītos, ka tu guli zem segas, bet patiesībā tu gulēji zem gultas, lai viņš trāpītu spilveniem un nevarētu sadabūt tevi… Vai tā bija patiesība?

-    Jā. Vai tad tu domāji, ka es tev meloju, lai tu vēl vairāk mani aizsargātu?

Dekers neatbildēja.

Beta norūpējusies sarauca uzacis. - Vai tad tu domā, ka cilvēki vienmēr cenšas ar tevi manipulēt?

-    Es tā domāju, pirms atbraucu dzīvot uz Santafē.

-    Un tagad tu esi atgriezies pie saviem vecajiem ieradumiem.

-    Esmu palicis dzīvs tikai tāpēc, ka pastāvīgi visus turēju aizdomās. Taisnību sakot, ja es būtu turējies pie vecajiem ieradumiem, ja es nebūtu zaudējis piesardzību… - Viņš nezināja, kā pabeigt teikumu, un apklusa.

-   Tu nebūtu iemīlējies manī. Vai tas ir tas, ko tu vēlies?

-    Es tā neteicu. Es nezinu, ko es gribēju teikt. Ja es nebūtu iemīlējies tevī, Renāte joprojām mani izsekotu. Nekas jau nebūtu mainījies. Es… - Dekera galvā valdīja sajukums. - Bet es iemīlējos tevī un, ja man vajadzētu atgriezties pagātnē un sākt visu no sākuma, ja es varētu mainīt pagātni…

-    Tad? - Beta bija nobijusies.

-    Es rīkotos tieši tāpat.

Beta uzelpoja. - Tātad tu man uzticies.

-    Uzticība ir visa pamats.

-    Un ticība, - Beta teica.

Dekers bija cieši satvēris stūri. - Daudz ticības.

14

Dekers nobažījies atstāja buiku spoži apgaismotajā automobiļu nomas stāvvietā pie Albukerkes lidostas un kopā ar Betu iegāja lidostas ēkā. Otrajā stāvā - netālu no bagāžas saņemšanas zonas - viņš atdeva atslēgas "Avis" firmas darbiniekam un pastāstīja, cik kilometru ir nobraucis un cik degvielas ir atlicis automašīnā. Viņš samaksāja skaidrā naudā un ielika salocīto kvīti kabatā.

-   Vai lidosiet ar pēdējo lidmašīnu? - darbinieks vaicāja.

-    Jā. Mēs gribējām paildzināt atvaļinājumu, cik nu varējām.

-    Brauciet atkal uz Apburto zemi!

-    Noteikti.

Atgājis no "Avis" firmas galdiņa, Dekers virzīja Betu turp, kur no lidostas augšējiem stāviem kāpa lejā cilvēki, kas bija ieradušies ar šīvakara pēdējām lidmašīnām. Cenzdamies rīkoties tā, it kā viņi abi ar Betu būtu tikko ielidojuši, viņi kopā ar cilvēku pūli nobrauca ar eskalatoru līdz pirmajam stāvam un iegāja lidostas garāžā.

-    Tagad sāksies, - Dekers nomurmināja.

Garāžas spuldzes meta spocīgi dzeltenīgu gaismu. Dekers bija pārliecināts, ka neviens no Renātes cilvēkiem neriskēs saistīt lidostas apsardzes darbinieku uzmanību, slaistoties ielidošanas zonā. Taču nevarēja zināt, vai kāds no sekotājiem neslēpjas garāžā, pieskatīdams viņa džipu. Garāža netika apsargāta tik rūpīgi kā lidosta. Reizi pa reizei garāžai cauri izbrauca policijas automašīna, bet sekotāji to varēja labi pamanīt un izlikties, ka liek bagāžu savā automašīnā. Tiklīdz policija aizbrauktu, viņi atkal ķertos pie novērošanas. Taču, kaut ari sekotāji būtu garāžā, nebija ticams, ka viņi nolaupītu Dekeru un Betu vietā, kur apgrozās daudz cilvēku un ir tikai viena izeja. Citu automašīnu pasažieri redzētu uzbrukumu, ievērotu uzbrucēju mašīnas numuru un paziņotu apsardzes darbiniekam, kas savukārt pa rāciju brīdinātu pārējo lidostas apsardzi, kura viņiem nobloķētu ceļu, kas ved no lidostas. Nē, uzbrukums varētu neizdoties daudzu iemeslu dēļ, tāpēc sekotāji noteikti izvēlēsies izdevīgāku bridi. Viņi varētu piezvanīt Renātei pa mobilo telefonu un paziņot, ka ir redzējuši Dekeru nesam somu, kuras izskats atbilst somai ar miljonu. Renāte tiktu maldināta, jo nodomātu, ka Dekers nenojauš, cik tuvu viņa ir. Galu galā, ja Dekers domātu, ka viņam draud briesmas, viņš taču nenestu pie rokas somu, kas pilna ar naudu. Viņš to būtu noslēpis.

Džips bija novietots garāžas otrajā stāvā pa kreisi no kāpnēm. Dekers atslēdza automobili, palīdzēja Betai apsēsties priekšējā sēdeklī, iemeta somu un Betas kruķus aizmugurē, steidzīgi iesēdās pats, aizslēdza durvis un ielika aizdedzē atslēgu. i

Viņš brīdi kavējās. /

-    Ko tu gaidi? - Beta prasīja.

Dekers paskatījās uz savu labo roku, kas bija gatava pagriezt atslēgu. Uz viņa pieres parādījās sviedru lāsītes. - Tagad mēs redzēsim, vai man bija taisnība vai ne, ka Renāte ne- ieliks spridzekli šajā mašīnā.

-   Nu, ja tev nebija taisnība, mēs to tā arī neuzzināsim, - Beta teica. - Nolādēts! Mēs taču runājām par ticību. Dari to! Pagriez atslēgu!

Dekers paklausīja, un, to darot, viņš neviļus pasmaidīja. Gaidīdams sprādzienu, kas saraustīs gabalos automobili, viņš izdzirdēja motora rūkoņu. - Jā! - Atpakaļgaitā viņš izbrauca ārā no automobiļu rindas un, cik vien ātri varēja, devās garām cilvēkiem, kas kravāja somas. - Jebkurš no viņiem varēja būt ienaidnieks. Pēc mirkļa viņš jau bija pie garāžas izejas, samaksāja par stāvvietu un pievienojās automobiļiem, kas traucās laukā no lidostas. Ņirbēja starmeši.

Sirds Dekeram mežonīgi dauzījās, kad viņš iebrauca līkumā un devās turp, kur gandrīz katrā viesnīcas "Best Western" logā staroja gaisma.

-   Tagad vienā no istabām valda liela rosība. Uztvērēja adata rāda, ka šī mašīna atrodas ceļā. - Dekers gribēja palielināt ātrumu, bet savaldījās, ieraudzīdams priekšā policijas automobiļa bākugunis.

-    Es tik ļoti nervozēju! Man trīc ceļgali, - Beta teica.

-    Mēģini kontrolēt savas bailes.

-    Es nespēju.

-Tev ir jāvar!

Priekšā braucošais policijas automobilis nogriezās ap stūri.

Dekers atvēra mazo bagāžas nodalījumu, kas atradās starp abiem priekšējiem sēdekļiem. Viņš izņēma dienesta pistoli, kuru Esperansa bija atstājis automobilī, kad viņi abi lidoja uz Ņujorku. - Tagad viņi jau ir ārā no istabas un skrien uz viesnīcas stāvvietu.

-    Kā tu spēj pārvarēt bailes?

-    Es to nedaru.

-    Bet tu tikko teici…

-    Es runāju par kontrolēšanu, nevis pārvarēšanu. Bailes ir izdzīvošanas mehānisms. Tās dod spēku. Tās dara modru. Tās var izglābt tavu dzīvību, bet tikai tad, ja spēsi tās kontrolēt. Ja bailes sāk kontrolēt tevi, tās tevi nogalinās.

Beta cieši paskatījās uz Dekeru. - Man ir skaidrs, ka es tevi vēl tik maz pazīstu.

-Tāpat kā es tevi. Varētu uzskatīt, ka viss, kas ar mums notika pirms uzbrukuma manai mājai pagājušās piektdienas naktī, bija mūsu medusmēnesis. Un tagad ir sākusies laulības dzīve. - Dekers uzbrauca uz maģistrāles, un automobilis iejuka starmešu jūklī. - Pa šo laiku viņi jau ir tikuši līdz viesnīcas stāvvietai. Viņi kāpj mašīnās.

-    Medusmēnesis? Laulības?… Vai tas, ko tu tikko teici, man ir jāuztver kā bildinājums?

-    Vai tā ir tik slikta doma?

-    Tev nāksies manī vilties. Es nekad nebūšu tā ideālā sieviete, kuras dēļ tu riskēji ar dzīvību.

-Tad jau mēs esam līdzīgi. Es arī neesmu ideāls.

-Tu ļoti labi atbilsti tam varoņa tēlam, par kuru es sapņoju, kad biju maza. Atceries, es tev stāstīju.

-    Varoņi ir muļķi. Varoņi ļauj sevi nogalināt. - Dekers palielināja ātrumu, lai turētos kopā ar automobiļiem, kas brauca ar sešdesmit piecām jūdzēm stundā atļauto piecdesmit piecu vietā. - Renāte un viņas draugi tagad drāž uz maģistrāli. Uztvērējs viņiem rāda virzienu, kādā es braucu. Man ir jāturas viņiem priekšā. Nedrīkstu pieļaut, lai viņi man piebrauc klāt un piespiež iegriezties kādā nomaļā ceļā.

-    Vai drīkstu ar tevi runāt?

-Tagad?

-    Vai tas tevi traucēs? I<Јad es runāju, man nav tik ļoti

bail.

-    Tādā gadījumā runā!

-    Kāda ir tava vissliktākā īpašība?

-Atvaino, nesapratu!

-    Tu visu vasaru lakstojies ap mani, rādīdams sevi no vislabākās puses. Bet kādas ir tavas sliktās īpašības?

-   Pastāsti man par savējāml - Dekers atpakaļskata spogulī pētīja starmešus, cenzdamies saredzēt, vai kāda no aizmugurē braucošajām automašīnām netuvojas straujāk kā citas.

-    Es prasīju pirmā.

-    Vai tu to nopietni?

-    Ļoti nopietni.

Šajā ceļa posmā ātruma ierobežojums bija sešdesmit piecas jūdzes stundā, un Dekers negribīgi sāka stāstīt.

15

Dekers pastāstīja Betai, ka viņa tēvs ir bijis armijas virsnieks un ka ģimene visu laiku dzīvojusi militārajās bāzēs, braukājot pa Savienotajām Valstīm. - Augdams es mācījos nepieķerties ne cilvēkiem, ne vietām. - Viņš pastāstīja, ka viņa tēvs nekad nav izrādījis savu pieķeršanos dēlam. Pareizāk sakot, viņš bija baidījies izrādīt jebkādas jūtas - dusmas, skumjas, prieku. - Es arī mācījos slēpt to, ko jutu. - Dekers pateica, ka tad, kad bija iestājies armijā (saprotama izvēle virsnieka dēlam), darbs speciālajā kaujas vienībā vēl vairāk mācījis viņam kontrolēt savas jūtas.

-   Man bija instruktors, kuram es ļoti patiku. Viņš daudz ar mani runāja ari brīvajā laikā. Mums bija filozofiskas sarunas - mēs apspriedām to, kā palikt dzīvam necilvēciskos apstākļos, vienlaikus saglabājot cilvēciskumu, piemēram, kā uztvert cilvēka nogalināšanu. Vai arī - kā savaldīt sevi, redzot, ka tiek nogalināts draugs. Reiz viņš man izlasīja priekšā no kādas grāmatas rindkopu par prātu un jūtām. Es to nekad neesmu aizmirsis.

Dekers bažīgi vēroja starmešus atpakaļskata spogulī. Uz ceļa bija aizvien mazāk automobiļu. Tomēr viņš joprojām brauca pa apdzīšanai paredzēto joslu, jo ceļa labajā pusē viņu kavētu priekšā pagadījušās automašīnas.

