Morels Deivids

Piektā profesija

DEIVIDS MORELS

PIEKTĀ PROFESIJA

Prologs

UZTICĪBAS SOLĪJUMS

PIEKTĀ PROFESIJA

Ar Mežoņa profesijas rašanos nav saistīts neviens vēsturisks notikums. Viņš bija uzticīgs prasmēm, kuru pirmsākumi ir senāki par mītu dūmakā tīto pagātni. Paši pirmie bija mednieki, tad nāca zemes kopēji, pēc tam cilvēks kaut ko varēja iegūt ar maiņu, parādījās prostitūtas un politiķi. Var, protams, diskutēt, kas bija pirmie, taču šīs ir pirmās četras cilvēka nodarbošanās.

Bet, tiklīdz kaut kas bija iegūts, to vajadzēja sargāt. Un parādījās piektā profesija - Mežoņa profesija. Lai arī tās aizsākumi nav fiksēti vēstures dokumentos, jāmin divi gadījumi, kas apliecina šīs profesijas varonīgās tradīcijas.

COMITAJUS

Kad četrsimt gadu pēc Kristus dzimšanas anglosakši iebruka Lielbritānijā, viņi nesa sev līdzi absolūtas uzticības kodeksu cilts vadonim. Tā galējā izpausmē noteica, ka vasaļu vai co- mitatus gods prasa aizstāvēt vadoni līdz pēdējam elpas vilcienam. Par ļoti saviļņojošiem uzticības apliecinājumiem savam kungam uzskatāmi notikumi 991. gadā Blekvoteras krastā netālu no Meldonas Eseksā.

Pēc uzbrukuma Britānijas austrumu piekrastei skandināvu pirāti apmetās uz salas, kuru bēguma laikā ar krastu savienoja šaurs dambis. Vietējais britu cilts vadonis Bērtnots aizveda savus comitatus pie dambja un pavēlēja vikingus nelaist tam pāri. Ienaidniekam tas nebija pa prātam.

Sāka zibēt zobeni. Dambi slacīja asinis. Kaujai kļūstot sīvākai, kāds Bērtnota jaunais karavīrs gļēvi metās bēgt. Nodomājuši, ka bēdzējs ir Bērtnots, bēga arī citi. Uz vietas palika tikai Bērtnots un viņa miesassargi.

Vadoni trāpīja šķēps. Viņš to izrāva un dūra uzbrucējam. Vikings ar cirvi nocirta Bērtnota labo roku. Bezpalīdzīgu viņu sakapāja gabalos. Kaut arī Bērtnots nevienu vairs nevadīja, uzticamie comiuitus turpināja cīņu. Lai nosargātu vadoņa līķi un atriebtu viņa nāvi, karavīri metās kaujā ar vēl lielāku drosmi. Viņu nāve bija nežēlīga, tomēr priecīga, jo comitatus to sagaidīja saskaņā ar uzticības kodeksu.

Saglabājies anglosakšu dokuments, kurā aprakstīta varonības pilnā sakāve, un tā beigas ir šādas:

Godriks bieži cilāja savu šķēpu un grūda nāves rīku pretī vikingiem. Viņš drosmīgi stāvēja priekšā brāļiem, cirta un nāvēja pretiniekus, līdz pats krita cīņā. Godriks nebija tas, kas bēga no kaujas lauka.

Šie divi Godriki iemieso būtisku Mežoņa profesijas konfliktu. Comitatus galvenais uzdevums ir sargāt. Bet vai tad, kad situācija šķiet bezcerīga, kad vadonis ir miris, miesassargam jāsargā pašam sevi? Pievēršoties šim morāles jautājumam, Mežonis arvien atcerējās Akiru un kādā gluži citā kultūrvidē notikušu gadījumu, kas demonstrēja piektās - viscēlākās - profesijas tradīciju galējības.

ČETRDESMIT SEPTIŅI RONINI

Comitatus līdzinieki Japānā ir samuraji. Šie sargi karavīri kļuva slaveni vienpadsmit gadsimtus pēc Kristus dzimšanas, kad provinču valdniekiem daimjo, pārvaldot savus īpašumus, radās liela nepieciešamība pēc miesassargiem. Gadsimtu gaitā augstākais militārais vadonis jeb sjoguns pakļāva visus daimjo sev, tomēr katrs samurajs uzskatīja, ka ir saistīts ar vietējo kungu. 1701. gadā uz šā sarežģīto attiecību fona atgadījās notikums, kas kļuva par pamatu vienai no slavenākajām japāņu leģendām.

Trīs daimjo bija izsaukti uz sjoguna tiesu Edo (kādreizējais Tokijas nosaukums) uzticības zvēresta nodošanai. Daimjo īpaši labi nezināja, kā tiesā jāuzvedas. Divi no trijotnes lūdza padomu lietpratējam tiesas etiķetes jautājumos. Daimjo viņu uzpirka ar dāvanām un par to tika atalgoti ar padomiem.

Trešais daimjo Asano bija pārāk naivs, lai uzpirktu tiesas etiķetes pārraugu Kiras kungu. Kira jutās aizvainots, sjoguna klātbūtnē izsmēja Asano un izteica aizskarošas piezīmes. Pēc apvainojuma Asano neatlika nekas cits kā aizstāvēt savu godu. Viņš izvilka zobenu un ievainoja Kiru.

Zobena izvilkšana sjoguna klātbūtnē bija nopietns noziegums. Sjoguns pavēlēja Asano izpirkt vainu, uzšķēržot vēderu. Daimjo paklausīja. Tomēr ar viņa nāvi konflikts nebeidzās. Tagad saskaņā ar dzelžaino giri kodeksu, ko iespējams brīvi iztulkot kā "pienākumu nastu", Asano samurajiem pienācās atriebt kunga nāvi, nonāvējot Kiru, kas bija apvainojis Asano.

Giri kodekss bija tik dzelžains, ka sjoguns paredzēja gaidāmo asinsizliešanu. Ar domu izbeigt naidu viņš nosūtīja karavīrus aplenkt Asano pili un pieprasīt, lai Asano samuraji padodas. Oiši Jošio, samuraju kapteinis, pilī sarīkoja ar saviem vīriem apspriedi. Daži uzskatīja, ka jāizrāda sjoguna karavīriem pretestība. Citi bija par tādu pašu rituālu pašnāvību, kādu bija izdarījis viņu kungs. Oiši tomēr juta, ka, pēc vairākuma domām, reizē ar kunga nāvi saistības beigušās. Pārbaudes dēļ viņš piedāvāja sadalīt Asano bagātību. Daudzi necienīgi karavīri tūlīt izmantoja šo iespēju. Oiši samaksāja viņiem un teica, lai šie karavīri dodas projām. No vairāk nekā trīssimt samurajiem palika četrdesmit septiņi. Oiši ar viņiem noslēdza līgumu - katrs iegrieza pirkstā un savienoja rokas, apstiprinot līgumu ar asinīm.

Visi četrdesmit septiņi padevās sjoguna karavīriem un paziņoja, ka atteikušies no saistībām, kādas pret mirušo kungu uzliek giri. Viņi izlikās, ka pieņem roninu likteni - bez saimnieka palikušu klaiņojošu samuraju likteni. Katrs aizgāja savu ceļu.

Tomēr aizdomu māktais sjoguns, nebūdams drošs, ka naids izbeidzies, nosūtīja viņiem pa pēdām spiegus. Maldinot spiegus, visi ronini nolaidās līdz necienīgai rīcībai. Cits nodevās dzeršanai, cits kļuva par suteneru. Viens pārdeva sievu par prostitūtu. Otrs nogalināja sievastēvu. Viens ronins iekārtoja savu māsu par ienīstā Kiras mīļāko. Likās, ka, ļaujot zobeniem rūsēt un sevi apspļaudīt, viņi dzīvo negoda bedrē. Pēc diviem gadiem sjoguna spiegi secināja, ka naidam tomēr pienācis gals. Sjoguns pārstāja roninus uzmanīt.

1703. gadā četrdesmit septiņi ronini no jauna sanāca kopā un uzbruka Kiras pilij. Viņi deva brīvību sen krātajam naidam, nogalināja ienaidnieka sargus, kas neko nenojauta, sameklēja ienīsto vīru, nocirta viņam galvu, nomazgāja, devās svētceļojumā uz Asano kapu un nolika galvu uz atriebtā kunga kapa.

Pienākumu ķēde ar to vēl nebija galā. Zem giri nastas ronini bija pārkāpuši sjoguna pavēli nepieļaut asinsatriebību. Viens goda kodekss bija nonācis pretrunā ar otru. Situācijai bija tikai viens risinājums. Sjoguns deva pavēli. Ronini pakļāvās. Triumfēdami viņi iedūra zarnās zobenu, vispirms raudami asmeni no kreisā uz labo pusi, bet pēc tam ar visu spēku uz augšu. Šo cēlo pašnāvības veidu sauca par seppukn. Četrdesmit septiņu roninu apbērējumam izrāda godu vēl šodien, japāņiem tas ir piemineklis.

Comitatus. Četrdesmit septiņi ronini. Mežonis un Akira. Goda kodekss un pienākums. Gods un uzticība. Vīri, kas sargā, bet, ja pienākums liek, - atriebj, riskējot ar dzīvību. Tāda ir piektā - viscēlākā - profesija.

Pirmā daļa

MIRUŠĀ ATGRIEŠANĀS

LABIRINTS

1

Sekodams profesionālajam ieradumam, Mežonis nobrauca ar liftu stāvu zemāk, nekā vajadzīgs. Nelūgtam viesim jebkurā gadījumā būtu vajadzējis apstādināt liftu stāvu augstāk. Lai liktu tam doties uz pašu augšu, vadības ierīces spraugā vajadzēja iebāzt datorizētu karti. Mežonim šāda karte bija piedāvāta, taču viņš no tās bija atteicies. Viņš necieta liftus. To kabīnes bija bīstamas. Nekad nebija zināms, ar ko iznāks sastapties, kad durvis atslīdēs vaļā. Šoreiz viņš negaidīja nepatīkamus pārsteigumus, taču pietiek vienu reizi atkāpties no ierastajām metodēm, lai sekotu nākamā reize, un, ja gadītos nepatikšanas, viņš nespētu stāties tām pretī.

Bez tam šajā siltajā septembra pēcpusdienā viņš gribēja pārbaudīt, kādus drošības pasākumus ievēro cilvēks, ar kuru Atēnās bija piekritis tikties. Parasti viņam bija darīšanas ar šīs pa-

saules bagātajiem un varenajiem, kas lielākoties hija saistīti ar rūpniecību un politiku. Ne jau katru dienu iznāca tikties ar sievieti, kam nebija nekāda sakara ar kādu no šīm jomām un kas kļuvusi par kino leģendu.

Liftam apstājoties un durvīm atveroties, Mežonis nostājās vienā durvju malā. Viņš paskatījās ārā, mēģināja kaut ko uztvert vai nojaust, nevienu neieraudzīja un devās pie durvīm, uz kurām grieķu valodā bija rakstīts AVĀRIJAS IZEJA. Kā jau pēc uzraksta varēja domāt, rokturis tūlīt padevās.

Mežonis nokļuva kāpņu telpā. Mīksto zoļu dēļ soļi nebija dzirdami. Divdesmit septiņos stāvos valdīja klusums. Viņš pagriezās pret durvīm pa labi, satvēra rokturi, taču tas nepakustējās. 1 abi. Durvis, kā izrādījās, bija aizslēgtas, tā tam vajadzēja būt. Tās droši vien bija aizbultētas no otras puses, lai kāpnes būtu pieejamas avārijas gadījumā. Taču no šīs puses neviens bez atļaujas augstāk nevarēja tikt. Mežonis iebāza atslēgas caurumā divus smalkus metāla mūķīzerus - vienu sviras vietā, otru lai atbrīvotu bultu. Pēc septiņām sekundēm viņš atvēra durvis un nobrīnījās par atslēgas vienkāršību. Durvju atslēgšanai būtu vajadzējis patērēt vismaz divtik daudz laika.

Viņš iespraucās pa durvīm, tās viegli aizvēra un uzmanīgi nopētīja kāpnes uz augšu. Videokameras nekur nebija pamanāmas. Blāvais apgaismojums radīja pietiekami daudz ēnu, lai nemanīts uzietu līdz kāpņu laukumam un aplūkotu kāpņu turpinājumu. Nekur neviena sarga. Augšā pārbaudījis durvis, viņš neapmierināts sarauca pieri - durvis nebija aizslēgtas. Vēl ļaunāk, kad tās atvēra, sargs nebija pat ieraugāms.

Gandrīz nedzirdamiem soļiem viņš devās tālāk pa gaiteni. Paskatījies uz durvju numuriem, kas samazinājās, viņš devās uz vajadzīgo.

Vēl pirms gaiteņu krustojuma degunā iecirtās tabakas dūmu smaka. Atstājis liftus pa labi, Mežonis iegriezās gaitenī pa kreisi un ieraudzīja viņus.

Gaiteņa tālākajā galā durvju priekšā grozījās trīs vīri. Pirmais turēja rokas kabatās. Otrs smēķēja cigareti. Trešais no krūzes malkoja kafiju.

Amatieru stunda, nodomāja Mežonis.

Vienmēr turi brīvas rokas.

Ieraugot Mežoni, vīri sastinga neveiklā miera stājā. Viņi bija noauguši kā amerikāņu futbola spēlētāji, uzvalki bija pārāk šauri viņu buļļa kakliem un krūtīm. Tādi vīri varēja iedvest bijību neprofesionālim, taču acīs krītošie raženie augumi liedza nemanāmi iejukt pūlī, muskuļi bija pārlieku vareni, lai kritiskā situācijā reaģētu acumirklī.

Mežonis atslābināja savus skarbos vaibstus, piešķīra tiem mīlīgāku izteiksmi un saguma, padarīdams savu sešas pēdas garo augumu par dažām collām īsāku. Ejot pa gaiteni, viņš notēloja bijību pret miesassargiem, kas augstprātīgi pagrieza muguru.

Sargi viltotajā identifikācijas kartē izlikās pārbaudām viņa šajā mēnesī lietoto uzvārdu. Viņš tika pārmeklēts, taču miesassargi neatrada aiz atloka noslēpto nelielo nazi, jo nelietoja portatīvo metālu detektoru.

-   Jā, jūs gaida, - ierunājās pirmais sargs. - Kāpēc nebraucāt ar liftu?

-   Nedarbojās elektroniskā karte. - Mežonis pasniedza karti. - Vajadzēja izkāpt stāvu zemāk un nākt augšā pa kāpnēm.

-   Bet kāpņu telpas durvis ir slēgtas, - bilda otrais vīrs.

-   Kāds viesnīcas darbinieks droši vien rās atstājis vaļā.

-   Tam, kas bijis tik neuzmanīgs, sūdi vagā, - noteica trešais vīrs.

-   Saprotu, ko gribat teikt. Neciešu bezrūpību.

Vīri pamāja ar galvu, saskatījās un pavadīja Mežoni luksusa numurā.

Nu nē, nodomāja Mežonis. Pēc noteikumiem ne uz brīdi nedrīkst atstāt posteni.

2

Luksusa numurā bija plaša, gaumīgi mēbelēta dzīvojamā istaba. Tomēr tas, ko Mežonis ieraudzīja, viņam nepatika - tieši pretī no grīdas līdz griestiem sniedzās milzu logs ar vaļējiem aizkariem, un no tā pavērās lielisks skats uz Akropoli un Par- tenonu. Kaut arī Atēnas parasti ietin dūmaka, vējš bija to izdzenājis, paverot skatu uz drupu lieliskajām kolonnām. Mežonis ļāvās ainas burvīgumam, taču no vietas, kur istabā bija apstājies, jo necieta milzīgus logus ar vaļā atvilktiem aizkariem, tāpēc ka tie ienaidniekam deva nevajadzīgas priekšrocības un mudināja izmantot teleskopus, mikroviļņu noklausīšanās ierīces un kritiskā situācijā arī snaipera šauteni.

Potenciālais klients, pie kura Mežonis bija izsaukts, telpā nebija, tāpēc viņš pievērsa skatienu durvīm pa kreisi. Varbūt tur bija sienas skapis, vannasistaba vai guļamistaba. Uzmanību saistīja apslāpēta sievietes balss'aiz durvīm pa labi, kuras droši vien veda uz guļamistabu. Runāja tikai viens cilvēks, tāpēc Mežonis nosprieda, ka sieviete runā pa telefonu. Balss skanēja uzstājīgi, it kā viņa vēl negrasītos sarunu beigt.

Būdams disciplinēts un pacietīgs, Mežonis virzīja skatienu tālāk pa labi. Pie sienas karājās divi Monē un trīs van Goga darbi.

Redzot, ka darba devēja nav, raženi noaugušie pavadoņi sāka just garlaicību. Neviens mājas gariņš viņus neuzraudzīja, neviens nesagaidīja klientu, neviens neizteica komplimentu par it kā padarīto darbu. Vīlušies divi pavadoņi pašļūkāja kājas, sakārtoja kaklasaiti un atgriezās gaitenī, lai postenī turpinātu dzert kafiju un smēķēt cigaretes. Trešais aizvēra durvis, atspiedās pret tām un mēģināja uzlikt uz sejas cītīga darbinieka masku, kaut arī vēdera spaidīšana lika domāt, ka viņam dara raizes kuņģis.

Gaisa kondicionētāja šalkoņas pavadībā Mežonis beidza aplūkot gleznas un pievērsās stikla vitrīnai ar ķīniešu vāzēm.

Palikušais miesassargs nostājās taisni. Durvis pa lab

3

Oficiālā biogrāfija vēstīja, ka viņa ir četrdesmit piecus gadus veca. Atlika nobrīnīties, ka viņa izskatās tieši tāpat kā savā pēdējā filmā, kas bija uzņemta pirms desmit gadiem. Gara auguma, slaida, kaulaina.

Dedzīgas zilas acis. Izsmalcināta ovāla seja, kuras jutekliskos vaibstus ieskāva saules izbalināti mati, kas sniedzās līdz pleciem. Gluda, nosauļota āda. Fotogrāfa sapnis.

Preses konferencē pirms desmit gadiem sakarā ar Akadēmijas balvas piešķiršanu labākajai aktrisei viņa bija pārsteigusi pasauli, paziņodama, ka aiziet no kino. Pēc mēneša visus ne mazāk pārsteidza viņas apprecēšanās ar nelielas, bet bagātas Franču Rivjēras tuvumā esošas salas valdnieku. Vīra veselības stāvoklim pasliktinoties, viņa bija pārņēmusi vīnf biznesu savās rokās un divkāršojusi tūristu pieplūdumu un kazino skaitu, galveno salas bagātības avotu.

Viņa valdīja tāpat, kā bija tēlojusi, kinokritiķi šo stilu dēvēja par "liesmām ar ledu". Tas bija kvēls, tomēr apvaldīts. Kaislīgs, bet dominējošs. Mīlas ainās viņai vienmēr bija galvenā loma. Tas, kā viņa pavedināja valdzinošu dārglietu zagli, pastāvīgi laupīdama tam drosmi, bija un palika klasisks seksuāla sasprindzinājuma atveidojums. Viņa zināja, ko vēlas, taču ņēma gribēto vienīgi tad, ja tas nebija saistīts ar risku, šķita, ka lielāku prieku viņai sagādā došana, nevis ņemšana, ka, dāvājot dārglietu zaglim nakti, kuru tas nekad neaizmirsīs, viņa izrāda labvēlību.

Salas iemītnieki centās pievērst sev viņas uzmanību. Atbildot viņa pamāja ar roku, taču ievēroja distanci un itin negaidīti izrādīja neparastu dāsnumu - pret slimajiem, bez pajumtes palikušiem, vecākus zaudējušiem. Šķita, ka līdzjūtība ir vājums, kuras uguns draud izkausēt savaldības ledu. Kad emociju izrādīšana bija politiski izdevīga, viņa tām ļāvās pilnā mērā. Kamēr tas nebija bīstami. Kamēr tas lika pavalstniekiem viņu mīlēt.

Tuvojoties Mežonim, viņa smaidīja. Viņa staroja. Gluži kā filmā. Savukārt Mežonis apbrīnoja viņas meistarīgo iznākšanu, radītā iespaida apzināšanos.

Viņa bija melnās, ar rokām darinātās sandalēs, plisētās bor- dokrāsas biksēs, sarkankrūtīša olu krāsas blūzē (trīs augšējās pogas bija vaļā, daļēji atsedzot nosauļotās krūtis, bet blūzes gaišais zilums uzsvēra acu zilumu), ar "Cartier" pulksteni uz rokas, rotājusies ar briljanta kulonu un pieskaņotiem auskariem (kas vēl vairāk izcēla acis un saulē izbalējušos matus).

Viņa nostājās Mežoņa priekšā un uzlūkoja miesassargu, ar skatienu raidīdama viņu projām.

-   Pateicos!

Raženais vīrs aizgāja - neapmierināts, ka nedzirdēs saninu.

-   Atvainojos, ka liku gaidīt, - viņa pateica un pienāca tuvāk, ļaudama Mežonim ieelpot maigās smaržas. Balss bija piesmakuši, rokasspiediens - stingrs.

-   Piecas minūtes? Par piecām minūtēm nav jāatvainojas. - Mežonis paraustīja plecus. - Darbā gadās gaidīt daudz ilgāk. Turklāt man iznāca laiks apbrīnot jūsu vāzes. - Viņš pamāja uz stikla vitrīnu ar vāžu kolekciju. - Tās droši vien ir jūsu. Šaubos, vai kāda viesnīca, pat "Karalis Džordžs II", viesus iepriecina ar nenovērtējamiem mākslas darbiem.

-  Ceļojot ņemu tos līdzi. Kaut kas no mājām. Vai jums patīk ķīniešu keramika?

-   Patīk? Jā, kaut arī manas zināšanas par to ir nepilnīgas. Lai nu kā, bet skaistums man sagādā prieku, Jūsu Augstība.

Ceru, ka piedosiet šo komplimentu, - arī jūs. Ir liels gods iepazīties ar jums.

-   Kā ar karalisku būtni vai agrāko filmzvaigzni?

-   Kā agrāko aktrisi.

Viņa uzzibsnīja ar acīm, palocīja galvu.

-   Jūs esat ļoti laipns. Varbūt jutīsieties ērtāk, ja atteiksimies no formalitātēm. Lūdzu, sauciet mani agrākajā vārdā. Par Džoisu Stounu.

Mežonis atdarināja sievietes graciozo mājienu ar galvu.

-   Džoisas kundze.

-   Jums ir zaļas acis.

-   Tās nebūt nav īpašas, - bilda Mežonis.

-   Tieši otrādi, ļoti īpašas. Hameleona krāsa. Acu un apģērba krāsa sakūst. Pelēka žakete, zils krekls. Neuzmanīgs vērotājs teiktu, ka jūsu acu krāsa ir…

-   Pelēkzila, tikai ne zaļa. Jums ir laba uztvere.

-   Bet jūs izprotat gaismas efektus. Jūs pielāgojaties.

-   Manā darbā noderīga īpašība. - Mežonis pagriezās pret gleznām. - Tās ir lieliskas. Ja nemaldos, van Goga "Cipreses" nesen tika pārdotas Sotbija izsolē. Noslēpumains pircējs samaksāja iespaidīgu summu.

-   Vai atceraties, cik liela tā bija?

-   Piecpadsmit miljoni dolāru.

-   Tagad jūs pazīstat noslēpumaino pircēju.

-   Stounas kundze, man iznāk saskarsme ar privātu informāciju. Ja es neturētu noslēpumus pie sevis, jau rīt zaudētu darbu. Jūsu izteikumi man ir kā grēksūdze. Es esmu kā priesteris.

-   Grēksūdze? Ceru, tas nenozīmē, ka nedrīkstu piedāvāt kaut ko dzeramu?

-   Kamēr neesmu pie jums darbā.

-   Manuprāt, tieši tāpēc esat šeit ieradies.

-    Es ierados apspriest jūsu problēmu, - Mežonis atteica. - Vēl neesmu pieņemts darbā.

-   Ar tādiem ieteikumiem kā jums? Esmu jau nolēmusi jūs noalgot.

-   Atvainojiet, Stounas kundze, bet es atsaucos uz uzaicinājumu tikai tādēļ, lai noskaidrotu, vai vēlos, ka jūs mani noalgotu.

Jutekliskā sieviete brīdi viņu vēroja.

-  Nezinu, ko teikt. - Viņa apveltīja Mežoni ar ciešu, neatlaidīgu skatienu. - Parasti visi ļoti vēlas strādāt pie manis.

-   Nebiju domājis jūs aizvainot.

-   Protams, ne. - Viņa piegāja pie dīvāna.

-   Varbūt jūs neiebildīsiet, Stounas kundze.

Sieviete savilka uzacis.

-   Vai jūs labāk neizmantotu to krēslu? Dīvāns ir pārlieku tuvu logam.

-   Logam ?

-   Vai arī ļaujiet aizvilkt aizkarus.

-   Ak jā, tagad saprotu! - Šķita, ka dzirdētais Stounu uzjautrina. - Man patīk saules gaisma, tāpēc apsēdīšos jūsu ieteiktajā vietā. Sakiet - vai vienmēr tik ļoti domājat par to ļaužu drošību, kurus neapsargāsiet?

-   Ieraduma spēks.

-   Savdabīgs ieradums, mister… Baidos, ka man izkritis no prāta, kā jūs sauc.

Mežonis stipri par to šaubījās. Sieviete bija starp tiem cilvēkiem, kas atceras visu.

-Tas nav svarīgi. Vārds, kuru esmu uzdevis, nav manējais. Parasti izmantoju pseidonīmu.

-   Kā lai tādā gadījumā jūs iepazīstinu?

-Jūs to nedarīsiet. Ja vienosimies, nekad nepievērsiet man uzmanību.

-   Sabiedrībā. Bet ja vajadzēs uzrunāt privātajā dzīvē?

-   Mežonis.

-   Atvainojiet, kā?

-   Tā ir iesauka. Ar to esmu pazīstams savā jomā.

-   To jūs ieguvāt juras kājnieku sevišķo uzdevumu vienībā - SEAL?

Mežonis noslēpa pārsteigumu.

-   Jūsu kādreizējās vienības nosaukums ir akronīms, vai ne? Jūra, gaiss, zeme. [1] Savienoto Valstu desantnieki.

Mežonis apvaldīja vēlmi saraukt pieri.

-   Es jau teicu, ka jums bija iespaidīgas rekomendācijas, - viņa sacīja. - Tas, ka izmantojat pseidonīmu, liecina, ka cenšaties saglabāt noslēpumainību. Ar neatlaidību man tomēr izdevās noskaidrot dažus jūsu biogrāfijas faktus. Ja tas dara jūs nemierīgu, varu teikt, ka uzzinātais nekādā veidā neapdraud jūsu anonimitāti. Jūsu palīdzība zināmam britu parlamenta loceklim attiecībā uz īru teroristiem tiek augstu vērtēta. Viņš lūdza mani vēlreiz izteikt pateicību par dzīvības izglābšanu. Rie- tumvācijas rūpnieks uzskata, ka būtu bankrotējis, ja jūs nebūtu atmaskojis konkurentu, kas zog viņa formulas.

Mežonis joprojām klusēja.

-   Nav jābūt tik pieticīgam, - viņa sacīja.

-Tāpat kā jums. Jums ir lieliski informācijas avoti.

-   Tā ir viena no priekšrocībām, kādu dod apprecēšanās ar karalisku personu. īpaši iespaidīgi savu pateicību pauda kāds itāliešu finansists, tāpēc palūdzu viņu ar jums sazināties. Viņš iedeva jūsu - savā agrākajā dzīvē esmu lietojusi šo vārdu - aģenta telefona numuru.

-   Cerams, jūs neuzzinājāt, kā viņu sauc?

-   Ne reizi nerunāju ar viņu tieši, vienmēr ar starpniekiem.

-   Labi.

-   Un tā nu esmu nonākusi pie savas problēmas.

-   Stounas kundze, man ir vēl kāds ieradums. Nerunājiet šajā istabā neko konkrētu.

-   Neviens mūs nevar noklausīties. Slepenu mikrofonu te nav.

-   Kāpēc jūs esat par to tik pārliecināta?

-     Mani miesassargi numuru šorīt pārbaudīja.

-    Tādā gadījumā atkārtoju…

-    Nerunāt šajā istabā neko konkrētu? Mani miesassargi neatstāja uz jums iespaidu?

-    Atstāja iespaidu, nav ko runāt.

-    Tikai ne tādu, kā vajadzētu?

-    Cenšos nevienu nekritizēt.

-     Vēl viens slavējams paradums. Lai tā būtu, Mežoni. - Stounas smaids bija tikpat žilbinošs kā viņas briljantu auskari. Paliekusies krēslā uz priekšu, viņa pieskārās viesa rokai. - Vai nevēlaties apskatīt drupas?

4

Melnais "Rolls-Royce" izbrauca no transporta plūsmas un iegrieza ovālajā stāvvietā. No automašīnas izkāpa Mežonis un divi miesassargi - trešais bija palicis viesnīcā uzmanīt numuru. Izvērtējuši garām ejošo drūzmu, sargi pamāja mašīnā sēdošajiem.

Ar sargiem abās pusēs Džoisa Stouna līgani izkāpa no mašīnas.

-    Riņķojiet kaut kur tepat. Mēs atgriezīsimies stundas laikā, - viņa uzrunāja šoferi, kas no jauna iekļāvās transporta plūsmā.

Viņa uzjautrināta pagriezās pret Mežoni.

-    Jūs nebeidzat sagādāt man pārsteigumus. -Jā?

-    Viesnīca jums bija iebildumi, ka sēžu pie loga, taču pret iziešanu sabiedrībā neteicāt neko.

-Ja cilvēks ir slavens, tas nenozīmē, ka viņam jākļūst par mūku vientuļnieku. Ja vien visiem neizziņojat, kur domājat braukt, pieredzējis šoferis var apgrūtināt sekošanu. - Mežonis pamāja uz mašīnu ņudzekļa pusi. - Jo īpaši Atēnās. Turklāt jūs labi zināt, kā

jāģērbjas, lai neizceltos. Varu atbildēt ar jūsu man izteikto komplimentu, kuru izteicāt man, - jūs protat pielāgoties.

-   Šo viltību apguvu, mācoties aktiermākslu. Viena no grūtākajām lomām ir tā, kurā… jāizskatās kā visām.

Stouna pirms izbraukšanas no viesnīcas bija pārģērbusies. Modelētājas šūtu bikšu un blūzes vietā viņa bija uzvilkusi pabālējušus džinsus un vaļīgu svīteri ar augstu apkakli. Briljanti bija nozuduši. Uz rokas tagad bija "Timex" pulkstenis, bet kājās noputējušas "Reebok" kurpes. Uzkrītošie, saulē izbalējušie mati bija pabāzti zem salmu cepures ar platām malām. Saulesbrilles noslēpa zilās acis.

Kaut arī kājāmgājēji bija apstājušies, lai nopētītu "Rolls-Roy- ce", viņi izrādīja mazu interesi par sievieti, kas no mašīnas izkāpa.

-    Savu lomu jūs tēlojat ļoti veiksmīgi, - bilda Mežonis. - Šobrīd režisors neangažētu jūs pat skatuves pāriešanai.

Stouna zobgalīgi pakniksēja.

-   Man ir kāds priekšlikums, - Mežonis sacīja.

-   Man jau bija tāda nojauta.

-   Atsakieties no šīs mašīnas.

-   Bet braukšana ar to man sagādā prieku.

-   Jūs vienmēr varat dabūt, ko vēlaties. Pataupiet "Rolls- Royce" īpašiem gadījumiem. Nopērciet augstas klases, taču pēc izskata neitrālu automašīnu. Tā, protams, būs jāmodificē.

-   Protams.

-Jāpastiprina logi. Jāieliek dūmakains aizmugurējais stikls. Necauršaujami paneļi.

-   Protams.

-   Nezobojieties par mani, Stounas kundze!

-   Es to nedaru. Vienkārši priecājos par cilvēku, kam patīk savs darbs.

-   Patīk? Nestrādāju prieka pēc. Mans darbs ir dzīvības glābšana.

-   Un jūs ne reizi neesat piedzīvojis neveiksmi?

Mežonis vilcinājās ar atbildi. Jautājums viņu bija pārsteidzis, liekot uzvirmot mokošām atmiņām. Zobena cirtiens. Asiņu strūkla.

-   Esmu, - viņš atbildēja. - Vienu reizi.

-   Jūsu godīgums mani pārsteidz.

-  Ttkai vienu reizi. Tāpēc esmu tik rūpīgs un neveiksmi vairs nepiedzīvošu. Taču, ja mana atklātība modina par mani šaubas…

-   Tieši otrādi. Trešā filma ar manu piedalīšanos piedzīvoja neveiksmi. Es būtu varējusi par to nelikties ne zinis, taču es atzinu šo faktu. Un mācījos no tā. "Oskaru" ieguvu tāpēc, ka vairāk centos, piedaloties vēl septiņās filmās.

-   Kino nav dzīve.

-   Bet nāve? Jums vajadzēja redzēt atsauksmes par to filmu. Mani apraka.

-   Mūs visus apraks.

-   Apraks? Kāpēc tik drūmi, Mežoni?

-   Vai neviens nav jūs iepazīstinājis ar dzīves realitātēm?

-   Ar seksu? To es iepazinu agri. Ar nāvi? Tāpēc ir tādi cilvēki kā jūs. Viņu uzdevums ir atvirzīt nāvi, cik tālu vien iespējams.

-Jā, nāve, - sacīja Mežonis. - Tā ir ienaidniece.

5

Viņi sekoja tūristu grupai, kas devās uz Akropoles rietumu nogāzi. Tur gāja tradicionālais ceļš uz drupām, jo citas kraujas parastam gājējam bija par stāvām. Eglēm garām viņi uzgāja līdz senajai, no akmeņiem būvētajai ieejai.

-   Vai esat šeit bijis jau agrāk?

-   Vairākas reizes, - atbildēja Mežonis.

-   Tāpat kā es. Tomēr šaubos, vai mūs uz šejieni vadījušas vienādas intereses.

Mežonis gaidīja turpmākus paskaidrojumus.

-   No drupām daudz ko var mācīties. Nekas - nedz bagātība, nedz slava, nedz vara - nav mūžīgs.

-  "Tu, kas visvarens, vai, raugoties manos darbos, izmisums nemāc?"

Džoisa Stouna izbrīnā palūkojās uz Mežoni.

-   Tās ir rindas no Sellija "Ozimandijas".

-   Es mācījos labā privātskolā.

-   Tomēr jūs nesakāt, kas tā bija par skolu. Anonīma - kā parasti. Vai atceraties dzejoļa pārējo daļu?

Mežonis paraustīja plecus.

- "Visapkārt kur milzu vrakam smiltājs nedzīvs un kails un pāri vientulība pleš spārnus. " Šellijs izteicies precīzi. Butu viņš japānis, viņam būtu padevušās lieliskas haiku.

-   Miesassargs citē dzeju?

-   Es neesmu tikai miesassargs, Stounas kundze. Esmu kas vairāk nekā tikai sarežģījumu novērsējs.

-   Kas tad jūs esat?

-   Sargs plašākā nozīmē. Ziniet, ja atmet smiltis, Sellija aprakstītās drupas man atgādina…

Mežonis norādīja uz pakāpieniem, pa kuriem viņi soļoja. Marmoru bija deldējis laiks, gājēju soļi, dažādi iebrucēji, bet visvairāk automašīnu izplūdes gāzes.

Viņi izgāja cauri monumentam, kuru dēvēja par propilejiem un kura nenovērtējamo grīdu sargāja koka klājums. Kolonnu veidotie pieci vārti kļuva platāki un augstāki, bet tālāk aiz tiem taka aizgāja pa labi un pa kreisi.

Beidzoties vasaras nomācošajam karstumam un temperatūrai nokrītoties līdz mērenai, septembrī sākās tūrisma sezona. Garām steidzās tūristi, dažs pēc kāpiena centās atgūt elpu, cits fotografēja monumentus abās pusēs un apkārtni.

-  Lieciet, lai sargi iet no mugurpuses, bet es uzmanīšu priekšpusi, - Mežonis ierosināja.

Nogriezušies pa labi, viņi devās uz plašo, taisnstūraino Par- tenonu. 1687. gada iebrukuma laikā venēciešu bumba bija trāpījusi Partenonā, senlaiku grieķu skaidrības dievietes templī ierīkotajā turku pulvera noliktavā. Sprādziens bija izpostījis lielu tempļa daļu, sagāžot kolonnas un daļu jumta. Turpinājās restaurēšanas darbi. Lieliskās doriešu kolonnas aizsedza sastatnes. Margas neļāva apmeklētājiem turpināt interjera postīšanu.

Mežonis novērsās no tūristiem, piegāja pie Akropoles stāvās dienvidu malas un atspiedās pret kritušo kolonnu. Zemāk pletās Arēnas. Rīta brīze bija pierimusi. Par spīti mirdzošajām debesīm, sāka veidoties smogs.

-   Mēs varam šeit runāt, nebaidoties, ka mūs noklausīsies, - sacīja Mežonis. - Stounas kundze, iemesls, kāpēc negribu strādāt pie jums…

-Jūs vēl neesat dzirdējis, kādam nolūkam esat vajadzīgs.

-   …ir tas, ka sargs ir kalps un kungs reizē. Jūs gribat būt neatkarīga savā rīcībā, pati lemt, kur iet un ko darīt, taču sargs noteiks, kā uz attiecīgo vietu nokļūt un kas jāievēro. Tas ir smalks līdzsvars. Taču jūs esat iemantojusi patvaļīgas sievietes slavu. Nejūtos pārliecināts, ka esat ar mieru ievērot rīkojumus, ko dos cilvēks, kuru nodarbināt.

Stouna nopūtās un apsēdās viņam blakus.

-   Ja jūs par to raizējaties, tad vispār nav jāraizējas.

-   Nesaprotu.

-   Neba es esmu nelaimē. Nelaimē ir mana māsa.

-   Paskaidrojiet!

-   Vai jūs kaut ko zināt par viņu?

-   Reičela Stouna, desmit gadu jaunāka par jums. Agrāk precējusies ar senatoru no Jaunanglijas, prezidenta amata kandidātu. Nezināma slepkavas lode padarīja viņu par atraitni. Saistība ar politiku un leģendāro kinoaktrisi māsu padarīja Rei- čelu Stounu slavenu. Viņu aplidoja grieķu kuģniecības magnāts. Pagājušajā gadā viņi apprecējās.

-   Visu cieņu. Jūs esat labi paveicis mājas darbu.

-   Ne sliktāk kā jūs.

-   Viņu laulība pielīdzināma Partenonam. Drupas. - Džoisa Stouna sāka rakņāties pa maisaudekla somu. Sameklējusi cigarešu paciņu, viņa uzšķīla uguni.

-   Jūs neesat džentlmenis, - viņa strupi noteica.

-  Tāpēc ka nepiedāvāju uguni? Nupat skaidroju: tiklīdz jautājums attiecas uz drošību, jūs esat kalps, bet es - kungs.

-   Nesaprotu šādas rīcības jēgu.

-   Jēga ir tāda, ka rokām man jābūt brīvām, ja kāds gribētu jūs apdraudēt. Kāpēc jūs vēlējāties mani satikt?

-   Mana māsa grib šķirt laulību.

-   Tādā gadījumā vajadzīgs advokāts, nevis es.

-   Viņas vīrs ir tāds nelietis, ka šķiršanos nepieļaus. Viņa būs gūstekne tik ilgi, līdz mainīs domas.

-   Gūstekne?

-   Viņa nav iekalta ķēdēs, ja jūs tā saprotat gūstu. Tomēr māsa ir gūstekne. Arī spīdzināta viņa netiek. - Džoisai izdevās aizsmēķēt cigareti. - Ja nepiemin izvarošanu no rīta, dienā un naktī. Atgādinājumam, kā viņai trūks, saka vīrs. Viņai esot nepieciešams īsts vīrietis, saka vīrs. Ja vīram kas vajadzīgs, tad lode viņa nelietīgajā galvā. Vai jūs nēsājat līdzi ieroci? - Džoisa pajautāja, izpūzdama dūmus.

-   Reti.

-   Kāds tādā gadījumā no jums labums?

Mežonis atgāja no kolonnas.

-   Jūs esat kļūdījusies, Stounas kundze. Ja jums vajadzīgs slepkava…

-Nē! Man vajadzīga māsa!

Mežonis no jauna atspiedās pret kolonnu.

-   Jūs runājat par māsas atgūšanu.

-   Man vienalga, kā jūs to saucat.

-Ja būšu ar mieru izpildīt uzdevumu, mans honorārs…

-   Es maksāju miljonu dolāru.

-  Jūs esat slikts darījumu partneris. Es būtu piekritis ari par mazāku summu.

-   Tā ir summa, kādu es piedāvāju.

-   Pieņemot, ka būšu ar mieru, pusi summas vispirms vēlēšos saņemt pārveduma kontā, bet otru pusi pēc māsas atgādā- šanas. Plus izdevumi.

-   Manis pēc varat uzturēties vislabākajās viesnīcās un tērēt ēšanai, cik vien vēlaties. Daži tūkstoši papildus neko nenozīmē.

-Jūs nesaprotat. Runājot par "izdevumiem", es saprotu vairākus simtus tūkstošus.

-Ko?

-   Jūs lūdzat uzstāties pret vienu no visvarenākajiem vīriem Grieķijā. Cik viņš ir vērts? Piecdesmit miljardu? Viņa drošības sistēmas būs visaugstākajā līmenī, to pārvarēšana prasīs lielus līdzekļus. Pasakiet, kur atrodas māsa, un es veikšu riska analīzi. Pēc nedēļas zināšu pateikt, vai iespējams viņu atbrīvot.

Stouna nospieda cigareti un lēnām pagriezās.

-   Kāpēc?

-   Nesaprotu, ko jautājums nozīmē.

-   Man rodas iespaids, ka darbs jums ir svarīgāks nekā par to saņemtais atalgojums. Kāpēc jums vēl vajag apsvērt piedāvājumu?

Uz mirkli Mežoņa prātā pavīdēja mirdzošs tērauds un asins šļakatas, no kā uzmetās zosāda. Viņš padzina šīs atmiņas, izvairoties no atbildes.

-   Jūs teicāt šoferim, ka atgriezīsieties pēc stundas. Stunda pagājusi. Iesim, - viņš sacīja. - Kad iekāpsiet mašīnā, sakiet, lai nebrauc uz viesnīcu pa taisnāko ceļu.

6

Ievērodams pats savu ieteikumu, Mežonis neizmantoja taisnāko atpakaļceļu uz Akropoli, bet devās uz Plaku, tūristu galveno iepirkšanās rajonu turpat ziemeļu pusē. Viņš iegāja šaurās, ļaužu pārpilnās ielās ar neskaitāmiem veikaliņiem un tirdzniecības vietām. Par spīti no jauna uznākušajam smogam, viņš saoda šiškebaba aromātu, kuru drīz nomainīja tikko grieztu ziedu smarža. Tirgotāji skaļām balsīm ar žestiem aicināja pie rokām austiem paklājiem, ādas izstrādājumiem, keramikas, kapara traukiem un sudraba rokassprādzēm. Iekļuvis eju labirintā, Mežonis brīdi pastāvēja nišā, pārliecinājās, ka netiek novērots, un garām tavernai iegāja veikalā, kurā tirgoja vīna maisus.

Tirgotavā pie sijām uz āķiem karājās vīna maisi, izgarodami spēcīgu, bet tīkamu smaržu. Lai nokļūtu pie tuklās sievietes aiz letes, Mežonim vajadzēja zem maisiem pieliekties.

Viņa grieķu valodas zināšanas bija ierobežotas, viņš varēja pateikt tikai dažas iegaumētas frāzes.

-   Man vajadzīgs īpašs produkts. Citāda veida vīna maiss. Ja jūsu cienījamais darba devējs varētu veltīt man mazu brīdi…

-   Jūsu vārds? - pajautāja sieviete.

-   Lūdzu, pasakiet, ka tas ir pretējs vārdam "maigs".

Sieviete ar cieņu palocīja galvu un devās uz kāpnēm. Pēc

brīža atgriezusies, viņa aicināja doties augšā.

Pagājis garām nišai, no kuras viņu nopētīja bārdas rugājiem noaudzis, ar bisi bruņots vīrs, Mežonis kāpa augšā. Durvis kāpņu galā stāvēja vaļā. Mežonis aiz tām ieraudzīja istabu ar vienu vienīgu galdu, pie kura sēdēja muskuļains vīrs melnā uzvalkā un lēja glāzē degvīnu.

Mežonim ienākot, vīrs izbrīnā pacēla galvu, ko klāja lieliski, spīdīgi, melni mati, it kā viņam nebūtu par ciemiņu teikts.

-   Vai es redzu rēgu? - grieķis ierunājās angliski.

Mežonis pasmīnēja.

-Jāatzīstas, esmu nupat ieradies no ārzemēm.

-   Nepateicīgs mērglis, kas nav uzskatījis par vajadzīgu uzturēt draudzību.

-   Darbs neļāva to darīt.

-   Šis tā saucamais darbs droši vien nav nekas cits kā mīts.

-   Darbs bija svarīgs. Bet tagad atmaksāšu par nozušanu.

Mežonis nolika uz galda desmit tūkstošus dolāru grieķu naudā. Viņš atlocīja naudaszīmes un apklāja apaļos riņķus, kurus uz galda bija atstājušas no dienas dienā tur liktas anīsa degvīna glāzes. Istabu pildīja degvīnam pievienoto anīsa sēklu smarža.

Grieķis bija vidējos gados un tūlīt pamanīja dzērienam pievērsto Mežoņa skatienu.

-   Vai nevaru pakārdināt?

-   Tu jau zini, ka dzeru reti.

-   Rakstura trūkums, kuru tev piedodu.

Grieķis izrieza krūtis un dobji nokrekšķinājās. Nekādas alkoholisma pazīmes nebija redzamas. Likās, ka anīsa degvīns palīdz viņa ķermenim saglabāties - tāpat kā formaldehīds. Gludi skūtais vīrs iemalkoja no glāzes, nolika to uz galda un uzlūkoja naudu. Viņa tumsnējā āda izstaroja veselību.

Pārskaitot naudu, viņš tomēr kļuva tramīgs.

-   Pārāk dāsni. Pārlieku liela summa. Tu vies manī nemieru.

-   Vēl esmu padomājis par dāvanu. Ja būsi ar mieru sagādāt man vajadzīgo informāciju, kurjers stundas laikā tev piegādās kasti ar vislabāko anīsa degvīnu.

-   Tiešām vislabāko? Tu zini, kādam dodu priekšroku.

-   Zinu gan. Tomēr es atļāvos izvēlēties lielāku retumu.

-   Kas tas ir?

Mežonis nosauca šķirni.

-   Neparasti dāsna dāvana.

-   Apliecinājums tavam talantam.

-   Kā tavā zemē mēdz teikt, - vīrs iedzēra malku no glāzes, - tu esi gan virsnieks, gan džentlmenis.

-   Bijušais virsnieks, - Mežonis aizrādīja. Viņš nebūtu par to ierunājies, ja grieķim šis fakts nebūtu zināņis. - Tu esi cilvēks, uz kura informāciju var pajauties. Cik ilgs laiks pagājis, kopš pirmo reizi izmantoju tavus pakalpojumus?

Grieķis iegrima domās.

-   Jau seši patīkami gadi. Manas agrākās sievas un daudzie bērni ir pateicīgi par tavu aizgādību.

-   Viņi būs vēl pateicīgāki, ja summa, kas tagad nolikta uz galda, tiks trīskāršota.

-   Es jau to zināju. Nojautu. Šorīt piecēlies sev teicu, ka šī būs neparasta diena.

-   Tikai saistīta ar risku.

Grieķis nolika glāzi uz galda.

-   Neviena diena nepaiet bez riska.

-   Vai esi ar mieru riskēt?

-  Tiklīdz būšu iestiprinājies. - Grieķis iztukšoja glāzi līdz dibenam.

-   Vārds, - bilda Mežonis.

-   Kā teica lielais angļu dziesminieks, ko nozīmē…

-   Vārds? Nezinu, vai tev tas patiks. - Mežonis izvilka no žaketes iekškabatas visretākā, paša labākā anīsa degvīna pudeli.

Grieķis pasmaidīja.

-   Šis vārds man patīk. Un kāds ir otrs?

-   Stavross Papadropuls.

Grieķis ar sparu nolika glāzi uz galda.

-   Svētā dievmāte! Lai velns parautu! - Viņš vēlreiz veikli piepildīja glāzi un izdzēra vienā rāvienā. - Vai tev nav aptumšojies prāts, ka riskē viņu izsekot?

Mežonis pārlaida skatienu gandrīz tukšajai telpai.

-   Pieņemu, ka esi tikpat piesardzīgs kā vienmēr. Ceru, ka tavs netikums nav licis aizmirst dienišķās rūpes par tīrību?

Likās, ka dzirdētais grieķi aizvaino.

-   Ja tu kādu dienu ieraudzīsi šajā telpā ko vairāk nekā galdu un krēslu, tad zini, ka man vairs nevar uzticēties.

Mežonis pamāja ar galvu. Telpā atradās tikai minimālais mēbeļu daudzums, tajā nebija pat paklāju. Nebija arī gleznu pie sienām. Nebija tālruņa. Askētiskajā istabā bija gandrīz neiespējami noslēpt mikrofonu. Tomēr grieķis katru rītu izmantoja divas dažādas sarežģītas elektroniskās ierīces. Ar vienu viņš pārbaudīja katru telpas stūrīti, meklēdams radiosignālus vai mikroviļņus, kurus varētu raidīt "blakts" - slepena noklausīšanās ierīce. Ar šāda tipa skeneru gan varēja atklāt vienīgi aktīvos mikrofonus, kas darbojās pastāvīgā režīmā.

Lai atklātu pasīvos mikrofonus, kuri sāka darboties, līdzko telpā kaut kas ieskanējās, vai kurus varēja ieslēgt ar tālvadības ierīci, bija vajadzīgs otrs skeners. Tas bija apgādāts ar putekļu sūcējam līdzīgu papildierīci, kas izstaroja mikroviļņus, tā atklājot magnetofonos un raidītājos iemontētās diodes un shēmas. Kaut arī efektīva pārbaude ar otro ierīci prasīja laiku, grieķis vienmēr to lika lietā, pat tad, ja pirmā ierīce jau bija atklājusi mikrofonu, - pieredzējis noklausīšanās speciālists vienmēr uzstādīja gan aktīvo, gan pasīvo noklausīšanās ierīci. Nepietiekami prasmīgs pārbaudītājs, atradis aktīvo mikrofonu, no turpmākās pārbaudes varēja atteikties.

Dienišķo pamatīgo pārbaudi grieķis ar sev piemītošo humoru sauca par "izkvēpināšanu".

-   Piedod, ka pavaicāju, - sacīja Mežonis. - Gribu būt piesardzīgs, nevis kādu aizvainot.

-  Ja tu nebūtu pajautājis, man rastos šaubas, vai uz tevi var paļauties.

-   Tu, kā vienmēr, visu saproti pareizi.

Grieķis iemalkoja no glāzes.

-    Draudzības vārdā. - Viņš atspieda plaukstas pret galdu. - Tomēr tu neatbildēji uz jautājumu. Papadropuls?

-   Mani interesē viņa mājas iekārtojums.

-   Bet ne bizness? Lai Zevs stāv man klāt, tu jau liki man uztraukties. Tam mērglim ir divsimt kuģu. Tie dod mērenu peļņu ar graudu, iekārtu un naftas pārvadāšanu. Tomēr pie bagātības viņš ticis ar ieroču un narkotiku kontrabandu. Visi, kas izrāda interesi par šo vilinošo kontrabandu, kļūst par Egejas jūras zivju barību.

-   Tikpat slepena var būt viņa ģimenes dzīve, - sacīja Mežonis.

-   Katrā ziņā. Sargādams ģimenes godu, grieķis spēj izdarīt slepkavību, kaut citādi par ģimeni nerūpējas. Savukārt bizness nozīmē izdzīvošanu, tāpēc tā noslēpumi tiek sargāti sevišķi nikni. Katram skaidri zināms, ka par ģimenes noslēpumiem kulsta mēli, tā ir dabiska lieta, bet neviens neatkārto tenkas mājas saimnieka klātbūtnē.

-   Tādā gadījumā uzzini šīs tenkas, - bilda Mežonis.

-   Konkrēti par ko?

-   Par Papadropulu un viņa sievu.

-   Šo to jau esmu dzirdējis.

-   Uzzini vairāk, - palūdza Mežonis. - Kur viņa atrodas un kā pret viņu izturas. Gribu salīdzināt to, ko uzzināsi, ar to, kas man teikts.

-   Vai drīkstu jautāt, kam tev tas vajadzīgs?

Mežonis papurināja galvu.

-   Tikai nezināšana var tevi sargāt.

-   Tāpat kā tevi. Nezinot tavus nodomus, nav iespējams tos kādam atklāt pat tad, ja izjautājot pret mani lieto spēku, pret kuru nespēju turēties.

-   Tas nenotiks, - sacīja Mežonis, - kamēr vien ievērosi piesardzību.

-   Es vienmēr esmu piesardzīgs. Tāpat kā tev, man ir starpnieki, un es bieži sazinos ar viņiem, izmantojot kurjerus. Tiešas sarunas man ir tikai ar klientiem un dažiem palīgiem. Tu izskaties noraizējies, draugs.

-   Pirms sešiem mēnešiem kaut kas ar mani notika. Pēc tam kļuvu divtik uzmanīgs.

Atceroties, kas bija noticis, Mežonis juta pār muguru pārskrienam šermuļus.

-   Tomēr neko sīkāk tu nestāsti.

Mežonis pārvarēja kārdinājumu izstāstīt ko vairāk.

-   Personiskas dabas nepatikšanas. Nekā svarīga.

-   Diez kā negribu ticēt, ka nav nekas svarīgs, tomēr respektēju tavu vēlmi nerunāt.

-   Vienkārši uzzini, kas man vajadzīgs. - Mežonis devās uz durvīm. - Papadropuls un viņa sieva. Divas dienas laika. Vairāk nevaru dot. Nākamajā reizē gribēšu zināt visu.

7

Kiklādu salas ir neliela salu grupa Egejas jūrā uz dienvidaustrumiem no Atēnām. Salu nosaukums atvasināts no grieķu vārda "aplis" un sasaucas ar grieķu ticējumu, ka Dēlas salā, Kiklādu salu centrā, varētu būt dzimis Saules dievs Apollons. Dēlas sala īstenībā atrodas nevis salu grupas centrā, bet gan tuvu tās austrumu malai. Dažus kilometrus uz austrumiem, pašā Kiklādu salu malā, atrodas Mikona, viena no galvenajām grieķu atpūtas vietām, kur savu Saules dievu pielūdz tūristi.

Mežonis lidoja ar divmotoru "Cessna", tuvodamies salai ar līkumu. Vispirms viņš izlidoja no Atēnām uz austrumiem, tad virs Egejas jūras novirzījās uz dienvidiem, līdz galu galā sasniedza sava ceļamērķa austrumu malu. Pa rāciju viņš paziņoja uz Mikonas lidostu, ka nedomā nolaisties. Viņš paskaidroja, ka lido tāpat sava prieka pēc, lai pavingrinātos, un būs pateicīgs, ja dispečers brīdinās par gaisa trasēm, un labprāt uzklausīs viņa norādījumus.

Dispečeram nebija iebildumu.

Pusotra kilometra augstumā Mežonis jau labu gabalu iepriekš ieslēdza autopilotu un sāka fotografēt. Ar "Bausch and

Lomb" teleobjektīvu apgādātais "Nikon" fotoaparāts ļāva iegūt attēlus ar krietnu palielinājumu. Kad filmas būs attīstītas, fotogrāfijas palielinās vēl vairāk. Viņam bija mācīts, ka vajadzīgi daudzi attēli, jāuzfilmē ne tikai objekts, bet arī apkārtne. Patlaban šķietami nesvarīgas detaļas varēja kļūt būtiski svarīgas vēlāk, izstrādājot plānu.

Jā, vajadzēja milzum daudz fotogrāfiju.

Ik pēc brīža viņš koriģēja autopilota kursu un atkal ķērās pie fotografēšanas. Debesis bija zilas, laiks rāms. Šķita, ka "Cessna" slīd pa zīdainu šoseju. Viņa rokas bija stingras kā akmens. Ja neņēma vērā lidmašīnas sīko vibrēšanu, laiks bija ideāls, lai iegūtu skaidras fotogrāfijas.

Mežoņa sākotnējais mērķis bija Mikonas pilsēta salas rietumu pusē. Pilsētu ieskāva divi nelieli līči, mājas iesniedzās pussalā, kas sadalīja abas ostas. Ēkas bija būvētas kā mirdzoši balti kubi, kas krustojās. Vietumis pēc sarkanajiem vai zilajiem kupoliem varēja pazīt baznīcas. Pie mola rindā slējās vējdzirnavas.

Mežoni interesēja pilsētas plānojums, nevis tās skaistums. Senatnē Mikonā bieži bija viesojušies pirāti. Lai mājas būtu vieglāk sargājamas, pilsētas ielu tīkls bija izveidots labirinta veidā. Pirātiem nebija grūti ielauzties pilsētā, taču, ar laupīšanu dodoties dziļāk un augstāk pa nogāzēm, jau drīz viņi atklāja, ka ielu labirintā zudusi orientācija. Pirāti redzēja ostā savu kuģi, taču pie tā varēja nokļūt, tikai izmēģinot vienu vai otru ielu, kur viņiem uzglūnēja pilsētas iedzīvotāju slēpņi. Cietuši vairākas sakāves, pirāti atmeta Mikonai ar roku un deva priekšroku vienkāršāk iegūstamam laupījumam citās salās.

Jā, labirints, nodomāja Mežonis. Man jāprot to izmantot.

Riņķodams virs salas un nepārtraukti fotografēdams, viņš sasniedza dziļu līci ziemeļos… varbūt nosēšanās vieta? Nopētīja draudīgu zemesragu austrumos… pie kura varētu izkāpt avārijas gadījumā… Beidzot viņš sasniedza sākotnējo mērķi: norobežoto Papadropula teritoriju pie Annas līča salas dienvidaustrumu pusē.

Mežonis bija ticies ar savu informatoru grieķi pirms divām dienām, pirms tam rosīgi darbojies un sev par lielu apmierinājumu daudz ko noskaidrojis. Viņš bija lidojis uz Cīrihi un Briseli un apmeklējis divus visdrošākos avotus Eiropā, kur varēja gūt informāciju par ieroču melnā tirgus darījumiem un ieroču kontrabandistu apsardzes sistēmām.

Bagātīgi apdāvinājis "draugus", kuri notēloja prieku, uzzinot, ka Mežonis ir dzīvs un baumas par viņa nogalināšanu nav patiesas, šķietami virspusējās sarunās viņš pārliecinājās par to, ko jau bija nojautis. Papadropuls atradās savas augstprātības gūstā. Varas apziņa neļāva grieķu miljardierim pieņemt apsardzē tāda līmeņa profesionāļus, kas varētu pavēlēt darba devējam.

Vēl Mežonis bija uzzinājis, ka Papadropula jājamzirdziņš ir dažādas ierīces un tehnoloģijas. Tā kā kuģniecības magnāts aizrāvās ar datoru un videospēlēm, viņš bija nolīdzis apsardzes sis- " tēmu ekspertu, kam visus viņa īpašumus Eiropā vajadzēja apņemt ar šķēršļu joslām, kurās ietilpa iebrukuma detektori.

Mežoni interesēja tikai Papadropula īpašums Mikonā. Kā vēsturnieks pazīst renesanses stilu, tā viņš, uzzinājis, kas veidojis aizsardzības sistēmu, zināja, kādi šķēršļi būs jāpārvar.

Senais paziņa grieķis bija pārbaudījis Džoisas Stounas sniegto informāciju. Kinoleģendas māsa bija iesprostota vīra miljardiera greznajā vasaras mītnē Mikonas salā.

Gribi šķirties no manis, maita? Neviena sieviete nav mani pametusi. Tas tik būtu joks! Nepateicīgu sievu var izmantot tikai vienā veidā - uz muguras. Dabūsi no manis mācību.

Tikmēr vasara bija iegājusi septembrī. Tūrisma sezonas sākums Atēnās nozīmēja, ka Mikonā temperatūras pazemināšanās dēļ tā beidzas. Lai apvainojumu padarītu vēl lielāku, Papadropuls gribēja sievu piespiedu kārtā atstāt uz salas rudeni un varbūt pat ziemu.

Mežonis nolika fotoaparātu, izslēdza autopilotu un pārņēma lidmašīnas vadības sviras. Sešus mēnešus pēc negadījuma, par kuru

Mežonis gandrīz bija izstāstījis informatoram grieķim, viņš bija vientulībā veseļojies. Rokas, kājas, galva un mugura vēl sāpēja pēc gūtajiem ievainojumiem. Nebeidza vajāt murgainas atmiņas.

Tas, kas bijis, nav maināms, viņš centās sev iestāstīt. Svarīga ir vienīgi tagadne.

Un darbs.

Vajadzēja atgriezties pie sava darba.

Vajadzēja apliecināt pašam sevi.

Viņš pagrieza lidmašīnu projām no Mikonas un, uzsitis ar plaukstu pa fotoaparātu, virs leģendārās vīna krāsas Egejas jūras uzņēma kursu uz ziemeļiem. Sajūta, ka atkal ir uzdevums, bija laba.

Šķita, ka viņš atgriezies no viņsaules.

8

Iznācis no viļņiem, Mežonis līda uz krastu. Melnais hidrotērps saplūda ar nakti. Noslēpies aiz liela akmens, viņš nopētīja augšup izslējušās klints neskaidrās aprises, bet pēc tam pagriezās uz jūras pusi. Atrlaivas pilotam, britu algotnim, kura pakalpojumus Mežonis bieži izmantoja, viņš bija licis steidzīgi doties projām, tiklīdz bija ielēcis ūdenī puskilometru no krasta. Pilots nebija ieslēdzis laivai nekādas ugunis. Tumšajā bezmēness naktī, tuvās vētras mākoņiem aizsedzot zvaigznes, laivu nevarēja pamanīt neviens sargs. Kaut arī cauri viļņu troksnim, tiem triecoties pret klintīm, ātrlaiva nebija dzirdama, Mežonis tik un tā bija uzlicis motoram skaņu izolējošu pārsegu.

Apmierināts, ka nav pamanīts - ja vien sargu rīcībā nav nakts teleskopu -, Mežonis pavilka aiz stiprās neilona auklas, kas bija piesieta ap vidukli. Sajutis pretestību, viņš vilka stiprāk, līdz dabūja laukā no ūdens mazu piepūšamo gumijas plostu. Noslēpies aiz klints no šļakatām, viņš atrāva vaļā plosta ūdensdrošā nodalījuma rāvējslēdzēju un izvilka no tā pilnu mugursomu. Peldot ar plostu uz krastu, hidrotērps nebija ļāvis aukstajam ūdenim atdzesēt ķermeni un izraisīt hi- potermiju.

Tagad, atbrīvojoties no slapjā hidrotērpa, viņš trīcēja. Izģērbies kails, viņš steidzīgi sameklēja mugursomā melnu vilnas apģērbu un to uzvilka. Mežonis bija izvēlējies vilnu, kam pat slapjai piemita izcilas siltumizolējošas īpašības. Zeķes un kapuce bija no tāda paša tumša materiāla. Viņš uzvilka kājās stingrus apavus līdz potītēm ar rievainu zoli un stingri savilka auklas. Apģērbies siltajās drēbēs, viņš nokrāsoja seju ar melnu maskēšanās ziedi un rokās uzvilka plānus vilnas cimdus, kas netraucēja kustināt pirkstus.

Mugursomā palika tikai rīki, bez kuriem nevarēja iztikt. Tie visi bija ietīti audumā, lai sasitoties neklinkstētu. Nostiprinājis mugursomas siksnas uz pleciem, Mežonis savilka jostu. Mugursoma bija smaga, taču vieglāka par to, kādu vajadzēja nest, dienot jūras kājnieku sevišķo uzdevumu vienībā. Soma ērti piegūla platajai mugurai. Ielicis hidrotērpu, elpošanas cauruli, aizsargbrilles un pleznas plosta nodalījumā, viņš aizvilka rāvējslēdzēju un stingri piesēja plostu pie klints. Nevarēja zināt, vai vajadzēs te atgriezties, tomēr viņš gribēja, lai plosts ir pie rokas, ja rodas nepieciešamība. Papadropula sargi nepamanīs plostu līdz rītam, un, ja Mežonis pa šo laiku nebūs atgriezies, plosta atklāšana neko nedos.

Viņš tuvojās klintij. Vējš pieņēmās spēkā, vētras mākoņi jau pilnīgi aizsedza debesis. Gaisā oda pēc nenovēršama lietus. Labi, nodomāja Mežonis. Tas, vai plānu izdosies īstenot, atkarīgs no vētras. Tieši tāpēc iekļūšanai Papadropula īpašumā bija vajadzīga nakts. Visās laika ziņās bija pareģots, ka apmēram pusnaktī sāksies pirmais rudens lietus.

Tomēr vajadzēja tikt līdz klints augšai, kamēr vētra nebija padarījusi kāpšanu grūtu. Viņš pastiepa rokas uz augšu, sataustīja izcilni, pie kura pieķerties, iebāza vienu kāju robā un sāka rāpties. Divsimt pēdu augstajai klintij pietika plaisu un izvirzījumu. Mežonim, pieredzējušam klinšu kāpējam, nebūtu grūti uzrāpties augšā arī naktī.

Vējš pastiprinājās. Šļakatas no viļņiem sitās sejā un darīja klinti slidenu. Ar cimdotajiem pirkstiem viņš stingri ķērās pie izvirzījumiem, apavus klints robos bāza labi dziļi, rāpjoties bija maksimāli uzmanīgs. Ticis līdz pusei, viņš sasniedza plaisu. Atcerējies, ka izpētītajās fotogrāfijās sprauga bija gājusi līdz pašai augšai, viņš iespraucās plaisā un, turoties pie izciļņiem abās pusēs, līda uz augšu. Iekšējais pulkstenis sacīja, ka rāpšanās ilgst jau desmit minūtes, taču viņš ne uz mirkli nekļuva neuzmanīgs. Plaisā netraucēja vējš, taču viļņu šļakatas nomainīja pēkšņa lietus šalts, un vajadzēja cīnīties ar vēlēšanos rāpties ātrāk. Pastiepis roku uz augšu un neatradis, kam pieķerties, Mežonis saprata, ka sasniedzis klints virsotni.

Lietus lija arvien stiprāk un mērcēja apģērbu. Tomēr Mežonis nopriecājās par to, jo lietus dēļ naktī viņš bija grūtāk ieraugāms. Viņš izlīda no plaisas, pārmetās pāri krantij un ielīda krūmos. Ceļgali iegrima dubļos. Kā vienmēr uzdevuma izpildes sākumā, no satraukuma viegli iesāpējās vēders.

Mazu mirkli uzradās bailes, ka, par spīti rūpīgajam sagatavošanās darbam, iespējama pirms sešiem mēnešiem piedzīvotajai kļūmei līdzīga neveiksme.

Citādi nebija iespējams pārliecināties, vai viņš ir atguvies.

Mežonis ievilka elpu, visas domas pievērsa gaidāmajiem šķēršļiem un padzina izjūtas, kas virzīja sānis.

Ieskatījies vētras autā tītajā naktī un neieraudzījis nevienu sargu, viņš izlīda no krūmiem.

9

Pirmais fotogrāfijās redzamais šķērslis bija stiepļu pinuma žogs apkārt īpašumam. No fotogrāfijām nebija iespējams spriest par žoga augstumu, taču parasti tas sniedzās septiņas pēdas. Palielinātajās fotogrāfijās bija redzams, ka žoga iekšpusē un ārpusē pie V veida balstiem pa augšu nostieptas vairākas dzeloņstieples.

Lietus dēļ nakts bija tik tumša, ka ieraudzīt žogu nebija iespējams. Pētot fotogrāfijas un salīdzinot teorētisko žoga augstumu ar attālumu no žoga līdz krūmiem, Mežonis bija izrēķinājis, ka pirmais šķērslis atrodas apmēram divdesmit jardu attālumā. Fotogrāfijās nebija redzamas arī videokameras, tāpēc nebija jābaidās no objektīviem, kas redzēja arī naktī. Tomēr ieraduma dēļ viņš devās uz priekšu rāpus. Lietus izmērcētā zeme atgādināja biezputru.

Pie žoga Mežonis apstājās, noņēma no pleciem mugursomu un izvilka infrasarkano staru lukturīti un infrasarkanās gaismas brilles. Ar neapbruņotām acīm lukturīša staru nevarēja redzēt, taču Mežonis ar savām brillēm redzēja zaļganu spīdumu. Pavērsis staru pret žoga metāla stabiem, viņš pārbaudīja uz abām pusēm izvirzītos metāla stieņus ar tiem piestiprināto dzeloņstiepli.

Viņš meklēja, vai kaut kur neieraudzīs vibrācijas sensorus.

Nevienu sensoru viņš neredzēja. Žogs, kā jau bija sagaidāms, kalpoja par demarkācijas līniju, nevis par nopietnu šķērsli. Tas neļāva iekļūt teritorijā nejaušiem kājāmgājējiem. Dzeloņstieples žoga augšā varēja baidīt tikai neprasmīgus iebrucējus. Ja tam piedūrās dzīvnieks, piemēram, klaiņojošs suns, signalizācija bez vajadzības netraucēja sargus.

Mežonis ielika lukturīti un brilles mugursomā, uzcēla to uz pleciem un nostiprināja. Tiklīdz uznāca jauna lietus šalts, viņš atkāpās no žoga, nostājās sprintera stājā un metās uz priekšu.

Ar inerci viņš tika žogam līdz pusei, satvēra augšā uz āru izvirzīto metāla stieni, uzmeta augumu uz dzeloņstieplēm, satvēra metāla stieni pretējā pusē, pārsviedās pāri dzeloņstieplēm otrā pusē un ar ceļgalos saliektām kājām nevainojami nokrita žoga otrā pusē. Dzeloņstieples daudzās vietās saplēsa vilnas apģērbu un cimdus; tās atstāja vairākas nepatīkamas skrambas arī uz rokām un kājām. Ievainojumi tomēr bija pārāk niecīgi, lai tiem pievērstu uzmanību. Dzeloņstieples atbaidīja vienīgi amatierus.

Pieliecies labi zemu, viņš izslaucīja no acīm lietu un ielūkojās tumsā. Britu skolotājs, kurš bija mācījis sargam nepieciešamās iemaņas, bija teicis, ka dzīve ir šķēršļu pārvarēšana un maitasputnu medības.

Nebija šaubu, ka tagad sāksies šķēršļu josla.

10

Kalnaino Mikonas salu klāja plāna zemes kārta, no kuras līda ārā daudz klinšu. Papadropula pils bija būvēta uz vienas no nedaudzajām līdzenajām virsotnēm. Fotogrāfijās varēja redzēt, ka visas apkārtējās nogāzes gāja uz Papadropula pili.

Skatoties no pils, nogāzes apakša nebija redzama. Tāpēc Pa- padropuls bija nospriedis, ka nav jāmūrē barjera sienas veidā, bet pietiek ar stiepļu pinuma žogu. Galu galā, ja tirānam nav jāredz iespaidīgs žogs, tas neaizvaino, turklāt iebrucējs pret metālu arvien jūt lielāku bijību nekā pret akmeņiem un javu.

Mežonis centās domāt apmēram kā viņa oponents. Tā kā Papadropuls nevarēja pārskatīt klinšaino nogāzi un droši vien vairījās no stāvā slīpuma, iebrukuma sensoru vairumam vajadzēja atrasties tur. Fotogrāfijās bija redzams, ka īpašumu apņem otrs, par pirmo zemāks žogs, taču ne tik zems, ka tam varētu pārlēkt. Žogs atradās nogāzes vidū.

Vislielākās raizes Mežonim darīja tas, ko fotogrāfijās nevarēja ieraudzīt, - vai starp pirmo un otro žogu zemē ierakti detektori. Noņēmis no pleciem mugursomu, viņš izvilka portatīvajam radioaparātam līdzīgu ierīci: ar bateriju darbināmu voltmetru, kas noderēja zem zemes noslēpto sprieguma senso- ru elektrisko impulsu atklāšanai. Lietot ierīci ar apgaismotu skalu bija riskanti, tāpēc viņš bija izvēlējies ierīci ar austiņām.

Uzliesmoja zibens. Austiņās atskanēja kaukšana, un Mežonis sastinga. Tūlīt viņu no jauna ieskāva nakts tumsa. Kaukšana austiņās apklusa. Voltmetrs bija reaģējis uz atmosfēras elektrību, nevis slepenu sensoru, tāpēc varēja mazliet nomierināties. Ja tas nebūtu zibens, kaukšana austiņās turpinātos arī pēc tā uzplaiksnījuma.

Kaut arī gaismas zibsnis nobaidīja, tas bija noderīgs, jo ļāva ieraudzīt priekšā dažu jardu attālumā žogu. Virs tā nebija dzeloņstieples, un Mežonis tūlīt saprata, kāpēc. Ikviens, kas ticis pāri iespaidīgākajam pirmajam žogam, jutīs vilinājumu rāpties pāri šķietami vienkāršākam šķērslim.

Viņš uzmanīgi tuvojās žogam. Jaunā zibens uzplaiksnījumā izdevās ieraudzīt pie žoga stabiņiem piestiprinātas mazas metāla kastītes. Vibrācijas detektori. Ja kāds pieķertos pie stiepļu žoga un gribētu rāpties tam pāri, signalizācija saceltu trauksmi. Mājā datora ekrānā tiktu uzrādīta iebrukuma vieta, un jau drīz tajā ierastos sargi.

Teorētiski vibrācijas detektori nebija apmānāmi. Mežonis tomēr zināja, ka vibrācijas sensori jānoregulē tā, lai visniecīgākā vibrācija nekļūtu par trauksmes iemeslu. Citādi sargus bez vajadzības traucētu vēja brāzmas vai uz žoga nolaidies putns. Pēc vairākām viltus trauksmēm sargi zaudētu ticību sensoriem un par trauksmes cēloni vairs neliktos ne zinis. Šā iemesla pēc žogu varēja pārvarēt tikai ar paņēmienu, kas šķita visriskantākais.

Vajadzēja žogā izgriezt caurumu, taču īpašā veidā.

Mežonis noņēma no pleca mugursomu un izvilka knaibles. Nometies uz ceļgaliem, viņš noskatīja posmu plecu līmenī un to pārknieba. Nebaidīdamies, ka kniebiens būtu varējis izsaukt trauksmi, kas liktu pa galvu pa kaklu mesties projām, viņš nogaidīja četrdesmit sekundes, pārknieba nākamo posmu, vēlreiz nogaidīja četrdesmit sekundes un pārknieba trešo posmu. Katru kniebienu varēja iztulkot par putna nolaišanos uz žoga vai atkarībā no laika apstākļiem par lietus brāzmu. Rūpīgi aprēķinātais uzbrukums žogam bija pārāk nenozīmīgs, lai aktivizētu sensorus.