-    Kas tas bija, ko viņš tev nolasīja? - Beta jautāja.

-   "Kad mēs pieņemam izšķirošus lēmumus, mūsu liktenis noteikti piepildīsies. Mums visiem ir jūtas. Jūtas pašas par sevi mūs netraucē. Taču mūsu domas par mūsu jūtām gan var mūs traucēt, ja domas netiek kontrolētas. Mēs mācāmies kontrolēt savas domas. Domas kontrolē mūsu jūtas."

-    Šķiet, ka viņš centās aizlikt jūtām priekšā tik daudz vairogu, lai tu tās gandrīz nemaz nesajustu.

-   Filtrus. Viņš gribēja pateikt to, ka jūtas ir jāuztver tā, it kā tās vienmēr darbotos mūsu pašu interesēs. Tā, piemēram, sestdienas naktī tika nogalināti divi mani draugi. - Dekers pēkšņi mutē sajuta kaut ko rūgtu.

-    Viņi palīdzēja meklēt mani? - Beta nobālēja.

-    Es būtu sācis bēdāties, bet es sev pateicu, ka man nav laika bēdāties. Man vajadzēja atlikt bēdāšanos uz vēlāku laiku, kad es varēšu to darīt kārtīgi. Es nevarētu skumt par viņiem vēlāk, ja tajā brīdī nebūtu darījis visu iespējamo, lai paliktu dzīvs. Pagaidām man vēl nav bijis laika skumt par viņiem.

Beta atkārtoja kādu teikumu no Dekera citāta. - Domas kontrolē mūsu jūtas.

-   Tā, lūk, es dzīvoju. - Dekers atkal pavērās atpakaļska- ta spogulī. Viņiem strauji tuvojās kāda automobiļa starmeši. Viņš atvēra logu savā pusē, iebrauca blakus joslā, cieši satvēra stūri ar kreiso roku, labajā rokā saņēma Esperansas pistoli un sagatavojās šaut, ja kreisajā pusē braucošais automobilis mēģinātu nostumt viņu no ceļa.

Automobiļa starmeši bija ļoti spoži. Atstarojoties atpa- kaļskata spogulī, tie žilbināja Dekera acis. Dekers strauji samazināja ātrumu, lai blakus piebraukušā automobiļa vadītājs nepaspētu nospiest bremžu pedāli un padrāztos viņiem garām. Taču automobilis ne tikai padrāzās viņiem garām, bet arī turpināja ar tādu pašu ātrumu joņot tālāk. Tā bija slēgta kravas automašīna. Tās gabarītlukturu gaisma strauji attālinājās tumsā.

-    Viņš laikam brauc ar deviņdesmit jūdzēm stundā, - Dekers teica. - Ja es mazliet atpalikšu un tad uzņemšu tādu pašu ātrumu, neviens ceļu policists mani aiz tās neredzēs. Viņš vispirms ieraudzīs kravas mašīnu un sāks dzīties tai pakaļ. Es varēšu mierīgi samazināt ātrumu.

Automobilī iestājās klusums.

-Tātad, - Beta beidzot ierunājās, - jūtas tevi traucē. Tad jau tu mani šovasar muļķoji.

-    Es apzināti centos mainīties. Es centos atvērties un ļauties jūtām. Kad tu tajā dienā ienāci manā birojā, pirmo reizi savā mūžā es biju gatavs iemīlēties.

-    Un tagad tu jūties apkrāpts, jo sieviete, kurā tu iemīlējies, nebija tā, par ko uzdevās.

Dekers neatbildēja.

Beta turpināja: - Tu domā, ka būtu drošāk, ja paliktu tāds, kāds biji, saglabātu distanci un neļautos jūtām, kas padara tevi ievainojamu.

-    Jā, tas man bija ienācis prātā.

-Un?

-    Pie velna pašlepnumu! - Dekers saspieda Betas roku. - Tu man prasīji, vai es gribētu sākt visu no jauna. Jā. Tāpēc ka otra iespēja mani biedē. Es negribu tevi zaudēt. Es sajuktu prātā, ja nevarētu visu atlikušo dzīvi būt kopā ar tevi… Šķiet, ka es tomēr neesmu pārvērties.

"Labāk pārvērties gan," viņš sev teica. "Tev ir jādara viss iespējamais, lai mēs abi šonakt paliktu dzīvi."

16

Spriedze radīja pazīstamu sāpju sajūtu pakrūtē, - ar to viņš bija mocījies, strādājot pārvaldē. No rīta lidmašīnā apēstā omlete vēl bija palikusi kuņģī un dedzināja līdzīgi skābei. Tāpat dedzināja arī hamburgeri un eļļā vārītie kartupeļi, kurus viņš uz ātru roku pēcpusdienā bija visiem nopircis. Gluži kā vecos laikos, viņš nosprieda.

Dekers prātoja, cik tuvu varētu atrasties sekotāji un ko viņi varētu būt izlēmuši. Vai daļa no grupas gaidīja Santafē? Varbūt tikai daži Renātes draugi atradās viesnīcā "Best Western" un neuzdrošinājās sākt uzbrukumu? Varbūt viņi pa mobilo telefonu bija izsaukuši papildspēkus? Varbūt Dekers kļūdījies un viņa automobilī nemaz nebija noslēpts raidītājs? Varbūt viņa plāns nekur nederēja? "Nē," viņš pats sev stingri teica. "Es nodarbojos ar šīm lietām jau daudzus gadus. Ņemot vērā apstākļus, es zinu, kā rīkotos Renāte. Jā," viņš drūmi nodomāja, "vai nav jauki būt pārliecinātam?"

Pabraucis garām visiem trim pagriezieniem uz Santafē, turpinādams ceļu pa 25. maģistrāli, viņš uzjautrināts iztēlojās savu sekotāju apjukumu un satrauktās sarunas, kuras viņi risina, cenšoties saprast, kādēļ viņš nav nogriezies un uz kurieni viņš brauc. Tagad Viņi visi sekos Dekeram - gan tie, kas atrodas Santafē, gan tie,-kuri viņam dzenas pakaļ no Albukerkes. Viņš par to bija pārliecināts. Tāpat viņš ari zināja, ka visriskantākie nakts notikumi vēl ir priekšā, piemēram, brauciens pa 50. ceļu.

Tas bija divvirzienu ceļš - neapgaismots, šaurs, līkumains. Vietām tas gāja caur nelieliem ciematiem, taču lielākoties gar ceļa malām auga tikai krūmāji un koki. Sekotāji tur viegli varēja nostumt viņu no ceļa, nevienam neredzot. Pa šo ceļu viņš nevarēja pabraukt tik ātri kā pa maģistrāli. Pirmajā asajā līkumā automobilis apgāztos. Vietām pat četrdesmit piecu jūdžu ātrums bija par lielu. Dekers salīka uz priekšu, ar skatienu urbdamies tumsā aiz automobiļa starmešiem, cenzdamies izmantot katru sekundi taisnajos ceļa gabalos, līkumos samazinādams ātrumu un uzmanīgi griezdams stūri, tad atkal palielinādams ātrumu.

-Es nevaru nolaist acis no ceļa un paraudzīties atpakaļ- skata spogulī, - viņš teica Betai. - Paveries atpakaļ! Vai tu neredzi ugunis?

-    Nē. Pagaidi - redzu gan.

-Ko?

-   Viņi izbrauc no pēdējā līkuma. Viena… nē, nepareizi, izskatās, ka tur ir divas mašīnas. Otrā tikko izbrauca no līkuma.

-Jēzus!

-     Šķiet, ka viņi necenšas mūs panākt. Kāpēc viņi kavējas? Varbūt tie nemaz nav viņi, - Beta teica.

-    Varbūt viņi grib noskaidrot, ko mēs domājam darīt, un tikai tad rīkoties. Apsteidzot mūs.

-    Ugunis.

. - Jā. Mēs esam Pekosā.

Otrdienas vakars jau tuvojās pusnaktij, un pilsētas ielās nebija redzams gandrīz neviens cilvēks. Dekers samazināja ātrumu, pagriezās pa kreisi, uzbrauca uz tukšās galvenās ielas un devās ziemeļu virzienā uz kalnu pusi.

-     Es vairs neredzu automašīnu gaismu, - Beta teica. - Tās laikam bija šejienes iedzīvotāju mašīnas.

-    Varbūt. - Tiklīdz miegainās pilsētas ugunis bija palikušas aiz muguras, Dekers atkal palielināja ātrumu un sāka braukt augšā pa neapgaismoto un šauro ceļu, kas veda uz mežonīgo apvidu. - Bet varbūt tās patiešām bija Renātes un viņas bandas mašīnas un viņi tikai cenšas neizrādīt, ka seko mums. Viņus noteikti interesē, ko mēs tur, augšā, gatavojamies darīt.

Cieši saaugušās priedes tumsā veidoja šķietami necaurejamu sienu.

-    Neizskatās patīkami, - Beta teica.

-Tas ir labi. Renāte secinās, ka mēs uz šejieni braucam tikai tādēļ, lai paslēptos. Mēs jau esam pavisam tuvu. Gandrīz klāt. Vēl tikai mazlietiņ…

17

Viņš gandrīz pašāvās garām uzrakstam Zvanīt Stīvenam Dekeram, strauji samazināja ātrumu, lai iegrieztos tik tikko redzamajā spraugā starp eglēm. Ar šausmām domādams par to, ka viņš varbūt slazdā ieved sevi un Betu, nevis Renāti, De- kers pa koka tiltiņu pārbrauca pāri straujajai, šaurajai, rēcošajai Pekosas upei, izbrauca tumšajā klajumā, novietoja automobili pie kāpnēm un izslēdza motoru. Tikai pēc tam viņš nospieda starmešu slēdzi - šādā veidā lukturi turpināja degt divas minūtes.

Lukturu gaismā Dekers sameklēja Betas kruķus un paņēma somu no pakaļējā sēdekļa. Viņam ārkārtīgi gribējās to darīt ātrāk, bet viņš neuzdrīkstējās ļauties steigai. Ja Renāte un viņas banda, garām braucot, redzētu, ka Dekers steidzas uz māju, viņiem tūlīt rastos aizdomas, ka viņš zina par sekotājiem, ka viņš gaida tos ierodamies un ka tiem ir sagatavots slazds. Cenzdamies savaldīt nepacietību, Dekers tēloja, ka ir noguris, kāds viņš patiesībā arī bija. Viņš sekoja Betai augšup pa kāpnēm un piegāja pie metāla kastītes, kas bija piestiprināta pie ārdurvju roktura. Automobiļa starmešu gaismā Dekers atslēdza kastīti un izņēma mājas atslēgu. Atslēdzis durvis, viņš palīdzēja Betai ieiet iekšā.

Tiklīdz mājas durvis bija aizvērtas un aizslēgtas no iekšpuses un tika iedegta gaisma, Dekers sāka steigties. Mājas logiem priekšā jau bija nolaistas žalūzijas, tāpēc neviens no ārpuses nevarēja redzēt, kā viņš balsta Betu, kamēr viņa nomet kruķus un uzvelk maskēšanās tērpu, kuru Dekers bija nopircis ieroču veikalā. Kad Beta bija aizvilkusi rāvējslēdzēju un paņēmusi kruķus, Dekers steigšus uzvilka savu maskēšanās tērpu. Pirms došanās uz lidostu viņi abi bija uzvilkuši Dekera nopirkto polipropilēna apakšveļu. Dekers nozieda Betas seju un pats savējo ar tumšu, taukainu krēmu no maskēšanās krāsas tūbiņas. Mēģinājuma laikā viņiem bija izdevies visu paveikt nepilnās divās minūtēs. Tagad Dekeram šķita, ka viņi visu dara ārkārtīgi ilgi. "Ātrāk!" viņš domāja. Lai neatstātu pirkstu nospiedumus, viņi uzvilka kokvilnas cimdus, kas bija pietiekami plāni, lai viņi varētu šaut, un pietiekami biezi, lai kaut nedaudz sildītu rokas. Dekers ieslēdza mazu radioaparātu, kas sāka spēlēt kantrimūziku. Kāds dziedāja par "dzīvi un mīlu, un šķiršanos, un…". Atstājis gaismu ieslēgtu, Dekers palīdzēja Betai izkļūt pa otrām durvīm. Aizvēris tās, viņš riskēja un apstājās drēgnajā tumsā, lai iedrošinot maigi noglāstītu Betas roku.