Pēc divpadsmit minūtēm žogā bija izkniebts divas kvadrātpē- das liels caurums, Mežonis izbāza pa to mugursomu, bet pēc tam lēni, nepieskardamies apkārtējiem posmiem, izlīda cauri pats.

Iemetis knaibles mugursomā, viņš no jauna uzlika somu plecos. Tagad viņš nesa ne tikai voltmetru, bet arī miniatūru, ar bateriju darbināmu mikroviļņu detektoru. Viņš uzlika uz acīm arī infrasarkano staru brilles, jo pēc fotogrāfijām varēja spriest, ka briesmas nav galā. Nogāzes augšā slējās savā starpā nesavienotu metāla stabiņu rinda. Varēja domāt, ka sākta žoga ierīkošana un galu galā stabiņi tiks savienoti ar stieplēm.

Tomēr Mežonim viss bija skaidrs.

Ar infrasarkano staru brillēm viņš centās ieraudzīt infrasarkano starojumu starp stabiņiem. Ja viņa aizdomas būtu pamatotas, tad, iziedams starp stabiņiem, viņš iedarbinātu trauksmes signalizāciju.

Lienot tuvāk lietus kapātajai pakalna virsotnei, stabiņu starpā infrasarkanais starojums nebija pamanāms. Tas nozīmēja…

Tajā brīdī ar mikroviļņu detektoru savienotajās austiņās sākās kaukšana.

Mežonis momentā apstājās.

Jā, viņš nodomāja, mikroviļņi. Izmantojot infrasarkano starojumu, Papadropuls būtu sagādājis viņam vilšanos. Infrasarkanais starojums bija pārlieku jutīgs pret viltus signāliem, kādus radīja lietus. Mikroviļņu barjera bija absolūti neredzama, arī laika apstākļi to ietekmēja nesalīdzināmi mazāk. Ja nebija pietiekama aprīkojuma, nebija jēgas to pārbaudīt.

Uzplaiksnījot zibenim, no jauna atskanēja kaukšana volt- metra austiņās. Mežonis apstājās, ja zibens uzliesmojums būtu vienlaicīgs ar zemē ierakta sprieguma sensora signālu. Kad kaukšana apklusa, kļuva skaidrs, ka vienīgais šķērslis, kas palicis, ir mikroviļņu žogs.

Mežonis piegāja tuvāk žogam. Zibens gaismā viņš bija saskatījis tuvāko stabiņu. Abās stabiņa pusēs bija spraugas, kas raidīja un uztvēra starojumu no stabiņiem pa labi un pa kreisi. Stabiņš bija pārāk augsts, lai pārlēktu mikroviļņiem pa augšu, bet zemes kārta pārāk plāna, lai izraktos pa viļņu apakšu.

Lai arī cik gudrs bija žoga ierīkotājs, viņš tomēr bija pieļāvis kļūdu - sistēma vislabāk darbojās tad, ja stabiņi uz abām pusēm neatradās taisnā līnijā, bet gāja ar līkumiem tā, ka starojums pārklājās.

Izvietojot stabiņus tā, tie sargātu cits citu. Ja iebrucējs vēlētos izmantot sistēmas pārvarēšanai stabiņus, viņš neizvairītos no mikroviļņiem. Fotogrāfijās Mežonis tomēr bija konstatējis, ka stabiņi ir taisnā līnijā.

Šāda barjera bija pārvarama.

Mežonis izvilka no mugursomas metāla skavu un piestiprināja pie stabiņa augstāk par spraugām, kas raidīja un uztvēra mikroviļņus. No trim metāla posmiem viņš saskrūvēja trīs pēdas garu stieni un ievietoja skavā tā, lai stienis atrastos uz viņa pusi. Pēc tam viņš pārmeta mugursomu pāri stabiņam, saķēra stieni un uzvilkās uz tā. Sirdij pamirstot, mazu mirkli viņš gandrīz zaudēja līdzsvaru. Stienis lietū bija slidens. Mežoni raustīja vējš, tomēr rievainās zoles palīdzēja noturēties uz stieņa. Viņam izdevās saglabāt līdzsvaru un pārvarēt stabiņa galu tā, ka mikroviļņi viņu neskāra.

Viņš nokūleņoja lejā, ar pleciem, muguru un dibenu atsizdamies pret lietus piemirkušo zemi. Tā kā pusgadu vecie ievainojumi vēl arvien lika sevi just, viņš saviebās no sāpēm. Nelikdamies ne zinis par muskuļu reakciju, viņš veikli pārtrauca ripošanu un pieplaka pie zemes, lai nopētītu apkārtni, kas atradās vistuvāk nogāzes augšai.

Caur lietus miglu to apspīdēja blāva gaisma. No sargiem nebija ne vēsts. Veikli un uzmanīgi viņš salika mugursomā skavu un Stieni, kā arī infrasarkanās gaismas brilles, kas tagad bija liekas. Notēmējis voitmetru un mikroviļņu detektoru, viņš devās augšup.

Ticis augšā, Mežonis nogūlās zemē un nopētīja galamērķi. Cauri lietus plīvuram zālienu apgaismoja spožas lampas. Uzmanību saistīja apmēram piecdesmit jardu tālāk liela, uz visām pusēm izpletusies balta ēka - gandrīz tāds pats kubu un kupolu apvienojums kā citi Mikonas nami. Ja nebūtu stūros uzstādītās lampas un gaisma tālākajā logā pa kreisi, mājā valdītu tumsa.

Fotogrāfijas nebija tik sīkas, lai varētu saskatīt videokameras virs durvīm, taču vajadzēja pieņemt, ka tās tur ir. Tiesa, negaisa laikā attēli būs neskaidri un trijos naktī pie ekrāniem

sēdošais sargs nebūs īpaši modrs.

Skrienot pie durvīm, kas atradās no apgaismotā loga vistālāk pa labi, Mežonis virs tām ieraudzīja novērošanas kameru. Tāpēc viņš novirzījās vēl vairāk pa labi un tuvojās durvīm slī

pi, turot rokās no mugursomas izvilkto kanniņu.

No sāniem pieskrējis klāt durvīm, viņš pacēla kanniņu un iešļāca kameras objektīvā ūdeni. Kanniņā zem spiediena atradās ūdens, un tas pārklāja objektīvu kā lietus šaltis, kas triecās pret māju. Uz leju tekošais ūdens attēlu neizdzēsīs, taču jūtami pasliktinās, pie monitora sēdošais sargs sāks raizēties, bet trauksmi nesacels.

Mežonis atmūķēja nebūt ne vienkāršo atslēgu divpadsmit sekundēs, taču neuzdrošinājās durvis tūlīt atvērt.

Izvilcis no mugursomas metālu detektoru, viņš pārbaudīja durvju perimetru. Četras pēdas uz augšu pa labi no roktura bija metāls, kas lika iekaukties austiņām. Vēl viens iebrukuma detektors.

Mežonim tā darbības princips bija zināms. Durvīs ievietotais magnēts liedza stenderē ierīkotajai metāla svirai nospiest slēdzi, kas signalizēja par durvju atvēršanu un sacēla trauksmi.

Lai izslēgtu detektoru, Mežonis izvilka no mugursomas spēcīgu pakavveida magnētu un piespieda pie stenderes augšmalas, vienlaikus pavisam lēni verot vaļā durvis. Mežoņa magnēts stājās durvīs ierīkotā magnēta vietā un neļāva svirai stenderē pieskarties kontaktslēdzim. Ieslīdējis pa durvju spraugu, Mežonis virzīja magnētu pa stenderi uz priekšu, uzmanīgi aizvēra durvis un tikai tad noņēma magnētu. Tagad svirai liedza pacelties durvīs iemontētais magnēts.

Viņš bija iekļuvis ēkā.

Tomēr tas nenozīmēja, ka drīkst atslābināties.

11

Džoisa Stouna bija devusi plašā nama iekārtojuma aprakstu. Ar atmiņā noglabātu stāva plānu Mežonis saspringts virzījās pa tumšo gaiteni. Ielūkojies vaļējās durvīs pa kreisi, virs plīts viņš ieraudzīja gaišu pulksteni. Plašā virtuve vēl smaržo- « ja pēc vakara maltītes ķiplokiem un eļļas. Garām virtuves letei viņš iegāja patumšā ēdamistabā, kur pie taisnstūra galda varēja nosēsties piecpadsmit cilvēku katrā pusē un saimnieks ar sievu vēl katrā galda galā.

Papadropuls neatradās savā rezidencē. Viens no Mežoņa novērošanas komandas bija ziņojis, ka miljardieris kopā ar apsardzi no rīta izlidojis ar personisko lidmašīnu uz Krētu. Tirāna aizlidošana bija negaidīta likteņa dāvana. Ne tikai tāpēc, ka pēc viņa aizlidošanas sargu skaits mājā bija mazāks, bet arī tāpēc, ka palikušo pienākuma apziņa atslāba.

Mežonis vismaz tā cerēja. Drīz par to būs iespējams pārliecināties.

Izdzirdējis apslāpētas balsis, viņš apstājās tālākajās durvīs. Trīs vīri. Kāpņu telpā pa kreisi. No augšas atlidoja smieklu atbalss. Vīri, protams, bija priecīgi, ka atrodas sausumā un siltumā.

Pustumsā viņš virzījās tālāk, līdz iekļuva krēslainā dzīvojamā istabā. Kad viņš bija ticis līdz telpas vidum, iekrakstējās krēsls, un viņš aizmetās aiz dīvāna. Skaņa bija nākusi no arkas priekšā. Ar aizturētu elpu viņš līda tuvāk, līdz pa diviem aizrestotiem logiem ieraudzīja lietus aizmiglotu gaismu. Logi atradās parādes durvju abās pusēs, savukārt vestibila nišā aiz durvīm kvēloja cigarete, norādot, ka tur atrodas sargs.

Mežonis pacēla pistoli. Ložu vietā tajā bija šautriņas ar tran- kvilizatoru. Pistoles tēmēklis un grauds bija klāti ar infrasarkanu krāsu, kas ļāva tēmēt tumsā, taču gaišie punkti bija redzami tikai ar infrasarkanajām brillēm.

Ierocis klusu nosprakšķēja. Mežonis tajā pašā mirklī maksimāli klusu šķērsoja vestibilu un notvēra sargu, iekams tas paguva novelties no krēsla un, galvenais, uztvēra automātu "Uzi", pirms tas noklaudzēja uz grīdas. Viņš nolika sargu aiz krēsla un salocīja kājas tā, lai tās nerēgojas ārā no nišas.

Uzmetis automātu plecā, Mežonis nopētīja līkumaino kāpņu augšējo daļu. Tur spīdošā gaisma norādīja uz Džoisas Stounas aprakstīto gaiteni. Viņš novērsa skatienu no vestibila uz augšējo gaiteni un lēnām devās turp.

Augšā Mežonis piespiedās pie sienas pa kreisi un cauri arkai uzmanīgi paskatījās apgaismotajā gaitenī pa labi. Gaiteņa gals nebija saskatāms, taču tā redzamajā daļā sarga nebija. Rei- čelas Stounas guļamistaba atradās pa labi, un bija pats par sevi saprotams, ka sargs novēro tās durvis.

Mežonis riskēja un ieliecās arkā mazliet dziļāk, lai labāk pārredzētu gaiteni. Sargs tik un tā nebija ieraugāms.

Galu galā viņš bija spiests izbāzt ārā galvu, lai redzētu visu gaiteni.

Gaiteņa galā uz krēsla sēdēja sargs! Un lasīja žurnālu.

Mežonis bija izvirzījies no arkas lēnām, tāpēc atpakaļ vilkās tikpat lēni, lai ar strauju kustību nesaistītu sarga uzmanību.

Vai tāds pats sargs nevarēja būt gaiteņa otrā galā?

Mežonis klusu pārvietojās uz arkas labo pusi un vēl uzmanīgāk paskatījās uz gaiteņa kreiso pusi.

Vismaz sāka skatīties. Viņu satrauca troksnis, kāds rodas, ja uzvelk gaili.

Gaitenī pa kreisi bija sargs. Mežonis automātiski notēmēja, ierocis izšāva. Šautriņa trāpīja sargam kaklā, un viņš ar aizmiglotu skatienu nokrita uz muguras. Viņa kājas ceļgalos saļima.

Mežonis lūdza Dievu, lai ierocis, atsitoties pret grīdu, neizšautu. Vienlaikus viņš gaitenī apgriezās un izšāva uz sargu pa labi. Tas bija redzējis biedru saļimstam. Reaģēdams uz kustību, viņš nometa žurnālu, tvēra pēc pistoles un jau sāka slieties kājās.

Mežoņa pistole vēlreiz izšāva šautriņu, kas trāpīja vīru kreisajā plecā. Kaut arī vīrs pēdējiem spēkiem centās notēmēt, viņš, acis aizgriezis, novēlās.

Biezais paklājs noslāpēja ķermeņu kritiena troksni. Mežonis vismaz lūdza Dievu, lai tā būtu. Pulsam sitot kā ar veseri, viņš steidzās pa labi pie durvīm, kuras, kā bija stāstījusi Džoisa Stouna, veda uz viņas māsas istabu. Viņš pārbaudīja rokturi. Durvis bija slēgtas. Viņš nosprieda, ka durvīm jābūt slēdzamām tikai no ārpuses, bet ne no iekšpuses. Atmūķējis atslēgu, viņš ar metālu detektoru pārbaudīja, vai stendere neatradīs signalizāciju, veikli iegāja un aizvēra durvis no iekšpuses.

12

Guļamistaba bija grezna, taču, meklējot Reičelu Stounu, Mežonis tikpat kā nepievērsa uzmanību dārgajām mēbelēm. Naktslampiņa pie gultas bija ieslēgta. Gultā bija gulēts, saņurcītās segas bija atsviestas sānis, taču istabā neviena nebija.

Mežonis ieskatījās zem gultas. Palūkojies aiz aizkariem, viņš atklāja, ka logi ir aizrestoti. Pēc tam viņš paskatījās aiz kušetes un klubkrēsla.

Pie joda, kur palikusi Stouna?

Viņš atvēra durvis, kas veda uz vannasistabu, un ieslēdza tur gaismu. Durvis uz dušu bija ciet. Viņš ieskatījās kabīnē, ari tā bija tukša.

Kur?…

Viņš pārbaudīja nākamās durvis. Sienas skapis. Viņam virsū metās Reičela Stouna, kas bija noslēpusies starp drēbēm. Nozibēja šķēres. Mežonis paguva satvert roku, jo pēc mirkļa šķēres būtu trāpījušas kreisajā acī.

-   Maita!

Naida pārvērstajā sejā piepeši parādījās izbrīns. Ieraugot Mežoņa ar maskēšanās ziedi melni notriepto seju, sieviete atrāvās atpakaļ.

-   Kas…

Mežonis aizspieda viņai muti ar roku un papurināja galvu. Atbrīvojot šķēres no sievietes tvēriena, viņš tikai ar lūpām izveidoja vārdu nerunā un izvilka no kabatas kartīti. Tā bija ielīmēta caurspīdīgā, ūdensnecaurlaidīgā plēvē.

Sieviete skatījās uz tumšo, ar roku rakstīto vēstījumu.

mani sūtīja jūsu māsa, lai aizvedu jūs no šejienes.

Viņš apgrieza kartīti otrādi un parādīja nākamo ziņu.

iespējams, ka šajā istabā noslēpti mikrofoni.

mēs nedrīkstam sarunāties.

Sieviete nopētīja kartīti… tad viņu… atvairīja aizdomas un beidzot pamāja ar galvu.

Mežonis parādīja nākamo kartīti.

saģērbieties! mums jādodas projām. nekavējoties.

Taču Reičela Stouna nekustējās.

Mežonis apgrieza kartīti otrādi.

māsa lika jums parādīt to.

pierādījums, ka esmu viņas sūtīts.

Viņš parādīja laulības gredzenu ar milzīgu dimantu.

Pazinusi gredzenu, Reičela Stouna šoreiz jau nešaubīdamās pamāja ar galvu.

Viņa pastiepa roku skapī pēc kleitas.

Taču Mežonis apturēja viņas roku, to saspiezdams. Papurinājis galvu, viņš norādīja uz džinsiem, svīteri un sporta kurpēm.

Reičela saprata. Bez mazākā apmulsuma viņa novilka nakts- tērpu.

Mežonis centās neievērot sievietes kailumu, bet visu uzmanību veltīja durvīm, pa kurām kuru katru brīdi varēja ielauzties sargi.

Pasteidzies, Mežonis klusībā lūdzās. Viņš juta, ka pulss sit arvien straujāk.

Viņš vēlreiz paskatījās uz sievieti, taču prāts bija pārāk aizņemts, lai pievērstu uzmanību zīda biksītēm, zem kurām vīdēja apmatojums, un džinsiem, kas slīdēja pār gludajiem, jutekliskajiem gurniem.

Nē, Mežoņa uzmanību pilnībā saistīja divi daudz svarīgāki viņas izskata aspekti.

Pirmkārt, Reičela Stouna, kaut arī desmit gadu jaunāka par Džoisu, izskatījās kā viņas dvīņumāsa. Gara auguma, slaida, stūraina. Ar uzkrītoši zilām acīm. Ar lielisku ovālu seju, kuras daiļās līnijas ieskāva krāšņi mati, kas sniedzās līdz pleciem. Bija tikai viena atšķirība. Džoisa Stouna bija blondīne, bet Reičelas mati bija kastaņbrūni. Citādi abas māsas izskatījās neparasti līdzīgas.

Džoisas Stounas seja bija gluda un saulē iedegusi, bet Reičelas - pietūkuši, ar zilumiem. Papadropuls bija sievu ne tikai izvarojis, bet arī sitis ar dūrēm, atstājot nenoslēpjamas pēdas. Tirāns bija izmantojis tādu ieroci kā pazemošanu. Viņam bija nepieciešams pakļaut un valdīt.

Ar to nu ir cauri, Mežonis nodomāja. Veicot uzdevumu, viņš pirmo reizi juta ne tikai profesionālu, ber arī morālu gandarījumu. Reičela Stouna varēja būt un droši vien pat bija samaitāta un izlutusi. Taču tāpēc nedrīkstēja izturēties pret viņu varmācīgi.

Labi, Papadropul, nodomāja Mežonis. Es uzņēmos šo darbu sevis dēļ, sevis apliecināšanai. Taču, to paveicis, es centīšos dabūt rokā tevi.

Tevi, kuņas dēls!

Galvā no dusmām iedunējās.

Novērsis skatienu no durvīm, viņš ieraudzīja, ka Reičela Stouna jau saģērbusies.

Mežonis pieliecās sievietei pie auss un, viņas smaržu apvīts, gandrīz bez skaņas iečukstēja ausī:

- Paņemiet līdzi dažas lietas, bez kā absolūti nav iespējams iztikt.

Reičela apņēmīgi pamāja ar galvu un pieliecās Mežonim tuvāk. Vārdi bija tikpat maigi kā viņas elpa.

- Jūs dabūsiet visu, ko velaties, til<ai izraujiet mani no šejienes ara. Mežonis devās pie durvīm.

13

Reičela Stouna ar dejotājas grāciju nedzirdamiem soļiem steidzās pa kāpnēm lejup. Ēnainajā vestibilā Mežonis pieskārās viņai pie rokas, lai nokļūtu dzīvojamā istabā, pēc tam gaitenī līdzās virtuvei un izietu no ēkas pa durvīm, pa kurām tajā bija iekļūts.

Reičela tomēr izrāvās no viņa tvēriena un garajām, vingrajām kājām strauji devās uz parādes durvīm. Mežonis gribēja viņu apstādināt, iekams durvis atvērtas un iedarbināta trauksmes signalizācija.

Sieviete tomēr nevēra durvis, bet pastiepa roku uz augšu. Mežonis tūlīt saprata, ka, par spīti vēlmei bēgt, viņa zina - vispirms jāizslēdz signalizācija.

Tad viņa atvēra durvis. Zem balkona triecās lietus. Izgājis laukā un viegli aiztaisījis durvis, Mežonis sekoja viņai pa platajiem, baltajiem pakāpieniem. Dūmakainajā lampas gaismā Mežonim šķita, ka viņš ir visiem redzams, un viņš pagriezās, lai dotu norādījumus.

Reičela jau bija nozudusi un pa kāpnēm garām kolonnām noskrējusi lejā, vētrā.

To nedrīkstēja! Viņš skriešus metās ķert sievieti. Kungs dievs, vai viņa nesaprot, ka ārā var būt sargi.' Nav iespējams tāpat vien pārrāpties pāri žogam un neiedarbināt trauksmes signalizāciju!

Vējš bija kļuvis stiprāks un aukstāks nekā pirms tam, kad viņš bija iegājis mājā. Kaut arī Mežoni kratīja drebuļi, viņš zināja, ka pa vaigiem tek ne tikai lietus, bet arī sviedri. Baiļu sviedri.

Viņš pastiepa roku, lai aizturētu Reičelu un aizvilktu lielas statujas aizsegā pa kreisi, taču tūlīt pārdomāja. Viņa skrēja nevis uz labu laimi, bet pa betona piebraucamo ceļu, kas veda gar mājas priekšpusi. Negaisa aizmiglotās lampas gaismā ceļa galā bija saskatāma gara un šaura vienstāva ēka ar sešām lielām, uz augšu paceļamām durvīm.

Garāža. Reičela skrēja uz turieni. Viņi varēja paslēpties aiz garāžas, kamēr viņš Reičelai izskaidros, kā paredzējis tikt garām sensoriem.

Uzņēmis ātrumu, Mežonis sāka skriet blakus, klusā, bet stingrā balsī dodams pavēli:

-   Seko man! Uz ēkas otru pusi.

Reičela tomēr nepaklausīja, bet metās pie durvīm garāžas sānos, kas bija redzamas no mājas. Viņa grieza rokturi, taču tas nepadevās.

Sieviete iešņukstējās.

-   Sasodīts, durvis ir aizslēgtas!

-   Mums jātiek aiz ēkas, tur neviens mūs neredzēs.

Reičela joprojām raustīja durvju rokturi.

-   Nāciet! - aicināja Mežonis.

Mājas pusē atskanēja kliedziens, un viņš pagriezās.

Pa parādes durvīm izskrēja sargs ar paceltu pistoli un centās negaisā kaut ko ieraudzīt.

Nolādēts, nodomāja Mežonis.

No mājas izdrāzās vēl viens vīrs.

Mežonis cerēja, ka lietus ir pietiekami negants, lai garāža nebūtu saskatāma.

Tiklīdz ārā izskrēja trešais sargs, Mežonis saprata, ka drīz sardze pilnā sastāvā sāks nodarboties ar apkārtnes pārmeklēšanu.

-   Nav izvēles, - viņš sacīja. - Kaut arī tava doma nav nekam derīga, Reičela, šobrīd neko labāku nevaru izgudrot. Atej no durvīm!

Kamēr viņš mūķēja atslēgu, lietus gāza kā ar spaiņiem. Līdzko durvis bija vaļā, Reičela aizdrāzās viņam garām un pasniedzās ar roku pie gaismas slēdža. Viņš paguva aizvērt durvis pēdējā brīdī, citādi negaidītā gaismas iedegšanās būtu saistījusi sargu uzmanību.

Skatienam atklājās gara luksusa mašīnu rinda.

-   Vai nebūtu par daudz cerēt, ka esi paņēmusi līdzi atslēgas? Es varētu saslēgt aizdedzi kādam autiņam pa tiešo. Tam vajadzīga minūte, taču tevis dēļ mums laika nav.

Reičela metās pie "Mercedes".

-   Atslēgas ir mašīnā.

-Ko?

-   Neviens zaglis neuzdrošināsies apzagt manu vīru.

-   Tad kāpēc durvis bija aizslēgtas?

-   Vai tas tāpat nav skaidrs? -Nē.

-   Lai es nevarētu paņemt mašīnu un kaut kādā veidā tikt projām.

Runājot Mežonis sekoja Reičelai pie "Mercedes". Iekams būtu bijis iespējams sievieti apstādināt, viņa jau piesēdās pie stūres un aizcirta durvis. Reičela pagrieza aizdedzes atslēgu, kura, kā viņa paredzējusi, bija atstāta mašīnā. Iedūcās labi noregulētais dzinējs, garāžā ieplūda sīvas izplūdes gāzes.

Tūlīt viņa nospieda pie paneļa nostiprinātās tālvadības pults pogu. Atskanēja rīboņa. Durvis pretī mašīnai sāka slīdēt uz augšu.

Mežonis īsti vēl nebija iekāpis mašīnā un aizvēris durvis, kad Reičela jau nospieda gāzes pedāli. Mežoņa galva parāvās atpakaļ. Viņš paguva aizcirst durvis, pirms tās atsistos pret durvju stenderi.

-   Tu gandrīz atstāji mani garāžā!

-   Es zināju, ka tu pagūsi.

-   Bet ja nebūtu paguvis?

Reičela sagrieza stūri pa kreisi un traucās pa celiņu uz priekšu. Spožā lampa uz mirkli apspīdēja viņas uztūkušo, zilumiem klāto seju. Viņa nospieda gāzes pedāli stiprāk un sagrieza stūri pa labi uz piebraucamo ceļu, kas veda projām.

Mežonis, kas vēl nebija paguvis piesprādzēties, sasvērās stūres griešanas virzienā.

-  Ko tu darītu, ja nebūtu ielecis mašīnā, pirms sāku braukt? - Reičela pajautāja. - Jaušu, ka galva tev strādā.

-   Bet es nojaušu, ka tu esi draņķe.

-   Vīrs mani bieži saukā par draņķi.

-   Atvaino!

-   Nekļūsti sentimentāls! Man vajadzīgs glābējs, kas daudz neraustās.

-   Ja šobrīd tev kas vajadzīgs, - Mežonis pastiepa roku uz paneļa pusi un nospieda slēdzi, - tad ieslēgt stikla tīrītājus.

-   Vai es neteicu, ka galva tev strādā?

Mežonis palūkojās visapkārt un ieraudzīja sargus, kas izmisīgi dzinās pakaļ automašīnai. Sargi bija bruņoti, taču neviens netēmēja uz mašīnu.

Kāpēc?

Tas bija grūti saprotams.

Piepeši viss kļuva skaidrs.

Viņi ar prieku ielaistu man lodi galvā, Mežonis nodomāja, un nopelnītu prēmiju. Taču viņi nešauj tāpēc, ka baidās ievainot Papadropula sievu. Ja tas notiktu, Papadropuls viņus nenošautu, bet atdotu par barību haizivīm.

Mežonis skatījās uz priekšu. Spožā zibens uzplaiksnījumā priekšā uz ceļa kļuva redzams kāds vīrs. Viņš turēja ieroci, bet, tāpat kā citi, to nepacēla un nešāva.

Atšķirībā no pārējiem rokās viņam bija lukturītis, kura spilgto staru viņš vērsa pret Reičelu, cerēdams apžilbināt vadītāju un-piespiest nogriezties no ceļa.

Reičela, sargādama acis, strauji pacēla roku un stūrēja virsū vīram ar lukturi.

Sargs atlēca sānis tik veikli, ka Mežonim radās jautājums, vai viņš nav trenējies vingrošanā. Neskarts nolēcis zemē tajā pusē mašīnai, kurā sēdēja Mežonis, sargs turpināja spīdināt žilbinošo lukturi.

To darīt nebija jēgas. Sargs nevarēja cerēt, ka izdosies apžilbināt Reičelu no sāniem.

Tomēr šāda rīcība bija loģiska.

Sargs tēmēja staru nevis uz Reičelu, bet uz Mežoni.

Viņš grib labi mani redzēt! Lai varētu mani aprakstīt un kāds varbūt mani identificētu!

Mežonis strauji aizlika sejai priekšā abas rokas un noslīga uz leju, ja sargs atļautos riskēt un iešaut pasažiera puses logā.

Mašīnai traucoties garām sargam, Mežonis pameta īsu mirkli atpakaļ. No mājas lejā pa ceļu skrēja sargi. Visā mājā dega gaisma, kas lietainajā naktī iezīmēja sargu siluetus. Vīrs, kas bija tēmējis ar lukturi, stāvēja, pagriezis muguru pret māju, un pavadīja "Mercedes" ar drūmu skatienu. Lukturis Mežonim bija liedzis saskatīt pretinieka seju, taču šobrīd tas nedega un zibens uzplaiksnījums izgaismoja sarga vaibstus.

Mirkļa iespaids nebija ideāls, jo no lietus aizmugurējo logu šķērsoja švīkas. Arī acis pēc spožā luktura uzspīdināšanas nebija pilnībā adaptējušās. Turklāt automašīna strauji attālinājās no vīra.

Tomēr redzēts bija pietiekami daudz. Sargs bija austrumnieks. Veiklo lēcienu sānis no mašīnas varēja izskaidrot ar vingrotāja prasmi, kā sākumā domāts, vai ar pieredzi cīņas mākslā.

Četras sekundes. Tik daudz laika bija iznācis vīra nopētīša- nai. Zibens nodzisa. Visu pārņēma nakts.

Tomēr ar četrām sekundēm pietika. Vīrs bija gadus trīsdesmit piecus vecs, vingrs, spēcīgs. Ģērbies melnās biksēs, tādā pašā vējjakā un svīterī ar augstu apkakli. Viņam bija taisnstūraina, brūna seja ar stūrainu žokli un lieliem vaigu kauliem, skarbu, bet glītu seju.

Jā, austrumnieks. Taču Mežonis zināja pateikt ko vairāk. Vīrs bija japānis. Pārliecība par vīra tautību bija tikpat liela kā šoks, kuru izraisīja vīra līdzība ar cilvēku, kas…

Mežonis nevēlējās par to domāt.

Akira?

Nekas tāds nevarēja būt! Neiespējami!

"Mercedes" traucoties projām no mājas, Mežonis analizēja mirkļa iespaidu par sargu japāni, kuru mazāk raksturoja stiegrainais augums un skarbie vaibsti.

Nē, sarga sejas raksturīgākā iezīme bija melanholija.

Mežonis nebija saticis cilvēku, kura vārds tik lielā mērā saistītos ar skumjām.

Tas nebija iespējams!

Satriekts Mežonis pagriezās pret Reičelu. Reičela atradās viņa aizbildniecībā, taču likās, ka viņu vada histērija.

-   Tu nemūžam netiksi ārā pa tiem vārtiem.

-   Skaties, ko darīšu. - Viņa palielināja ātrumu.

-   Vārti ir no tērauda. Un pastiprināti.

-  Tāpat kā automašīna. Tā nostiprināta ar bruņu plāksnēm. Turies pie paneļa! "Mercedes" izbrauks pa vārtiem kā tanks.

Priekšā stāvošie sargi metās sānis. Strauji tuvojās vārti no stiepļu pinuma. Mašīna ar triecienu izšāvās cauri šķērslim.

Apgriezies otrādi, Mežonis pa lietus kapāto aizmugurējo logu ieraudzīja mašīnas lukturu ugunis, kas sekoja.

Viņš iegrima domās.

Modās briesmīga pārliecība.

Cilvēks mašīnā bija neticami līdzīgs Akiram.

-   Vai nenobaidīju? - Reičela klusu iesmējās.

-   Nemaz.

-   Kāpēc tad tu esi tik bāls?

-   Iespējams, ka nupat redzēju spoku.

14

Mežonis bija izplānojis vairākus variantus Reičelas aizvešanai no salas. Ideālajā variantā viņi būtu steigušies pie motocikla, kuru cilvēkam no Mežoņa komandas vajadzēja paslēpt nogāzē klintīs puskilometra attālumā. Pēc tam varēja izvēlēties vienu no trim attālākajām alām, kur gaidīja neliela, spēcīga laiva nokļūšanai uz zvejas tralera, kas riņķoja ap salu.

Viens no neparedzamiem apstākļiem, ar kuru vajadzēja rēķināties, bija negaiss. Ielaužoties īpašumā, Mežonim tas sākumā bija sabiedrotais - jo stiprāk lija, jo labāk lietus viņu slēpa. Viņš bija cerējis, ka evakuācijas laikā vētra noplaks, tomēr tā pastiprinājās. Vējš būs pārlieku stiprs un jūra pārāk nemierīga, lai brauktu ar laivu uz traleri, kam pašam nāksies meklēt patvērumu no briesmām.

Izstrādājot plānu, Mežonis, protams, nerēķinājās tikai ar iespēju, ka laiks uzlabosies, pat ja prognoze bija labvēlīga. Viens no izlūkiem bija atradis vientuļu alu, kurā varēja slēpties tik ilgi, kamēr laika apstākļi ļautu izmantot laivu. Mežonim nevajadzēja raizēties par suņiem, jo Papadropuls tos necieta un savā īpašumā nevēlējās redzēt. Un, pat ja suņi būtu, lietus traucētu viņus uzņemt pēdas.

Mežonis rēķinājās ar to, ka sargi varētu atrast alās noslēptās laivas, tāpēc bija sagādājis helikopteru, kam bija jāgaida kaimiņos Dēlas salā. Vajadzēja tikai ar mugursomā noglabāto raidītāju padot signālu, un helikopters uzņemtu viņus iepriekš norunātā vietā.

Bet ja laiks neuzlabojas un helikopters nevar izlidot? Vai tikšanās vietā atrodas Papadropula cilvēki? Ja viņiem seko un nav iespējams nogādāt Reičelu uz alu? Tādā gadījumā paliek pēdējais variants. Variants, kad visi citi atkrituši.

-   Priekšā ceļš sazarojas. Nogriezies pa kreisi, - viņš sacīja.

-   Tas iet uz ziemeļrietumiem. Uz…

-   Mikonu. - Mežonis pamāja.

-   Pilsētiņa ir labirints! Mēs iekļūsim lamatās un nespēsim noslēpties!

-   Neesmu paredzējis slēpties. - Mežonis pameta skatienu atpakaļ uz starmešiem, kas strauji tuvojās.

Akira?Tas nevarēja būt! Tas nebija iespējams!

-   Ko tu ar to gribi teikt, ka nedomā slēpties? Ko mēs…

-   Ceļš tur sazarojas. Dari, ko teicu! Nogriezies pa kreisi!

Pēc izlaušanās pa vārtiem betona piebraucamo ceļu bija nomainījis zemesceļš. Zeme lietū bija samirkusi. Smagais ar bruņu plāksnēm aprīkotais "Mercedes" grima dubļos. Riteņiem buksējot, te priekšgalam, te pakaļgalam slīdot uz sāniem, automašīna cīnījās uz priekšu. Sekotājiem droši vien jāpārvar tās pašas grūtības, nodomāja Mežonis. Drīz viņš pamanīja, ka sekotāju pulkam pievienojušies jauni starmeši.

Uz dubļainā ceļa "Mercedes" ātrums noslīdēja līdz trīsdesmit kilometriem stundā. Un tomēr, nogriežoties pa kreisi, Reičela tikai ar grūtībām novaldīja stūri, lai neiebrauktu grāvī.

-   Esi apmierināts?

-   Pagaidām. Starp citu, tu esi laba braucēja.

-   Vai centies uzturēt manī pašpaļāvību?

-  Sliktāk no tā nebūs, - Mežonis bilda. - Tomēr es nemeloju.

-   Vīrs melo man pastāvīgi. Kā lai es zinu?

-   Ka es nemeloju? Es atbildu par tavu drošību, un, ja tu nespētu vadīt šo autiņu, es prasītu, lai mēs samaināmies vietām.

-   Komplimentu pieņemu. - Reičela koncentrējoties savilka pieri un pat palielināja ātrumu.

Mežonis vēlreiz paskatījās atpakaļ uz lukturu gaismām, kas sekoja. Tās netuvojās. Par nelaimi, tās arī neatpalika.

-   Mans vīrs pieņēmis darbā nejēgas. Pirmīt, kad vēl bija iespēja, viņi neattapās sašaut riepas.

-   Tas neko nedotu.

-   Nesaprotu.

-  Tik smagai automašīnai riepas ir pastiprinātas. Pa tām var šaut ar ložmetēju vai četrdesmit piektā kalibra ieroci, tas tik un tā neko nedos.

Automašīnu sapurināja vēja brāzma. Reičela gandrīz nobrauca no ceļa. Trīcošā balsī viņa pajautāja:

-   Kas būs, kad tiksim līdz Mikonai?

-  Ja tiksim līdz Mikonai. Pievērs uzmanību šim momentam.

Viņi jau bija tikuši līdz Anomeras ciema' im. Tik vēlā stundā tas slīga tumsā, visi gulēja. Tiklīdz ciemats palika aiz muguras, ceļš tūlīt kļuva dubļains, un Reičela samazināja spiedienu uz gāzes pedāli.

Mežonis nopūtās. Reičela saprata šo nopūtu aplam.

-   Vai kaut ko daru nepareizi?

-   Nē, mani māca raizes, vai sargi nav piezvanījuši un brīdinājuši jūsu vīra cilvēkus, kuriem jāuzmana svešinieki, kas cauri ciematam dodas uz viņa muižu. Ceļš varēja būt bloķēts.

-   Mājās tu esi krietni pastrādājis.

-   Cenšos, taču arvien jārēķinās ar neparedzētu risku. Zināšanas ir spēks, nezināšana…

-   Beigas. Vai to tu gribēji teikt?

-   Nezināšana ir nāve. Manuprāt, lukturi tuvojas.

-   Manīju to atpakaļskata spogulī. Runāšana palīdz pārvarēt bailes. Ja viņi mūs noķers…

-   Tev viņi neko ļaunu nenodarīs.

-   Kamēr atgriezīsies vīrs. Pirms izvarošanas mani piekaus. Bet tevi…

-   Nogalinās.

-   Tad kāpēc tu nāci man palīgā? Cik māsa tev maksā?

-   Tam nav nozīmes. Nenolaid acis no ceļa! - Mežonis aizrādīja. - Ja vien nokļūsim Mikonā - līdz turienei vēl astoņi kilometri -, precīzi ievēro manus norādījumus.

-   Tev tātad ir plāns.

-   Plāni ir vairāki, bet esmu spiests izmantot šo. Atkārtoju, - Mežonis pameta skatienu uz sekotājiem, kuru mašīnu lukturi šķietami tuvojās, - ka tava dzīvība būs atkarīga no absolūtas paklausības. Būs jādara viss, ko teikšu.

-   Vīra pavēles mani aizvaino. Pēc tavas pavēles esmu gatava tev sekot uz elli.

-   Cerēsim, ka to nevajadzēs pierādīt.

15

"Mercedes" lukturu gaisma atstarojās no kubveida mājām, kas bija mirdzoši baltas pat lietus cauraustajā tumsā.

-   Mikona! - Reičela piespieda gāzes pedāli stingrāk.

-   Nevajag! - iesaucās Mežonis.

Bet bija par vēlu. Reičelai strauji palielinot mašīnas ātrumu, tā ieplanēja dubļos, pārstāja klausīt stūrei, divas reizes izslīdēja uz sāniem, sagriezās un atsitās pret ceļmalas žogu.

Reičela ieslēdza atpakaļgaitu un no jauna nospieda gāzes pedāli.

-   Beidz! - Mežonis iesaucās.

Tomēr ļaunākais jau bija noticis. Mašīna nevis attālinājās no žoga un atgriezās uz ceļa, bet bija paslīdējusi sānis un uzsēdusies uz zemes ciļņa. Riteņi griezās gaisā, neskardami dubļus. Mašīna bija kļuvusi lieka. Ar divu cilvēku spēku bija par maz, lai to dabūtu nost no izciļņa.

Sekotāju priekšējo lukturu gaisma tuvojās arvien vairāk.

Reičela iztrausās no mašīnas. Mežonis steidzīgi viņai piebiedrojās. Apavi grima dubļos un slīdēja. Viņš gandrīz zaudēja līdzsvaru, tomēr nepakrita, kad līdzsvaru zaudēja Reičela. Viņš notvēra sievieti, stingri saņēma pie rokas un vilka uz priekšu. Likās, ka viņi skrien pa dubļiem kā murgā, nevarēdami izkustēties no vietas.

Lai nu kā, tomēr viņi skrēja arvien ātrāk. Lukturu gaismai aizmugurē kļūstot lielākai, priekšā izauga baltas kubveida mājas.

Murgs par skriešanu uz vietas acumirklī beidzās. Kājām atsitoties pret akmens plāksnēm, radās sajūta, ka trose, kas viņus bija turējusi, pēkšņi pārtrūkusi. Jūtot stingru pamatu uz ielas, viņi abi drāzās uz priekšu.

Ieskrienot pilsētiņā, Mežonis tūlīt saprata, ka "Mercedes" tikpat nebūtu līdzējis. Iela bija šaura un līkumaina. Tā sazarojās leņķos, pa kuriem mašīna neizbrauktu, vienalga, kādā ātrumā. Mežonis izraudzījās līkumu pa kreisi un traucās uz priekšu, līdz parādījās divi jauni līkumi. Bija skaidrs, lai uz kuru pusi viņi dotos, visur gaida jauni līkumi.

Labirintam līdzīgā Mikonas ielu izkārtojuma dēļ senatnē pirāti pilsētā apmaldījās, bet pilsētniekiem bija vieglāk sagūstīt laupītājus. Šā paša iemesla pēc mūsdienu medniekiem bija vieglāk notvert bēgļus.

Mežonis dzirdēja, kā aiz muguras aizcērtas automašīnas durvis, uz ielas ieskanas dusmīgas balsis un steidzīgi soļi. Viņš noskatījās uz ielas sazarojumu priekšā. Sa.arojums pa kreisi veda augšup, otrs - lejā. Lai tas maksātu ko maksādams, vajadzēja tikt līdz ostai. Ar Reičelu pie rokas viņš aizsteidzās pa labi un atklāja, ka iela tūlīt aiziet kalnup.

Tā aizvedīs atpakaļ sākuma punktā!

Mežonis apsviedās apkārt un lika Reičelai sekot viņam pa pēdām. Ja nebūtu lietus brāzmas un vajātāju niknās balsis, varētu domāt, ka pilsētiņā valda klusums. Dažbrīd tikai nejaušas no logiem krītošas gaismas strēles vai zibens uzliesmojumi ļāva kaut ko saskatīt.

Steidzoties pa ielu, viņš pamanīja taku, kurai pirms tam bija pagājis garām. Taka veda lejup un bija tik šaura, ka pleci trinās gar sienām. Viņš izgāja uz platākas, horizontālas, tik līdzenas takas, ka nebija iespējams noteikt, kurš virziens galu galā aizies lejā. Pa kreisi noskanēja soļi, viņš piebikstīja Reičelai un metās pa labi.

Šoreiz takas galā bija tikai viena izeja pa labi, un tā gāja uz augšu.

Tas nekur neder! Mums jātiek uz ostu!

Mežonis apsviedās otrādi un nopētīja ielu, pa kuru nupat bija iets. Soļi un sargu lādēšanās nāca arvien tuvāk. Takas galā iespīdējās lukturīšu gaisma. Viens sargs pagriezās pret otru, apgaismodams tā seju.

Otrs sargs bija japānis. Mežonim pat no attāluma viņš likās neparasti līdzīgs Akiram. Japānis satvēra sargu pie rokas un pavērsa gaismu nost no sejas. Abi steidzīgi devās pa taku tālāk.

Uz Mežoņa pusi.

Vēl viņi nav mūs ieraudzījuši, taču ilgi nebūs jāgaida.

Kāja atsitās pret kādu priekšmetu takas malā. Pie puskrāsota balta mūra gulēja kāpnes. Mežonis pieslēja tās pie sienas, un Reičela steidzīgi pa tām uzkāpa. Sekojot viņai, Mežonis redzēja, ka lukturi, kas pārbaudīja ejas un durvis, arvien vairāk tuvojas.

Ticis uz jumta, viņš vilka uz jumta arī kāpnes. Tās noskrap- stēja pret sienu. Lukturīši pagriezās uz trokšņa pusi. Mežoni apžilbināja gaismas stars. Viņš atrāvās atpakaļ, raudams kāpnes sev līdzi. Nopaukšķēja ar klusinātāju apgādātas pistoles šāviens, gar ausi nosvilpa lode. Pēc mirkļa viņš no ielas jau vairs nebija ieraugāms.

Mežonis gandrīz nolaida kāpnes lejā, taču tūlīt pārdomāja.

-    Reičela, ņem aiz otra gala!

Nesdami kāpnes, viņi neveikli aizgāja līdz jumta malai pie citas ieliņas. Tālumā Mežonis redzēja lietus aizplīvurotās ostas neskaidrās ugunis.

-    Atlaid kāpnes!

Mežonis pārmeta kāpnes uz jumtu ieliņas otrā pusē un droši nostiprināja savu galu.

Reičela līšus devās uz otru ielas pusi, taču spraišļi no lietus bija glumi, ceļgali slīdēja un kājas krita cauri. Viņa sasvērās, noelsās, uzcēla ceļgalu uz spraišļa un rāpoja tālāk.

Mežonis turēja kāpnes un vēroja tukšumu apakšā - lukturīši nezibēja, kaut arī sakliegšanās turpinājās. Viņš atskatījās uz vietu, kur kopā ar Reičelu bija uzkāpis augšā. Jumta malā neviens neparādījās.

Lietus triecās sejā. Samiegtām acīm viņš paskatījās uz Reičelu, kas jau atradās uz nākamā jumta. Pēc tam viņš sekoja pa kāpņu slidenajiem spraišļiem.

Ticis uz otra jumta, Mežonis pārvilka kāpnes pie sevis un devās uz nākamo spraugu, kas atdalīja ēkas, lai nokļūtu zemāk, tuvāk ostai.

Reičelai pa pēdām ticis uz nākamā jumta, Mežonis atskatījās. Zibens uzliesmojums lika viņam sarauties, jo virs sienas parādījās galva. Japāņa galva. Mežonis atcerējās zobena iemirdzē- šanos! Tas… Japānis strauji piecēlās kājās.

Viņam pievienojās vēl viens vīrs, kas pacēla pistoli un notēmēja uz Mežoni.

Japānis uz slidenā jumta zaudēja līdzsvaru. Pirms tam japānis gan bija pārvietojies tik graciozi, ka negribējās ticēt, ka viņš vispār spēj zaudēt līdzsvaru. Tomēr viņš uzkrita virsū vīram ar pistoli, novirzīdams stobru no mērķa. Lode aizskrēja tukšumā. Vīrs ar pistoli krita atmuguriski un iekliedzies novēlās no jumta.

Pametis skatienu lejā, japānis turpināja dzīties pakaļ Mežonim ar Reičelu, viņa kustībās no jauna bija parādījusies graciozitāre.

Viņam tūlīt jāapstājas, nodomāja Mežonis. Viņš netiks pāri divām ieliņām, kuras mēs šķērsojām!

Nemuļķo sevi! Ja tas ir Akira, viņš atradīs iespēju, kā to izdarīt.

Tu taču labi zini, ka tas nevar būt Akira!

Mežonis veikli pacēla kāpnes. Palīdzēdams Reičelai, viņš vēlreiz atskatījās, jo cerēja, ka japānis apstāsies pie ieliņas starp jumtiem. Bet japānis uzņēma ātrumu un lēca - likās, ka viņa veiklais augums ar izstieptām rokām planē cauri lietum. Viņš nokrita uz nākamā jumta, apslāpēdams triecienu, salieca kājas ceļos, apmeta kūleni, ar to pašu līgano kustību pielēca kājās un skrēja tālāk.

Mežonis ar Reičelu cīnījās ar kāpnēm, lai nokļūtu uz nākamās ieliņas. Šoreiz viņš nepārmeta kāpnes pāri ieliņai, bet nolaida gar sienu lejā. Kamēr Reičela kāpa lejā, Mežonis atskatījās un satraukts pamanīja, ka japānis pārvar vēl vienu spraugu starp mājām.

Kaut kur tuvumā sakliedzās sargi. Nokāpis lejā pa kāpnēm,

Mežonis atvilka tās tālāk no sienas, lai japānis nevarētu tās izmantot. Ieliņa nosliecās pa labi uz leju. Abi ar Reičelu metās skriet. Aiz muguras varēja dzirdēt straujus soļus, japānim skrienot pie jumta malas.

Viņš pieķersies pie jumta malas un nolēks, nodomāja Mežonis. Varbūt kaut ko savainos.

Gaidi vien! Viņš ir kā kaķis.

Ieliņa beidzās. Acu priekšā stiepās vēl viena līmeniska iela, tik līdzena, ka nebija iespējams noteikt, kurš virziens ved tuvāk ostai.

Pa ielu tekošajā ūdenī no loga atstarojās gaisma. Sirdij skaļi iepukstoties, Mežonis ievēroja, ka ūdens tek uz labo pusi.

Kopā ar Reičelu viņš skrēja pa labi. Soļi skanēja arvien tuvāk. Priekšā zibsnīja lukturīši.

Pa labi veda taka, kas gāja stāvus uz leju un prom no lukturīšiem. Jo tuvāk viņi ar Reičelu piekļuva ostai, jo vairāk pilsētiņa sašaurinājās, pie ostas veidodama kaut ko līdzīgu pudeles kaklam. Mežonis to zināja. Būs mazāk līkumu, mazāks risks aiziet nepareizā virzienā un neapzināti doties uz augšu, attālinoties no mērķa.

Nedrīkstēja domāt, ka vajātāji nesaprot, kurp viņš dodas. Viņi centīsies mūs apsteigt.

Mežonis lūdza Dievu, lai labirints vajātājiem sajauktu prātu tāpat kā viņam. Starp lāstiem aizmugurē un lukturīšu zibšņiem visapkārt varēja saklausīt t ikai vienus soļus, kas sekoja.

Japāņa soļus.

Kā no murga Mežonis izlauzās no pilsētiņas šaurības un jucekļa. Tagad bija skaidrs, kurp doties, - pāri pludmalei, garām piestātnei. Neviens ienaidnieks viņu tur negaidīja. Uz spēku izsīkuma robežas blakus klupdama un elsodama steidzās Reičela.

-    Mēģini izturēt, - Mežonis centās viņu uzmundrināt. - Tūlīt būsim galā.

-    Kaut nu tā būtu! - Reičela noelsās.

-     Lai ari kā mums gāja, - Mežonis, smagi elpodams, teica, - es lepojos ar tevi. Tu labi tiki ar visu galā.

Kompliments nāca no sirds. Reičela bija klausījusi bez kurnēšanas. Tik sen nedzirdētie labie vārdi darīja brīnumus - viņa sakopoja pēdējās spēka rezerves un sāka skriet tik ātri, ka gandrīz apsteidza Mežoni.

-     Pirmīt tev teicu taisnību, - viņa elsodama sacīja. - Kopā ar tevi došos kaut vai uz elli.

16

Jahta kopā ar vairākām citām bija noenkurota netālu no piestātnes gala. Mežoņa pēdējais variants. Ja laivas dažādajās alās uzietu, ja laika apstākļi spiestu zvejas traleri doties prom, ja helikopters nespētu uzlidot no netālās Dēlas salas un uzņemt viņus norunātajā vietā, pēdējais variants bija komandas locekļa Mikonas ostā atstātā jahta.

Mežonis uzlēca uz jahtas, atraisīja virves, ar kurām tā bija piesieta pie stabiņiem, pacēla motora lūku un sataustīja zem klāja piestiprināto atslēgu. Tiklīdz aizdedzes atslēga bija ielikta savā vietā, pagriezta un motors ierūcies, varēja triumfēt. Uzdodot gāzi un redzot, ka jahta atstāj piestātni, viņš sajuta gandarījumu.

-    Paldies! - Reičela apskāva Mežoni.

-    Meties uz klāja!

Reičela acumirklī paklausīja.

Kamēr jahta, saceļot viļņus, kurus tūlīt nolīdzināja lielās vētras bangas, atgāja no piestātnes, Mežonis pameta skatienu atpakaļ. Viļņu spēks svaidīja jahtu uz augšu un leju, taču Mežonis, par spīti juceklim, redzēja vīru, kas skrēja pa piestātni.

Tas bija japānis. Piestātnes galā ierīkotās laternas gaismā viņa vaibsti šķita tikpat melanholiski kā Akiram.

Bija redzams, ka vajātāju plosa arī citas emocijas. Apju- • kums. Izmisums.

Dusmas.

Un, pats galvenais, bailes.

Tas bija grūti saprotams, tomēr šaubām nebija vietas. Austrumu cilvēka stiprākās emocijas ir bailes.

-     Mežoni?.' - cauri vētras brāzmām izlauzās saspringts kliedziens.

-     Akira?! - iesaucās Mežonis, cīnīdamies ar viļņiem, kas trieca sejā un mutē šļakatas, izraisot klepu.

Piestātnē pie japāņa pieskrēja citi sargi. Viņi pavērsa pistoles pret jahtu, taču neuzdrošinājās šaut, lai netrāpītu klienta sievai. Viņu sejas, ko kapāja lietus, pauda izmisumu.

Japānis nokliedzās:

-     Bet es redzēju, kā tevi…

Vētra noslāpēja turpinājumu.

-    Redzēji mani? - kliedza Mežonis. - Es redzēju, kā tevi!

Mežonis nedrīkstēja dalīt uzmanību. Vajadzēja uzdevumu

pabeigt un izvadīt jahtu no ostas.

-     …nogalina! - japānis sauca.

Reičela no klāja paskatījās uz augšu.

-    Tu pazīsti to vīru ?

Mežonis sažņaudza rokās jahtas vadības sviras. Sirds dauzījās tā, ka kļuva nelabi.

Likās, ka galva sagriežas. Pilsētiņā viņš bija paredzējis, ka japānis nolēks no jumta kā kaķis.

Jā. Kā kaķis, nodomāja Mežonis. Kuram vismaz deviņas dzīvības.

-     Vai pazīstu viņu? - viņš atsaucās uz Reičelas jautājumu, kamēr jahta, atstādama ostu, cīnījās ar vētru un viļņiem. - Lai Dievs stāv man klāt, pazīstu.

-    Vējš! Neko nedzirdu!

-     Pirms sešiem mēnešiem es redzēju, kā viņu nogalina!

SARGA PIENĀKUMUS PILDOT

1

Pirmls sešiem mēnešiem Mežonis Bahamu salās bija uzmanījis Savienoto Valstu kosmētikas rūpnieka bērnu, lai kāds to nenozog, kamēr ģimene atrodas atvaļinājumā. Tā kā ģimeni nekad neviens nebija apdraudējis, izdarījis nelielus pētījumus, Mežonis konstatēja, ka viņam jāpilda zēna kompanjona loma, kamēr vecāki bērnu pamet, lai dotos uz vietējiem kazino. Teorētiski kompanjona pienākumus būtu varējis izpildīt ikviens, taču izrādījās, ka biznesmenis bieži vien atļaujas rasistiskus izlēcienus pret vietējiem iedzīvotājiem. Rezultātā Mežonis secināja, ka potenciālajiem bērnu laupītājiem vajadzētu būt ar tumšāku ādas krāsu nekā viņa darba devējam. Pirmām kārtām nebija saprotams, kāpēc biznesmenis vispār izvēlējies Bahamu salas. Kāpēc ne Lasvegasu.' Varbūt tāpēc, ka, stāstot draugiem par divām atvaļinājuma nedēļām, Bahamu vārds izklausās iespaidīgāk.

Darbs Mežonim nebija paticis, taču viņš nebija neko izrā-- dījis. Galu galā viņam maksāja ne jau par simpātijām pret klientu, bet drošību, turklāt, par spīti nepatikai pret darba devēju, zēna sabiedrība bija sagādājusi milzīgu prieku. Ne reizi nenovērsdamies no pienākuma pildīšanas, viņš bija mācījis zēnu braukt ar vējdēli un nirt ar akvalangu. Par biznesmeņa naudu viņš bija nolīdzis zvejas laivu, kuru Mežoņa nevaldāmajam garam par prieku vadīja vietējais bahamietis, un, ne reizi ne- uzlicis ēsmu uz āķa, rādījis zēnam, cik graciozas un lieliskas ir lidojošās zivis un marlīnes. Vārdu sakot, viņš bija izturējies tā, kā būtu vajadzējis izturēties jaukā zēna īstajam tēvam.

Zēnam ar ģimeni aizlidojot uz Atlantu, Mežoni bija pārņēmusi tukšuma sajūta. Neko darīt, viņš nodomāja. Ne jau katrs darbs ir tik patīkams kā šis. Viņš bija aizkavējies Bahamu salās trīs dienas. Peldējies, skrējis, briedinājis muskuļus. Iedevis atvaļinājumu pats sev. Bet tad virsroku bija ņēmusi ierastā vajadzība pēc darba. Viņš bija piezvanījis vienai no vairākām kontakt- personām, restorāna īpašniekam Barselonā, un noskaidrojis, ka tam savukārt no Briseles zvanījis juvelieris, kurš uzzinājis, ka Mežonis nolīgstams, tāpēc aģents grib ar viņu aprunāties.

2

Mežoņa aģents bija Greiems Bārkers-Smits. Šis anglis, kas bija viņu apmācījis, dzīvoja restaurētā, elegantā mājā, kura atradās Ņujorkā ar ķieģeļiem bruģētā ielā puskvartāla attālumā no Vašingtona laukuma. Greiems mēdza teikt, ka pat pusnaktī dzird narkomānu klaigas.

Greiems bija piecdesmit astoņus gadus vecs, no pārliekas šampanieša un kaviāra lietošanas uzbarojies vīrs, jaunības gados britu armijas elites desantnieku un sevišķo uzdevumu gaisa karaspēku vienības dalībnieks. Pēc aiziešanas no armijas viņš bija rūpējies par vairāku premjerministru apsardzi. Civildienestā viņa ienākumi nebija salīdzināmi ar privātā sektora sargu honorāriem. Vislabākās izdevības bija pavērušās Amerikā.

-    Tas notika pēc tam, kad nošāva prezidentu Kenediju. Nākamais bija Mārtiņš Luters Kings. Tad Roberts Kenedijs. Tiem, kas bija pie varas, vislielākās bailes sāka iedvest nošaušana. Augsta līmeņa politiķu apsardze, protams, bija izlūkdienesta rokās, tāpēc mana izvēle krita uz ievērojamiem biznesmeņiem. Viņiem bija skanošais, un pēc septiņdesmito gadu terorisma viļņa es uztaisīju smuku kapitālu.

Nodzīvojis Amerikā divdesmit gadus, Greiems tomēr bija saglabājis angļu akcentu, un viņa runā dīvainā kārtā jaucās angļu un amerikāņu izteicieni.

-     Daži manis sargātie biznesmeņi, - Greiems saknieba lūpas, - nebija nekas cits kā "Brooks Brothers" uzvalkos ģērbušies neģēļi. Ar elegantu ārieni. Nekādas klases. Ne mazākās līdzības tiem aristokrātiem, kuriem biju strādājis. Tomēr vienu es apguvu. Sargam jāizmet no galvas visas sliktās domas par darba devēju. Jūtot nepatiku, neapzināti iespējams pieļaut kļūdu, kas beidzas ar klienta nāvi.

-     Tu gribi teikt, ka sargs nekad nedrīkst just pret klientu nepatiku?

-     Tā būtu greznība. Ja gribēsi strādāt tikai cilvēkiem, pret kuriem nav iebildumu, tev reti būs darbs. Katram ir savi trūkumi. Tomēr zināmus minimālus standartus ievēroju. Nekad es nestātos darbā pie narkotiku vai ieroču tirgotājiem, teroristiem, gangsteriem, pedofiliem, sievu sitējiem vai naidīgiem militāriem grupējumiem. Es nespētu nomākt savu riebumu tik lielā mērā, lai viņus sargātu. Tomēr, ja neiznāk sadurties ar nepārprotamu ļaunumu, tu nedrīksti klientu nosodīt. Protams, tu vari viņu atraidīt, ja piedāvātais honorārs ir pārāk mazs vai darbs pārlieku bīstams. Iecietība gan nenozīmē, ka mums jāizturas kā stulbeņiem. Jābūt pragmatiskiem un jāpielāgojas apstākļiem.

Šādas filozofiskas sarunas Greiemam vienmēr sagādāja baudu un, par spīti kardiologa aizliegumam, rosināja aizsmēķēt milzīgu cigāru, kura dūmi apvija pliko galvu.

-    Vai tev nekad nav ienācis prātā, kāpēc pieņēmu tevi par audzēkni?

-     Droši vien tās apmācības dēļ, kuru guvu jūras kājnieku sevišķo uzdevumu vienībā.

-    Droši vien tu tur esi pamatīgi mācīts, par to es nešaubos. Kad ieradies pie manis, es redzēju jaunu cilvēku, kas pieradis pie stresa, kāds ir dzīvībai bīstamās situācijās. Vērā ņemama biogrāfija. Perspektīvs. Taču bez slīpējuma. Varu piebilst, pat rupjš. Tikai neuztver šos vārdus kā apvainojumu, jo tūlīt izteikšu komplimentu. Uzskatu jūras kājnieku sevišķo uzdevumu vienību par vienu no labākajām desantnieku vienībām pasaulē, bet arī mana firma savā jomā ir klase. - Greiemam iemirdzējās acis. - Armijā prasa stingri ievērot pavēles, taču sargs ir nevis izpildītājs, bet līderis. Ja izsakās precīzāk, sargs ir statiskā līdzsvarā ar darba devēju, dodot pavēles, bet būdams pakļauts. Viņš ļauj darīt klientam, ko tas vēlas, taču izvirza savus noteikumus. Šādas attiecības var saukt par simbiozi.

Mežoņa atbilde noskanēja vēsi.

-    Man šis vārds ir pazīstams.

-     Dot un ņemt, - turpināja Greiems. - Piekrītu, sargam vajadzīgas militārā speciālista iemaņas. Bet arī diplomāta talants ir nepieciešams. Taču vairāk par visu vajadzīgs prāts. Manu interesi saistīja tieši pēdējais - prāts. Tu aizgāji no sevišķo uzdevumu vienības…

-    Man nepatika tas, ko redzēju Grenadā.

-Jā, Savienoto Valstu iebrukums nelielajā Kārību jūras salā. Vairākus gadus pirms tavas vēršanās pie manis. Ja atmiņa neviļ, iebrukums notika astoņdesmit trešā gada divdesmit piektajā oktobrī.

-    Atmiņa nekad tevi neviļ.

-     Kā jau brits, esmu precīzs instinktīvi. Grenadā iebruka seši tūkstoši Savienoto Valstu karavīru - reindžeri, flotes kājnieki, sevišķo uzdevumu vienības, Astoņdesmit otrā gaisa desanta vienība. Iebrucējiem vajadzēja glābt tūkstoti amerikāņu medicīnas studentu, kas atradās padomju un kubiešu karavīru gūstā.

-    It kā gūstā.

-    Tu izsakies tikpat nikni kā dienā, kad ieradies pie manis. Vai vēl arvien uzskati, ka iebrukums bija nepamatots?

-     Uz salas, protams, daudz kas nebija, kā vajag. Apvērsuma rezultātā tika gāzts Kubas piekritējs premjerministrs, taču viņa vietā nāca marksists. Abi sarkani, tikai katrs savā tonī. Apvērsuma rezultātā sākās pilsoņu nemieri. Vietējie karavīri nošāva simt četrdesmit protestētāju. Iepriekšējo premjerministru noslepkavoja. Bet amerikāņu medicīnas studenti palika savā mītnē, neviens no viņiem netika ievainots. Principā divi komunistu politiķi bija cīnījušies par varu. Nezinu, kāpēc amerikāņi studēja medicīnu Kubas piekritēju salā, bet šaubos, vai apvērsums draudēja izjaukt spēku līdzsvaru Latīņamerikā.

-     Ko teiksi par kubiešu, austrumvācu, ziemeļkorejiešu, lībiešu, bulgāru un padomju tehniskajiem padomniekiem, kas daudzi īstenībā bija karavīri?

-     Savienoto Valstu izlūkdienestu pārspīlējums. Es redzēju tikai vietējos karavīrus un kubiešu celtniekus. Protams, sākoties iebrukumam, kubieši ķērās pie šautenēm un cīnījās, it kā būtu militāri apmācīti, bet kurš jauns cilvēks Kubā nav militāri apmācīts?

-     Ko teiksi par desmit tūkstošus pēdu garo skrejceļu, kas spēj uzņemt tālas darbības bumbvedējus?

-     Skrejceļš, kuru es redzēju, bija divreiz īsāks un domāts lidmašīnām, ar kurām pārvadā tūristus. Iebrukums atgādināja šovu. Kad septiņdesmit devītajā gadā Irānā saņēma par ķīlniekiem amerikāņu vēstniecības darbiniekus, radās iespaids, ka Savienotās Valstis neko nespēj darīt. Reigans pārspēja Kārteni tāpēc, ka zvērēja rīkoties enerģiski, ja amerikāņus kāds apdraudēs vēlreiz. Tūlīt pēc apvērsuma Grenadā arābu teroristi ieveda kravas mašīnu ar sprāgstvielām pie Savienoto Valstu jūras kājnieku barakām kara plosītajā Libānā. Sprādzienā gāja bojā divi simti trīsdesmit miera uzturēšanas spēku karavīru. Tā bija liela neģēlība, bet vai Reiga- na atmaksa vērsās pret Libānu? Nē, jo situācija Vidējos Austrumos bija pārāk sarežģīta. Ko viņš varēja darīt, lai saglabātu labo stāju? Viņš pavēlēja amerikāņu karavīriem doties uzbrukumā vieglam mērķim Kārību baseinā, it kā lai glābtu amerikāņu ķīlniekus.

-    Amerikāņu acīs iebrukums Grenadā šķiet brīvības aizstāvēšana, svarīga amerikāņu uzvara cīņā pret komunisma draudiem rietumu puslodē.

-     Tikai tāpēc, ka reportieriem neļāva sekot iebrukumam. Vienīgais informācijas avots bija armija. Ikdienas dzīvē tādu rīcību sauc par meliem. Politiķi to dēvē par dezinformāciju.

-    Jā, - sacīja Greiems. - Dezinformācija. Tieši tādu vārdu biju gaidījis. Kā jau teicu, mani ieinteresēja tavs prāts. Spēja atiet no armijas viedokļa, redzēt īstenību un neatkarīgi domāt. Kāpēc tu reaģēji tik asi?

-    Tu jau zini. Es biju pirmajā vienībā, kas iebruka salā. Mēs desantējāmies ar izpletņiem no transporta lidmašīnas. No citām lidmašīnām ar izpletņiem nometa plostus, jo mums vajadzēja iekļūt salā no jūras puses. Taču flote bija devusi kļūdainu laika prognozi. Vējš izrādījās stiprāks, nekā paredzēts. Viļņi bija tik lieli, ka naktī mēs nespējām ieraudzīt plostus. Daudzi mūsējie - daudzi mani draugi - noslīka, neatraduši plostus.

-     Drosmīgi sagaidīja nāvi. -Jā.

-    Kalpojot savai zemei.

-    Kalpojot filmzvaigznei prezidentam, kas tikai tādēļ, lai iegūtu varoņa oreolu, nevajadzīgi sūtīja mūs kaujā.

-     Iebrukums tev nepatika tik ļoti, ka tu atteicies atgriezties flotē, kaut armijnieki piedāvāja piecdesmit tūkstošus dolāru. Jāteic gan, ka neapmierināts jūras kājnieku sevišķo uzdevumu vienības karavīrs, visaugstākā līmeņa desantnieks, būtu varējis prasīt no vervētājiem milzu honorāru.

-    Es nevēlējos būt algotnis.

-    Nē. Tu negribēji zaudēt pašcieņu. Tu biji pietiekami gudrs, lai saprastu, ka tavs īstais aicinājums ir būt sargam, nevis karavīram.

Greiems, kas sēdēja pie lielā sarkankoka galda un kūpināja cigāru, paliecās atpakaļ. Būdams korpulents, viņš valkāja nevainojamus pēc pasūtījuma šūtus uzvalkus, kas noslēpa augumu: pelēku ar smalku svītriņu un tādu pašu vesti, pieskaņotu tumšsarkanu kaklasaiti, žaketes krūšu kabatiņā bija iesprausts neliels gaišzils mutautiņš.

-    Kaklasaiti nekad nevajag saskaņot ar mutautiņu, - viņš vienmēr atgādināja, stāstīdams Mežonim, kā jāģērbjas, kad jāpavada klients uz pusoficiāliem pasākumiem. - Ģērbies, kā prasa situācija, tikai nevelc mugurā elegantāku uzvalku kā klientam.

Ģērbšanās bija tikai neliela daļa no noteikumiem, kas Mežonim jāapgūst, mācoties par sargu. Darbs bija daudz sarežģītāks, nekā Mežonis bija domājis, kad astoņdesmit trešā gada rudenī ieradās pie Greiema pirmo reizi. Tiesa, Mežonis neuzskatīja, ka pietiek tikai ar vienā no pasaules izcilākajām armijas vienībām gūto pieredzi. Gluži otrādi, mācoties par desantnieku, Mežonis bija sapratis, ka ļoti svarīgi apzināties, ko nezini, jo tikai tad iespējams sagatavoties uzdevuma izpildei, kā pienākas. Zināšanas ir spēks. Nezināšana - nāve. Tieši tāpēc viņš bija griezies pie Greiema. Viņš vēlējās kliedēt neziņu un apgūt jaunizvēlētās profesijas fineses no pasaules klases speciālista.

Par ieročiem Mežonim neko nevajadzēja mācīt. Nebija ieroču - šaujamieroču, sprāgstvielu, pildspalvu vai klavieru stīgu —, kurus Mežonis neprastu efektīvi izmantot.

Bet kā ar novērošanas tehniku? Mežonim bija mācīts uzbrukt, nevis kādam sekot.

Un "blakšu" meklēšana? Mežoņa pieredze aprobežojās ar kukaiņiem džungļos, kuri pārnēsāja slimības, tai nebija nekāda sakara ar telefona aparātos, lampās un sienās ierīkotiem miniatūriem mikrofoniem.

Kā ar izvairīšanos no šķēršļiem, braucot ar mašīnu? Mežonis nekad nebija vairījies no mērķa, bet vienmēr uzbrucis. Kas attiecās uz braukšanu, viņu un viņa vienību līdz mērķim vienmēr nogādāja piemērota lidmašīna vai kuģis. Brauca viņš nomātā mašīnā no bāra uz bāru atvaļinājuma laikā sev par prieku.

-     Prieka pēc? - Greiems saviebās. - No tā es tevi izdziedināšu. Gribu teikt, ka braukt transporta līdzekļos, kas duras acīs, aizliegts. Bet, ja runā par bāriem, tu dzersi gauži mēreni, vislabākās kvalitātes vīnu, tikai pie maltītes, bet nekad ne darba laikā. Vai tu smēķē?

Mežonis smēķēja.

-    Turpmāk nesmēķēsi. Kā citādi tu pamanīsi draudus principālam…

-Kam?

-    Principālam. Profesijā, kuru tu vēlies apgūt, klientu sauc par principālu. Tas ir piemērots vārds, jo sarga galveno un vienīgo rūpju objekts ir principāls. Kā tu pamanīsi, ka principāls apdraudēts, ja meklēsi šķiltavas cigaretes aizdedzināšanai? Varbūt tu domā, ka manas pamācības ir pretrunā ar darbiem, jo smēķēju cigāru? Es atļaujos šo prieku tāpēc, ka esmu atteicies no sarga darba, lai mācītu citus un palīdzētu saviem audzēkņiem atrast darbu. Par aģenta honorāru, protams. Bet tu - kā tu varēsi sargāt principālu, ja rokās būs cigarete? Jā, redzu, ka tev daudz vēl jāmācās.

-    Tādā gadījumā māci.

-    Vispirms pierādi, ka esi mācīšanas vērts.

-    Kādā veidā?

-    Kāpēc tu izvēlējies…

-    Kļūt par miesassargu?

-     Par sargu. Miesassargs nozīmē rupju spēku. Sargs ir mākslinieks. Kāpēc izvēlējies šo profesiju?

Mežoni, kas bija radis pie flotes instruktoru nievājošajiem uz- kliedzieniem, nenobaidīja Greiema dusmu izvirdums. Viņš paklausīgi apsvēra savus dzinuļus un mēģināja izteikt motivāciju vārdos.

-    Gribu būt noderīgs.

Greiems savilka uz augšu uzacis.

-    Pieticīga atbilde. Nebūt ne vienkārša.

-    Pasaulē ir tik daudz sāpju.

-    Kāpēc tad neiestājies Miera korpusā?

Mežonis iztaisnojās.

-     Esmu karavīrs.

-     Un tagad tu vēlies kļūt sargs? Vēlies sevi ieskaitīt comi- tatus rindās. Redzu, šis vārds tev nav pazīstams, bet tam nav nozīmes. Drīz visu sapratīsi, jo esmu nolēmis pieņemt tevi par audzēkni. Ierodies pēc nedēļas. Izlasi "Iliādu" un "Odiseju". Parunāsim par šo darbu ētiku.

Mežonis nejautāja, kāpēc viņam dots tāds uzdevums, kas šķietami neattiecās uz darbu. Viņš bija radis paklausīt, tomēr saprata, ka Greiema pavēle ir nevis pārbaude, bet ievads pavisam cita veida zināšanām. Zināšanām, kas liks paskatīties uz iepriekšējo apmācību, lai cik tā būtu lieliska, kā nepieciešamo minimumu daudz augstākajām piektās - viscēlākās - profesijas prasībām.

Pēc "Iliādas" un "Odisejas" Greiems vēlējās pārspriest citu klasiķu darbus, kuros pieskārās militāriem un ar sargāšanu saistītiem jautājumiem.

-     Kā redzi, galvenās ir tradīcijas un attieksme. Ir noteiku- » mi un uzvedības kodekss. Ētika un estētika. Ar laiku mācīšu taktiku. Vispirms tev jāapgūst neparasta uzticība principālam,

kā arī neatslābstoša prasība viņu kontrolēt. Tās ir unikālas attiecības. Ideāli līdzsvarotas. īsts mākslas darbs.

Tieši Greiems Mežonim bija licis izlasīt anglosakšu atskaiti par uzticamajiem comitatus, kuri kaujā pie Meldonas, sargādami sava kunga līķi no vikingu sirotājiem, bija cīnījušies līdz nāvei. Tieši Greiems bija iepazīstinājis Mežoni ar brīnumaino japāņu leģendu par četrdesmit septiņiem roniniem. Atriebjot sava ap/ainotā kunga nāvi, viņi bija nocirtuši ienaidniekam galvu, bet tad pēc sjoguna pavēles sevi uzšķērduši.

Tāds bija uzvedības kodekss, un tādi bija pienākumi.

3

-    Esmu sagādājis tev darbu, - bilda Greiems.

-    Kāpēc tik svinīgi? Vai tas ir bīstams?

-     Patiesībā darbs ir ikdienišķs. Ja nebūtu viens aspekts. - Greiems paskaidroja, kas paredzams.

-    Klients ir japānis ? - Mežonis pārjautāja.

-    Kāpēc tu rauc pieri?

-    Nekad neesmu sargājis japāni.

-    Vai tas tevi baida?

Mežonis brīdi domāja.

-     Pats par sevi saprotams, ka mums ir kopīgi kultūras elementi ar citām tautām. Tad ir vieglāk strādāt. Bet japāņi… Nezinu par viņiem tik daudz, cik vajadzētu.

-    Viņi daudz pārņēmuši no amerikāņiem. Apģērbu, mūziku…

-     Tās ir amerikāņu pēckara okupācijas sekas. Viņi centās izdabāt uzvarētājiem. Taču viņu prāts un domāšanas veids ir unikāli, nav runa tikai par atšķirībām staip austrumiem un rietumiem. Varu, piemēram, teikt, ka pat komunistiskajā Ķīnā cilvēki domā daudz rietumnieciskāk nekā Japānā.