Beta drebēja, bet darīja to, kas bija jādara, - to, ko viņi bija izmēģinājuši. Viņa nozuda tumsā pa kreisi no mājas.

Atzinīgi novērtēdams Betas drosmi, Dekers devās uz labo pusi. Mājas priekšā atstātā automobiļa lukturi bija nodzisuši. Tur, kur no logiem nekrita gaisma, biezēja tumsa. Dekera acis pamazām pierada pie tumsas. Mēness un milzīgs skaits zvaigžņu, kas kalnos spīdēja īpaši spoži, naktij piešķīra neticami maigu mirdzumu.

Kad Dekers un Esperansa bija pārstaigājuši apkārtni, novērtēdami to no taktikas viedokļa, viņi bija nolēmuši izmantot zvēru taku, ko sedza biezie krūmi mājas otrā pusē. No ceļa to nevarēja redzēt. Beta šobrīd gāja pa taku un drīz sasniegs resnu koku, ap kuru taka meta līkumu. Tur Beta nometīsies guļus, cauri krūmiem norāpos lejā pa nogāzi uz seklu bedri, kuru bija izracis Esperansa un kur lietošanas gatavībā uz baļķa bija noliktas divstobrenes.

Pa to laiku Dekers tumsā aizrāpoja līdz tādai pašai seklai bedrei, ko viņš pats bija izracis ar vienu no ieroču veikalā nopirktajām sapieru lāpstiņām. Pat cauri trim apģērba kārtām Dekers juta augsnes miklumu. Gulēdams aiz baļķa, kuru apslēpa krūmi, viņš taustījās apkārt, bet nevarēja atrast to, ko meklēja. Dekeram sāka strauji sisties pulss, tomēr galu galā viņš sataustīja vinčesteru. Jaudīgais ierocis bija domāts šaušanai no vidējas distances tādā krūmiem klātā apvidū kā šis. Magazīnā bija sešas lodes, viena - stobrā. Ierocis šāva tik ātri, cik ātri bija iespējams nospiest mēlīti.

Blakus šautenei bija nolikts automobiļa akumulators, kuru arī Dekers bija nopircis Santafē. Savukārt blakus akumulatoram bija divpadsmit pāri elektrisko vadu, kuru gali bija kaili. Tie bija savienoti ar blašķēm, kas bija piepildītas ar mazutu un minerālmēsliem, kuru galvenā sastāvdaļa bija amonjaka nitrāts. Ja šīs sastāvdaļas sajauca pareizā proporcijā, varēja iegūt sprāgstvielu. Lai sprādziens būtu sīvāks, Dekers bija iebēris blašķēs skrbtis un šaujampulveri. Katrai bumbai viņš bija pagatavojis detonatoru: uzmanīgi, lai nesabojātu kvēldiegu, viņš bija sasitis divpadsmit simt vatu spuldzes. Paņēmis spuldžu metāla pamatnītes, viņš bija ievietojis kvēldiegus blašķēs. Pie katras spuldzes pamatnes tika pieslēgti divi vadi. Blašķes bija novietotas stratēģiski nozīmīgās vietās un pārklātas ar lapām. Vadu pāri, kas tāpat tika apklāti ar lapām, bija atvilkti līdz automobiļa akumulatoram, kurš atradās blakus Dekeram. Vadi bija sakārtoti no kreisās uz labo pusi tā, lai atbilstu spridzekļu atrašanās vietām. Ja Dekers paņemtu vadu pāri un pieliktu vienu vadu pie akumulatora pozitīvā pola, bet otru - pie negatīvā pola, radusies ķēde aizdedzinātu spuldzes kvēldiegu un uzspridzinātu bumbu.

Viņš bija sagatavojies. Tālāk aiz šaurās Pekosas upes ceļa otrā pusē mežā slēpās Esperansa. Viņš bija redzējis, kā Dekers piebrauc pie mājas, un tagad gaidīja parādāmies Renāti un viņas draugus. Veselais saprāts lika domāt, ka viņi tūlīt nesekos Dekeram, kad uztvērējs būs parādījis, ka viņš ir nogriezies no ceļa, bet vispirms centīsies noskaidrot, kas viņus gaida. Visticamāk, ka viņi pabrauks garām meža ceļam, gabaliņu tālāk novietos automašīnas un tad piesardzīgi nāks atpakaļ. Viņiem nepatiks iet pa šauro meža ceļu, bet citu ceļu viņi neatradīs, jo pie mājas varēja nokļūt, tikai ejot pāri straujajai upei. Tumsā to izdarīt bija diezgan sarežģīti.

Kad Renāte un viņas banda nogriezīsies no ceļa un ieies mežā, no slēpņa iznāks Esperansa un sabojās viņu automobiļus, lai tad, ja bandītiem rastos nelabas priekšnojautas un viņi steigtos atpakaļ, viņi nevarētu aizbēgt. Domājams, ka būs divi automobiļi: viens, kurā brauks sekotāji no lidostas, otrs - grupai no Santafē. Kad Esperansa būs ielicis zariņus riepu ventiļos - kluso šņākoņu, gaisam izplūstot no riepu kamerām, apslāpēs upes rēkoņa -, viņš sekos bandai. Viņam bija divdesmit divu collu pusautomātiskā šautene, magazīnā trīsdesmit patronas, pie jostas vēl divas magazīnas. Viņš uzbruks no aizmugures, kad sāksies apšaude. Kaut arī divdesmit divu collu šautene bija viegla, tai bija vairākas priekšrocības: tā neradīja troksni, tajā varēja ielādēt diezgan daudz patronu, un tā ļoti ātri šāva. Šīs īpašības bija ļoti svarīgas apšaudei nelielos attālumos. Sprāgs blašķes, Beta šaus ar divstobrenēm, Dekers šaus ar vinčesteru, nodrošinājies ar remin- gtonu. Ja viss noritēs, kā plānots, Renāte un viņas banda būs pagalam pēc trīsdesmit sekundēm.

Problēma ir tā, Dekers domāja, ka plānus parasti izjauc Mērfija likums. Tas, kas var neizdoties, noteikti neizdosies. Un viņa plānā bija daudz neskaidru vietu. Vai Renāte un viņas banda visi kopā dosies iekšā mežā? Varbūt viņi nojautīs slazdu un sadomās pārbaudīt, vai kāds nezogas viņiem pa pēdām. Vai Beta spēs saglabāt paškontroli un izšaut īstajā laikā, kā viņi bija izmēģinājuši? Varbūt viņu pēkšņi paralizēs bailes un viņa vispār nespēs izšaut? Vai varbūt…

18

Dekers izdzirdēja troksni. Izklausījās, ka lūst zars. Viņš satraukumā aizturēja elpu, negribēdams, lai pat visniecīgākā skaņa traucētu viņam dzirdēt. Cieši pieplacis pie mitrās zemes, gaidīdams skaņas atkārtošanos, viņš klausījās, cenzdamies nepievērst uzmanību klusajai kantrimūzikai, kas skanēja mājā, un apslāpētajai upes šalkoņai. Šķita, ka skaņa nāk no piebraucamā ceļa malas, taču nedrīkstēja jau tūlīt domāt, ka to ir izrāisījis cilvēks. Šeit varēja būt daudz savvaļas zvēru. Troksnis varēja arī nenozīmēt briesmas.

Gribot negribot Dekeram bija jādomā par to, kā Beta reaģējusi uz troksni. Vai viņa spēs savaldīt bailes? Viņš centās sev iegalvot, ka Betas klātbūtne ir nepieciešama. Ja Beta nebūtu braukusi viņam līdzi, Renātei rastos aizdomas, ka De- kers ir sagatavojis slazdu un negrib pakļaut Betu briesmām. Vienlaikus Dekers pats sevi apstrīdēja, ka Betas klātbūtne varbūt nemaz nav tik nepieciešama. Varbūt viņam nevajadzēja iesaistīt Betu? Varbūt viņš pārāk daudz prasa no viņas?

Viņai nekas nav man jāpierāda.

Tas, kā tu esi rīkojies, apstiprina pretējo.

Pietiek, viņš sev teica Tagad ir jādomā tikai par vienu - kā šonakt palikt dzīvam un kā rīkoties, lai Beta šonakt paliktu dzīva.

Dekers nedzirdēja skaņu atkārtojamies un klusu izelpoja. Labajā pusē atradās māja. Pa slēģu spraugām spīdēja gaisma. Dekers centās uz turieni neskatīties, lai acis neatradinātos no tumsas. Viņš skatījās uz ceļu, tiltiņu, piebraucamo ceļu, klajumiņu. Gaisma mājā iedarbosies uz visiem, kas tai tuvosies, - viņiem būs grūti piemēroties apkārtējai tumsai un saskatīt kaut ko tumsas klātajā apkārtnē. Savukārt Dekeram šī gaisma, kas spīdēja no sāniem, radīja papildu priekšrocības, kopā ar spožo mēnesi un zvaigznēm izgaismojot apkārtni. Dekeram bija sajūta, ka viņš skatās caur milzīgu, gaismu pastiprinošu lēcu.

Sisināja sienāži. Mājā radio klusi uzsāka spēlēt jaunu, sērīgu dziesmu par atvērtām durvīm un pamestām sirdīm. Dekers pēkšņi sastinga, atkal izdzirdējis lūstoša zara troksni.

Šoreiz viņš skaidri dzirdēja, ka skaņa nāk no krūmiem piebraucamā ceļa labajā pusē. Vai Renāte ar savu bandu ir pārgājusi pāri tiltiņam un viņš pat nav redzējis viņu siluetus? Tas nebija iespējams, ja vien viņi to nebija izdarījuši, pirms viņš bija nokļuvis līdz savai seklajai bedrei. Bet viņš taču tiltu bija izlaidis no acīm tikai uz mazu brīdi. Vai tiešām Renāte būtu paspējusi (viņš nebija redzējis starmešus ārā uz ceļa) pabraukt garām piebraucamajam ceļam, noskaidrot, ka viņš ir nolicis automobili pie mājas, apstāties, izpētīt apkārtni un pāriet pāri tiltiņam, pirms viņš bija paspējis iznākt ārā no mājas? Tādā gadījumā viņi bija rīkojušies ļoti pārgalvīgi. Renāte tā nerīkojās.

Izdzirdējis troksni trešo reizi, Dekers paņēma vinčeste- ru. Pēkšņi viņš iedomājās, ka Beta noteikti dara to pašu un paņem divstobreni. Vai viņa spēs nogaidīt un nospiest mēlīti tikai tad, kad tas būs nepieciešams? Ja viņa nobītos un izšautu ātrāk, viņa visu izjauktu un, iespējams, pati aizietu bojā. Braucot no Albukerkes, Dekers bija norādījis uz šādām briesmām un atgādinājis, ka viņas ierocis ir domāts šaušanai nelielā attālumā, ka viņa nedrīkst šaut, pirms nav izšāvis Dekers, un ka viņa var šaut tikai tad, kad ir klajumiņā ieraudzījusi cilvēkus, uz kuriem tēmēt.

Beta, atceries, ko es tev teicu! Nesteidzies!

Dekers gaidīja. Nekas nebija dzirdams. Zari vairs nelūza. Viņam šķita, ka ir pagājušas piecas minūtes, bet skaņa neatkārtojās. Viņš nevarēja paskatīties pulkstenī. Tas bija kabatā. Pirms ierašanās viņi abi ar Betu bija noņēmuši savus pulksteņus un ielikuši kabatā, lai apgaismotās ciparnīcas neatklātu viņu slēptuves.

Dekers sprieda, ka ir pagājušas desmit minūtes. Viņi ar Betu bija runājuši par to, kā tas ir - nekustīgi gulēt stundām ilgi, savaldot nepacietību, nedomājot ne par pagātni, ne nākotni. Eksistēt šajā brīdī. Iestāstīt sev, ka piedalies sacensībās un ka otrs pasteigsies spert soli pirms tevis. Albukerkes lidostā Dekers bija teicis, ka abiem noteikti ir jāaiziet uz tualeti, kaut arī nevienam nevajadzēja, jo šāda vajadzība naktī var kļūt tik neatlaidīga, ka var zust spēja koncentrēties. Saprotams, ka slēpnī neko nedrīkstēja darīt, jo jebkura kustība pievērstu uzmanību. Vienīgā iespēja bija atvieglot pūsli biksēs, bet tas jau nu noteikti ietekmētu spēju koncentrēties uzdevuma izpildei. /

Piecpadsmit minūtes. Divdesmit. Neatskanēja neviena aizdomīga skaņa. Neko nevarēja manīt ne uz mēness apgaismotā piebraucamā ceļa, ne arī krūmos pie ceļa. Tikai pacietību, Dekers sev teica. Tomēr viņam bija jāsāk domāt par to, vai viņa paredzējumi ir bijuši pareizi. Varbūt Renāte nebija noslēpusi raidītāju viņa automobilī? Varbūt Renātes nemaz nebija tuvumā?

19

Dekeram bija vēsi nakts tumsā, bet viņam pārskrēja drebuļi, ieraugot, ka sakustas mežs. Kāds, kas izskatījās pēc rāpojoša cilvēka, piesardzīgi slīdēja no krūma uz krūmu. Taču tas nebija piebraucamā ceļa tuvumā, kur to bija gaidījis Dekers. Dekeram par izbailēm, tas, kas slapstījās klajumiņa malā, jau atradās pusceļā uz māju. "Kā viņš varēja tikt tik tālu, ja es viņu neredzēju?" Dekers satraukts domāja.

Kur ir pārējie?

Viņam kļuva vēl aukstāk, ieraugot vēl vienu stāvu netālu no pirmā. Šķita, ka tas nav slapstījies gar klajuma malu, bet ir izlīdis no meža, it kā viņš būtu nācis no ziemeļu, nevis no rietumu puses, kur atradās tiltiņš. Vienīgais izskaidrojums varēja būt tāds, ka viņi ir atraduši citu ceļu pāri upei.

Bet kā? Es taču pārbaudīju upi apmēram simts jardu garumā gar ceļa malu. Tālāk taču viņi nebrauktu. Upē nebija ne baļķu, ne gājēju tiltiņu, ne lielu akmeņu.

Kad no meža iznira trešais stāvs, Dekeru pārņēma nelabums, - viņš bija sapratis, kas notiek. Pēc apstāšanās banda bija sadalījusies grupās. Daži bija devušies lejā pa ceļu uz dienvidiem un tagad sargāja piebraucamo ceļu, lai Dekers netiktu prom. Citi bija devušies ziemeļu virzienā, un to Dekers nebija paredzējis. Viņi bija aizgājuši līdz blakus mājai un šķērsojuši upi pa citu tiltiņu. Šajā apvidū mājas atradās apmēram ceturtdaļjūdzes attālumā cita no citas. Dekers nebija varējis iedomāties, ka Renāte ar savu bandu uzņemsies tik tālu pārgājienu svešā vietā naktī. Bija pagājis ilgs laiks, kamēr viņi nokļuva klajumā, jo viņiem vajadzēja spraukties cauri biezajam mežam, darot to pēc iespējas lēnāk, lai neradītu troksni. Bandas dalībnieki iznāks no meža arī aiz mājas, lai ielenktu to no visām pusēm.

Arī Dekeru.

Ari Betu.

Dekers iztēlojās, kā ienaidnieks lavās viņai tuvāk: viņi abi ir pārsteigti, bet slepkava ātrāk aptver situāciju un nošauj Betu, pirms viņa spēj sevi aizstāvēt. Dekers jau gribēja līst ārā no savas slēptuves un steigšus līst cauri krūmiem pie Betas, lai viņu aizstāvētu. Taču viņš nedrīkstēja ļauties pēkšņajam impulsam. Darbošanās steigā, iekams nav noskaidrota situācija, nozīmētu pakļaut briesmām gan Betu, gan sevi. Un ja nu tad, kad situācija būs skaidra, viss būs nokavēts?

Minstināšanās izglāba Dekeram dzīvību - pavisam tuvu aiz muguras nobrakšķēja zars. Kāds gāja pa nobirušajām priežu skujām. Dekera sirds šķita kāpjam laukā pa muti, smacējot viņu. Viņš lēnītiņām grieza galvu, tīšām nesteigdamies. Domājams, ka uz viņu bija notēmēts ierocis, bet viņš nevarēja riskēt, strauji pagriežot galvu. Ja viņš vēl nebija atklāts, strauja kustība noteikti viņu nodotu.

Dekeram uz pieres izspiedās sviedru lāsītes. Palēnām skatienam atklājās tumšais mežs viņam aiz muguras. Vēl viens solis švīkstošajās priežu skujās lika viņam iekšēji sarauties. Viņa pulss paātrinājās, kad viņš desmit pēdu attālumā ieraudzīja kādu stāvu. Renāte? Nē. Pārāk smagnējs augums. Pārāk plati pleci. Tās bija vīrietis - viņš bija pagriezis Dekeram muguru un rokā&turēja šauteni. Pagriezies ar seju pret māju, vīrietis nogūlās uz zemes, kā rēgs nozūdot starp krūmiem. Dekers iztēlojās ainu, kādu to redz šis vīrietis. Mājā skan mūzika. Aiz nolaistajām žalūzijām spīd gaisma. Lampām un radio Dekers bija pielicis taimerus - nākamās stundas laikā tie cits pēc cita izslēgsies. Renātei un viņas draugiem vajadzēja noticēt, ka viņi ir iedzinuši savu laupījumu slazdā.

Pārējie trīs stāvi klajuma otrā pusē vairs nebija redzami. Iespējams, ka viņi bija pieplakuši pie zemes un tuvojās mājai, gatavodamies kopīgam uzbrukumam. Vai viņi gaidīs, līdz nodziest gaisma un visi aizmieg? Varbūt viņi metīs logos granātas un ielauzīsies mājā tūlīt pat?

Kad viņi skries starp kokiem, vai viņi nepamanīs Betu?

Dekera sākotnējais plāns balstījās uz to, ka banda tiks iznīcināta visa kopā pēc tam, kad tā būs pārgājusi pāri tiltiņam un mēģinās zagties uz priekšu pa piebraucamo ceļu. Vienlaikus tiks uzspridzinātas bumbas un sākta apšaude no trim vietām. Tagad viņus pārsteigt varēja vienīgi…

Dekers lēnām izrāpās no bedres. Viņš ar rokām taustīja zemi sev priekšā, lai tur negadītos nekas tāds, kas saceltu troksni. Dekers rīkojās tikpat lēnām kā tad, kad bija pagriezis galvu. Viņš izlīda starp diviem krūmiem un tuvojās pie zemes pieplakušajam vīrietim, kura uzmanība noteikti bija pievērsta mājai. Domājams, ka arī pārējie skatījās uz māju, nevis šurp. Pēdējā reize, kad Dekers bija izmantojis nazi, lai nogalinātu cilvēku, bija pirms divpadsmit gadiem. Viņš slīdēja starp krūmiem, rokā turēdams vienu no nažiem, ko bija nopircis ieroču veikalā un pēc tam nolicis blakus vinčes- teram bedres malā.

Tur viņš bija. Piecas pēdas tālāk. Atbalstījies uz viena ceļgala. Rokā viņš turēja šauteni. Viņš vēroja māju.

Kad mēs pieņemam izšķirošus lēmumus, mūsu liktenis noteikti piepildīsies.

Dekers negaidīdams klupa viņam virsū. Ar kreiso roku viņš aizspieda bandīta degunu un muti. Kokvilnas cimds palīdzēja apslāpēt jebkādu skaņu, ko bandīts izdeva, kad Dekers parāva viņu atpakaļ un ietrieca nazi viņam rīklē, pārgriežot balss saites un jūga vēnu.

Jūtas pašas par sevi mūs netraucē. Taču mūsu domas par mūsu jūtām gan var mūs traucēt, ja domas netiek kontrolētas.

Izšļācās asinis - karstas un lipīgas. Vīrietis notrīcēja un sastinga. Dekers klusu nolaida līķi zemē. Mēnessgaismā šķita, ka no nogalinātā vīrieša pārgrieztās rīkles ceļas tvaika strūkliņa.

Mēs mācāmies kontrolēt savas domas. Domas kontrolē mūsu jūtas.

20

Pulsa sitieni aiz ausīm atgādināja āmura zvēlienus. Dekers nometās zemē aiz krūmiem un centās saprast, uz kurieni gatavojas doties pārējie. Vai kaut kur tuvumā bija vēl kāds, ko viņš nebija redzējis? Kāds noteikti stāv ārā pie ceļa. Un kā ar māju, kas atrodas ceturtdaļjūdzi uz dienvidiem no Šejienes? Tie, kas dzina pēdas Dekeram, noteikti bija ievērojuši māju, sekojot Dekera džipam. Vai daļa no Renātes bandas nebija aizgājusi līdz turienei, šķērsojusi tiltiņu tajā vietā un pēc tam tuvojusies Dekera mājai no tās puses? Varbūt tieši tādā veidā nogalinātais vīrietis, kas gulēja Dekeram pie kājām, bija nokļuvis šajā klajumiņa pusē?

Tas, kas var neizdoties, noteikti neizdosies. Banda noteikti bija sagatavojusi plānu, pirms tā devās uz māju. Bet kā viņi savā starpā sazinājās un saskaņoja savu rīcību? Viņiem pie apģērba varēja būt piesprausti mikrofoni un ausīs ielikti uztvērēji. Tomēr Dekers apšaubīja šādu iespēju, jo diez vai banda gribētu radīt kaut vai visniecīgāko troksni sačukstoties. Dekers pārbaudīja līķa ausis un jaku. Viņa šaubas apstiprinājās, jo viņš neko neatrada.

Kā vēl viņi varētu saskaņot uzbrukšanas laiku un darbību? Aptaustīdams līķa kreiso roku, Dekers atrada pulksteni. Pulksteņa ciparnīca nebija apgaismota, lai neatklātu atrašanās vietu. Stikla vietā tam bija metāla vāciņš. Vienīgais veids, kā Dekers tumsā varēja noteikt laiku, bija šāds: viņam vajadzēja novilkt cimdu un ar pirkstiem pieskarties stundu un minūšu rādītājiem un reljefajiem cipariem, kas bija izvietoti gar ciparnīcas apmali. Dekers bija sastapies ar šādiem pulksteņiem. Viņš juta, kā minūšu rādītājs pavirzās uz priekšu, un tūlīt noteica, ka ir bez piecām minūtēm viens.

Vai uzbrukums mājai notiks pulksten vienos? Dekeram nebija daudz laika, lai sagatavotos. Viņš uzvilka cimdu, noslaucīja no pulksteņa savus pirkstu nospiedumus un, cik vien klusu varēdams, cauri krūmiem ātri līda atpakaļ uz miklo, seklo bedri, kas viņam aizvien vairāk sāka atgādināt kapu. Tur viņš sataustīja vadus un izvēlējās divus vadu pārus, kas bija novietoti labajā pusē. Viņš sadalīja pārus un paņēma divus vadus kreisajā rokā un divus - labajā. Viņš bija sagatavojies savienot tos ar akumulatora pozitīvo un negatīvo polu.

Par spīti aukstajam nakts gaisam, Dekera piere, kas bija noziesta ar maskēšanās krāsu, lāsoja sviedros. Viņš pievērsās mājai, un viņam bija nepatīkami apzināties, ka gaisma no logiem traucē viņu redzēt tumsā. Pēc pieskaršanās nogalinātā vīrieša pulkstenim viņš bija skaitījis sekundes un sprieda, ka ir pagājušas četras minūtes un trīsdesmit sekundes un ka uzbrukums mājai sāksies pēc…

Viņš bija aizkavējies par piecpadsmit sekundēm. Sāka plīst logu stikli. Mājā sprāgstošās granātas, kas bija domātas apdullināšanai, žilbināja acis un plēsa pušu bungādiņas. No krūmu aizsega izskrēja tumši stāvi, turēdami šautenes. Divi no viņiem ielauzās mājā pa priekšējām durvīm, bet viens - pa otras puses durvīm. Domājams, ka vīrietim, kuru Dekers bija nogalinājis, vajadzēja pievienoties tam, kurš drāzās iekšā pa otrām durvīm (varbūt tā bija Renāte). Taču šķita, ka iebrucējs (iebrucēja) ir pārāk koncentrējies uzbrukumam un neievēro to, ka palicis bez palīga.