-    Manuprāt, tu teici, ka par japāņiem neko nezini.

-     Es teicu, ka nezinu par viņiem pietiekami daudz. Tas nenozīmē, ka neesmu viņus pētījis. Zināju, pienāks diena, ķad mani lūgs sargāt japāni, tāpēc gribēju sagatavoties.

-    Un tu esi sagatavojies?

-    Man par to jāpadomā.

-    Vai baidies?

Lepnums lika Mežonim saspringt.

-No kā?

-    No tā, ka vari būt comitatus, bet ne samurajs?

-    Amae.

Greiems pacēla uz augšu galvu.

-    Šis vārds man nav pazīstams.

-     Tas ir japāņu vārds. Un nozīmē nevēlēšanos piekrist grupas domām.

-    Jā? Un tad? Neko nesaprotu.

-     Omote un ura. Sabiedrības domas un indivīda domas. Japāņa tradicionālais nekad atklāj viņa īstos uzskatus. Viņš vienmēr teiks, ka grupa atzīst viņa domas.

-    Es tomēr ne…

-     Tā ir japāņu kastu sistēma, kunga absolūta vara pār kalpotājiem. Pirms moderno laiku atnākšanas bija noteikts, ka sjoguns izrīko daimjo, tas izrīko zemnieku un tirgotāju, kuri stāv pāri nepieskaramajiem, kas kauj dzīvniekus un ģērē ādas. Atšķirībā no šīs hierarhijas imperatora vara bija neliela, taču viņam bija milzu autoritāte kā japāņu dievu pēctecim. Pastāv ieskats, ka Savienoto Valstu okupācijas varas īstenotās reformas šo nelokāmo sistēmu dzēsušas. Tomēr tā nav izzudusi.

-    Izsaku atzinību.

-    Par ko?

-    Tu, kā parasti, esi izpētījis šo jautājumu.

-     Klausies, - sacīja Mežonis, - kā lai es sargāju cilvēku, kas vēlas būt vienisprātis ar grupu, bet slēpj savas domas, kas klusībā uzskata, ka ir pārāks par padotajiem, šajā gadījumā - par mani? Vēl jāņem vērā japāņu paradums atteikties no citu pakalpojumiem, jo pienākums liek tos atlīdzināt lielākā mērā. Turklāt japānis jutīsies briesmīgi apvainots, ja cilvēks, kas atrodas viņa pakļautībā, izrādīs savu varu.

-    Tik un tā es…

-    Visa tava mācība reducējas uz to, ka sargam jābūt gan kalpam, gan kungam reizē. Kalpam tāpēc, ka tieku izmantots apsargāšanai. Kungam tāpēc, ka esmu spiests prasīt, lai darba devējs ievēro manus norādījumus.

\ - Tā, protams, ir dilemma. Šajā ziņā es piekrītu.

-    Un tomēr tu ieteic pieņemt šo priekšlikumu?

-     Izglītošanās dēļ.

Mežonis cieši paskatījās uz Greiemu un iesmējās.

-    Tu gan esi nepārspējams.

-     Uzskati šo darbu par spēju pārbaudi. Par darbu, kas ļauj palielināt prasmi. Līdz šim tev ir veicies - apsveicu. Tomēr savu spēju robežu tu vēl neesi sasniedzis. Nezināšana ir nāve. Lai kļūtu par labāko, jāmācās ļoti daudz. Un samuraju tradīcijas paver ļoti lielas iespējas. Ceru, tu pats iedziļināsies principāla kultūrā vēl vairāk.

-    Vai piedāvātais honorārs ir to…

-    Tu runā par spēju pārbaudi?

-     …vērts?

-    Tu nebūsi vīlies. Gūsi ne tikai kompensāciju.

-    Tas ir?

-    Giri, - Greiems sacīja, pārsteigdams Mežoni ar šā japāņu vārda zināšanu. - Pienākumu nasta pret saimnieku vai katru, kas sniedz tev pakalpojumu. Pat tad, ja darbs nebūs bagāts ar notikumiem, garlaikoties nevajadzēs.

4

No pelnu pelēkajām debesīm sijāja apnicīgs lietus. Tas cirtās pret eļļaino asfaltu, veidojot netīru miglu, kas uz "Lagvār- dijas lidostas putekļainajiem logiem krita rasas pērlīšu veidā.

Mežonis sēdēja ļaužu pilnajā "American Airlines" uzgaidāmajā zālē un gaidīja lidmašīnu DC-10. Ik pēc brīža viņš nolūkoja rosīgo jezgu visapkārt, vai nepamanīs briesmas, taču neko nemanīja. Protams, prasmīgs ienaidnieka novērotājs neļaus pievērst sev uzmanību, tāpēc Mežonis nezaudēja modrību.

-    Kā principālu sauc? - viņš bija pajautājis Greiemam.

-    Muto Kamiči.

Japāņi vispirms nosauc uzvārdu, pēc tam vārdu. Oficiālo cieņas apliecinājumu mistera vietā san pievieno nevis uzvārdam, bet gan vārdam tā beigās. Tātad principālu vajadzēs uzrunāt - Kamiči-san.

-     Viņš ieradīsies Ņujorkā rit, - bija piemetinājis Greiems, - kad būs nokārtojis imigrācijas un muitas dienesta formalitātes Dalasā.

-    Viņa vizītes mērķis?

Greiems bija paraustījis plecus.

-    Saki taču! Viņš ir biznesmenis? Politiķis? Kas īsti?

Greiems papurināja galvu.

-     Ura. Kā jau tu pareizi izteicies, japāņi ļoti sargā savas personiskās domas. Principāls nevēlas savas vizītes mērķus nevienam izpaust.

Mežonis strauji izelpoja.

-    Tieši tāpēc negribu uzņemties šo darbu. Kā var izvērtēt risku, ar kādu būs jāsaskaras, ja nav vispārēja priekšstata par vizītes mērķi? Politiķim jābaidās no slepkavas, biznesmenim vislielākos draudus rada nolaupīšana. Pret katru draudu ir citāda aizsardzība.

-    Protams. Man teica, ka potenciālie draudi ir pavisam nelieli, - Greiems paskaidroja. - Principālam ir pašam savs sargs. Viens pavadonis. Skaidrs, ja briesmas būtu lielākas, viņu pavadītu vairāki cilvēki. Vajadzīgs, lai tu vadītu mašīnu un aizvietotu viņa pavadoni, kamēr tas guļ. Darbs piecām dienām. Desmit tūkstoši dolāru papildus pie aģenta honorāra.

-    Šoferim? Viņš pārmaksā.

-    Viņš pieprasīja to labāko.

-    Kas zināms par pavadoni?

-    Viņu sauc Akira.

-    Tikai vārds?

-    Viņš ievēro tos pašus ieteikumus, kādi doti tev, un izmanto pseidonīmu. Līdz ar to ienaidnieks nevar uzzināt vārdu, ar kādu tu rādies sabiedrībā, un noskaidrot tavu identitāti.

-    Tas ir labi. Cik viņš ir prasmīgs?

-    Zināms, ka neparasti prasmīgs. Līdzvērtīgs tev. Starp citu, valoda problēmas neradīs. Viņi abi tekoši rur.ā angliski.

Mežonis bija tikai daļēji apmierināts.

-     Droši vien velti cerēt uz tik lielu principāla uzticību, ka viņš pateiks iepriekš, uz kurieni vajadzēs braukt?

-     Viņš ir saprātīgs cilvēks. Un tev patiešām būs kāds gabals jābrauc. - Šķita, ka Greiems uzjautrinās. - Viņš pilnvarojis mani, lai nododu tev šo aizzīmogoto aploksni ar instrukcijām.

5

Lidmašīna pieslīdēja pie rampas. Motori pārstāja rēkt. Draugi un tuvinieki steidzās pie durvīm, lai sagaidītu mīļos cilvēkus.

Aplūkojis sagaidītājus, Mežonis neko aizdomīgu nemanīja un sāka pētīt malā stāvošos vērotājus.

Nekas neliecināja par iespējamiem draudiem.

Viņš piegāja pie gaidītāju pūļa un nostājās tā malā. Pagāja dažas minūtes, kamēr lidmašīnu pieveda pie izejas. Rampu tūlīt piepildīja pasažieru vilnis.

Sekoja jūsmīgi apskāvieni. Mīļi skūpsti.

Mežonis vēlreiz nopētīja apkārtni. Viss šķita normas robežās, tāpēc viņš pievērsa uzmanību izejas rampai.

Tuvojās pārbaudes brīdis. Principāls ar pavadoni bija lidojuši pirmajā klasē. Dārgākās vietas nozīmēja ne tikai ērtākas sēdvietas, bet arī labāku apkalpošanu, labākas maltītes, bezmaksas kokteiļus neierobežotā daudzumā (no kuriem pavadonim jāatsakās), tās nodrošināja arī iekāpšanu lidmašīnā un tās atstāšanu agrāk nekā citiem pasažieriem.

Iespēja agri ieņemt vietu lidmašīnā bija pluss. Tā ļāva izvairīties no briesmām, kas varēja slēpties pūlī. Taču agra izkāpšana un sastapšanās ar nezināmu ļaužu pūli bija saistīta ar lielu atbildību. Profesionāls pavadonis pieprasītu, lai principāls nogaida, kamēr lidmašīnu atstāj pasažieru lielākā daļa.

Jāizvairās no drūzmas. Maksimāli jācenšas ievērot noteikumus.

Redzot, ka starp pirmās klases pasažieriem dārgos uzvalkos, ar "Rolex" pulksteņiem un zelta aprocēm, kuri soļoja garām pūlim ar augstu paceltu zodu un diplomātportfeļiem rokās, nav austrumnieku, Mežonis juta apmierinājumu. Tā kā DC-JO ielidoja no Dalasas, kur pirms tam bija nolaidies 747 no Japānas, daudziem pasažieriem kājās bija dārgi kovboju zābaki, bet galvā cepure ar platām malām. Droši ne viens vien pāri Klusajam okeānam pārlidojušais japānis bija palicis Dalasā vai aizlidojis ne tikai uz Ņujorku.

Mežonis gaidīja.

Nāca citi melnmataini baltie cilvēki. Jaunas jūsmīgas tikšanās.

Drīz pasažieru straume izsīka.

"American Airlines" kalpotājs izstūma pa durvīm vecāku sievieti ratiņos. Teorētiski varēja uzskatīt, ka visi lidiņašīnu atstājuši.

Teorētiski.

Mežonis pameta skatienu atpakaļ. Gaidītāju pūlis bija izklīdis. Tikmēr cits nepacietīgs pūlis bija ieņēmis vietu pie vairākām lidmašīnām, kas drīz izlidos.

Šī uzgaidāmās zāles daļa bija gandrīz tukša. Lidostas apkopējs tīrīja pelnutraukus. Tepat grozījās nelaimīgs jauns pāris, kas nebija ticis lidmašīnā, jo pārāk vēlu bija pieteicies uz to pasažieru biļetēm, kas atteikušies no lidojuma.

Nekādu draudu.

Mežonis no jauna pievērsās durvīm.

Parādījās tumšās biksēs, tumšā svīterī ar augstu apkakli, tumšā vējjakā ģērbies japānis.

Gadus trīsdesmit piecus vecs. Vingrs, bet ne tievs. Kaut arī viņš neizskatījās muskuļains, no viņa staroja spēks. Stiegrains. Lokans. Līganām kustībām. Graciozs. Savaldīgs. Nevienas liekas kustības. Neviena lieka žesta. Kā dejotājs, kas pārvalda cīņas mākslu, ar tipiskajiem karatista sacietējumiem plaukstu malās un pirkstu galos. Lieki teikt, ka rokas viņam bija brīvas. Nedz portfeļa, nedz ceļasomas. Vienkārši glīts piecas pēdas un desmit collu garš, brūni nosauļojies japānis ar īsiem, melniem matiem, stingru žokli un izciļņiem vaigu kauliem stūrainajā sejā, ar lāzeram līdzīgu skatienu, kas izvērtēja redzamo no visiem aspektiem.

Nācējam vajadzēja būt Akiram, un viņš atstāja uz Mežoni lielu iespaidu. Ar vienādiem nosacījumiem būtu muļķīgi stāties viņam pretī. Arī tad, ja nosacījumi pretiniekam par labu. Mežonim jau bija gadījies strādāt ar sargiem, kas nebija īpaši prasmīgi, un, iedomājoties sadarbību ar lietpratēju, viņš pasmaidīja.

Pēc Akiras pa durvīm iznāca vēl viens japānis. Gandrīz sešdesmit gadu vecs. Mazliet sakumpis. Rokās diplomātportfelis. Zils uzvalks. Vēderiņš. Un sirmas šķipsnas matos. Brūni, nokareni vaigi. Noguris atbildīgais darbinieks.

Taču piemānīt Mežoni nebija viegli. Otrs japānis, ja gribēja, droši vien varēja iztaisnot plecus un ievilkt vēderu. Viņam vajadzēja būt Muto Kamiči, Mežoņa principālam. Izskatījās, ka arī viņš apguvis cīņas mākslu, jo viņa plaukstu malas (atšķirībā no citiem principāliem, pie kuriem Mežonis bija strādājis) bija aprepējušas, tāpat kā Akiram.

Mežonis bija saņēmis norādījumu, ka jāierodas brūnā uzvalkā ar raibu kaklasaiti, lai viņu varētu pazīt. Kamiči un Akiram tuvojoties, viņš nesniedza roku, lai sasveicinātos. Ar tādu rīcību viņš mazinātu spēju aizsargāt. Viņš viegli palocījās pēc japāņu paražas.

Neitrālā izteiksme japāņu sejās nemainījās, taču abu acīs nozibsnīja izbrīns, ka rietumniekam pazīstama japāņu etiķete. Mežonis nebija vēlējies panākt, lai viņi atbild. Tomēr piepeši viņš atskārta, ka japāņu kultūras noteikumi liek atbildēt, kaut arī par atbildi viņi palocījās ne tik dziļi kā Mežonis. Akira turpināja pārlūkot uzgaidāmo zāli un vienīgi palocīja galvu.

Mežonis ar pieklājīgu žestu aicināja sekot. Iedams pa uzgaidāmo zāli, viņš vēroja pasažierus savā priekšā. Kamiči gāja Mežonim aiz muguras, bet Akira gājienu noslēdza, ik pa brīdim skatīdamies uz visām pusēm.

Ieraudzījis principālu, Mežonis bija pielicis labo roku pie žaketes kabatas un nospiedis ar bateriju darbināma raidītāja pogu. Radiosignālu vajadzēja uztvert palīgam, kas gaidīja lidostas stāvlaukumā novietotajā automašīnā. Dzirdot pīkstienu, palīgs izbrauca no stāvvietas, lai tiktos ar Mežoni.

Zāles galā grupa devās lejup pa kāpnēm, kur ceļotāji drūzmējās pie bagāžas saņemšanas. Nogurušie pasažieri ņēma no konveijera lentes ceļasomas un steidzās uz taksometriem.

Mežonis aplūkoja steidzīgo pūli, taču neriskēja tam tuvoties. Viņš tikai pamāja vēlreiz - tagad uz bīdāmo durvju pusi. Neliekoties ne zinis par bagāžu, Kamiči un Akira viņam sekoja.

Labi, nodomāja Mežonis. Pirmais iespaids bija pareizs. Abi atbraucēji saprata, kā jārīkojas.

Izgājuši uz ļaužu pilnās ielas, viņi nonāca zem betona nojumes. Laukā sijāja lietus. Laiks aprīlim bija silts, virs sešdesmit grādiem. Pūta mikls, silts vējš.

Mežonis paskatījās uz piebraucošajām mašīnām pa kreisi un ieraudzīja, ka pie ietves piestāj tumši zils "Plymouth". No mašīnas izkāpa sarkanmatains vīrs, ātri apgāja mašīnai apkārt un atvēra pakaļējās durvis. Pirms iekāpšanas Kamiči pasniedza sarkanma- tim vairākas bagāžas kvītis. Mežonim patika tas, ka principāls ir pietiekami pieredzējis un pats uzņēmās šo uzdevumu, nevis prasīja, lai Akira bāž roku kabatā pēc kvīts un atslābina uzmanību.

Mežonis nosēdās pie stūres, nospieda pogu, kas nobloķēja visas durvis, un piesprādzējās. Sarkanmatis tikmēr devās pēc bagāžas. Tā kā Kamiči un Akira gudri nebija steigušies atstāt lidmašīnu, ceļasomām jau vajadzēja atrasties uz konveijera lentes. Tā bija droša, efektīva ierašanās.

Pēc minūtes sarkanmatis jau bija ielicis trīs ceļasomas bagāžniekā un to aiztaisījis. Mežonis tūlīt sāka braukt. Atpakaļ- skata spogulītī viņš noskatījās uz palīgu, kas devās pie taksometra. Viņam bija samaksāts iepriekš. Sarkanmatim bija pats par sevi saprotams, ka Mežonis nevar atļauties novērst uzmanību ar pateicības vārdiem.

Tā kā abiem japāņiem drošības jautājumi nebija sveši, Mežonis uzskatīja, ka viņi zinās, kāpēc izraudzīta neuzkrītoša automašīna, kurai grūti sekot. Ne jau tāpēc, ka Mežonis gaidītu sekošanu. Greiems bija brīdinājis, ka šoreiz riska līmenis ir zems. Tomēr Mežonis nemainīja savas ieražas, un citām šķietami līdzīgā automašīna bija modificēta: tai bija bruņustikli, bruņots panelis, pastiprināta ritošā daļa, jaudīgs V-8 dzinējs.

Stikla tīrītājiem klikšķinot un riepām vienmērīgi šalcot pa mitro asfaltu, Mežonis veikli manevrēja mašīnu plūsmā, līdz izbrauca no lidostas kompleksa. Pēc tam pa Lielo Centrālo Parka aleju viņš aiztrauca rietumu virzienā. No Greiema saņemtā aploksne ar norādījumiem glabājās kabatā, taču Mežonis tajos neieskatījās, jo bija tos iegaumējis. Viņš nesaprata, kāpēc Kamiči nav izvēlējies reisu uz Ņuarku, bet nolaidies Lagvārdijā. No turienes brauciens būtu īsāks un vienkāršāks. Taisnā ceļā vajadzēja braukt uz Manhetenu, šķērsot salas ziemeļu galu un cauri Ņūdžersijai turpināt ceļu uz Pensilvāniju, kas bija galamērķis. Kamiči domu gaita, izraugoties tik samezglotu maršrutu, nebija saprotama.

6

Lietus pārstāja smidzināt piecos. Kopā ar maksimumstun- das mašīnu plūsmu Mežonis pārbrauca pāri Džordža Vašingtona tiltam. Viņš apjautājās, vai principāls nevēlas nobaudīt termosā ielieto sakē, kas tur glabājās varbūt ne ideālā, tomēr pieņemamā temperatūrā.

Kamiči atteicās.

Mežonis paskaidroja, ka "Plymouth" ir telefons, ja Kamiči- san vēlas piezvanīt.

Kamiči vēlreiz atteicās.

Sarunas ar to izbeidzās.

Tikai tad, kad pa 80. starpštatu maģistrāli bija nobrauktas divdesmit jūdzes, Kamiči un Akira apmainījās ar dažām frāzēm. Japāņu valodā.

Mežonis prata vairākas darbā nepieciešamas Eiropas valodas, taču japāņu valoda ar sarežģīto un mulsinošo piedēkļu un priedēkļu sistēmu bija pārāk grūta. Tā kā Kamiči prata runāt angliski, Mežonis domāja, kāpēc principāls izslēdzis viņu no sarunas. Kā lai viņš veic darbu, ja nezina, ko mnā apsargājamais cilvēks.

Akira paliecās uz priekšu.

- Pie nākamās nobrauktuves ir viesnīcas un restorāna komplekss. Manuprāt, jūs to saucat par Hovarda Džonsona kompleksu. Lūdzu, piestājiet pa kreisi no peldbaseina!

Mežonis sarauca pieri divu iemeslu pēc. Pirmkārt, Akira ļoti labi pārzināja ceļu, pa kuru vajadzēja braukt. Otrkārt, Akiras angļu izruna bija nevainojama. Japāņu valodā neatšķir r un l skaņas. Akira tomēr nebija teicis "rūdzu" un "Hovalds Džon- sons". Viņa izruna bija nevainojama.

Uzklausījis norādījumus, Mežonis palocīja galvu un nogriezās no šosejas. Baseina kreisajā malā, kur atradās uzraksts Slēgts, no dienesta telpām parādījās vīrs treniņtērpā ar puspliku pakausi, paskatījās uz abiem automašīnas pakaļējā sēdeklī sēdošajiem japāņiem un pacēla diplomātportfeli.

Tas bija tāds pats metāla diplomātportfelis ar šifratslēgu, ar kādu Kamiči bija izkāpis no lidmašīnas.

-     Ludzu, - ierunājās Akira, - paņem saimnieka portfeli, iz- kāp no automašīnas un samaini!

Mežonis izdarīja, kā teikts.

Atgriezies mašīnā, viņš atdeva pēc skata līdzīgo diplomātportfeli darba devējam.

-    Mans saimnieks tev pateicas, - ieminējās Akira.

Kaut arī Mežonis nesaprata, kādēļ bija vajadzīgs samainīt portfeļus, viņš palocīja galvu.

-    Mans pienākums ir pakalpot. Arigato.

-    "Ar pateicību atbildu uz jūsu pateicību"? Mans saimnieks prot novērtēt jūsu pieklājību.

7

Atgriezies uz 80. maģistrāles, Mežonis atpakaļskata spogulī pārbaudīja, vai kāds neseko. Mašīnas aiz muguras visu laiku mainījās. Labi.

Pāri kalnainajai robežai no Ņūdžersijas iebraucot Pensilvā- nijā, jau bija tumšs. Pretimbraucošo mašīnu lukturu gaisma deva iespēju atpakaļskata spogulītī nopētīt pasažierus.

Likās, ka sirmais principāls ar pavērtu muti, atpakaļ atliektu galvu un aizvērtām acīm guļ vai meditē.

Akira sēdēja taisni kā mietu norijis, ne uz bridi nezaudēdams modrību. Nedz viņa, nedz saimnieka sejā nebija lasāms, ko viņi domā.

Tomēr Akiras acīs vīdēja vēl neredzētas skumjas. Cilvēkam, kas nepazīst japāņu kultūru, Mežoņa secinājums varēja likties naivs, jo japāņiem jau no dabas ir noslieksme uz melanholiju. Tradicionālo vērtību kompleksa stingrās prasības japānim liek būt rezervētam un uzmanīgam, lai nejausi kādu neaizvainotu un nenonāktu kādam parādā. Viņš bija lasījis, ka senos laikos japānis šaubījies, vai brīdināt garāmgājēju par nokritušo maku - tādā gadījumā garāmgājēja goda lieta būtu dot bagātīgāku gandarījumu nekā maka saturs. Vēl senajās hronikās viņš bija lasījis, ka tad, ja kāds iekrīt upē un slīkst, krastā neviens par viņu neliekas ne zinis, jo, glābjot upuri, tam tiktu uzliktas saistības efemerajā šīs saules dzīvē atmaksāt glābējam tik ilgi, kamēr izglābtais upuris atmaksātu glābējam, savukārt izglābjot viņa dzīvību. Ja ne, upuri no saistībām atbrīvotu tikai dievu nolemtā nāve, kas būtu īstenojusies, ja nebūtu iejaucies glābējs un izvilcis viņu no upes.

Japāņa rīcību nosaka pienākums un kauns. Bieži to nosaka goda pienākums, kas nereti kļūst par mocību. Miers var būt šķietams, dvēseles mokas - neizbēgamas. Vienīgā izeja šādos gadījumos ir seppuku - rituāla pašnāvība.

Pētījumu rezultātā Mežonis bija nācis pie atziņas, ka minētās vērtības atzīst tikai svešās pēckara amerikāņu okupācijas kultūras ietekmes neskarti japāņi. Par Akiru radās iespaids, ka viņš ir ne tikai īsts japānis, bet, par spīti amerikāņu ieražu pazīšanai, nelokāms dievu zemes patriots. Un tomēr viņa acīs vīdēja kas vairāk nekā parastā japāņu melanholija. Šķita, ka skumjas viņā iespiedušās līdz dvēseles dziļumiem. Tās bija plašas, tumšas, melnas un neizmērojamas. Līdzīgas bezgalīgai ziloņkaula sienai, kas nomāc. Mežonis to juta. Tās piepildīja visu automašīnu.

8

Ap vienpadsmitiem lauku ceļš, kas veda uz Medfordgapas pilsētu, sāka vīties pa nakts plīvurā tītiem kalniem. Kamiči un

Akira apmainījās vēl ar dažiem teikumiem japāņu valodā. Akira paliecās uz priekšu.

- Pilsētas galvenajā krustojumā, lūdzu, nogriezies pa kreisi!

Mežonis darīja, kā lūgts. Pa šauru, līkumainu ceļu braucot projām no Medfordgapas gaismām, viņš lūdza Dievu, lai neviena mašīna negadītos pretī. Ceļa malā tikai retā vietā varēja apstāties, un pavasara atkusnī tās visas bija dubļainas.

Ceļa abās pusēs slējās biezs mežs. Strauji izlocīdamies, ceļš vijās uz augšu. Mašīnas lukturu gaismā spīdēja vēl nenokusuša sniega vāli. Pēc desmit minūtēm ceļš izlīdzinājās, asos pagriezienus nomainīja lēni līkumi. Priekšā virs koku galotnēm Mežonis ieraudzīja spīdam gaismu. Iebraucis pa vaļējiem vārtiem un apmetis līkumu lielu akmeņu gmpai, viņš nokļuva milzīgā klajumā. Visapkārt pletās nekopts dārzs. Lukturu gaismā bija redzamas takas, soli, dzīvžogi. Taču visvairāk uzmanību saistīja ēka pretī.

Pirmais iespaids bija tāds, ka viņa acu priekšā ir vairākas ēkas: viena no ķieģeļiem, dažas no akmeņiem, citas no koka. Ēku augstums bija dažāds - pieci, trīs, četri stāvi. Katra bija būvēta savā stilā: kā pilsētas māja, kā pagoda, kā pils, kā kotedža. Dažas sienas bija taisnas, citas - izliektas. Arhitektonisko kokteili papildināja skursteņi, tornīši, kores un balkoni.

Braucot tuvāk, Mežonis atskārta, ka šie dažādie stili apvienoti vienā milzīgā mulsinošā ēkā. Mans dievs, viņš nodomāja. Cik tā īsti ir gara? Jūdzes piektdaļu? Ēka izskatījās mifoga.

Vidējā sekcijā, gar kuras platajām koka kāpnēm gāja ceļš, verandā gaidīja vīrs formastērpā, citas ēkas sekcijas bija bez durvīm. Sagaidītāja formastērps ar epoletēm un zelta pīnēm Mežonim atgādināja luksusa viesnīcu izsūtāmo zēnu formastērpu. Tajā pašā mirklī uz verandas viņš pamanīja plāksni - medfordgapas kalnu kūrorts - un saprata, ka dīvainā ēka īstenībā ir viesnīca.

Tiklīdz Mežonis piebrauca pie kāpnēm, formā tērpies vīrs nonāca pie mašīnas.

Mežonis saspringa.

Pie joda, kāpēc norādījumi tik nepilnīgi? Man vajadzēja zināt, kur mēs apmetīsimies. Šī vieta… kalna galotnē, absolūtā vientulībā, tikai es un Akira, kas sargā Kamiči, taču neko nezina, kāpēc esam te ieradušies, nekādu iespēju uzmanīt, kas nāk un iet tik milzīgā ēkā… sargāšana te būs līdzīga murgam.

Atcerējies noslēpumaino diplomātportfeļu samainīšanu, Mežonis pagriezās pret Kamiči un pateica, ka ura, personiskās domas, Japānā varbūt ir ļoti jaukas, taču sargam rada neiedomājamus sarežģījumus. Un kas, sasodīts, īsti notiek?

Iejaucās Akira.

-    Mans kungs saprot, kāpēc tu raizējies. Viņš saprot, ka tava pienākuma apziņa iebilst pret nepārprotami riskanto situāciju. Tomēr tev jāzina, ka viesnīca ir tukša, vienīgi būs vēl daži viesi. Arī šiem viesiem būs pavadoņi. Ceļu novēros. Nekādi incidenti nav gaidāmi.

-     Es neesmu galvenais pavadonis, - Mežonis sacīja. - Tas esi tu. Jā, es raizējos. Vai tu piekriti, ka apmetīsieties šeit?

Akira pielieca galvu un paskatījās ar savām neiedomājami skumjajām acīm uz Kamiči.

-    Es daru to, ko vēlas mans kungs.

-    Man jārīkojas tāpat. Tomēr protokolam varu piebilst, ka man tas nepatīk.

-    Tavi iebildumi ir uzklausīti. Mans kungs noņem no tevis atbildību.

-    Tu pats zini, kā ir. Kamēr pildu sarga pienākumus, ne uz brīdi nevaru būt no tās brīvs.

Akira vēlreiz palocījās.

-    Protams. Esmu iepazinies ar atsauksmēm par tevi. Mani tās apmierināja. Tāpēc piekritu, kad mans kungs nolēma nolīgt tevi.

-    Tādā gadījumā tev jāzina, ka mūsu tagadējā saruna ir neauglīga. Es darīšu, kas jādara, - bilda Mežonis. - Visu pilnībā. Taču šī ir pēdējā reize, kad strādāju kopā ar tevi un tavu kungu.

-     Vairāk nebūs vajadzīgs.

- Tādā gadījumā darīsim savu darbu.

Ārā pie mašīnas stāvēja vīrs formastērpā un gaidīja. Mežonis nospieda pogu, kas atbrīvoja durvis un bagāžnieku. Izkāpis no mašīnas, viņš lika vīram ienest somas iekšā. Sasprindzis viņš vēroja draudīgo tumsu, kā arī Kamiči un Akiru, kas pa priekšu devās augšā pa kāpnēm.

9

Likās, ka vestibils saglabājies no 1890. gada. Novecojuša priedes koka sienas. Ratu riteņi lustru vietā. Līdzās iespaidīgām senām kāpnēm, kas izlocījās uz augšu, tikai viens primitīvs lifts. Par spīti vēstures burvīgumam, viesnīcā oda pēc pelējuma un trūdiem. Viesnīca rēgiem.

Kamēr principāls reģistratūrā nedzirdami sarunājās ar sievieti, kuras mati atgādināja zirnekļu tīklu, Mežonis nostājās ar muguru pret Kamiči un vēroja tukšo vestibilu. Tāpat rīkojās ari Akira.

-    Mēs neizmantojam liftu, - Akira paskaidroja.

-    Es iesaku saviem principāliem vairīties no tiem, cik vien iespējams.

-     Šoreiz mans kungs vienkārši vēlas uzkāpt pa nenovērtējamām kāpnēm.

Varēja domāt, ka principāls te kādreiz jau bijis.

Trešais stāvs. Ejot uz augšu, Mežonis dzirdēja, kā kalpotājs cīnās ar somām. Tas nekur neder, viņš nodomāja. Tev būtu bijis vieglāk braukt ar liftu. Tomēr lifts ir slazds, un tā vien liekas, ka te jāievēro arī citi noteikumi.

Vīrs formastērpā apstājās pie durvīm.

-    Pateicos! Nolieciet somas tepat gaitenī, - sacīja Mežonis.

-    Kā vēlaties, ser.

-     Dzeramnauda…

-    Ar to viss kārtībā, ser.

Vīrs pasniedza trīs atslēgas Kamiči, bet ne Mežonim vai Akiram. Mežonis noskatījās, kā viņš nozūd kāpnēs. Vai viņš izgājis sarga mācību kursu? Šis vīrs zināja, ka pavadoņiem jābūt brīvām rokām.

Kamiči atslēdza durvis un pakāpās atpakaļ, lai Akira var pārbaudīt numuru.

Atgriezies Akira pamāja Kamiči, pagriezās pret Mežoni un savilka uzacis.

-    Vai tu neparūpētos?…

-    Labi.

Pēc bagātniekiem domāto viesnīcu standartiem, pēc jebkuriem standartiem, numurs bija primitīvs. Nekrāsots radiators. Blāva elektriskā spuldze pie griestiem. Viens logs ar vienkāršiem aizkariem. Parasta, nodeldēta priedes dēļu grīda. Uz šaurās, izgulētās gultas ļoti veca, pašdarināta stepēta sega. Dušā virs nosmulētiem krāniem nostiprināta rokās turama dušas sprausla. Uzmācīga pelējuma smaka. Vecmodīgs, melns un masīvs telefons ar disku, nevis taustiņiem. Televizora nebija.

Mežonis attaisīja vienīgo skapi. Tas bija sekls un oda pēc pelējuma. Viņš piegāja pie otrām durvīm starp radiatoru un logu. Paskatoties ārā, bija redzams neliels balkoniņš. Ovālajā ezerā tieši apakšā atspoguļojās ēkas otrā pusē ierīkotie starmeši. Ezera malā pa labi slējās klintis. Pa kreisi atradās piestātne. Ezera otrā pusē uz augšu līdz priežu audzei veda ēnains ceļš, pēc tam nāca tumša krauja. Mežonim pār augumu pārskrēja trīsas.

Viņš izgāja no numura.

-     Vai esat apmierināts ar numuru, kādu izvēlējies mans kungs? - pajautāja Akira.

-    Ja vien viņam bijusi vēlēšanās apmesties vasaras nometnē.

-    Vasaras nometnē?

-    Tāpat vien pajokoju.

-Jā. Laikam. - Akira izmocīja smaidu.

-    Gribēju teikt, ka istaba neatgādina luksusa numuru. Vairums manu klientu no tādas atteiktos.

-     Mans kungs dod priekšroku vienkāršībai.

-    Katrā ziņā noteicošās ir Kamiči-san vēlmes. - Mežonis palocījās pret darba devēju. - Mani uztrauc balkons - arī citi balkoni. Pāriet no cita uz citu un iekļūt istabā ir pavisam viegli.

-     Istabas ar balkoniem abās pusēs domātas mums, un, kā jau teicu, viesnīcā ir tikai daži viesi, - paskaidroja Akira. - Uz viņiem un viņu pavadoņiem var paļauties. Principālus un manu saimnieku saista darīšanas. Par incidentiem nav jābaidās.

-     Vēl mani uztrauc mežs ezera viņā krastā. Nekas tur nav redzams, bet naktī gaišajā viesnīcā Kamiči-san viegli ieraugāms pa logu.

-    Kāds ar šauteni? - Akira papurināja galvu.

-    Tā man ir mācīts domāt.

-    Mans kungs atbalsta piesardzību, taču nav iemesla bažām par viņa dzīvību. Nekādi ārkārtēji drošības pasākumi nav vajadzīgi.

-Bet…

-    Mans kungs tagad grib iet vannā.

Mežonis zināja, ka vannošanās ir rituāls, kas japānim sagādā vienu no lielākajām baudām. Mazgāšanās nozīmēja ne tikai sevis notīrīšanu. Vispirms Kamiči piepildīs vannu un noberzīs augumu. Pēc tam viņš ūdeni izlaidīs, izslaucīs vannu, piepildīs no jauna un mērcēsies, varbūt atkārtos šo procesu vairākas reizes.

-     Lai viņš dara, ko vēlas, - bilda Mežonis, - kaut arī nezinu, vai ūdens šeit būs tik karsts, pie kāda pierasts Japānā. - Viņš pieminēja faktu, ka japāņiem patīk tāda temperatūra, kāda rietumniekiem liktos pārāk karsta.

Akira paraustīja plecus.

-    Ceļojot vienmēr jārēķinās ar neērtībām. Turklāt jāmācās uztvert šīs mierīgās apkārtnes svinīgumu. Kamēr kungs van- nojās, es pasūtīšu maltīti. Kad viņš būs sagatavojies uz gulētiešanu, atgriezīšos un ļaušu jums atpūsties.

Kamiči paņēma ceļasomas, lai Akiram paliktu brīvas rokas. Palocījies pret Mežoni, Akira līdzi saimniekam iegāja istabā un aizvēra durvis.

Mežonis palika postenī. Vienatnē varēja labāk izjust viesnīcā valdošo mieru. Viņš paskatījās uz savām un Akiras somām. Skatiens aizklīda pie citām gaiteņa durvīm, viņš pamanīja pie sienām fotogrāfijas: senus, izbalējušus klinšu ieskautā ezera attēlus no laika pirms viesnīcas uzcelšanas. Vieglos ratos pie ezera sabraukuši bārdaini vīri un sievas ar cepurītēm galvā no cita gadsimta, ģimenes, kas jau sen mirušas.

No jauna uzradās nemiers. Pagriezies pa kreisi, Mežonis nopētīja vareno kāpņu augšu. Tālāk pa kreisi gandrīz simt jardu garumā stiepās tukšs gaitenis. Nogriezies pa labi, tas savienojās ar citu gaiteni. Tajā vietā gaitenī atradās ar antīkiem šūpuļkrēsliem pildīta niša, un tālāk tas vairs nebija pārskatāms.

Mežonis piesardzīgi tuvojās nišai. Pie tās viņš ieraudzīja, ka gaitenis aiziet taisnā leņķī uz viesnīcas ieeju, bet tālāk veido asu leņķi, kas stiepjas kādus simt jardus pa viesnīcas turpinājumu. Šī gaiteņa daļa šķita vēl pamestāka ne tāpēc, ka to smacēja pagātne. Uznāca bailes, likās, ka laiks deformējies un tu esi sagūstīts citā dimensijā. Likās, nekas nav reāli.

Mežoņa augumu caurstrāvoja saltums.

10

Pēc divām stundām viņš gulēja uz saplakuša matrača savā istabā un lasīja uz naktsgaldiņa atrasto prospektu.

Izrādījās, ka Medfordgapas kalnu kūrortam ir interesanta vēsture, kas izskaidro tā nerealitāti. 1870. gadā menonītu pāris, zemes īpašnieki no tuvējās zemienes, bija uzkāpuši Med- forda kalnā un sev par pārsteigumu atklājuši, ka tā galā ir ieplaka ar ovālu ezeru, kurā ietek strauts. Likās, ka šai vietai pieskārusies Dieva roka.

Tur, kur tagad atradās vestibils, viņi bija uzbūvējuši māju un uzaicinājuši citas menonītu ģimenes pielūgt šo paradīzi zemes virsū. Galu galā uz viņu aicinājumu atsaukušies tik daudzi, ka māja kļuvusi par šauru. Kad par šo patvērumu uzzinājuši citi, komūna paplašinājusi būvi arvien no jauna, lai apmierinātu no šīs pasaules rūpēm nogurušos apmeklētājus, ļautu viņiem atgūties un varbūt rast mierinājumu menonītu ticībā.

1910. gadā ugunsgrēks negaidīti bija iznīcinājis sākotnējo ēku un piebūves. Tajā laikā pāris atklājis, ka ezers nonācis viņu īpašumā. Vecāku draudzei uzticīgie dēli un meitas tūlīt sākuši būvēt patvērumu no jauna. Paši būdami zemnieki, viņi drīz vien sapratuši, ka bez palīdzības neiztiks. Ar sludinājumu palīdzību viņi sameklējuši menedžeri un salīguši Ņujorkas arhitektu, kas pametis savu profesiju pilsētas stresa dēļ. Arhitekts pievērsies menonītu ticībai un veltījis sevi kalnam.

Tomēr pilsētnieku intuīcija teikusi, ka patvērumam jābūt tik neparastam, tik neatkārtojamam, lai neatgrieztie novērstos no dzīves kvēpiem un izmisuma un dotos Pensilvānijas neskartajā dabā, maksātu par nokļūšanu kalna virsotnē un priecātos par ezeru, kas apliecina Dieva visvarenību.

Katra piebūve būvēta citādā stilā, un, tiklīdz pasākums kļuvis ienesīgs, ēka pagarināta gandrīz divsimt piecdesmit jardu garumā. Viesi ieradušies pat no tik tālām vietām kā Sanfrancisko un daudzi no gada gadā izvēlējušies sev vienu un to pašu istabu. Tikai 1962. gadā viesnīcas dibinātāju pēcnācēji negribīgi ļāvuši ierīkot istabās telefonu. Saskaņā ar menonītu stingrajām tradīcijām radioaparāti un televizori joprojām bija aizliegti. Pietiekamu izklaidi vajadzēja dot dabai, ko Dievs bija radījis ar mākslinieka roku. Bija aizliegtas arī dejas un kāršu spēles, nemaz nerunājot par alkoholu un tabaku.

11

Pēdējais ierobežojums neizskaidrojamā kārtā netika ievērots, jo, nākamajā rītā kopā ar Kamiči ierodoties viesnīcas apakšējā stāvā, Mežonis milzīgajā salonā ieraudzīja trīs vīrus, no kuriem divi smēķēja.

Uz salona milzu kolonnām balstījās sijas. No logiem sienās pa labi, pa kreisi un vidū pavērās skats uz verandām, ezeru, uz mežiem apaugušajām kraujām. Pa logiem iespīdēja saule. Kliedēdamas rīta vēsumu, lielajā kamīnā dega malkas šķilas. Vienā kaktā stāvēja flīģelis. Pa visu telpu bija izvietoti šūpuļkrēsli. Taču Mežoņa uzmanību visvairāk saistīja telpas vidū noliktais konferenču galds, no kura, sagaidot Kamiči, piecēlās trīs vīri.

Vīri bija vecāki par piecdesmit gadiem, tāpat kā Kamiči. Kungiem dārgajos uzvalkos bija augstākā ranga biznesmeņu vai diplomātu vērtējošais skatiens. Viens bija amerikānis, divi pārējie - spānis un itālietis. Vai nu viņi nebija pazīstami ar japāņu ieražām, vai gribēja ievērot rietumnieku paradumus, viņi padeva Kamiči roku, nevis palocījās. Pārmijuši dažas laipnības, sanākušie apsēdās pie galda - katrā pusē pa divi. Mākslotie smaidi pagaisa, sākās nopietna saruna.

Mežonis palika pie salona ieejas, kur bija dzirdama tikai slāpēta murdoņa, bet ne sarunu saturs. Viņš nopētīja sienas pa labi un pa kreisi, pie kurām ar muguru pret principāliem sardzē stāvēja spāņa un itālieša pavadoņi un vēroja logus un verandas blakus salonam. Salona aizmugurē amerikāņa pavadonis novēroja logus, no kuriem pavērās skats uz ezeru.

Profesionāļi.

Domādams par iebrucējiem, arī Mežonis pagrieza muguru un sāka vērot tukšo viesnīcas vestibilu. Viņš iedomājās, ka cilvēkiem, ar kuriem sarunājās Kamiči, ir arī citi pavadoņi. Dažs varbūt patrulē apkārtnē, cits tagad guļ - kā Akira pēc sardzes pie Kamiči durvīm no diviem naktī līdz rītam, kad viņu bija nomainījis Mežonis.

Apspriede sākās pusdeviņos. Dažbrīd klusinātās balsis ieskanējās skaļāk. Lielākoties dominēja mierīgi toņi, kurus dažkārt pārtrauca nepacietīgas piezīmes un steigšus izteikts mierinājums. Pusdivpadsmitos apspriede sasniedza kulmināciju un beidzās.

Kamiči piecēlās un atstāja salonu. Pavadoņu pavadīti, viņam sekoja pārējie. Grupa izskatījās vīlusies, un Mežonis nosprieda, ka jau drīz visi pametīs viesnīcu. Viņam vajadzēja noslēpt pārsteigumu, kad Kamiči paziņoja:

- Tagad došos uz savu istabu pārģērbties. Pusdienlaikā mēs ar kolēģiem spēlēsim tenisu.

Akira jau bija pamodies un Mežoņa vietā noskatījās dubultspēli, kurā Kamiči kopā ar spāni spēlēja pret amerikāni un itālieti. Debesis bija skaidras, temperatūra tuvu pie sešdesmit grādiem. Enerģiskie spēlētāji jau drīz slaucīja seju dvielī.

Mežonis nolēma apstaigāt laukumus, lai izkustinātu muskuļus. Turklāt viņu interesēja, kādi papildu drošības pasākumi veikti.

Jau drīz viņš par tiem pārliecinājās. Aizsoļojis līdz takai, kas gar lielajiem akmeņiem gāja starp kailajiem kokiem, viņš nopētīja krauju un ieraudzīja vīru ar automātu un radiotelefonu. Sargs pamanīja Mežoni, šķiet, pazina viņu un no jauna pievērsa skatienu ceļam, kas veda no zemienes uz viesnīcu.

Mežonis devās pa līkumaino taku uz augšu, līdz nonāca mežā, kur vietumis bija saglabājies sniegs un ledus. No klints malas pavērās brīnumains skats uz kalnu ieskauto ieleju ar fermu. Kāpnes veda lejā pie klints malas, pie kuras atradās plāksne ar uzrakstu Tikai pieredzējušiem klinšu kāpējiem.

Pagriezies, lai dotos atpakaļ uz viesnīcu, Mežonis pamanīja vēl vienu klints malā starp priedēm noslēpušos vīru ar automātu un radiotelefonu. Vīrs vērtējoši paskatījās uz Mežoni, pamāja ar galvu un turpināja novērošanu.

Tenisa spēle beidzās, līdzko Mežonis atgriezās pie viesnīcas. Uzvarējušais Kamiči devās uz savu istabu un nomazgājās. Kamēr viņš ar Akiru ēda lenču, Mežonis gaitenī stāvēja sardzē. Divos apspriede turpinājās. Piecos tā pārtrūka, principāli atkal bija neapmierināti, īpaši amerikānis, kura seja bija dusmās pietvīkusi.

Grupa devās uz plašo ēdamistabu ar simtiem tukšu galdu, iekārtojās pie viena un ne tikai smēķēja, bet pārkāpa citu noteikumu, dzerdami kokteiļus. Nīgrumu negaidīti nomainīja pudeles brāļu parupjie joki, kurus pārtrauca smieklu šaltis. Pēc vakariņām vīri izgāja pastaigā, jokojās, bet pavadoņi sekoja. Astoņos visi devās atpakaļ uz saviem numuriem.

Mežonis stāvēja sardzē līdz pusnaktij. Akira viņu nomainīja līdz rītam. Pusdeviņos sākās vēl viena saspringta un nikna tikšanās, it kā iepriekšējā draudzīgā vakara nebūtu bijis.

12

Trešās dienas pievakarē grupa piecēlās no salona konferenču galda, vīri paspieda cits citam roku, taču nevis devās uz ēdamzāli, bet izklīda pa istabām. Izskatījās, ka visi ir milzīgi apmierināti.

-    Akira sakravās ceļasomas, - kopā ar Mežoni uzkāpis trešajā stāvā, paziņoja Kamiči. - Izbraucam šovakar.

-    Kā vēlaties, Kamiči-san.

Mežoņa dzirdi sastindzināja kāda skaņa. Tikko dzirdama durvju roktura iečīkstēšanās.

No Kamiči numuram pretējās istabas gaitenī izmetās četri vīri. Muskuļaini. Visi apmēram trīsdesmit piecus gadus veci. Japāņi. Melnos tērpos. Trīs ar zobeniem, tā saucamajiem bok- ken. To asmeņi bija nevis no tērauda, bet no koka.

Kamiči aizrāvās elpa.

Mežonis pagrūda principālu malā un iesaucās:

-Bēdz!

Mežonis automātiski iemetās uzbrucējiem un principālam pa vidu. Nevarēja būt ne runas, ka viņš bēgtu. Viņš nedrīkstēja atļauties baidīties par paša drošību.

Tuvākais uzbrucējs cirta ar bokken.

Mežonis atvairījās ar spērienu, trāpot uzbrucējam pa roku un novirzot koka zobenu sānis. Pagriezienā viņš cirta ar plaukstas malu pa otra uzbrucēja kaklu.

Sitiens neizdevās.

Bokken trāpīja pa elkoni. No nežēlīgā cirtiena roka nokarājās pie sāniem. Nokrakstēja kauls. Mežonis neapzināti ievaidējās.

Kaut arī roka bija pagalam, viņš metās uz priekšu vēlreiz un, izvairījies no zobena, cirta ar palikušo veselo roku. Šoreiz izdevās salauzt uzbrucēja degunu.

Tajā pašā brīdī viņš juta, ka blakus atrodas cilvēks, kuram nevajadzēja tur būt.

Kamiči.

-    Nedrīkst! - Mežonis nokliedzās.

Kamiči spēra uzbrucējam.

-    Bēdz! - sauca Mežonis.

Bokken trāpīja Mežonim pa otru roku. Kad tas satrieca kaulu, viņš vēlreiz ievaidējās. Bija pagājušas četras sekundes.

Atsprāga vaļā durvis, un pa tām izskrēja Akira.

Ņirbēja koka zobeni.

Akira cirta un spēra.

Mežoņa ribas trāpīja bokken. Viņš salocījās viduklī un vairs nespēja ievilkt elpu. Mēģinot piecelties, viņš ieraudzīja Aki- ru, kas notrieca uzbrucēju no kājām.

Trāpīts ar koka zobenu, Kamiči iekliedzās.

Vairs nespēdams darboties ar rokām, Mežonis paļāvās uz kājām, taču izdevās tikai viens spēriens.

Viņš trāpīja uzbrucējam kājstarpē. Otrs uzbrucējs cirta ar bokken pa labās kājas ceļgalu. Kāja saļima, un krītot Mežonis saviebās no sāpēm, kas izšāvās cauri otras kājas celim, tad mugurai un pakausim.

Asinīm tekot no deguna, Mežonis atsitās ar galvu pret grīdu.

Viņš sāka bezpalīdzīgi locīties. Sasprindzinot spēkus, izdevās paskatīties uz augšu un sāpju aizmiglotām acīm ieraudzīr Akiru, kas griezās riņķī un izdalīja uz visām pusēm precīzus spērienus un sitienus.

No četriem uzbrucējiem tikai trīs izmantoja bokken. Ceturtais japānis, kura rokas šķita brīvas, turējās aiz muguras. Tad ar tik strauju kustību, ka acis tai nespēja izsekot, viņš ķēra pie sāna un izvilka katana, garu un līku samuraju zobenu. Nospīdēja pulēts tērauds. Ceturtais japāniski izkliedza pavēli. Trīs vīri tūlīt aizmetās viņam aiz muguras. Ceturtais vīrs cirta ar l<atana. Gaisā nošņācās asmens, ass kā bārdas nazis, un pārcirta Kamiči vidū pušu. Viņa auguma augšējā un apakšējā daļa nokrita katra uz savu pusi.

Izšļācās asinis. Uz grīdas izgāzās iekšējie orgāni.

Gribēdams trāpīt slepkavam pa rīkli, iekams tas paguvis izdarīt nākamo cirtienu, Akira iekaucās.

Par vēlu. Ar katana abās rokās slepkava pagriezās.

No grīdas skatoties, Mežonim radās iespaids, ka Akira pagūst laikus palēkt atpakaļ, lai izvairītos no zobena. Slepkava tomēr necirta vēlreiz, bet vienaldzīgi noskatījās, kā Akiras galva nokrīt no pleciem.

No pāršķeltā kakla izšļācās asinis.

Akiras augums trīs drausmīgas sekundes palika stāvam un tikai pēc tam nokrita.

Viņa galva kā ķirbis dobji nobunkšķēja uz grīdas un ripoja, līdz apstājās Mežoņa acu priekšā. Galva palika stāvam uz nocirstā kakla, acis bija vienā līmenī ar Mežoņa acīm.

Acis stāvēja vaļā.

Tās mirkšķināja.

īsti neapjēgdams, ka no aizmugures tuvojas soļi, Mežonis iekliedzās. Likās, ka pakausis pāršķeļas.

Apziņa iekrāsojās sarkana. Pēc tam balta. Beidzot tā izdzisa.

13

Mežonim likās, ka plakstiņi ir tik smagi, it kā uz tiem būtu monētas. Vajadzēja pielikt visus spēkus, lai tos atvērtu. Šķiet, nekad neko tik grūtu viņš nebija mēģinājis darīt. Beidzot izdevās plakstiņus pavērt. Gaisma lika sāpīgi saviebties, un viņš aizvēra acis no jauna. Tomēr arī tad likās, ka gaisma duras acīs, gribējās aizlikt tām priekšā roku, taču rokas nebija pakustināmas. Varēja domāt, ka uz rokām uzliktas kalēja laktas.

Ne tikai uz rokām. Arī uz kājām. Kājas tāpat nebija pakustināmas.

Viņš mēģināja domāt, saļmst, taču prātu ietina miglas vir- puļi.

Bezpalīdzība viesa paniku. Krūtis sažņaudza šausmas. Nespēdams pakustināt augumu, viņš sāka purināt galvu no vienas puses uz otru, taču atskārta, ka galvaskausu ieskauj kaut kas mīksts un biezs.

Šausmas arvien vairāk palielinājās.

- Nevajag, - sacīja kāda balss. - Guliet mierīgi.

Tā bija vīrieša balss. Mežonis ar piespiešanos pavēra acis.

Uz augšu pacēlās ēna, kas aizsedza gaismas durkļus. Vīrs, kas bija sēdējis uz krēsla, pagriezās un pagrieza žalūziju veramo stieni.

Miglā tītais prāts sāka noskaidroties. Mežonis saprata, ka guļ uz muguras. Guļ gultā. Gribēdams piecelties, viņš sasprindzināja spēkus, taču piecelties neizdevās. Elpot bija iespējams tikai ar grūtībām.

-     Lūdzu, - vīrs sacīja, - guliet mierīgi! - Viņš piegāja pie gultas. - Jūs cietāt nelaimes gadījumā.

Pulss sāka sist straujāk, Mežonis pavēra lūpas un, gribēdams runāt, ievilka elpu. Likās, ka rīkle pielieta ar betonu.

-     Nelaimes gadījumā? - Balss noskanēja tā, it kā tiktu rīvēti divi smilšpapīri.

-    Jūs neatceraties?

Mežonis papurināja galvu, taču tūlīt ievaidējās no nežēlīgām sāpēm.

-    Lūdzu, - vīrs neatlaidās, - nekustiniet galvu! Jūs esat savainots.

Mežonis iepleta acis.

-Jūs nedrīkstat uztraukties. Negadījums bija smags. Šķiet, ka lielākās briesmas jau aiz muguras, taču es nevēlos riskēt. - Vīrs nēsāja brilles. Viņam bija balts virsvalks. Uz kakla karājās stetoskops. - Zinu, jūs neko neaptverat, tāpēc sāk rasties bailes. Jāteic, tas bija gaidāms, taču centieties bailes nomākt. Pēc ķermeņa savainojumiem, īpaši galvas traumas, dažreiz uz neilgu laiku iestājas atmiņas traucējumi. - Viņš piespieda ste- toskopu pie krūtīm. - Mani sauc doktors Hemiltons.

Ārsta runa bija pārāk gara, pārāk ātra, pārāk sarežģīta, lai Mežonis to saprastu. Vispirms runu vajadzēja atskaņot no jauna, lai varētu saprast pašas vienkāršākās detaļas.

-Kur?

Ārsts saglabāja nomierinošo toni.

-     Slimnīcā. Samierinieties, ka prāts nav skaidrs. Zinu, jūs esat zaudējis orientāciju. Tas pāries. Bet tikmēr, ja gribat atveseļoties, kategoriski prasu, lai jūs saglabātu mieru.

-     Ne jau to es biju domājis. - Mežoņa lūpas šķita nejūtīgas. - Kur?

-    Nesaprotu. Ak jā! Jūs gribat zināt, kur slimnīca atrodas.

-Jā… - Mežonis izelpoja.

-            Pensilvānijā, Herisbergā. Neatliekamo palīdzību jums sniedza simt jūdžu attālumā no šejienes, taču vietējā slimnīcā nebija nepieciešamās iekārtas, tāpēc viena no mūsu trauma- tologu brigādēm steidzīgi jūs nogādāja ar helikopteru uz šejieni..

- Jā. - Mežonim notrīsēja plakstiņi. - Trauma. - No jauna viss iegrima miglā. - Helikopters.

Iestājās tumsa.

14

Pamodināja sāpes. Ik nervs trīcēja tik lielās sāpēs, kādas vēl nebija piedzīvotas. Kaut kas piegrūdās labajai rokai. Mežonis pavērsa baiļu pilnās acis pret medicīnas māsu, kas izvilka adatu no rokai pievienotās intravenozās sistēmas caurulītes.

-     Pretsāpju līdzeklis. - Pie gultas nostājās doktors Hemil- tons. - Demerols.

Apzinādamies, ka galvas pakustināšana sagādās lielas sāpes, Mežonis neatbildēja, tikai pamirkšķināja plakstiņus. Tomēr no sāpēm bija ari zināms labums. To dēļ visu varēja redzēt briesmīgi skaidri.

Gulta bija ar aizsargmargām. Pa labi pie metāla kārts karājās intravenozās iešļircināšanas pudele. Pa cauruli tecēja dzeltens šķidrums.

-    Kas tajā ir? - Mežonis pajautāja.

-    Barības vielas, - ārsts paskaidroja. - Galu galā jūs šeit esat jau piecas dienas, un mēs nevarējām jūs barot pa muti.

-    Piecas dienas? - Mežonim noreiba galva.

Sāpju saasinātā apziņa lika apjēgt arī ko citu. Nosaitēta bija ne tikai galva, arī rokas un kājas bija ģipsī.

Ārsts - kāpēc gan tādi sīkumi šķiet svarīgi - bija četrdesmit gadu vecs gaišmatis ar vasarraibumiem un brillēm.

-    Vai stāvoklis ir ļauns?

Mežonim uz sejas izspiedās sviedri. Ārsts vilcinājās.

-    Abas rokas un kājas lauztas vairākās vietās. Tāpēc intravenozo sistēmu pievienojām plaukstai. Tā kā ekstremitātes ieliktas ģipsī, roku vēnas nav pieejamas.

-    Bet apsēji uz galvas?

-     Pakausī ielauzts galvaskauss. Labajā sānā salauzta arī ceturtā, piektā un sestā riba.

Mežonis piepeši atskārta, ka cieši aptītās apsēju kārtas žņaudz krūtis. Kļuva skaidrs, kāpēc rik grūti elpot, kāpēc elpas ievilkšana rada tik dzeļošas sāpes.

Demerols sāka iedarboties. Sāpes mazinājās.

Taču zāles padarīja trulas ne tikai sāpes, bet arī domas. To nedrīkstēja pieļaut! Tik daudz ko vajadzēja noskaidrot! Mežonis mēģināja koncentrēties.

-    Vai tie ir paši ļaunākie ievainojumi?

-     Baidos, ka ne gluži. Atsistas nieres. Plīsusi aklā zarna un liesa. Iekšēja asiņošana. Vajadzēja operēt.

Par spīti demerola radītajam trulumam, Mežonis saprata vēl kaut ko: viņa penī līdz urīnpūslim bija ievadīts katetrs, pa kuru uz neredzamu trauku gultas kājgalī tecēja urīns.

-    Visi pārējie ievainojumi, paldies dievam, ir sīki - daudzi virspusēji sasitumi, - ārsts piemetināja.

-    Vārdu sakot, esmu izlaists caur gaļas mašīnu.

-    Labi. Humors liecina par atveseļošanos.

-     Priecātos, ja varētu teikt, ka sāpes rodas tikai no mēģinājuma smieties. - Mežonis centās saglabāt domu skaidrību. - Nelaimes gadījums?

-    Jūs joprojām neatceraties? - Ārsts savilka pieri.

-    Liekas, ka viss slēpies miglā. Pirms kāda laika… Jā. Atceros, es biju Bahamu salās.

-    Kad? - ārsts tūlīt pajautāja. - Vai atceraties, kurā mēnesī?

Mežonis mēģināja koncentrēties.

-    Aprīļa sākumā.

-    Apmēram pirms divām nedēļām. Vai zināt, kā jūs sauc?

Mežonis gandrīz no jauna krita panikā. Kādu vārdu viņš bija lietojis?

-    Rodžers Forsaits. - Vai viņš bija pareizi atcerējies?

-     Vārdu mēs atradām kabatas portfelī uz vadītāja apliecības. Kāda ir adrese?

Domas fokusējās. Mežonis nosauca vadītāja apliecībā uzrādīto adresi, fermu Aleksandrijas tuvumā, Virdžīnijā. Greiems bija nopircis fermu uz cita vārda, tāpēc Mežonis un pārējie sargi varēja to uzdot par dzīvesvietu.

Greiems? Sirds iepukstējās straujāk. Jā. Viņš atcerējās arī Greiemu.

Ārsts palocīja galvu.

-     Tā ir vadītāja apliecībā uzrādītā adrese. Izziņu dienestā mēs dabūjām telefona numuru. Visu laiku zvanām uz turieni. Bez panākumiem. Virdžīnijas štata policija nosūtījusi uz turieni darbinieku, tikai tas nevienu nav saticis.

-    Neviena tur arī nebūs. Es dzīvoju viens.

-     Vai jums ir kāds draugs vai radinieks, ar kuru vajadzētu sazināties?

Prāts no demerola kļuva arvien duļķaināks. Mežonis sāka baidīties, ka nepasaka kaut ko greizi.

-    Neesmu precējies.

-    Vecāki ?

-     Miruši. Brāļu un māsu nav. - Viņš jutās tā samiegojies, ka plakstiņi krita ciet. - Draugus negribu traucēt.

-     Esat par to pārliecināts?

-Jā. Pilnīgi.

-     Labi. Jūsu atbildes vismaz saskan ar jūsu kabatas portfelī atrasto informāciju. Tā atbilst jūsu vakardienas izteikumiem. Jūs esat pārcietis īslaicīgu atmiņas zudumu. Pēc galvaskausa traumām ne vienmēr tā notiek, taču nekas neparasts tas nav.

Mežonis cīnījās ar miegu.

-    Jūs tomēr neatbildējāt uz manu jautājumu. Kas tas bija par nelaimes gadījumu?

-    Vai atceraties Medfordgapas kalnu kūrortu?

Par spīti virsū nākošajai miglai, Mežonis satriekts to atcerējās.

-    Medfordgapa? Jā. Viesnīca. Dīvaina…

-    Labi. Atmiņa sāk atgriezties. - Doktors Hemiltons piegāja tuvāk. - Jūs tur bijāt apmeties. Un devāties tūrisma pārgājienā.

Mežonis patiešām atcerējās savu gājienu pa mežu.

-Jūs nokritāt no klints.

-Ko?

-    Viesnīcas pārvaldnieks apgalvo, ka pie kāpnēm uz leju bijis skaidrs uzraksts. "Tikai pieredzējušiem klinšu kāpējiem." Jūs nokritāt pa kāpnēm. Šķiet, jums uz apledojuma paslīdējusi kāja. Ja apakšā nebūtu izvirzījums, jūs varējāt nokrist no tūkstoš pēdu augstuma. Jūs esat laimīgs cilvēks. Kad neatgriezāties viesnīcā uz vakariņām, darbinieki devušies jūs meklēt. Viņiem izdevies jūs atrast tieši ap saules rietu, taču es varu piebilst, ka pēc maza brīža jūs varējāt noasiņot līdz nāvei vai nomirt no hipotermijas.

Doktora seja izplūda kā miglā. Mežonis centās saglabāt redzes asumu.

-    Nokritu no… Bet tas nebija… - Baiļpilnā apjukumā viņš zināja, viņš nojauta, ka tā nav taisnība, ka noticis kas daudz briesmīgāks. Asinis. Atmiņas tumsā kļuva redzamas asinis. Ie- spīdējās metāls, tik ass kā skuvekļa asmens. Kaut kas krita.

Kā šobrīd viņš pats krita tumsā.

15

Kamiči auguma augšējā un apakšējā daļa nokrita katra uz savu pusi. Akiras galva nokrita no pleciem. Dobji kā ķirbis tā nokrita uz grīdas un aizripoja, apstādamās stāvus Mežoņa acu priekšā. Galva mirkšķināja acis. Mežonis kliegdams pamodās.

Viss augums, pat āda zem apsējiem un ģipša bija gluma no sviedriem. Kaut ari ievelkot elpu, viņš izjuta dzeļošas sāpes, krūtis pastiprināti elpoja. Palātā ieskrēja māsiņa.

-    Mister Foršait! Vai ar jums viss kārtībā? - Piesteigusies klāt, viņa pārbaudīja pulsu un asinsspiedienu. - Jūs esat satraucies. Es dabūšu vēl demerolu.

-Nē.

-Ko?

-    Nevēlos nomierinošos līdzekļus.

-    Bet doktors Hemiltons tā pavēlēja. - Šķita, ka māsiņa ir apjukusi. - Man jādod jums demerols.

-     Nē. Sakiet viņam, ka vēlos saglabāt skaidru prātu. Sakiet, ka demerols bloķē atmiņu. Sakiet, ka esmu sācis…

-     Ko, mister Forsait? - Palātā ienāca gaišmatainais ārsts. - Ko jūs esat sācis?

-    Atcerēties.

-    Nelaimes gadījumu?

-    Jā, - Mežonis sameloja. Izdzīvošanas instinkts brīdināja: saki tikai to, ko no tevis gaida. - Viesnīcas pārvaldniekam bija taisnība. Pie kāpnēm bija skaidrs uzraksts, ka tās ir bīstamas. Es gan esmu radis kāpelēt. Negribas atzīties, taču kļuvu pārāk pašpārliecināts. Mēģināju pārvarēt apledojušu akmeni. Zaudēju līdzsvaru. Es…

-    Kritāt.

-    Likās, ka izvirzījums nesas man virsū.

Doktors Hemiltons saviebās.

-    Maldīgs priekšstats. Vismaz jums laimējās, tāpēc esat palicis dzīvs.

-    Viņš nevēlas demerolu, - iestarpināja māsiņa.

-    Tiešām? - Likās, ka doktors Hemiltons apmulst. - Tas ir būtisks jūsu pašsajūtai, mister Forsait. Ja nelietosiet sāpju remdētājus, sāpes būs…

-     Stiprākas. Es saprotu. Taču demerols padara domas neskaidras. Es nezinu, no kā ir lielāks ļaunums.

-     Saprotu, ka jums ir svarīgi atsaukt atmiņā dienas pirms nelaimes gadījuma. Bet, ja ņem vērā ievainojumu nopietnību, nez vai jūs aptverat sāpju stiprumu…

-    Kad demerols pārstās iedarboties? - Mežonim gribējās piebilst, ka sāpju ciešana ir viņa specialitāte. Taču, kaut arī sāpes pastiprinājās, viņš sacīja: - Varbūt iespējams kompromiss. Dot pusi devas. Un paskatīties, vai spēju izturēt. Pie jūsu ieteiktās devas var atgriezties jebkurā laikā.

-      Pacients apspriežas ar ārstu? Neesmu radis, ka… - Ap doktora Hemikona acīm ievilkās grumbiņas. - Paskatīsimies, kas no tā iznāks. Ja mani pieņēmumi ir pareizi…

-    Esmu izturīgs.

-     Par to es nešaubos. Tā kā jums parādījusies agresivitāte, varbūt pamēģināsiet ēst.

-    Krekerus un vistas buljonu.

-    Tieši to gribēju ieteikt, - atsaucās ārsts.

-    Ja atpakaļ nenāks, no sistēmas varēsim atteikties.

-     Pareizi. Mans nākamais lēmums varētu būt par sistēmas noņemšanu.

-    Tā kā demerols samazina urīna izdalīšanos, ar mazāku sāpju remdētāja devu varbūt es spētu pačurāt bez tā nolādētā ka- tetra manā…

-     Pārāk daudz, mister Forsait. Un pārāk ātri. Ja iztiksiet ar demerola pusdevu, ja krekeri un buljons nenāks atpakaļ, noņemšu sistēmu un atbrīvošu no katetra. Paskatīsimies, vai, jūsu vārdiem runājot, jums nav jāpalīdz, - ap ārsta acīm no jauna savilkās krunciņas, - čurāt.

16

-    Vēl ābolu sulu?

— Lūdzu!

Mežonis bija nelaimīgs, ka nevar izmantot rokas. Ar pateicību viņš sūca sulu no māsiņas pasniegtā salmiņa.

-    Jāteic, jūs atstājat uz mani iespaidu, - sacīja doktors Hemiltons. - Tā kā jums izdevās paturēt vēderā lenču un vakariņas, rīt pamēģināsim kaut ko stingrāku. Maltu gaļu. Varbūt pudiņu.

Mežonis apspieda sāpju lēkmi, kas izšāvās cauri augumam.

-     Protams. Pudiņu. Tas būtu lieliski.

Ārsts savilka pieri.

-    Vai nevēlaties, lai palielinu demerola devu?

-    Nē! - Mežonis saviebās. - Es jūtos labi.

-    Nu protams. Betona pelēkais tonis ir jūsu parastā krāsa, un lūpu jūs sakodāt joka pēc.

-     Dodiet demerolu minimālās devās. Man vajadzīgs skaidrs prāts.

Prāta acīm neparasti spilgti no jauna garām paslīdēja šausmīgais skats - Kamiči ar katana tiek pāršķelts uz pusēm, bet Akiras galva, asinīm pašķīstot, nobūkšķ uz grīdas.

Milzum daudz asiņu.

Esmu nokritis no klints? Kas izdomājis šo leģendu? Kas noticis ar Akiras un Kamiči līķiem?

Jāsaglabā skaidra apziņa. Nedrīkst pieļaut kļūdu un pateikt kaut ko tādu, kas ir pretrunā ar leģendu. Jātiek skaidrībā, kas īsti notiek.

Izmisīgās domas pārtrauca mokošs sāpju vilnis. Mežonis aizturēja elpu, lai netīšām neievaidētos.

Ārsts pienāca tuvāk un vēl vairāk sarauca pieri.

Sāpes samazinājās tik lielā mērā, ka kļuva iespējams ievilkt elpu. Mežonis aizvēra acis, atvēra un sacīja medicīnas māsai:

-    Lūdzu, vēl sulu.

Saspringums ārsta sejā nozuda.

-    Man vēl nav bijis pacienta ar tik stipru gribu.

-     Par to man jāpateicas meditācijai. Kad mani atbrīvos no sistēmas un katetra?

-    Varbūt rīt.

-    No rīta?

-     Paskatīsimies. Tikmēr jūs gaida pārsteigums.

-    Tiešām? - Mežonis saspringa.

-     Jūs teicāt, ka nevēlaties, lai jūsu draugi tiktu informēti par nelaimes gadījumu. Viens no viņiem tomēr kaut kādā veidā par to uzzinājis. Viņš ieradies jau pirms kāda laika un ārpusē gaida. Tomēr es negribu viņu ielaist, iekams nezinu, kā esat iejuties, un, protams, neesat devis atļauju ciemiņu ielaist.

-     Draugs?

-    Filips Heilijs.

-    Vai tiešām? Vecais, labais Fils. - Mežonis pirmo reizi dzirdēja šo vārdu. - Laidiet, lai ienāk! Ja jums nav iebildumu, labprāt runātu ar viņu divatā.

-    Protams. Tomēr pēc drauga vizītes…

-    Kaut kas noticis?

-     Jau pagājušas vairākas dienas. Laiks iztukšot zarnas, bet ar rokām un kājām ģipsī jūs vienatnē to nespēsiet izdarīt.

-    Vienkārši lieliski.

Ārsts uzjautrināts aizgāja. Tūlīt aizgāja arī māsiņa.

Mežonis domīgi gaidīja.

17

Durvis atsprāga vaļā.

Kaut arī Mežonis nekad nebija dzirdējis Filipa Heilija vārdu, viņa prāts bija pietiekami skaidrs, lai istabā ienākušo vīru pazītu.

Amerikānis. Vecums pāri par piecdesmit. Dārgā uzvalkā. Ar augstākā ranga biznesmeņa vai diplomāta vērtējošo skatienu. Viens no Medfordgapas konferences principāliem. Mežonis zināja, ka galu galā kāds pie viņa ieradīsies. Šis bija

viens no iemesliem, kāpēc viņš nebija gribējis pieļaut, ka prātu apmiglo demerols. Tomēr ķermenis palika ģipša, apsēju un saišu gūstā. Pats būdams apsardzes speciālists, viņš jutās bezpalīdzīgs. Filips Heilijs varēja nogalināt viņu pavisam viegli. Ar ātru injekciju. Iepilinot mutē šķidruma pilienu. Ar tuvu degunam pielikta aerosola pūtienu.

Apmeklētājs vienā rokā turēja rozes, otrā - kasti ar šokolādes konfektēm. Gan viens, gan otrs varēja būt ierocis. Vīram bija ūsas, ap acīm krunciņu tīkls, pirkstā Efeju līgas gredzens, kurā varēja slēpties adata ar nenosakāmu indi, kas nonāvē vienā mirklī.

-    Ceru, ka no rožu smaržas jums nekļūs nelabi, - sacīja vīrs.

-     Ja jūs to varat izturēt, ceru, ka spēšu arī es, - Mežonis atteica.

-    Māc aizdomas? - Vīrs nolika rozes un konfektes uz krēsla.

-    Tāds ieradums.

-    Labs ieradums.

-    Filips Heilijs?

-      Vārds likās tikpat piemērots kā jebkurš cits. Pilnīgi neitrāls. Izteikti amerikānisks. Kā Rodžers Forsaits.

-    Atzīstu, pieņemtais vārds ir parasts. Un, kā jau teicāt, tādam tam jābūt, - bilda Mežonis.

' - Tik tiešām. Tomēr cilvēks, kas pieņem svešu vārdu, nebūt nav parasts. Jūs neesat ar pliku roku ņemams.

-     Varbūt arī ne. Acīmredzot nebiju pietiekami uzmanīgs. Es kritu, - sacīja Mežonis.

-    Tā ir milzīga traģēdija.

-Jā, Medfordgapas kūrorta gaitenī nokritu uz grīdas.

-     Tas kritiens nav tik ļauns kā kritiens no klints. Tomēr tikpat liela traģēdija.

-    Kādu laiku neko neatcerējos. Kad atcerējos, turēju muti, lai nepateiktu patiesību. Es turējos pie leģendas, - sacīja Mežonis.

-    Jūsu reputācija ļāva uz to cerēt. Tomēr man šis tas jānoskaidro. Lai es būtu drošs.

Mežonis saviebās vēlreiz, jo sāpes palielinājās.

-     Kamiči un Akira? Kur palika viņu līķi?

-     Viņus tūlīt aizveda. Varat nešaubīties - viņiem tika izrādīta pienācīgā cieņa. Rūpīgi tika ievēroti visi japāņu rituāli. Jūsu principāla un viņa pavadoņa pelni dus kopā ar viņu cēlo senču pelniem.

-     Kā ar policiju? Kā jūs izskaidrojāt…

-    Mēs neko neskaidrojām, - atsaucās Filips Heilijs.

Mežonim galvā sāka dunēt.

-     Nesaprotu.

-     Patiešām nekā sarežģīta. Varas iestādes šajā lietā netika iejauktas.

-    Viesnīcas darbinieki noteikti piezvanīja.

Filips Heilijs papurināja galvu.

-     Bija jāveic speciāli pasākumi. Pēc tik zvērīga incidenta viesnīcas labā slava būtu pagalam. Mūsu nebija daudz, tāpēc viesnīcā strādāja tikai daži darbinieki. Visi par klusēšanu saņēma labu kompensāciju. Tā kā viņi pieņēmuši atlīdzību, pat tad, ja pārdomātu, viņi baidītos ziņot varas iestādēm, lai netiktu apsūdzēti par līdzdalību noziegumā. Vēl jāpiebilst, ka policija neatradīs nekādus pierādījumus.

-    Kā ar asinīm? Asiņu bija milzīgi daudz.

-     Viesnīcas gaitenis ir pilnībā pārveidots, - Filips Heilijs paskaidroja. - Jūs zināt, ka talantīgu laborantu brigāde spēj atrast asinis, lai cik rūpīgi attiecīgo vietu satīra, tāpēc nomainīja ne tikai paklājus, bet arī grīdu, sienas, durvis un pat griestus. Viss vecais tika sadedzināts. Absolūti nekādas asiņu pēdas nav palikušas.

-     Tādā gadījumā ir vēl divi jautājumi. - Mežoņa balss ieskanējās drūmāk. - Pie joda, kas viņus nogalināja un kādēļ?

-     Mēs visi esam šokēti un sašutuši, tāpat kā jūs. Diemžēl uz pēdējo jautājumu nezinu atbildi. Slepkavības motīvs droši vien saistīts ar konferences tematu. Bet konferences temats nav jūsu darīšana, tāpēc man nav tiesību runāt par jūsu principāla nogalināšanas iemeslu. Varu teikt tikai to, ka vairākas grupas ir opozīcijā pret mani un maniem sabiedrotajiem. Nekavējoties tika sākta izmeklēšana. Mēs ceram, ka jau drīzumā identificēsim un sodīsim tos, kas atbildīgi par šo gadījumu.

-     Par ko ir runa? Biznesu? Izlūkdienestiem? Teroristiem?

-    Sīkāk neko neteikšu.

-    Slepkavas bija japāņi.

-    Es to zinu. Viņi redzēti bēgot. Taču slepkavas japāņus varēja nolīgt arī kāds, kas nav japānis. Slepkavas tautība neko nenozīmē.

-Ja neņem vērā to, ka ari Kamiči un Akira bija japāņi.

-     Akira gan bija apguvis cīņas mākslu tādā līmenī, kā attiecīga prasme likās nepieciešama, - paskaidroja Filips Heilijs. - Tas tomēr nenozīmē, ka pasūtītājs bija japānis. Par šo jautājumu vairs nerunāsim. Lūdzu! Es ierados, lai izteiktu līdzjūtību par piedzīvotajām ciešanām un apliecinātu, ka bija darīts viss iespējamais, lai tādas zvērības nenotiktu.

-    Vārdu sakot, nebāz degunu, kur nevajag.

-    Ja ņem vērā jūsu ievainojumus, vai ir cita iespēja? Tomēr, kā es jūtu, vēlāk varat nolemt, ka jūsu saistības ir beigušās.

Filips Heilijs iebāza roku žaketē un izvilka biezu aploksni. Viņš parādīja Mežonim simt dolāru naudaszīmju paciņu, aizlīmēja aploksni un nolika zem Mežoņa labās rokas.

-    Jums šķiet, es drīkstu pieņemt naudu, kaut arī, sargājot principālu, piedzīvoju neveiksmi?

-     Ievainojumi liecina, ka esat sargājis viņu varonīgi.

-    Tomēr ne pietiekami labi.

-     Bez ieroča? Pret četriem vīriem, kas prot rīkoties ar zobenu? Jūs nepametāt principālu. Jūs neapkaunojāt sevi, kaut arī gandrīz nācās samaksāt ar dzīvību. Mani sabiedrotie jūs uzteic. Padomājiet par naudas kompensāciju. Mēs esam samaksājuši arī rēķinus par ārstēšanu. Par iniciatīvu. Labās gribas demonstrēšanu. Mēs savukārt ceram uz jūsu uzticēšanos. Nelieciet mums vilties!

Mežonis pievērsa vīram ciešu skatienu.

Durvīs parādījās doktors Hemiltons.

-    Atvainojiet, bet esmu spiests lūgt jūs doties projām, mister Heilij. Jūsu draugs nokavēs procedūru.

Filips Heilijs iztaisnojās.

-     Es jau grasījos atvadīties. - Viņš pagriezās pret Mežoni. - Ceru, ka uzmundrināju. Priecājies par rozēm un konfektēm, Rodžer. Atnākšu vēlreiz, līdzko būs iespējams.

-    Gaidīšu, kad ieradīsies, Fil.

-    Tiklīdz jutīsies labāk, padomā par atvaļinājumu.

-     Domu sapratu. Pateicos, - bilda Mežonis. - Paldies par rūpēm!

-    Kāpēc tad ir draugi? - Filips Heilijs noteica un aizgāja.

Doktors Hemiltons pasmaidīja.

-    Vai jūtaties labāk?

-    Esmu neiedomājami priecīgs. Vai nevarat atnest telefonu?

-    Jūs vēlaties parunāt ar citu draugu? Lieliski. Jūsu nevēlēšanās uzturēt kontaktus darīja mani nemierīgu.

-Jums par to vairs nav jāuztraucas.

Mežonis nosauca ciparus, kuru taustiņi jāpiespiež.

-    Lūdzu, palieciet klausuli man zem zoda!

Doktors Hemiltons izdarīja, kā lūgts.

-     Lieliski. Ja neiebilstai, vēlos vienu minūti būt viens, - sacīja Mežonis.

Doktors Hemiltons izgāja no palātas.

Ar skaļi pukstošu sirdi Mežonis noklausījās, kā līnijas otrā galā zvana telefons.

Mēs ceram uz jūsu uzticēšanos. Nelieciet mums vilties, bija teicis Filips Fleilijs.

Vecajam lāga zēnam Filam nevajadzēja piebilst: ja nevēlies sadarboties, ja jauksies mūsu darīšanās, mēs sajauksim tavus pelnus ar Kamiči un Akiras pelniem.

Mežonis izdzirdēja klausulē automātiskā atbildētāja pīkstienu. Pirms tā nebija nekāds paziņojums. Magnetofonam vajadzēja būt ieslēgtam.

- Te Mežonis. Atrodos Herisbergas slimnīcā Pensilvānijā. Gaidu jūs steidzīgi ierodamies.

18

Mežonis nebija zvanījis uz Greiema mājām, bet uz telefona pakalpojumu dienesta numuru. Greiems izmantoja pakalpojumu dienestu, jo klients dažkārt uzskatīja, ka uzņemt tiešus kontaktus nebūtu pareizi. Dažreiz gadījās klienti ar tik vareniem ienaidniekiem, ka Greiems vēlējās uzturēt ar klientiem tikai netiešus kontaktus, lai ienaidnieki neatklātu, ar kādu apsardzes aģentūru viņiem bijusi darīšana, un nedomātu par iespēju atriebties. Greiems katru dienu no taksofona zvanīja uz pakalpojumu dienesta piešķirto telefona numuru. Pavērsis tālvadības pulti pret klausuli, viņš spaidīja taustiņus, raidot noteiktas skaņas, kas automātiskajam atbildētājam lika atskaņot uzkrātos ierakstus. Izsekot viņu caur ierakstiem nebija iespējams.

Ja Mežonis spētu pārvietoties, viņš no taksofona slimnīcas vestibilā zvanītu Greiemam uz mājām, nevis uz automātisko atbildētāju. Diemžēl viņš nevarēja kustināt rokas, tāpēc neatlika nekas cits kā lūgt doktoru Hemiltonu piezvanīt, - viņš neuzdrīkstējās apdraudēt Greiema drošību, nosaucot mājas numuru.

Laiks. Bet ja nu Greiems piezvana telefona pakalpojumu dienestam jau šodien? Kas notiks, ja Filipa Heilija domas par viņa klusēšanu mainās, iekams Greiems noklausās automātisko atbildētāju? Ko tad, ja Greiems izbraucis no valsts un atgriežas tikai pēc vairākām dienām? Laiks.

Aiz sāpēm nosvīdis, Mežonis tīkoja pēc demerola devas, taču vajadzēja saglabāt skaidru apziņu: Filips Fleilijs varēja atsūtīt pārstāvi, kas atnes nevis konfektes un rozes, bet nāvi. Taču kāda būtu jēga saglabāt modrību? Kājas un rokas paralizēja ģipsis. Viņš tik un tā nespēs aizstāvēties.

Nedrīkst tik vienkārši padoties! Nedrīkst gulēt un cerēt, ka nenogalinās!

Mežonis nekad nebija apmeklējis Herisbergu, neviens darbs nebija viņu atvedis uz šo pilsētu. Taču nepilnu simts jūdžu attālumā atradās Filadelfija.

Kad doktors Hemiltons ienāca palātā, lai pārliecinātos, vai Mežonis sarunu beidzis, viņš palūdza piezvanīt vēl uz dažām vietām.

-    Vēlaties runāt vēl ar kādu draugu?

-     Piepeši uzradās ilgas pēc sabiedrības.

Kad ārsts bija palicis klausuli Mežonim zem zoda un vēlreiz atstājis viņu vienu, Mežonis noraizējies sāka gaidīt līnijas otrā galā kādu atsaucamies. Tad balss klausulē norūca:

-    Hallo!

-    Tonij, tu?

-     Droši vien.

-    Sveiciens no pagātnes, vecais draugs. Grenadā es izglābu tev dzīvību.

-    Meloni, tu?

-    Man vajadzīga palīdzība, draugs. Apsardzība. Izskatās, ka man draud nopietnas briesmas.

-    Apsardzība? Kopš kura laika tev vajadzīga…

-    No šā brīža. Ja esi brīvs…

-     Tev? Pat ja es drāztu Rakvelu Velču, šobrīd pateiktu, ka man ir svarīgākas darīšanas. - Tonijs noņirdzās par savu joku. - Kad esmu tev vajadzīgs?

-    Kopš piecām minūtēm.

-    Stāvoklis ir tik Jauns?

-            Varēja būt ļaunāks, - Mežonis pieklusa, taustīdams Filipa Heilija zem labās rokas pabāzto aploksni. - Esmu dabūjis kaut ko līdzīgu desmit tūkstošiem dolāru, ko samaksāt par pūlēm.

-     Nedomā par to. Ja nebūtu tevis, es tagad būtu miris. Es atlīdzinu parādus, un mana palīdzība tev neko nemaksās.

-     Nav runa par pakalpojumu, Tonij. Šis ir darījums. Varbūt tev būs jānopelna katrs dolārs. Paņem līdzi draugu. Ierodies pilnā ekipējumā.

-     Par ekipējumu nav raižu. Bet ar draugiem kā ir, tā ir.

-    Vai tā nav vienmēr? Gaidu tevi šeit.

19

Pēc trim stundām, trim nervozām stundām, palātā ienāca Tonijs un vēl kāds itālietis. Abi muskuļainām krūtīm un bārdas rugājiem noaugušiem vaigiem.

-     Skaists skats, Mežoni. Prieks par tavu ģipsi. Tu izskaties uz mata tāpat kā es pēc Grenadas. Kas noticis? Kas…

-     Nekādu jautājumu! Ar gaišmataino ārstu viss kārtībā. Slimnieku kopējas mainās. Viņas jāpārbauda. Tāpat visi citi…

-    Sapratu.

Sajuties drošībā, Mežonis beidzot ļāva, lai doktors Hemiltons, kas neapmierināts vēroja Mežoņa eskortu, ievada vairāk demerola. Ticis vaļā no sāpēm, viņš svētlaimīgi atslēdzās. Taču pat bezsamaņā, pat miesassargu klātbūtnē viņš nespēja atbrīvoties no šausmām. Acis mirkšķinādama, uz viņa pusi ripoja Akiras nocirstā galva.

Mežonis no jauna pamodās kliegdams. Bailes padzina miglu, kas ietina prātu, un ļāva apzināties četras lietas. Tonijs un viņa pārinieks pielēca kājās. Sistēma un katetrs bija aizvākti. Aiz durvīm sašutusi balss ar angļu akcentu sacīja:

-Jums vajag, lai es nodzēšu Kubas cigāru?! Greiems! Beidzot!

Palātā ienāca druknais, plikpaurainais mentors - kā vienmēr labi ģērbies.

-    Ai, ai! - viņš noteica, aplūkodams Mežoni.

-    Jā, - Mežonis atsaucās. - Skats nav īpaši jauks.

-    Tavi kompanjoni ir…

-    Uz viņiem var paļauties.

-     Ierados, cik ātri vien spēju.

-      Par to es nešaubos, - sacīja Mežonis. - Tagad labi ātri dabū mani no šejienes projām.

20

No kotedžas, kas atradās uz mežainas kraujas dienvidos no Anapolisas, pavērās lielisks skats uz Cesapīka līci. Mežoņa gulta stāvēja pie loga, un, ja atbalstīja galvu, viņš redzēja vēja dzīto viļņu baltās cepures. Viņš ar patiku vēroja burulaivas, kuru, maijam nomainot aprīli, kļuva arvien vairāk. Iesprostots ģipsī, viņš iztēlojās sevi ar plīvojošiem matiem stāvam uz laivas klāja, turot rokas uz stūresrata. Viņš iztēlojās šļakatu sāļo garšu un kaiju ķērcošos kliedzienus. Piepeši no atmiņas iznira uz viņa pusi ripojošā Akiras galva. Burulaivas izgaisa, tās nomainīja groteskas atmiņas par krītošiem ķermeņiem un šķīstošām asinīm. Ģipsis joprojām nelaida viņu vaļā no gūsta.

Likteņa ironijas dēļ viņam, sargam, pašam bija divi miesassargi. Ne Tonijs ar draugu, kurus varēja izsekot pēc telefona numura, uz kuru viņš bija zvanījis no slimnīcas. Tā kā ienaidnieks viegli varēja numuru noskaidrot un nonākt līdz Mežonim un šai kotedžai, Greiems apsardzei bija atradis citus vīrus. Pie reizes Greiems bija nomainījis telefonu pakalpojumu dienestu, jo slimnīcā varēja būt reģistrēts numurs, kuru Mežonis bija izmantojis.

Bez tam Greiems bija nolīdzis uzticamu ārstu, kas pārbaudīja Mežoni reizi dienā, un ne mazāk uzticamu slimo kopēju, kura uzturējās pie viņa pastāvīgi. Katru piektdienu Mežoni ievietoja furgonā un veda pie tuvējā rentgenologa pārliecināties, vai plaisājušie un salauztie kauli dzīst normāli.

Greiems ieradās ciemos katru sestdienu. Viņš atveda vai nu mazās austeres, vai belugas kaviāru, vai Menas omārus. Kaut arī viņš joprojām kūpināja cigārus, viņš arvien atvēra logu, lai siltais maija vējš atsvaidzinātu gaisu.

-     Šī kotedža, kopēja un sargi droši vien maksā veselu bagātību, - sacīja Mežonis.

Greiems, kas dzēra no glāzes atdzesētu šampanieti "Dom Pe- rignon", izpūta cigāra dūmus.

-     Tu esi to vērts. Nevienu tik labu sargu kā tu man nav gadījies mācīt. Mani izdevumi ir nenozīmīgi, tie ir sīks ieguldījums salīdzinājumā ar aģenta honorāru, kuru turpinu saņemt par tevi. Nedrīkst aizmirst arī lojalitāti. Skolotāja lojalitāti pret audzēkni. Drauga lojalitāti pret draugu. Var teikt, pat lojalitāti starp līdzīgiem. Tu nekad neesi mani pievīlis. Un es nedomāju pievilt tevi.

-    Es varu pamest šo darbu.

Greiems gandrīz aizrijās ar šampanieti.

-    Tu gribi samaitāt lielisku pēcpusdienu.

-     Nav garantijas, ka pēc ģipša noņemšanas būšu tāds pats kā agrāk. Varbūt būšu lēnāks. Vai kroplis. Vai… - Mežonis brīdi klusēja, - baidīšos riskēt.

-    Tās ir nākotnes rūpes.

-    Nezinu vis. Redzot, kā Kamiči pārcērt uz pusēm…

-    Jūras kājniekos droši vien esi redzējis ne to vien.

-    Jā. Sprādzienā tā saraustītus draugus, ka viņus nav iespējams pazīt. Toreiz mums bija jāstājas pretī ienaidniekam. Vajadzības gadījumā mēs aizsargājām cits citu. Tikai tad tas nebija mūsu galvenais uzdevums.

-     Aizsargāt? Saprotu. Pirmo reizi tev neizdevās nosargāt principālu.

-Ja es būtu bijis uzmanīgāks…

-     "Ja" ir kāršu spēlmaņu vārds. Fakts ir tāds, ka tevi pieveica pārspēks. Dažreiz neveiksmi piedzīvo arī vislabākie sargi.

-    Man bija pienākums.

-    Par uzticību pienākumam liecina tavs traumētais ķermenis. Pierādījums atrodas manu acu priekšā. Tu izdarīji visu, ko spēji.

-     Tomēr Kamiči ir miris. - Mežoņa balss pieklusa. - Arī Akira.

-    Kāpēc tavu prātu nodarbina principāla pavadonis? Viņam bija tādi paši pienākumi kā tev. Stājoties darbā pie Kamiči, viņš zināja visas ar to saistītās sekas.

-    Kāpēc manu prātu nodarbina Akira? - Mežonis skaļi domāja. - Droši vien tāpēc, ka mēs jutām radniecību.

-    Tas ir saprotams. Izrādi viņam godu. Bet viņa dēļ nemaini profesiju.

-    Man par to jāpadomā.

-    Domāt ir riskanti. Koncentrējies uz sevis izārstēšanu. Gaidi nākamo piektdienu. Nākamajā ciemošanās reizē man būs prieks redzēt tavas kājas un rokas bez ģipša.

-    Jā. Bet tad sāksies īstās sāpes, lai Dievs stāv man klāt!

21

Ja Mežonim būtu savainota tikai kāja vai roka, viņš nebūtu zaudējis aktivitāti un varētu vingrināt pārējos locekļus. Taču ķermenis bija cietis tik stipri, ka arī pēc ģipša noņemšanas viņš bija bezpalīdzīgs. Kādreiz vingrie muskuļi bija atslābuši, rokas un kājas stingas, trūka spēka tās pacelt. Mēģinājums saliekt bija visīstākās mokas. Tāda nespēja varēja radīt izmisumu.

Māsiņa katru rītu un pēcpusdienu veselu stundu masēja viņa rokas un kājas, cēla tās uz augšu, līdz Mežonis sāka locīties sāpēs. Elkoņi un ceļgali šķita no koka. Kā koks var tik stipri sāpēt?

Ieradies ciemos, Greiems līdzjūtīgi nogrozīja galvu.

-    Es atnesu dāvanu.

-    Divas gumijas bumbiņas?

-    Spaidi, līdz uz delmiem parādās muskuļi. - Greiems piestiprināja pie gultas kājgaļa dēli. - Spied pret to pēdas. Tā tu stiprināsi ikru un lielu muskuļus.

Mežonim no piepūles lija sviedri, katra izelpa atgādināja elsas.

-     Pacietību! - sacīja Greiems.

Pa atvērto logu Mežonis izdzirdēja balsis. Kaut kas nodārdēja.

-    Kungs dievs! Kas…

-    Nekas tāds, par ko vajadzētu uztraukties. Tikai vēl viena dāvana. Nolīgu brigādi, lai ierīko karstu vannu. Strādnieki nezina, ka tu šeit esi. Un, pat ja zinātu, es viņiem uzticos, jo viņi bieži strādājuši pie manis. Vanna apgādāta ar virpuļierīci. Karsta ūdens virpuļi pēc dienas nodarbībām nomierinās sāpošos muskuļus.

Mežonis, kas nespēja izmest no prāta Kamiči un Akiru, atcerējās, ka japāņiem patika mērcēties svilinoši karstā ūdenī.

-    Paldies, Greiem!

-    Lieki teikt, ka ūdens terapija atjauno locekļu darbību.

-    Tu, kā vienmēr, padomā par visu.

-    Turpini spaidīt savas oliņas.

Mežonis iesmējās.

-     Labi, - noteica Greiems. - Tu, kā vienmēr, saproti jokus.

-    Vienīgi jāatceras, ka smiekliem tikpat kā nav iemesla.

-    Tu domā par savām sāpēm vai Kamiči un Akiru?

-     Ir par vienu, ir otru.

-    Ceru, ka domas par aiziešanu no darba esi izmetis no galvas.

-     Kas viņiem uzbruka, Greiem? Kādēļ? Tu arvien teici, ka sarga pienākums pret klientu nav galā, ja klientu nogalina.

-    Cilvēks, kas uzdevās par Filipu Heiliju, atbrīvojis tevi no šā pienākuma. Viņš apsolīja, ka viņa izmeklētāji noskaidros Kamiči nogalināšanas pasūtītājus. Viņš garantēja, ka tavs principāls tiks atriebts. Vēl vairāk, viņš apgalvoja, ka tu nodarīsi sev ļaunumu, ja kaut kur jauksies.

-     Bet ja nu Heilijam nekas neizdodas?

-    Tādā gadījumā kaunā kritīs viņš. Tev jārūpējas tikai par atlabšanu. Atpūties. Guli. Ceru, ka tev rādās mierīgi sapņi.

-    Ne uz to pusi.

22

Ievērodams dzelžainu disciplīnu, Mežonis lēnām mācījās locīt kājas un rokas. Pēc sāpēs pavadītām dienām viņš spēja pacelt rokas un kājas un pat apsēsties. Pirmie mēģinājumi staigāt ar kruķiem beidzās nožēlojami - kopēja noķēra viņu kritienā.

Viņš palūdza sargu piestiprināt pie griestiem vingrošanas riņķus, ieķērās tajos ar rokām un mēģināja atraut augumu no gultas. Rokām kļūstot spēcīgākām, novaldīt kruķus bija vieglāk. Galu galā radās sajūta, ka viņa kājas ir no miesas, nevis no koka. Viņš kļuva lepns, ka naktī nevajadzēja izsaukt kopēju, kas palīdz nokļūt uz vannasistabu atviegloties.

Dienas beigās viņš ar pateicības vārdiem pieminēja Grei- emu par dāvāto karsto vannu. Mirkdams virpuļojošā karstā ūdenī, viņš centās izmest no galvas jebkuras rūpes un gūt iekšēju mieru. Tomēr atmiņas par Kamiči un Akiru neatstājās, viņš juta naidu pret cilvēkiem, kas bija nogalinājuši principālu. Pēc uzbrukuma kalnu kūrortā pārciestās sāpes šķita nepietiekams sods par neveiksmi sarga pienākumu pildīšanā. Viņš apņēmās sodīt miesu maksimāli bargi, liekot tai izciest vēl lielākas sāpes un slodzi.

Greiems ieradās atkal, iesprauca savu drukno augumu atpūtas krēslā līdzās vannai un uzlika "Rayban" saulesbrilles. Viņa trīsdaļīgais uzvalks šajā laucinieciskajā apkārtnē šķita neiederīgs.

-    Tātad tavs tēvs strādāja C1P.

Mežonis strauji pagrieza galvu.

-    Nekad neesmu tev to stāstījis.

-    Pilnīgi pareizi. Kad tikāmies pirmo reizi, tu izvairījies no jautājuma par tēvu. Laikam domāji, ka es ar to apmierināšos. Lai pieņemtu tevi par audzēkni, man vajadzēja pārbaudīt, cik tā lieta ir droša.

-    Greiem, tu pirmo reizi mani esi nokaitinājis.

-    Acīmredzot man nevajadzēja stāstīt, ko esmu darījis. Es nebūtu riskējis tevi aizvainot bez īpašas vajadzības.

Mežonis piecēlās no vannas.

-    Pagaidi! Es padošu kruķus.

-    Lai velns tos parauj, neraizējies!

Mežonis pieķērās pie margām. Kaulainās kājas trīcēja. Sperdams mazus, piesardzīgus soļus, viņš tika pāri dēļu klājienam līdz krēslam blakus Greiemam.

-    Vareni. Nebiju cerējis uz tik strauju progresu.

Mežonis apveltīja skolotāju ar niknu skatienu.

-     Pieminēju tavu tēvu sakarā ar taviem draudiem mainīt nodarbošanos. Sešdesmit pirmais gads. Kuba.

-    Kas tad nu?

-    Nelaimīgais iebrukums līcī.

-Un tad?

-     Tavs tēvs toreiz strādāja CIP un bija viens no iebrukuma organizētājiem. Taču Kenedija administrācija bija pārlieku nervoza un plānu mainīja. Iebrukums izvērtās par katastrofu. Baltais nams drīkstēja atzīt savu kļūdu. Vajadzēja vainīgo. CIP ierēdni. Tik uzticamu grēkāzi, kas nenoveltu visu uz patiesajiem vaininiekiem.

-     Mans tēvs.

-     Viņš tika publiski nopelts. Taču aizkulisēs viņš saņēma atzinību par atkāpšanos un samierināšanos ar izsmieklu.

-     Mans brīnišķīgais tēvs… - Mežonim aizlūza balss. - Cik ļoti viņš mīlēja savu zemi! Cik godīgi pildīja savu pienākumu! Es biju tikai bērns un nesapratu, kāpēc tēvs pēkšņi pārstājis iet uz darbu. Viņš vienmēr bija milzīgi aizņemts. Un bieži tālu no mājām. Daudzos neizskaidrojamos ceļojumos. Ieradies mājās, viņš centās savu prombūtni atlīdzināt. Ar bumbas spēlēšanu. Kino. Picu. Viņš izturējās pret mani kā valdnieku. "Es mīlu tavu māti," viņš teica, "taču tu esi manas dzīves lepnums." Negaidīti viss mainījās. Tā kā tēvam nebija, kur iet un ko darīt, viņš arvien vairāk nodevās alus dzeršanai un sēdēšanai pie televizora. Drīz alu nomainīja burbons. Pēc tam viņš pārstāja skatīties televīziju. Tad viņš nošāvās.

-     Atvaino mani, - sacīja Greiems. - Tās ir sāpīgas atmiņas. Taču es biju spiests tās atgādināt.

-    Spiests? Esmu vairāk nekā noskaities. Es sāku tevi ienīst.

-    Man ir iemesls.

-    Tam jābūt sasodīti labam.

-     Tavs tēvs samierinājās ar sakāvi. Es negrasos viņu kritizēt. Viņš, bez šaubām, rūpīgi izvērtēja alternatīvas. Tomēr izmisums uzvarēja. Japānā pašnāvība ir cēla izeja no šķietami neatrisināmas situācijas. Amerikā tāda rīcība apkauno. Negribu izrādīt necieņu. Pirms gadiem iepazīstoties ar tavu biogrāfiju, mani darīja nemierīgu doma, vai tava iestāšanās jūras kājnieku sevišķo uzdevumu vienībā, karaspēka daļā, kas izvirza visbargākās prasības, nav atsaukšanās uz tēva pašnāvību. Uzdevu sev jautājumu, kāpēc tu esi tā rīkojies. Un izdarīju secinājumu… lūdzu, piedod… nospriedu, ka tu centies kompensēt tēva izturības trūkumu un samierināšanos ar sakāvi.

-    Tu jau esi man pateicis diezgan daudz.

-Nē, neesmu. Iepazinies ar tavu biogrāfiju, jautāju pats sev: "Vai šis kandidāts, lai arī cik viņš talantīgs, ir cienīgs kļūt citam par sargu?" Un nonācu pie secinājuma, ka tava tiekšanās pēc panākumiem, vēlēšanās padarīt tēva sakāvi par nebijušu ir stiprākā motivācija, ar kādu man nācies sastapties. Tāpēc pieņēmu tevi par audzēkni. Tagad varu pateikt, ka pavisam nesen man uznāca bailes, vai tu nevari sekot tēva paraugam un piedzīvotās neveiksmes dēļ darīt sev galu. Nevajag ļauties izmisumam. Pirms gadiem tu man teici, ka pasaulē ir daudz sāpju. Jā. Un daudz upuru. Viņiem vajadzīga tava palīdzība.

-    Kas notiktu, ja palīdzība būtu vajadzīga man?

-     Esmu tev palīdzējis. Ceru, ka līdz nākamajai sestdienai tava nostāja būs jūtami mainījusies uz labo pusi.

23

Mežonis centās vēl nesaudzīgāk. Ne jau tādēļ, lai padzītu izmisumu, bet lai sodītu sevi par izmisuma iemeslu, par neveiksmi, kas bija piedzīvota, sargājot Kamiči. Sāpes un sevis nomocīšana palīdzēja arī atvairīt domas par tēvu.

Lai nu kā, bet ne jau tādēļ es pievienojos sevišķo uzdevumu vienībai un kļuvu par sargu, lai kompensētu tēva neveiksmi, domāja Mežonis. Es to darīju, lai apliecinātu sevi, lai tēvs varētu ar mani lepoties, pat miris. Gribēju pierādīt tiem, kas iedzina tēvu strupceļā, ka man ir tēva raksturs.

Bet varbūt, pēc Greiema domām, tas nav nekas cits kā vēlēšanās anulēt tēva sakāvi. Jo es, tāpat kā tēvs, esmu piedzīvojis neveiksmi.

Pietupieni. Sākumā pieci. Pēc tam katru dienu par vienu vairāk. Vingrotāju riņķi virs galvas padarīja rokas tik stipras, ka viņš varēja atspiesties no grīdas un atspiedienu skaitu arvien palielināt. Ar kruķiem izdevās noiet pa zālaino nogāzi līdz Česapīka līcim. Ārsta vizītes beidzās. Slimnieku kopēja, kļuvusi lieka, atstāja Mežoni divu sargu aprūpē.

Pa šo laiku bija pienācis jūnijs, bet Greiems katru ceturtdienu uzteica Mežoņa panākumus. Viņš joprojām izsacīja aizkaitinošas piezīmes, taču Mežonis bija apņēmies neizrādīt drūmās domas un teikt Greiemam tikai to, ko viņš vēlējās dzirdēt.

Ceturtajā jūlijā, Neatkarības dienā, Greiems ieradās ar uguņošanu. Vēlu vakarā skolotājs un audzēknis smējās, laizdami gaisā visdažādākās raķetes. Pie tālākām vasarnīcām griezās ugunsrati un dzirkstīja šāvieni. Ar dārdu, no kura aizkrita ausis, virs līča uzsprāga raķete, kas izsēja uz visām pusēm mirdzošas liesmas.

Greiems pieklusināja smieklus, attaisīja jaunu "Dom Perig- tton" pudeli un, nelikdamies ne zinis par rasu, kas atstāja traipus uz biksēm, apsēdās zālē.

-Jūtos iepriecināts.

-     Kāpēc? - Mežonis pajautāja. - Vai tāpēc, ka uguņošana ir ne tikai dāvana, bet arī tests?

Greiems savilka pieri.

-    Nezinu, ko tu ar to gribi teikt.

-     Raķešu sprādzieni neatšķiras no šaušanas. Tu gribēji pārbaudīt manus nervus.

Greiems iesmējās no jauna.

-    Esmu labi tevi mācījis.

-    Un joprojām tev patīk manipulēt.

-    Kāds no tā ļaunums?

-    Nekāds. Tik ilgi, kamēr saprotamies.

-    Man vajadzēja par to pārliecināties.

-     Nu protams. Skolotājam jāpārbauda audzēkņi. Bet tā ir arī draudzības pārbaude.

-     Draugi vienmēr pārbauda viens otru. Tikai to neatzīst.

-    Tev nevajadzētu par to raizēties. Vai tad sargi neziņo, ka es vingrinos šaušanā?

-    Ziņo. Netālajā šautuvē.

-    Tādā gadījumā tu zini arī to, ka šauju gandrīz tikpat precīzi kā agrāk.

-    Gandrīz? Ar to nepietiek.

-    Rezultāts kļūs arvien labāks.

-     Vai vēl arvien tu raizējies, ka pie tevis var ierasties Kamiči slepkavas vai Heilija vīri?

Mežonis papurināja galvu.

-    Viņi būtu uzbrukuši, kamēr gulēju bezpalīdzīgs.

-   Ja vien būtu atraduši. Varbūt viņi turpina meklēt.

Mežonis paraustīja plecus.

-    Esmu jau tiktāl atlabis, lai pats aizstāvētos.

-     Par to vēl jāpārliecinās. Rīt es izlidoju uz Eiropu. Manas iknedēļas vizītes uz laiku būs jāpārtrauc. Baidos, ka tavi sargi šobrīd vajadzīgi citur. Konkrēti, kamēr uzturēšos Eiropā. Atvaino, bet zināmu laiku tu paliksi savā vaļā.

-    Gan tikšu ar visu galā.

-    Nekas cits tev neatliks. - Greiems piecēlās no zāliena un notrausa no biksēm rasu. - Ceru, ka nejutīsies vientuļš.

-    Pēc pamatīgas slodzes vientulība nenāk ne prātā. Turklāt vasarā nav nekā jaukāka par Česapīka līci. Ar prieku gaidīšu šo brīdi. Lai būtu miers.

-Ja visi tā domātu, man aptrūktos darba.

-    Miers. Par to ir vērts padomāt.

-    Gribu brīdināt. Pārlieku neaizraujies ar domāšanu.

24

Jūlija vidū Mežonis jau spēja rītos nostaigāt desmit jūdžu. Augustā viņš jau skrēja vieglā solī. Viņš varēja simt reižu pietupties un simt reižu atspiesties. Muskuļi bija atguvuši agrāko vingrumu un cietību. Viņš peldējās līcī, cīnīdamies ar tā straumēm. Viņš nopirka airu laivu un stiprināja rokas un kājas. Katru vakaru viņš pilnveidoja šaušanas prasmi.

Vēl tikai atlika atgūt kādreizējo formu cīņas mākslā. Garīga disciplīna kļuva ne mazāk svarīga kā fizisks spēks. Pirmās nodarbības sagādāja vilšanos. Dvēseles skaidrību jauca kauns un naids. Tās bija postošas emocijas, domas, kas virzīja projām no mērķa. Vajadzēja sakopot gara spēkus un sakausēt tos ar ķermeni. Tādā gadījumā rīcību noteiktu instinkts, nevis intelekts. Domāšana kaujā nozīmēja nāvi. Dzīvība bija atkarīga no instinktīvas rīcības.

Viņš sita ar rokām pa betona bluķiem, līdz plaukstu malas no jaurta aprepēja. Septembra vidū viņš bija sagatavojies.

25

Airēdams pa līci un baudīdams fizisko slodzi un lietus smaržu no virsū slīdošajiem pelēkajiem mākoņiem, viņš dažu simtu jardu attālumā pamanīja ātrlaivu ar diviem vīriem, kas skatījās uz viņu.

Nākamajā rītā skrienot pa mežu, viņš pamanīja dienu iepriekš uz tuvējā lauku ceļa redzētu zilu "Pontiac" un divus vīrus, kas viņu novēro.

Vakarā Mežonis, kā parasti, izslēdza gaismu pusvienpadsmitos…

Un līšus pameta kotedžu.

Debesis klāja mākoņi. Bija neparasti tumša nakts bez zvaigznēm. Melnā ietērpā, ar maskēšanās ziedi uz rokām un sejas, Mežonis norāpās no verandas, garām karstā ūdens vannai un pāri zālienam aizlīda uz tumsā tītajiem kokiem.

Noslēpies starp krūmiem, viņš gaidīja. Sisināja sienāži. Pret krastu šļakstījās viļņi. Vējā šalca koki.

Nokrakstēja zars. Bet ne kokā. Uz zemes. Kaut kur pa labi.

No koku aizsega parādījās divi vīri un pievienojās vēl diviem, kas parādījās kotedžas otrā pusē.

Vīri atvēra kotedžas durvis.

Pēc desmit minūtēm trīs no viņiem iznāca laukā un nozuda naktī starp kokiem.

Mežonis satvēra rokās pistoli un gaidīja.

Ataustot dienai, no kotedžas iznāca vīrs trīsdaļīgā uzvalkā, apsēdās krēslā līdzās karstā ūdens vannai un aizsmēķēja cigāru.

Greiems.

Maitasgabals, nodomāja Mežonis.

Viņš atstāja slēptuvi un devās uz kotedžu.

-    Cik jauks rīts! - ierunājās Greiems.

-    Tu uzrīkoji man lamatas.

-    Par nožēlu.

-    Gribēji noskaidrot, vai pamanīšu tos jefiņus laivā un automašīnā?

-    Man vajadzēja pārliecināties, ka esi atguvies.

-    Viņi pārlieku dūrās acīs.

-    Tikai prasmīgam vērotājam.

-    Un tu nedomā…

-     Ka esi zaudējis meistarību? Atkārtoju vēlreiz, man vajadzēja pārliecināties.

-    Paldies par ticību!

-     Bet vai pašam tev ir ticība? Vai esi gatavs jaunam uzdevumam?

PA PĒDĀM

1

Mežonis vētrā tikai ar milzu pūlēm valdīja jahtu. Nakts un negantā lietus dēļ izeja no ostas gandrīz nebija redzama. Vienīgā iespēja orientēties bija periodiskie zibens uzplaiksnījumi. Pametis atpakaļ steidzīgu skatienu, viņš redzēja tikai vētras aizplīvurotās, baltās Mikonas ēkas un tumsas apņemto laternu pilsētiņas doka galā. Sargi, kas no Papadropula īpašuma bija dzinušies viņam un Reičelai pakaļ, pavadīja pa sabangotajiem ūdeņiem bēgošo jahtu ar nikniem, bezpalīdzīgiem skatieniem, jo šaujot varēja trāpīt saimnieka sievai.

Par spīti attālumam, kāds sargs īpaši saistīja Mežoņa uzmanību. Izskatīgs, muskuļains, ar brūnu ādu un tik skumjām acīm, kādas Mežonis nekad nebija redzējis. Japānis.

- Mežoni! - bija nokliedzies vīrs, apstādinājis skrējienu piestātnes galā.

-    Akira?

Neiespējami!

Sargi metās pa piestātni atpakaļ. Japānis kavējās, pavadīdams Mežoni ar ciešu skatienu, bet tad steidzīgi sekoja pārējiem sargiem. Viņus ietina tumsa.

Vēja dzītā jahta sasvērās. Pāri bortam šļācās viļņi.

Uz klāja guļošā Reičela paskatījās augšup.

-    Vai tu pazini to vīru ?

Zibens uzplaiksnījumā parādījās uztūkuši seja ar zilumiem. Pie stūrainā auguma lipa slapjie džinsi un svīteris.

Mežonis nopētīja jahtas apgaismotās kontrolierīces. Virs galvas dārdēja pērkons. Nāca virsū nelabums. Taču tam par iemeslu nebija mutuļojošā jūra. Viņu vajāja Akiras tēls.

-    Vai pazīstu viņu? Lai Dievs man stāv klāt, jā.

-    Vējš! Neko nedzirdu!

-     Mēs satikāmies pirms sešiem mēnešiem! - Vējš ietrieca kliedzienu atpakaļ rīklē.

-     Tik un tā nedzirdu!… - Reičela pielīda tuvāk, pieķērās pie vadības paneļa un mēģināja piecelties. - Liekas, tu teici…

-    Patlaban nav laika skaidrojumiem! Ej lejā! Uzvelc sausas drēbes!

Pret jahtu triecās milzīgs vilnis, gandrīz to apgāžot.

-     Nostiprini visas lūkas! Pārbaudi, vai nekas nav vaļīgs! Piesprādzējies pie krēsla!

Pret jahtu triecās jauns vilnis.

-    Bet tu pats?

-    Es nedrīkstu pamest tiltiņu! Dari, ko teicu! Ej lc^ā!

Mežoņa skatiens urbās lietus slacītajā logā virs vadības paneļa.

Mēģinādams kaut ko saredzēt, vienalga ko, viņš sajuta blakus sev kustību, paskatījās pa labi un redzēja, ka Reičela nokāpj lejā.

Lietus joprojām triecās logā. Spēcīgā zibens uzliesmojumā Mežonis ieraudzīja, ka ir laukā pa ostas vārtiem. Priekšā viļņojās melna, saniknota jūra. Pērkona dārds nodrebināja logu. Jahtu strauji apņēma nakts.

Bija veltīgi lūkoties pa labi vai pa kreisi, lai noteiktu atrašanās vietu. Trakojošā stihijā nebija arī jēgas skatīties uz priekšu vai atpakaļ. Likās, ka pilnīgi zaudēta orientācija.

Ko tagad, Mežonis nodomāja. Uz kurieni doties? Viņš pārbaudīja pulti, taču navigācijas kartes nebija atrodamas. Viņš neuzdrošinājās pamest stūri, lai tās sameklētu. Pēkšņi viņš saprata, ka pat tad, ja kartes izdotos atrast, viņš nedrīkstētu novērst uzmanību, lai tās pētītu.

Tā kā nebija neviena informācijas avota, vajadzēja paļauties uz saviem pētījumiem. Mežonis atcerējās, ka vistuvāk atrodas Dēlas sala dienvidos, kur vajadzēja gaidīt helikopteram, ja sākotnējais evakuācijas plāns neizdotos un viņam ar Reičelu būtu jāpamet M ikona pa gaisu.

Dēlas sala nebija tālu. Sešas jūdzes. Taču sala bija maza, tikai pusotras kvadrātjūdzes liela. Viegli bija iespējams pabraukt tai garām, un jahta varēja nogrimt agrāk, nekā izdotos sasniegt divdesmit piecas jūdzes tālāko salu uz dienvidiem. Vēl noderēja kurss uz dienvidrietumiem, uz salu blakus Dēlai. Rinijas sala bija lielāka par Dēlu un tikai ceturtdaļjūdzi tālāk. Likās, ka doties uz turieni būtu pareizāk.

Bet ja viņš aizbrauc garām? Ja laiks nemainīsies, mēs nogrimsim un noslīksim.

Mežonis nopētīja kompasa gaišo skalu, pagrieza stūri un, cīnīdamies ar viļņiem, cauri haosam devās uz dienvidrietumiem.

Jahta pārslīdēja pāri viļņa galotnei un stāvus gāzās lejā. Trieciena spēks gandrīz izsita stūresratu no rokām un Mežoni pašu nometa uz klāja. Viņš noturējās, iztaisnojās un šajā brīdī ieraudzīja, ka tumsu pa labi pāršķeļ gaisma.

Atvērās lūka. No apakšējās kajītes pa kāpnēm augšā rāpās Reičela. Viņa bija uzvilkusi dzeltenu ūdensnecaurlaidīgo tērpu. Izskatījās, ka, paklausot Mežonim, uzvilkusi arī sausas drēbes. Nedomādams par sevi, viņš bija uztraucies, ka lietus var atdzesēt Reičelas ķermeni un izraisīt hipotermiju. Pie Reiče- las vaigiem bija pielipuši kastaņbrūni mati.

-    Es teicu, paliec apakšā!

-    Aizveries un paņem šo te! - Reičela pasniedza lietusmēteli.

No vadības paneļa krītošajā gaismā Mežonis ieraudzīja sievietes acīs apņēmību.

-    Un uzvelc šo sauso kreklu un svīteri! Tu, tiepša!… Es zinu, kas ir hipotermija!

Mežonis pameta mirkli uz drēbēm un lietusmēteli, pēc tam ieskatījās zilumiem klātajā, nopietnajā sejā.

-    Labi, lai notiek.

-    Tu neiebilsti? Tas tik ir pārsteigums!

-    Labi. Pārsteigts esmu es! Tu mani pārsteidz. Vai vari pieturēt stūri? Vai esi kādreiz vadījusi jahtu?

-     Paskaties! - Reičela satvēra stūri.

Mežonis šaubījās, taču aukstums, kas saldēja līdz kaulam, spieda atlaist rokas vaļā.

-     Turies pēc kompasa tajā pašā virzienā kā līdz šim. Mēs dodamies uz dienvidrietumiem.

Stūrī, kas mazliet sargāja no lietus un vēja, Mežonis jahtas pakaļgalā steidzīgi nomainīja apģērbu. Priecīgs, ka atkal ir silts un sauss, viņš juta jaunus enerģijas uzplūdus. Lietusmēteļa pasargāts, viņš atkal satvēra stūri un ieskatījās kompasā.

Jahta precīzi ievēroja kursu.

Labi. Viņš gribēja to pateikt Reičelai, taču pāri jahtai gāzās vilnis. Reičela sāka krist. Mežonis balstīdams satvēra Reičelu aiz rokas. Viņa cīnījās pēc elpas.

-    Ko tu domāji, teikdams, ka tevi pārsteidzu?

-    Bagātnieki, pie kuriem strādāju, parasti ir samaitāti. Viņi gaida, ka izturēšos kā sulainis. Viņi nesaprot…

-     Cik lielā mērā viņu dzīvība atkarīga no tevis? No tevis bija atkarīga mana cieņa. Es joprojām atrastos tajā cietumā un lūgtos vīru, lai mani kārtējo reizi neizvaro. Ja tu nebūtu mani izglābis, es joprojām kalpotu viņam par boksa maisu.

Jaunā zibens uzplaiksnījumā Mežonis vēlreiz ieraudzīja Rei- čelas zilumiem klāto seju un niknumā notrīcēja.

-    Zinu, ka ar vārdiem neko nevaru palīdzēt, taču jūtu tev līdzi par visu, ko esi piedzīvojusi.

-    Tikai aizved mani tālāk no viņa.

Ja vien spēšu, Mežonis nodomāja, skatīdamies uz bangojošo jūru.

-    Kur ir mana vīra sargi?

-    Šaubos, vai viņi uz labu laimi šādā vētrā dzīsies mums pakaļ. Viņu vietā es nogaidītu, kad vētra beigsies, un tad izmantotu helikopterus.

-    Uz kurieni mēs dodamies?

-     Uz Dēlu vai Riniju. Uzskatot, ka kompass nemelo. Ka straumes neaiznes sānis.

-    Un uz kurieni dosimies pēc tam?

-    Klusu!

-Ko?

-    Ļauj ieklausīties!

-    Ko ieklausīties? Nekas cits kā pērkons nav dzirdams.

-    Nē, - Mežonis iebilda. - Tas nav pērkons.

Reičela pagrieza galvu un pēkšņi ievaidējās.

-    Ak kungs!

Priekšā kaut kas dārdēja.

-    Viļņi, - sacīja Mežonis. - Tie triecas pret klintīm.

2

Dārdoņā pastiprinājās. Tā arvien vairāk tuvojas. No rēkoņas aizkrita ausis. Mežoņa rokas cieši satvēra stūresratu. Cenšoties tumsā kaut ko- saskatīt, iesāpējās acis. Ausīs džinkstēja kā no bumbu sprādzieniem. Viņš pagrieza jahtu uz ziemeļiem, tālāk no krasta bangām. Tomēr vēja un viļņu spēks bez žēlastības sāniski dzina jahtu pretī nerimstošajai dārdoņai, no kuras vajadzēja aizbēgt.

Uz austrumiem plūstošā straume sasvēra jahtu uz sāniem. Ūdens brāzās pāri klājam.

-    Man bail, ka jahta tūlīt apgāzīsies! - sauca Mežonis. - Saņemies!

Taču Reičela metās uz kajīti zem klāja.

-    Nē! - viņš sauca.

-    Tu nesaproti! Tur bija glābšanas vestes!

-     Ko? Kāpēc nepateici agrāk? Pirmām kārtām mums vajadzēja…

Vienā mirklī Reičela izlīda no lūkas, padeva glābšanas vesti un uzlika to arī sev.

Jahta šķiebās arvien vairāk, to dzina arvien vairāk uz rietumiem, no kurienes nāca dārdi.

-    Turies pie manis! - Mežonis iekliedzās.

Nākamais vilnis trāpīja kā raķete. Augša un apakša samainījās vietām. Jahta apgāzās.

Mežonis ievilka elpu, zaudēja līdzsvaru, atsitās pret klāju, satvēra Reičelu un noslīdēja pāri klāja malai.

Mežoni aprija vilnis. Viņš locījās un stenēja, rīdams ūdeni.

Reičela turējās pie viņa glābšanas vestes.

Kāri tverdams gaisu, Mežonis pacēla galvu uz augšu.

-    Kusties! - viņam izdevās iekliegties, iekams pāri gāzās nākamais vilnis.

Jātiek tālāk no jahtas. Nedrīkst pieļaut, ka tā uztriecas mums virsū. Nedrīkst pieļaut, ka grimdama tā ierauj mūs līdzi dzelmē.

-    Kusties!

Reičela atlaida vaļā Mežoņa roku. Viņš stingri satvēra sievietes glābšanas vesti.

Spārdies ar kājām, Mežonis domāja.

Pāri gāzās jauns vilnis.

Nolādēts, spārdies ar kājām! Mežonis cēla galvu uz augšu, ievilka elpu, ierija ūdeni un konvulsīvi ieklepojās. Apkārt bija tik tumšs kā peklē, viss atgādināja melnu murgu, trakojošu neprātu.

Acīs kā asmens iegriezās zibens uzplaiksnījums. Žilbinošajā gaismā uz augšu slējās viļņu kalni, draudēdami viņus aprakt, bet aiz tiem vīdēja vēl augstāki, neiedomājami milzīgi viļņi.

Nē! Viņš pēkšņi saprata.

Milzeņi nebija viļņi!

Tie bija kalni!

Juzdams, ka vilnis ceļ uz augšu, viņš satvēra Reičelu stingrāk, nonācis viļņa virsotnē, zibens gaismā uz mirkli kalnu apakšā ieraudzīja klintsbluķus, pret kuriem plīsa viļņi.

Viss vēlreiz iegrima tumsā. Vētra ar pilnu spēku dzina viņus virsū krasta bangām.

Reičela iekliedzās. Aizmests garām klintsbluķim, iekliedzās arī Mežonis, taču kliedzienu noslāpēja ūdens.

Viņš grima.

Likās, ka viņš no jauna atgriezies Herisbergas slimnīcā, kur viņu ietin demerola tumsa.

Šķita, ka viņš atgriezies Medfordgapas kalnu kūrortā, kur nepārtrauktie japāņu koka zobenu triecieni dzen viņu tumsā.

Viņš redzēja vizošu tērauda zobenu, kā žileti aso samuraju katana nocērtam Akiras galvu.

Redzēja izšļācamies asinis.

Dzirdēja Akiras galvu nobunkšķam uz grīdas.

Redzēja galvu ripojam, nostājamies uz kakla un mirkšķinām acis.

-    Mežoni.'

-    Akira!

Neprāts!

Haoss!

Viņu aprija krasta bangas.

3

-    Klusāk! - Mežonis nočukstēja. - Klusu!

Taču Reičela joprojām vaidēja.

Viņš piespieda roku Reičelai pie mutes. Viņa salēcās, pamodās un, skatīdamās neprātīgām acīm, atgrūda roku. Likās, Reičela nobijusies, ka ieradies Papadropuls, lai atkal viņu sistu.

Tad viņa atjēdzās no šausmām, nopūtās un, pārstājusi pretoties, atslābinājās.

Mežonis noņēma roku viņai no mutes, taču turpināja turēt pie krūtīm. Viņi bija atbalstījušies pret aizmugurējo sienu seklā klints alā. Tās izeju aizsedza lieli akmens bluķi. Rīta saule jau bija pakāpusies tik augstu, ka gar klints malu sildīja Mežoni un žāvēja drēbes. Pie debesīm nebija gandrīz neviena mākonīša. Pāri vijniem pūta maiga brīze.

-    Tevi mocīja murgi, - Mežonis čukstēja. - Tu sāki kliegt. Man vajadzēja tevi apklusināt, lai viņi neizdzird.

-    Viņi?

Mežonis norādīja uz spraugu starp akmeņiem. Simts jardu tālāk pret krasta stāvo granīta nogāzi joprojām bangoja viļņi. Vētra bija metusi jahtu pret klintīm un satriekusi. Krastā gulēja lielas atlūzas. Pie satrakotās jūras, rokas sānos iesprieduši, stāvēja divi ražena auguma grieķi zvejnieku apģērbā un pētīja posta ainu.

-    Ak kungs, mana vīra cilvēki?

-     Nez vai. Tas, ka viņi ģērbušies kā zvejnieki, neko nenozīmē. Tava vīra cilvēki var uzvilkt zvejnieku apģērbu, lai neatšķirtos no vietējiem iedzīvotājiem. Es neredzu ieročus, un, pats svarīgākais, nevienam no viņiem nav radiotelefona, lai ziņotu par atradumu. - Mežonis pārdomāja redzēto. - Uzmanīties nekad nav par ļaunu. Kamēr neesam izdomājuši, kā rīkoties, negribu nevienam rādīties.

-     Kur mēs esam?

-    To nav iespējams noteikt. Vilnis pārmeta mūs pāri klintīm. Atsitoties pret krastu, tu zaudēji samaņu. - Labi zinādams, ka izšķiroties Reičelu vairs neizdosies atrast, Mežonis tikai ar pūlēm bija noturējis viņu aiz glābšanas vestes. Vilnis bija mēģinājis aiznest abus atpakaļ jūrā. Viņam bija izdevies noturēties. Viļņi bija triekušies pret gurniem. Viņš bija zaudējis līdzsvaru, pakritis, ar grūtībām piecēlies no jauna un izvilcis Reičelu no ūdens. - Es atradu šo patvērumu un atnesu tevi šurp. Vētra turpinājās līdz saules lēktam. Tu liki man uztraukties. Es jau sāku baidīties, ka tu vairs nepamodīsies.

Reičela atrāva galvu no Mežoņa krūtīm, mēģināja nosēsties taisni, bet ievaidējās.

-     Kurā vietā tev sāp?

-     Pareizāk būtu jautāt, kurā vietā nesāp.

-    Es pārbaudīju tavas kājas un rokas. Šaubos, vai kaut kas būtu lauzts.

Viņa viegli pakustināja kājas un saviebās.

-    Tās ir stīvas. Taču kustas.

Mežonis pacēla pirkstu un Reičelas acu priekšā pakustināja uz priekšu un atpakaļ, pēc tam uz augšu un uz leju.

Viņas skatiens sekoja pirkstam.

Mežonis pacēla trīs pirkstus.

-Cik to ir?

Reičela atbildēja pareizi.

-    Cik to ir tagad?

-    Viens.

-    Vai nav nelaba dūša?

Reičela papurināja galvu.

-    īpaši labi nejūtos, taču vemt negribas.

-Ja tev kļūst nelabi vai skatiens aizmiglojas, tūlīt pasaki.

-    Tu baidies, ka es būtu dabūjusi smadzeņu satricinājumu?

-     Par smadzeņu satricinājumu nav jāšaubās. Citādi tu nebūtu gulējusi tik ilgi nesamaņā. Mums tikai jācer, ka satricinājums nav nopietns.

Un nav ielauzts galvaskauss, viņš nodomāja.

-    Viņi tur kaut ko dara, - bilda Reičela.

Mežonis paskatījās pa spraugu starp klintsbluķiem.

Abi vīri pa viļņiem brida pie liela vraka gabala, kas bija iesprūdis starp akmeņiem. Viļņi neļāva iet uz priekšu. Vīri pagriezās viens pret otru un sāka ātri sarunāties, uzsvērdami vārdus ar žestiem.

Viens no viņiem pamāja ar galvu un aizskrēja gar krastu pa labi. Palicējs vēlreiz nopētīja vraka gabalu, pārlaida skatienu krastam pa kreisi un pagriezās uz nogāzes pusi.

-    Viņš grib zināt, vai kāds nav palicis dzīvs, - sacīja Mežonis. - Ja mans pieņēmums ir pareizs un viņi nav tava vīra cilvēki, otrs droši vien devās uz tuvējo ciematu pēc palīdzības. Lielākā jahtas atlūza ir pārāk tālu, lai līdz tai aizbristu, tomēr tā šķiet vilinoša. Kas zina? Varbūt viņi cer atrast ar naudu un dārgakmeņiem pilnu seifu?

-     Bet ja vīrs, kas aizgāja, atgriežas ar palīgiem…

-     Viņi pārmeklēs apkārtni. - Mežoņa pulss sāka sist straujāk. - Mums jātiek projām no šejienes.

Mežonis pietupās. Reičela saviebās un nometās uz ceļgaliem viņam blakus.

-    Vai esi droša, ka spēsi paiet? - Mežonis pajautāja.

-    Saki, kas darāms.

-    Tiklīdz viņš sāks skatīties citā virzienā, seko man. Galvu turi uz leju. Ar līšanu vien nepietiek. Iedomājies, ka esi čūska.

-    Es darīšu visu tieši kā tu.

-    Kusties lēnām. Saplūsti ar nogāzi.

Reičela norādīja ar roku.

-    Viņš griežas uz vraka pusi.

-    Aiziet!

Mežonis pieplaka pie alas grīdas un pa akmeņu starpu izlīda ārā. Reičela viņam sekoja.

-    Neskaties uz viņa pusi, - Mežonis čukstēja. - Cilvēks dažkārt jūt, ka viņu novēro.

-    Es vēroju tikai tevi.

Mežonis līda pa nogāzi augšup. Vienu collu. Vēl vienu. Tik uzmanīgi, cik vien iespējams.

Kaut arī saule sildīja muguru, pa to tecēja auksti sviedri. Kuru katru brīdi viņiem varēja uzsaukt krastā stāvošais vīrs.

Tomēr sekundes vērtās minūtēs, bet neviens kliedziens nelika sarauties. Mežonis juta Reičelas rokas, kas viņam aiz muguras ķērās pie akmeņiem. Ticis pāri krantij, viņš ieslīdēja bedrē, pagaidīja, kamēr Reičela ielien blakus, pavērsa skatienu pret debesīm un atvieglots izelpoja.

Viņš atļāvās tikai brīdi atpūsties. Izslaucījis no acīm sviedrus, Mežonis pagriezās pret kranti, lēnām pacēla galvu un nopētīja krastu, no kura atlidoja balsis. Aizgājušais vīrs nāca atpakaļ, viņam sekoja sievietes, bērni un citi zvejnieki.

Godbijīgi un satraukti viņi aplūkoja vraku. Bērni aizskrēja pārbaudīt pa piekrasti izsvaidītos dēļus, bet sievietes sarunājās. Vairākiem vīriem līdzi bija virves un kārtis. Apsējuši ap vidukli virvi, viņi brida jūrā un mēģināja ar kārtīm izbakstīt akmeņu starpās iesprūdušās jahtas atlūzas. Pārējie pa to laiku turēja virvi aiz otra gala, lai izvilktu biedrus malā, ja viļņi kādu parautu zem ūdens.

Vīrs, kurš bija palicis krastā, kamēr partneris gāja pēc palīdzības, norādīja sievietēm un bērniem uz nogāzi aiz muguras un deva rīkojumu. Sievietes un bērni tūlīt izklīda un sāka rāpties augšup, meklēdami aiz akmeņiem.

-     Drīz viņi atradīs mūsu paslēptuvi.

Mežonis gribēja līst atpakaļ, taču piepeši apstājās.

-    Kas notika? - jautāja Reičela.

Mežonis norādīja pāri jūrai. Ala, ierobežojot skatienu, nebija ļāvusi pilnībā pārskatīt apvārsni. No pakalna virsotnes ce- turtdaļjūdzi uz austrumiem bija redzama neliela sala.

-    Tagad es zinu, kur atrodamies. Mēs esam uz Rinijas salas. Rietumos no Dēlas.

-    Tas ir labi vai slikti?

-     Dēlas salā ir helikopters. Es to nolīgu, lai mūs uzņem, ja nebūtu iespējams atstāt Mikonu laivā. Vētra bija pārāk stipra, lai helikopters izlidotu. Ja izdotos šķērsot šaurumu…

-    Bet ja nu pilots negaida?

-     Viņam dots rīkojums palikt Dēlas salā četrdesmit astoņas stundas, jo iespējamas grūtības ar sazināšanos. Mans ekipējums palika uz jahtas. Paziņot viņam pa rāciju, kur mūs meklēt, nav iespējams. Līdz rītdienai mums jātiek turp.

-    Kādā veidā!

-    Vienīgajā veidā, kāds iespējams. Dēla ir pārāk tālu, lai līdz salai aizpeldētu. Jānozog laiva.

Lienot lejā no krants, viņu vēlreiz kaut kas aizkavēja.

Tālumā kļuva dzirdama rūkoņa.

Mežonis saviebās.

Rūkoņa pastiprinājās. Viņš saspringa, mēģinādams noteikt, no kuras puses skaņa nāk. Skaļums pieauga un drīz pārvērtās rēkoņā. Virs ūdens parādījās punkts, kas ātri palielinājās, iegūdams groteskai spārei līdzīgus apveidus. Saulē iemirdzējās rotējošie spārni.

Helikopters lidoja uz salas pusi.

-    Mums nav jāgudro, kas tas ir, - ieminējās Mežonis. - Helikopteri apseko piekrastes. Ieraugot šos cilvēkus… Tiklīdz būs atrasts vraks… Pasteidzies!

Viņi sāka līst, bet piecēlās, lai skrietu tikai tad, kad aiz pakalna kores no helikoptera vairs nebija ieraugāmi. Sala bija gandrīz kaila ar erozijas sagrauztām granīta korēm un tikai nejaušiem zāles puduriem un panīkušām puķēm. Rāpjoties pāri akmeņiem, Mežonis mēģināja atcerēties savus pētījumus, taču informācijas bija pārāk maz. Mērķis tomēr bija Mikona, apkārtējās salas nelikās tik svarīgas.

Tas mazumiņš, ko viņš zināja, nenomierināja. Rinijas sala bija neliela - piecas kvadrātjūdzes. Iedzīvotāju uz salas bija maz. Tūristi to apmeklēja reti. Vienīgais salas valdzinājums bija senlaiku kapi, taču daudzie sarkofāgi un senie apbedījumi lielumā vai krāšņumā nebija salīdzināmi ar drupām Dēlas salā.

Vīri no helikoptera ieraudzīs ciema ļaudis un atradīs vraku, skriedams domāja Mežonis. Viņi izsauks palīgus un pārmeklēs salu. Bet sala ir tik maza, ka ilgu laiku tās izpētei nevajadzēs!

Viņš atskatījās, vai Reičela tiek līdzi.

Bet ja pēc smadzeņu satricinājuma viņa paģībst?

Un kur, pie joda, iespējams paslēpties?

4

Reičelai paklūpot, Mežonis apgriezās un uztvēra viņu kritienā. Reičelas krūtis smagi cilājās.

-    Viss kārtībā. Man tikai aizķērās kāja.

-    Tā ir taisnība?

-    Arī tu pirms brīža paklupi. - Pa Reičelas nobrāzto seju tecēja sviedru straumes. Viņa nobijusies atskatījās. - Ejam tālāk!

Helikoptera rūkoņa bija apklususi pirms piecām minūtēm piekrastes kalna kores otrā pusē. Mežonis nodomāja, ka pilots droši vien atradis līdzenu laukumu vraka tuvumā. Gaidāms, ka drīz laivās un helikopteros atvedīs papildspēkus.

Saule kāpa augstāk un sāka dedzināt. Priekšā pletās kalni.

Reičela nokrita visā augumā.

Kungs dievs!

Mežonis līda atpakaļ pie viņas.

Sargādamās Reičela kritiena laikā bija pastiepusi rokas uz priekšu. Viņa elsoja no pārpūles.

-    Tev bija taisnība.

-    Vai pirms brīža tu paklupi?

-    Noreiba galva.

-     Tas varētu arī nebūt smadzeņu satricinājums. Dažas minūtes ilga atpūta varētu…

-    Nē. Briesmīgi reibst.

Cūcība, nodomāja Mežonis.

-     Man gribas vemt.

-     Baiļu radīts nelabums. Tev jātic man. Paļaujies uz mani. Es izglābšu tevi.

-    Es ļoti ceru, ka tā būs.

-    Atvelc elpu. Viņiem vajadzīgs laiks, lai noorganizētos. Vēl kādu brīdi viņi nemeklēs.

-     Bet pēc tam?

Mežonis pats būtu gribējis zināt atbildi uz šo jautājumu.

-    Atvaino, - viņa sacīja.

-    Ka nokriti? Tā gadās.

-    Nē. Ka ievilku tevi šajā lietā.

-     Tu to nedarīji. Neviens mani nespieda. Es zināju, ar ko riskēju. - Mežonis palīdzēja-Reičelai piecelties. - Tikai nepadodies! Tavs vīrs vēl nav guvis uzvaru.

Noklausījusies uzmundrinājuma vārdus, Reičela pasmaidīja, kaut arī viņas zilumiem klātā seja izskatījās nožēlojama.

Mežonis pameta skatienu uz priekšu.

Ko lai mēs darām1

Krūtīm cilājoties, viņš pārbaudīja apkārtni, lai ieraudzītu vietu, kur patverties.

Uz granīta pakalniem bija izkaisītas sīkas drupas. Apaļas, no akmeņiem. Kaut arī jumti bija sabrukuši, palikušās sienas lika domāt, ka būves kādreiz izskatījušās kā bišu stropi.

Apbedījumi.

Varbūt tur iespējams paslēpties…

Nē, tie ir pārāk acīs krītoši! Tos pārbaudīs pirmām kārtām! Bet mēs nevaram palikt uz vietas! Reičela paspieda Mežonim roku. - Esmu gatava.

Balstīdams Reičelu, viņš spēra soli uz priekšu.

5

Zeme piepeši sasvērās. Zem kājām pazuda atbalsts. Gurns atsitās pret granītu. Viņš krita.

Kritiens bija tik negaidīts, ka nebija iespējams aizvelties, lai trieciena spēks būtu mazāks. Viņš gulēja tumsā uz muguras un centās ievilkt elpu. Reičela vaidēdama nokrita blakus. Sāka nosēsties putekļi, pārklādami lūpas un dzeldami acīs. Mežonis koncentrēja skatienu.

Viņi bija akā.

Sešu pēdu augstumā pa spraugu iespīdēja saule. Mežonis ieklepojās un paliecās uz Reičelas pusi.

-    Vai tev nekas nenotika?

-     Laikam. Tūlīt pārbaudīšu… - Viņai izdevās piecelties sēdus. - Nē. Es… Kas notika?

-    Mēs esam šahtveida apbedījumā.

-    Kur?

Mežonis ievilka elpu un sāka skaidrot. Senie grieķi izmantojuši dažādus apbedījuma veidus. Drupas virs galvas sauca par tholos kapiem. Tā sauca stropveida apbedījumus. Dažreiz izmantoja aku, kuras sienas nostiprināja ar akmeņiem, bet virs atveres uzlika granīta plāksni. Līķi nosēdināja marmora tvertnē šahtas apakšā ar ceļgaliem uz augšu un lejup noliektu galvu. Apkārt sarkofāgam salika ieročus, barību, rotaslietas un apģērbu. Ja bija iespējams, bērētāji piepildīja aku ar zemi. Tā kā Rinijā bija gandrīz vienīgi akmeņi, šahta bija palikusi nepie- bērta. To pētot, Mežonis noģida, ka šīs kapavietas izvēli noteikusi sprauga granīta virsmā. Augšā, spraugas platākajā vietā, bija nolikti akmeņi, uz kuriem balstījās plāksne virs akas.

Vai plāksne, kas bija to pārklājusi.

-    Kapeņu laupītāji, - sacīja Mežonis. - Droši vien viņi pacēluši plāksni, nozaguši visu vērtīgo un nolikuši plāksni atpakaļ, lai nevienam nerodas aizdomas par nodarījumu. Šķiet, viņi steigušies un strādājuši nevīžīgi. Stūris, uz kura uzkāpām, nebija nostiprināts.

Mežonis norādīja uz sašķiebušos vāku.

-    No mūsu smaguma tas sasvērās un pavērās kā slazda durvis.

Reičela nervozi palīda uz priekšu.

-     Plāksne varēja sasvērties vēl vairāk. Ja mala noslīdētu…

-    Vāks būtu uzkritis mums virsū un nositis. - Acīm pierodot pie saules vāji apgaismotās akas, Mežonis aplaida skatienu visapkārt. - Bet varbūt tas būtu palicis uz sarkofāga.

Viņi bija nokrituši blakus marmora sarkofāgam. Trīs pēdas platā un augstā kvadrāta apakša grima zemē, tas stāvēja pašā vidū, lai bēriniekiem pietiktu vietas salikt tam apkārt aizgājēja vērtīgās mantas. Sarkofāga sānus greznoja akmenī iekalti karavīri un zirgi.

Mežonis vēlreiz paskatījās uz šahtas šķībo vāku.

-    Manuprāt, mēs esam atraduši paslēptuvi.

-    Paslēptuvi? Manuprāt, te vairāk gan ir sia^ds. Viņi ieraudzīs atveri un atradīs mūs.

-     Bet ja atveres nebūtu?

Mežonis piecēlās un pārbaudīja vāku. Tas kustējās kā eņģēs.

-     Uzmanies! - Reičela paspēra soli atpakaļ.

Palīdis zem vāka, Mežonis pacēla tā apakšmalu. Vāks vērās ciet, gaismas stars kļuva tievāks. Dzirdot pa spraugu rūcam helikopteru, Mežonis juta, ka sažņaudzas sirds. Tad vāks aizvērās pavisam, un tumsā bija dzirdama tikai Reičelas saspringtā elpa.

6

-    Ceru, ka tu neciet no klaustrofobijas, - noskanēja Mežoņa čuksts.

-    Vai tiešām tu domā, ka pēc visa piedzīvotā mani uztrauc iemūrēšana kapā?

Mežonim atlika tikai pasmaidīt.

-     Tagad tu vismaz vari atpūsties. Apsēdies man blakus. - Viņš aplika Reičelai apkārt roku. - Vai galva vēl reibst?

-    Nē. - Reičela piespieda galvu pie Mežoņa pleca.

-    Vai vēl arvien nelaba dūša?

-    Jā. Tikai domāju… Varbūt šķebina tāpēc, ka nav ēsts.

-    Tas ir labojams.

Viņš atvilka vaļā rāvējslēdzēju uz bikšu liela un izņēma plēvē iekausētu paketi.

-    Kas tur ir? - Reičela pajautāja.

-    Kaltēta liellopu gaļa. Dehidrēti augļi.

Reičela nokoda kaltētās gaļas gabalu.

-     Laikam jau esmu izsalkusi. Tā garšo lieliski. Ne tuvu tā, kā biju domājusi.

-    Vai tu nekad agrāk neesi ēdusi kaltētu gaļu?

-    Esmu bagāta un samaitāta.

Mežonis iesmējās un nokoda gaļu no sava gabala.

-    Esmu pārliecināts, ka tev gribas dzert, taču neko nevaru līdzēt.

-    Cik ilgi mēs iztiksim bez ūdens?

-     Bez mocībām? Pāris dienu. Lai nesāktu justies kā izkaltuši. Bet mēs pametīsim šo vietu nakti.

Viņš meloja, lai Reičela nomierinātos. Šahtā bez ventilācijas bija karsti. Pa vaigiem tecēja sviedri. Pilnīgi iespējams, ka ūdens būs ļoti vajadzīgs jau drīz.

Gaiss šķita sasmacis un iestāvējies.

-     Man vajag…

-Ko?

-    Čurāt, - Reičela atbildēja.

-    Tu neesi vienīgā.

-    Es jūtos neērti.

-    Gluži nevajadzīgi. Aizlien aiz sarkofāga. Kamēr viss beigsies, mums vairs nebūs noslēpumu.

Brīdi vilcinājusies, viņa aizlīda aiz sarkofāga.

Tumsā Mežonis centās ignorēt Reičelas radītās skaņas. Sirdij sažņaudzoties, viņš analizēja problēmas, ar kurām būs jāsastopas.

Līdz ar nakts iestāšanos Papadropula vīriem vajadzēs pārtraukt meklēšanu. Ja vien viņi neizmantos lukturīšus un gaismas raķetes. Vai helikopteru starmešus.

Tik mazas salas pārmeklēšanu vajadzēja beigt jau pirms tumsas iestāšanās. Meklētāji nospriedīs, ka nav mūs pamanījuši, jo esam noslīkuši vai aizbēguši.

Uz ko tu vari cerēt, domāja Mežonis.

Viņi baidās no Papadropula. Mierā viņi neliksies.

Un Akira?

Ja viņš būtu Akira.

Mežonis nešaubījās, ka tas bija viņš.

Akira…

Vīrs, kurš bija pavadījis bēgošo Mežoņa jahtu tik pārsteigts, ar tik skumju skatienu…

Kurš piestātnē bija saucis Mežoņa vārdu…

Kura nocirstā galva bija nostājusies Mežoņa acu priekšā pirms sešiem mēnešiem…

Un mirkšķinājusi acis…

Akira ieradīsies. Viņš nepārstās dzīties pa pēdām. Nojaušu, ka viņam tas ir svarīgāk nekā atgūt Reičelu. Viņš gāja bojā. Tagad viņš vajā mani. Pirms sešiem mēnešiem kaut kas noticis. Bet kas?

7

Svīzdams Mežonis paskatījās uz sava akvalangista pulksteņa spīdīgajiem rādītājiem. Deviņi un četrdesmit septiņas minūtes. Saule jau būs norietējusi. Meklētājiem jāsapulcējas, lai apspriestu turpmāko rīcību. Mute bija izkaltusi, prāts no sliktā gaisa akā apmiglojies. Viņš piebikstīja Reičelai, piecēlās, salīgojās, tad nostājās taisni.

-     Ir laiks.

Ja nepieminētu īso sarunu pēc akas vāka aizvēršanas, viņi bija klusējuši gandrīz visu laiku, tikai dažbrīd izteikuši īsus komentārus par pašsajūtu. Pat šo īso piezīmju izteikšana bija saistīta ar risku, jo nevarēja zināt, vai aka nepastiprina skaņas, kas var izkļūt ārā un brīdināt tuvumā kādu meklētāju.

Laika lielāko daļu viņi pavadīja snaudā. Tagad Reičela negribēja mosties.

Mežonis piebikstīja viņai vēlreiz, jau mazāk maigi, un, par spīti apātiskajām kustībām, nomierinājās, kad viņa atsaucās. Uztraukumam bija pamats, jo smadzeņu satricinājuma sekas varēja kļūt stiprākas.

-    Iesim, - viņš aicināja. - Svaigā gaisā tu jutīsies labāk.

Šāda perspektīva Reičelu uzmundrināja, un viņai izdevās

piecelties.

Mežonis grābstījās pa vāka apakšu, līdz sataustīja tālāko malu un grūda uz augšu.

Vāks nekustējās.

Sasprindzinājis spēkus, viņš grCida stiprāk.

Likās, ka sirdi kāds sažņaudz.

Bet ja nu vāks, kad to taisīja ciet, paslīdējis? Ja tas vairs neatrodas līdzsvarā…

Ak kungs, ja tas pārvietojies un cieši uzgūlies atverei, pat divatā mēs nespēsim pacelt tik lielu svaru! Mēs nosmaksim!

Rokām trīcot, Mežonis grūda ar visu spēku.

No porām ar straumi tecēja sviedri. Izdzirdējis čirkstoņu, viņš kā neprātīgs noskaitīja lūgšanu.

Vāks pavirzījās par ceturtdafcollu, uz akas sāniem guļošā mala sagriezās.

Viņš grūda, līdz vāks pēkšņi sasvērās tikpat daudz kā tad, kad viņi iekrita kapā.

Trīs pēdas platajā spraugā parādījās mēness un zvaigznes, īpaši labi bija tas, ka pa atveri sejai uzpūta vēss vējš. Viņš al- kaini ieelpoja.

Nostājusies blakus Mežonim, Reičela ievilka plaušās gaisu.

- Tas šķiet tik…

Mežonis aizlika viņas mutei priekšā roku un, vērīgi klausīdamies, ieskatījās naktī.

Vai kāds viņus sadzirdējis?

Nakts palika klusa. Nedz steidzīgu čukstu, nedz zaglīgu soļu.