Dekers no bedres redzēja mājā šaudīgas ēnas. Niknuma pilnas kustības. Kliedzieni. Lamāšanās. Mājā nevienu neatrazdami, uzbrucēji saprata, ka ir apmuļķoti un iekļuvuši slazdā. Tagad viņi centīsies izkļūt ārā no mājas, pirms slazds ir aizcirties. Atkal lamāšanās. Ēnas steidzīgi atkāpās. Dekers skatījās te uz priekšējām durvīm, te uz otras puses durvīm. Vai viņi visi skries ārā pa vienām durvīm? Vai arī - atkāpsies tāpat, kā bija ielauzušies?

Tāpat. Ieraudzījis vientuļo stāvu izskrienam pa otras puses durvīm, Dekers spēji piegrūda vadus pie akumulatora poliem. Nakts pārvērtās par dienu. Pamatne zem skrienošā cilvēka kājām uzliesmoja ar pērkonīgu grāvienu, izšķaidot uz visām pusēm zemes pikas, skrotis un blašķes metāla atliekas.

Cilvēks uzlidoja gaisā. Izdzirdēdami sprādzienu, abi bandīti, kas skrēja ārā pa priekšējām durvīm, sagrīļojās. Dekers piespieda otru vadu pāri pie akumulatora poliem. Nākamais sprādziens bija spēcīgāks par pirmo. Dārdošais uzliesmojums izrāva zemē bedri un nolingoja kliedzošos bandītus lejā pa kāpnēm. Logi bija izsisti. Sāka degt sienas.

Miegdams acis liesmu spožajā gaismā, Dekers nometa vadus un paķēra vinčesterii. Cik ātri vien varēdams, viņš apšaudīja mājas otru pusi, kur bija nokritis cilvēks, kas izskrēja pa aizmugures durvīm. Divstobrenes šāvienu troksnis, ko nevarēja sajaukt ne ar ko citu, ļāva Dekeram noprast, ka Beta šauj uz diviem bandītiem, kas bija nokrituši klajumiņā netālu no viņas. Vēl viens šāviens. Vēl viens. Un vēl viens. Ja tuvumā bija vēl kādi bandīti, viņi būs noteikuši Betas atrašanās vietu pēc šāvienu trokšņa un, protams, pēc stobrugu- ņu zibšņiem. Dekers bija Betu mācījis paķert abas divstobrenes un aizvelties piecpadsmit pēdas tālāk uz labo pusi, kur bija izrakta vēl viena bedre. Ari tajā bija nolikta patronu kaste. Viņai steigšus vajadzēja pielādēt šautenes, šaut un atkal mainīt atrašanās vietu.

Taču Dekeram nebija laika par to domāt. Viņam bija jātic, ka Beta rīkosies saskaņā ar plānu. Viņš pats bija izšāvis pēdējo - septīto - patronu no sava vinčestera. Nometis šauteni, viņš izvilka Esperansas pistoli "Beretta" un, cenzdamies turēties ēnā, lavījās cauri krūmiem uz turieni, kur bija nokritis viens no bandītiem. Jo tuvāk viņš piekļuva mājai, jo grūtāk viņam bija sameklēt tumsas aizsegu. Taču liesmas ļoti labi apgaismoja nokritušo bandītu. Dekers izšāva, un cilvēks noraustījās, lodei ietriecoties viņam (viņai) galvā.

Dzirdēdams Betas šāvienu troksni, Dekers steidzās uz priekšu, notēmēja uz leju un ar purngalu apvēla līķi apkārt. Diemžēl viņš neieraudzīja to, ko bija cerējis. Tā nebija sievietes seja. Tā nebija Renātes seja. Tas bija viens no Renātes brāļiem, ar kuru Dekers bija runājis kādā kafejnīcā Romā pirms piecpadsmit mēnešiem. Toreiz Makitriks bija iepazīstinājis Dekeru ar Renāti.

Dekers apsviedās apkārt, juzdams, ka ir atklājis savu atrašanās vietu. Viņam gribējās skriet prom no degošās mājas un paslēpties tumšajā mežā. Vienlaikus viņu pārņēma doma, ka ir jātiek līdz Betai, jāpalīdz viņai un jānoskaidro, vai kāds no tiem, uz ko viņa šauj (un varbūt ir nošāvusi), nav Renāte. Dekers satraukts prātoja, ko dara Esperansa. Vai Esperansa bija paspējis novākt sargus, kas, pēc Dekera domām, bija atstāti pie ceļa un pie tiltiņa? Taču Dekeram vajadzēja paļauties uz to, ka Esperansa pats par sevi parūpēsies, turpretī Beta, kas līdz šim bija rīkojusies lieliski, tagad varbūt bija tuvu panikai.

Kaut arī Dekers apzinājās, ka riskē, viņš tomēr sāka skriet gar degošās mājas sienu, gribēdams atrast sev aizsegu mājas priekšā un nošaut tos divus, kas bija nokrituši klajumi- ņā netālu no Dekera automobiļa. Ja viņi vēl bija dzīvi, viņi noteikti skatījās turp, no kurienes šāva Beta. Dekers varētu viņus pārsteigt.

Dekeru pašu pārsteidza lode, kas aizzibēja viņam garām un ieurbās mājas sienā. Tā bija nākusi no kreisās puses - no tās puses, kur viņš pats bija slēpies. Domājams, ka vīrietis, kuru Dekers bija nogalinājis, nebija viens pats nācis šurp no blakus mājas dienvidu pusē. Viņa ceļabiedram laikam nebija tik labi veicies ar spraukšanos cauri mežam. Dekers piepla- ka pie zemes, aizvēlās līdz lielai priedei un paslēpās tās aizsegā. Lodes uzara zemi aiz viņa. Stobrugunis bija redzamas kreisajā pusē no koka. Dekers līda pa labi apkārt kokam un izšāva uz turieni, kur bija redzējis stobrugunis. Viņš nekavējoties metās vēl tālāk pa labi, ieraudzīja vēl vienu zibsni un notēmēja, taču nepaspēja nospiest mēlīti, jo izdzirdēja kliedzienu.

Tas bija Betas kliedziens. Cauri liesmu rēkoņai, kas nāca no degošās mājas, Dekers sadzirdēja troksni sev aiz muguras. Klajuma malā čabēja krūmi, brakšķēja zari - tur notika cīniņš.

Beta vēlreiz iekliedzās, Tad kāds izbļāva kaut ko tādu, kas atgādināja Dekera vārdu. Tā nebija Beta. Šī balss bija dobja, piesmakusi un izkropļota. Tā vēlreiz izbļāva Dekera vārdu. Šoreiz Dekers bija pilnīgi pārliecināts, ka šīs rīkles skaņas nāk no Renātes. Piesargādamies no bandīta, kas slēpās kaut kur starp kokiem viņam priekšā, Dekers riskēja un pameta skatienu atpakaļ. Viņa bažas apstiprinājās. Slaida, jutekliska, melnā kombinezonā ģērbusies gara auguma sieviete ar īsi apgrieztiem matiem (gluži kā zēnam) klajumiņā bija sagūstījusi Betu. Ar kreiso roku viņa bija satvērusi Betu aiz kakla, bet ar labo roku turēja pistoles stobru viņai pie deniņiem.

Renāte.

Pat no trīsdesmit jardu attāluma bija saredzams niknums viņas acīs. Ar kreiso roku viņa bija spēcīgi sažņaugu- si Betas kaklu. Betas seja bija sašķobīta, un viņa plātīja muti, cīnoties pēc gaisa. Vienlaikus viņa skrāpēja Renātes roku, cenzdamās atbrīvoties, bet viņu traucēja ievainotā kāja un plecs, atņemot spēku un līdzsvaru. Betas labā kāja izskatījās ļengana. Renātes spēcīgais tvēriens Betu bija gandrīz pacēlis gaisā, un viņa cīnījās pēc elpas, baidoties nosmakt.

-   Deker! - Renāte bļāva. Dekeram bija grūti saprast viņas izdotās rīkles skaņas. - Met nost šaujamo! Nāc šurp! Tūlīt! Vai arī es viņu nogalināšu!

Dekeru stindzināja izmisums.

-   Dari, ko tev liek! - Renāte aizsmakušā balsī kliedza. -Tūlīt!

Ieraudzījis, ka Renāte uzvelk gaili, viņš vairs nekavējās. Viņam šķita, ka pat cauri liesmu šņākoņai ir saklausījis vienu vienīgu skaņu - klikšķi, kāds rodas, kad tiek uzvilkts gailis. Protams, to nebija iespējams sadzirdēt. Renāte bija pārāk tālu. Taču Dekers to iztēlojās tik spilgti, it kā pistole būtu pielikta pie viņa paša galvas.

-Nē! Pagaidi! - Dekers iekliedzās.

-    Dari, ko es tev lieku, ja tu gribi, lai viņa paliek dzīva!

Betai izdevās pārdabūt pāri lūpām pāris vārdu.

-    Stīv, glābies!

-Aizveries, nolādēts! - Renāte vēl ciešāk sažņaudza roku ap Betas kaklu. Betas seja sašķobījās vēl vairāk, acis izspiedās, sejas āda piesarka. Renāte kliedza Dekeram: - Dari to tūlīt, vai arī es viņu nošaušu! Es pārlauzīšu viņai sprandu! Es padarīšu viņu paralizētu uz visu mūžu!

Apzinādamies, ka mežā kaut kur slēpjas vēl viens bandīts, Dekers apsvēra iespēju nošaut Renāti. Ar pistoli? Liesmu apgaismojumā? No trīsdesmit jardu attāluma? Ar drebošām rokām? Neiespējami. Pat ja Dekers mēģinātu to darīt un notēmētu ar pistoli, Renātei ar to pietiktu - un viņa nospiestu mēlīti, sašķaidot Betas smadzenes.

-Tev ir trīs sekundes laika! - Renāte kliedza. - Viens!

Divi!

Dekers redzēja, kā sakustas Renātes labā roka. Viņš iztēlojās, kā viņas pirksts piespiežas pistoles gailim. - Pagaidi! - viņš vēlreiz iesaucās.

-Nu!

-    Es eju!

Kaut ari liesmu kvēle, kas plūda no mājas, sildīja Dekera labo sānu, viņš sajuta aukstumu starp lāpstiņām, iedomādamies par bandītu mežā, kurš to vien gaida, kad viņš iznāks no priedes mestās ēnas.

Viņš pacēla rokas.

-    Met zemē pistoli! - Renāte iesaucās izkropļotā balsī.

Dekers paklausīja, un pistole nokrita zemē. Viņš gāja

tuvāk, juzdams, kā ļogās kājas, un baidīdamies no kritiena, kas sekos bandīta šāvienam mugurā. Taču labāk bija nomirt nekā redzēt, kā mirst Beta. Dekers negribēja dzīvot bez viņas.

Ar paceltām rokām viņš aizgāja līdz nogāzes malai, sāniski nokāpa klajumā, pagāja garām savam automobilim un mājas priekšā ieraudzīja guļam abu vīriešu līķus - tos, kas bija iekļuvuši Dekera izraisītajā sprādzienā. Viņš nostājās Renātes priekšā.

-     Klausies, tu, draņķi! - Renāte rūca, rādīdama uz līķiem. - Paskaties, ko viņa ir izdarījusi. Paskaties! - Viņas seja, kas agrāk bija šķitusi pievilcīga, tagad bija naida izķēmota. - Paskaties, ko tu izdarīji! - Viņa pacēla zodu, lai degošās mājas liesmu gaismā Dekers varētu redzēt neglīto iešautās lodes rētu Renātes kaklā blakus balsenei. - Otrā pusē rēta ir vēl lielāka!

Dekers tik tikko varēja viņu saprast. Viņa smadzenes steidzīgi darbojās, tulkojot Renātes teikto.

-Tu nogalināji manus brāļus! Kā tu domā, ko es ar tevi darīšu?

Dekeram nebija, ko atbildēt.

-   Vai lai es izšauju caurumu tavā kaklā? Vai lai es izšauju caurumu viņai kaklā? Kur ir mana nauda?

-    Somā, kuru es atradu tavā mašīnā Ņujorkā.

-   Kur, nolādēts, ir tā soma? Kad braucu garām ceļam uz tavu māju, es redzēju, kā tu to ienesi iekšā.

Dekers pamāja. - Tur es to ari atstāju. - Viņš paskatījās uz liesmojošo māju.

-Tu to nepaņēmi līdzi?

-Nē.

-   Tu to atstāji iekšā?

-Es jau teicu.

-Manu miljonu?

-    Mīnus pāris tūkstošu, ko es iztērēju ieroču iegādei.

-Tu melo\

Dekers vēlreiz paskatījās uz liesmām, cenzdamies paildzināt sarunu. - Diemžēl nemeloju.

-    Tad pierādi to! - Renāte atcirta.

-    Par ko tu runā? Kā es to varu pierādīt?

-Atnes man naudu!

-Ko?

-    Ej iekšā un atnes man manu naudu!

-    Ugunī? Tas nav iespējams.

-    Vai tu tagad runāsi par iespējām? Šī ir tava vienīgā iespēja. Ej iekšā mājā un… dabū… manu… naudu!

Māju plosīja liesmas.

-    Nē, - Dekers teica.

-    Tad es likšu viņai to izdarīt. - Renāte sāka vilkt Betu pāri klajumam uz mājas kāpnēm. Vienlaikus viņa uzsauca tumšajā mežā, kas pletās aiz degošās mājas: - Pjetro! Nāc šurp! Sargā viņu!

Betas plakstiņi aizvērās. Viņa vairs necentās atbrīvoties no Renātes tvēriena. Viņai bija pārvērtusies sejas krāsa, un viņas ķermenis bija kļuvis ļengans. Renāte bija tik stipri aiz- žņaugusi Betas kaklu, ka viņa bija zaudējusi samaņu.

-     Pjetro! - Renāte rāva Betu augšā pa kāpnēm. - Kur tu esi? Es tev teicu - nāc šurp!

Liesmas uzšāvās augstāk - nu jau dega visas sienas. Mājas iekšpuse pildījās ar mutuļojošiem dūmiem un draudīgu, asinssārtu gaismu.

Renāte bija uzrāvusi Betu augšā pa kāpnēm un apstājās, sajuzdama svelmi. Viņa palaida vaļā Betas kaklu un iztaisnoja viņu, lai varētu iegrūst liesmās.

Dekers vairs nespēja savaldīties. Zinādams, ka viņu nošaus, Dekers tomēr drāzās uz kāpnēm, lai glābtu Betu.

-Pjetro!

Dekers aizsniedza pirmo pakāpienu.

- Nošauj viņu, Pjetro!

Dekers bija ticis līdz kāpņu vidum.

Gruzdama Betu liesmās, Renāte pagriezās, lai notēmētu uz Dekeru.

Pistoles stobrs bija notēmēts Dekeram tieši sejā, bet pēkšņi kāda roka Renātei aiz muguras notrieca pistoli uz leju. Tā bija Betas roka. Viņa bija tikai izlikusies, ka zaudē samaņu. Pēc tam kad Renāte Betu bija pagrūdusi, viņa bija paspērusi soli uz liesmu pusi, atkāpusies atpakaļ, apsviedusies apkārt un metusies virsū Renātei. Renāte nebija gaidījusi Betas uzbrukumu un zaudēja līdzsvaru. Abas sievietes ripoja lejā pa kāpnēm veldamās, griezdamās, atsizdamās viena pret otru, trāpīdamas Dekeram un noraudamas viņu sev līdzi zemē.

Lejā viņi pārstāja ripot, uzkrituši cits citam virsū. Beta mēģināja izraut pistoli Renātei no rokas, bet viņai nebija tik daudz spēka. Savukārt Renāte no visa spēka rāva pistoli un viņai izdevās to atbrīvot, ievainojot Betas īkšķi. Dekers gulēja zemē, uz viņa rokām bija uzkritušas abas sievietes, un viņš nevarēja pat pakustēties, kad Renāte notēmēja uz viņu ar pistoli. Viebdamās aiz sāpēm, Beta pārvēlās pāri Dekeram, sagrāba pistoli un centās pavērst to uz citu pusi.

Pēkšņi nodrebēja zeme - ar pērkonīgu dārdoņu uzsprāga kāda no blašķēm klajuma galā. Otrs sprādziens atskanēja mazliet tuvāk, izraudams zemē bedri. Trešais sprādziens atskanēja klajuma vidū, un triecienvilnis pasvieda Betu un Renāti tālāk. Ceturtais sprādziens, kas bija pavisam netālu, padarīja Dekeru kurlu. Kāds spridzināja visas blašķes pēc kārtas, it kā maršēdams pāri klajumam.

Dekeru pārklāja dūmu mākonis. Viņš bija apdullināts, un viņam vajadzēja mazliet laika, lai atgūtos no pārsteiguma un sprādzieniem. Dekers steigšus vēlās cauri dūmiem, lai atrastu Betu un palīdzētu viņai. Taču viņš bija nokavējis. Kaut kur dūmos viņš izdzirdēja vienu šāvienu, otru, trešo. Viņš iekliedzās un metās uz priekšu, dzirdēdams ceturto šāvienu, tad piekto un sesto. Šāvieni skanēja viņam tieši priekšā. Septītais. Astotais. Vēja brāzma izkliedēja dūmus, un Dekers, sadzirdēdams devīto šāvienu, sev priekšā ieraudzīja Renāti un Betu, kas bija savijušās cieši kopā, gluži kā apkampienā.

-Beta!

Desmitais šāviens.

Niknuma pārņemts, Dekers metās virsū Renātei un atrāva viņu no Betas, gatavs sagriezt viņas roku, lai viņa nomestu pistoli, salauzt viņas ribas, sašķaidīt degunu un izsist acis - sodīt viņu par Betas nāvi. Bet ļenganais ķermenis viņa rokās un asinis, kas plūda no daudzajiem ložu caurumiem un pilēja no viņas lūpām, rādīja, ka viņš ir ļoti kļūdījies. Tā nebija Renāte, kas bija šāvusi. Tā bija Beta.

22

Betas acīs bija lasāms, ka viņa ir tuvu histērijai. Viņa jau gribēja šaut vienpadsmito reizi, bet aptvēra, ka viņas priekšā stāv Dekers, un lēnām nolaida lejā roku ar ieroci. Viņa noslīga uz zemes.

Dūmu ielenkts, Dekers nometa Renāti un metās pie Betas.

-   Manai kreisajai rokai nekas nekaitēja, - Beta gandrīz triumfējoši murmināja.

-    Vai tu neesi ievainota? - Dekers prasīja.

-    Man sāp visas maliņas. Ak Dievs, es ceru, ka vairs neviens no viņiem šeit nav palicis.

-    Viens bija mežā. Viņam jau sen vajadzēja mums uzbrukt.

-    Viņš ir beigts, - teica kāda balss otrpus dūmiem.

Dekers paskatījās augšup.

-    Viņi visi ir beigti. - Esperansa gluži kā spoks iznira no dūmiem. Viņa siluetu izgaismoja degošās mājas liesmas. Pāri plecam viņš bija pārmetis šauteni. Labajā rokā viņš turēja loku, ko Dekers bija nopircis. Kreisajā rokā viņam bija bultu saišķis.

-    Kad mājā atskanēja sprādzieni, es nošāvu divus vīrus, kas apsargāja piebraucamo ceļu, - Esperansa teica. - Tik tālu no šejienes šauteni kopējā juceklī nevarēja dzirdēt. Bet es ar to nevarēju nošaut vīrieti, kuru Renāte sauca par Pjetro. Mēs abi bijām pārāk tuvu klajumam. Viņa varētu sadzirdēt šāvienus un aptvert, ka jūs šeit neesat vieni. Viņa būtu varējusi krist panikā un nogalināt jūs abus ātrāk, nekā plānots. - Esperansa pacēla loku. - Tad nu es ķēros pie šī. Bez trokšņa. Labi, ka tu to nopirki.

-    Labi, ka tu zināji, kā to izmantot.

-    Es tev gribēju pastāstīt. Katru rudeni es dodos uz kalniem medībās. Kopš tā laika, kad man palika četrpadsmit gadi, man katru reizi ir izdevies pārvest mājās briedi.

-    Tātad tu sāki spridzināt blašķes? - Dekers jautāja.

-    Renāte gatavojās jūs nošaut. Es neko citu nevarēju izdomāt. Nevarēju taču šaut uz viņu, jo turpat biji tu un Beta. Es nevarēju pietiekami ātri aizkļūt līdz jums, lai sagrābtu viņu. Man kaut kā vajadzēja iejaukties, izbiedēt visus un dot jums iespēju atgūties no pārsteiguma pirms viņas.

-    Beta atguvās pirmā. - Dekers paskatījās uz viņu ar apbrīnu. - Palīdzi man iedabūt viņu mašīnā!

Kad Beta bija noguldīta uz pakaļējā sēdekļa, Esperansa jau zināja, ko Dekers teiks. - Vai novākt pēdas?

-Novāc visu, ko vari! Pekosas policija brauks šurp, lai noskaidrotu, kas te sprāgst. Ugunsgrēks viņiem norādīs ceļu tieši uz šejieni. Mums nav daudz laika.

Dekers skrēja paķert Betas divstobrenes, bet Esperansa iemeta savu šauteni, loku un bultas džipa bagāžas nodalījumā. Šaujamieročus noteikti vajadzēja savākt, jo pēc sērijas numuriem varēja noskaidrot veikalu, kurā Dekers tos bija pircis, un galu galā atrast pašu Dekeru. Kad Dekers atgriezās ar divstobrenēm, Esperansa pazuda mežā, acīmredzot gribēdams sameklēt vinčesteru un akumulatoru. Dekers izraka ne- uzspridzinātās blašķes. Viņš izņēma kvēldiegus, satina vadus un salika visu automobilī. Pa to laiku atgriezās Esperansa, paņēmis ieročus no Dekera slēptuves.

-   Es dabūšu naudu no turienes, kur es to apraku, - Esperansa teica. - Kas vēl palicis?

-    Remingtons. Tas ir bedrē, kuru mēs izrakām pie tiltiņa.

-    Es to paņemšu, - Esperansa sacīja.

-    Betas kruķi. Mednieku naži.

-   Mums ir jāsavāc arī visas patronu kastes. Un bulta, ko es izšāvu.

-    Esperansa…

-    Kas ir?

-    Man vajadzēja izmantot tavu pistoli. Kaut kur tajos krūmos ir divas patronu čaulītes.

-    Jēzus! - Ugunsgrēka gaismā bija redzams, ka Esperansa nobāl. - Es to pielādēju pirms visiem šiem notikumiem. Man nebija cimdu. Uz čaulītēm būs mani pirkstu nospiedumi.

-   Es darīšu visu, ko varēšu, lai tās atrastu, - Dekers teica. - Šeit ir manas mašīnas atslēgas. Paņem naudu, nažus, re- mingtonu un patronu kastes. Brauciet abi ar Betu prom no šejienes. Es meklēšu līdz pēdējam brīdim, līdz ieradīsies policijas mašīnas.

Esperansa neko neatbildēja, tikai skatījās uz viņu.