Mežonis novilka ar roku gar augšu, atrada akmeni un atspieda pret malu, lai, viņiem lienot ārā, plāksne neuzkristu virsū. Viņš palīdzēja Reičelai izlīst, pagaidīja, līdz viņa izkļūst brīvībā, un pārliecinājās, ka viņa nav pieslējusies kājās. Pēc tam Mežonis pieķērās šahtas malai un pa smagās plāksnes apakšu izlocījās ārā.

Guļot uz vēdera, viņš nopētīja apkārtni. Neviena neparasta silueta. Nevienas kustīgas ēnas.

Apmierināts viņš pamāja ar galvu, izņēma akmeni, pret kuru bija atbalstījis šahtas vāku, un nogrūda plāksni atpakaļ. Ja meklētāji rītdien atgrieztos, nekas neliecinātu, ka medījums visu laiku bijis tepat un nekur tālu nav ticis.

Ja mēs aizsteigtos viņiem priekšā…

Mežonis pagriezās pret Reičelu un norādīja uz iepriekšējā dienā noieto ceļu. Viņi devās atpakaļ pa savām pēdām. Sapratusi Reičela pamāja ar galvu.

Līduši neilgu laiku, viņi apstājās. Mežonis pastiepa roku un sataustīja ūdeni, kas bija palicis granīta iedobē pēc vakardienas negaisa. Viņš nolaizīja pirkstus un secināja, ka ūdens ir remdens, taču dzeršanai derīgs. Iebāzis pirkstus ūdenī, viņš pieskārās Reičelai pie lūpām, dodams signālu.

Reičela atrāva galvu, taču tūlīt pazina garšu. Tikpat ātri kā atrāvusies, viņa ar lūpām sameklēja pirkstus, nolaizīja un sastinga. Sapratusi, no kurienes nācis ūdens, viņa pasteidzās garām Mežonim un iegremdēja seju iedobē.

Nobijies, ka Reičela varētu sadzerties tik daudz, ka kļūst nelabi, viņš maigi atvilka sievieti atpakaļ. Viņa sarauca pieri, taču paklausīja. Tagad bija Mežoņa kārta lakt duļķaino ūdeni. Noslaucījis muti, viņš vērīgi nopētīja tumšos pakalnus un aicināja Reičelu sev līdzi.

8

Pēc pusstundas viņi apstājās uz kores, no kuras pavērās skats uz jūru. Viļņos atspīdēja mēness. Krasts jahtas avārijas un zvejnieku pulcēšanās vietas tuvumā bija tukšs.

Mežonis devās pa labi - uz to pusi, no kuras vakar bija nākuši ciema ļaudis. Viņš sprieda, ka tajā virzienā jābūt mājām. Jau drīz viņš pārliecinājās, ka pieņēmums bijis pareizs.

Dažos desmitos pie klintīm pieplakušu māju logos spīdēja gaisma. Pa labi drošā attālumā no viļņiem uz līdzena krasta no- gabala stāvēja divi helikopteri. Māju tuvumā patrulēdami staigāja muskuļaini vīri neilona jakās ar automātiskajiem ieročiem. Kāds, pielicis pie mutes radiotelefonu, sparīgi runāja.

Mežonis turpināja ciemata izpēti. Pa kreisi pie primitīvas piestātnes stāvēja seši kuteri, tik lieli, lai katrs uzņemtu duci vīru. Tālāk pa labi oļainajā krastā bija izvilktas astoņas vien- masta zvejas laivas. Tās bija vilinošs kumoss.

Tur jau tas suns aprakts, Mežonis nosprieda.

Helikopterus sargāja.

Zvejas laivas nesargāja neviens.

Zvejas laivas kalpoja par slazdu.

Kā lai tiek projām no salas?

Pēc piecām minūtēm tas bija izdomāts. Mežonis mēģināja ar žestiem Reičelai izskaidrot, kas jādara, taču viņa nesaprata. Pēc vairākiem mēģinājumiem viņš riskēja ierunāties, čukstot tik klusu, cik vien iespējams.

-     Ej pa šo kranti pa labi. Kad būsi garām ciematam - kādus piecdesmit jardus -, gaidi mani. Var gadīties, ka jāgaida ilgi. Ja dzirdēsi šaušanu, nekrīti panikā.

-Bet…

-    Tu solījies darīt, ko likšu.

Reičela šķita nobijusies.

Neapmierināts Mežonis stingri norādīja ar roku.

Viņa negribīgi aizlīda pa labi.

Mežonim bija sievietes žēl, jo nebija grūti iedomāties, cik ļoti viņai vienatnē bail.

Tomēr cita varianta nebija. Atstāt Reičelu pie sevis nevarēja. Ņemot vērā to, ko vajadzēja izdarīt, viņa būtu ne tikai apgrūtinājums, bet varēja kļūt par abu nāves iemeslu.

Nogaidījis, kamēr Reičela nozūd tumsā, Mežonis visu uzmanību pievērsa ciematam. Pa kreisi rēgojās zvejas laivas. Lamatas bija tik acīm redzamas, ka viņš nešaubījās - laivas apsargā neredzami sargi.

Tiklīdz parādīšos laivu tuvumā, tajā pašā mirklī mani nošaus. Varbūt pēkšņi uzliesmos starmeši, lai sargiem būtu vieglāk tēmēt.

Tas jāpārbauda.

Viņš līda pa kalnu lejup.

"Var gadīties, ka jāgaida ilgi," viņš bija teicis Reičelai, taču tāpēc, ka vajadzēja ievērot klusumu, viņš nebija varējis izteikties plašāk. Pēc laba laika - tas varēja nozīmēt arī stundas. Viņam vajadzēja pārvietoties tikpat lēnām kā gausi slīdošā mēness ēnām.

Pēc pusstundas, kuras laikā nebija pārvarēti ne piecdesmit jardi, Mežonis sastinga.

Viņš refleksīvi uztvēra vāju skaņu. Vieglu drēbes pieskaršanos akmenim. Tieši sev priekšā. Aiz akmens bluķu sienas.

Mežonis lēnītēm pacēla uz augšu galvu.

No nogāzes augšas neredzams slēpās sargs ar šauteni, kas bija pavērsta pret zvejas laivām.

Mežonis nolaida rokas lejup un parāva vīra galvu atpakaļ.

Vēl pagrieza.

Tikko dzirdamais krakšķis bija pārāk vājš, lai saceltu trauksmi. Mirušais noslīga zemē.

Mežonis pārlīda pāri akmens bluķiem un savāca šauteni ar optisko tēmēkli. Viņš atrada arī "Magnum" revolveri. Līķa kabatas bija pilnas ar munīciju.

Paņēmis ieročus, viņš apgāja apkārt klintij un atgriezās uz nogāzes. Tuvumā slēpās citi snaiperi. Par to nevajadzēja šaubīties. Taču jau zināmais ceļš bija drošs, tāpēc viņš atļāvās līst mazliet ātrāk.

Augšā viņš apstājās un pārliecinājās, ka ciematu nekas nav satraucis. Lejā neviens nemetās aizsegā vai neskrēja uz augšu pa nogāzi, it kā būtu brīdināts par uzbrukumu. Plāna pirmā daļa bija izdevusies. Otrā daļa bija tik riskanta, ka viņš gandrīz neķērās pie tās īstenošanas.

Neveiksmes gadījumā citas izdevības nebūs, Mežonis nodor māja. Nevar palikt uz vietas un cerēt, ka salu nepārmeklēs no jauna. Jo ilgāk slēpsimies, jo vairāk neēduši zaudēsim spēkus. Un nākamajā meklēšanā varbūt mūs atradīs.

Arī Reičela no sasprindzinājuma var sabrukt. Viņa gandrīz jau bija uz robežas.

Vajadzēja rīkoties nekavējoties. Viņš bija teicis Reičelai: "Gaidi mani! Var gadīties, ka jāgaida ilgi. Ja dzirdēsi šaušanu, nekrīti panikā."

Pie joda, Reičela, nezaudē savaldību!

Mežonis izšāva ar šauteni un metās uz salas iekšieni. Klusumu pāršķēla šāviens.

Izdzirdējis ciematā kliedzienus, viņš uzvilka revolvera gaili un turpināja skriet. Atskanēja jauni kliedzieni. Viņš vēlreiz izšāva ar šauteni. Pēc divām sekundēm - ar revolveri.

Sākās rosība. Ar zābakiem izsizdami no vietas akmeņus, sargi drāzās pa nogāzi augšup. Mežonis vēl divas reizes izšāva ar revolveri, vienu reizi ar šauteni un mainīja virzienu. Viņš vairs neskrēja uz salas vidieni, bet pa kreisi.

Tiklīdz skrējēji sasniedza kori, kliedzieni kļuva skaļāki un ieskanējās tuvāk. Mežonis strauji pieliecās un turpināja skriet pa kreisi.

Vīri pārskrēja pāri korei. Debesīs uzšāvās gaismas raķete, apgaismodama vietu, no kuras bija atskanējis šāviens.

Bēgdams no gaismas, Mežonis pieliecās vēl zemāk un skrēja vēl ātrāk.

Viņš bija paredzējis to, kas notika. Dzirdot vairākus šāvienus, sargiem vajadzēja nodomāt, ka notikusi apšaude starp Mežoni un posteni. Viņi izklīdīs un meklēdami uzmanīgi virzīsies uz salas iekšieni.

Mežonim vajadzēja izmantot brīdi, kad ķērāji bija novērsuši uzmanību. Nakts aizsegā viņš uzskrēja pakalnā ciemata otrā pusē, meklēja Reičelu, taču nespēja atrast.

Viņš devās pa kori tālāk.

Viņš atrāvās no ēnas, kas metās virsū.

Daudz netrūka, lai aprepējusī plauksta trāpītu Reičelai, taču viņš laikā attapās. Reičela trīcēja Mežoņa rokās, taču mierināt viņu nebija laika.

Apakšā pie krasta ierēcās helikoptera motors, lēnām iegriezās rotējošie spārni.

Tajā pašā laikā debesīs sprāga vēl viena gaismas raķete, apgaismodama kori un ciemata otru pusi.

Mežonis apmierināts secināja, ka meklēšana kļūst intensīvāka. Sargi izklīda un devās dziļāk salā. Viņi bija devuši pavēli helikopteram pacelties. Viņi gribēja, lai tā starmeši papildina raķešu gaismu.

Reičela piekļāvās ciešāk. Mežonis piespieda lūpas viņai pie auss.

- Nekrīti panikā, - viņš murmināja. - Tikai ne tagad. Pēc piecām minūtēm būsim no šejienes prom.

Viņš vilka Reičelu pa nogāzi lejā.

Helikoptera spārni griezās ātrāk, rēkoņa kļuva skaļāka. Mēness un paneļa aparātu gaismā aiz kabīnes organiskā stikla bija redzams pilots. Otrs pilots skrēja pie lidaparāta.

Mežonis vilka Reičelu uz priekšu arvien straujāk.

Otrais pilots atvēra helikoptera lūku. Viņš jau gatavojās iekāpt, taču atkrita atpakaļ un sabruka, saņēmis Mežoņa šautenes laides triecienu pa žokli.

Mežonis pagrūda otro pilotu sānis, nometa šauteni, pagrieza revolveri pret nobijušos pirmo pilotu un pavēlēja:

-Ja negribi mirt, kāp ārā!

Pilots sāka grābstīties ap drošības jostu, pieķērās ar rokām pie lūkas malas un metās zemē.

Mežonis ierāpās kabīnē un ievilka Reičelu sev līdzi. Viņa vairs nebija jāiedrosmina. Satraukti elpodama, viņa uzsauca: -Lido!

Mežonis aizcirta lūku un, nelikdamies ne zinis par drošības jostu, ar kājām nospieda pedāļus, bet ar rokām satvēra vadības sviras. Jūras kājniekos nebija mācīta lidošana ar helikopteru, taču Greiems bija uzstājis, ka sargam jāprot vadīt lidaparātu. Ne reaktīvās lidmašīnas. Tās bija pārāk sarežģītas, lai apgūtu bez ilgstošas apmācības. Lidot ar propelleru lidmašīnām un vienkāršākajiem helikopteriem varēja iemācīties dažu mēnešu laikā brīvajos brīžos.

Paldies dievam, nodomāja Mežonis, šis nav armijas lidaparāts. Redzot to vadības paneļus, mulsa prāts. Šis helikopters bija domāts civilo tūristu pārvadāšanai. Vadības ierīces bija vienkāršas un elegantas, neprasīja ievērot īpašus priekšrakstus.

Motoru kaukšana pārvērtās rēkšanā. Spārni rotēja tik ātri, ka šķita nekustīgi.

-    Aiziet! - iesaucās Reičela.

Mežonis darbojās ar pedāļiem un svirām, līdz helikopters uzlidoja. Sirds sažņaudzās. Un tūlīt no satraukuma atslāba. Viņi bija brīvi.

Mežonis vadīja helikopteru uz priekšu un augšup virs mēness apgaismotās jūras. Pametis saspringtu mirkli atpakaļ, viņš ieraudzīja stāvus, kas traucās lejā pa nogāzi, citus stāvus skrienam ārā no ciemata un pulcējamies piekrastē. Viņi nikni cēla uz augšu šautenes.

Strauji attālinādamies, Mežonis noskatījās, kā no stobru galiem izšaujas liesmas.

Par vēlu, viņš nodomāja. Piesprādzējis drošības jostu, viņš pagriezās pret Reičelu.

-     Piesprādzējies tu arī!

-    Esmu jau to izdarījusi.

-     Man jāsaka kaut kas vēl… - Mežonis pasmaidīja. - Tu mani satriec. Pavisam nedaudzas…

Reičela iekliedzās, Mežonis bezpalīdzīgs nodrebēja, jo ieraudzīja pret savu galvu pavērstu pistoli.

Aiz pistoles bija redzams Akira.

9

- Neaizmirsti, kur atrodamies! - Akiras skatiens bija tikpat melanholisks kā agrāk, angļu valoda - nevainojama. - Neķeries pie ieroča, citādi šaušu. Tu mirsi. Helikopteru ne uz mirkli nevar atstāt bez vadības. Iekams pagīišu tevi paraut sānis un pārņemt vadības sviras, mēs nokritīsim. Arī tu aiziesi bojā. Tāpat kā tavs principāls.

-    Kā tu…

-     Apsvēru, vai pēc tam, kad jahtu satrieca pret klintīm, kāds varēja izglābties. Tu esi dienējis jūras kājnieku sevišķo uzdevumu vienībā un esi izdzīvošanas speciālists. Kā es rīkotos tavā vietā? Pieņemot, ka izdevies atrast piemērotu paslēptuvi, es censtos atstāt salu tik ātri, cik vien iespējams, kamēr no sāpēm un bada nav zaudēta enerģija. Nav šaubu, ka tuvumā jāatrodas glābšanas komandai. Visticamāk - Dēlas salā. Starp citu, es atradu to helikopteru. Turpinot apsvērumus, nonācu pie domas, ka tev jānokļūst Dēlas salā, kamēr glābšanas komanda nav devusies projām. Ko šādā gadījumā tu vari darīt? Skaidrs, ka jānozog zvejnieku laiva, un mana principāla vīri ņēma to vērā. Visur tika izvietoti snaiperi. Tomēr labi zināma ir tava spēja pielāgoties. Vai būtu gaidāma diversija? Lidaparāta nolaupīšana? Izvērtējis variantus, es noslēpos helikopterā. Galu galā - ko es varēju zaudēt? Dažas stundas, kuras pavadītu šeit nekustīgi guļam? Es varu tā gulēt dienām ilgi. Un te nu tu esi.

-    Kad mēs kopā strādājām Medfordgapas kalnu kūrortā, tu nebiji tik runīgs. - Mežonis pašķielēja uz Akiras pistoli aiz muguras. Trīcēdams viņš pašķielēja uz Akiras domīgajām acīm. Uz tā cilvēka acīm, kura galvu bija redzējis nocērtam.

-     Kalnu kūrortā? Jā, tieši tāpēc patlaban šeit esmu, - paskaidroja Akira. - Tāpēc tev sekoju. Tāpēc noslēpos. Man vajadzīga atbilde uz dažiem jautājumiem. Kāpēc tu esi vēl dzīvs? Pirms sešiem mēnešiem redzēju tevi mirstam.

Mežonis šokēts atlaida vaļā vadības sviras. Helikopters krasi sasvērās uz jūras pusi. Viņš tūlīt pievērsās pedāļiem un svirām. Helikopters no jauna uzņēma augstumu. Tomēr Akiras vārdi bija iedarbojušies kā rungas sitiens pa galvu.

-    Redzēji mani? Ber es redzēju…

-    Mums dzenas pakaļ, - ierunājās Reičela.

Tas bija jauns trieciens, un Mežonis atskatījās. Tāpat kā Akira.

Šobrīd, nodomāja Mežonis, varu sagrābt viņa ieroci.

Intuīcija tomēr brīdināja, ka Akira nekad nezaudēs modrību pilnībā.

-    Labi, - bilda Akira, - tu pārvarēji vilinājumu.

-    Kā tu varēji zināt, ka nemēģināšu?

-     Paļāvos uz tavu veselo saprātu. Taču būtu labāk, ja mēs uzticētos viens otram. Apliecinot savu labo gribu… - Akira ielika pistoli makstī zem vējjakas.

Likās, kabīne uzreiz kļūst plašāka. Mežonis cieši ieskatījās tumsā aiz muguras.

-    Neredzu, ka mums kāds sekotu.

-    Tur, - Reičela norādīja uz aizmuguri pa kreisi. - Gaisma.

-    Ātrlaivas?

-    Otrs helikopters, - Akira paskaidroja.

-    Kungs dievs! Vai tas ir bruņots?

-    Nav šaubu, ka vīriem helikopterā ir automātiskie ieroči, taču citādi tas ir tieši tāds pats kā šis. Tas nav domāts karošanai.

-    Ja mūs panāks, - teica Reičela, - sekotāji var atvērt lūku un atklāt uguni.

-    Viņi to nedarīs.

-    Kā tu vari to tik droši teikt?

-     Iemesls, kāpēc viņi nešāva, kad bēgām no savrupnama, ir tieši tas pats. Viņi baidās, ka manā vietā var trāpīt tev, - Mežonis paskaidroja.

-    Tomēr viņi šāva, kad mēs nolaupījām helikopteru.

-    Manuprāt, viņi pārsteigumā nepadomāja, ko dara. Šobrīd viņi jau paguvuši apjēgt, ka rīkojušies muļķīgi. Ja viņi nogāzīs helikopteru, Papadropuls nogriezīs šiem…

-    Tiesa… - Reičela saviebās. - Mans vīrs ir spējīgs uz visu.

-    Jūs esat mūsu drošības ķīla, - sacīja Akira.

-    Mūsu? Tu taču esi pretējā pusē.

-    Vairs ne. Es ierados pie Papadropula aizvakar, lai stātos saslimuša sarga vietā. - Akira pagriezās pret Reičelu. - Sapratis, ka esmu nolīgts, lai turētu jūs gūstā un vīrs turpinātu jūs sist un izvarot, nevarēju nostāties pret savu sirdsapziņu. Patiesību sakot, man pašam radās plāns, kā jūs izglābt. Papadropuls bija mani maldinājis, sacīdams, ka ir apdraudēts un viņam vajadzīga apsardzība, tāpēc uzskatīju mūsu vienošanos par lauztu.

-     Kāpēc tādā gadījumā tu vērsi pret mani ieroci? - pajautāja Mežonis.

-    Lai tu neuzbruktu. Tev vajadzēja mani uzklausīt.

-    Tās gaismas nāk tuvāk, - Reičela atgādināja.

-    Viņi mēģinās piespiest mūs pie zemes. Pa labi atrodas sala. - Mežonis norādīja uz tumšu masu. Vairīdamies no tās, viņš palielināja ātrumu. Motors ierēcās tik skaļi, ka helikoptera korpuss ievibrējās.

Degvielas līmeņa rādītāja šautriņa noslīdēja līdz pusei. Mežonis papurināja galvu.

-     Lidojot tādā ātrumā, mēs izlietosim pārlieku daudz degvielas.

-     Ķerot mūs, viņiem vajag ne mazāk degvielas, - ieminējās Akira. - Es neuztrauktos. Pirmkārt, viņu degvielas tvertnes bija patukšas, tāpēc viņiem drīz vajadzēs griezties uz zemes pusi. Esi mierīgs! Jūs droši vien esat izsalkuši un izslāpuši. - Akira nolaida roku uz grīdas. Ar smaidu, kaut arī no acīm nepazuda skumjas, viņš pasniedza Reičelai blašķi un sainīti ar sviestmaizēm.

Reičela noskrūvēja blašķei vāciņu un iedzēra vairākus lielus malkus. Piepeši viņa caur pieri paskatījās uz abiem vīriešiem.

-Jūs vairāties runāt par lietu.

Mežonis saprata, ko vina grib teikt. Akira samiedza acis. -Jā.

-     Klausoties jūs, varēja nodomāt, ka esat sajukuši. Kā jūs saprast?

Nedz Mežonis, nedz Akira neatbildēja uz jautājumu. Neatraudami acis, viņi skatījās viens uz otru.

-    "Es redzēju tevi,"- citēja Reičela. - Mums braucot ārā no ostas, tu izkliedzi tieši tādus vārdus, - neko nesaprazdama, viņa uzrunāja Akiru un pagriezās pret Mežoni. - Tāpat tu uzsauci viņam… Tikai uzsvars bija citāds. "Es redzēju tevi." Tad pērkona dārdi noslāpēja dažus vārdus, atskaitot "mirsti". Es pajautāju, vai tu pazīsti šo cilvēku. Tu neatbildēji. Tikai pēc laba brīža tu pateici: "Lai Dievs stāv man klāt, jā." Likās, tevi māc šausmas. "Pirms sešiem mēnešiem redzēju viņa nāvi." Vējš plosījās tik skaļi, ka šaubījos, vai esmu dzirdējusi pareizi. Dzirdētajam nebija jēgas. Tagad viņš teica, ka redzējis, kā tev…

-    Nocērt galvu. Mežoni, kā tas nākas, ka esi palicis dzīvs?

-    Kā tu esi palicis dzīvs? - jautāja Mežonis.

-    Tev ar zobenu nocirta galvu. Tā noripoja uz grīdas.

-    Tava galva palika uz kakla. Tu mirkšķināji acis.

-    Tu mirkšķināji.

-    Kungs dievs, - bilda Reičela. - Jūs neesat pie pilna prāta!

-     Nē, - sacīja Mežonis. - Mēs abi esam dzīvi, tāpēc jādomā, ka noticis kaut kas neiespējams. - No adrenalīna pieplūduma zuda spēki un ietrīcējās ceļgali.

Reičela nobālusi papurināja galvu.

-     Lai Dievs stāv man klāt, tas nav iespējams. Ja neviens no jums nav zaudējis prātu, tad viens vismaz melo!

Reičelas skatiens skaidri liecināja, ka viņa tur aizdomās svešinieku. Atvairīdams šo pieņēmumu, Akira paraustīja plecus un ieurbās ar skumju skatienu Mežonī.

-     Paklausieties vēlreiz, - sacīja Reičela, - ko teicāt. Jūs apgalvojāt, ka esat redzējis, kā viņam nocērt galvu.

-    Pilnīgi pareizi, - atteica Akira, sāniski skatīdamies uz Mežoni.

-     Un tu redzēji, kā nocērt galvu viņam.' - Reičela pajautāja Mežonim.

Mežonis pamāja. Pār augumu pārskrēja saltas trīsas, it kā viņš būtu nonācis helikoptera kabīnē kopā ar rēgu. Reičela pacēla uz augšu rokas.

-    Atkārtoju vēlreiz. Tā kā nekas tamlīdzīgs nevarēja notikt, viss ir meli.

-    Vai tu man tici? - Mežonis pajautāja.

-     Tu zini, ka ticu. Cik reižu tas jāapliecina? Es zvērēju, ka došos tev līdzi uz elli.

-    Tā vien liekas, ka tur ir mana īstā vieta. Jo tas, ko tu uzskati par neiespējamu, man visu laiku ir acu priekšā. Es biju tur. Es zinu, kas notika. Es to redzēju. Reičela, klausies, ko teikšu… vari domāt, ka esmu traks, man vienalga… Es saku, ka redzēju: slepkava japānis nocirta galvu šim vīram. Visus pēdējos sešus mēnešus mani vajā šis skats.

-    Tieši tāpat mani vajā tu, - piebilda Akira.

-    Tas, ko saki tu, neskaitās, - sacīja Mežonis. - Mēs ar Reičelu ticam viens otram. Vai es varu tev ticēt?

-    Absolūti profesionāla jautājuma nostādne. Es domāju tieši tāpat. Es būtu vīlies, ja tev nebūtu aizdomu. Vēl vairāk. Man būtu jākļūst aizdomīgam, ja tu noticētu uz līdzenas vietas.

-    Nu jūs abi sākat man iedvest bailes, - ierunājās Reičela.

-    Sākam? Mani māc bailes kopš brīža, kad ieraudzīju Akiru pie Papadropula nama.

-    Iedomājies manis pārdzīvoto šoku, - sacīja Akira, - jo nespēju noticēt savām acīm, kad tu automašīnā pabrauci garām… kad ciematā džinos tev pakaļ… piestātnē saucu tevi.

-    Tas neko nenozīmē, - bilda Mežonis. - Jēga ir tikai tam, kas notika pirms sešiem mēnešiem. Ne par ko citu neesmu drošs.

-    Bet kā izskaidrot manu atrašanos šeit? Un to, ka varu ar tevi sarunāties?

-    Sasodīts, nezinu!

-     Beidziet, - ierunājās Reičela. - Mani patiešām sāk mākt bailes.

-     Ne vairāk kā mani, - sacīja Akira. - Kā lai panāku, ka jūs mani saprotat? Mežoni, pēdējos sešus mēnešus tu vajā mani murgos. Kamēr veseļojos…

-No kā?

-    No bokken.

Reičela sagrozījās.

-    Runā angliski!

-     Tie ir koka zobeni, - Akira paskaidroja. - Ar tiem man tika salauztas rokas, kājas un ribas, traumēta liesa, aklā zarna un galvaskauss. Lai atlabtu, man vajadzēja sešus mēnešus.

-    Ar mani notika tas pats, - atsaucās Mežonis. - Mēs esam atgriezušies sākuma punktā. Vai nu abi esam jukuši prātā, vai arī tu melo. Vai arī…

-     Melo tu, - noteica Akira. - Es labi zinu, ko redzēju. Kā tev izdevās palikt dzīvam?

Mežonis redzēja, ka aiz skumjām Akiras acīs slēpjas izmisīgs apjukums.

-     Labi, - noteica Mežonis. - Es tev piekrītu. Pieņemsim, ka mēs redzējām viens otra nāvi. Taču tas nav iespējams. - Viņš novērtēja savu skaidrojumu. - Ja neesam sajukuši… un ja neviens no mums nemelo…

-    Tad? - Akira paliecās uz priekšu.

-    Tu domā tikpat loģiski kā es. Ir vēl trešais variants.

-    Par kuru mēs neko nezinām. - Akira pamāja. - Un tā kā tu esi dzīvs un es esmu dzīvs…

-    Kaut arī tev dzīvam nevajadzēja būt.

-    Tāpat kā tev.

Mežonim pa galvu jaucās domas.

-     Pie joda, kas īsti noticis?

-     Gribu teikt, katram no mums jāpalīdz otram tikt ar šo lietu skaidrībā.

-    10

-    Liekas, ugunis aiz muguras atpaliek, - sacīja Reičela.

Mežonis atskatījās. Otrs helikopters pagriezās un sāka nolaisties uz salas pa labi.

-    Degvielai helikoptera tvertnēs jābūt gandrīz nulles līmenī.

-     Paldies dievam! Vismaz par to vairs nebūs jāuztraucas. - Reičela spēku izsīkumā aizvēra acis.

-    Kā mums pašiem ar degvielu? - Akira pajautāja.

Mežonis ieskatījās rādītāja skalā.

-    Ceturtdaļa vēl palikusi.

Reičela atvēra acis.

-    Vai ar to pietiek, lai nokļūtu līdz cietzemei?

-Jā. Ja nemainīsim kursu.

-Jā? Kāpēc mums būtu jāmaina kurss?

-    Mežonis grib teikt tādu saprotamu lietu, ka tā helikoptera pilots, kas mūs vajāja, pa rāciju ziņojis, lai citi helikopteri mūs pārtver, - Akira paskaidroja. - Viņi zinās, no kuras puses esam gaidāmi. Ja nemainīsim kursu, mūs atradīs.

-    Tāpēc lidosim tur, kur neviens negaida. - Mežonis mainīja kursu no ziemeļrietumiem uz rietumiem. - Pašās beigās mainīsim virzienu uz ziemeļiem.

-Tādā gadījumā līdz Atēnām būs jālido ilgāk. Mēs izlietosim vairāk degvielas, - bilda Reičela.

-    Helikopteram lidojot ar maksimālo ātrumu, motors patērē vairāk degvielas. Lai taupītu degvielu, jāsamazina ātrums, - paskaidroja Mežonis.

-    Vai tas nozīmē, ka tad degvielas pietiks līdz galam?

Mežonis neko neatbildēja.

-    Velns parāvis! - iesaucās Reičela.

11

Motors iesprauslojās, un, kad Mežonis beidzot sasniedza cietzemi, rādītājs liecināja, ka degvielas tvertne ir tukša. Rītausmas krēslā lidaparāts nolaidās meža klajumā, kuru būtu izmantojis helikopters, kas gaidīja Dēlas salā. Mežonis kopā ar Reičelu un Akiru skriešus devās uz krūmiem klajuma malā. Vienu nervozu mirkli Mežonim uznāca bailes, vai tikai Akira neizvilks ieroci un nepaziņos, ka samelojis, lai iegūtu viņa uzticību. Akira tomēr turēja rokas pie sāniem un šķita norūpējies, ka tikai ieroci neizvelk Mežonis.

-     Aiz šiem krūmiem ir zemesceļš, - sacīja Mežonis. - Simt jardu tālāk pa kreisi atrodas šķūnis.

-    Kurā gaida automašīna?

Mežonis piekrītoši pamāja ar galvu un sāka skriet.

-    Bet ja mēs nebūtu līdz šejienei tikuši?

-     Paredzētas vēl divas nolaišanās vietas. Arī vairākas ostas, ja mēs ierastos ar laivu. Tu labi zini, kāds ir likums. Ja kaut kas var izjukt, tas izjuks. Tāpēc jānoorganizē tik daudz rezerves variantu, cik vien iespējams.

-    Kas tevi apmācījis, tas darījis to pamatīgi.

Sasnieguši ceļu, viņi metās pa kreisi.

-    Varas iestādes, protams, atradīs helikopteru, - sacīja Akira. - Ja Papadropuls pieteiks lidaparātu kā nozagtu, policijas laboranti meklēs pirkstu nospiedumus.

-    Vai tavi pirkstu nospiedumi ir fiksēti?

-    Man nekad pirkstu nospiedumi nav ņemti.

-    Man ir, - atteica Mežonis.

-Tādā gadījumā Papadropuls izmantos savu varu, lai tos identificētu. Un liks, lai viņa vīri tevi par sievas nozagšanu novāc.

-     Pirms izkāpšanas no helikoptera noslaucīju visas vietas, kur biju pieskāries. Papadropuls savukārt zina, kā tevi sauc.

-    Zina, bet tikai pseidonīmu.

-    Jā, skolotājs to man iemācīja pirmām kārtām, - Mežonis atsaucās. - Saglabāt anonimitāti. Nepieļaut, ka tevi var vajāt saniknots pretinieks.

-    Gudrs instruktors.

-    Tikpat labi arī maitasgabals.

-    Tādi ir visi gudri instruktori.

-     Es… - Reičelas krūtis cilājās, elpa kļuva saraustīta. - Es netieku līdzi…

Abi vīri pagriezās un saņēma Reičelas rokas. Nesdami sievieti, viņi steidzās uz šķūni, kura siluets kļuva redzams pelēkajā rīta gaismā. Šķūnī gaidīja tumšs "Fiat". Pēc piecām minūtēm, nosēdinājuši Reičelu priekšā sev pa vidu, viņi jau bija uz ceļa.

Braucot Mežonis juta sev blakus Reičelas sasvīdušo apģērbu.

-    Ļaunākais jau aiz muguras. Tagad tu esi drošībā. Vari pagulēt. Drīz gaida ēdiens, tīras drēbes, mīksta jo mīksta gulta. Es pats to pārbaudīju.

-    Ja es ko vēlos, tad vannu… - Reičela nopūtās.

-    Tas jau bija gaidāms, - bilda Mežonis. - Par to ir padomāts. Arī silts ūdens būs, cik tik vēlies.

-     Karsts ūdens.

-    Tu runā kā japāniete. - Akira noskatījās, kā, dienai austot, pelēkās debesis iekrāsojas koši zilas. - Uz kurieni mēs braucam?

-    Uz fermu netālu no Atēnām. - Mežonim acis no pārpūles bija apsārtušas. - Es noīrēju pamestu māju. "Esmu rakstnieks," paskaidroju mājas saimniekam, "man patīk noslēgtība. Gribu rakstīt jaunu Aristoteļa biogrāfiju."

-    Un ko saimnieks teica?

-    Viņš nodomāja, ka rakstu par Aristoteli Onasi. Paņēma no manis solījumu, ka izstāstīšu viņam visas tenkas par Āriju un Džekiju.

-    Un tu izstāstīji?

-     Sastāstīju, ka Ārijs cenšas būt svētāks par pāvestu. Fermerim aizmiglojās acis. "Jūs, profesori…" viņš noteica un paņēma naudu. Droši vien nodomāja, ka esmu muļķis. Un ciemos pie tāda muļķa nenāks.

Akira iesmējās. Reičela pavīpsnāja.

12

Viņi noslēpa automašīnu aiz fermas. Saules pielietajos laukos auga vīnogulāji. Kaut arī māja izskatījās daļēji sabrukusi, iekšpusē tā bija tīra un ērti iekārtota. Mežonis pirms pāris dienām bija parūpējies par mājas labiekārtošanu.

Pa ceļam Mežonis ar Akiru galvenokārt bija runājuši par saviem murgiem, taču, nonākot fermā, galvenā kļuva Reičela. Ko viņa vēlas, abi izjautāja. Ēdienu? Izgulēties? Visvairāk Reičela bija noilgojusies pēc vannas. Mežonis bija pārbaudījis, vai mājā ir elektrība. Ūdens sildītājs tika ieslēgts uz lielāko jaudu. Pavadījusi vannasistabā stundu, Reičela iznāca māsas izvēlētajā "St. Laurent" kleitā un, par spīti zilumiem uz sejas, izskatījās skaista.

Ieraudzījis viņu, Akira sarauca pieri.

-     Helikopterā man likās, ka tavu seju klāj tikai bēgšanas laikā pa dienu un divām naktīm uzkrājušies netīrumi. Pat nenojautu, ka tas, ko noturēju par netīrumiem, īstenībā ir… Zināju, ka vīrs izturas pret tevi neģēlīgi… Bet kādam briesmonim jābūt…

Reičela pacēla roku un aizlika to priekšā lielākajiem zilumiem.

-    Atvainojos, - sacīja Akira, - sacīju to aiz līdzjūtības, nevis lai liktu kaunēties. Lūdzu, neaizmirsti, ka zilumi ir pārejoši.

-    Tie, kas uz miesas, tu gribēji teikt, - sacīja Reičela.

-    Neviens nav varējis sasist tavu dvēseli.

Reičela nolaida lejā roku un pasmaidīja.

-    Paldies! Derēja to atgādināt.

Nebija šaubu, ka viņa atstājusi uz Mežoni iespaidu. Brīnišķīgajās zilajās acīs, kuras izcēla tumši sarkanā kokvilnas kleita, kvēloja spēks un cieņa. Uz mitro, atpakaļ atsukāto kastaņ- krāsas matu fona izcēlās elegantais zods un vaigu kauli, jo uztūkums sāka mazināties.

-     Pat ja vīrs būtu nogalinājis tevi, viņš neko nebūtu varējis nodarīt dvēselei, - sacīja Akira. - Es ticu Sinto.

Reičela nogrozīja galvu.

-    Sintoisms ir senākā japāņu reliģija.

-    Tomēr es ne… Nekad neesmu bijusi reliģioza.

-     Sintoisms uzskata, ka pēc nāves mūsu dvēseles saplūst ar apkārtējo pasauli. Dzīve nebeidzas. Tā kļūst citāda. Tā uzsūcas. Tās identitāte nezūd. Tā samierinās. Tā ir kā plūdums. Tavs vīrs nevarēja iznīcināt tavu dvēseli, kas ir neievainojama. To gaida cita dzīve.

-Ja mani kas uztrauc, tad tā ir šī dzīve, - sacīja Reičela.

-      Katrs var rīkoties, kā vēlas. - Akira paraustīja plecus. - Sintoisms neuzstāj, ka jāatsakās no pašreizējās eksistences formas, ja tā patīk labāk.

-    Šajā dzīvē man nepieciešams paēst.

-     Mēs jau kaut ko gatavojam, - sacīja Mežonis. - Sautējam jērgaļu.

-     Izklausās kārdinoši.

Tā arī bija.

Maltītes vidū Mežonis pagriezās pret Akiru.

-    Izstāsti man vēlreiz!

-    Esmu stāstījis jau piecas reizes.

-    Izstāsti vēl sesto! Mēs abi gājām bojā, taču neviens nav miris. Paskatoties uz tevi, man katru reizi jānodrebinās. Es redzu…

-    Kami.

-Ko?

-     Rēgu. Varu teikt, ka pielieku visus spēkus, lai kaut ko saprastu. Tikai bez panākumiem. Tātad ja gribi noklausīties vēlreiz…

-     Sīkāk. Vienmēr uzrodas vēl kāds sīkums. Vienkārši uzreiz tas neienāk prātā.

-    Ļoti labi. Mani nolīga…

Muto Kamiči.

Mežonis sasprindzis klausījās, kā Akira raksturo šo vīru.

Vecums tuvu sešdesmit. Mazliet sakumpis. Ar vēderiņu. Sirmas šķipsnas melnajos matos. Brūni, noļukuši vaigi.

-    Tieši tādu viņu es atceros, - sacīja Mežonis. - Kurā vietā viņš tevi nolīga?

-    Tokijā.

-    Ar ko viņš nodarbojas?

-    Nezinu.

-    Kaut kādam priekšstatam par viņu tev jābūt. Apraksti viņa kabinetu!

-    Es jau teicu, ka mēs tikāmies neitrālā teritorijā. Parkā.

-    Jā, - sacīja Mežonis. - Pēc tam jūs iekāpāt viņa limuzīnā.

-    Pareizi.

-    Raksturo šoferi!

-    Vingrs vīrs, kas labi dara savu darbu. Mūs atdalīja dūmakaina stikla starpsiena, tā stāvēja ciet. Man neradās izdevība viņu labi aplūkot.

-    Vai Kamiči nevarēja būt politiķis?

-    Varēja būt. Tikpat labi viņš varēja būt biznesmenis. Visvairāk man iekrita acīs, ka viņš izskatījās noguris.

-    Noguris atbildīgais darbinieks. Tāds iespaids palika man, - sacīja Mežonis. - Atbildīgs darbinieks var nozīmēt daudz ko. Pastāsti, kādas viņam rokas!

-    Pirkstu kauliņi aprepējuši. Arī plaukstu malas.

-    Kā tev un man. No karatē treniņiem.

-    Tādi ir mani vērojumi, - bilda Akira. - Japānā, kur nodarbošanās ar cīņas mākslu ir tradicionāla, ar to aizraujas daudzi atbildīgie darbinieki.

-    Kāds bija tavs uzdevums?

-    Man vajadzēja Kamiči-san pavadīt uz Ameriku. Viņš teica, ka viņam jāpiedalās konferencē. Viņš uzskatīja, ka briesmas nedraud, taču domāja, ka pavadonis noderētu.

-     Šis fakts vieš manī nemieru. Viņam bija šoferis, tātad starp darbiniekiem varēja būt arī vīri, kas izpilda sarga lomu.

-     Viņš izskaidroja, - Akira sacīja, - ka viņam vajadzīgs sargs, kam nav svešas amerikāņu ieražas.

-    Tu esi strādājis ar amerikāņiem?

-    Esmu strādājis ar daudzām tautībām. Taču labo angļu valodas zināšanu dēļ mani iecienījuši bagātie amerikāņi, kas ierodas Japānā. Arī bagāti japāņi, kas ceļo uz Ameriku,

-    Vai viņš teica, ka paredzējis nolīgt pavadoņos arī amerikāni?

-Jā. Tā nav problēma. Bija vajadzīgs cilvēks, kas aizstāj mani, kamēr ēdu un guļu. Praktiski, lai sabiedrotais ir no zemes, kurā jāstrādā, - sacīja Akira.

-    Tātad no Tokijas jūs lidojāt uz…

-     Dalasu.

-    Vai tur kaut kas notika?

-     Saimnieks lidmašīnā sarunājās ar citu japāni. Pēc tam viņš tikās ar vairākiem amerikāņiem.

-    Tas notika lidostā?

-    Tikšanās bija īsa. Es nedzirdēju, par ko bija runa. Mēs devāmies tālāk uz Ņujorku.

-     Kur mēs sastapāmies, - noteica Mežonis. - Pēc stundas brauciena mēs apstājāmies.

-    Saimnieks sacīja, ka tu būšot saņēmis instrukcijas. Japāņu valodā viņš lika man precizēt to, kas tev nebija zināms.

-     Mēs apstājāmies pie Hovarda Džonsona kompleksa. Tur tika apmainīti…

-     Diplomātportfeļi. Es par to nobrīnījos.

-    Tāpat kā es. Pēc tam mēs nonācām…

-     Pēc vairākām stundām mēs piebraucām pa tumsu pie neparasta nama, kas atgādināja vairākas ēkas, kuras būvētas cita no ķieģeļiem, cita no akmeņiem, vēl cita no koka. Ēku augstums bija dažāds: pieci stāvi, trīs, četri. Katra ēka bija būvēta savā stilā: kā pilsētas māja, kā pagoda, pils, vasarnīca. Dažas bija ar taisnām sienām, citas ar izliektām. Arhitektonisko kokteili papildināja skursteņi, tornīši, kores un balkoni, - Akira pabeidza.

-Jā. Kokteilis.

-    Drošība tik neaizsargātā vietā darīja mani nemierīgu.

-    Nē, noraizējies biju es, bet tu teici, ka nav jāuztraucas, jo par drošību padomāts.

Akira papurināja galvu.

-     Es tikai atkārtoju saimnieka sacīto. Nekas par drošības pasākumiem man nebija zināms.

-    Uz kraujas bija sargposteņi. Trim citiem principāliem, kas piedalījās apspriedē, bija pa diviem pavadoņiem, tāpat kā Kamiči.

-    Kāda bija pārējo principālu tautība? - pajautāja Akira.

-    Amerikānis, spānis un itālietis.

Reičela nolika uz galda karoti.

-    Man par jūsu darbu nekas nav zināms.

Akira ar Mežoni paskatījās uz viņu.

-     Tā kā esmu civilpersona, man varbūt jātur mute, taču, klausoties jūs, man kaut kas ienāca prātā.

-    Jā? - Mežonis gaidīja turpinājumu.

-    Varbūt tas nav svarīgi, taču…

-    Pastāsti! - aicināja Akira.

-    Kā Kamiči jūs sameklēja?

Likās, ka Akira apjūk.

-Jūs abus apmājusi vēlēšanās saglabāt anonimitāti. Šaubos, vai esat likuši sludinājumus avīzēs.

Mežonis iesmējās.

-    Protams, ne.

-    Kā tev vai Akiram var piedāvāt darbu?

Akira paraustīja plecus.

-    Tā ir standarta procedūra. Darbu sameklēja mans aģents.

-     Tāpat kā man, - piebilda Mežonis. - Detaļas neko nenozīmē.

-    Pirms piecām minūtēm tu apgalvoji, ka svarīgs ir viss.

-    Viņai taisnība, - bilda Akira. - Mums jāapsver viss.

-     Bet mans aģents neko nezina par Kamiči, - sacīja Mežonis. - Viņš pat nevarēja pateikt, vai vajadzēs sargāt biznesmeni vai politiķi. Kamiči gluži vienkārši bija kontaktējies ar viņu un piedāvājis samaksāt par pavadoņa piecu dienu darbu.

-      Arī mans aģents neko nezina par viņu, - piemetināja Akira un pagriezās pret Reičelu. - Sargājot biznesmeni, parasti jāizmanto citādi paņēmieni, nekā sargājot politiķi. Katrā gadījumā draudi ir citādi - nolaupīšana un slepkavība. Atceros, - informācijas trūkuma dēļ nejutos gluži omulīgi.

-     Tā kā jūs lūdzāt viens otru vairākas reizes izstāstīt, kas noticis, - sacīja Reičela, - kāpēc nepalūgt, lai to izdara arī aģenti? Varbūt viņi atcerēsies ko tādu, kas agrāk nelikās svarīgs.

Mežonis savilka uz augšu uzacis.

-    Par to jāpadomā, - noteica Akira.

-     Kāpēc ne? Ir vērts pamēģināt. Saviem spēkiem vien mēs neko nenoskaidrosim.

Likās, ka Mežonim piepeši zūd apņēmība.

-    Tavs aģents atrodas Japānā, bet manējais - Amerikā, un runāt par šādām lietām pa telefonu nevar.

-      Tādā gadījumā dosimies ceļā, - aicināja Akira. - Tikai ceļojums būs uz pusi īsāks, nekā tu domā. Man nav jādodas uz Japānu. Strādājot Amerikā, es izmantoju Amerikas aģenta pakalpojumus.

-    Kā viņu sauc?

Nezinādams, cik daudz drīkst atklāt svešiniekam, Akira paskatījās uz Reičelu un savilka pieri. Jūtot, ka steidzami nepieciešams daudz ko noskaidrot, viņš sastinga.

-    Greiems Bārkers-Smits.

-    Kungs dievs!

1 3

Mežonis piecēlās tik strauji, ka ar troksni apgāzās krēsls.

-    Manējo sauc tieši tāpat. Maitasgabals.

-     Tavs aģents ir Greiems? - Mežoņa sejā parādījies šoks lika pielēkt kājās arī Akiram. - Es pieļāvu kļūdu. Es teicu "amerikānis". Patiesībā viņš ir…

-     Anglis. Gandrīz sešdesmit gadu vecs. Ar lieku svaru. Plikpauris. Smēķē cigārus. Vienmēr trīsdaļīgā uzvalkā.

-     Turklāt vislabākajā, - piezīmēja Akira. - Patīk šampanietis un kaviārs.

-      Beluga un "Dom Pģrignori'. Tas ir Greiems. Maitasgabals!

Reičela pasvieda uz augšu rokas.

-      Lūdzu, vai kāds… Jums abiem ir viens aģents, un jūs to pat neapjautāt?

-     Tas nebūtu bijis iespējams, - Mežonis sacīja. - Mūsu profesijā jāievēro slepenība. Mēs darām darbu, kurā kļūstam par mērķi.

-      Mēs garantējam uzticību savam saimniekam, - skaidroja Akira. - Ka nekad nepievilsim uzticību. Nekad neatklāsim ko diskrētu. Tomēr mēs nevaram paļauties, ka saimnieki izturēsies pret mums lojāli, tāpēc neatklājam savu identitāti, ja saimnieks gribētu mūs sameklēt un panākt absolūtu klusēšanu. Vai arī saimnieka ienaidnieki nolemj mūs sodīt.

-    Jūs runājat tā, it kā dzīvotu citā gadsimtā, - sacīja Reičela.

-    Ja tu to saproti, tad saproti arī visu pārējo, - bilda Akira.

-    Es patiešām to vēlos. Dzīvot pirms trīssimt gadiem.

Neko nesaprazdams, Mežonis skatījās uz Akiru un tad strauji pievērsa skatienu Reičelai.

-     Saproti, mums jābūt paranoiķiem. Ne gluži klientu, bet sevis dēļ. Sargs pilnībā paļaujas uz savu aģentu. Aģents ir parastā saite, kas savieno ienaidnieku, klientu, veicamo uzdevumu un…

-     Tu esi sargs, - noteica Reičela un pagriezās pret Akiru.

-     Arī tu. Tātad Greiemam, jūsu aģentam, tāpat jābūt para- noiķim.

-     Un cilvēkam, kas pelnījis absolūtu uzticību. Viņš nekad nedrīkst nodot klientu, kas viņam uzticējies, - sacīja Mežonis.

-     Arī nodot paša pārstāvēto sargu anonimitāti? - Reičela pajautāja.

-    Tieši tā. Šā iemesla pēc mēs ar Mežoni nekad neuzzinātu, ka mums ir viens aģents. Ja Greiems būtu man izpaudis cita sarga vārdu, kuru viņš pārstāv, tajā pašā brīdī mana uzticība būtu galā un es meklētu jaunu aģentu.

Mežonis pabeidza apspriedi.

-    Tātad - vai Greiems rīkojies ētiski, nevēlēdamies stāstīt, ka mūs vajā kopīgi murgi?

-    Atlabšana tev prasīja sešus mēnešus. Tikpat, cik man. Vai viņš apmeklēja tevi?

-    Katru sestdienu, - Mežonis atbildēja. - Pie Česapīka līča.

-    Viņš apmeklēja mani katru ceturtdienu. Martas salā.

-    Visu šo laiku viņš zināja, ka uzskatu tevi par mirušu.

-    Arī es domāju, ka tu esi nogalināts.

-    Viņš nav aģents, kuram būtu vajadzējis ļauties paranojai. Viņam vajadzēja visu izstāstīt!

-Tavuprāt, viņš ir iesaistīts šajā lietā?

-    Pie velna, šķiet, par to nav jāšaubās, - sacīja Mežonis.

Akiras sejā ievilkās skarbi vaibsti. Reičela satvēra viņa rokas.

-Negribu izskatīties nervoza, draugi, bet…

-     Mēs nepagūsim uz nākamo lidmašīnu, kas izlido uz Savienotajām Valstīm. Tevi nepametīsim, ja raizējies par to, - sacīja Mežonis. - Tu joprojām esi mums galvenā.

-    Tādā gadījumā… - Reičelas pleci saguma un plakstiņi notrīsēja. - Man vajag… - Viņai noslīga galva. - Esmu briesmīgi nogurusi.

-    Ej uz guļamistabu un mazliet pagūli.

Reičela nožāvājās.

-    Bet kā būs ar jums?

-    Neraizējies! Mēs ar Akiru gulēsim uz maiņām. Viens no mums sargās tevi visu diennakti.

Reičelas galva noslīga uz galda.

Mežonis aiznesa viņu uz guļamistabu.

14

Mežonim atgriežoties virtuvē, Akira bija aizgājis. Ātri ieskatījies citās istabās, viņš konstatēja, ka tās ir tukšas. Savilcis pieri, viņš atvēra ārdurvis un ieraudzīja Akiru, kas sēdēja uz šķībajiem pakāpieniem, pavērsis brūno seju pret sauli.

-    Kaut kas nav kārtībā? - Mežonis pavaicāja.

-    Jāapskatās, kas notiek apkārtnē.

-Un?

Akira norādīja uz vīnogulāju lauka pusi.

-     Šķiet, viss ir kārtībā. Vīnogas novāktas un rindstarpas pārredzamas. Uz lauka nav neviena cilvēka. Tu esi pareizi darījis, izraugoties šo māju.

-     Paldies! - Mežonis apsēdās viņam blakus. - Zinot tavu prasmi, tas gandrīz izklausās pēc komplimenta.

-    Fakta konstatējums.

Akira pasmaidīja, taču melanholija no acīm nenozuda.

-    Angliski tu runā nevainojami. Kur tu iemācījies?

-    Kādreiz tev pastāstīšu.

-    Ja vien būs noskaņojums. Omote un ura, vai ne?

Akira pagriezās.

-    Sabiedrības un indivīda domas? Tev pazīstams japāņu domāšanas veids?

-    Cenšos savu spēju robežās.

-     Apsveicami. Tomēr jūtu līdzi. Nekad tev neizdosies izprast pilnībā.

-    Arī es esmu nonācis pie šādas atziņas.

-    Kā ar sievieti? - Akira pajautāja.

-     Viņa labi turēja līdzi. Patiešām pārsteidzoši. Nu spēki ir galā. Nav brīnums, ka viņa pat nepakustējās, kad uzklāju segu. Droši vien gulēs līdz tumsai.

-    Tā ir, - Akira apstiprināja.

-     Bet arī mums vajadzīga atpūta. Ja vēlies, vispirms dežurēšu es. Tu vari ieiet vannā un…

-    Tev bija jāiztur lielāks sasprindzinājums nekā man, - uzsvēra Akira. - Turklāt ilgāk. Tu būsi vairāk noguris. Tu iesi pirmais.

-    Tā mēs strīdēsimies līdz rītam. - Mežonis pacēla divus akmentiņus, iespieda dūrēs un pastiepa rokas uz priekšu. - Mazais akmentiņš ies atpūsties pirmais.

-    Kā bērnībā?

-     Kāpēc ne? Šis lēmumu pieņemšanas veids ir tikpat jabs kā jebkurš cits.

Akira uzjautrināts izvēlējās kreiso roku. Mežonis atvēra dūri un salīdzināja viņa akmentiņu ar savējo.

-     Izskatās, ka tu varēsi nosnausties, - sacīja Mežonis.

Akira palocījās un iesmējās.

-Hai.

-    Vai japāņu valodā tas nozīmē "jā"?

-             Ne tikai to. Arī "protams", "patiešām", "katrā ziņā". Viss atkarīgs no intonācijas. - Akira nopētīja Mežoni. - Tādus cilvēkus kā tevi mēs saucam par sirdscilvēkiem. Labvēlīgs, nopietns.

• - Ar problēmu, kas iedveš bailes.

-              Divām problēmām, - atsaucās Akira. - Pirmā ir tā, ka tavs principāls jāatdod darba devējam.

-    Par to jau ir domāts.

-              Atzīstu, līdz šim tu esi strādājis nevainojami. Tomēr būtu labi, ja mēs sadarbotos un procesu paātrinātu.

-              Jutīšos pagodināts. - Mežonis salika kopā plaukstas un nolieca galvu.

-    Pēc tam dosimies uz Ņujorku.

Mežonis iztaisnojās.

-             Un izspiedīsim no Greiema atbildes uz jautājumiem, kas mūs interesē.

-              Ir vēl kas, ko neesmu ar tevi pārspriedis. Tas nav saistīts tikai ar to, kas noticis ar tevi vai mani.

-    Zinu, - atsaucās Mežonis. - Kamiči.

Akiru, šķiet, atbilde pārsteidza.

-    Četrdesmit septiņi ronini, - Mežonis piemetināja.

-    Tu zini arī par tiem?

-              Bija vajadzīgi divi gadi, taču galu galā viņi atrieba kunga nāvi.

-             Kamiči ir vienīgais principāls, kuru man nav izdevies no- sarģāt.

-    Un vienīgais principāls, kuru nav izdevies nosargāt man.

Ja Greiemam ar to kāds sakars… - Mežonis drūmi paskatījās. - Ja tam nav sakara ar Reičelu… ar mūsu kopīgajiem murgiem… un to, kas piemeklēja Kamiči…

-    Viņš ir jāatriebj. - Akira piecēlās. - Ja mums izdosies saprasties šajā sakarā, mēs…

-    Mēs varētu kļūt draugi, - piebilda Mežonis.

Akira pameta sānisku skatienu.

-    Draugi?

Esmu iedomājies pārāk daudz, nodomāja Mežonis.

-     Īslaicīgi partneri, - sacīja Akira. - Izrādot cieņu pret tavu cieņas izrādījumu, atļaušos izmantot jūsu rietumniecisko paražu.

Viņi sarokojās. Akiras rokasspiediens bija kā zobena satveršana samuraja rokā.

Salīdzinājums lika Mežonim atcerēties zobenu, ar kuru Kamiči bija pāršķelts uz pusēm un nocirsta Akiram galva.

Viņš paspieda roku stingrāk.

Domas kavējās pie Greiema.

Otrā daļa

ĀRPUS APZIŅAS PALIKUŠAIS LAIKS

ŠĶĒRŠĻU SKRĒJIENS, MAITASPUTNU MEDĪBAS

1

Atēnu lidostu nevarēja izmantot. Bija pats par sevi saprotams, ka to uzmanīs Papadropula vīri. Starptautiskās lidostas bija tikai Salonikos, vairākus simtus kilometru uz ziemeļiem, un Korfu, tikpat tālu ziemeļrietumu virzienā. Papadropulam nepacietība bija asinīs, un viņa uzmanībai automātiski vajadzēja krist uz ātrāko ceļošanas veidu, kaut nokļūšana līdz divām pēdējām lidostām prasīja laiku.

Grieķiju varēja atstāt braukšus, taču brauciens būtu smags. Lai nokļūtu drošībā, Mežonim, Akiram un Reičelai vispirms vajadzētu doties ziemeļu virzienā uz Dienvidslāviju, kas ir četrreiz lielāka par Grieķiju, pēc tam pa Ziemeļitālijas plašajiem kalniem uz rietumiem, tālāk cauri Francijai uz dienvidiem, kur Ažūra krasta tuvumā atradās Reičelas māsas salu valstība.

Šķita, ka vislabāk ir ceļot ar kuģi. Pat tik bagāts cilvēks kā Papadropuls nevarēja nodrošināt visu Grieķijas ostu novērošanu, tomēr nevajadzēja šaubīties, ka viņa vīri kontrolēs Atēnām tuvākās ostas un dzelzceļa stacijas. Šā iemesla pēc Mežonis, Akira un Reičela devās uz Grieķijas rietumu piekrasti - uz Patrām četru stundu brauciena attālumā. Tikuši tur, viņi apsvēra, vai nav iespējams uzpirkt zvejnieku, kas nogādātu viņus uz Itāliju kontrabandas ceļā. Bet vai varēja būt pārliecība, ka zvejnieks pārkāps valsts robežu, nevis paziņos varas iestādēm? Izskatījās, ka ceļot legāli ir drošāk.

-    Vienalga, esmu skeptisks, - sacīja Akira. Pulkstenis rādīja deviņi vakarā. Kopā ar Mežoni un Reičelu viņš stāvēja krēslainā alejā spoži apgaismotās piestātnes biļešu kases tuvumā un vēroja mašīnas un gājējus. - Tā mēs katrā ziņā nokļūsim galā ātrāk nekā ar auto, bet ne tik ātri kā ar lidmašīnu.

-    Kaut arī mēs vienojāmies, ka izmantot lidmašīnu nebūtu gudri, - sacīja Mežonis.

-    Šī biļešu kase var izrādīties tikpat riskanta kā jebkura lidosta.

-    Par to nav jāšaubās. Es pārbaudīšu. Viņiem zināms, ka esmu baltās rases cilvēks, varbūt pat amerikānis, taču mani var noturēt arī par eiropieti. Japāni ievēros tūlīt.

Mežonis atgriezās pēc desmit minūtēm.

-    Nevienu novērotāju neredzēju.

-    Tas nenozīmē, ka novērotāju nav.

Mežonis piekrītot paraustīja plecus un pasniedza Akiram ar Reičelu biļetes.

-     Es domāju, ka viņi var uzraudzīt ne tikai kases, bet arī prāmi.

-    Novērotāji var atrasties arī uz prāmja, - piemetināja Akira. - Tā ir ierobežota vieta. Ķērāju grupa.

-     Ar tādu rīcību var panākt pretēju efektu. Mums būs lielākas iespējas pamanīt viņus.

Akira apsvēra dzirdēto.

-    Taisnība.

-    Pēc cik ilga laika būsim Itālijā? - pajautāja Reičela.

-    Pēc deviņpadsmit stundām.

-Ko?

-      Pirms braukšanas pāri Adrijas jūrai prāmim piekrastē ir divas pieturas, - Mežonis paskaidroja. - Man patīk, ka prāmis brauc lēni. Papadropuls nekad neiedomāsies, ka izvēlēsimies tik lēnu pārvietošanās veidu. Prāmis dodas ceļā pēc piecdesmit minūtēm. Mums jādodas atpakaļ pie mašīnas.

2

Mežonis ar Reičelu piebrauca pie piestātnes un iestājās vieglo automobiļu un nelielu kravas mašīnu rindā, kas pirms uzbraukšanas uz prāmja gaidīja muitas pārbaudi. Muita, protams, būs arī Itālijā, taču grieķi pārbaudīja aizbraucēju kravu, vai kāds neizved senus mākslas priekšmetus. Kaut arī muita nedarbojās tik stingri kā imigrācijas dienests, pases tik un tā vajadzēja uzrādīt.

Pases. Savu pasi Mežonis bija paņēmis Atēnās no bankas seifa. Akira vienmēr nēsāja pasi sev līdzi ūdensnecaurlaidīgā apvalkā.

Taču Reičelas pasi bija paņēmis Papadropuls, lieku reizi pakļaudams viņu savai kontrolei.

Problēmu visvienkāršāk varētu atrisināt, dodoties uz ASV vēstniecību, kur Reičela varēja pieteikt pases nozaudēšanu un lūgt, lai izsniedz jaunu. Taču izsniegšanas process ilgtu vairākas dienas, un Reičelai nebija citu dokumentu ASV pilsonības apliecināšanai. Vēl vairāk, Papadropuls varēja paredzēt, ka viņai radīsies vajadzība pēc pases, un likt novērot ASV vēstniecību.

Reičelai varēja sagādāt arī viltotu pasi, taču viņai uz sejas bija tik daudz zilumu, ka ar kosmētiskiem līdzekļiem tos nevarētu noslēpt. Salīdzinot fotogrāfiju ar sievieti savā priekšā, jebkurš ierēdnis redzētu, ka zilumi uz sejas ir tādi paši kā fotogrāfijā, un tūlīt saprastu, ka pase izgatavota pirms dažām dienām un tā ir viltota.

Mežonis pirms glābšanas operācijas neko nebija zinājis par Reičelas zilumiem, taču profesionālie ieradumi bija mudinājuši izstrādāt rezerves variantu gadījumam, ja neizdotos dabūt pasi. Džoisa Stouna bija rādījusi māsas fotogrāfijas. Mežonis bija brīnījies par abu sieviešu neparasto līdzību - viņas izskatījās ne tikai kā māsas, ar visu desmit gadu vecuma starpību viņas varēja noturēt par dvīnēm.

Viņš bija ieteicis Džoisai Stounai atgriezties savā salu impērijā, ar savu autoritāti panākot, lai ierodoties pasē neiespiež zīmogu. Pēc tam kurjers bija nogādājis viņas pasi uz Atēnām Mežonim. Līdz ar to neviens nevarēja pierādīt, ka Džoisa Stouna atstājusi Grieķiju. Salīdzinot fotogrāfiju pasē un jaunākās māsas seju, Mežoni no jauna pārsteidza neparastā līdzība, bija tikai divi izņēmumi. Džoisa Stouna bija blondīne, toties Reičelas mati - kastaņbrūni. Džoisa Stouna izskatījās kā filmzvaig- zne, bet Reičela - kā piekauta sieva.

Mežonis nosprieda, ka šis kontrasts jāizmanto. Fermā pie Atēnām viņš iedeva Reičelai krāsu matu izbalināšanai. Tagad, mašīnā tuvojoties prāmju stacijas muitas ierēdnim un paskatoties uz Reičelu, viņš izbrīnā nogrozīja galvu. Gaišie mati padarīja Reičelu apbrīnojami līdzīgu māsai, bet zilumi radīja ilūziju, ka viņa ir vecāka.

Muitas ierēdnis pārbaudīja mašīnu.

-    Ceļasomu nav?

-    Tikai rokassomas, - Reičela runāja, kā Mežonis bija viņu mācījis.

-     Lūdzu, pases!

Mežonis ar Reičelu pasniedza pases. Akiram jau drīz bija jāuznāk uz prāmja kājām, jo tā viņi tik daudz nedurtos acīs.

-    Džoisa Stouna? - Ierēdnis atrāva skatienu no pases un pārsteigumā sāka blenzt uz Reičelu. - Atvainojiet, ka nepazinu… Man patīk jūsu filmas, taču…

-    Zilumi, jūs gribējāt teikt?

-    Šķiet, tie ir visai sāpīgi. Tie bojā nevainojamo izskatu. Kāda nelaime…

-    Transporta negadījums netālu no Atēnām.

-     Ļoti jūtu līdzi. Mani tautieši ir neveikli braucēji.

-    Nē, es pati biju vainīga. Paldies dievam, neviens no mums neguva nopietnus savainojumus. Es samaksāju par automašīnas remontu un ārstēšanos.

Ierēdnis iztaisnojās.

-     Jūsu majestāte ir ārkārtīgi laipna. Ar visiem ievainojumiem jūs esat tikpat skaista kā filmās. Un tikpat cēla.

-    Vai varu lūgt mazu laipnību?

-     Esmu pazemīgs jūsu pielūdzējs.

Reičela saņēma ierēdni aiz rokas.

-    Nesakiet nevienam, ka esmu uz prāmja. Parasti priecājos par apbrīnotāju uzmanību. Esmu pārtraukusi filmēties, taču neesmu aizmirsusi pienākumus pret tiem, kas atceras manu kinokarjeru.

-Jūsu lielisko spēli nav iespējams aizmirst.

-     Tikai ne manā tagadējā izskatā. Cilvēki teiks, ka esmu neglīta.

-     Brīnišķīga.

-    Jūs esat ļoti laipns. - Reičela nelaida vaļā muitnieka roku. - Uz prāmja var būt arī kāds fotogrāfs. Ja manas filmas jūs iepriecināja…

-     Es tās dievinu.

-    Tāpēc, lūdzu, nesabojājiet par tām atmiņas. - Reičela paspieda muitniekam roku un atlaida.

Ierēdnis pakāpās atpakaļ.

-    Droši vien jūs slepeni neizvedat senus mākslas priekšmetus. Varat teikt šoferim, lai brauc uz prāmja.

-     Pateicos! - Reičela apveltīja ierēdni ar labvēlīgu smaidu.

Mežonis brauca uz prāmi.

-     Jūs esat labāka aktrise nekā māsa, - viņš nomurdēja. - Ļoti, ļoti laba.

-     Zini, vienmēr esmu apskaudusi māsu, - Reičela atbildēja, tikpat kā nekustinādama lūpas. - Viņa vienmēr tēloja labāk. Tagad, kad jābaidās no visa, man bija jāsaņemas un jāpierāda, ka esmu labāka.

-    Man pret to nav iebildumu. - Mežonis uzbrauca ar automašīnu uz prāmja. - Tagad jāgaida Akira.

3

Kad prāmis pēc divdesmit minūtēm atstāja piestātni, Akira vēl nebija viņiem piebiedrojies.

-    Paliec automašīnā, - Mežonis teica Reičelai.

Viņš pats izkāpa no tās un sasprindzis nopētīja ēnas starp automašīnu rindām. Smirdēja degviela un izplūdes gāzes. Pārējās mašīnas stāvēja tukšas, to vadītāji bija vai nu devušies gulēt, vai uz augšējā klāja uzkodu bāru, lai papriecātos par mēness apspīdēto jūru un apgaismoto piekrasti. Prāmja motori, klusi dūkdami, tricināja mašīnu klāja metāla grīdu.

No Akiras joprojām nebija ne vēsts.

-     Es pārdomāju, - sacīja Mežonis. - Kāp ārā! Turies man blakus. Ja kaut kas atgadīsies, bēdz! Augšā jābūt apsardzes vīriem. Turies viņu tuvumā!

Reičela tūlīt piebiedrojās Mežonim.

-    Vai kaut kas atgadījies?

-    īsti vēl nezinu. - Mežonis turpināja pārlūkot automašīnu klāju. - Akiram jau vajadzēja būt kopā ar mums.

-    Ja vien papildu drošībai viņš nepārbauda pasažierus.

-    Varbūt… Vai arī viņš atklājis, ka ir draudi.

Kaut arī visapkārt bija automašīnas, Mežonis saspringa no bailēm, ka viņu var atmaskot.

Viņam bija kļuvis par ieradumu nekad nešķērsot valstu robežas ar šaujamieroci. Tiesa, pārbaude daudzos kontrolpunktos bija virspusēja un rentgens neatklāja ieročus, kas galvenokārt bija taisīti no plastmasas, īpaši izjauktus. Mežonis atzina revolveri "Magnum", bet tam nekas nebija izjaucams, vienīgi veltnis. Grieķijā un Itālijā pastāvēja iecietīga attieksme pret teroristiem, tāpēc fanātiķi ļaunprātīgi izmantoja savu saimnieku labās gribas izpausmi un turpināja zvērības. Grieķija un Itālija bija spiesta pastiprināt drošības pasākumus uz robežas. Mežonis ar Akiru bija ņēmuši to vērā un pirms došanās uz prāmja piestātni iemetuši ieročus kanalizācijā.

Patlaban Mežonis juta nožēlu, ka to izdarījis. Uz metāla grīdas noklaudzēja soļi. Lejā uz kāpnēm kāds parādījās. Mežonis cerēja, ka tas būs Akira.

Nekā! Tas bija baltais!

Šķita, ka sirds sažņaudzas. Mežonis strauji izelpoja.

Formā tērpies vīrs bija no prāmja komandas. Viņš nopētīja uz mašīnu klāja novietotās automašīnas un pievērsa uzmanību Mežonim ar Reičelu.

-    Atvainojiet, ser! Pasažieri te nedrīkst atrasties.

-     Taisnība. Mana sieva aizmirsa rokassomu. Vajadzēja atnākt tai pakaļ.

Komandas vīrs pagaidīja, kamēr Mežonis ar Reičelu paiet garām. Kamēr vīrs šķērsoja klāju, Mežonis pievērsa uzmanību kāpņu augšgalam.

-    Jādomā, ka šeit, kajītēs, ir droši, vai ne? - Reičela mēģināja runāt pašpaļāvīgi, taču bez īpašiem panākumiem. - Tāpēc iesim un piebiedrosimies pārējiem.

-     Un sameklēsim Akiru. Tikai neizlaid no prāta, - sacīja Mežonis, — ka tava vīra cilvēki nezina, kā izskatos. Bez tam viņi meklēs sievieti ar kastaņbrūniem matiem, nevis blondīni.

-    Tomēr mani zilumi nav noslēpjami.

-    Ja nolieksies pār reliņiem, atbalstīsi zodu rokās un lūkosies ūdenī, tumsā neviens seju neredzēs. Esi gatava?

Reičela viegli notrīcēja un pamāja.

-    Tikai turi mani pie rokas!

4

Prāmis bija liels, domāts sešsimt pasažieru pārvadāšanai. Virs mašīnu klāja atradās B un A klājs ar kajītēm un atpūtas krēslu rindām. Mežonis bija noīrējis kajīti, taču neriskēja to izmantot un iekļūt slazdā, iekams nebija noskaidrojis, kas noticis ar Akiru.

Pa kāpnēm dodoties uz galveno klāju, kļuva dzirdamas daudzas balsis, dažādi akcenti un valodas. Jūras vējš atvēsināja sasvīdušo pieri. Viņš saspieda Reičelas trīcošo roku un izgāja pa lūku. Tūlīt viņi nokļuva pasažieru drūzmā, kas grūstoties gāja garām.

Reičela saviebās.

Mežonis aplika Reičelai roku un veda viņu no gaismas pie nakts tumsā slīgstošajiem reliņiem. Tiklīdz Reičela atspiedās uz elkoņiem un saņēma seju plaukstās, Mežonis pagriezās uz drūzmas pusi.

Kur palicis Akira?

Uz prāmja ap vidējā klāja restorānu un bāru atradās pastaigu vieta. Pa logu varēja redzēt pie galdiem sēdošos pasažierus.

Akira.

Pie joda, kur palicis Akira?

Pagāja piecas minūtes. Desmit. Mežonim mācās virsū nelabas nojautas. Kaut ari ļoti vajadzēja iet un meklēt Akiru, nedrīkstēja atstāt Reičelu vienu, pat ne īrētajā kajītē.

Akira!

-    Tie divi, - tuvodamies viņš pačukstēja.

Mežonis paskatījās uz restorānu un, nelikdamies ne zinis par garām ejošo japāni, pagriezās pret jūru.

-    Apved viņus apkārt vēl vienu apli, - Mežonis nomurdēja.

Kad viņš atgāja no reliņiem, Akira jau bija nozudis drūzmā.

Ar drūmu sejas izteiksmi Akiram sekojošo vīru muskuļainajiem augumiem žaketes bija jūtami par šauru.

Mežonis prātoja, vai šie vīri kalpo par mānekli, kam jāliek saprast medījumam, ka viņam seko, kamēr citi novērotāji pēta Akiras reakciju. Tas bija iespējams. Taču abi vīri neizskatījās lempji, turklāt ne jau Akira bija tas, kuru vajadzēja medīt. Viņi meklēja Reičelu, un, kamēr Akira nelikās par sekotājiem ne zinis, viņi nevarēja būt droši, ka atraduši meklēto japāni. Viņiem vajadzēja noskaidrot, vai Akira satiekas ar baltās rases vīrieti un sievieti. Tad, neskatoties uz Reičelas citādo matu krāsu, viņi zinātu, ka atraduši to, ko meklē.

Ko lai mēs darām, domāja Mežonis. Vai spēlēsim paslēpes pa visu prāmi?

Ar strauji pukstošu sirdi Mežonis pētīja pūli, vai kāds neizrādīs interesi par Reičelu un viņu. Kad Akira ar abiem vīriem drošā attālumā pagāja garām vēlreiz, Mežonis nosprieda, ka viņi ir tikai divi.

Tomēr problēma ar to nebija atrisināta.

Sasodīts, ko lai ar viņiem iesāk?

Pats vienkāršākais būtu ļaut, lai Akira viņus vadā pa pro- menādi, kamēr pasažieri aiziet gulēt. Pēc tam Mežonis varētu izsekot vajātājus, padarīt nekaitīgus un pārmest pāri bortam.

Novērotāji varēja arī izmantot prāmja telefona sakarus ar krastu un pēc zināma laika ziņot priekšniecībai pat tad, ja neko neizdodas atrast. Tāda bija jūras kājnieku sevišķo uzdevumu vienības stratēģija. Ja vienība noteiktā laikā neuzņēma sakarus, komandierim bija jāizdara secinājums, ka radušās problēmas, un jāpārvietojas uz drošāku vietu. Ja vienība arī vēlāk neuzņēma sakarus, komandierim vajadzēja secināt, ka vienība saņemta gūstā vai pat gājusi bojā.

Varbūt, ja neļautu šiem vīriem uzņemt sakarus, Papadro- pulam kļūtu skaidrs, kādā virzienā vērst meklējumus.

Analizējot situāciju, Mežonim sagādāja raizes blakus apstākļi. Bet ja nu šie vīri jau nodevuši ziņojumu? Ko tad, ja viņi jau ziņojuši saviem šefiem, ka atrasts Akiram līdzīgs japānis? Tādā gadījumā, prāmim otrā rītā piestājot Igumenicas ostā, kas atradās tālāk pa piekrasti, uz tā uzkāptu vēl kādi Papadropula vīri.

Pārāk daudz nezināmo.

Tagadējā situācija nevarēja ilgi vilkties.

Kaut kas bija jādara.