-   Ej! — Dekers uzsauca un sāka skriet augšup pa nogāzi tur, kur mājas labajā pusē bija saauguši koki un krūmi. Vienu šāvienu no Esperansas pistoles viņš bija raidījis pie lielās priedes, kaut kur tepat…

Lūk, šeit! Dekers mēģināja atcerēties, ko bija darījis, kā bija pieplacis pie zemes, kad uz viņu šāva bandīts, kas slēpās dziļāk mežā, kā viņš bija līdis apkārt kokam, kā bija nometies uz ceļgaliem, nospiedis mēlīti un…

Patronas čaulītei vajadzēja uzlidot gaisā un nokrist apmēram trīs vai četras pēdas tālāk…

Ugunsgrēka gaisma apspīdēja mazu metāla priekšmetu. Strauji elpodams, Dekers triumfējoši nometās uz ceļgaliem un atrada vienu no deviņmilimetrigās pistoles čaulītēm. Atlicis sameklēt vēl vienu čaulīti. Viņš pietrausās kājās un ieraudzīja, ka šurp skrien Esperansa.

-    Brauc prom! - Dekers sauca.

-    Nejau bez tevis.

-Bet…

-    Parādi man, kur meklēt, - Esperansa teica.

Vairīdamies no degošās mājas liesmām, viņi skrēja uz

mājas otru pusi. Viņi pat neievēroja tā vīrieša līķi, kam Dekers bija iešāvis galvā, jo viņi bija aizrāvušies ar otras čaulītes meklēšanu.

-   Varētu būt tur, bet varbūt ari tur… - Dekera krūtis cilājās.

-Te ir tik bieza zāle! - Esperansa nometās četrrāpus un taustīja ar rokām zemi. - Pat ugunsgrēka gaisma nepalīdz - te ir pārāk tumšs.

-    Mums tā ir jāatrod.

-    Vai dzirdi?

-Ko?

-    Sirēnas.

-Nolādēts!

-    Tik tikko var dzirdēt. Tās vēl ir ļoti tālu.

-    Drīz būs klāt. - Dekers turpināja vēl cītīgāk pārmeklēt krūmus, steidzīgi taustīdams tumšo zāli. - Ej prom! Kāp mašīnā! Brauc prom! Nav vajadzīgs, lai mūs visus noķer.

-Nevienu no mums nedrikst noķert Aizmirsti čaulīti! - Esperansa teica. - Iesim uz mašīnu.

-    Ja viņi atradīs čaulīti un ja viņi noņems no tās pirkstu nospiedumus…

-    Uz tās nebūs visa pirksta nospiedums pilnībā. Un varbūt tas būs izsmērējies.

-    Uz to var tikai cerēt. Tu nespēsi viņiem izskaidrot, kāpēc šeit ir gadījusies čaulīte ar taviem pirkstu nospiedumiem. - Dekers rakņājās sausajās lapās.

-    Es paziņošu, ka manu pistoli kāds ir nozadzis.

-    Un vai tu pats ticētu tādai pasaciņai?

-    Laikam ne.

-    Nu tātad…

-    Man vienalga. - Esperansa izlīda no krūmiem. - Viņiem var rasties aizdomas par manu līdzdalību šajā notikumā, bet tāpēc jau tev un Betai nav jāiekļūst nepatikšanās. Iesim prom…

-Atradu! Jēzus, atradu! - Dekers pielēca kājās un rādīja Esperansam čaulīti gluži kā nezin kādu dārgumu. - Es neticēju, ka es…

Viņi izlīda no krūmiem un skrēja uz automobili. Drāzdamies lejā pa nogāzi, viņi gandrīz paklupa un nogāzās. Esperansa turēja rokā automobiļa atslēgas. Viņš ātri ieslīdēja sēdeklī pie stūres. Dekers tikpat ātri iekārtojās uz pakaļējā sēdekļa blakus Betai. Viņš vēl nebija paspējis aizcirst durvis, kad Esperansa jau bija iedarbinājis automobili un apgriezis to apkārt. Riteņi klajumiņā pasvieda gaisā smiltis. Ieslēdzis starmešus, Esperansa drāzās lejā pa piebraucamo ceļu, pār- dārdināja pāri tiltam un ātri izgriezās uz tumšā ceļa.

-    Vai mēs visu esam paņēmuši? Naudu? Ieročus? - Dekers jautāja. Viņam vajadzēja runāt skaļi, lai balss pārskanētu viņa paša mežonīgo sirdspukstu dunoņu.

-    Domāju, ka esam paņēmuši visu. - Esperansa nospieda gāzes pedāli.

-    Tad jau viss kārtībā, - Dekers teica.

-     Tikai… - Esperansa rādīja turp, kur tumsā viņiem priekšā aizvien skaļāk skanēja sirēnas.

Viņš palēnināja automobiļa gaitu un izslēdza starmešus.

-    Ko tu darīsi? - Dekers prasīja.

-Atcerēšos tos laikus, kad biju puišelis. - Esperansa strauji iegrieza automobili piebraucamajā ceļā, kas veda uz māju, kura atradās ceturtdaļjūdzes attālumā no ugunsgrēka vietas. Liesmas bija pietiekami lielas, lai tās varētu saredzēt no attāluma. Paslēpis džipu krūmājā, Esperansa izslēdza motoru un cauri kokiem skatījās uz ceļu. Garām pazibēja ugunsdzēsēju mašīna un vairāki policijas automobiļi. Sirēnas kauca, bākugunis mirgoja.

-    Gluži kā vecos laikos, - Esperansa teica. Viņš nekavējoties iedarbināja motoru un izbrauca atpakaļ uz ceļa. Turpmāk viņš starmešus ieslēdza tikai tad, kad bez tiem galīgi nevarēja iztikt.

Vēl divas reizes viņiem vajadzēja iegriezties kādā no piebraucamajiem ceļiem un apstāties, lai viņus nepamanītu automašīnas, kas brauca uz ugunsgrēka vietu. Otrajā apstāšanās reizē Dekers un Esperansa izkāpa no džipa un novilka savus maskēšanās tērpus. Beta viebās aiz sāpēm, kad Dekers ari viņai vilka nost maskēšanās tērpu. Krāsu no sejas viņi noslaucīja ar tiem pašiem maskēšanās tērpiem un tad pārklāja tos pāri ieročiem automobiļa aizmugurē. Visam virsū viņi uzsedza automobiļa pārklāju. Tā viņi ne Pekosā, ne Santafē nepievērsīs sev policijas uzmanību.

Dekers noglāstīja Betai galvu. - Vai tev tagad ir labāk?

-    Mute izkaltusi.

-    Kad varēsim, sadabūsim ūdeni. Es paskatīšos sastieptās šuves… Asinis tek, bet tikai mazliet. Neuztraucies! Viss būs labi.

-    Sastiepto šuvju dēļ paliks lielas rētas.

-    Nepatīkami, bet tā nu tas būs.

-    Tagad mums abiem būs līdzīgas rētas.

Vajadzēja paiet brītiņam, līdz Dekers aptvēra, ka, par

spīti sāpēm, Beta cenšas smaidīt.

-    Kā tās ložu atstātās rētas, kuras tu man rādīji, - Beta sacīja. - Bet mana rēta būs lielāka.

-    Tu esi brīnišķīga, - Dekers teica.

23

Pēc četrdesmit minūtēm Esperansa nogriezās no 25. maģistrāles uz Vecā Pekosas ceļa un tad pa Rodeo ceļu brauca uz sānielu, kurā stāvēja viņa treilers. Pulkstenis bija gandrīz pustrīs naktī. Ielās neviens nebija redzams.

-    Rīt no rīta es aizbraukšu uz tuksnesi un sadedzināšu ieročus, cimdus, maskēšanās tērpus kopā ar blašķēs iepildīto mazutu un minerālmēsliem, - Dekers teica. - Es nopirku remingtonu šaušanai no liela attāluma, bet mēs to neizmantojām. To var droši paturēt. Vai tu negribi, Esperansa? Paņem arī loku un bultas.

-    Un pusi naudas, - Beta sacīja.

-    Es nevaru, - Esperansa iebilda.

-    Kāpēc gan ne? Ja tu to visu neiztērēsi uzreiz, bet darīsi to pamazām, nevienam pat neradīsies aizdomas, - Dekers teica. - Tev nevienam nevajadzēs skaidrot, kā tu esi ticis pie pusmiljona.

-    Skaitlis izklausās pasakains, - Esperansa bija spiests

atzīt.

-   Es tev varu izkārtot kodētu kontu Bahamu salās, - Beta sacīja.

-    Esmu gatavs derēt, ka tu to vari izkārtot.

-    Tātad tu ņemsi naudu?

-Nē.

-    Kāpēc ne? - Dekers apjucis jautāja.

-    Dažās pēdējās dienās esmu nogalinājis vairākus cilvēkus, kā man šķiet, attaisnojošu iemeslu dēļ. Bet, ja es tagad paņemtu naudu, ja es no tā iedzīvotos, es visu laiku justos netīrs.

Automobilī iestājās klusums.

-    Un ko tu, Deker, darīsi? - Esperansa prasīja. - Vai tu paturēsi naudu?

-    Es zinu, kur to var izmantot.

-    Kur tad?

-    Ja es pastāstīšu, var neizdoties.

-    Izklausās noslēpumaini, - Beta teica.

-    Drīz dabūsiet zināt.

-    Labi, kamēr mēs gaidām, es gribētu parunāties par vēl vienu lietu, kas mani satrauc.

Dekers kļuva bažīgs. - Par ko tad?

-    Ieroču pārdevējs, pie kura tu iepirkies. Ja ekspertīzē atklājas, ka bumbu metāla daļiņas ir no blašķēm un ja viņš izlasa par to avīzē, viņš var atcerēties vīrieti, kas vienu dienu pirms uzbrukuma viņa veikalā nopirka vairākus ieročus un divpadsmit blašķes.

-    Tas ir iespējams, - Dekers piekrita.

-    Tad kāpēc tu par to neuztraucies?

-    Es sazināšos ar saviem agrākajiem darba devējiem un paziņošu, ka beidzot esmu parūpējies par Renāti. Makitriks to nosauktu par pēdējo atteikšanos - pēdējo viņas atteikšanos. Ņemot vērā katastrofu, kas notika Romā, pārvalde noteikti parūpēsies, lai nenāktu gaismā šīs lietas saistība ar to, kas ir noticis pie mājas mežā, kā arī par to, lai neatklātos mana saistība ar šiem notikumiem. Pārvalde atsauksies uz valsts drošības apsvērumiem un ieteiks šejienes varas iestādēm atturēties no notikuma izmeklēšanas.

-    Es noteikti atbalstīšu tādu ieteikumu, - Esperansa teica. - Taču, ja viņi tik ātri uz to nereaģēs, varu teikt, ka parasti tas esmu es, ko sūta runāt ar ieroču pārdevējiem. Es tev tūlīt varu pateikt, ka notikums Pekosā un tavs pirkums ir tikai nejauša sakritība.

-    Runājot par šejienes varas iestādēm… - Dekers paliecās uz priekšu un atvēra mantu nodalījumu, kas atradās starp priekšējiem sēdekļiem. - Lūdzu, tava piespraude!

-    Nu tad beidzot!

-    Un tava pistole.

-    Tur, kur tai jābūt. - Bet tad Esperansas dzīvespriecīgajā balsī ieskanējās skumjas. Viņš bija apturējis automobili pie sava treilera. - Jājautā, kur man pašam jābūt. Kur ir mana vieta? Šeit es vairs nejutīšos kā mājās. Treilers izskatās pamests.

-    Cik žēl, ka tava sieva ir aizgājusi. Kaut nu mēs varētu tev kaut kā palīdzēt, - Beta teica.

-    Piezvaniet man kādreiz! Lai es zinu, ka jums abiem viss ir kārtībā.

-   Mēs ne tikai zvanīsim, - Dekers sacīja. - Tu mūs diezgan bieži ari redzēsi.

-   Protams! - Taču Esperansa izklausījās norūpējies, kad viņš izkāpa no džipa, atstādams atslēgu aizdedzē.

-Lai tev veicas!

Esperansa neatbildēja. Viņš lēnām devās pāri grantētajam laukumiņam treilera priekšā. Kad Esperansa bija iegājis iekšā, Dekers apsēdās pie stūres un iedarbināja motoru.

-    Brauksim mājās, - Dekers teica.

24

Salīdzinājumā ar to, kā Dekers bija juties, atgriežoties Santafe no Ņujorkas, tagad viņš patiešām uzskatīja, ka ir nokļuvis mājās. Ticis piebraucamajā ceļā un ieraudzījis tumšo, zemo adobe mājas siluetu, Dekers pats sev sacīja: - Tā ir mana.

Viņš laikam to bija izrunājis skaļi.

-    Saprotams, ka tā ir tava, - Beta apjukusi teica. - Tu šeit esi dzīvojis piecpadsmit mēnešus.

-   To ir grūti paskaidrot, - Dekers pārsteigts sacīja. - Es baidījos, ka būšu kļūdījies.

Viņi aizbrauca līdz mājas sētas pusei, kur atradās automobiļa nojume. Automātiski iedegās gaisma, rādot viņiem ceļu. Dekers palīdzēja Betai izkāpt no džipa.

Beta atbalstījās pret Dekeru.

-    Un kā ar mani? Vai šajā ziņā arī esi kļūdījies?

Saules kalnā gaudoja koijoti.

-   Pēc tam kad pirmo reizi biju tevi saticis, - Dekers teica, - es stāvēju šeit naktī un klausījos koijotos. Es tik ļoti vēlējos, kaut tu man būtu līdzās!

-    Tagad esmu.

-Tagad esi! - Dekers viņu noskūpstīja.

Pēc brītiņa viņš atslēdza sētas puses durvis, iededza virtuvē gaismu un palīdzēja Betai ieiet iekšā, balstoties uz kru- ķiem.

-   Iesim viesu guļamistabā. Mana guļamistaba joprojām izskatās pēc karalauka. Vai tu negribi kaut ko ieēst vai iedzert?

-Tēju.

Kamēr vārījās ūdens, Dekers atrada šokolādes cepumus un uzlika tos uz tasītes. Tie izskatījās nožēlojami. Ne Dekers, ne Beta tos neaiztika.

-    Vannā diemžēl nevar iet, jo nav karstā ūdens, - Dekers teica.

Beta gurdeni pamāja ar galvu. - Es atceros, ka ūdens sildītāju sašāva piektdienas nakts uzbrukumā.

-   Uzlikšu jaunus pārsējus tavām šuvēm. Manuprāt, tev vajadzētu iedzert kādu pretsāpju līdzekli.

Beta nogurusi vēlreiz pamāja ar galvu.

-    Vai tu tagad kādu laiciņu varētu pabūt šeit viena pati?

-    Kāpēc? - Beta nemierīgi izslējās. - Kur tu dosies?

-   Es gribu tikt vaļā no visām tām mantām, kas ir mašīnas bagāžniekā. Un, jo ātrāk, jo labāk.

-    Es braukšu tev līdzi.

-Nē. Atpūties!

-    Bet kad tu būsi atpakaļ?

-    Laikam tikai rītausmā.

-    Es nešķiršos no tevis.

-    Bet…

-    Tur nav ko runāt, - Beta teica. - Es braukšu tev līdzi.

Gaismai svīstot, Dekers bija iebraucis divdesmit jūdzes tālu iekšā tuksnesī, kas atradās uz rietumiem no Santafē, un sāka mest maskēšanās tērpus un cimdus bedrē. Viņš paskatījās uz Betu. Ģērbusies Dekera dotajā svīteri, viņa bija atbalstījusies pret džipa priekšējām durvīm un, sakrustojusi rokas uz krūtīm, vēroja Dekeru. Viņš piegāja pie automobiļa, lai paņemtu ar minerālmēsliem'un mazutu pildītās blašķes un uzlietu to saturu kaudzē samestajiem tērpiem. Asā smaka kairināja nāsis. Turpat Dekers iemeta ari bultu, ar kuru Esperansa bija nogalinājis bandītu mežā. Viņš atbrīvojās ari no šautenes, no vinčestera un divstobrenēm, pataupīdams tikai re- mingtonu, kas nebija ticis izmantots. Uguns neiznīcinās ieroču sērijas numurus, bet padarīs tos nelietojamus. Ja tos nejauši reiz atradīs kādā no vietām, kur Dekers gatavojās tos aprakt, tie tiks uzskatīti par nederīgiem. Ar knaibļu otru galu Dekers izsita caurumus blašķēs, lai tajās nesakrātos dūmi un neizraisītu sprādzienu. Mazuts dega lēnām, tāpēc Dekers uzlēja kaudzei benzīnu. Tad viņš aizdedzināja sērkociņu, pielaida uguni visai sērkociņu kastītei un uzmeta to uz kaudzes. Šņākdams aizdegās benzīns un mazuts, aprijot drēbes un ieročus, metot uguns un dūmu stabu pret debesīm, kas pamazām kļuva gaišākas.

Dekers piegāja pie Betas, aplika viņai apkārt roku un vēroja liesmas.

-   Vai atceries stāstu no grieķu mitoloģijas? Par putnu, kas atdzimst no pelniem? - Beta prasīja. - Par feniksu?

-    Tas ir stāsts par atdzimšanu, - Dekers teica.

-   Tieši to Renātes vārds nozīmē tulkojumā, vai ne? Atdzimšana.

-    Man arī tas ienāca prātā.

-    Bet vai tiešām tas tā ir? - Beta taujāja. - Atdzimšana?

-    Tas ir atkarīgs no mums.

Aiz viņiem pār Sangre de Cristo kalniem lēca saule.

-    Kā tu to spēji izdarīt? - Beta prasīja. - Pagājušajā naktī. To, kas mums bija jāizdara.

-    To es jau agrāk tev centos paskaidrot. Man tika mācīts, ka tad, ja es gribu palikt dzīvs, man jāatsakās no jebkādām emocijām, kas mani varētu traucēt.

-    Es tā nevaru izdarīt… - Beta notrīcēja. - Pēc tam kad biju nogalinājusi savu vīru… viņu patiešām vajadzēja nogalināt… pēc tam es trīs dienas vēmu.

-Tu izdarīji to, ko tev vajadzēja izdarīt. Mēs arī izdarījām to, ko mums vajadzēja izdarīt. Un tāpēc tagad, kaut arī es jūtos slikti, es tomēr esmu šeit, esmu aplicis roku tev apkārt…

-    Mēs esam dzīvi, - Beta teica.

-Jā.

-    Tu gribēji zināt, kā es iemācījos šaut.

-   Tev nekas nav man jāstāsta par savu pagātni, - Dekers sacīja.

-     Bet es gribu. Man tas ir jāpastāsta. Džojs mani piespieda mācīties, - Beta teica. - Viņam māja bija pilna ar ieročiem. Pagrabā viņam bija šautuve. Viņš lika man kāpt lejā pagrabā un skatīties, kā viņš šauj.

Dūmi un liesmas kāpa aizvien augstāk.

-    Džojs zināja, cik ļoti es viņu ienīdu. Kaut ari man bija ausu aizsargi, es sarāvos pie katra šāviena. Viņš par to smējās. Tad viņš izdomāja, ka būtu jautri, ja man pašai liktu šaut - ar visj audīgākaj ām pi stolēm Ari ar četrdesmit četru collu "Magnum". Reizēm, šķiet, viņš mācīja mani šaut tikai tāpēc, ka viņam sagādāja baudu apzināšanās: man apkārt ir pielādēti ieroči un vienu no tiem es varu pacelt pret viņu. Viņš ļoti nopūlējās, liekot man saprast, cik nežēlīgi pārmācīs mani, ja es būtu tāda muļķe un mēģinātu šaut uz viņu. Tad viņš man lika mācīties šaut ar bisi. Troksnis bija skaļāks. Ari atsitiens sāpīgāks. Ar to es viņu arī nogalināju, - Beta teica. - Ar bisi.

-    Klusē!

-Ar divstobreni. Ar tādu pašu, ar kādu es šāvu šonakt.

-     Klusē! - Dekers noskūpstīja no viņas vaiga asaru. - No Šī brīža pagātne vairs neeksistē.

-    Vai tas nozīmē, ka ari tava pagātne neeksistē?

-    Ko tu ar to gribi pateikt?

-    Vai tu esi zaudējis atvērtību, kuru atradi šeit? Vai tu esi atkal atgriezies pagātnē? Vai tu atkal esi noslēdzies no apkārtējās pasaules un nevēlies ne ar ko saistīt savu dzīvi?

-     Gribu to saistīt ar tevi, - Dekers teica. - Ar visu, kas apkārt. - Viņš parādīja uz sauli virs kalniem, uz dzeltēt sākušajām apsēm, uz kalnu pakājēs augošo pīniju zaļumu un sinepju krāsas krūmiem augstkalnu tuksneša sarkanīgi oranžajos plašumos. - Bet ir šis tas, ar ko es tiešām nevēlos saistīt savu dzīvi. Un negribu, lai tu par to domātu. Es negribu to atcerēties.

-    Tici man, es vēlos to pašu.

-     Es tev nekad par to neprasīšu, - Dekers sacīja, - un tev nekad nevajadzēs man par to stāstīt, ja tu negribēsi. Varu iedomāties, cik ļoti tu biji nobijusies un apjukusi, braukdama uz Santafē, lai aizbēgtu no bandas, un zinādama, ka esmu spējīgs tev palīdzēt. Tu saskatīji manī glābēju un pieķēries man. Vai tas nozīmēja, ka tu mani izmantoji? Ja tā ari bija, esmu priecīgs, ka tu tā rīkojies, jo citādi es nebūtu tevi saticis. Pat ja es būtu zinājis, ka tu mani izmanto, es būtu gribējis, lai tu to dari.

Dekers pieliecās un izņēma no džipa ceļasomu ar miljons dolāriem. - Kādu laiku pēc tam, kad biju tevi izglābis, es domāju, ka tu nepamet mani šīs te dēļ.

Dekers pienesa somu pie ugunskura.

Beta izskatījās nobijusies.

-    Ko tu gatavojies darīt?

-    Es tev teicu, ka zinu, kur šo naudu likt. Es gatavojos iznīcināt pagātni.

-    Vai tu gribi sadedzināt naudu?

-    Esperansam bija taisnība. Ja mēs to tērētu, mēs justos netīri.

Dekers turēja somu virs uguns.

-    Miljonu dolāru? - Beta jautāja.

-Tā ir ar asinīm aptraipīta nauda. Vai tev būtu kaut kas pretī, ja es to sadedzinātu?

-    Vai tu mani pārbaudi?

Soma sāka svilt.

-    Es gribu atbrīvoties no pagātnes, - Dekers teica.

Beta vilcinājās. Liesmas dejoja pa somas apakšu.

-    Pēdējā iespēja, - Dekers sacīja.

-    Met iekšā! - Beta uzsauca.

-    Vai tu esi pārliecināta?

-   Met iekšā ugunī! - Beta piegāja pie viņa. - No šī brīža mūsu abu pagātne mums vairs neeksistē.

Viņa noskūpstīja Dekeru. Kad Dekers iemeta somu ugunī, neviens no viņiem uz to pat nepaskatījās. Skūpsts turpinājās, aizraujot Dekeram elpu.

Deivids Morels PĒDĒJĀ IZVĒLE

Redaktore G. Šiliņa Korektores R. Rone, L. Smilga Operatori I. Smimova, E. Brencis

Izdevniecība "Kontinents", LV-1003 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Augstspiedums. Iespiesta tipogrāfijā PAS "Rota-1", LV-1012 Rīgā, Brīvības ielā 139. PasOt. N2 233

D. Morels

Mo 531 Pēdējā izvēle: Romāns / No angļu vai. tulk. Inese Pūriņa. -R., Kontinents, 1997.-493 lpp. - (Pasaules bestsellers).

ISBN 9984-519-92-9

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] pēc kelvina.

Content

Morels Deivids Pēdējā izvēle

PIRMĀ DALA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

CETURTĀ DAĻA

PIEKTĀ DAĻA

SESTĀ DAĻA

SEPTĪTĀ DAĻA

ASTOTĀ DAĻA

DEVĪTĀ DAĻA

DESMITĀ DAĻA

VIENPADSMITĀ DALA

DIVPADSMITĀ DALA