Mežonis pa restorāna logu redzēja Akiru, kas sēdēja pie galda un lika krūzītē tējas maisiņu. Abi vīri pie attālāka galdiņa neuzmācīgi viņu novēroja. Viens no vīriem kaut ko pateica. Otrs pamāja ar galvu. Pirmais piecēlās un izgāja pa durvīm prāmja pretējā pusē.

Mežonis iztaisnojās.

-    Reičela, iesim.

-    Bet kur ir…

-    Man nav laika skaidrot.

Viņš izveda Reičelu cauri ļaužu pilnajam, piesmēķētajam bāram, kas atradās blakus restorānam, pārlaida skatienu pro- menādei prāmja otrā malā un ieraudzīja vīru stāvam pie telefonu rindas. Viņš ielika taksofonā kredītkarti un nospieda vairākus taustiņus.

-    Reičela, noliecies pret reliņiem tāpat kā iepriekš!

Mežonis strauji devās pie zvanītāja, iekārtojās turpat tuvumā un pacēla klausuli.

-     Mēs vēl nezinām, - runāja vīrs. Sajutis, ka blakus stāv Mežonis, viņš pagriezās un nikni paskatījās.

Mežonis izlikās neko neredzam, bet tēloja, it kā zvanītu pats.

-    Jā, japānis, - vīrs sacīja. - Atbilst aprakstam, taču tas nav pietiekams. Lai mēs varētu būt droši, ar vecumu, garumu un miesas būvi vien nepietiek.

-     Sveika, dārgumiņ! - Mežonis sacīja klausulē. Viņš bija sastādījis numuru uz labu laimi, bet izrādījās, ka tas ir aizņemts. - Gribēju padot ziņu, ka izdevās noķert prāmi no Patrām.

-    Jāpārliecinās? - jautāja vīrs. - Kā?

-    Jā, mēs būsim Itālijā rīt piecos pēcpusdienā, - Mežonis turpināja.

-    Izjautāt viņu? - Nevarēdams runāt tik brīvi, kā vēlas, vīrs vēlreiz uzmeta Mežonim niknu skatienu. - Manuprāt, ja tas ir viņš, galvenais bija noskaidrot, vai viņš kontaktējas ar saviem sabiedrotajiem. Ja tā ir taisnība, ko esmu par šo vīru dzirdējis, jāsecina, ka nez vai mēs par abiem spēsim viņu pārliecināt par sadarbību.

-    Ar nepacietību gaidīšu tikšanos, dārgumiņ, - Mežonis sacīja klausulē.

-    Jā, tā būs daudz labāk. Atsūtiet vairāk sarunu dalībnieku.

-     Nē, man gāja labi. Satiku visus sarakstā minētos klientus, - Mežonis runāja klausulē. - Ir daži ļoti lieli pasūtījumi.

-    Korfu? - Izskatījās, ka vīrs ir apjucis. - Tā taču ir otrā pietura. Vai viņi nevar uzkāpt uz prāmja Igumenicā? Jā, labi. Sapratu. Ja grupa jau ir Korfu piestātnē un lidostā, lai paliek tur. Un viņi šajā stundā nemaz netiek projām no salas, tāpēc nepagūs laikā nokļūt Igumenicā un sagaidīt prāmi.

-    Es mīlu tevi, dārgā, - Mežonis čukstēja klausulē.

-    Labi. Tiksimies rīt deviņos no rīta, - vīrs sacīja. - Ja šajā laikā kaut kas notiks, padošu ziņu.

Vīrs beidza sarunu un devās atpakaļ uz restorānu.

Mežonis nolika klausuli un tumsā gar reliņiem devās pie Reičelas.

-    Plāni mainās, - viņš sacīja.

-    Nesaprotu, - viņa teica.

-    Nezinu, vai saprotu pats. - Mežonis sarauca pieri. - Man vēl jāizstrādā detaļas.

5

Vienos naktī pastaigu vieta bija gandrīz tukša. Vairums pasažieru bija devušies uz guļamtelpām apakšējos klājos, bārā un restorānā kavējās tikai retais.

Starp tiem, kuri kavējās restorānā, bija arī Akira. Viņš bija pasūtījis vakariņas un katru kumosu ēdis tik ilgi, ka abi kaktā pie galdiņa sēdošie sargsuņi sāka likties aizdomīgi, šķita, viņi pat labi apzinās, ka izskatās aizdomīgi.

Kuru katru brīdi medījuma vērošanai viņi varēja izvēlēties mazāk uzkrītošu vietu.

-     Laiks, - Mežonis uzrunāja Reičelu. Kamēr Reičela bija stāvējusi no restorāna loga neredzamā vietā, viņš ik pa brīdim bija ielūkojies restorānā. Katrā ziņā viņam nebija šaubu, ka arī pats sāk izskatīties aizdomīgs. Jā, viņš nodomāja. Tas brīdis ir klāt.

-    Vai esi drošs, ka izdosies? - Reičelai ietrīcējās balss.

-    Nē. Taču neko citu nespēju izdomāt.

-    Nevaru teikt, ka tu mani tā iedvesmotu.

-    Tu lieliski tiksi ar visu galā. Pārliecini sevi vēlreiz par jaunu iespēju pierādīt, ka esi labāka aktrise nekā māsa.

-    Esmu pārāk nobijusies, lai tā domātu.

-    Labi, pārsteidz mani. Ej!

Mežonis pasmaidīja un piebikstīja Reičelai.

Viņa to nopētīja, atbildēja uz smaidu, dziļi ievilka elpu un devās iekšā restorānā.

Nostājies tumsā pie reliņiem, Mežonis vēroja abus vīrus. Ieraudzījuši Reičelu, viņi gandrīz izmeta no rokām kafijas krūzes. Akira, gluži otrādi, nesatricināmā mierā turpināja vakariņošanu.

Reičela apsēdās viņam blakus. Akira nolika nazi un dakšiņu, it kā viņu būtu gaidījis. Viņš kaut ko pateica, pieliecās tuvāk un piebilda vēl kaut ko. Reičela gari un plaši atbildēja un norādīja uz apakšējo klāju pusi. Akira paraustīja plecus un pamāja.

Tālāk sēdošais vīrs, kas pirmīt bija zvanījis, piecēlās un atstāja restorānu.

Kad vīrs ar spīdīgām uzvarētāja acīm nogriezās uz telefonu pusi, Mežonis ēnā viņu jau gaidīja.

Viņš pameta ašu skatienu pa labi un pa kreisi un konstatēja, ka promenādē neviena pasažiera nav. Saķēris vīru aiz kreisās rokas, viņš strauji grūda labo kāju uz augšu un pārmeta vīru pāri bortam.

Vīra lidojumu varēja pielīdzināt kritienam no piecu stāvu augstuma. Ūdens droši vien nebija mīkstāks par betonu. Vīrs bija pārāk pārsteigts, lai iekliegtos.

Neiziedams no tumsas, Mežonis pagriezās pret logu. Akira restorānā piecēlās, samaksāja rēķinu un kopā ar Reičelu izgāja pa pretējās puses durvīm.

Neizpratnē, cik drīz partneris atgriezīsies no zvanīšanas, sargsuns vilcinājās. Taču viņš nedrīkstēja pieļaut, ka Akira un Reičela nozūd. Kā jau Mežonis bija gaidījis, viņš steidzīgi piecēlās, nometa uz galda naudu un devās abiem pa pēdām.

Mežonis devās pa tukšo promenādi uz priekšu. Viņam nebūt nevajadzēja tikt prāmja otrā pusē, lai izsekotu vīru. Bija zināms, uz kurieni viņš dodas.

Mežonis lēnām nogāja pa kāpnēm uz A klāja. Viņš nedrīkstēja steigties. Akiram ar Reičelu noteikti vajadzēja aiziet līdz Mežoņa īrētajai kajītei, sargsunim vajadzēja redzēt viņus tur ieejam, dzirdēt noklikšķam atslēgu un saprast, ka jāsteidzas pie partnera, lai pastāstītu, kur slēpjas saimnieka sieva.

Mežonis ģeņģerēja lejā pa kāpnēm kā piedzērušais un čamdījās pa kabatām, it kā nespētu atrast kajītes atslēgu. Gribēdams ātrāk nokļūt uz galvenā klāja, lai sameklētu partneri, sargsuns metās uz viņa pusi. Mežonis trāpīja viņam ar dūri pa vēderu, trieca ar aprepējušās rokas sānu pa žokli un aizvilka samaņu zaudējušo (pēc izskata piedzērušos) vīru pa tukšo gaiteni līdz kajītei un trīs reizes pieklauvēja pie durvīm.

Durvis mazliet pavērās.

- Apkalpes dienests, - Mežonis paziņoja.

6

Mazajā kajītē bija tikai kumode ar spoguli, divas viena virs otras novietotas kojas, neliels skapis, labierīcības. Diviem cilvēkiem paredzētajā telpā četriem tikko pietika vietas. Kamēr Reičela aizslēdza durvis, Akira palīdzēja Mežonim novietot samaņu zaudējušo vīru uz apakšējās kojas. Vīram veikli ar jostu aiz muguras sasēja rokas, bet kājas sasēja ar kaklasaiti pie potītēm. Pēc pārmeklēšanas viņi apmierināti konstatēja, ka vīrs nav riskējis doties ar ieroci cauri muitai.

-    Viņš ir briesmīgi bāls, - sacīja Reičela. - Viņa žoklis… ir nenormāli uztūcis.

Reičelas balsī dzirdamais satraukums lika Mežonim pagriezties. Piepeši viņš atskārta, ka šī ir pirmā reize, kad Reičela redz pret citu, nevis pret sevi vērstu vardarbību.

-    Viņš elpo it kā…

-    Neraizējies, - sacīja Mežonis. - Es nesitu tik stipri, lai ievainojums būtu nopietns. Drīz viņš atjēgsies.

-     Paskatīsimies, vai nevaram pasteidzināt. - Akira atnesa no vannasistabas glāzi ar ūdeni un iešļāca to vīram sejā.

Gūsteknim noraustījās plakstiņi, skatienā lēnām atgriezās saprāts. Ieraudzījis Mežoņa, Akiras un Reičelas lejup vērstos skatienus, viņš mēģināja piecelties, taču ar šausmām konstatēja, ka rokas un kājas ir saistītas.

-    Guli mierīgi! - brīdināja Mežonis. - Netaisi muļķības un nesāc saukt palīgā! Draugs tevi nedzirdēs.

-    Kur viņš…

-    Viņš pārkrita pāri bortam, - sacīja Mežonis.

-    Tu esi maita, - noteica vīrs.

-     Mums ir kāds priekšlikums, - sacīja Akira. - Būtu labi, ja tu pa nakti kārtīgi izgulētos, bet no rīta piezvanītu un pastāstītu par mums.

-Jūs negrasāties mani nogalināt?

-    Tāda iespēja ir vienmēr. - Akiras acīs pavīdēja vēl lielāka melanholija. - Mēs ļoti novērtēsim sadarbību, lai tev bez vajadzības nav jādodas pie senčiem.

-    Senčiem? Vai tas ir kas japānisks?

-   Ja vēlies, sauc to tā. Jā. - Akiras lūpas savilkās plānā, rūgtā smaidā. - Japānisks.

-    Kas tas būtu par telefona zvanu?

-     Prāmis piestās Igumenicā septiņos no rīta. Tiklīdz tas būs ceļā uz Korfu, tu piezvanīsi saviem bosiem un pateiksi, ka mēs pamanījām tevi ar partneri. Teiksi, ka mēs kritām panikā un Igumenicā aizlaidāmies no prāmja. Ka pa deviņpadsmito šoseju bēgam austrumu virzienā uz zemes vidieni, uz Janinu.

-     Bet īstenībā mēs visi brauksim ar prāmi uz Korfu? - vīrs jautāja.

-    Tieši tā. Papildspēki, kam būtu jāuzkāpj uz prāmja Korfu, tiks nosūtīti citur.

Vīru māca aizdomas.

-     Un pēc tam? Kas notiks, kad nokļūsim Korfu? Turpināsim ceļu uz Itāliju?

-    Nav tava darīšana, kas mums padomā.

-     Es gribēju jautāt - kas notiks ar mani? Kāpēc man jāzvana? Jūs nogalinājāt partneri. Kāpēc lai jūs nenogalinātu mani?

-     Mēs dodam vārdu, ka tevi nenogalināsim, - atbildēja Akira.

Vīrs iesmējās.

-     Dodat vārdu? Ļaujiet padomāt. Jūsu vārds man ir štrunts. Tiklīdz nebūšu vajadzīgs, man būs vāks. Jūs nevarat pieļaut, ka palieku dzīvs un izstāstu Papadropulam, uz kurieni aizbrau-. cāt īstenībā.

Akiras skatienā uzliesmoja uguns.

-    Mans vārds nav štrunts, kā tu nupat izteicies.

Vīrs pagrieza galvu uz Mežoņa pusi.

-    Tu un es - mēs abi esam amerikāņi. Tas kaut ko nozīmē. Sasodīts, vai tu nesaproti manas rūpes?

Mežonis apsēdās vīram blakus uz kojas.

-     Skaidrs, ka saprotu. Tevi nodarbina domas ne tikai par to, ka pēc piezvanīšanas mēs tevi nogalināsim, jo vairs nebūsi vajadzīgs. Tu esi noraizējies arī par to, ka tevi nogalinās Papadropuls, līdzko atklās, ka esi palīdzējis mums aizbēgt. Viņu neinteresē, ka esi rūpējies par savas dzīvības glābšanu. Ja paskatās uz situāciju no šīs puses, tu būsi viņu nodevis un saņemsi sodu. Turklāt bargu. Tev radušies sarežģījumi, es piekrītu. Jautājums ir par to, vai vēlies mirt tūlīt vai kaut kad vēlāk.

-    Ja atteiksies, tu pilnīgi droši pievienosies savam partnerim jūrā, - piesolīja Akira. - Bet tas nav vienīgais veids, kā izbēgt no lamatām.

-    Dieva dēļ, tad izmantojiet tos citus!

-     Bet ko lai iesākam ar tevi? - jautāja Mežonis. - Šobrīd mums par Papadropulu galva nesāp. Tā sāp tev. Ko teiksi?

Vīra baiļpilnais skatiens sāka šaudīties no Mežoņa uz Akiru un atpakaļ, līdz beidzot apstājās pie Reičelas.

-     Papadropula kundze, neļaujiet viņiem…

-     Es ienīstu šo vārdu, - viņa atteica. - Neuzrunājiet mani šajā vārdā! Es nekad vairs to nelietošu. Nevēlos to pat dzirdēt. Mans uzvārds ir Stouna.

-     Stounas kundze, lūdzu, nepieļaujiet, ka viņi mani nogalina. Uzzinājusi, ka šis cilvēks, - viņš pamāja uz Mežoņa pusi, - nogalinājis manu partneri, jūs kļuvāt bāla. Ja ļausiet mani nogalināt, jums būs vēl sliktāk. Jūs esat redzējusi mani tuvumā. Jūs runājat ar mani. Mani sauc Pols Fariss. Man ir trīsdesmit četri gadi. Esmu apsardzes speciālists, nevis slepkava. Man ir sieva rn meita. Mēs dzīvojam Šveicē. Ja pieļausiet, ka viņi mani r< . .lina, pat neredzot to, līdz mūža galam jūs mocīs vainas apziņa.

Reičela savilka pieri grumbās. Viņa norija siekalas.

-     Skaists mēģinājums, taču, kamēr tu nebiji atjēdzies, mēs tevi pārmeklējām, - sacīja Mežonis. - Mēs iepazināmies ar tavu kabatas portfeli. Tu esi nevis Pols Fariss, bet Plarolds Trasks. No tā, ko teici, patiesībai atbilst vienīgi vecums. Reičela, neļaujies jūtām!

-     Vai tu patiešām domā, ka es darbā nēsāju līdzi īstos personas dokumentus? - vīrs jautāja. - Ja cilvēki, ar kuriem man iznāk darīšana, zinātu, kas viņiem uz pēdām, viņi varētu atmaksāt, novācot manu sievu un bērnu. Nešaubos, ka arī nevienam no jums nav īstie dokumenti.

-     Izklausās pārliecinoši, - sacīja Akira. - Bet tam nav nekāda sakara ar šo gadījumu. Tu vēl arvien neesi atrisinājis savu problēmu. Pat ja Reičela teiktu, lai atstājam tevi dzīvu, tam nebūtu nozīmes. Ja Papadropulam izdotos viņu atrast vai viņa nolemt.! atgriezties…

-    Nemūžam! - iesaucās Reičela. - Es nekad pie viņa neat- griezīšos.

-    Vīrs viņu sistu vēl nežēlīgāk, taču nenogalinātu. Viņš nogalinātu mūs, ja uzzinātu, kas esam, un viņam izdotos kādu no mums noķert. Tevis apklusināšana būtu tikai pašaizsardzība.

-    Laiks izšķirties, - sacīja Mežonis, - gribi sadarboties vai ne.

-    Man jāpiezvana bosiem? Un pēc tam jūs mani atlaidīsiet?

-    Mēs jau to apsolījām. Vīrs kļuva domīgs.

-    Acīmredzot nekas cits man neatliek.

-    Saprātīgs lēmums, - noteica Akira. Vīra acīs uzzibsnīja aprēķins.

-     Bet ar visu to…

-    Nepārbaudi manu pacietību!

-    Vajadzīgs papildu stimuls.

-    Nauda? Neizaicini likteni! - brīdināja Mežonis. Viņu pārtrauca Reičela.

-    Samaksā viņam! Mežonis paskatījās caur pieri.

-    Viņš riskē, - Reičela sacīja. - Uzzinājis, ka šis cilvēks melojis, mans vīrs aiz dusmām lēks uz ecēšām.

-   Tā ir taisnība, Stounas kundze. Man jāsavāc sieva un meita un uz laiku jānozūd. Tas maksās dārgi.

-    Ja vien tev ir sieva un bērni, - novilka Mežonis. - Cik?

-    Ceturtdaļmiljonu.

-    Par tādu summu tu vari tikai sapņot.

-    Tad noapaļo līdz diviem simtiem, - vīrs sacīja.

-     Es noapaļošu līdz piecdesmit tūkstošiem, un varēsi par to priecāties.

-    Kā lai es zinu, ka naudu dabūšu? Mežonis neapmierināts nogrozīja galvu.

-    Vai tev ir izvēle? Vīrs nobāla.

-    Nepārbaudi manu pacietību, - brīdināja Mežonis.

-    Labi… - Vīrs norija siekalas. - Esam vienojušies. Bet tas nav viss.

-    Tu vairs nezini, ko gribi, - atteica Akira.

-    Tā nav. Jums jāpalīdz izdomāt, kā nepieļaut, ka Papadropuls sāk mani vajāt.

-    Mēs domāsim par to dienu un nakti, - atsaucās Mežonis.

-    Jūs vismaz varējāt atraisīt man rokas un kājas.

-    Nē. Vienīgais, ko es vēlos, ir aizbāzt tev muti, - noteica Akira.

-    Man jāaiziet uz tualeti. Akira kā izmisumā pacēla rokas.

-    Šaubos, vai spēšu izturēt šo tipu līdz ritam.

-    Tas nolasāms tev no sejas! - Reičela sāka smieties.

7

Bija desmit minūtes pāri septiņiem nākamās dienas rītā. Tiklīdz prāmis atstāja nelielo Igumenicas pilsētiņu un uzņēma kursu uz Korfu salu rietumos, Mežonis, Akira un Reičela saspringti nostājās blakus vīram, kas zvanīja. Mežonis stingri turēja viņa roku un klausījās, ko tas saka priekšniecībai.

-     Zinu, ka atgadījies misēklis. Man tas nav jāstāsta. Lai velns parauj, bet es neesmu vainīgs. Mans partneris piegāja pārāk tuvu, un japānis viņu pamanīja. Tieši pirms prāmja ierašanās Igumenicā. Japānis aizbēga. Bija vajadzīgs laiks, kamēr viņu atradām. Kopā ar viņu jau bija amerikānis un Papadropula kundze. Droši vien bija gulējuši kādā kajītē. Kas man būtu bijis jādara? Vai jāklauvē pie visām durvīm un jāsaka: "Papadropula kundze, atsaucieties!" Acīmredzot japānis bijis māneklis, lai pārbaudītu, vai prāmi nenovēro. Ja nerastos aizdomas, viņi droši vien turpinātu ceļu uz Korfu.

Vīrs beidza runāt. Mežonis dzirdēja, ka klausulē kāds kliedz.

-    Nē, mēs nevarējām nepieļaut, ka viņi nobrauc no prāmja, - vīrs turpināja.

Klausulē no jauna atskanēja kliegšana.

-    Es jau teicu, ka neesmu'vainīgs. Partneris tā pārbijās, ka aizlaidās. Viņš baidās, ka Papadropuls viņu novāks.

Atskanēja tik skaļas klaigas, ka vīrs saviebās un atvirzīja klausuli no auss.

-     Klausieties, tā ir viņa, nevis manējā pakaļa. Es daru savu darbu, taču ķert viņus vienam ir sasodīti grūti. Tikai ar lielām pūlēm panācu šos pirms izbraukšanas no Igumenicas. Pa deviņpadsmito šoseju brauc uz austrumiem. Kāpēc nezvanīju agrāk? Kā es varēju piezvanīt tā, lai viņus nenozaudētu? Ja viņi neapstātos uzpildīt degvielu, es nevarētu piezvanīt arī tagad. Esmu restorānā. Redzu šos pa logu. Nez vai viņi nojauš, ka es… Acumirkli! Sasodīts, viņi tūlīt brauks tālāk! Manuprāt, viņi dodas uz Janinu. No turienes līdz Dienvidslāvijas robežai nav ne stundas brauciena. Sakiet, lai novēro robežpunktus! Nolādēts, viņi brauc projām! Ilgāk vairs nevaru runāt! Sazināšos vēlāk!

Izlikdamies aizelsies, vīrs nolika klausuli.

Mežonis atlaida vaļā viņa roku.

Gūsteknis noslaucīja nosvīdušo pieri un trīcēdams atspiedās pret telefonu.

-    Vai viss kārtībā?

-     Izklausījās ļoti ticami, - konstatēja Akira.

-     Ko nu? - Vīrs domīgi paskatījās, it kā Mežonis ar Akiru pēc tā, kas izdarīts, varētu viņu nogalināt.

-    Atpūtīsimies un baudīsim ceļojumu, - atbildēja Akira.

-Jūs runājat nopietni?

-    No savas puses tu vienošanos esi izpildījis.

Vīrs atvieglots uzelpoja un iztaisnojās.

-    Liekas, Papadropulu izdevās atšūt no manis. Viņi meklēs partneri.

-     Kuru nekad neatradīs, - sacīja Akira. - Jā, liekas, tavi uztraukumi ir beigušies.

-    Arī mūsējie, - piebilda Reičela. - Korfu neviens mūs negaidīs. Mūs mēģinās pārtvert ceļā uz Dienvidslāvijas robežu.

-     Bet doties uz turieni mums nenāk ne prātā. - Mežonis pagriezās pret vīru. - Tagad labi ātri centies nokļūt uz cietzemes! Izliecies, ka dzenies mums pakaļ! Zvani un turpini sūtīt maldīgu informāciju!

-     Katrā ziņā. Ja kādā no robežpunktiem nesatikšu pārējos, neviens manam stāstam nenoticēs. Ap to laiku jau būšu jūs pazaudējis.

-    Tieši tā.

-    Tikai viens vēl palicis nenokārtots, - vīrs sacīja.

-Jā? Proti?

-    Jūs aizmirsāt iedot naudu.

8

Kad prāmis pēc deviņdesmit minūtēm sasniedza Korfu salu, vīrs nobrauca no prāmja un iejuka transporta plūsmā.

-    Vēl arvien pastāv iespēja, ka viņš var mūs nodot, - paziņoja Akira.

-    Nez vai, - iebilda Mežonis. - Reičelas intuitīvā doma viņam samaksāt bija pareiza. Tas zellis zina, ja pateiks, kur atrodamies īstenībā, viņš sevi atmaskos. Par kukuļa ņemšanu Papadropuls galvu viņam neglaudīs.

-    Tātad tagad brauksim pāri jūrai uz Itāliju? - Reičela pavaicāja.

-    Vai vērts par to raizēties? - Mežonis pasmaidīja. - Šobrīd Korfu lidosta vairs netiek novērota. Ar nākamo lidmašīnu varam lidot uz Franciju. Jau šonakt būsi pie māsas.

Šķita, ka Reičela par to ir satraukusies.

Kas tad nu, Mežonis mēģināja saprast.

-    Pēc tam mēs ar nākamo reisu dosimies uz Ņujorku. - Akira pievērsās Mežonim. Dusmās viņa acis izskatījās vēl skumjākas. - Pie Greiema mums daudz kas jānoskaidro. Viņam jāizstāsta, kā tas nācies, ka abi esam redzējuši viens otra nāvi.

-             9

-    Uztraukusies? Protams, esmu. Kāpēc lai es neuztrauktos? - Reičela jautāja.

Pametuši automašīnu Korfu lidostā, viņi ar "Alitalia" reisu bija izlidojuši uz Romu un tur pārsēdušies "Air France" lidmašīnā, kas devās uz Nicu.

Bija pēcpusdiena, laiks - lielisks. Reičela sēdēja pie iluminatora, vēroja rietumu pusē Korsiku un saules atblāzmu Vidusjūrā un sarunājās.

Tomēr Mežonis juta, ka ainava Reičelu neinteresē, bet atbildot viņa cenšas nerādīt seju.

-     Kad pirmīt uz prāmja ieminējos, ka vakarā būsi kopā ar māsu, tu īpašu prieku neizrādīji, - sacīja Mežonis.

Reičela turēja seju pagrieztu pret logu.

-Jūs gaidījāt, ka lēkšu aiz prieka gaisā? Pēc piedzīvotā mani spēki ir izsīkuši. Esmu kā kontuzēta. Nejūtīga. Vēl arvien nespēju noticēt, ka man izdevies aizbēgt.

Mežonis paskatījās uz Reičelas roku klēpī. Roka bija tā sažņaugta, ka pirkstu kauliņi kļuvuši balti.

-    Reičela…

Dūre sažņaudzās vēl ciešāk.

-     Paraugies uz mani!

Viņa vēl ciešāk sāka skatīties pa logu.

-     Gribi satikt manu māsu? Nu protams. Viņa man ir kas vairāk nekā māsa. Viņa ir mana labākā draudzene. Ja ne viņa… un tu… nekad es nebūtu tikusi projām no Mikonas. Un vīrs nebeigtu mani sist.

Reičela nodrebinājās.

-    Reičela, lūdzu! Esi tik laba un paskaties uz mani!

Viņa sastinga un lēnām pagriezās pret Mežoni. Zilumi viņas izskatu padarīja vēl drūmāku.

Mežonis saņēma rokās Reičelas dūri, atlieca pirkstus un saņēma tos savā rokā.

-    Kas noticis?

-     Mēģinu iedomāties, kas mani gaida. Māsa. Laimīga atkalredzēšanās. Iespēja atpūsties un veseļoties. Nav šaubu, ka ikviena mana vēlēšanās tiks nolasīta no acīm. Dabūšu visu to labāko. Bet kāds no tā labums? Zeltīts vai ne, būris ir un paliek būris. Es tik un tā būšu gūstekne.

Mežonis gaidīja, vai Reičela neturpinās, savukārt lidmašīnas astes galā sēdošais Akira vērtēja pasažierus.

-    Vīrs nerimsies, kamēr nebūs mani atguvis. Uzzinājis manu atrašanās vietu, viņš sāks pastāvīgi novērot māsas īpašumus. Tos pamest nebūs iespējams.

-    Gan jā, gan nē. Ir dažādi paņēmieni, kā no turienes izla- vīties.

-    "Izlavīties". Tieši tā. Bet ārpus māsas īpašumiem nekur nejutīšos drošībā. Lai kur es dotos, man būs jāizmanto cits vārds, jāmaina izskats, lai nekristu acīs. Man tā vajadzēs lavīties visu mūžu.

-    Nez vai stāvoklis ir tik ļauns.

-    Tāds nu tas ir. - Apmulsusi, ka pacēlusi balsi, Reičela pagriezās pret pasažieriem ejas pretējā pusē un aizmugurē. Saspringta viņa nočukstēja: - Mani pārņem šausmas. Kas noticis ar citiem, ko tu esi glābis?

Mežonis bija spiests melot. Vienmēr kādam bija vajadzīga tik pieredzējuša vīra kā Mežonis aizsardzība, viņš zināja, ka cilvēki savus sarežģījumus atrisina tikai uz laiku. Viņš nenovērsa briesmas pavisam, viņš tikai tās atlika.

-    Viņi turpina savu dzīvi.

-     Blēņas. Plēsoņas nerimstas.

Mežonis palika atbildi parādā.

-    Vai man nav taisnība?

Mežonis pievērsa skatienu ejai.

-    Nolādēts, es palūkojos uz tevi. Tagad skaties uz mani! - Reičela pieprasīja.

-     Labi. Ja gribi zināt manas domas, tavs vīrs ir pārlieku augstprātīgs, lai spētu atzīt sakāvi. Jā, tev būs jāuzmanās.

-    Kolosāli, vai ne? - Reičela izrāva roku no Mežoņa rokām.

-    Tu gribēji zināt patiesību.

-    Un nav šaubu, ka es to uzzināju.

-     Parasti līdzīgos gadījumos rīko sarunas.

-    Nerunā ar mani kā advokāts!

-    Ko īsti tu vēlies?

-     Pēdējās pāris dienas, lai cik tās briesmīgas, kopā ar tevi jutos tik droši, tik ērti un labi kā vēl nekad. Tu liki man justies… svarīgai, cienījamai. Tu izturējies tā, it kā vienīgi es tev būtu svarīga.

-    Tā arī ir.

-    Kā kliente, - sacīja Reičela. - Kad nogādāsi mani pie māsas, tev par to samaksās.

-    Neko par mani tu nezini, - sacīja Mežonis. - Es neriskēju ar dzīvību tikai naudas dēļ. Riskēju tāpēc, ka cilvēkiem esmu vajadzīgs. Taču es nevaru mūžīgi palikt kopā ar…

-    Visiem, kam esi vajadzīgs?

-    Agrāk vai vēlāk man jāiet. Māsa tevi gaida.

-     Pēc tam tu mani aizmirsīsi?

-    Nekad, - Mežonis atbildēja.

-    Tad ņem mani sev līdzi!

-Ko? Uz Ņujorku?

-    Bez tevis es nejutīšos drošībā.

-     Reičela, pēc trim nedēļām, pie māsas baseina dzerdama šampanieti, tu mani vairs neatcerēsies.

-    Ja runa ir par īstajiem cilvēkiem, esmu neparasti lojāla.

-     Esmu dzirdējis tādas valodas jau agrāk, - iebilda Mežonis. - Ne reizi vien. Vīrs, kas mācīja mani…

-    Greiems…

-Jā. Viņš vienmēr atgādināja: "Nekad neielaidies ar klientu!" Viņam bija taisnība. Emociju Jēļ parasti tiek pieļautas kļūdas. Bet kļūdas ir liktenīgas.

-    Es darīšu tavā labā visu, ko vēlies.

-    Tas ir, sekosi man līdzi uz elli?

-    Tā es solīju.

-    Tev laimējās izdzīvot. Taču mums ar Akiru ir pašiem sava elle, mums jātiek skaidrībā, kāpēc viss tā iegriezies. Vari ticēt, ka malā tu nestāvēsi. Priecājies par māsas peldbaseinu… Un domā par diviem vīriem, kas cenšas atrast skaidrojumu savam murgam.

-    Mirkli rimsties!

-    Kāpēc?

Reičela pieliecās Mežonim tuvāk un saņēma viņa seju rokās.

Mežonis mēģināja izlocīties.

-    Nē, - noteica Reičela, - stāvi mierīgs!

-     Bet…

-    Mieru! - Reičela viņu noskūpstīja. Lūpas tikko pieskārās Mežoņa lūpām, kas ietrīsējās. Pamazām viņa piekļāvās arvien ciešāk, mēle slīdēja, izbaudīja, šaudījās.

Mežonis nepretojās, taču, par spīti erekcijai, Reičelu neuz- mudiniija.

Viņa lēnām atvirzījās nost.

-     Reičela, tu esi brīnišķīga.

Likās, Reičelu pārņēmis lepnums.

Mežonis pārvilka ar pirkstu pār viņas vaigu.

Viņa notrīsēja.

-     Es nedrīkstu, - Mežonis sacīja, - pārkāpt noteikumus. Es aizvedīšu tevi pie māsas. Pēc tam mēs ar Akiru lidosim uz Ņujorku.

Reičela atrāvās.

-    Nevaru vien sagaidīt, kad satikšu māsu.

10

Viņi nolaidās netālu no Nicas tūlīt pēc vieniem. Pirms izlidošanas no Korfu Mežonis bija piezvanījis Džoisai Stounai. Pēc ieiešanas lidostas muitas un imigrācijas zonā garām citiem atlidojušiem pasažieriem viņam pretī panācās slaids vīrietis nevainojami šūtā pelēkā uzvalkā. Pie atloka viņam bija identifikācijas piespraude, taču Mežonis nezināja, ko nozīmē tās krāsu joslas. Sagaidītājam sekoja sargs formastērpā.

-    Lūdzu, vai visi trīs jūs nenāktu man līdzi? - pajautāja nevainojamā izskata vīrs.

Akira neizrādīja ne mazāko satraukumu, vienīgi pameta īsu, neapmierinātu skatienu uz Mežoņa pusi, kurš mierinot pamāja un saņēma Reičelu pie rokas.

Viņi iegāja blakusistabā. Sargs aizvēra durvis. Neparasti izskatīgais vīrietis apsēdās pie rakstāmgalda.

-    Monsinjor, jūs droši vien zināt, ka tiem, kas ieceļo Francijā, jāuzrāda ne tikai pase, bet arī iebraukšanas vīza.

Zinot, ka Reičela būs jāved uz Franciju, Mežonis pЈrms ķeršanās pie uzdevuma izpildes bija licis Džoisai Stounai sagādāt divas vīzas.

Ierēdnis izskatīja dokumentus.

-     Un tā ir Stounas kundzes pase, - paskaidroja Mežonis. Tā kā Reičela bija spiesta izmantot māsas, nevis savu pasi, viņai kā Francijas pilsonei iebraukšanas vīza nebija vajadzīga.

Ierēdnis pārbaudīja pasi.

-    Lieliski.

Šķita, vīrieti neietekmēja fakts, ka teorētiski viņš sarunājās ar slavenu un ietekmīgu sievieti.

Mežonis pamāja uz Akiras pusi.

-     Manam draugam ir pase, taču baidos, ka viņš nav parūpējies par vīzu.

-    Jā, ietekmīga jūsu paziņa man to jau paskaidroja. Kamēr atradāties ceļā, šī nevērība izlabota. - Ierēdnis nolika vīzu uz galda un pastiepa roku pēc Akiras pases.

Pāršķirstījis dokumentus, viņš iespieda tajos zīmogus un atdeva atpakaļ.

-    Vai muitai nekas nav deklarējams? -Nē.

-    Lūdzu, nāciet man līdzi!

Viņi izgāja no kabineta un garām ļaužu pilnajiem imigrācijas un muitas kontrolpunktiem nokļuva pie lidostas izejas.

-    Novēlu patīkami pavadīt laiku, - sacīja vīrs.

-     Paldies par atsaucību! - atbildēja Mežonis.

Ierēdnis paraustīja plecus.

-    Jūsu ietekmīgā paziņa bija ļoti uzstājīga. Protams, apburošā veidā. Ja vien iespējams, cenšos apmierināt viņas vēlmes. Viņa lika pateikt, ka sagādājusi transportu. Pa šīm durvīm, lūdzu!

Mežonis ieinteresēts izgāja ārā. Viņam sekoja Reičela un Akira. Uz ielas, kuru pa vidu sadalīja zāliena josla, spožajā saules gaismā zem palmām stāvēja braucamrīks, kas iedvesa šausmas.

Ignorēdama Mežoņa ieteikumu izmantot neuzkrītošu automašīnu, Džoisa Stouna bija atsūtījusi "Rolls-Royce". Pie stūres sēdēja viens no dūšīgajiem pavadoņiem, kurus Mežonis atcerējās no tikšanās Džoisas Stounas luksusa numurā viesnīcā netālu no Akropoles.

-    Man tas nepatīk, - sacīja Akira.

Reičela saspringa.

-     Kāpēc?

-     Tā šādas lietas nedara, - paskaidroja Mežonis. - Uz mašīnas sāniem vēl tikai vajadzīgs uzraksts "Ievērojami ļaudis". Tikpat labi tur noderētu mērķis.

Dūšīgais šoferis izkāpa no automašīnas, atlieca plecus un uzsmaidīja Mežonim.

-    Jums patiešām tas izdevies. Kad uzzināju, biju no tiesas pārsteigts.

Mežonis jutās vēl nelaimīgāks.

-    Vai jums to kāds teica? Jūs zinājāt, ka pasažieri būsim mēs?

-    Saimniece pēdējās trīs dienas kodīja nagus. Viņa nespēja vien sagaidīt, kad varēs man to pateikt. - Šoferis joprojām smaidīja.

-    Nolādēts!

-    Klau, viss ir kārtībā, - sacīja šoferis.

-    Nē, - attrauca Akira, - nav kārtībā.

Vīrs pārstāja smaidīt.

-    Pie joda, kas tu tāds esi?

Nelikdamies par viņu ne zinis, Akira pajautāja Mežonim:

-    Vai nebūtu jāsameklē cita automašīna?

-    Kas šai vainas? - noprasīja dūšīgais vīrs.

-Jūs to nesapratīsiet.

-    Esiet mierīgi, tā ir pilnībā uzlādēta.

-    Šobrīd mūs neinteresē stereoiekārtas un gaisa kondicionētājs, - uzsvēra Akira.

-    Nē, es teicu, ka auto ir pilnībā pielādēts.

Lidostu atstājošo automašīnu un gājēju straumē Mežonis nejutās īpaši ērti. Tikai pēc brīža viņš apjēdza, ko šoferis teicis.

-    Pielādēts?

-     Šaujamie ir zem priekšējā spārna abās pusēs. Automātika. Ar diviem stobriem. Abos sānos ierīces apžilbināšanas granātu izmešanai. Dūmu ģenerators aizmugurē. Mašīna ir ložu necaurlaidīga. Bruņutērauda degvielas tvertne. Ja degvielas tvertni trāpa raķete, acumirklī bagāžnieku norobežo tērauda plāksne, kas neļauj liesmām iekļūt salonā. Kā jau teicu, mašīna pielādēta līdz ausīm. Saimniece tic, ka tā var pasargāties no teroristiem.

Akira drūmi paskatījās uz Mežoni.

-    Pilnīgi iespējams.

-    Vienīgi tas, ka mašīna tūlīt duras acīs, - noteica Mežonis.

-    Varbūt te, Francijas dienvidos, ne. Kamēr mēs sarunājāmies, redzēju piecas tikpat vulgāras mašīnas, kas pabrauca garām.

-    Tu saproti, ko es domāju. Man rodas interese, - sacīja Mežonis.

-    Mašīna ir vulgāra? - noprasīja dūšīgais vīrs. - Šis auto ne tuvu nav vulgārs. Tas ir sapnis.

-    Viss atkarīgs no tā, kādi kuram sapņi, - noteica Mežonis.

Reičela kļuva nemierīga.

-    Man nepatīk, ka mums jāstāv šeit ārā.

-    Labi, - sacīja Mežonis. - Mēs izmantosim šo auto. - Viņš piesedza Reičelu, atvēra aizmugurējās durvis, un viņa veikli iekāpa mašīnā. - Akira, sēdies blakus Reičelai! - Viņš pagriezās pret dūšīgo pavadoni. - Braukšu es.

-    Bet…

-    Sēdies blakus vai ej kājām!

Šķita, ka aizskartas vīra cēlākās jūtas.

-Jums jāapsola, ka atbrīvojat mani no atbildības.

-    Solījums ir dots.

-Ko?

-Jūs ne par ko vairs neatbildat. Kāpiet mašīnā!

Kamēr Mežonis iekārtojās pie stūres, vīrs steidzīgi apsēdās viņam blakus un aizcirta durvis.

-    Vadības ierīces, - ierunājās Mežonis. - Kur tās atrodas?

-    Visur ir automātika.

-    Es prasu par apžilbināšanas granātām, dūmiem un šaujamiem.

-    Paceliet paneli no ātruma pārslēga pa labi.

Mežonis ieraudzīja skaidri apzīmētas pogas, ieslēdza aizdedzi un steidzīgi atstāja lidostu.

Lai arī kā sauca lidostu, Mežonis nebrauca uz austrumiem, uz Nicu, bet uzņēma kursu uz rietumiem, uz 98. šoseju, kas vijās pa Ažūra krastu līdz Antibai un mazliet tālāk uz Kannām. Starp salām, kas atradās pretī slavenajai pilsētai, atradās arī Džoisas Stounas valstība, kuru viņa pārvaldīja nevarīgā vīra vietā.

-    Jā, - noteica druknais pavadonis, - brauciet pa šo ceļu, kamēr…

-    Esmu bijis Francijas dienvidos jau agrāk.

Pirms pusotra gada Mežonis bija pavadījis amerikāņu filmu producentu uz Kannu festivālu. Toreiz teroristi bija draudējuši uzbrukt, viņu vārdiem runājot, "imperiālistiskās rasu diskriminācijas izplatītājiem". Saspringtās politiskās gaisotnes dēļ Mežonis bija piekritis, ka principāls apmetas viesnīcā netālu ciematā, nevis Kannās. Kamēr principāls guļ, viņš būs drošībā labu gabalu no apdraudētajām vietām. Gatavojoties darbam, Mežonis bija ieradies dažas dienas iepriekš un izlūkojis Kannas un apkārtni, ielāgojis ceļa apstākļus, kā arī lielākās un mazākās ielas, ja būtu nepieciešams principālu steidzīgi aizvest no incidenta vietas.

-Jā, esmu bijis Francijas dienvidos jau agrāk, - atkārtoja Mežonis. - Nešaubos, ka zināšu arī, kā aizbraukt līdz jūsu bosam.

Jo vairāk viņš attālinājās no Nicas lidostas, jo retāka kļuva mašīnu plūsma, tāpēc ka tās novirzījās uz autostrādi ziemeļos. Šī autostrāde gāja paralēli Mežoņa izraudzītajam ceļam, pa to varēja nokļūt Kannās ātrāk, taču viņš nevēlējās iegriezties pilsētā. Džoisai Stounai bija uzdots sagādāt kuteri, kam bija jāgaida pludmalē netālu no šā ceļa puskilometru pirms pilsētas. Kuteris aizvestu viņus līdz jahtai, bet tā aizvizinātu uz Džoisas Stounas salu - tā Reičelu efektīvi un slepeni varētu nogādāt pie māsas.

-    Nepatīkami, taču esmu spiests brīdināt, - ierunājās Akira, - ka mums ir pavadoņi.

Mežonis palūkojās atpakaļskata spogulītī.

-    Furgons?

-    Tas seko jau no lidostas.

-    Varbūt tas dodas uz kādu kūrortu pie šā ceļa.

-     Tas visu laiku apdzen citas mašīnas un cenšas no mums neatpalikt. Ja tas tik ļoti steidzas, tam būtu jāapdzen arī mūs.

-    Pārliecināsimies.

Mežonis samazināja ātrumu. Arī furgons piebremzēja.

Abas mašīnas apsteidza "Porsche".

Mežonis piedeva gāzi. To pašu darīja furgons.

Mežonis nikni paskatījās uz dūšīgo vīru sev blakus.

-    Droši vien ir velti cerēt, ka esat paņēmis līdzi pistoles?

-    Tās man šķita liekas.

-Ja izkļūsim no tā visa dzīvi, izdauzīšu tevi kā pelavmaisu.

Likās, ka Reičela ir pārbijusies.

-    Sasodīts, kā viņiem izdevās mūs atrast1

-    Jūsu vīrs droši vien nospriedis, ka glābšanas organizētāja ir māsa.

-    Viņš domā, ka mēs aizbraucām uz Dienvidslāviju.

-     Taisnība. Viņa cilvēku lielākā daļa meklē mūs tur, - atsaucās Mežonis, palielinādams ātrumu. - Droši vien viņš turējis cilvēkus Francijas dienvidos, ja mums izdotos nokļūt līdz šejienei. Lidosta novērota.

-    Es nemanīju novērotājus, - sacīja Akira.

-     Viņi gaidīja nevis lidostā, bet ārpusē. Un kad šis idiots piebrauca ar rolsu…

-    Padomā, ko tu sauc par idiotu! - brīdināja dūšīgais vīrs.

-     …lamatas jau bija sagatavotas. Viņi nav vieni. Kaut kur priekšā ir otra mašīna, ar kuru viņi uztur radiosakarus. Un, - Mežonis nikni paraudzījās uz dūšīgo vīru, - ja tu neaizvērsies, likšu Akiram tevi nožņaugt.

Mežonis apdzina lēni braucošu mašīnu, kas veda vistas. Furgons darīja to pašu.

Nogāzes apakšā Mežonis ieraudzīja Antibu, kas stiepās gar piekrasti. Kūrortpilsētā bija plaši puķu dārzi, iespaidīga romāņu stila katedrāle, senas un šauras ieliņas. Kalna nogāzi pa labi izraibināja gleznainas villas.

Iebraucis līkumā, Mežonis tā vidū nospieda gāzes pedāli. Ātrumkārba lēnīgi pārslēdzās tikai pēc brīža.

-     Automātika, - novilka Mežonis. - Kaut kas neticams! - Viņš vēlreiz apveltīja dūšīgo vīru ar niknu skatienu. - Vai neko efektīvāku nevarējāt izvēlēties gadījumam, ja dzenas pakaļ?

-    Jā, bet automātiskā ātrumkārba nodrošina vienmērīgāku apstāšanos un ātruma uzņemšanu, un ielas šajās pilsētās līdzinās šķēršļu joslai. Ar standarta ātrumkārbu ātrumu pārslēgšana ir tīrās mocības.

Mežonis nolamājās un iebrauca nākamajā līkumā. Pretī nogāzei ar villām gar malu, kas slējās augšup, bija otra nogāze, kura gāja uz leju un uz kuras atradās tik daudz viesnīcu, ka jūra gandrīz nebija redzama.

Aizmugurē braucošais furgons samazināja attālumu.

-    Iespējams arī cits izskaidrojums, - sacīja Akira.

-    Tam, ka esam atklāti? - Mežonis izbrauca no līkuma.

-    Tavs telefona zvans. Pirms izlidošanas no Korfu. Tas nejēga tev blakus atzina, ka darba devēja atklāti runājusi par glābšanu.

-    Pie joda, ko nozīmē "nejēga"?

-    Ja neturēsi muti, - Akira piekodināja pavadonim, - varbūt patiešām nāksies tevi nožņaugt.

Mežonis drūmi vēroja nākamo līkumu.

-    Man ir aizdomas, ka tavas darba devējas telefonus noklausās, - Akira turpināja. - Vēl man ir aizdomas, ka viņas personālā ir spiegi.

-     Es brīdināju viņu, - atbildēja Mežonis. - Pirms uzdevuma izpildes teicu, ka Reičelas drošība ir atkarīga no absolūtas slepenības.

-      Pirms došanās uzdevumā. Pēc tam viņa nodomāja, ka drīkst ar kādu dalīties savās raizēs.

Mežonis nikni palūkojās atpakaļskata spogulī. Furgons bija piebraucis tuvāk.

-      Liekas, tev taisnība. Džoisas Stounas darbinieku vidū ir kāds Papadropula spiegs. Tāpēc viņi ieradās mūs sagaidīt.

-    Ko tagad darīsim? - pajautāja dūšīgais pavadonis.

-    Ja es vēlos ko darīt, - atbildēja Mežonis, - tad izmest tevi no mašīnas.

-    Priekšā! - iesaucās Akira.

Ieraugot pretimbraucošo furgonu, Mežonim sirds krūtīs sažņaudzās.

Mašīna sagriezās un, sāniski slīdēdama, nobloķēja šauro ceļu.

-    Reičela, vai tu esi piesprādzējusies?

Aizmugurējā mašīna jau bija pavisam tuvu.

Mežonis uzlika kreiso kāju uz bremzes, labo uz gāzes pedāļa un sagrieza stūri. Tas nebija vienkāršs manevrs. Nospiežot bremzes pedāli pārāk stipri, varēja nobloķēt aizmugurējos riteņus. Bremzēšanu un gāzes padevi vajadzēja tā līdzsvarot, lai slīdot pakaļējie riteņi grieztos. Spēku sadalījumam vajadzēja būt tādam, lai automašīnu samet. Līdzko Mežonis strauji sagrieza stūri, automašīna, riepām kaucot un dūmojot, apsviedās par simt astoņdesmit grādiem. Drošības josta noturēja Mežoni uz vietas.

Furgons, kas bija bloķējis ceļu, tagad atradās aizmugurē, bet no muguras braucošais priekšā. Mežonis noņēma kāju no bremzes un nospieda gāzes pedāli. "Rolls-Royce" drāzās virsū pretimbraucošajam furgonam. Tā šoferis pagrieza stūri. "Rolls- Ro^ce" aizšāvās furgonam garām. Atpakaļskata spogulī Mežonis redzēja, ka furgons apstādamies sāk slīdēt. Tālākā mašīna, kas bija bloķējusi ceļu, neapstājusies tūlīt pabrauca garām otram furgonam un atsāka vajāšanu.

-     Tagad vismaz šie abi ir mums aiz muguras, - sacīja Mežonis. - Ja tiksim līdz Antibai, varbūt izdosies no viņiem atkratīties.

Redzot pretī no līkuma izbraukušo trešo furgonu, viņam sametās šķērmi ap dūšu.

-     Kungs dievs, - noteica dūšīgais vīrs. - Šiem ir atbalsta grupa!

Furgons sagriezās sāniski un nobloķēja ceļu. Atpakaļskata spogulī Mežonis redzēja, ka viens furgons nobloķē ceļu aiz muguras, bet otrs strauji tuvojas.

-    Mēs esam sprostā, - Mežonis konstatēja.

Ceļš bija pārāk šaurs, lai pabrauktu garām priekšā sagrieztajai mašīnai. Pa kreisi slējās stāva krauja uz augšu, pa labi vēl stāvāka krauja veda lejup.

Viņš sasprindzis pastiepa roku pie paneļa pogām.

-     Bruņojums darbojas labi.

Tā bija Dienvidamerikas narkotiku magnātu izdomāta sistēma. Mežonis nospieda pogu. Virs katra luktura sānis pavirzījās metāla gabals. Viņš nospieda otru pogu, un "Rolls-Royce" sāka tricināt šāvieni. Virs katra luktura novietotās divstobre- nes raidīja zalvi pēc zalves.

Furgons, kas priekšā bija nobloķējis ceļu, no atkārtotiem trāpījumiem nodrebēja. Apšaudei turpinoties, izbira tā logi. Skrotis triecās metālā, atstājot caurumainus trīs pēdas lielus apļus, kuru diametrs samazinājās, "Rolls'Royce" braucot tuvāk. Nepārtrauktā šaušana plosīja furgonu.

Mežonis atlaida pogu un nospieda bremzes pedāli. Mašīna sasviedās sānis un apstājās, gandrīz ietriekusies sabojātajā transporta līdzeklī.

Viņš pagriezās un atskatījās. Kamēr viens furgons bloķēja ceļu, otrs piebrauca tuvāk un nobremzēja. No tā izlēca ar ieročiem bruņoti vīri.

-    Reičela, aizver acis un aizspied ausis!

Mežonis nospieda divas citas pogas un tūlīt, paklausīdams pats savam ieteikumam, samiedza acis un aizspieda ausis ar plaukstām. Par spīti šiem drošības pasākumiem, viņš saviebās. Haoss bija briesmīgs.

Ierīces automašīnas abās pusēs no apakšas izmeta apžilbināšanas granātas, kas eksplodēja no trieciena pret zemi. Ierīču mānīgais nosaukums varēja radīt iespaidu, ka tās izšauj petardes. Tomēr sērkociņu kastītei līdzīgo metāla objektu sprādziens bija tik skaļš, tik žilbinošs, ka uz laiku padarīja aklu un kurlu. Cilvēks varēja pavisam zaudēt orientāciju. Vienlaicīgs vairāku duču granātu sprādziens iedvesa bijību.

Kaut arī Mežonis sēdēja "Rolls-Royce" ar pievērtiem plakstiņiem, viņu apžilbināja spožs uzliesmojums. Gar cieši piespiestajām plaukstām ausis apdullināja sprādzieni. Vajātājiem sabrūkot blakus automašīnai, atskanēja apslāpēti kliedzieni. Bet varbūt kliedza mašīnā? Varbūt neapzināti? "Rolls-Royce" drebēja. Ausīs zvanīja.

Piepeši haoss noplaka.

- Ārā no mašīnas! - Mežonis iekliedzās.

Izkāpis no mašīnas, viņš nokļuva biezu dūmu vērpetē. Dūmus radīja nevis apžilbināšanas granātas, tie nāca no dūmu kannām, kas bija noslēptas zem pakaļējā bufera. Nospiežot vienu no pogām, tās bija sākušas iztukšot savu saturu.

Gan apžilbināšanas granātas, gan dūmi bija domāti uzbrucēju apstulbināšanai un lai potenciālajiem upuriem haosā ļautu aizbēgt. Apžilbināšanas granātas tomēr varēja nogalināt, ja sprāga ienaidniekam tieši blakus. Dūmos nebija iespējams noteikt, vai kāds no Papadropula komandas nejauši nav nogalināts. Tomēr Mežonis nešaubījās, ka vajātāji vismaz pusminūti gulēs uz ceļa, sāpēs locīdamies.

Tiklīdz redzamība kļuva labāka, viņš veikli apsteidzās apkārt "Rolls-Royce", uzgrūdās virsū dūšīgajam vīram, kuru pastūma sānis, un atrada Akiru, kas sargāja Reičelu. Kaut ko teikt bija lieki. Gan viņš, gan Akira labi zināja, ka vienīgais praktiski iespējamais bēgšanas variants ir doties lejā pa krauju uz piekrastes viesnīcām.

Dūmu aizsegā viņi satvēra Reičelu katrs no savas puses un steidzīgi nozuda no ceļa. Taustīdamies pa zāli un akmeņiem, viņi kāpa lejā pa nogāzi. Pēkšņi izejot saules gaismā, tā iedūra acīs.

-    Skrien! - skubināja Mežonis.

Reičelai tas nebija jāsaka divreiz. Viņa skrēja pirmā un nolēca no krants uz nogāzes četras pēdas zemāk. No trieciena zaudējusi līdzsvaru, viņa ripoja, šļūca uz muguras, pieslējās kājās un turpināja skriet.

Mežonis ar Akiru metās viņai pakaļ. Vajātāji kuru katru brīdi varēja atjēgties no apdulluma. Mēģinot orientēties, viņi izlīdīs no dūmiem, ieraudzīs medījumu un tuipinās dzīties pakaļ.

Reičelai samežģījās solis. Mežonis ar Akiru viņu panāca. Drāžoties lejup, viņi pasteidzās garām nogāzē ierīkotiem tenisa kortiem. Pārtraukuši spēli, tenisisti vēroja dūmus augšā uz ceļa. Viens otrs pameta skatienu uz garām skrejošo Mežoni, Akiru un Reičelu, taču tūlīt no jauna pievērsa uzmanību dūmiem.

Nogāzei kļūstot lēzenākai, viesnīcas sāka izskatīties lielākas un augstākas. Mežonis, Akira un Reičela uz brīdi apstājās pie apkalpes namiņa līdzās baseinam un palmām. Pa nogāzi lejup neskrēja neviens vajātājs.

Par nelaimi, Mežonis ieraudzīja dūšīgo vīru, kas, smagi elpodams, klumpačoja tuvāk.

-     Ak kungs, gandrīz jūs pazaudēju. Paldies, ka pagaidījāt!

-    Mēs negaidījām, lai tu varētu mums piebiedroties, - Akira atteica. - Mēs mēģinām saprast, ko nu darīt. Bet viens mums ir pilnīgi skaidrs.

Vīrs noslaucīja sasvīdušo seju.

-Jā? Ātri izstāstiet! Kas tas būtu?

-     Mēs nevēlamies, lai tu nāktu kopā ar mums. Lai arī uz kuru pusi mēs ietu, tu dosies pretējā virzienā.

-    Nedzeniet velnu! Mēs kopā iekūlāmies šajā ķezā.

-    Nē, - atteica Akira.

-    Palūkojies augšup! - sacīja Mežonis.

Akira sekoja Mežoņa skatienam un ieraudzīja vajātājus, kas traucās lejā.

-    Nē, mums nav nekā kopīga! - Akira satvēra vīra kaklu un uzspieda ar pirkstu aiz kreisās auss.

Vīrs sāpēs saļima. Cenzdamies atbrīvoties no Akiras tvēriena, viņš vaidēja un locījās.

Akira uzspieda stiprāk.

-    Tu mums nesekosi.

Akiras tvēriens bija tik stiprs, ka vīrs kļuva bāls.

-    Labi, es zūdu kokos.

-    Ej! - Akira pagrūda viņu.

Vīrs pameta pēdējo baiļpilno skatienu uz Akiru un klum- pačoja uz viesnīcu pretējā pusē.

Tālumā iegaudojās sirēnas.

-     Būs labāk, ja arī mēs kustēsimies, - ieminējās Mežonis. Norādījis uz vajātājiem, kas jau bija pārvarējuši nogāzes ceturto daļu, viņš satvēra Reičelu pie rokas un metās skriet.

-     U? kurieni? - Reičela elsoja. f

Starp divām viesnīcām viņiem izdevās sasniegt trokšņainu

ielu, kas stiepās pa jūras malu. Mežonis pamāja ar roku taksometram. Tiklīdz tas apstājās, visi steigšus iekāpa. Mežonis atkārtoja Reičelas jautājumu.

-    Uz kurieni? Es strādāju šajā apkārtnē pirms pusotra gada. Toreiz iepazinos ar cilvēku, kas man ir parādā pakalpojumu.

Viņš pagriezās un deva šoferim norādījumus franču valodā.

-     Mēs kavējam viesības. Es samaksāšu divtik, ja nokļūsim turp piecu minūšu laikā.

-    Bien entendu, monsieur. - Šoferim traucot uz Antibu, viņš norādīja uz dūmiem, kas ietina ceļu augšā. - Qu'est ce que c'est?

-     Un accident d'automobile.

-    Serieux?

-Je pense.

-    Quel dommage.

-    Troļ) de gens ne regardent pas la route.

-    C'est vrai, monsieur. C'est vrai.

Šoferis novērsa skatienu no Mežoņa, nodrebinājis un parāva stūri, lai nesaskrietos ar kravas mašīnu.

Aizmugurē sēdošais Mežonis atskatījās. Vajātāji starp viesnīcām vēl nebija izskrējuši ar palmām apstādītajā ielā. Tikuši tajā, viņi vairs nespēs saskatīt taksometra numuru.

Antibā bija vairāk nekā sešdesmit tūkstoši iedzīvotāju. Kaut arī oktobrī tūrisma sezona bija noplakusi, šaurās ielas joprojām aizpildīja diezgan daudz viesu. Līdzko šoferis sāka braukt pārlieku lēni, Mežonis viņu apstādināja, samaksāja solīto un kopā ar Akiru un Reičelu izkāpa.

Viņi nozuda alejā, virs kuras auklās bija izžauta veļa. Varēja dzirdēt, kā pa labi pret pludmali skalojas viļņi. Pa kreisi virs alejas slējās simtiem gadu veca pils.

Reičela skrēja pa šauro aleju, kuru vēl vairāk sašaurināja atkritumi. Saraukusi pieri, viņa paskatījās uz Mežoni.

-     Tu uzdevi šoferim adresi. Ja mani cilvēki viņu pratinās, kļūs zināms, uz kurieni esam devušies.

-    Adrese bija izdomāta, - atsaucās Mežonis.

-    Parastā prakse, - piebilda Akira.

Viņi nonāca alejas galā.

Reičela apstājās un ievilka elpu.

-    Tātad viss ir meli?

-    Nē, - atbildēja Mežonis. - Mūsu solījums sargāt tevi nav meli.

-    Tik ilgi, kamēr par mani maksā.

-    Jau pinnīt teicu, ka nauda nav galvenais. Svarīga esi tu. - Mežonis vilka Reičelu uz pretējo aleju.

-     Tavam vīram salā pie māsas ir spiegi, - ieminējās Akira. - Ja mēģināsim nogādāt tevi uz turieni, mūs gaida arvien jaunas lamatas. Galu galā tevi notvers.

-    Tas nozīmē, ka šis pasākums ir bezcerīgs.

-    Nē, - Mežonis iebilda. - Tev jāpaļaujas uz mums.

Viņi šķērsoja ielu, iejuka pūlī un iegāja citā alejā.

-     Pirms pusotra gada, - stāstīja Mežonis, - kad strādāju šajā apvidū, man vajadzēja sagādāt automašīnai speciālu aprīkojumu. Es atradu Antibā vīru, kas spēja to sagādāt. Viņu neinteresēja, cik varu samaksāt. Nauda, viņš teica, nenozīmē neko, ja par to nav nopērkams tas, ko vēlies. Viņš vēloties kaut ko papildus. Ko tieši, es pajautāju. Vai varat iedomāties, ko viņš vēlējās? Viņš bija ieraudzījis mašīnā dažus klienta atstātus plakātus un uzskatīja kā pašu par sevi saprotamu, ka esmu kaut kādā veidā saistīts ar Kannu kinofestivālu. Viņš vēlējās satikt savu lielāko elku Arnoldu Švarcenegeru. Es teicu - jā, tā lieta iet. Bet tu nevarēsi ar viņu aprunāties, vienīgi paspiest roku. Taču pēc tam kādu dienu arī es varu ierasties pie tevis un palūgt pakalpojumu. Viņš, protams, atbildēja - kāpēc ne. Pakalpojums pret pakalpojumu.

-Tātad tagad tu prasīsi pretpakalpojumu, - sacīja Akira.

-    Automašīnu.

-    Un pēc tam?

-    Apstākļi piespiež, - sacīja Mežonis. - Mēs gribam tikt galā ar savu murgu, taču tu esi mūsu pienākums. Tā vien šķiet, ka tava lidmašīnā izteiktā vēlēšanās piepildīsies.

-    Jūs ņemsiet mani līdzi? - Reičela ievilka elpu. - Uz Ņujorku?

-    Un pie Greiema, - papildināja Akira. - Tomēr šis tas jāprecizē.

-    Kas gan? - jautāja Mežonis.

-    Mēs vairs neaizsargājam tikai šo sievieti, - Akira paskaidroja. - Mēs sargājam arī paši sevi. Mēs cenšamies rast skaidrojumu savam murgam. Par tavu un manu nāvi. Ja šī sieviete nostāsies ceļā…

-    Tu viņu aizstāvēsi, - noteica Mežonis.

-     Nu, protams, - atsaucās Akira, un viņa acīs pavīdēja skumjas. - Arigato, ka atgādināji. Visi trīs mēs esam saistīti. Tikai katram ir savas intereses.

-    Mums nav izvēles, - piebilda Mežonis.

NOZUŠANA

1

Pēc trīsdesmit sešām stundām viņi nolaidās Ņujorkā Kenedija lidostā. Viņi bija aizbraukuši uz Marseļu, bet no turienes izlidojuši uz Parīzi. Tur Mežonis bija nospriedis, ka Reičelas zilumi ir diezgan izzuduši un pēc kosmētisko līdzekļu izmantošanas iespējams dabūt pieņemamu pases fotogrāfiju. Riskēt ilgāk, uzdodoties par māsu, nedrīkstēja. Ar uzticama cilvēka palīdzību Mežonis nokārtoja, ka Reičela dabū pirmklasīgu viltotu dokumentu komplektu uz Sūzanas Porteres vārda. Ja nu kāds, īpaši imigrācijas ierēdnis, pieminētu līdzību ar Džoisu Stounu, Reičela gluži vienkārši varētu atbildēt: "Paldies par komplimentu!" Kā jau bija gaidāms, viņa ar Mežoni izgāja cauri Kenedija lidostas kontrolpunktiem bez sarežģījumiem.

Akira, kas stāvēja rindā tālāk, lai nerastos iespaids, ka viņi ceļo visi kopā, piebiedrojās bridi vēlāk.

-    Es nopētīju drūzmu. Neviens neizrādīja par mums interesi.

-    Kā jau paredzējām. Papadropuls nespēj uzminēt, uz kurieni Reičela dosies. Varbūt viņš domā, ka vēl arvien atrodamies Francijas dienvidos un cenšamies nokļūt pie māsas uz salas.

Viņi devās cauri ļaužu pilnajai, trokšņainajai uzgaidāmai zālei.

-    Tātad es esmu brīva? - Reičela jautāja.

-     Teiksim labāk tā: tu esi panākusi, ka sprieduma izpilde tiek atlikta, - atbildēja Mežonis. - Gribu būt godīgs. Tavas nepatikšanas ir atliktas, bet ne novērstas.

-    Centīšos nokārtot visu, kas būs iespējams. Tagad vismaz ir vieglāk, ka visu laiku nav jāatskatās.

-    Jādomā par nākotni, - atgādināja Akira. - Mums vēl jātiekas ar Greiemu.

-     Saprotu. Es jūs kavēju. Atvainojiet! Bet ja nebūtu jūs abu… Es nezinu, kā… Tas varbūt nebūs īsti piemēroti. Paldies!

Reičela apskāva abus vīriešus.

2

Ar taksometru viņi aizbrauca uz Lielo Centrālo staciju, iegāja tajā no Četrdesmit otrās ielas, izgāja uz Leksingtonas avēnijas, ar citu taksometru aizbrauca līdz Centrālajam parkam, bet pēc tam kājām aizsoļoja divus kvartālus līdz Piektās avēnijas sānielai.

Mežoņa iepriekš rezervētais luksusa numurs bija plašs.

- Reičela, guļamistaba ir tavā rīcībā, - Mežonis pavēstīja. - Mēs ar Akiru pārmaiņus gulēsim uz dīvāna.

Viņi izkravāja ceļasomas, kuras bija nopirkuši pirms izlidošanas no Parīzes.

-     Vai izsalcis nav neviens? - Mežonis uzklausīja katra vēlmes un pasūtīja sviestmaizes ar kūpinātu lasi, salātus, augļus un ūdeni pudelēs.

Dažas nākamās stundas viņi atpūtās, vannojās un ēda. Kaut arī lidmašīnā bija gulēts, laika joslu maiņa tomēr bija jūtama. Vēlreiz piezvanījuši apkalpes dienestam, viņi pasūtīja kafiju un tēju. Šie dzērieni kopā ar apģērba nomaiņu radīja mundrumu. Mazliet pirms pieciem Mežonis aizgāja uz tuvējo veikalu nopirkt mēteļus un cimdus, jo televīzija brīdināja, ka nakts būs vēsa un mitra.

Viņi nogaidīja līdz deviņiem.

-    Esi gatavs? - pajautāja Mežonis.

-     Vēl ne, - atbildēja Akira. - Vēl jāpārrunā daži jautājumi. Atbildi zinu jau iepriekš, taču ignorēt tos nav iespējams. Vai nebūtu labāk atstāt Reičelu šeit?

-     Manuprāt, neviens mums nesekoja, taču absolūti droši par to mēs nevaram būt. Ja Reičela paliks bez apsardzības, viņai var draudēt briesmas.

-    Var draudēt.

-     Mēs nedrīkstam riskēt.

-    Piekrītu, - sacīja Akira.

-    Kas īsti ir?

-     Man vajadzēja to apjēgt jau agrāk. Runa ir par Reičelas glābšanu, - atbildēja Akira.

-    Ko tu gribi šajā sakarībā teikt?

-     Man bija jāsargā viņas vīrs. Es ierados Mikonā dienu pirms tevis. Par manu honorāru vienojās Greiems. Greiems sūtīja tevi pēc Reičelas. Vai tu nebrīnies, ka cilvēks, kas saveda mūs kopā, lai sargājam Kamiči, sagādāja mums abiem darbu Mikonā, līdzko bijām atguvušies no ievainojumiem?

-    Mūsu tikšanās bija paredzēta? - Mežonim pār muguru pārskrēja tirpas.

-    Nebija nekādas garantijas, ka mēs ieraudzīsim viens otru. Taču es būtu tev dzinies pakaļ.

-    Tāpat kā es būtu dzinies pakaļ tev, ja mēs būtu mainītās lomās, - sacīja Mežonis. - Greiems zināja, ka var paļauties uz mūsu pienākuma apziņu.

-    Arī uz manu meistarību. Lai cik ilgs laiks būtu vajadzīgs, galu galā es būtu tevi atradis.

-    Reti par kādu tā var teikt, bet - jā, tu esi pietiekami prasmīgs, lai galu galā mani atrastu. Bija paredzēts, ka mēs tiekamies aci pret aci, - noteica Mežonis.

-    Un katrs no mums uzzina par otra murgu.

-     Murgu, kas neataino īstenību. Bet kāpēc mēs domājam, ka tā bijis īstenībā? Kāpēc Greiemam bija jāorganizē mūsu tikšanās pirms sešiem mēnešiem un tagad?

-    Tieši tāpēc es uzdevu jautājumu. Tā kā mēs nevaram zināt, ar ko būs jāsastopas, vai jāiejauc šajā lietā Reičela? Viņai var draudēt vēl lielākas briesmas, nekā piedzīvotas līdz šim.

-    Ko tad lai darām? Paliksim tepat?

-    Man jātiek skaidrībā, kāpēc redzēju, ka manu acu priekšā tiek nogalināts cilvēks.

-    Tāpat kā man, - Mežonis viņam pievienojās.

-    Tātad jūs iesiet, - ierunājās Reičela.

Abi vīrieši pārsteigti pagriezās.

-    Un es došos kopā ar jums.

3

Izrādījās, ka laika prognoze ir precīza. Pa Piekto avēniju brāzās auksts, mitrs vējš, liekot acīm asarot. Mežonis saberzēja acis, aizpogāja mēteļa augšējo pogu un noskatījās, kā taksometra pakaļējās ugunis nozūd Griničvilidžas virzienā.

Reičela ar Akiru nostājās viņam blakus.

- Saku vēlreiz, - atgādināja Mežonis, - ja kaut kas atgadās, bēdz! Neraizējies par Akiru un mani! Atgriezies viesnīcā! Ja līdz dienas vidum nepadosim ziņu, izraksties! Atstāj pilsētu! Es tev iedevu desmit tūkstošus dolāru. Sākumam pietiks. Es jau izstāstīju, kā sazināties ar vecākiem un māsu tā, lai vīrs nespēj izsekot. Izraugies pilsētu uz labu laimi. Sāc jaunu dzīvi!

-    Uz labu laimi? Bet kā jūs atradīsiet mani?

-     Mēs neatradīsim. Neatradīs arī neviens cits. Tas ir pats galvenais. Kamēr tu turēsies pa gabalu no visa, kas saista ar agrāko dzīvi, vīrs tevi neizsekos. Tu būsi drošībā.

-    Tas izklausās tik… - Reičela nodrebinājās. - Tik vientulīgi!

-     Alternatīva ir sliktāka.

Trijotne gāja pa Piekto avēniju. Trīs kvartālus tālāk pie Vašingtona laukuma viņi nokļuva pie ejas starp ielām. Ieeju sargāja kalti dzelzs vārti ar smailiem pīķiem augšmalā. Zem vārtu roktura atradās atslēgas caurums. Nospiedis rokturi un pagrūdis, Mežonis konstatēja, ka vārti ir ciet. Tas viņu nepārsteidza.

Mežonis nopētīja dzelzs stieņus, kas slējās uz augšu. Daudzi kājāmgājēji un braucēji būtu spiesti noskatīties, kā tiem pāri rāpjas divi vīrieši un sieviete.

Par spīti mītam, ka ņujorkieši citu darīšanās nejaucas, vairāk nekā ticams, ka tomēr kāds varēja piezvanīt policijai.

-     Parādi godu, Akira!

Nākot uz šejieni, viņi bija iegriezušies Istsaidas krodziņā, kura īpašnieks, Mežoņa kontaktpersona, bija pārdevis mūķīzeru komplektu.

Akira atslēdza vārtus tik viegli, it kā viņam būtu atslēga. No agrākajiem apciemojumiem abi vīri zināja, ka vārtos nav iebrukuma sensora. Akira pagrūda vārtus, pagaidīja, kamēr ieiet Mežonis ar Reičelu, un vārtiņus aizvēra. Viņš tos neaizslēdza, ja vajadzētu steigšus doties projām. Ja kāds no alejas iemītniekiem konstatētu, ka vārtiņi vaļā, kaimiņa bezatbildība izraisītu tikai sašutumu.

Viņi stāvēja pretī ejai. Pirms gadsimta abās ejas malās bija atradušies staļļi un ratnīcas. Ēku iekšpuse bija rūpīgi pārveidota, bet to vēsturiskais izskats saglabāts. Šauras ieejas mijās ar dīvainām dubultdurvīm, pa kurām savā laikā varēja iekļūt staļļos. Eju sedza kaut kas līdzīgs bruģim. Gaisma, kas nāca no laternām, radīja iespaidu, ka laiks apstājies.

Šis bija sevišķi dārgs rajons.

Eja bija plata. Domāta vieglajām karietēm, tagad tā ļāva iemītniekiem braukt uz atjaunotajām garāžām automašīnā. Logos spīdēja gaisma. Mežoni interesēja gaisma, kas nāca no ceturtās mājas pa kreisi.

Kopā ar Reičelu un Akiru viņš devās turp. Pagaidījis pie ieejas, viņš nospieda sarunu ierīces pogu.

Mežonis zināja, ka ozolkoka durvis apšūtas ar tērauda plāksni, tomēr varēja dzirdēt, ka kaut kur tālumā ieskanas zvans. Pēc brīža viņš piezvanīja vēlreiz, nogaidīja desmit sekundes un zvanīja no jauna. Sarunu ierīcē vajadzēja ieskanēties Greiema balsij.

Neviens neatsaucās.

-    Vai viņš būtu aizmidzis? - Mežonis prātoja.

-    Desmitos vakarā? Neizdzēšot gaismu?

-    Tādā gadījumā viņš vai nu nevēlas, ka viņu traucē, vai ir izgājis.

-     Par to nav grūti pārliecināties, - sacīja Akira. - Ja viņš ir mājās, durvis būs ne tikai aizslēgtas, bet viņš būs aizgrūdis tām priekšā bultu.

Durvis bija ar divām atslēgām. Akira ātri tās vienu pēc otras atslēdza un pagrūda durvis. Tās atvērās.

Mežonis ātri iegāja iekšā. Viņš bija nācis šeit tik bieži, ka zināja Greiema aizsargierīču īpatnības. Logi bija ne tikai ar režģiem, tiem bija piestiprināti arī sensori. Tāpat kā garāžas durvīm. Tiklīdz tās kāds atslēdza, vajadzēja atvērt skapja durvis pa kreisi un nospiest vairākus ciparus, lai sirēna nesaceltu kājās kaimiņus, un būtu vēl ļaunāk, ja vietējā policija, ieraugot savā monitorā mirgojošu punktu, atsūtītu patruļmašīnu. Ar signalizāciju bija jātiek galā piecpadsmit sekunžu laikā.

Mežonis atrāva vaļā skapja durvis. Pirms gada viņam pēc vairākiem mēģinājumiem ar profesionālu aci bija izdevies noskatīt Greiema piespiestos taustiņus.

Tagad viņš piespieda tos pašus skaitļus. Sarkanā gaisma pārstāja kvēlot.

Sirēna neiegaudojās.

Mežonis piespiedās pie skapja.

Durvīs parādījās Akiras siluets.

-    Es pārbaudīju šo stāvu. No Greiema ne miņas.

Mežonis bija tā koncentrējies, ka ienācis nebija pievērsis

uzmanību ritmiskajai mūzikai.

-    Smagais metāls?

-     Radio, - paskaidroja Akira. - Izejot Greiems droši vien atstājis ieslēgtu. Ja kāds domātu ielauzties, viņš dzirdētu mūziku, nospriestu, ka saimnieks ir mājā, un meklētu citu objektu.

-     Kāpēc Greiemam par to būtu jāraizējas? Ja reaģētu sen- sors, sirēna nobaidītu iebrucēju daudz stiprāk nekā mūzika. Turklāt, kad stāvēju pie durvīm, zvans bija tikko saklausāms, bet mūziku es vispār nedzirdēju. Nez vai radio ieslēgts atbaidīšanai.

-    Greiems nekad neizietu, aizmirsis izslēgt mūziku. Smagais metāls? Greiems elektronisko mūziku necieš. Viņš atzīst vienīgi klasiku.

-     Kaut kas nav kārtībā. Pārbaudi augšējos stāvus! Es pārbaudīšu apakšstāvu. Reičela, tu paliec tepat!

Noskatoties uz Akiru, kas nozuda kāpnēs pa kreisi, Mežonis juta sažņaudzamies sirdi. Viņš pārgāja pāri lielajai istabai, kas aizņēma visu stāvu. Te atradās Greiema kabinets, kaut arī uz to norādīja tikai stikla un hroma rakstāmgalds telpas dziļumā. Citādi telpu varēja noturēt par dzīvojamo istabu. Pa labi kamīna abās pusēs atradās grāmatu skapji. Skapi pa kreisi aizņēma "Boston Acoustics" stereoiekārta, no kuras nāca mūzika. Telpas vidū atradās rakstāmgaldam pieskaņots kafijas galdiņš ar ādas klubkrēsliem abās pusēs. Ar gaišu vasku nospodrināto dēļu grīdu klāja milzīgs afgāņu paklājs. Stūri aizņēma lieli podi ar papardēm. Pie mirdzoši baltajām sienām karājās dažas gleznas, Monē darbi, uzsverot plašuma izjūtu, ko radīja nedaudzās mēbeles.

Svešinieks, tāpat kā Mežonis, nevarēja zināt, ka Greiems darījumu dokumentus slēpj nišās aiz grāmatu skapjiem, bet ste- reoiekārtai jārada nedaudzajiem uzticamajiem klientiem iespaids, ka Bēthovena lieliskā simfonija "Heroiskā" liedz uztvert klusinātos toņos risināto sarunu ar neatklātiem mikrofoniem.

Ejot garām kafijas galdiņam, Mežonis pamanīja trīs tukšas šampanieša pudeles. Piegājis pie rakstāmgalda telpas dziļumā, viņš ieraudzīja ar cigāru izsmēķiem pildītu pelnutrauku un glāzi uz augstas kājas ar dzēriena paliekām.

Viņš devās pie durvīm no rakstāmgalda pa kreisi un uzmanīgi tās atvēra. Ēnā grimuši pakāpieni veda uz pagrabu. Pavēris mēteli, Mežonis izvilka četrdesmit piektā kalibra pistoli, kas kopā ar mūķīzeriem bija nopirkta no īstsaidas bāra īpašnieka. Arī Akira bija iegādājies tādu pašu ieroci.

Satvēris pistoli ar cimdā tērpto labo roku, Mežonis ar otru roku taustījās gar sienu, līdz atrada slēdzi un iededza pagrabā gaismu. Nosvīdis viņš spēra uz leju vienu soli. Nākamo. Vēl vienu soli.

Ar aizturētu elpu viņš nolēca lejā un saspringts notēmēja.

Trīs galdi. Uz tiem kārtīgās kaudzēs vadi, akumulatori, disk- veida ierīces, visādas sarežģītas noklausīšanās ierīces dažādā gatavības pakāpē.

Krāsns. Ar pistoli šaušanas gatavībā Mežonis paskatījās aiz krāsns, bet nevienu tur neieraudzīja. No pieres pilēja sviedri. Nekur citur, kur paslēpties, te nebija. Viņš devās augšā pa kāpnēm.

Tomēr viņš nejuta atvieglojumu.

4

Kad pēc augšējo stāvu pārmeklēšanas viņiem piebiedrojās Akira un pavēstīja, ka nekas neparasts nav atrasts, Mežonis tik un tā nejutās īsti labi.

Reičela noslīga uz dīvāna.

Akira ielika pistoli makstī. Elektriskās ģitāras turpināja gaudot.

-    Varbūt mēs pārspīlējam. Varbūt pavisam vienkārši izskaidrojams, kāpēc Greiems izvēlējies sev tik neraksturīgu mūziku.

-    Liekas, tu pats tam netici.

Reičela piespieda pie ausīm plaukstas.

-    Varbūt viņam patīk sevi spīdzināt.

-     Izdarīsim sev kaut ko par prieku.

Mežonis nospieda stereoiekārtas pogu, un raidstacija, kas atskaņoja smago metālu, visžēlīgi apklusa.

-      Paldies dievam, - noteica Reičela, aplūkodama kafijas galdu. - Vai ievērojāt tukšās pudeles?

Akira pamāja ar galvu.

-    Šampanietis. Greiemam garšoja šis dzēriens.

-    Tādā daudzumā? Trīs pudeles vienā vakarā?

-    Greiems ir diezgan liela auguma, lai izturētu krietni daudz alkohola, - pavēstīja Mežonis. - Tomēr tev taisnība, tas ir dīvaini. Neesmu manījis, ka viņš lietotu šampanieti pār mēru.

-    Varbūt viņš nebija viens?

-    Te ir tikai viena glāze, - sacīja Reičela. - Ja bijuši viesi un to glāzes noliktas, kāpēc viņš nav nolicis savu glāzi un tukšās pudeles? Ir vēl kaut kas. Vai redzēji pudeļu etiķetes?

-    Nē, - Mežonis atsaucās. - Kas tur īpašs?

-    Fermā pie Atēnām runājot par Greiemu, jūs minējāt, ka viņš dzer šampanieti "Dom Pērignon ".

-    Tā ir vienīgā marka, kuru viņš atzīst, - piekrita Akira.

-     Divas ir "Dom Perignon" pudeles. Trešā ir "Asti Spuman- te".

-    Ko tu teici? - Mežonis iztaisnojās.

-    Un kas tas par troksni? - Reičela pajautāja.

Mežonis nolūkoja visu ar asu skatienu. Pēc mūzikas dunē- šanas viņa ausis slikti pielāgojās klusumam. Patlaban varēja saklausīt tikko sadzirdamu dūkšanu.

-    Jā, - sacīja Akira. - Jūtu tādu kā vibrāciju. No kā tā ir?

-    Varbūt ledusskapis? - Mežonis pajautāja.

-     Virtuve ir otrajā stāvā, - atsaucās Akira. - Ledusskapi, kas atrodas tik tālu, mēs nedzirdētu.

-    Varbūt ieslēgta krāsns? - ieminējās Mežonis.

Akira nolaida roku zemāk pie atveres.

-    Nekāda gaisa plūsma nav jūtama.

-     Kas tad?

-     Man liekas, - iedama garām Mežonim, ierunājās Reičela, - ka skaņa nāk no durvīm, kas ir blakus grāmatu skapim.

Reičela atvēra durvis un tūlīt atlēca atpakaļ, jo viņu ietina biezi, pelēki dūmi. Kodīgie dūmi izraisīja klepu.

Bet tie nav dūmi, saprata Mežonis.

Greiema garāža! Garāžā valdīja tumsa, taču gaismā, kas krita no dzīvojamās istabas, cauri biezajiem izplūdes gāzu mākoņiem izdevās kaut ko saskatīt. Greiema "Cadillac" ar ieslēgtu motoru pie stūres bija saļimis korpulents vīrs ar pliku pakausi.

Mežonis piesteidzās pie mašīnas, iebāza pa logu roku un pagrieza aizdedzes atslēgu. Motors apstājās. Aizturējis elpu, viņš atrāva vaļā mašīnas durvis, satvēra Greiemu un pa garāžas betona grīdu ievilka dzīvojamā istabā.

Reičela aizvēra durvis, lai istabā netiktu izplūdes gāzes. Tomēr to jau bija tik daudz, ka, beidzot ieelpojis, Mežonis saliecās viduklī un sāka klepot.

Akira pietupās blakus Greiemam un taustīja pulsu.

-    Seja pavisam sarkana, - sacīja Reičela.

-     Oglekļa monoksīds! - Akira ar ausi pieplaka pie Greiema krūtīm. - Sirds nedarbojas.

Mežonis nometās pretī Akiram uz ceļgaliem, kamēr Greiems palika abiem pa vidu.

-     Elpini viņu no mutes mutē! Es masēšu sirdi!

Kamēr Akira atvēra Greiema muti un iepūta tajā elpu, Mežonis vienu reizi uzsita pa sirdi, bet pēc tam uzlika abas plaukstas uz sirds un sāka spaidīt krūškurvi.

-     Reičela, piezvani deviņi, viens, viens! - iesaucās Mežonis, turpinādams spaidīt krūtis. Paliecies atpakaļ, viņš uzspieda vēlreiz.

Reičela piesteidzās pie Greiema galda, kur stāvēja telefons, pacēla klausuli un sāka zvanīt.

-    Pagaidi, Reičela! - Akira nejutās labi. - Nevajag… - Viņš paskatījās uz Greiemu un lēnām piecēlās.

-    Turpini elpināt! - iesaucās Mežonis.

Akira izmisis papurināja galvu.

-     Patausti, viņš ir pavisam auksts. Paskaties uz kājām! Kad noliki viņu uz grīdas, tās palika tāpat saliektas, kā sēžot automašīnā. Viņš ir miris pirms laba laika. Nekas viņu neatdzīvinās.

Mežonis pameta mirkli uz Greiema saliektajām kājām, norija siekalas un pārstāja masēt viņa sirdi.

Reičela nolika klausuli.

Brīdi neviens nekustējās.

-     Kungs dievs! - Mežonim trīcēja rokas. Viņš piecēlās tikai ar grūtībām.

Akiras kakla muskuļi bija tā saspringuši, ka atgādināja auklas.

Reičela piegāja tuvāk, lai apskatītu Greiema līķi.

Mežonis piepeši pamanīja, ka Reičela ir pavisam bāla, un paguva viņu uztvert, pirms viņai pārstāja klausīt kājas. Pēc tam viņš palīdzēja Reičelai nokļūt līdz dīvānam un nosēdināja ar muguru pret Greiemu.

-    Noliec galvu starp ceļgaliem.

-    Es tikai uz mirkli zaudēju līdzsvaru.

-     Protams.

-Jūtos labāk.

-      Saprotams. Atnesīšu tev mazliet ūdens, - piedāvājās Akira.

-     Patiešām nevajag, šķiet, viss ir kārtībā. - Reičelas seja atguva krāsu. - Mazu brīdi visu apņēma tāda kā migla. Tagad… Jā. - Viņa sakopoja spēkus. - Ar mani viss būs kārtībā. Uztraukumam nav iemesla. Es netaisos ģībt. Es apsolīju, ka jūs neapgrūtināšu. Es jūs neaizkavēšu. - Reičelas zilajās acīs pazibēja stūrgalvīgs lepnums.

-    Mūs apgrūtināt? Tieši pretēji, - atsaucās Mežonis. - Ja ne-, būtu tevis, varbūt mēs nebūtu atklājuši… - Viņš iekoda apakšlūpā un pagriezās pret Greiema līķi. - Nabadziņš! Nākot uz šejieni, biju gatavs viņu nožņaugt. Ja Greiems būtu dzīvs, šobrīd es viņu apskautu. Mans dievs, viņa man trūkst! Pie joda, kas šeit noticis?

-    Tu gribēji teikt, kas šeit izskatās noticis, - bilda Akira.

-    Tieši tā.

Likās, ka Reičela neko nesaprot.

-    Trīs tukšas vīna pudeles, - ziņoja Akira.

-    Pareizi. Cilvēks piedzēries un nolēmis pievakarē izbraukt. Viņš iedarbina mašīnu, taču nepagūst izbraukt, jo atslēdzas. Un ņem galu, saelpojies izplūdes gāzes.

-     Izmeklētājs šādu skaidrojumu nepieņems.

-    Protams, - sacīja Mežonis.

-    Neko nesaprotu, - Reičela izteica savu nostāju.

-    Garāža bija tumša, dzīvojamās istabas durvis stāvēja ciet, - skaidroja Akira. - Pat dzērājs, maldīdamies pa tumsu, saprastu, ka garāža ir ciet. Viņš instinktīvi vispirms atvērtu ārdurvis.

-    Ja vien tās neveras automātiski un viņš neizmanto tālvadības pulti, kamēr iedarbina motoru.

-    Greiema garāžai īstenībā ir divas durvis. Tās jāver uz abām pusēm kā staļļa durvis, kurām tās līdzinās, turklāt ar rokām.

-    Tātad durvis atstātas ciet tīšām.

-     Man kaut kas nepielec, - sacīja Reičela. - Izklausās, it kā… Greiems izdarījis pašnāvību.

-    Greiems sēž mājās viens pats, stereoiekārta auro, bet viņš tikmēr smēķē, dzer un kaujas ar domām. Sadzēries tā, lai netrūktu dūšas, viņš dodas uz mašīnu. Viņam vienalga, mūzika skan vai ne. Kāpēc par to būtu jāuztraucas? Viņš pārbauda, vai dzīvojamās istabas durvis ir aizvērtas un garāža ciet. Viņš pagriež aizdedzes atslēgu. Izplūdes gāzes neganti smird, taču pēc vairākiem dziļiem elpas vilcieniem plakstiņi kļūst smagi. Apziņa izplēn. Viņš mirst. Nedz jezgas, nedz satraukumu. Jā, - Mežonis novilka, - izmeklētājs uzķersies.

-     Un tieši tā Greiems rīkotos. Viņš pārlieku daudz rūpējās par savu izskatu, lai ielaistu pierē lodi. Asinis samaitātu trīsdaļīgo uzvalku, - Akira piebilda.

Izskatījās, ka Reičela nejūtas lāgā.

-    Lai nogalinātu sevi, vajadzīgs iemesls, - sacīja Mežonis.

-    Veselības problēmas?

Mežonis paraustīja plecus.

-     Kad pēdējo reizi tikāmies pirms trim nedēļām, neko nemanīju. Svars virs normas, protams, taču mundrs kā vienmēr. Pat tad, ja Greiems pēkšņi uzzinātu, ka slimo ar vēzi, viņš izmantotu visas medicīnas iespējas - līdz pēdējai. Un tikai tad viņš varbūt darītu sev galu. Agrāk ne.

-    Tādā gadījumā biznesa problēmas.

-    Tas jau skan labāk.

-Jūs mani mulsināt, - noteica Reičela.

-      Diez vai tam ir kāds sakars ar naudu, - Akira sacīja. - Greiems bija bagāts. Naudu viņš ieguldīja ar prātu. Tas varētu būt klients, kas vērsies pret viņu, vai arī klienta ienaidnieks, kurš atklājis, ka Greiems organizējis viņam uzbrukumu.

Mežonis apsvēra dzirdēto.

-      Labi. Tam vēl var noticēt. Mūža labākajos gados, kad Greiems bija britu desantniekos, viņš labprāt pieņēma izaicinājumu. Pēc aiziešanas no armijas, uzaudzējis lieku svaru un no kaviāra un šampanieša zaudējis formu, viņš saprata, ka viņam zudusi spēja paciest sāpes. Viņš mācīja mani, taču paša meistarība balstījās uz jaunības atmiņām. Reiz viņš atzinās, ka, izejot vienam pret vienu ar pieredzējušu pretinieku, viņam nebūtu cerību. Zinot, ka viņam seko, zinot, ka nav iespējams izbēgt no sāpīgas nāves, viņš varētu izšķirties par labprātīgu aiziešanu no dzīves.

-    īpaši, ja viņam sekotu mēs, - sacīja Akira.

-Ja neņem vērā to, ka, nosūtot mūs uz Mikonu, Greiemam bija jāparedz: mēs galu galā ieradīsimies un gribēsim daudz ko noskaidrot. Viņš pazīst mūs diezgan labi un zina, ka nenogalināsim, lai arī cik stipri būtu noskaitušies. Arī izmeklētājam nekas par mums nav zināms. Manuprāt, nav arī paredzēts, ka viņam par mums kaut kas jāuzzina.

-     Piekrītu, - atsaucās Akira. - Taču izmeklētājam jādomā, ka Greiemu kāds izsekojis, jo citādi šis scenārijs ir bezjēdzīgs. Kaut kur - varbūt aiz šiem skapjiem noslēptajās lietās - policija atradīs pierādījumus, ka Greiems bažījies par savu dzīvību.

-    Un zinājis, ka neizdosies izbēgt no ciešanām.

-     Tāpēc izvēlējies cienīgu pašnāvību. - Akira savilka uz augšu uzacis. - Gluži kā japānis.

-    Lūdzu, vai jūs neizteiktos skaidrāk? - Reičela jautāja.

-    Greiems nav izdarījis pašnāvību, - Akira atbildēja.

-     Bet jūs tā runājāt…

-     Mēs iedomājāmies sevi izmeklētāja vietā, - Mežonis paskaidroja. - Izmeklētājs nolemj, ka tā ir pašnāvība. Bet izmeklētājs nezina, ka Greiems nebūtu klausījies raidstaciju, kas atskaņo smago metālu. Viņš nezina arī to, ka Greiems nekad nebūtu jaucis "Dom Pērignon" ar "Asti Spumante". Greiems ir noslepkavots. Viņu piespieda - droši vien vairāki vīri - izdzert visu šampanieti, kas viņam bija krājumā. Izrādījās, ka ar divām pudelēm ir par maz, tāpēc viens vīrs aizsūtīts nopirkt vēl. Viņš izvēlējās pudeli pēc savas, nevis Greiema gaumes. Kad Greiems izslēdzās, viņu ielika automašīnā, aizvēra durvis uz dzīvojamo istabu, slepkavas pagaidīja, kamēr iestājas nāve, un aizgāja.

-     Bet pirms tam laika īsināšanai viņi ieslēdza radio, - sacīja Akira. - Arī raidstaciju viņi izvēlējušies pēc savas gaumes. Varbūt domāja, ka mūzika radīs realitātes ilūziju, tāpēc viņi to atstāja, ieslēdza ārdurvju signalizāciju un aizgāja.

-    Gandrīz nevainojami, - sacīja Mežonis. - Nelieši. Es…

-      Liksi viņiem samaksāt? - Akiras skatiens uzliesmoja. - Par to nav pat jārunā.

5

Mežonis pacēla Greiemu aiz rokām, Akira aiz kājām, bet Reičela atvēra dzīvojamās istabas durvis. Kamēr līķis tika ienests garāžā, viņa atvirzījās tālāk no izplūdes gāzēm, kas plūda istabā.

Mežonis ar Akiru novietoja līķi pie automašīnas stūres. Indīgās gāzes vēl nebija izklīdušas, tāpēc, noliekot Greiemu tieši tāpat, kā bijis, vajadzēja aizturēt elpu. Līdzko asinis pārstāj riņķot, smaguma spēka iespaidā tās saplūst dažādos vēdera, gurnu un kāju iedobumos, veidojot tur purpursarkanus plankumus. Ja krāsu plankumi būtu ķermeņa augšdaļā, slepkavību izmeklētājs saprastu, ka līķis pārvietots.

Greiems bija pārvietots, taču viņa līķis nebija atradies uz dzīvojamās istabas grīdas tik ilgi, lai asinis pārvietotos un sakrātos mugurpusē. Izmeklētājam aizdomas neradīsies.

Mežonis pagrieza aizdedzes atslēgu, un dzinējs ierūcās. Aizcirtis mašīnas durvis, viņš ar Akiru skrēja uz dzīvojamo istabu.

Istabu pildīja dūmaka. Izdzirdējis, ka Reičela aizver durvis, Mežonis noklepojās.

-    Logi, - ierunājās Akira.

Viņi aizsteidzās uz istabas otru galu, atslēdza signalizācijas sensorus, atvēra logus un kāri ieelpoja svaigu gaisu.

Aukstais gaiss, izdzenājot indīgās gāzes, saviļņoja aizkarus. Pelēkas dūmu drīksnas uzvirmoja līdz griestiem, izklīda un nozuda pa atvērto logu augšu.

Cauri vēja šalkšanai Mežonis dzirdēja automašīnas motora klusināto rūkšanu. Viņš pagriezās pret dzīvojamās istabas durvīm, kas izgāja uz garāžu.

-     Piedod, draugs!

-     Bet vai viņš bija draugs? - jautāja Akira. - Draugs nebūtu mūs maldinājis. Kāpēc viņš tā rīkojās?

Mežonis ierunājās piesmakušā balsī, kurā dusmas jaucās ar bēdām.

-    Noskaidrosim.

Viņš pārgāja pāri istabai pie grāmatu skapjiem.

Siena izgriezās uz āru, atklājot jaunus plauktus. Un metāla konteinerus, kuros glabājās Greiema dokumenti.

Mežonis ar Akiru ņēmās tos ātri pārskatīt. Reičela nostājās aiz muguras.

-     Jūs teicāt, ka nav paredzēts, lai izmeklētājs uzzinātu par jums. Kā to saprast?

-    Pārāk uzkrītošas sakritības. Greiema noslepkavošana. Mūsu ierašanās, lai viņu iztaujātu. Šīs lietas viena ar otru ir saistītas.

Mežonis šķirstīja lapas.

-    Tas nav pierādāms.

-    Nē, ir, - atteica Akira, pārlūkodams jaunu kasti ar dokumentiem. - Greiems tur šos dokumentus tikai tādēļ, lai pamatotu savus ienākumus VID. Ja nevajadzētu maksāt nodokļus, viņa tieksme pēc slepenības neļautu saglabāt darījumu dokumentus. Protams, drošības dēļ darbinieki un klienti tiek slēpti aiz pseidonīmiem, lai ienaidnieks, atrodot viņu lietas, neuzzinātu neko būtiski svarīgu. Pseidonīmu atšifrējums glabājas bankas seifā. Tā šifrs ir drošs, seifu var atvērt vienīgi Greiems kopā ar savu advokātu. Man ar Mežoni šis šifrs nav vajadzīgs, lai zinātu, zem kādiem pseidonīmiem esam noslēpti. Tos mēs izraudzījāmies paši. Patiesībā tu mūs pazīsti ar pseidonīmu.

Viņi pārskatīja nākamās kastes.

-    Ko jūs meklējat? - Reičela pajautāja.

-     Greiemam bija divi savstarpēji saistīti dokumentu komplekti. Viens par aģentiem un viņu veiktajiem darbiem, otrs par klientiem, kuru labā strādāts. Vai atradi?

Akira beidza caurskatīt pēdējo kasti. -Nē.

-    Es arī ne.

-    Ko neatradāt? - Reičela jautāja.

-    Savas lietas, - Mežonis atbildēja. - Tās ir nozudušas.

-    Mēs nezinām, kādus pseidonīmus Greiems devis Kamiči vai jūsu māsai un vīram, - Akira skaidroja. - Bet, tā kā mūsu lietu šeit nav, jādomā, nozudušas arī citas. Tas ir manis minētais pierādījums. Lai arī kas nogalinājis Greiemu, viņš paņēmis mūsu dokumentus. Izmeklētājs nedrīkst zināt par mums, pat par mūsu pseidonīmiem ne. Greiems nogalināts tādēļ, lai neizstāstītu, kāpēc katrs no mums redzējis, ka otrs tiek nogalināts.

-     Un te ir pirmsnāves vēstulīte, kura, kā Akira paredzēja, tiks atrasta. Tā, protams, ir drukāta, jo to nav rakstījis Greiems.

-    Vēstuli atstājuši slepkavas. Lai tā būtu, - Reičela novilka. - Jūs mani pārliecinājāt. Bet kā viņi varēja zināt, ka policija ieskatīsies aiz grāmatu plauktiem?

-    Tie nebija pavisam aizvērti.

-     Mums būtu jāiet, - ierunājās Akira. - Greiema garāžas kaimiņu var ieinteresēt klusā rūkoņa aiz sienas, un viņš var piezvanīt policijai.

Viņi nolika dokumentus atpakaļ un novietoja metāla konteinerus iepriekšējā stāvoklī.

Mežonis pievēra grāmatplauktus, atstādams tieši tikpat platu spraugu, kādu bija pametuši slepkavas.

Akira ieslēdza radio. Iestenējās un iekaucās ģitāras.

-     Istaba ir izvēdinājusies. Izplūdes gāzes vairs nav jūtamas.

Reičela aizvēra logus. Mežonis pārlaida telpai skatienu.

-    Vai viss ir tāpat kā tad, kad ieradāmies? Mums visiem rokā bija cimdi. Pirkstu nospiedumu nebūs. Viss kārtībā.

Akira izgāja ārā, ieskatījās ejā un pamāja Reičelai, lai seko.

Mežonis ieslēdza skapī signalizāciju, izgājis aizvēra durvis un pagaidīja, kamēr Akira aizmūķē abas atslēgas.

Ejot pa aleju, Mežonis saņēma Reičelu pie rokas. Viņa trīcēja.

-    Neaizmirsti pēc iziešanas aizslēgt vārtus!

-    Neraizējies! Mēs nebūtu to aizmirsuši. Bet paldies, ka atgādināji, - sacīja Akira. - Esmu pārsteigts. Tu ātri mācies, Reičela.

-    Ja viss turpināsies tādā pašā garā, tad beigās, ja tādas vispār pienāks, baidos, ka būšu kļuvusi īsta lietpratēja.

6

Viņi gāja pa naksnīgo Piekto avēniju, apejot ielu laternas, līdz nonāca pie ēnās grimušā Vašingtona laukuma. Vēl arvien pūta auksts un mitrs brāzmains vējš, liekot Mežoņa acīm asarot.

-    Vai slepkavas būtu pametuši tuvāko apkārtni?

-    Domāju, ka jā. Viņi savu darbu ir padarījuši, - sacīja Akira.

-     Bet vai tas ir pabeigts? Ja viņi vēlējās apklusināt Greiemu, viņiem vajadzēja iedomāties, ka šeit ieradīsimies arī mēs.

-    Kā viņi var zināt par mums?

-    Vienīgais izskaidrojums, kādu varu iedomāties…

-    Kāds tas ir?

-     Tāds, ka Greiems strādājis tiem cilvēkiem, kas viņu nogalinājuši, vai arī sadarbojies ar viņiem, - Mežonis sacīja.

-    Vispirms jājautā, kāpēc Greiemam vajadzēja viņiem palīdzēt? Naudas viņam netrūka. Neko viņš nevērtēja augstāk kā lojalitāti. Kāpēc viņam būtu bijis jāvēršas pret mums?

-    Klau, - ierunājās Reičela. - Es kaut ko nesaprotu. Jūs teicāt, ka Greiema slepkavas mums seko. - Viņa atskatījās. - Vai viņi centīsies nogalināt arī mūs?

-    Viņi mūs izsekos, - atbildēja Akira. - Bet vai viņi centīsies mūs nogalināt? Nez vai. Kāds pielicis milzu pūles, lai pārliecinātu mani un Akiru, ka esam redzējuši viens otra nāvi. Kāpēc tas bija vajadzīgs, nezinu. Kādam mēs esam ļoti svarīgi. Lai kas būtu šis cilvēks, viņš sargās savus ieguldījumus.

Mežonis pamāja taksometram, kas tuvojās. Visi iekāpa mašīnā.

-    Uz Taimsskvēru, - paziņoja Mežonis.

Veselu stundu viņi mainīja taksometrus, brauca ar metro, no jauna brauca ar taksometru, bet pašās beigās izstaigājās pa Centrālo parku. Reičela brīnījās, redzot tik daudz skrējēju.

-    Man likās, ka parkā pa nakti ir bīstami.

-    Cilvēki skrien grupās. Tad narkomāni viņus netraucē. Pamanījusi, ka Akira vairs nav blakus, Reičela bija divtik

pārsteigta.

-     Kur…

-     Koku un akmeņu aizsegā viņš atgriežas uz ceļa, pa kuru mēs nācām. Ja mums kāds sekojis, viņš visu nokārtos.

-    Viņš neteica, ko domā darīt.

-    Tas nebija jādara, - Mežonis atteica.

-    Jūs lasāt viens otra domas?

-    Mēs zinām, kas darāms.

Pēc desmit minūtēm no krūmiem parādījās Akira.

-     Ja arī kāds mums seko, viņš nav tik liels muļķis, lai to darītu pusnaktī Centrālajā parkā.

Ēnainais celiņš sazarojās.

-      Iesim te, Reičela! - Mežonis novirzīja sievieti pa labi. - Varam droši doties atpakaļ uz viesnīcu.

7

Ceturtais vīrs cirta ar katana. Gaisā nošņācās asmens, ass kā bārdas nazis, un pārcirta Kamiči vidū pušu. Viņa auguma augšējā un apakšējā daļa nokrita katra uz savu pusi.

Izš[ācās asinis. Uz grīdas izgāzās iekšējie orgāni.

Gribēdams trāpīt slepkavam pa rīkli, kamēr tas nav paguvis izdarīt nākamo cirtienu, Akira iekaucās.

Par vēlu. Ar katana abās rokās slepkava pagriezās.

No grīdas skatoties, Mežonim radās iespaids, ka Akira pagūst laikus palēkt atpakaļ, lai izvairītos no zobena. Slepkava tomēr necirta vēlreiz, bet vienaldzīgi noskatījās, kā Akiras galva nokrīt no pleciem.

No pāršķeltā kakla izšļācās asinis.

Akiras augums trīs drausmīgas sekundes palika stāvam un tikai pēc tam nokrita.

Viņa galva dobji kā ķirbis nobunkšķēja uz grīdas, līdz apstājās Mežoņa acu priekšā. Tā palika stāvam uz nocirstā kakla, acis bija vienā līmenī ar Mežoņa acīm.

Acis stāvēja vaļā.

Tās mirkšķināja.

Mežonis iekliedzās.

Viņš kā neprātīgs mēģināja pārvarēt sāpes salauztajās rokās un kājās, visiem spēkiem tās centās kustināt un piecelties stāvus. Sargājot Kamiči un palīdzot Akiram, bija piedzīvota neveiksme. Viņa pienākums tagad bija atriebt abu nāvi, iekams slepkavas nogalinājuši viņu.

Viņš spieda sāpošos locekļus darboties, sajuta, ka tiek turēts ar rokām, un pretojās. Viņš juta, ka rokas atlaižas vaļā un viņu apskauj. Tās saturēja viņa rokas, spieda muguru, dzina ārā no plaušām gaisu.

-    Nē, - sacīja Akira.

Mežonis raustījās.

-    Nē, - Akira atkārtoja.

Negaidīti Mežonis norima un samiedza acis. No pieres tecēja sviedri, taču āda šķita šausmīgi salta. Viņš trīcēja.

Akira…

Tas nebija iespējams!

…stingri viņu apskāva.

Nevar būt! Tu esi miris!

Akiras seja ar šaurām, skumju pilnām acīm bija redzama dažu collu attālumā. Nupat šīs acis bija mirkšķinājušas nocirstajā galvā, kas nostājās uz grīdas taisni.

Akira atkārtoja vārdu "nē" vēlreiz, tagad čukstus. Mežonis lēnām apskatījās visapkārt. Medfordgapas kalnu kūrorta ar asinīm pietašķītais gaitenis izplūda un izgaisa, acu priekšā nostājās Piektās avēnijas viesnīcas luksusa numura gaumīgais iekārtojums.

Gandrīz visa istaba grima tumsā, tikai stūrī pie durvīm, kas veda uz gaiteni, vīdēja maza gaismiņa. Akira stāvēja sardzē, viņš bija gulējis, kamēr postenī atradās Mežonis. Mežonis ievilka elpu.

-    Viss kārtībā. - Viņš sajuta atvieglojumu.

-    Vai esi par to drošs? - Akira nelaida viņu vaļā.

-    Tas bija murgs.

-    Tāds pats kā manējais. Pievelc kājas!

Mežonis pamāja ar galvu.

Akira atlaida vaļā rokas.

Mežonis noslīga uz dīvāna.

Guļamistabas durvis atsprāga vaļā. Tajās parādījās Reičela, paskatījās uz Mežoni un Akiru, ievilka elpu un strauji pienāca klāt. Viņa bija ģērbusies īsā, zilā naktskreklā. Kokvilnas apģērbs apspīlēja krūtis. Viņai strauji ejot, noplandījās krekla maliņa.

Neizskatījās, ka Reičela kautrējas. Mežonis ar Akiru nepievērsa viņai uzmanību. Reičela piederēja pie komandas.

-    Jūs kliedzāt, - sacīja Reičela. - Kas notika?

-    Murgi, - Mežonis paskaidroja.

-     Murgi?

Mežonis pamāja, pagriezās un paskatījās uz Akiru.

-    Arī mani tie piemeklē, - Akira noteica, - katru nakti.

Mežonis ar sāpīgu izteiksmi mulsi nopētīja Akiru.

-    Man likās, ka pēc mūsu atkārtotās tikšanās tie beidzot izzudīs.

-    Tāpat es domāju par saviem murgiem. Tomēr tie nezūd.

-     Es mēģināju par tiem nerunāt. - Mežonis nelaimīgs pamāja ar roku. - Joprojām netieku vaļā no pārliecības, ka esmu redzējis, kā tevi nogalina. Es redzu tevi acu priekšā! Dzirdu tavu balsi! Es varu tev pieskarties! Bet tas neko nenozīmē. Mēs esam kopā jau vairākas dienas. Un tomēr man ir pārliecība, ka esmu redzējis, kā tevi nogalina.

-    Tieši tāpat kā es redzēju, ka nogalina tevi, - atsaucās Akira. - Ik reizi, līdzko parādās šaubas par sevi, atceros sāpīgo atveseļošanos, kas ilga sešus mēnešus. Uz rokām un kājām man ir rētas, kas to atgādina.

Mežonis atpogāja kreklu un parādīja divas operāciju rētas, vienu kreisajā pusē zem krūškurvja, otru netālu no labā gurnu kaula.

-    Man izoperēja liesu un aklo zarnu, kas bija plīsušas kautiņa laikā.

-     Arī man tās izoperēja… - Mežonis demonstrēja muskuļainās krūtis un vēderu ar tādām pašām rētām kā Akiram.

-    Tātad zināms… mēs varam pierādīt… ka abi jūs esat sisti, -

Reičela noteica. - Acīmredzot murgā redzētā "nāve" ir un paliek tikai murgs.

-    Vai tu nesaproti, ka tas neko neizskaidro? - sacīja Mežonis. - Fakts, ka Akira ir dzīvs, negroza to, ko esmu redzējis. Tas ir kas ļaunāks nekā dēja vu, tas ir kas ļaunāks par dīvaino sajūtu, ka viss pārdzīvots iepriekš. Tas vairāk šķiet kas gluži pretējs, es pat nezinu, kā lai to sauc. Jamais vu - sajūta, ka redzētais nekad nav noticis. Un tomēr tas ir noticis, un tas, ko manas acis redz patlaban, nav iespējams. Man jātiek skaidrībā, kāpēc šobrīd redzu rēgu.

-    Mums abiem jātiek par to skaidrībā, - sacīja Akira.

-     Bet Greiems ir miris. Kas vēl spēj izskaidrot šo gadījumu? Kas zinās atbildes uz mūsu jautājumiem? Ar ko mēs varam sākt?

-    Kāpēc jūs… - Reičela apklusa.

-    Ko? Turpini, - aicināja Mežonis.

-    Tas ir tikai priekšlikums.

-    Līdz šim visi tavi priekšlikumi bijuši labi, - sacīja Akira.

-     Varbūt tas ir pats par sevi saprotams. - Reičela paraustīja plecus. - Manuprāt, jūs abi par to jau esat domājuši, tomēr šo domu atmetuši.

-    Ko? - Akira noprasīja.

-     Sākt tur, kur jūsu problēma sākās. Pirms sešiem mēnešiem. Vietā, par kuru visu laiku runājat.

-     Medfordgapas kalnu kūrorts.

8

Viņi pasūtīja brokastis, paēda un tūlīt pēc septiņiem izrakstījās. Izmantodami visdažādākos paņēmienus, kas ļauj izvairīties no izsekošanas, viņi ieradās automašīnu nomas aģentūrā, kam vajadzēja sākt darbu pēc stundas. Mežonis apsvēra, vai lūgt kādai savai kontaktpersonai sagādāt automašīnu, taču nosprieda, ka būs labāk, ja par viņa atrašanos pilsētā zinās tik maz cilvēku, cik vien iespējams. Īpaši pēc Greiema nāves.

Reičela atzinās, ka pati murgojusi, kā pie mašīnas stūres nosēdinātais Greiems izplūdes gāzu mākonī iebraucis mūžībā. Motors galu galā iztērēs visu degvielu, viņa paskaidroja. Ja kaimiņi laikus neizdzirdēs motora kluso rūkoņu, Greiems var nosēdēt mašīnā vairākas dienas, tārpu apsēsts uzpūtīsies un trūdēs, kamēr smaka no garāžas kādam beidzot liks piezvanīt uz policiju. Murgs bija sasniedzis kulmināciju, kad Greiema degunu piepildīja tārpi. No bailēm viņa bija pamodusies.

-     Kāpēc mēs nevarējām piezvanīt policijai un uzdoties par kaimiņu, kas norūpējies par troksni Greiema garāžā? - viņa pajautāja.

-     Tāpēc, ka policija automātiski reģistrē ienākušos zvanus savos datoros. Ja kāds zvana kritiskā situācijā un noliek klausuli, neuzdevis numuru. Ja piezvanītu no Greiema mājas vai taksofona, policija saprastu, ka zvanītājs nav kaimiņš. Mēs nezinām, kas Greiema slepkavām ir padomā, tāpēc vislabāk ļaut, lai viņi izspēlē savu scenāriju.

Braucot ar iznomāto "Taurus" ārā no pilsētas, Reičela iegrima domīgā klusēšanā. Akira uz aizmugurējā sēdekļa gulēja.

Atkārtodams agrāko ceļojumu, Mežonis brauca ārā no Manhetenas pa Džordža Vašingtona tiltu un iebrauca Ņūdžer- sijā pa 80. starpštatu maģistrāli. Pēc divdesmit minūtēm viņš sāka pētīt nobrauktuvju tuvumā izvietotos moteļus.

"Holiday Inn". "Best Western".

-     Te ir, - Mežonis ierunājās. - Hovarda Džonsona komplekss. Te Kamiči samainīja diplomātportfeļus. Es par to biju neizpratnē.

Oktobra debesis bija pilnīgi dzidras, saule kliedēja nakts dzestrumu. Kad no Ņūdžersijas iebrauca Pensilvānijā, 80. maģistrāles malā parādījās klintis. Pēc pusstundas klintis nomainīja kalni. Reičela sāka justies brīvāk.

-    Man vienmēr paticis rudens. Laiks, kad lapas maina krāsu.

-     Kad braucu te pēdējo reizi, koki vēl nebija pamodušies. Vietām rēgojās sniega plankumi. Dubļains sniegs. Bija krēsla. Mākoņi atgādināja ogļu putekļus. Akira, mosties! Drīz mēs no- griezīsimies no šosejas.

Mežonis stūrēja mašīnu uz nobrauktuvi. Ievērodams pirms sešiem mēnešiem dotos norādījumus, viņš izbrauca pa šauru ceļu labirintu, līdz beidzot ieraudzīja ceļazīmi Medfordgapa.

-     Acīmredzot tas nebija galvenais krustojums. - Mežonis brauca tālāk. - Te. Jā. Šī ir īstā vieta.

Pie luksofora viņš nogriezās pa kreisi un sāka braukt uz augšu pa šauru, līkumainu ceļu. Pirms pusgada viņš bija uztraucies, ka lejup var braukt mašīnas, no kurām vajadzēs izvairīties. Ceļš bija tik šaurs, ka viņš nebūtu varējis samainīties ar pretimbraucēju un būru jāriskē ar palikšanu grāvī blakus mežam.

Arī tagad neviena mašīna nebrauca lejā. Paldies dievam, atšķirībā no iepriekšējās reizes zemesceļš bija sauss un stingrs. Turklāt dienas gaismā bija redzams, kur nogriezties, ja tuvotos kāds transporta līdzeklis.

Viņš brauca pa čūskiņai līdzīgu līkumu un garām atsevišķām koku ieskautām mājām turpināja ceļu augšup.

-    Tu nemaz nezini, ko ieraudzīsi, Reičela. Visdīvaināko ēku. Daudzu stilu apvienojumu. Ēkas garums ir apmēram piektdaļa jūdzes.

Viņš pārbrauca pāri virsotnei, nogriezās aiz akmens un nobremzēja tā, ka drošības josta iegriezās plecā. Automašīnu sameta sānis.

Mežonis skatījās un neticēja savām acīm.

Ceļš beidzās. Tālāk nebija nekā. Tikai lieli akmeņi un koki košās krāsās.

-    Ko tas nozīmē ?

-    Tu esi nogriezies pa nepareizo ceļu, - sacīja Akira.

-    Nē, šis ir īstais ceļš.

-     Tagad ir diena, toreiz bija nakts. Tu nevari būt par to drošs. Pamēģini vēlreiz!

Mežonis darīja, kā likts.

Kad bija pārbaudīti visi ceļi, kas Medfordgapā nogriezās pa kreisi, viņš apstājās pie krodziņa.

Pie ieejas, pielaikojot cepures un spļaudot tabakas sulu, stāvēja vīru grupa.

-    Medfordgapas kalnu kūrorts. Kā uz turieni nokļūt? - Mežonis pajautāja.

-    Kalnu kūrorts? - Uz viņu pameta šķību skatienu izkāmējis vīrs. - Nekad par tādu draņķa iestādījumu neesmu dzirdējis.

9

Cīnīdamies ar vēlēšanos bēgt, Mežonis brauca ātrāk. Kā tunelī viņš skatījās uz šaurā ceļa vidu un nelikās ne zinis par krāšņi oranžajiem, sarkanajiem un dzeltenajiem kokiem, kas slējās stāvajās nogāzēs ceļa malā.

-     Bet tas šeit bija! - Mežonis sāka braukt vēl ātrāk. - Mēs abi ar Akiru to redzējām. Mēs tur gulējām. Mēs tur ēdām. Mēs pavadījām Kamiči pa visiem tā gaiteņiem! Trīs naktis! Trīs dienas!

-     Tam bija tik senatnīgs izskats, - piebilda Akira. - Ratu riteņu svečturi. Senatnīgas kāpnes. Vēl tagad manas nāsis jūt vestibila pelējuma smaku. Un dūmus no salona kamīnā degošajām malkas šķilām.

"Taurus" kaukdams drāzās pa līkumoto ceļu. Grozot stūri, Mežonis piepeši atskārta, ka brauc ar septiņdesmit jūdžu ātrumu, un noņēma kāju no gāzes pedāļa. Aiz kailas grēdas ar zīmi Sargies no krītošiem akmeņiem parādījās pamesta degvielas uzpildes stacija ar izsistiem logiem. Viņš nobrauca no ceļa un apstājās pie betona bluķiem, uz kuriem kādreiz bija stāvējuši degvielas sūkņi.

-     Mēs izjautājām duci dažādu cilvēku. - Mežonis nelaida vaļā stūri, kaut mašīna stāvēja uz vietas. - Nevienam nebija ne mazākās nojausmas, par ko mēs runājam.

Likās, ka grūti paelpot. Atgrūdis vaļā mašīnas durvis, viņš izmetās ārā un ievilka plaušās svaigu gaisu.

Viņam pievienojās Reičela ar Akiru.

-    Tā nav sīka viesnīca tālu no Medfordgapas, par kuru vietējie varētu neko nezināt. - Mežonis skatījās uz krauju aiz degvielas uzpildes stacijas, taču, domās iegrimis, to neredzēja. - Tā ir ievērojams tūrisma objekts, tik tuvu pie Medfordgapas, ka pilsētas vārds ir pat nosaukumā.

-     Turklāt mēs pārbaudījām visus ceļus, kas veda uz kalna virsotni, - piebilda Akira.

-     Pa šo ceļu, pa kuru tu esot braucis pirms sešiem mēnešiem, mēs braucām pat divreiz, - sacīja Reičela. - Mēs pārbaudījām kokus un pārliecinājāmies, ka nav bijis ugunsgrēks. Nekādu apdegušu graustu neatradām. Ar pusgadu ir par maz, lai mežs noslēptu ēkas paliekas.

-     Nē, - piekrita Mežonis. - Mežs nespētu noslēpt pat nodegušu būdu, nemaz nerunājot par lielu viesnīcu. Arī ugunsgrēks būtu bijis varens. Nez vai vietējie iedzīvotāji tādu tik ātri aizmirstu. Un, pat ja ugunsgrēks būtu bijis, tas nevarēja iznīcināt ezeru blakus viesnīcai. Arī ezera nav!

-    Tomēr mēs esam pārliecināti, ka te bija gan viesnīca, gan ezers, - sacīja Akira.

-     Pārliecināti? - jautāja Mežonis. - Tikpat pārliecināti kā par to, ka esam redzējuši viens otra nāvi? Mēs tomēr esam dzīvi.

-    Tātad, - Akira vilcinādamies teica, - kalnu kūrorts nekad nav pastāvējis.

Mežonis nopūtās un pamāja.

-    Tāda sajūta… Tāda, kā izteicos vakar viesnīcā. Jamais vu. Šķiet, nekas nav reāls. Nav iespējams ticēt saviem maņu orgāniem. Rodas iespaids, ka jūku prātā.

-    Kas ar mums noticis? - Akira pajautāja.

-    Kurā vietā? - Mežonis paskatījās caur pieri. - Un kāpēc?

-     Turpiniet izsekot savas agrākās gaitas, - ieteica Reičela.

-    Uz kurieni jūs devāties no šejienes?

-    Uz slimnīcu, - atbildēja Mežonis.

-     Mana slimnīca bija Herisbergā, - sacīja Akira. - Simts jūdžu uz dienvidiem. Mani vajadzēja vest ar helikopteru.

-     Herisbergā? - Mežonim kājas un rokas kļuva nejūtīgas.

-    Tu ne reizi neieminējies…

-     Vienkārši negadījās. Kādas tev acis? Tikai neteic, ka arī tevi aizveda uz turieni!

-    Vai tavs ārsts bija gaišmatis? -Jā.

-    Ar vasarraibumiem?

-    Un brillēm?

-    Un viņu sauca…

-     Hemiltons.

-    Nolādēts! - noteica Mežonis. Visi skriešus metās uz automašīnu.

10

-    Kāpēc viņa kavējas? - Akira vaicāja.

-     Pagājušas tikai desmit minūtes.

Nevarēdams atrast vietu, kur atstāt automašīnu, Mežonis bija izlaidis Reičelu ārā. Tagad viņš braukāja apkārt kvartālam. Par spīti Akiras izteiktajam apgalvojumam, nepieciešamība sargāt Reičelu, ko papildināja plaukstošā mīlestība, darīja nervozu.

Bija pēcpusdiena. Satiksme kļuva blīvāka. Mežonis piebrauca pie krustojuma, nogriezās pa labi, apsēdās taisnāk un pamāja.

-    Jā, - sacīja Akira. - Labi. Tā ir viņa.

Mežonis ar atvieglojuma sajūtu noskatījās uz Reičelu, kas izsteidzās no Herisbergas publiskās bibliotēkas un, ieraudzījusi "Taurus", iekāpa mašīnā. Viņš brauca tālāk.

-     Es pārbaudīju telefonu grāmatu, - Reičela stāstīja. - Te ir pilsētas kartes fotokopija. Arī šā apvidus slimnīcu saraksts. Tikai nekas nebūs tik ātri, kā cerējāt. Slimnīcas ir vairākas. Vai esat droši, ka neatceraties slimnīcas nosaukumu?

-    Neviens to ne reizi nepieminēja, - Akira atbildēja.

-     Uz palagiem un tērpiem vajadzēja būt slimnīcas nosaukumam.

-     No demerola es dzīvoju kā pa miglu, - sacīja Mežonis. -Ja nosaukums uz palagiem bija, neesmu to ievērojis.

Akira nopētīja sarakstu un nolasīja Mežonim priekšā.

-    Vispārējā osteopātiskā slimnīca. Herisbergas slimnīca. Herisbergas valsts slimnīca.

-    Osteopātiskā? - pajautāja Mežonis. - Vai tai nav kāds sakars ar hiropraksi?

-    Nē, osteopātiskās medicīnas pamatā ir teorija, ka daudzas slimības izraisa ievainoti muskuļi un nepareizi kauli, - Akira paskaidroja.

Mežonis brīdi padomāja un papurināja galvu.

-     Pamēģināsim…

11

- Atvainojiet, ser, - sacīja paveca sieviete Herisbergas slimnīcas informācijas dienestā. - Starp mūsu darbiniekiem nav doktora Hemiltona.

-    Lūdzu, - Akira neatlaidīgi aicināja, - pārbaudiet vēlreiz!

-     Esmu pārbaudījusi jau trīs reizes. Datorā nav nekādu ziņu par doktoru Hemiltonu.

-    Varbūt viņš nav štata darbinieks? - jautāja Akira. - Varbūt viņam ir privāta prakse un viņš sūta savus slimniekus uz šejieni?

-    Tas ir iespējams, - atbildēja sieviete pie galda.

-    Nē, - iejaucās Reičela.

Mežonis ar Akiru pagriezās uz viņas pusi.

-    Pārbaudot telefonu grāmatu, es izskatīju ārstus, kam ir privātā prakse. Hemiltona sarakstā nav.

-    Tādā gadījumā viņš strādā citā slimnīcā, - noteica Akira.

Cauri ļaužu pilnajam vestibilam viņi devās uz izeju.

-     Mani dara nemierīgu tas, - sacīja Reičela, - ka doktora 1 Iemiltona vārda nav arī baltajās lapās.

-    Sarakstos neuzrādīts numurs.

-    Kādu privāto ārstu telefona numuri netiek uzrādīti?

Ar vieglu šņācienu atvērās vestibila durvis.

12

Korpulentais vīrs Herisbergas valsts slimnīcas informācijas dienestā papurināja galvu, uzsita vēl dažus tastatūras taustiņus, ieskatījās datora ekrānā un saknieba lūpas.

-    Nav. Doktora Hemiltona nav. Atvainojiet!

-    Bet tas nav iespējams, - sacīja Mežonis.

-    Pēc Medfordgapas nav nekā neiespējama, - Akira aizrādīja.

-    Kaut kādam izskaidrojumam jābūt. - Mežonim piepeši ienāca kaut kas prātā. - Tas bija pirms sešiem mēnešiem. Mūsuprāt, viņš aizgājis no darba un pārcēlies uz citu pilsētu un citu institūtu.

-     Kā lai atrod šādu informāciju? - Reičela pajautāja vīram pie galda.

-    Jums jāgriežas personāla daļā. Dators uzrāda tikai darbiniekus, kas strādā patlaban.

-    Kur…

Vīrs norādīja uz personāla daļas pusi.

-    Tikai pasteidzieties! Tūlīt būs pieci, un tur beigs darbu.

-    Es to nokārtošu, - Akira ātri ierunājās. - Mežoni, tu piezvani uz otras slimnīcas personāla daļu!

Akira aizsteidzās pa gaiteni.

Cenzdamies neuzskriet virsū apmeklētājiem, Mežonis traucās pie taksofonu rindas vestibila sānos.

-    Gaidīšu jūs tepat, - sacīja Reičela.

-    Uz kurieni tu…

-    Man ir kaut kas padomā.

Turpinādams ceļu pie telefoniem, Mežonis dzirdēja Reičelas jautājumu informācijas dienesta vīram.

-    Kur šeit ir lietvedība?

Mežonis nesaprata, kādēļ viņai tā vajadzīga. Tajā pašā brīdī viņš ieraudzīja, ka visi telefoni ir aizņemti. Viņš iemeta ašu skatienu pulkstenī. Līdz pieciem bija palikušas piecas minūtes. Viņš nemierīgi meklēja kabatās monētas, pārbaudīja Reičelas iedoto sarakstu ar slimnīcām, to adresēm un telefona numuriem, ieraudzīja kādu sievieti beidzam runāt un drāzās pie brīvā aparāta. Gaidot savienojumu, viņš paskatījās uz vestibilu. Reičela nebija redzama.

13

Viņi sēdēja slimnīcas kafejnīcā un blenza uz plastmasas krūzītēm.

- Pēdējos piecus gadus personāla daļas uzskaitē nekāda doktora Hemiltona nav bijis, - pavēstīja Akira.

-    Citā slimnīcā bijusi doktore Hemiltone, - sacīja Mežonis.

Akira apsēdās taisni.

-     Pirms trim gadiem, - Mežonis piebilda. - Sieviete jau gados. Mirusi ar sirdstrieku.

Akira atslīga atpakaļ krēslā.

-    Jāsāk domāt, ka doktors Hemiltons nekad nav eksistējis tāpat kā Medfordgapas kalnu kūrorts, - noteica Mežonis.

-    Tas nav viss, kas nav eksistējis, - aizrādīja Reičela. - Jūs abi varat domāt, ka reāli pastāvat, taču tā nav.

-     Par ko tu runā? - Akira pavaicāja.

-     Vismaz runājot par Herisbergas slimnīcām. Es aizgāju uz lietvedību. Kamēr tur meklēja, kas man vajadzīgs, piezvanīju uz citām slimnīcām un, pirms tur nebija beiguši darbu, uzzināju, ko gribēju. Visur lūdzu vienu un to pašu informāciju.

-    Kādu informāciju?

-    No lietvedības pacientiem izsūta rēķinus. Jūs teicāt, ar kādiem vārdiem atradāties slimnīcā. Es notēloju apdrošināšanas aģenti. Teicu, ka sabiedrība pirms vairākiem mēnešiem samaksājusi par jūsu ārstēšanu. Tagad no jums ienākusi sūdzība. Pajautāju, kāpēc slimnīca nebeidz jums sūtīt paziņojumus par nokavētiem rēķiniem. Cilvēki, ar kuriem runāju, izrādījās atsaucīgi. Viņi sacīja, ka jautājums ir viegli nokārtojams, un pārbaudīja datus datoros. Par jums nav nekādu ziņu. Neviena pieraksta, ka jūs būtu atradušies kādā slimnīcā.

Mežonis saspieda plastmasas krūzīti tik stipri, ka tā nokrakstēja.

-     Pie jčda, kur tad mēs bijām?

-     Varbūt osteopātiskajā slimnīcā, - atsaucās Reičela. - Taču man ir lielas aizdomas, ka rīt, ja aiziesim uz turieni darba laikā…

-    Atbildes būs tādas pašas kā šīs. - sacīja Akira. - Tādas vietas kā Medfordgapas kalnu kūrorts nav. Mēs neesam redzējuši viens otra nāvi. Nekad neesam pazinuši doktoru Hemiltonu. Neesam atradušies Herisbergas slimnīcā. Kas vēl nav noticis?

Mežonis piecēlās un devās prom.

-     Kur tu iesi? - Reičela un Akira viņam steidzīgi sekoja.

-    Uz informācijas dienestu.

-     Kāpēc? - Iegājusi vestibilā, Reičela centās tikt viņam līdzi. - Mēs esam uzdevuši tik daudz jautājumu, ka vairāk nav iespējams izdomāt.

-    Nē. Vienu mēs neesam pajautājuši. Kur atrodas nolādētā neatliekamās palīdzības nodaļa?

14

Spoži apgaismotajā vestibilā no letes otras puses uz viņiem paskatījās nogurusi medicīnas māsa.

-    Klausos, ser! Vai es…

Ieraudzījusi saspringto Mežoņa seju, viņa piepeši sarauca pieri un nemierīgi paskatījās uz Reičelu un Akiru.

-     Man jāsatiek ārsts, - Mežonis paziņoja.

-     Vai esat cietis nelaimes gadījumā? - Sieviete piecēlās. - Neizskatās, ka jūs būtu ievainots. Vai kādam citam vajag…

-     Es teicu, ka man jāsatiek ārsts. Medicīnas māsa satraukta mirkšķināja acis.

-     Protams, ser. - Viņa nervozi pakāpās atpakaļ. - Lūdzu, pagaidiet tepat! - Māsa nozuda gaitenī.

-    Tikai mieru, - noteica Akira.

-    Cenšos būt mierīgs, bet ko tas dod? Man jāzina. Medicīnas māsa atgriezās tūlīt, viņu pavadīja gara auguma

vīrietis zaļā slimnīcas virsvalkā.

-    Klausos, ser! - Tuvodamies Mežonim, jaunais cilvēks uzmanīgi samazināja soli. - Mani sauc doktors Reinoldss, un esmu nodaļas vecākais rezidents. Ja noticis…

-     Man vajadzīgs rentgens.

-     Kāpēc? - Reinoldss nopētīja Mežoni. - Jums sāp?

-    Par to nav ne mazāko šaubu.

-    Kas sāp? Krūtis? Rokas?

-     Viss.

-Ko?

-    Es gribu… Man vajadzīgs visa ķermeņa rentgens.

-    Visa ķermeņa?… Kāpēc jums… Aprakstiet simptomus!

-     Man sāp viss no galvas līdz kājām. Sāpes ilgāk nav pa- ciešamas. Man jāzina, kas īsti man kait. Vienkārši uztaisiet rentgenu!

-     Bet mēs nevaram tāpat vien…

-    Es samaksāšu.

-     Mēs tik un tā nevaram… Vai ģimenes ārstam zināms par jūsu sāpēm?

-    Es daudz ceļoju. Man nav ģimenes ārsta.

-     Bez diagnozes….

-    Es teicu, ka labprāt samaksāšu.

-    Jautājums nav par naudu. Taisīt rentgenu bez vajadzības nevar. Ja sāpes ir tik lielas, kā sakāt, būs labāk, ja iestāsieties nodaļā. Es jūs izmeklēšu.

-    Kā jūs sauc, lūdzu? - ierunājās jauna sieviete.

Mežonis pagriezās pret sievieti, kura bija nomainījusi pie letes sēdošo medicīnas māsu.

-    Un kā sauc jūsu apdrošināšanas sabiedrību?

-    Es pārdomāju, - atteica Mežonis.

Rezidents sarauca pieri.

-Jūs nevēlaties, ka tiekat izmeklēts?

Mežonis papurināja galvu. Rezidenta aizdomu pilnais skatiens darīja viņu nemierīgu.

-    Man likās, ja palūgšu… Draugam taisnība. Tikai mieru!

-    Tomēr kaut kas ar jums nav kārtībā.

-     Šajā ziņā jums taisnība. Jautājums ir par to, kas nav kārtībā. Nevajag raizēties, es ņemšu vērā jūsu padomu. Man vajadzīgs ģimenes ārsts.

15

Ārsts, vīrietis jau gados, ar bikšturiem un sirmām ūsām, neko nebija iebildis pret visa ķermeņa rentgenu, ja par to samaksā piecus tūkstošus dolāru. Viņš nevis sūtīja pacientus uz kādu slimnīcu, bet bija izvēlējies privātu iestādi, kuras nosaukums bija Radioloģiskā klīnika. Ārstam iznākot ārā pa durvīm ar uzrakstu Tikai tehniskajiem darbiniekiem, Mežonis, Akira un Reičela piecēlās.

-    Kā ir? - Mežonis pajautāja.

-    Filmas ir lieliskas. Vēl viens rentgens nebūs vajadzīgs. Es rūpīgi izpētīju uzņēmumus.

Mežonis nespēja apvaldīt satraukumu balsī.

-    Ko jūs atradāt?

-    Jūs bagāti samaksājāt par rentgena attēliem. Vai nevēlaties tos apskatīt pats?

Ārsta pavadībā viņi ātri iegāja vāji apgaismotā telpā. Pa labi bija lete ar plauktiem augšā un apakšā. Pa kreisi atradās luminis- cējošas gaismas siena, pie kuras karājās vairāki rentgena attēli.

Bija redzami skeleta fragmenti dažādos pelēkas krāsas toņos.

-    Tie ir jūsējie, - norādījis ar roku, pateica ārsts. - Bet tālāk ir jūsējie, - viņš uzrunāja Akiru.

Viņi pieliecās tuvāk filmām. Pēc brīža Akira papurināja galvu un pagriezās pret ārstu.

-    Es nezinu, ko tie nozīmē.

-    Jūs lūdzāt noskaidrot, vai ievainojumi sadzijuši. Es gribu jautāt - kādi ievainojumi?

-    Kungs dievs, - sacīja Mežonis, - izrādījās, ka man ir taisnība.

-    Nezinu, ko ar to domājat, taču manas domas ir šādas. - Ārsts novilka ar zīmuli pa dažādās filmās redzamajiem kauliem.

-     Aiztaupīšu jums medicīnisko terminoloģiju. Tas ir jūsu labās kājas augšstilbs. Un tas ir apakšstilbs. Jūsu kreisās kājas augšstilbs un apakšstilbs. Labās puses ribas. Kreisās puses ribas. Galvaskauss no dažādām pusēm.

Ārsts piegāja tuvāk Akiras rentgena uzņēmumiem un pievērsās tiem, tāpat rādīdams ar zīmuli.

-    Ne mazāko bojājumu. Nekādas pārkaļķošanās vietās, kur kauli būtu likti kopā. Kāpēc jūs teicāt, ka abiem jums bijušas lauztas kājas, rokas, ribas un pat galvaskauss, ja patiesībā nav bijis neviens tāds ievainojums?

-    Mēs domājām, ka tie bijuši, - sacīja Akira.

-    Domājāt? Tik milzīgas traumas nebūtu varējušas radīt šaubas. Arī ciešanām vajadzēja būt milzīgām.

-    Tā arī bija, - sacīja Mežonis.

Mežonis trīcēja. Reičela saņēma viņa roku.

-    Kāpēc lai jūs būtu cietis, - jautāja ārsts, - ja ievainojumu nav bijis?

-Jautājums īsti vietā. Ticiet, es vēlos tikt par to skaidrībā.

-     Labi. Kamēr ar to nodarbojaties, noskaidrojiet vēl kaut ko, - sacīja ārsts. - Man nepatīk tādas sagadīšanās. Jūs abi apgalvojat, ka jums bijuši vienādi ievainojumi, kaut īstenībā to nav bijis. Taču jums abiem redzamas ķirurģiskas iejaukšanās pēdas, - viņš norādīja ar zīmuli uz diviem rentgenuzņēmumiem,

-    kas nav saistītas ar lauztiem kauliem.

-    Jā, mums abiem izoperēta liesa un aklā zarna.

-    Jūs rādījāt rētas, - atsaucās ārsts. - Tās ir tieši tādas, kādas būtu, ja attiecīgie orgāni patiešām būtu operēti. Rentgen- uzņēmumi nav tik sīki, lai varētu apstiprināt manus secinājumus. Tos varētu apstiprināt tikai jauna operācija. Bet ne par to gribu runāt. Es nerunāju par operāciju krūšu rajonā vai ķermeņa apakšdaļā. Operācija notikusi galvaskausā.

-    Ko? - noprasīja Mežonis.

-    Tas ir saprotams, jo tas tika lauzts, - sacīja Akira.

-    Nē. - Ārsts vēlreiz pamāja uz atsevišķiem attēliem. - Redzat tos mazos aplīšus? Pa vienam virs kreisās auss? Tie dod nepārprotamu liecību.

-Jā?

-    Notikusi iejaukšanās abu smadzeņu kreisās puslodes darbībā. - Ārsts pagriezās vispirms pret Mežoni, pēc tam pret Akiru. - Un neviens no jums nezināja par operāciju?

Mežonis ieslīga domās.

-    Es uzdevu jautājumu.

-    Nē, - Mežonis atbildēja, - mēs neko nezinājām.

-    Tam grūti noticēt.

-    Jūs noticētu, ja pēdējās pāris dienas būtu pavadījis kopā ar mums. Lūdzu, - Mežonis centās savaldīties, - palīdziet mums!

-    Kādā veidā? Esmu izdarījis visu, kas bija manos spēkos.

-    Nē. Sakiet - uz kurieni mums jāiet? Kam varam ko jautāt?

-     Varu teikt tikai to, - ārsts pievērsās filmām, - ka ķirurgs bijis ģeniāls. Esmu parasts Pensilvānijas ģimenes ārsts, kam drīz jāiet pensijā. Vienmēr sekoju jaunākajiem medicīnas sasniegumiem. Taču par tik sarežģītām operācijām neko nezinu. Vieta, kur no galvaskausa izņemti kaula segmenti, ir gandrīz nevainojami nomaskēta. Operācija izdarīta lieliski. Uz kurieni lai jūs dotos? Uz vietu, kur par naudu iespējams nopirkt superzvaigznes. Pie lielāko institūtu labākajiem neiroķirurgiem.

JAMAiS VU

1

Neiroķirurgu sauca Entonijs Santizo. Viņam bija biezi mati, tumsnēja ādas krāsa un neparasti gudrs skatiens. Mazliet iekrituši, glīti sejas vaibsti, pēc Mežoņa domām, tāpēc, ka doktors nupat beidzis septiņas stundas ilgu operāciju. Savukārt augums bija vingrs - no aizraušanās ar tenisu. Santizo bija paskaidrojis, ka pēc stundas jābūt laukumā.

-    Zinu, ka esat aizņemts, - sacīja Mežonis. - Mēs esam pateicīgi, ka atradāt mums laiku.

Santizo paraustīja plecus.

-     Citkārt es to neatrastu. Bet neiroķirurgs, ar kuru runājis jūsu ārsts Herisbergā, labi pazīst manu kādreizējo skolasbiedru, labu draugu no Hārvardas medicīnas skolas. Herisbergā, protams, ir lieliski ārsti, taču no tā, kā draugs aprakstīja jūsu

problēmu, liekas, viņš rīkojies pareizi, ka atsūtījis jūs pie manis.

Šobrīd viņi atradās Filadelfijā, Pensilvānijas universitātes slimnīcā, simt jūdžu uz austrumiem no Herisbergas, un uz šejieni varēja atbraukt ātrāk nekā uz otru lielo universitātes slimnīcu divreiz tālākajā Pitsburgā.

-     Mani interesē noslēpumi, - stāstīja Santizo. - Šerloks Holmss, Agata Kristi. Brīnišķīgi pieturas punkti. Smalki savērpta intriga. Tomēr pats lielākais noslēpums ir smadzenes. Tās ir atslēga slepenajām durvīm, kāpēc esam cilvēki. Šis iemesls noteica manu profesijas izvēli.

Ideāli kārtīgajā kabinetā ienāca sekretāre, uz paplātes nesdama krūzītes un kannu.

-    Lieliski, - sacīja Santizo, - tieši reizē. Mana zāļu tēja. Vai nevēlaties…

-    Labprāt, - Akira atsaucās. - Man tā garšo.

-    Tikai baidos, ka tēja nebūs tik stipra, kādu mēdz dzert Japānā.

Akira palocījās.

-    Nešaubos, ka tā atsvaidzina.

Palocījās arī Santizo.

-     Hārvardā mācījos kopā ar kādu jūsu tautieti. Nekad neaizmirsīšu viņa vārdus. Mēs abi toreiz kopā sākām praksi. Likās, ka nežēlīgi garās darba stundas mani nomocīs. Šaubījos, vai spēšu to izturēt. Jūsu tautietis sacīja: "Kad neesi darbā, tev jāatrod vingrinājumi, kas sagādā prieku." Es teicu, ka nesaprotu viņa domu. "Ja esmu noguris, kāpēc man vēl jāveic vingrinājumi?" Vai zināt, ko viņš atbildēja? "Tavs nogurums nāk no prāta. No tā tev jātiek vaļā, nogurstot fiziski. Otrs nogurums likvidēs pirmo." Es viņa vārdos neredzēju jēgu un tā arī pateicu. Viņš atbildēja man ar vienu vārdu.

-    Va, - noteica Akira.

Santizo iesmējās.

-     Pareizi! Mans dievs, jūs līdzināties savam tautietim!

-    Va? - pajautāja Reičela, padomāja un sarauca pieri. Līdzko visu skatieni pievērsās viņai, viņa bikli pasniedzās pēc tējas tases.

-     Šis vārds nozīmē "līdzsvaru", - Akira paskaidroja. - Gara nogurumu neitralizē…

-    Vingrinājumi, - noteica Santizo. - Jūsu tautietim bija pilnīga taisnība. Atrast laiku ir grūti, parasti, dienas un naktis pavadot darbā, esmu tik noguris, ka pat nespēju par tiem domāt. Taču vingrinājumi man nepieciešami. Teniss man.palīdzējis būt par labāku ķirurgu. - Viņš nevaļīgi ieskatījās pulkstenī. - Pēc piecdesmit minūtēm man jābūt tenisa laukumā. Rādiet tos savus mulsinošos rentgena uzņēmumus.

Santizo paņēma neparasti lielos aktu vākus.

-    Neesiet nu tik drūmi. Atcerieties va. Tenisu un neiroķi- rurģiju. Un Šerloku Holmsu.

2

-     Hmm…

Santizo stāvēja sava kabineta galā un vienu pēc otra apskatīja divus pie ekrāna piespraustos galvaskausa rentgena attēlus.

Sakrustojis rokas, viņš kādu brīdi bija pētījis filmas un klausījies Mežoņa skaidrojumus par notikumiem, kas viņus atveduši uz šejieni.

-     Sargi? - Santizo turpināja pētīt filmas. - Šķiet, ka jums abiem ir aizraujoša profesija. Bet pat tad…

Viņš pagriezās pret Mežoni un Akiru, izņēma no krekla kabatas zīmuļveida lukturīti un abiem vīriem pārbaudīja galvas kreiso pusi.

-     Hmm…

Viņš apsēdās pie galda un, dzerdams tēju, uz brīdi iegrima domās.

-    Nevainojams ķirurga darbs. Visaugstākajā līmenī. Ņemiet vērā, ka runa ir tikai par procedūras kosmētiskajiem aspektiem. Par prasmīgu ķirurģiskās iejaukšanās noslēpšanu. Par minimālu pārkaļķošanos ap to galvaskausa gabaliņu, kas izņemts un pēc tam ielikts atpakaļ. Saprotiet, parasti izņemamā gabala stūros galvaskausā izurbj caurumus. Urbumi tiek ļoti rūpīgi sagatavoti, lai urbis neskartu smadzenes. Pēc tam vienā caurumā ievada tievu, ļoti stipru un ļoti asu stiepli un bīda, kamēr tā iznāk ārā pa nākamo caurumu. Ķirurgs saņem stiepli aiz abiem galiem un velk, zāģēdams attiecīgo vietu. Viņš atkārto šo procesu vēl un vēl, līdz vajadzīgo galvaskausa gabalu iespējams izņemt. Es jau teicu, ka stieple ir smalka, taču ne tik tieva, lai neiezīmētos savienojuma vieta un vēlāk nerastos kalcija uzslāņojumi. Pat tad, ja pārkaļķošanās nebūtu, galvaskausā izurbtos caurumus rentgena uzņēmumā nebūtu iespējams nepamanīt. Šajā gadījumā, - Santizo saberzēja zodu, - nav neviena cauruma, ir tikai neliels aplis, it kā būtu izņemta kaula tapiņa un no jauna ielikta atpakaļ. Kaula un tapiņas savienojums ir tik nemanāms, ka pārkaļķošanās nav vērā ņemama. Mani pārsteidz, ka ģimenes ārsts, pie kura griezāties, to vispār pamanījis. Cilvēks, kas nav īpaši vingrinājies, tādas lietas pat nepamanītu.

-    Ja nav izmantoti standarta paņēmieni, kas īsti noticis?

-     Tas tik ir jautājums, vai ne? - sacīja Santizo. - Ķirurgs var izmantot piecu milimetru urbi, lai izurbtu tapiņas lieluma caurumu. Tomēr viņam bija vajadzīgs paņēmiens, kas neatstāj acīm redzamas pēdas. Vienīgais risinājums, kas ienāk prātā, ir tāds, ka izmantots lāzera stars. Lāzers jau izmantots tādās smalkās operācijās kā artēriju un radzenes operācijas. Tikai laika jautājums, kad tas kļūs par ikdienišķu instrumentu, ko liek lietā citās operācijās. Es pats esmu eksperimentējis ar lāzeni. Kā jau teicu, operācija veikta visjaunāko zinātnes sasniegumu līmenī. Ja runājam par kaula izņemšanu un ielikšanu atpakaļ, tad to darījis neparasti pieredzējis un prasmīgs cilvēks. Jāpiebilst, ka šādi cilvēki ir ne viens vien. No galvenajiem neiroķirurgiem, ieskaitot sevi, zinu vismaz duci, kas varētu noslēpt operāciju tikpat labi. Tas gan ir gluži lieks izcilas prasmes pārbaudījums. Galīgais vērtējums atkarīgs no tā, vai ķirurgs panācis savu mērķi, un, nezinot, l<ā[>ēc operācija veikta, nevaru dot pilnīgu vērtējumu darba kvalitātei.

-    Bet… - Akira mirkli vilcinājās, - vai ķirurģiskā iejaukšanās nedod izskaidrojumu…

-Jūsu dilemmai? Varbūt, - sacīja Santizo. - Bet varbūt arī ne. Kādu terminu jūs lietojāt? Tas bija kas pretējs dejā vw?

-Jamais vu, - atbildēja Mežonis.

-Jā. Jūs iedomājaties, ka esat kaut ko redzējis, lai gan patiesībā nekad to neesat redzējis. Neko par šo koncepciju nezinu teikt. Tomēr izglītošanās man sagādā prieku. Es atcerēšos šo frāzi. Saprotiet, - Santizo nolika tasīti, - ja nebūtu rentgena uzņēmumu, es uzskatītu jūs par jukušiem.

-     Jāatzīst, ka jūsu teiktais skan dīvaini, - sacīja Mežonis. - Bet mums neatlika nekas cits kā riskēt un cerēt, ka jūs mums nenoticēsiet. Mēs esam pragmatiķi tāpat kā jūs. Darbā mums jāvadās no faktiem. No fiziskām problēmām. Jādomā, kā droši nogādāt principālu līdz mērķim. Jādomā, no kurienes gaidāma slepkavas lode. Kā nepieļaut automašīnas pārtveršanu. Piepeši fiziski fakti nesaskan ar realitāti. Vai mūsu uztvere tos neatzīst. Mēs esam galīgi apjukuši, ne tikai sanervozējušies - kaut arī nervozēt būtu pavisam normāli. Mēs esam nobijušies.

-     Tas ir pats par sevi saprotams, - teica Santizo. - Tas redzams jūsu acīs. Tāpēc ļaujiet būt godīgam. Mans režīms ir ļoti pieblīvēts, un es piekritu ar jums tikties vienīgi tāpēc, ka to lūdza kādreizējais skolasbiedrs. Viņš domāja, ka mani šis gadījums interesēs. Viņam taisnība. Tā patiešām noticis.

Santizo ieskatījās pulkstenī.

-     Pēc pusstundas man jābūt tenisa laukumā. Pēc tam man

jānoskrien daži apļi. Gaidīšu jūs tepat, - viņš rēķināja, - pēc divarpus stundām. Mēģināšu noorganizēt, lai mums piebiedrojas daži kolēģi. Tikmēr jums vajadzētu aiziet uz rentgena kabinetu. - Santizo pacēla klausuli.

-    Vajadzīgi jauni rentgena uzņēmumi? Lai pārliecinātos, ka pirmie ir pareizi? - jautāja Mežonis.

-    Nē. Es pasūtu magnētiskās rezonanses attēlus.

3

Viņiem atgriežoties, pretī Santizo sēdēja trausla izskata vīrs ar iesirmu bārdu. Viņam mugurā bija sporta žakete, kas šķita mazliet par lielu.

-     Doktors Veinbergs, - iepazīstināja Santizo.

Viņi apmainījās ar rokasspiedieniem.

-    Doktors Veinbergs ir psihiatrs, - pavēstīja Santizo.

-    Jā? - Mežonis sastinga.

-    Vai tas jums nepatīk? - Veinbergs patīkamā balsī pajautāja.

-    Nē, protams, ne, - Akira atbildēja. - Mums ir sarežģījumi. Un mēs vēlamies tos atrisināt.

-    Lai ar kādiem līdzekļiem, - piebilda Mežonis.

-    Lieliski. - Veinbergs no sporta žaketes kabatas izvilka piezīmju grāmatiņu un pildspalvu. - Vai neiebilstat?

Mežonis nejutās īsti omulīgi. Viņš nevēlējās, ka saruna tiek fiksēta, taču bija spiests atbildēt:

-    Pierakstiet visu, ko vēlaties.

, - Labi. - Veinbergs uzrakstīja dažus vārdus. Mežonim no savas vietas likās, ka tas ir datums un laiks.

-    Jūsu kodolmagnētiskās rezonanses attēli tiks atsūtīti man, - Santizo paziņoja. - Doktors Veinbergs gaidot varētu uzdot jums dažus jautājumus.

Mežonis pamāja, lai Veinbergs to dara.

-Jamais vu. Man teica, ka šo terminu esat izdomājuši jūs.

-    Pilnīgi pareizi. Neko citu sava apjukuma raksturošanai nespēju izdomāt.

-    Lūdzu, paskaidrojiet sīkāk!

Mežonis skaidroja. Reizi pa reizei Akira papildināja stāstījumu ar kādu detaļu. Reičela vērīgi klausījās. Veinbergs pierakstīja.

-     Tātad izdarīsim kopsavilkumu. Jūs abi domājat, ka esat redzējuši viens otra nāvi. Jums neizdevās atrast viesnīcu, kurā jūs it kā esat nogalināti? Un jums neizdodas atrast nedz slimnīcu, kurā esat ārstēti, nedz ārstējošo ārstu?

-     Pareizi, - sacīja Mežonis.

-    Un notikumi, kas radīja traumas, atgadījās pirms sešiem mēnešiem.

-Jā, - sacīja Akira.

Veinbergs nopūtās.

-    Pagaidām es uzskatu jūsu dilemmu par hipotētisku. - Viņš nolika pildspalvu.

-    Uzskatiet to par tādu, kādu vēlaties, - noteica Mežonis.

-    Mans paziņojums nav ar to pretrunā.

-    Es neko tādu neteicu.

-    Es paskaidrošu. - Veinbergs atliecās krēslā atpakaļ. - Pacientus parasti pie manis nosūta. Man iedod attiecīgos dokumentus. Slimības vēsturi. Ja nepieciešams, varu izjautāt pacienta ģimeni, darba devējus. Šajā gadījumā par jums nekas nav zināms. Zinu tikai to, ko par savu, maigi izsakoties, dīvaino pagātni esat stāstījis pats. Jūsu vārdus nav iespējams pārbaudīt. Man nav iemesla jums neticēt. Cik varu saprast, jūs esat vai nu patoloģiski meļi, kas par katru cenu grib saistīt uzmanību, vai pat reportieri, kuri pārbauda psihiatru lētticību.

Santizo uzzibsnīja acis.

-            Maks, es tev izstāstīju gan par to, kas ar viņiem noticis, gan par rentgena uzņēmumiem, kuri mani ieintriģēja. Izvirzi savu teoriju.

-      Tikai kā loģisku vingrinājumu, - Veinbergs atsaucās. - Tikai tādēļ, lai turpinātu diskusiju.

-    Klau, kas vēl tev padomā?

Veinbergs izdvesa jaunu nopūtu un noplātīja rokas.

-    Jūsu redzēto un ciešanas visticamāk var izskaidrot ar to, ka piekaušana gandrīz līdz nāvei jums abiem izraisa ilūzijas.

-    Kā tad tā? Pēc rentgena attēliem redzams, ka neesam piekauti, - iebilda Mežonis.

-    Nepiekrītu. Attēlos redzams tikai tas, ka rokas, kājas, ribas un galvaskauss nav lauzti, kā jūs uzskatījāt. Tas nenozīmē, ka neesat piekauti. Centīšos rekonstruēt iespējamo notikumu gaitu. Jūs abus nolīga, lai jūs kādu apsargātu.

-     Šis cilvēks devas uz konferenci lauku viesnīcā. Atrodoties tur, viņu nogalināja. Uzskatāmi brutālā veidā. Viņu pāršķēla uz pusēm ar zobenu.

Akira pamāja ar galvu.

-     Viņu aizstāvot, jūs abi tikāt tā piekauti, ka zaudējāt samaņu, - Veinbergs turpināja. - Izslēgšanās brīdī zūdošā redze lika maldīgi iedomāties, ka otru nonāvē. Tā kā ne viens, ne otrs nav miris, kaut kas izraisījis halucinācijas, kuras var loģiski izskaidrot ar sāpēm un orientācijas zudumu.

-    Kāpēc halucinācijas abiem ir vienādas? - Reičela pajautāja.

-    Vainas apziņa.

-    Es nesaprotu! - Mežonis sarauca pieri.

-    Ja saprotu pareizi, jūsu profesija jums ir kas vairāk nekā darbs. Acīmredzot jūsu identitātes pamatā ir citu aizsargāšana, dzīvības nosargāšana. Tas ir morāls pienākums. Šajā ziņā jūs var pielīdzināt ārstam, kas pilnībā nodevies savam darbam.

-    Taisnība.

-            Bet atšķirībā no ārstiem, kas nevar novērst pacientu zaudēšanu un tāpēc spiesti slēpt savas emocijas čaulā, manuprāt, jūs gūstat nesalīdzināmi lielākus panākumus. Jūs nekad nezaudējat klientu. Jūsu panākumi sasniedz iespaidīgo simts procentu līmeni.

-    Ja nebūtu…

-     Tas, kas notika pirms pusgada lauku viesnīcā, - noteica Veinbergs. - Pirmo un vienīgo reizi jūs zaudējāt klientu, radot nopietnus draudus savai identitātei. Tā kā jums trūkst pieredzes cīņai ar neveiksmēm, jūs nebijāt gatavi šādam triecienam. Šoku pastiprināja šaušalīgais klienta nāves veids. Pamodusies vainas apziņa bija dabiska reakcija. Galu galā jūs palikāt dzīvi, bet klients ne. Nekas jums nav tik svarīgs kā klienta drošība, kaut arī tāpēc jāupurē sava dzīvība. Tomēr iznāca otrādi. Klients gājis bojā. Jūs vēl arvien esat dzīvi. Vainas apziņa kļūst neciešama. Zemapziņa gaida kompensāciju. Tā pieķeras maldīgajam iespaidam, ka miris arī jūsu biedrs miesassargs. Tā neatlaižas, tā ir pārliecināta, ka klientu būtu izdevies nosargāt, ja nebūtu nogalināts pārinieks, kaut arī, par spīti neapšaubāmi veltīgajam un varonīgajam mēģinājumam pildīt darba pienākumus, pats jūs gandrīz aizgājāt bojā. Ja ņem vērā līdzīgās personības, jūsu halucinācijas var saprast, pat paredzēt.

-     Kāpēc tādā gadījumā mēs nevaram atrast viesnīcu? - pajautāja Mežonis.

-     Tāpēc, ka apziņas dzīlēs jūs vispār cenšaties noliegt neveiksmi. Vai ir labāks veids, kā pārliecināt sevi, ka viesnīcas, kurā piedzīvota neveiksme, nemaz nav? Nav arī ārsta, kas jūs ārstējis, vai slimnīca, kurā veseļojāties, tas viss tomēr ir, ja vien nemelojat. Tikai nekas neatrodas vietās, kur liek meklēt dziņa noliegt to, kas noticis.

Mežonis ar Akiru saskatījās, un abi reizē papurināja galvu.

-    Kā, - skeptiski ierunājās Akira, - mēs abi varējām zināt, kur viesnīcai jāatrodas? Un ārstam. Un slimnīcai.

-            Tam ir gauži vienkāršs skaidrojums. Jūs viens otru apliecinājāt. Ko viens pateica, to tūlīt pārņēma otrs. Lai turpinātu maldus un mazinātu vainu.

-    Nē, - noteica Mežonis.

Veinbergs paraustīja plecus.

-    Es jums teicu, ka visi mani pieņēmumi ir hipotētiski.

-     Kāpēc, - jautāja Akira, - mūs lika ģipsī, ja rokas un kājas nebija lauztas? Kāpēc tik ilgus mēnešus mums vajadzēja ciest neizsakāmas mokas, ataudzējot muskuļus?

-     Ģipsī? - Veinbergs pārjautāja. - Varbūt tie bija kustību ierobežotāji, ar kuru palīdzību jāsaved kārtībā roku un kāju dzīslas? Vai patiešām uz krūtīm bija biezs, stingrs ģipsis, kam vajadzēja pasargāt savainotās - ne lauztās - ribas? Varbūt apsaitētajā galvaskausā patiešām bija plaisas, tik smalkas, ka pēc sadzīšanas neviens rentgens nespēja tās atklāt. Jūs sakāt, ka jums dots demerols. Tas ietekmē realitātes uztveri.

-    Jāatzīmē, - sarunā iejaucās Reičela, - ka manis tur nebija. Es nezinu, ko nozīmē viņu sāpes. Toties nešaubīgi zinu, ka abi šie cilvēki man patīk. Mēs kopā esam daudz ko piedzīvojuši. Neesmu muļķe un varu apgalvot, ka no mums trim esmu visobjektīvākā. Mani draugi ne reizi nav apstiprinājuši viens otra maldus.

-    Jūs, protams, esat dzirdējusi par Stokholmas sindromu, - sacīja Veinbergs. - Cilvēki stresa stāvoklī cenšas identificēties ar tiem, no kuriem atkarīga viņu drošība.

-     Savukārt jūs droši vien esat dzirdējis par strausa sindromu, - aizrādīja Reičela. - Par psihiatru, kas iebāž galvu smiltīs, jo nespēj saprast problēmu, ar kādu vēl nav sastapies.

Veinbergs paliecās uz priekšu, nikni paskatījās un negaidīti iesmējās.

-    Tev taisnība, - viņš uzrunāja Santizo. - Tas viss ir brīnumaini.

-    Atzīsti, Maks, ka viņa tevi nokaitināja.

-    Tikai hipotētiski.

Tagad jau smējās Santizo.

-     Nu protams! Uzrakstīsim rakstu par tādu fenomenu kā hipotētiskas dusmas.

-    Kas īsti notiek? - jautāja Mežonis.

Santizo pārtrauca smiešanos.

-    Tas bija tests. Lai noteiktu, vai esat pieskaitāmi. Man nebija izvēles. Makss ir lielisks. Viņš ir apdāvināts cilvēks ar brīnumainu prātu un aktiera talantu.

-    Neko es netēloju! - atsaucās Veinbergs. - Viss dzirdētais izklausās tik neticami, ka gribu uzzināt vēl kaut ko.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens. Santizo pagriezās.

-     Ienāciet!

Sekretāre, kas bija ienesusi tējas tasītes, tagad ienesa lielus, brūnus vākus.

-    Magnētiskās rezonanses attēli. - Santizo piecēlās.

Pēc brīža viņš atrāva skatienu no filmām.

-    Paldies, Maks! Sākšu ar šo.

-    Vai esi pārliecināts?

-     Jā. Būšu tev parādā pusdienas. - Santizo nostājās pretī magnētiskās rezonanses attēliem. - Problēma atgriežas pie manis, jo psihiatrija neko nevar izskaidrot.

4

Mežonis stāvēja blakus Akiram ar Reičelu un pētīja neskaidrās filmas. Uz katras no tām bija divpadsmit četrās rindās un trijos stabiņos sakārtoti attēli. Viņam neko tie neizteica, jo bija grūtāk saprotami nekā agrāk iegūtie rentgena uzņēmumi.

-    Lieliski, - noteica Santizo. - Skaidrākus nevarēju vēlēties.

-     Jūs varētu sastāstīt man muļķības, - sacīja Akira. - Tie atgādina tintes traipus.

Santizo klusu iesmējās.

-     Varu iedomāties, kāpēc tāds iespaids rodas. - Viņš vēlreiz pievērsās filmām. - Lai kaut kas kļūtu saprotams, nāksies jūs iepazīstināt ar dažiem pamatprincipiem, kaut arī tie varētu likties pārāk tehniski… Magnētiskā rezonanse ir progresīvs fotografēšanas paņēmiens, kas ar magnētiskās rezonanses palīdzību ļauj iegūt galvaskausā ieslēgto smadzeņu attēlu. Līdz šim smadzeņu attēlu ieguva tikai ar datortomogrāfiju. Diemžēl da- tortomogrāfija nav pietiekami detalizēta. Magnētiskā rezonanse ļauj ieskatīties smadzenēs gandrīz tikpat labi, it kā galvaskauss būtu atvērts. Uzņem tik daudz attēlus no tik daudziem leņķiem, ka kopējais attēls rada trīsdimensiju attēla iespaidu.

-    Ko jums izdevās ieraudzīt? - Akira pajautāja.

-    Pacietieties vēl mazliet, - sacīja Santizo. - Smadzenes sastāv no daudzām daļām. - Viņš norādīja uz dažādajiem attēliem. - Labā puslode. Kreisā puslode. Paradoksāli, bet labā puslode pārvalda ķermeņa kreiso pusi - un otrādi. Telpiskā domāšana atkarīga no labās puslodes, bet runas prasme - no kreisās. Puslodēm ir vairākas daļas. Pieres daiva. Paura daiva. Pakauša daiva. Deniņu daiva. Tās visas iedalās sīkāk. Redzes nervi. Ožas trakts. Hipofīze. Un tā tālāk. Šis neiedomājami sarežģītais orgāns darbojas ar miljardiem savā starpā saistītu nervu šūnu, kas nodod tālāk enerģiju un informāciju. Šūnas sauc par neironiem. Var saskatīt analoģiju ar elektrības vadiem un telefona kabeļiem, bet tā būtu vienkāršošana. Nekāda analoģija nevar dot patiesu aprakstu… Starp citu, vai neesat slimojuši ar epilepsiju?

Jautājums bija tik negaidīts, ka Mežonis samirkšķināja acis.

-    Ar epilepsiju? Nē. Kāpēc tā jautājat?

-     Mēģinu tikt par kaut ko skaidrībā. - Santizo norādīja uz tumšu plankumu viena attēla gaišajā vietā. Plankums atradās apmēram vidū pa kreisi. - Tas ir jūsu smadzeņu attēls no mugurpuses. Šis plankums ir vienā līnijā ar kaula tapiņu, kas izņemta no galvaskausa un ielikta atpakaļ.

Mežonim likās, ka viņš norijis lāsteku.

-    Plankums? Kungs dievs, kas…

-     Audu bojājums. Tāpēc uzdevu jautājumu par epilepsiju. Dažkārt slimību izraisa novirzes no normas šajā apvidū.

-Jūs gribat teikt, ka smadzenes man kaut kas aug?

-     Nē. - Santizo pagriezās pret Akiru un norādīja uz otru filmu. -Jūsu smadzenēs tajā pašā vietā ir identisks plankums. Tāda sagadīšanās liek domāt, ka tas nav audzējs, lai arī kas tas būtu.

-    Kas tad tas ir? - Akira pajautāja.

-     Gribat kvalificētu minējumu? Rētaudi. Kas palikuši pēc iejaukšanās jūsu smadzenēs.

5

Mežonis satriekts dzirdēja, ka Santizo atgriežas pie galda.

-    Vēl daži elementāri pamatprincipi, - sacīja Santizo. - Pirmais noteikums. Jānovērš acīm redzamais. Operācija jums nav taisīta tādēļ, lai izgrieztu audzēju. Tādu operāciju nevar veikt bez nopietnas ielaušanās smadzenēs. Tādā gadījumā būtu jāizņem liela galvaskausa daļa.

-     Bet ne kaula gabaliņš ar piecu milimetru diametru, - aizrādīja Reičela.

-    Taisnība. Vienīgais iemesls, kāpēc izveidots tik mazs caurumiņš piekļūšanai smadzenēm, varētu būt… - Santizo vilcinājās, - vajadzība ievietot elektrodu.

-    Kāpēc? - Mežonim bija grūti paelpot.

-     Ja rēķināmies ar zināmiem, bet nopietniem apstākļiem? Iespējami daudzi iemesli. Es jau minēju epilepsiju. Ar smadzenēs ievietotu elektrodu var izmērīt dažādu neironu grupu elektriskos impulsus. Epilepsijas gadījumā no dažādiem smadzeņu rajoniem nākošie impulsi var atbilst vai neatbilst normai. Atrodot nenormālo impulsu avotu, iespējams attiecīgo vietu operēt un mēģināt novirzes novērst.

-     Bet mēs neesam epileptiķi, - sacīja Mežonis.

-     Tas bija tikai piemērs, - Santizo atsaucās. - Minēšu vēl kādu piemēru. Pacientam ar redzes, dzirdes vai ožas traucējumiem, kuros nav vainojami ārējie receptori, iespējams traucējumus koriģēt, ja smadzeņu iekšējos receptorus stimulē ar elektrodiem.

-     Nekas mūs netraucē redzēt, dzirdēt vai saost, - sacīja Akira.

-     Un tomēr jūs domājat, ka esat redzējuši viens otra nāvi. Jūs nevarat atrast viesnīcu, kurā tikāt piekauti. Vai slimnīcu, kurā tikāt ārstēti. Arī ārstu, kas pārraudzīja jūsu ārstēšanu. Kāds iejaucies jūsu smadzeņu funkcijās. Konkrēti uz spēju…

-    Atcerēties, - Mežonis pabeidza.

-    Vēl interesantāks ir fakts, ka jums liek atcerēties notikumus, kādi īstenībā nav bijuši. Jamais vu. Jūs esat izdomājuši interesantu frāzi.

-     Atcerēties nenotikušus notikumus? Es nespēju iedomāties…

-     Es varu jūs novest lejā pie patologiem, - Santizo piedāvāja. - Varu sagriezt līķa smadzenes un parādīt katru smadzeņu komponentu. Varu izstāstīt, kāpēc jūs redzat, dzirdat un sataustāt, kāpēc jūtat garšu un smaržu, kāpēc jūtat sāpes, kaut arī smadzenes pašas nevar sajust sāpes. Bet es nevaru parādīt domu. Nekādā ziņā nevaru jūsu smadzenēs atrast vietu, kas atbild par iespēju atcerēties. Es nodarbojos ar atmiņas pētījumiem pēdējos desmit gadus, un, jo vairāk uzzinu, jo vairāk neskaidrību rodas… Izstāstiet, kā jūs atceraties pagātnes notikumu.

Mežonis ar Akiru nesteidzās ar atbildi. Reičela pamāja.

-    Liekas, galvā parādās tāda kā kinofilma.

-    Tā šo procesu apraksta cilvēku vairums. Mēs redzam notikumu, un rodas iespaids, ka smadzenes darbojas kā fotoaparāts, kas saglabā vairākus attiecīgā notikuma attēlus. Jo vairāk esam pieredzējuši, jo vairāk filmu glabājas smadzenēs. Kad apstākļi prasa ieskatīšanos pagātnē, lai saprastu tagadni, mēs izvēlamies attiecīgo lenti un prāta ekrānā to noskatāmies. Mums liekas pats par sevi saprotams, ka ieraksti ir pastāvīgi, tikpat nemainīgi kā kinofilmā,

Reičela palocīja galvu.

-     Bet filma nav mūžīga. Tā plīst. Tā zaudē krāsu. Var pazust veselas ainas. Vēl jāpiebilst, ka mēs skaidrojam atmiņu ar analoģiju palīdzību. Smadzenēs nav filmu. Nav ekrāna. Mēs tikai iedomājamies, ka ir. Vēl grūtāk izskaidrot atmiņu, tiklīdz jāpāriet no konkrētiem notikumiem uz apgūtām abstrakcijām. Es neatradīšu galvā filmu par pī matemātiskajiem principiem. Tomēr intuitīvi zinu, ko pī nozīmē. Domājot par tādu abstraktu vārdu kā "gods", es neredzu filmu. Gluži vienkārši zinu, ko nozīmē "gods". Kāpēc esmu spējīgs atcerēties un saprast tādas abstrakcijas?

-    Vai varat uz šo jautājumu atbildēt? - vaicāja Mežonis.

-     Pastāv teorija, ka atmiņas kaut kādā veidā tiek iekodētas smadzeņu neironos. Saskaņā ar teoriju neironu miljardi ne tikai raida elektriskos impulsus, bet arī saglabā informāciju. Bieži procesa ilustrēšanai kā analoģiju izmanto datoru, taču analoģija, tāpat kā kinoekrāna ilūzija galvā, nav skaidrojums. Mūsu atmiņas sistēma ir nesalīdzināmi sarežģītāka par jebkuru datoru. Pirmkārt, neironi spēj pārvietot informāciju no tīkla uz tīklu, saglabājot noteiktas atmiņas, ja smadzenes tiek bojātas. Otrkārt, atmiņa ir divējāda - īslaicīgā un ilglaicīgā. Turklāt abas ir paradoksālā veidā saistītas. Par "īslaicīgu" sauc atmiņu, kas satur nesen iegūtu nesvarīgu informāciju. Tāds, piemēram, var būt zobārsta telefona numurs. Ja vēlos vienoties par pieņemšanas laiku, es sameklēju numuru, atceros to tik ilgi, kamēr zvanu, un aizmirstu līdz nākamajai reizei, kad process atkārtojas. Par ilglaicīgu sauc atmiņu, kas glabā informāciju, bez kuras nevar iztikt, piemēram, mājas telefona numuru. Kāds mehānisms ļauj man viegli aizmirst zobārsta numuru, bet mājas numuru ne? Kā izskaidrot, ka pie dažāda veida amnēzijām pacients neatceras nesenu nozīmīgu vai triviālu notikumu, tomēr spēj atsaukt atmiņā spilgtas sen aizmirstu, gadiem vecu notikumu sīkākās detaļas? Neviens neizprot šo procesu.

-    Bet kam jūs ticat? - pajautāja Akira.

-    Mūzikai.

-    Es ne…

-     Morisa Ševaljē dziedātā brīnišķīgā dziesma "Es labi atceros". Kādreizējie mīļākie atceras laiku, kad abi iepazinās. "Mēs gājām tur."- "Nē, mēs gājām tur."- "Tev bija tāda kleita."- "Nē, man bija šāda kleita."- "Ak jā, es labi atceros." Bet viņi neko neatceras. Dziesmas jēga, protams, ir tāda, ka gadi daudz ko izdzēsuši no atmiņas. Nelaime tā, ka neesmu pārliecināts, vai neaizmirstam arī mēs, pārējie. Daudz nozīmīgu detaļu. Turklāt drīzāk, nekā apzināmies. Mums ar doktoru Veinbergu ir sentimentāla paraža. Katru sestdienu, kad neviens no mums nede- žurē, kopā ar sievām dodamies uz kino, bet pēc tam vakariņās. Pēc nedēļas stresa ar nepacietību gaidām šo izklaidi. Vakar Makss ieminējās par filmu, kuru redzējām visi četri. "Bet, Maks," es sacīju, "es redzēju šo filmu kabeļtelevīzijā, nevis kinoteātrī."- "Nē," Makss palika pie sava, "visi četri mēs to noskatījāmies pilsētā."- "Nē," es iebildu, "tajā nedēļas nogalē man bija jāpiedalās konferencē. Tu, tava un mana'sieva gājāt skatīties filmu bez manis." Mēs izjautājām sievas, bet arī viņas neatcerējās, kā īsti bijis. Mēs joprojām nezinām, kā īstenībā bijis.

-     Protams, - noteica Mežonis. - Jūs nupat izskaidrojāt, ka īslaicīgā atmiņa nav droša.

-    Bet kur beidzas īslaicīgā un kur sākas ilglaicīgā atmiņa? Un kā mēs varam būt droši, ka uz ilglaicīgo atmiņu patiešām var paļauties? Pats svarīgākais ir jautājums par mūsu apziņas robežām. Mēs apzināmies, ka atceramies, tikai tad, ja atceramies. Mēs nevaram apzināties aizmirsto… aprakstīt nākotni.

-    Nākotne neeksistē, - sacīja Mežonis.

-     Ne vairāk kā pagātne, kaut arī atmiņa rada ilūziju par pagātnes pastāvēšanu - mūsu prātos. Manuprāt, mūsu atmiņas pēc iekodēšanas nepaliek nemainīgas. Pēc maniem ieskatiem, atmiņas pastāvīgi mainās, tiek mainītas, pievienotas un atņemtas detaļas. Patiesībā mēs katrs radām savu pagātnes versiju. Neatbilstības parasti ir nenozīmīgas. Galu galā - vai nav vienalga, vai mēs ar Maksu noskatījāmies filmu kopā vai katrs par sevi? Taču ir reizes, kad neatbilstības ir būtiskas. Reiz Maksam bija paciente, kuru bērnībā tēvs ne reizi vien bija izvarojis. Viņa bija sublimējusi šīs murgainās atmiņas un iztēlojās idillisku jaunību, kas pavadīta kopā ar maigu, mīļu tēvu. Lai izārstētu neirozi, bija jāpanāk, ka sieviete atmet neīstās atmiņas un atzīst piedzīvotās šausmas.

-     Neīstas atmiņas, - noteica Mežonis. - Jamais vu. Taču mūsu neīstās atmiņas nerada psiholoģiskas problēmas. Smadzeņu pārbaude vedina uz domām, ka ķirurģiski kāds mainījis mūsu spēju atcerēties. Vai tas ir iespējams?

-Ja gribat jautāt, vai es spēju to izdarīt, atbildu, ka nespēju. Es nezinu arī nevienu citu neiroķirurgu, kas to spētu. Vai tas ir iespējams? Teorētiski - jā. Bet pat tad, ja es zinātu, kā tas izdarāms, es neko tādu nedarītu. To sauc par psihoķirurģiju, un tā maina personību. Ir tikai divi izņēmumi - smadzeņu audu izņemšana epileptiķim, lai novērstu lēkmes, vai lobotomija, lai novērstu pašnāvnieciskos impulsus. Viss cits nebūtu ētiski.

-    Bet kā tas teorētiski būtu izdarāms? - Reičela pajautāja.

Santizo atsaucās negribīgi.

-    Lūdzu!

-     Es lepojos ar savu zinātkāri, taču dažkārt nonāku pretrunās ar sevi un atsakos izmeklēt intriģējošus galvas smadzeņu fenomenus. Vajadzības gadījumā esmu ievadījis elektrodus savu pacientu smadzenēs. Esmu lūdzis, lai viņi apraksta, ko jūt.

-    Acumirkli, - ierunājās Akira. - Kā viņi var aprakstīt savas izjūtas, ja smadzenes ir atkailinātas? Viņi būs nesamaņā.

-     Ak, - Santizo atbildēja, - es pārāk daudz iedomājos kā pašu par sevi saprotamu. Esmu izlaidis pārlieku daudz starpposmu, jo parasti man ir darīšana ar kolēģiem neiroķirurgiem. Jūs droši vien domājat, ka smadzeņu atkailināšana ir tas pats, kas sirds atkailināšana. Vēlreiz atgriežos pie iepriekšējās piezīmes. Smadzenēm - mūsu jutekliskajam receptoram - nav savu juteklisko receptoru. Tās nejūt sāpes. Ar vietējo anestēziju, nejūtot sāpes galvaskausā, iespējams izņemt kaula gabalu un atsegt lielo noslēpumu. Ievietojot pacienta smadzenēs elektrodu, var panākt, ka pacients saož neesošus apelsīnus. Var panākt, ka pacients dzird bērnībā noklausītu mūziku. Var panākt, ka viņš jūt ābolu garšu. Var izsaukt orgasmu. Es varu manipulēt ar viņa receptoriem, līdz pacientam rodas pārliecība, ka viņš atrodas jahtā ar seju pret sauli, ka vējš purina matus un, viļņiem plīstot, viņš brauc apkārt Austrālijas Lielajam koraļļu rifam kā atvaļinājuma laikā pirms vairākiem gadiem.

-     Bet vai viņš atcerēsies radītās ilūzijas? - Reičela pajautāja.

-    Protams. Tāpat kā atcerēsies operāciju, kas notiek īstenībā.

-    Tas arī izskaidro to, kas noticis, - sacīja Mežonis.

-      Ar jums un jūsu draugu? Nebūt ne, - noteica Santizo. - Tas, ko nupat aprakstīju, ir pacienta atmiņas aktivizēšana, elektroniski stimulējot dažādus neironus. Jūs atceraties notikumus, kas acīmredzot….

-     Nekad nav notikuši, - papildināja Akira. - Kāpēc mēs tos atceramies?

-     Es jau teicu, ka tā ir tikai teorija, - sacīja Santizo. - Bet, ja es atsegtu smadzeņu kreisās puses deniņu daivu… Ja stimulētu neironus ar elektrodiem… ja sīki aprakstītu to, kas jāatceras, varbūt pat parādītu filmu vai liktu aktieriem attēlot izdomātos notikumus… ja mācību process tiktu pastiprināts ar amfetamīniem… un visa tā beigās es iedarbotos ar elektrodu uz attiecīgiem neironiem, izdzēšot no atmiņas operāciju… jūs atcerētos to, kas īstenībā nemaz nav noticis, bet to, kas noticis, aizmirstu.

-    Mums skalotas smadzenes?

-     Nē, - Santizo atbildēja. - Smadzeņu skalošana ir rupjš no Korejas kara laika nācis apzīmējums tā procesa raksturošanai, kuru izmanto, lai piespiestu gūstekņus mainīt dziji iesakņojušos politiskos uzskatus. Šī metodoloģija izstrādāta PSRS un balstās uz Pavlova teoriju par stimulāciju un atbildes reakciju. Gūstekni pakļauj neciešamām sāpēm, salauž viņa garu, bet, ja viņš ar mieru atteikties no zemes, kuru mīl, pēc tam piedāvā atalgojumu. Zināms, ka uz dažiem karavīriem metode iedarbojās. Brīnums ir tas, ka ne uz lielāko daļu. īpaši, ja Pavlova nosacījuma refleksu teoriju papildina ar psihiskas iedarbības līdzekļiem. Ja esat redzējis piecdesmito gadu kinožurnā- lus, tad zināt, ka psiholoģiski tendēti cilvēki tādi arī izskatās. Iekrituši sejas vaibsti, trīcošas rokas, stiklainas acis. Viņu atzīšanās kara noziegumos nepārliecina. Jums neviens no minētajiem simptomiem nav vērojams. Jā, jūs esat nobijušies. Tomēr esat darboties spējīgi. Vēl vairāk, nav redzams, ka būtu notikusi izturēšanās maiņa. Jūsu identitāte saglabājusies. Jūs joprojām vada apņemšanās sargāt. Nē, jūs neesat determinēti. Jūsu problēma nav vērsta nākotnē. Nav redzams, ka jūs būtu ieprogrammēti noteiktai rīcībai. Šim gadījumam ir sakars ar kaut ko tādu, kas noticis ar jums pagātnē. Vai kas nav noticis. Ar to, kas noticis īstenībā, bet jūs neatceraties.

-    Kāpēc ar mums tā darīts? - jautāja Mežonis.

-     Kāpēc? Vienīgā atbilde, kuru varu iedomāties…

Iezvanījās telefons. Santizo pacēla klausuli.

-    Hallo!

Viņš piepeši sāka klausīties ļoti uzmanīgi, sejas izteiksme kļuva arvien nopietnāka.

-    Tūlīt ieradīšos.

Santizo nolika klausuli.

-     Steidzams izsaukums. Nekavējoties jādodas uz operāciju zāli. - Celdamies kājās, viņš pagriezās pret grāmatplauktu sienu. - Te ir daži standarta teksti. Junga "Smadzeņu programmas", Horna "Atmiņa, atstātās pēdas, smadzenes". Izpētiet šos darbus! Rīt piezvaniet manai sekretārei! Viņa noteiks jaunu tikšanās laiku. Man patiešām nu jāiet.

Santizo dodoties uz durvīm, Akira pielēca kājās.

-    Jūs iesākāt stāstīt, kāpēc domājat…

-    Kāpēc jums iedotas neīstas atmiņas? - Santizo strauji pagriezās. - Nē, to es nevaru iedomāties. Gribēju tikai pateikt, ka to zina vienīgi cilvēks, kas veicis šo procedūru.

6

Viņiem izdevās dabūt numuru viesnīcā netālu no slimnīcas. Rietošo sauli aizsedza smogs. Apkalpes dienestā pasūtījuši zivi ar rīsiem Akiram, steiku ar ceptiem kartupeļiem Mežonim un Reičelai, katrs paņēma pa grāmatai un klusējot sāka lasīt.

Kad atveda ēdienu, viņi izmantoja starpbrīdi, lai izvērstu sākto sarunu.

-    Man ir grūtības ar medicīnisko terminu interpretāciju, - pavēstīja Akira. - Ja jāsaka patiesība, baidos, ka manas angļu valodas zināšanas ir ierobežotas.

-    Nē, - iebilda Reičela. - Tava angļu valoda ir nevainojama. Savukārt es varu teikt, ka man medicīnas termini varēja būt japāņu valodā.

-     Paldies par komplimentu! Tu esi ļoti laipna. Arigato, - noteica Akira.

-    Tas nozīmē…

-     Pateicos.

-    Un ko uz to lai es atbildu? Ko atbilstošu…

-     "Nav par ko" vietā? Es neko nesarežģīšu. Domo arigato. Vienkārši tulkojot, tas būs "liels paldies".

-    Tieši tā, - Reičela sacīja. - Domo arigato.

Akira pasmaidīja, kaut arī viņa acīs vīdēja melanholija.

-     Labi, - ierunājās Mežonis, - kamēr jūs nodarbojaties ar kultūras apmaiņu…

-    Nesāc strīdēties, - atsaucās Reičela.

Mežonis ar apbrīnu nopētīja jauno sievieti un nespēja atturēties no smaida.

-    Klausoties manī, tā patiešām var nodomāt. Bet man šķiet, ka kaut ko no šīs grāmatas saprotu, un tas mani baida.

Reičela ar Akiru tūlīt sāka uzmanīgi klausīties.

-    Atmiņa ir daudz sarežģītāka, nekā biju domājis. Ne tikai tāpēc, ka neviens īsti nezina, kā smadzeņu neironi uzglabā informāciju. Bet kāda ir atcerēšanās spēju slēptā jēga? Tieši tas mani baida. - Mežonim galvā dunēja. - Mēs iedomājamies atmiņu kā pagātnes ierakstu prātā. Nelaime tā, ka pagātne kā tāda nepastāv. Pagātne ir rēgs tam, kas reiz bija tagadne. Tā neaprobežojas tikai ar to, kas noticis pirms gada, mēneša vai dienas. Pagātne ir arī tas, kas noticis pirms divdesmit minūtēm. Pirms mirkļa. Tas, ko šobrīd saku, ir jau pagātne, tās ir atmiņas.

Reičela ar Akiru gaidīja, kas būs tālāk.

-     Šajā grāmatā teikts, ka, redzot ābolu krītam no koka, dzirdot kritiena troksni, to paceļot, ostot un nogaršojot, mūsu izjūtas atpaliek no šiem notikumiem. Pastāv laika atstarpe, teiksim, sekundes miljonā daļa - kamēr jutekliskais impulss nonāk līdz smadzenēm. Ābola garša, kādu mēs šajā brīdī izjūtam, patiesībā ir nevis tagadne, bet jau pagātne. Atpalikšana laikā izskaidro dejā vu. Ieejot istabā, mēs jūtam dīvainu pārliecību, ka esam tajā bijuši, kaut arī tā nav taisnība. Kāpēc tā notiek? Tāpēc, ka smadzenēm vajadzīga sekundes miljonā daļa, lai saņemtu signālu no acs, kas vēsta, ko mēs redzam. Ja abas smadzeņu puslodes uz mirkli pārstāj darboties sinhroni, viena smadzeņu puse saņem signālu mazliet agrāk nekā otra. Mēs redzam istabu divreiz■ Mums liekas, ka šīs izjūtas piedzīvotas iepriekš, jo tā arī ir. Taču tā nav tāla pagātne. To, ko saņēmusi viena smadzeņu puse, īstenībā pirms mirkļa saņēmusi otra puse.

-     Mūsu problēma ir nevis deja vu, bet jamais vu, - sacīja Akira. - Kāpēc tevi uztrauc nupat lasītais?

-     Tāpēc, ka nevaru būt drošs par tagadni, nemaz nerunājot par pagātni. Jo pagātnes kā tādas nav, vismaz smadzenēm. Tas, ko smadzenes man ziņo, ir novēlota reakcija.

-    Tā var būt taisnība, - sacīja Reičela. - Taču praktiskos nolūkos tas, ko šobrīd uztveram pat ar laika nobīdi, var būt tagadne. Tā ir liela problēma, taču to nevajag pārspīlēt.

-     Es pārspīlēju? Esmu nobijies, jo visu laiku domāju, ka cīnos ar neīstām pirms pusgada manās smadzenēs ievadītām atmiņām. Bet vai tas darīts pirms pusgada? Kā lai es zinu, ka operācija nav notikusi daudz agrāk? Kā varu būt drošs par to, kas noticis vakar vai tikai šodien no rīta? - Mežonis pievērsās Reičelai. - Francijā, uzzinājusi par mūsu pseidonīmiem un leģendām, kuras bijām spiesti izdomāt, tu teici, ka viss, kas saistīts ar mums, ir vieni vienīgi meli. Varbūt tev ir taisnība, tikai tādā aspektā, kāds man agrāk nebija nācis ne prātā. Cik daudz man ir neīstu atmiņu? Kā lai es zinu, ka tu un Akira esat tādi, kādi man šķietat? Ko tad, ja jūs esat aktieri, kas nolīgti, lai maldinātu mani un manus maldus pastiprinātu?

-    Acīmredzot mēs tādi neesam, - sacīja Akira. - Mēs kopā tik daudz kam esam izgājuši cauri. Reičelas izglābšana. Bēgšana helikopterā. Brauciens ar prāmi no Grieķijas. Centieni mūs pārtvert ar furgoniem Francijā.

-            Gribu teikt, ka varbūt nekas no tā visa nav noticis. Ka manas neīstās atmiņas sākušās šodien. Visa mana pagātne - viss, kam ar mani kāds sakars, - varbūt ir meli, kurus es neapzinos! Vai es vispār esmu saticis Reičelas māsu? Vai Greiems patiešām ir miris?

-     Domā vien tālāk tādā pašā garā, - sacīja Akira, - un pavisam droši tu nojūgsies.

-     Taisnība, - Mežonis piekrita. - Gribu teikt tikai to, ka esmu nobijies. Man ir sajūta, it kā viss būtu tīts dūmakā, it kā šūpotos grīda, it kā es atrastos krītošā liftā. Absolūts orientācijas zudums. Manas identitātes pamats ir cilvēku aizsargāšana. Bet kā lai es pasargājos pats no sava prāta?

Reičela apskāva Mežoni.

-    Tev jātic, ka mēs neesam aktieri. Mēs esam viss, kas tev ir. Tici mums.

-    Ticēt jums? Es neuzticos pats sev.

7

Kamēr Mežonis, murgu mocīts, tonakt nemierīgi gulēja, viņu negaidīti pamodināja roka, kas glāstīja vaigu. Viņš satraukts satvēra roku un, gatavs aizsargāties, pielēca uz dīvāna sēdus.

Viņš padzina šo impulsu. Kaktā novietotās lampas blāvajā gaismā viņš ieraudzīja sev līdzās Reičelas seju. Viņa tupēja uz ceļiem.

-    Kas noticis? - Mežonis pārlaida skatienu istabai. - Kur ir Akira?

-    Gaitenī. Es palūdzu, lai viņš atstāj mūs vienus.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka es palūdzu, - Reičela atkārtoja. Pret klusināto stūra gaismu iezīmējās viņas matu siluets.

-    Bet kāpēc tu lūdzi viņu iziet?

-    Tāpēc, ka man jābūt kopā ar tevi.

-    Tu tomēr neatbildēji uz manu…

-     Klusāk! - Reičela uzlika pirkstu Mežonim uz lūpām. - Tu pārāk daudz domā. Tu uzdod pārāk daudz jautājumu.

-    Uzdot par daudz jautājumu nav iespējams.

-    Dažreiz ir gudrāk nejautāt neko.

Mežonis ieelpoja Reičelas smaržas.

-    Es nespēju iedomāties…

-     Jā, - viņa atsaucās, - zinu, ka nespēj. Tik ilgi tu esi bijis par sargu, ka aizdomas tev ir asinīs. Jautājumi nozīmē piesardzību. Atbildes uz tiem nozīmē drošību. Un drošība tev ir absolūta vērtība. - Reičela noglāstīja viņa vaigu. - Cik gadu pagājis kopš laika, kad teicu kādam šos vārdus!

-    Teici?

-    Es mīlu tevi.

Mežonis izlocījās un atbīdīja sievietes roku.

-    Nekļūsti absurda!

-     Tieši to Kirkegors saka savā darbā "Bailes un trīsas". "Ābrama ticība Dievam balstījās uz absurdu." Ticība ir absurda. Tāpat kā mīlestība. Jo nedz mīlestībai, nedz ticībai nav jēgas. Dieva var arī nebūt, bet cilvēks, kuru mīli, var tevi nodot.

-    Saki, ko ar to gribi teikt.

-     Kopš brīža, kad Mikonā ienāci manā guļamistabā, tu esi izturējies pret mani tā, it kā nekas cits pasaulē tev nebūtu svarīgāks par mani. Piedzīvot ko tādu gadās reti. Es nevaru tevi nemīlēt, kaut arī saprotu - mēs esam kopā tāpēc, ka tevi nolīga manis sargāšanai. Man vajadzētu būt gudrākai. Man nevajadzētu tevi mīlēt. Taču es mīlu… Kaut tas ir absurds.

-    Atceries, ko teica Veinbergs. Stresa situācijā cilvēks identificējas ar tiem, no kā atkarīga viņu drošība.

-Jā, es esmu atkarīga no tevis, - sacīja Reičela, - un identificējos ar tevi. Bet vairāk par visu gribu ar tevi mīlēties.

-    Nē, es…

-Jā.

-    Bet…

-    Sasodīts, stāvi klusu!

Skūpstot Mežoni, Reičela taisīja vaļā viņa jostu. Un sev par brīnumu Mežonis to atļāva.

8

Sapnī viņš mīlējās ar Reičelas māsu, un sapnis atgādināja slavenāko ainu slavenākajā Džoisas Stounas filmā "Kaķa nagi". Aktrise tajā tēloja bagātu amerikānieti, kas ieradusies Franču Rivjērā. Viņu neatlaidīgi bija centies pavedināt valdzinošs dārglietu zaglis. Galu galā viņa bija pavedinājusi zagli, lai iegūtu uzticību un vajadzīgo informāciju. Zaglim pat nebija radušās šaubas, ka viņš varētu zaudēt galvu un iemīlēties. Viņš maldījās, jo galu galā sieviete nozaga viņa sirdi.

Džoisa Stouna un Reičela Stouna. Sapnī Mežonim viena māsa saplūda ar otru. Viņš mīlējās ne tikai ar leģendāru film- zvaigzni, bet arī ar klienti, kuru bija apņēmies sargāt. Pat glāstot uz augšu izslietos stingro krūšu galiņus, gludās, slaidās rokas un lokano vēderu, sniedzoties zemāk un bužinot zīdaino kaunuma apmatojumu, viņš teica sev, ka rīkojas nepareizi, neprofesionāli, aplam, gandrīz pieļauj asinsgrēku. Visos sarga darbā pavadītajos gados viņš ne reizi nebija padevies sieviešu klienšu apzinātajam kārdinājumam. Greiems bija stingri piekodinājis - nekad neatļaujies seksuālus kontaktus ar klienti, jo tā tu zaudē spēju objektīvi spriest. Tu kļūsti bezrūpīgs. Tu uzņemies atbildību, ka klienti var nogalināt.

Sapnī Mežonis no jauna piedzīvoja ieiešanu Reičelas izsmalcinātajā augumā un nespēja rimties. Vainas apziņa cīnījās ar nepieciešamību. Prāta samulsums jauca visus noteikumus. Bai-

Ies prasīja mierinājumu. Kulminācijas brīdī, kad Reičela, tiekdamās viņam pretī, ķērās matos, vaidēja un atkārtoja: "Es tevi mīlu," - viņš jutās iztukšojies, neuzticīgs pats sev, neiedomājamas melanholijas plosīts. Viņam gribējās kliegt: "Nē! Es to nedrīkstu! Mans pienākums bija pretoties! Kāpēc biju tik vājš?"

Piepeši sapnis mainījās. Kā šaujot ar četrdesmit piektā kalibra koltu, izšļācās sēkla, viņš pamodās un mēģināja piecelties kā bērns, kas jutis, ka nez cik dienu mājās kaut kas nav kārtībā, ka miegu iztraucējusi nervoza rosība mātes istabā, tāpēc iziet no savas istabas un dodas lejā uz tēva kabinetu, iekams māte paguvusi iejaukties, taču pārāk aizkavējusies, lai neļautu iemest pētošu skatienu pa atvērtajām durvīm. Asinis. Pārāk daudz asiņu. Un uz kabineta dēļu grīdas tēva līķis - ar dvieli ap galvu, kam būtu jāmazina asins tecēšanā no lodes izejas cauruma kreisajā pusē, taču lodes trieciens bijis pārāk spēcīgs, lai dvielis kaut ko dotu, - viņš izskatījās kā neglīts lupatu maiss.

Asarām ritot pār vaigiem, Mežonis bija kaucis, vārdi, kurus viņš teica, tik jauna cilvēka mutē skanēja satriecoši:

"Tu, maita, solīji, ka nekad mūs neatstāsi. Lai velns tevi parauj!"

Māte bija iecirtuši viņam sejā pliķi.

9

Brīdi Mežonis nesaprata, kāpēc nav pie tēva kabineta un neredz šausmīgo skatu. Nākamajā brīdī viņš cerēja ieraudzīt elegantu Franču Rivjēras viesnīcas luksusa numuru, kur Džoisa Stouna pavedināja dārglietu zagli. Apjucis viņš ieraudzīja Filadelfijas viesnīcas numuru, kur uz krēsla stūrī sēdošais Akira nolika žurnālu, piecēlās, pameta skatienu uz aizvērtajām durvīm un tuvojās viņam ar sarauktu pieri.

-    Tu gulēji ļoti nemierīgi. Jūtu līdzi.

Mežonis izberzēja acis.

-     Vai tu domā, ka pēc tam, kad Reičela mani izdrāza, iespējams mierīgi gulēt?

-     Es nedomāju neko. - Akira piemetās blakus. - Viņa lūdza pavērot gaiteni, jo viņai esot privāta saruna.

-    Ak jā, privāta gan.

-    Es nevēlos zināt sīkumus.

-    Kāpēc tas būtu vajadzīgs? Ja viņa tev jau izstāstījusi.

-     Viņa neko man nestāstīja. Tikai palūdza atstāt gaiteni. Pēc tam viņa devās uz savu guļamistabu. Manuprāt, šobrīd viņa guļ.

-     Par mani to nevar teikt.

-    Lai arī kas starp jums noticis, tā nav mana darīšana. Tev neko nevar pārmest.

-Jā, protams.

-    Skaidri redzams, ka mūsu principāle nav vienaldzīga pret tevi. Un, ja drīkstu teikt, arī tu pret viņu neesi vienaldzīgs.

-    Tas, kas notika šonakt, to pierāda. Tas nebija pieļaujams.

-     Parastos apstākļos, - sacīja Akira. - Tagadējā situācija nav parasta. Tu raugies uz sevi pārāk kritiski. Tu jūties apdraudēts un…

-    Mana uzvedība tāpēc nav attaisnojama. Pat tad, ja jūties apdraudēts, jāspēj kontrolēt situāciju.

-     Manas kultūras tradīcijas māca slēpt nepatīkamas emocijas… Ļauj man kaut ko tev izstāstīt. - Mans tēvs Lielajā Aus- trumāzijas karā bija lidotājs.

Mežoni tāds kara nosaukums samulsināja.

-    Jūs to saucat par Otro pasaules karu, - Akira paskaidroja. - Kad mana zeme kapitulēja, tēvs atgriezās mājās un konstatēja, ka māju vairs nav. Vecākus, sievu, abus bērnus bija iznīcinājusi tavas zemes atombumba. Viņš dzīvoja Hirosimā. Zaudējums nomāca tēvu, un viņš domāja par to gadiem. Vienīgais mierinājums un gandarījums bija piedalīšanās Japānas atjaunošanā.

Būdams prasmīgs mehāniķis, tēvs pārbūvēja kara lidmašīnas par civilajām, un viņam izdevās gūt finansiālus panākumus. Galu galā viņš apprecējās vēlreiz. Es biju vienīgais šīs laulības iznākums, jo viņa otrā sieva - mana māte - bumbas sprādziena brīdī bija atradusies netālu no Hirosimas. Uz viņas labās rokas bija radiācijas apdegumu rētas, un viņa mira ar kaulu vēzi, ko bija izraisījusi radiācija. Tēva bēdas bija tik lielas, ka cilvēks tās gandrīz nespēj izturēt. Viņš spēja tās pārvarēt, tikai ziedojoties man.

Akira uz brīdi aizvēra acis.

-Japānu tik bieži postījuši taifūni, cunami un zemestrīces, ka fatālisms kļuvis par nacionālu noskaņojumu un drošība par nacionālu apsēstību. Tēvs teica, ja mēs nespējam kontrolēt pasaules nesto postu, mēs cienīgi, ar savaldību varam kontrolēt attieksmi pret šo postu. Tāpēc viņš nosūtīja mani pie visprasīgākā sensei, kāds bija atrodams. Es apguvu džudo, džiudžitsu, aikido, dažādus japāņu karatē veidus, kā arī zobenu cīņu. Nolēmu likt lietā savu prasmi un atbildēt naidīgajam izplatījumam, kļūstot par sargu. Tomēr es jau biju sapratis, ka cieņa un savaldība nespēj pasargāt no likteņa, ka cilvēku nespēj aizsargāt nekādas galējības. Manu tēvu nāvīgi ievainoja automašīna, kad viņš šķērsoja ielu.

-     Jūtu līdzi, - sacīja Mežonis. - Tava ģimene cietusi vairāk, nekā cilvēks spēj izturēt. Man rodas nojausma, kāpēc tu smaidi tik reti un pat smaidot tev acīs ir skumjas.

-     Sensei sauca mani par "cilvēku, kas nepazīst prieku". - Akira paraustīja plecus. - Grūtības, kādas pārcieta ģimene, tikai daļēji izskaidro, kāpēc smaidu tik reti. Kādu dienu pastāstīšu vairāk. Šoreiz ļauju ieskatīties sevī tikai tādēļ, lai tu zinātu, ka arī es jūtos apdraudēts. Tas, kas nodarīts manai atmiņai, liek apšaubīt sevi pašu. Varbūt nekas no tā, ko stāstu, nav taisnība. Tāda iespēja mani ne tikai apdraud, bet ari sanikno. Vai esmu sērojis par tēvu, par māti, par senčiem, kuru nekad nav bijis? Man tas jānoskaidro.

-     Jā, - Mežonis piekrita. - Es gribu zināt, kas no tā, kas padarījis mani tādu, kāds esmu, nav bijis.

-     Iedomājies, ka tas nav iespējams.

-    Jābūt iespējamam.

-    Bet kā lai…

-    Rīt mēs izlidosim uz Baltimoru. Tur man jāsatiek kāds cilvēks. Neko nevaru izskaidrot. Neprasi, lai par to kaut ko nināju.

-    Tu teici, mēs izlidosim uz Baltimoru, - negaidīti ierunājās Reičela. - Vai tas nozīmē, ka esi nolēmis atkal mums uzticēties?

Mežonis pagriezās pret sievieti guļamistabas durvīs. Viņa bija zilā, krūtīm pieguļošā naktskreklā. Augums vēl glabāja atmiņas par mīlēšanos. Kaut arī šķita, ka Reičela gulējusi tikpat nemierīgi kā Mežonis, viņa izskatījās brīnišķīgi.

-    Lai tā arī paliek, - sacīja Mežonis. - Es gribu jums ticēt.

10

Baltimora bija pusotras stundas brauciena attālumā uz dienvidrietumiem no Filadelfijas. Apturējis "Taurus" pie divstāvu mājas labi uzturētā rajonā pilsētas nomalē, viņš nopētīja dekoratīvos krūmus ap skaisti sakopto īpašumu un beidzot izslēdza motoru. Par spīti oktobra vēsumam, Mežonim uz pieres bija izspiedušās sviedru lāses.

-    Kas šeit dzīvo? - Reičela pajautāja.

-     Sasodīti labs jautājums, - atbildēja Mežonis, izkāpa no mašīnas un nodrebinājās.

-     Vai nevajag iet palīgā? - Akira pastiepa roku uz mašīnas durvju pusi.

-     Nē, - Mežonis noteikti pamāja. - Man jātiek skaidrībā pašam.

-    Jātiek skaidrībā? - Reičela pajautāja.

-Ja jums to izstāstītu, jums liktos, ka neesmu pie pilna prāta. Ja tikšu skaidrībā, es pamāšu, lai nākat iekšā. Lai ari kas noskaidrosies, tas būs drīz.

Mežonis saņēmās, uzkāpa uz ietves, pagāja garām nesen uzraktām puķu dobēm, nonāca pie verandas un tai pāri skanīgiem soļiem piegāja pie parādes durvīm.

Viņš gandrīz pieklauvēja, tomēr nolēma rīkoties pavisam dabiski, tas ir, kā vienmēr. Viņš vienkārši iegāja pa durvīm.

Ēnainajā priekšnamā oda pēc pelējuma. Cauri pelējumam uzvēdīja ar ķiplokiem un vīnu aizdarīta sautējuma smarža, no kā iekurkstējās vēders. Pa labi atradās dzīvojamā istaba ar pārlieku daudzām mēbelēm, kuras no vairāku agresīvu kaķu nagiem sargāja plēves pārvalki.

No virtuves puses skanēja televīzijā rādītas "ziepju operas" aktieru melodramatiskie dialogi. Pēc koka karotes ritmiskās klaudzēšanas pret metāla bļodu nekļūdīgi varēja pateikt, ka tiek jaukta mīkla.

Virtuve atšķirībā no krēslā grimušā priekšnama bija gaiša. Iegājis virtuvē. Mežonis ieraudzīja sirmu sievieti ar grumbainu seju. Viņa sēdēja pie mikroviļņu krāsns pretī desmit collu krāsu televizoram un sakumpusi jauca mīklu.

Tuvojoties galdam ar gaļas bluķi, pie kura viņa strādāja, Mežonis pasmaidīja.

-    Pārsteigums, mamm.

Sieviete strauji pagrieza galvu un nometa karoti.

-Tu…

-    Zinu, ka neapciemoju tik bieži, kā pieklātos, taču man ir daudz darba. Vismaz katru mēnesi sūtu tev naudu. Redzu, ka tu rūpējies par mājas kopšanu. Tā izskatās brīnišķīgi. - Mežonis joprojām smaidīja.

-    Ko tu šeit meklē?

-      Es jau teicu. Nevaru apciemot pārāk bieži. Atvaino, mamm! Es centīšos laboties.

-    Atbildi uz jautājumu! Ko tu šeit meklē?

-     Man nav nekādu nepatikšanu, ja esi noraizējusies par to. Tev mani nav jāslēpj un jāsauc ārsts kā pēdējo reizi. Gluži vienkārši uznāca vēlēšanās atbraukt ciemos un parunāties par agrākiem laikiem. Par tēvu.

Mežonis piegāja sievietei tuvāk. Viņa kāpās atpakaļ.

-Nomierinies, mamm! Nedusmojies! Es teicu, ka man ir žēl…

-    Nenāc klāt! Kas tu esi?

Šajā mirklī Mežonis saprata, ka viss, par ko viņš baidījies, ir patiesība. Uznāca reibonis un nelaba dūša. Likās, kājas vairs netur. Viņš tomēr spēra vēl vienu soli.

-    Tavs dēls.

Sieviete iekliedzās.

-Nē, lūdzu, nevajag…

Kliedziens kļuva arvien skaļāks, niknāks, spalgāks, izmisuma pilns.

Uz pagraba kāpnēm atskanēja soļi. Virtuvē iedrāzās pavecs liela auguma vīrs ar stiegrainām rokām un uzrotītām piedurknēm. Sirmie mati bija savēlušies, uz sejas plankumi. Par spīti gadiem, no viņa staroja spēks.

-    Gledis, kas noticis?

Sievietes seja bija kļuvusi tikpat bāla kā mīkla, kuru viņa jauca. Atdūrusies ar muguru pret izlietnes malu, elpodama ar grūtībām, viņa norādīja ar trīcošo pirkstu uz Mežoni.

-     Pie velna, kas tu tāds esi? - vīrs norēcās.

-     Frenk, viņš saka… - Sievietei trūka elpas. - Viņš itin vienkārši atvēra durvis un ienāca. Nobaidīja mani gandrīz līdz nāvei. Nosauca mani… Viņš domā, ka ir mūsu dēls.

Vīra vaigos iesitās sārtums. Pagriezies pret galdu, viņš atrāva vaļā atvilktni un paķēra āmuru.

-     Pirmām kārtām, draudziņ, mūsu vienīgais dēls nomira pirms divdesmit gadiem. - Vīrs pacēla āmuru un virzījās Mežonim tuvāk. - Otrām kārtām, dodu tev septiņas sekundes nozušanai, ja nevēlies, lai sadragāju pauri un izsaucu kruķus.

Mežonis kā padodamies pacēla rokas. Likās, vēderā lokās tur ieperinājušās čūskas. Viņš jutās briesmīgi.

-    Klausieties, noticis kaut kas drausmīgs. Jūs neko nesaprotat, tāpēc paklausieties.

-     Notikums patiešām ir briesmīgs. Jūs ielauzāties mājā un nobaidījāt manu sievu. Jūs pašu piemeklēs kaut kas patiešām briesmīgs, ja nelasīsieties no šejienes projām.

Sieviete metās pie sienas telefona blakus ledusskapim.

-    Pagaidi! - iesaucās Mežonis.

Viņa nospieda trīs taustiņus.

-    Lūdzu! Jums jāuzklausa mani! - lūdza Mežonis.

-     Policija! Steidzami vajadzīga palīdzība!

-    Ārā! - vīrs uzsauca Mežonim.

Vīram paceļot āmuru, Mežonis atsitās pret durvju stenderi. Šoka paralizēts, viņš piepeši zaudēja spēju kustēties.

Viņu pārņēma šausmas.

Vecais vīrs, kas stāvēja pretī ar paceltu āmuru, bija Mežoņa tēvs, tikai viņš nebūt neizskatījās kā tēvs, ar kuru pēdējo reizi bija runāts dažas stundas pirms viņa nošaušanas. Tāds izskatītos tēvs, ja varētu novecot pats. Mežonim bija pazīstama bedrīte stūrainajā zodā, nelielā sprauga apakšzobos, rēta uz kreisās rokas.

Sieviete trīcēdama murmināja klausulē adresi.

-     Nē! - Mežonis iesaucās. - Jūs esat mani vecāki! Es esmu jūsu dēls!

-     Tu esi jukušais, lūk, kas tu esi! - uzkliedza vecais vīrs. - Ja dabūsi ar šo āmuru pa pauri, tu…

-    Kāpēc jūs mani neatceraties ?

Mežonis izvairījās no āmura trieciena. Āmurs noklaudzēja pret durvju stenderi. Sitiens noskanēja tik tuvu, tik skaļi, ka ausīs iedžinkstējās.

-     Pagaidiet!

Vīrs atvēzējās vēlreiz.

Mežonis atkāpās uz priekšnamu. Viņš pagāja garām kabinetam, kurā tēvs bija nošāvies. Nez no kurienes izlēca kaķis un ieķērās ar nagiem kājā.

-    Ārā! - vicinādams āmuru, vīrs mācās virsū.

-    Ja tu neesi mans tēvs, kas tad tu esi? - Mežonis aiz muguras drudžaini centās sataustīt ārdurvis. Kaķis turpināja ar nagiem plosīt kāju. Mežonis nopurināja kaķi un atgrūda. - Dieva dēļ, kas tad es esmu?

Viņš pagriezās, steigšus pameta māju, pārskrēja pāri verandai un, lecot no kāpnēm, gandrīz paklupa.

No automašīnas ietves malā satraukti viņu vēroja Akira ar Reičelu.

Mežonis iekāpa mašīnā.

-    Neģēlis! - Vīrs, kas dzinās pakal, meta āmuru, bet tas trāpīja mašīnai pa durvīm.

Mežonis nospieda gāzes pedāli. Mašīnai uzņemot ātrumu, iekaucās riepas. Tālumā skanēja sirēnas.

-    Kas notika? - pajautāja Akira.

-     Nupat redzēju mirušu cilvēku… - Mežonis pacēla roku pie kakla un sāka masēt, it kā būtu žņaugts.

-    Tu saki ko tādu, kas nav iespējams, - bilda Reičela.

-    Tur jau ir tas joks, ka nekas tāds nav iespējams. Lai Dievs stāv man klāt! Kas ar mums ir izdarīts?

11

- Man likās, ka tā varētu būt, taču nespēju tam noticēt. - Mežonis brauca kā neprātīgs, apdzīdams katru mašīnu, kuru bija iespējams apdzīt, ignorēdams reklāmdēļus mežainā ceļa malā. - Loģisks jamais vu paplašinājums. Iespēja, kas vieš tikai šausmas. Tāpēc man vajadzēja sev iestāstīt, ka manas bažas ir tikai bažas, nevis realitāte. Man vajadzēja pārliecināties, vai viltotās atmiņas aprobežojas tikai ar Medfordgapas kalnu kūrortu un Herisbergas slimnīcu. Ko tagad? Sasodīts, tas vīrs un sieviete ir mans tēvs un māte. Esmu šajā mājā audzis. Es tikos ar māti pirms gada. Viņa izskatījās tieši kā šī sieviete. Un tēvs, ja būtu dzīvojis, izskatītos uz mata kā šis vīrs!

Reičela ar Akiru klusēja.

-    Jūs man neticat? - Mežonis noprasīja. - Domājat, es iz- raudzījos māju uz labu laimi un vienkārši gāju iekšā?

-    Nē, - sacīja Akira. - Es ticu tev. Tikai…

-     Kas? Tu zini, ka mēs redzējām viens otra nāvi. Tev jātic arī pārējam.

-     Es saprotu, ko Akira domā, - Reičela sacīja. - Viņš negrib tev ticēt. Tas, ko teici pagājušo nakti… Droši vien tu biji pārguris un pārliecīgā stresā. Beidzot es sapratu. Nē, pat vairāk - es izjutu. Ja tava atmiņa tiktu rekonstruēta pilnībā, tev nebūtu nekā, uz ko var paļauties. Viss, par ko esi drošs, kļūtu apšaubāms.

-    Tāpēc mēs dosimies uz Litlkrīku Virdžīnijā, - sacīja Mežonis. - Jānoskaidro, kas vēl nav drošs.

Mežs beidzās, nāca purvi, pēc tam pludmale.

Pie Česapīka līča dienvidu malas Mežonis nogriezās no 60. maršruta un pēc divām jūdzēm piebrauca pie Litlkrīkas flotes desantnieku bāzes.

-    Mans dievs, tā ir milzīga, - brīnījās Reičela.

No bāzes ārpuses viņi redzēja administratīvo un dzīvojamo ēku grupas, golfa laukumu, divdesmit tenisa kortus, divus piknika laukumus, atpūtas centru, jahtu piestātni, āra baseinu, ezeru ar kanoe laivām un ūdens velosipēdiem. Iespaidu par bāzes lielumu pastiprināja personāla drūzma un ostā noenkurotie trīsdesmit divi kuģi.

-    Cik jūrnieku šeit atrodas? - Reičela izbrīnā pajautāja.

-            Deviņi tūkstoši. Te dzīvo ari trīs tūkstoši cilvēku no palīgpersonāla, - Mežonis skaidroja. - Jūrnieki ir pārāk plašs termins. Karavīru lielākā daļa ir no tradicionālajām armijas daļām. Tikai nedaudzi piedalās speciālajās operācijās. Te ir jūras kājnieku sevišķo uzdevumu vienības Austrumkrasta treniņnometne.

Mežonis noskatīja bāzi ar lepnumu.

-    Tieši tādu to atceros. - Mežoņa balsī ieskanējās baiļu trīsas. - Es steidzos šurp. Tagad baidos…

Viņš ar piespiešanos izkāpa no automašīnas un piegāja pie sargiem, kas stāvēja pie vārtiem. Saule jau bija noslīdējusi zemu. Sirds skaļi sita.

-     Klausos, ser! - Sargs nostājās miera stājā.

-    Es vēlētos satikt kapteini Džeimsu Makintošu.

-    Kādā nolūkā, ser?

-     Mēs esam draugi. Neesmu viņu redzējis vairākus gadus. Man gadījās nokļūt šajā pusē, tāpēc nolēmu iegriezties.

Sargs greizi paskatījās.

-     Es negribu pārkāpt drošības noteikumus un iet bāzē iekšā, - Mežonis teica. - Pasakiet viņam, ka es šeit gaidu. Ja viņš nevēlēsies mani satikt, arī labi.

-    Kāda vienība, ser?

Mežonim pulss sāka sist straujāk.

-    Vai viņš vēl arvien te ir?

-    Nemāku teikt, ser, nezinot, kādā vienībā viņš ir.

-    Sevišķo uzdevumu mācību vienība.

Sargs vēlreiz greizi paskatījās.

-     Acumirkli, ser! - Viņš iegāja ēkā blakus vārtiem. Pa atvērtajām durvīm bija redzams, ka viņš paceļ klausuli. Pēc minūtes sargs atgriezās. - Ser, kapteinis Makintošs nav bāzē. Viņš ir atvaļinājumā uz divdesmit četrām stundām.

-    Vai nepateica, uz kurieni viņš devies?

Sargs nostājās vēl taisnāk.

-    Nē, ser.

-    Skaidrs. Tik un tā - paldies! Mēģināšu satikt rīt.

Mežonis domīgs devās pie automašīnas un pastāstīja Akiram ar Reičelu, ko uzzinājis.

- Nejūtu īpašu vēlēšanos gaidīt. Manuprāt, zinu, kur viņš meklējams. - Mežonis domīgs brauca no bāzes uz Virdžīnija- bīču.

12

Krogs "Kuģis uz enkura" atradās kvartāla attālumā no jūras. Gaisā bija jūtama sāls garša, un no pludmales skanēja kaiju klaigas. Iegājis no saulrieta ietonētās ielas krēslainajā bārā, Mežonis tūlīt saoda cigarešu dūmu smaku un izdzirdēja Elvisa dziedāto "Johny B. Goode".

Tiklīdz acis aprada, Mežonis ieraudzīja pie galdiem sparīgi runājošus jaunus, vingrus cilvēkus, kas civilistu apģērbā izskatījās neierasti. Stikla skapjos pie sienām atradās aviācijas bāzes kuģu, līnijkuģu, eskadras mīnukuģu, mīnu traļu, palīgkuģu un patruļkuģu modeļi. Te bija Amerikas pirmo bruņukuģu "Merrimcic" un "Monitor" modeļi. Ironijas dēļ tie pilsoņu kara laikā bija atradušies pretējās frontēs.

- Šis krogs pieder agrākajam kādreizējam sevišķo uzdevumu vienības karavīram, - vedot Akiru un Reičelu garām galdam, pie kura vīri lauzās ar rokām, uz šauru, brīvu vietiņu pie bāra, pavēstīja Mežonis. - Pēc aiziešanas no armijas viņš nespēja dzīvot bez savas komandas, tāpēc atvēra "Kuģi uz enkura". Uz šejieni nāca daudzi no flotes, īpa&i s&višķo uzdevumu vienības vīri.

Pie viņiem piesteidzās bārmenis, apmēram piecdesmit gadu vecs vīrs ar futbolista augumu, ezītī apgrieztiem matiem, jūrnieku kreklam līdzīgu baltu kreklu īsām piedurknēm, kas ļāva ieraudzīt uz kreisā delma uztetovēto roni.

-    Ar ko varu pakalpot?

-    Ar zelteri.

Reičela ar Akiru pasūtīja to pašu.

-    Harold, vai tu vēl atceries mani? - Mežonis pajautāja.

-    Neteikšu vis. - Bārmenis iegrima domās. - Man būtu jāatceras?

-    Būdams atvaļinājumā, es bieži mēdzu nākt uz šejieni.

-     Daudz jūrnieku te piestaigā. Cik ilgs laiks pagājis…

-    Astoņdesmit trešā gada oktobris.

-    Neņem ļaunā, bet ar gadiem visi kļūst līdzīgi. Nav vairs agrākās atmiņas.

-    Saprotu, ko gribi teikt.

Bārmenis pameta greizu skatienu uz Akiru un aizgāja pēc zeltera.

-    Tas, ka viņš mani neatceras, vēl neko nepierāda, - sacīja Mežonis. - Kaut ko nozīmē fakts, ka es atceros viņu, ka zinu šo bāru.

Likās, ka Reičela šaubās.

-    Tāpat kā es zināju, kur dzīvo māte? - Mežonis pajautāja. - Vai par to tu domā?

Reičelai neizdevās atbildēt, jo atgriezās bārmenis ar dzeramo.

-    Trīs septiņdesmit pieci.

Mežonis pasniedza piecīti.

-    Atlikumu vari paturēt.

-     Paldies, vecīt!

-    Vai kapteinis Makintošs vēl arvien nāk uz šejieni?

-    Maks? Protams. Viņš te parādās pāris reižu mēnesī.

-    Vai šovakar viņš nav iegriezies?

-    Cik zinu, tad ne. Ja viņš ir, viņu vajadzētu apkalpot vienai no viesmīlēm. - Bārmenis vēlreiz pameta šķību skatienu uz Akiru un devās pie kases aparāta.

-     Manuprāt, viņš nejūt pret japāņiem simpātijas, - noteica Akira.

-    Iespējams, ka neviens japānis šeit nav bijis. Viņš nav vienīgais, kas tevi aplūko, - sacīja Reičela.

-    Es pamanīju.

-     Varbūt viņu uzmanība pievērsta tev, - Mežonis uzrunāja Reičelu. - Ja tu būtu viena pati, simtiem jūrnieku tev gribētu izmaksāt dzeramo.

-    Nezinu, vai uzskatīt to par komplimentu vai draudiem. - Reičelai pie acīm ievilkās grumbiņas.

-    Pastāsti par kapteini Makintošu, - aicināja Akira.

-    Mēs kopā dienējām jūras kājnieku sevišķo uzdevumu vienībā. Pēc iebrukuma Grenadā es aizgāju no vienības. Viņu paaugstināja un pārcēla uz mācību vienību. - Mežonis nogrozīja galvu. - Mēs bijām tuvi draugi. Viņš man palicis spilgtā atmiņā. Mēs kopā trenējāmies. Uz kuģa kopā devāmies kaujā. Kopā nācām uz šejieni, iemetām, taisījām tračus. Nevar būt, ka viņš ir vēl viena viltota atmiņa… Patiesībā, - Mežoņa pleci saspringa, - tepat viņš ir.

Krodziņā ienāca muskuļains, gadus trīsdesmit piecus vecs vīrietis ar smilškrāsas matiem. Viņš bija gara auguma, nosau- ļotu, izteiksmīgu seju, sporta apavos, džinsos un kokvilnas kreklā, zem kura trīs atpogātajām pogām bija redzams gaišbrūns apmatojums, uz rokas akvalangista pulkstenis.

Kamēr ienācējs pamāja vīru grupai pie galda un pasmaidījis devās uz viņu pusi, Mežonis pameta bāru un cauri drūzmai centās viņu pārtvert.

-Mak!

Vīrs apstājās un, mēģinādams noteikt balss izcelsmi, neizpratnē pagriezās.

-    Mak, - piegājis klāt, viņu uzrunāja Mežonis. - Kā tev klājas?

Maks skatījās ar neizprotamu izteiksmi sejā. Mežonis mēģināja atvairīt neveiklības sajūtu ar savu vislabāko veca drauga smaidu.

-    Kas tad nu? Pēc tā, kas kopā piedzīvots, vai tiešām tu mani neatceries?

-    Vai atceros tevi? - Makam pierē iegriezās dziļa rieva.

Nevar būt, nodomāja Mežonis. Tikai ne vēlreiz! Šķita, vēders sažņaudzas un nejūtīgs viņš krīt kādā dziļā akā.

Maks saknieba lūpas un pagriezās uz promiešanu. Mežonis nostājās viņam priekšā.

-     Pagaidi! Lūdzu! Vai tu patiešām…

-    Tu jau zini, ka parādus es atdodu. Sasodīts, te ir tavi divdesmit dolāri. Beidz mani vajāt. Un pazūdi no šejienes!

Ieraudzījis saujā iegrūsto naudu, Mežonis savilka pieri grumbās. Domas savirpuļoja.

-     Bet…

Maks atkal sāka iet.

-     Tu neesi man parādā… - Mežonis apstulbis viņam sekoja. - Ko tas nozīmē?

Maks apstājās, pieliecās tuvāk un saspringts nočukstēja:

-    Sasodīti labs jautājums. Ko tu šeit dari? Vai tu esi galīgi nojūdzies, Doil? Tu zini, ka mūs nedrīkst redzēt kopā.

-Ko?

-     Izej ārā!

-    Bet…

Mežonis gandrīz nedzirdēja, ko viņam saka.

-    Ejā. Pēc piecpadsmit minūtēm.

Kamēr Mežonis mirkšķināja acis, Maks turpināja ceļu pie draugiem, kas sēdēja pie stūra galda.

-    Tas zellis aizdeva man divdesmit zaļo, bet tad iedomājās, ka varu tos neatdot. Tā gadās, ja iznāk spēlēt kārtis ar civilistiem, - viņš skaidroja draugiem.

Šķita, ka troksnis krogā piepeši kļūst vēl skaļāks, gaisā virmojošie dūmi neciešami. Mežonim likās, ka viņš iekļuvis lamatās, kur viņu žņaudz un smacē. Sirdij sažņaudzoties, viņš paskatījās uz Reičelu un Akiru un aicināja ar rokas mājienu ārā.

Krēslu bija nomainījusi nakts. No apjukuma nespēdams parunāt, Mežonis uz trokšņainās ielas sapurināja galvu.

-    Viņš nosauca mani par Doilu.

Reičela uzlūkoja Mežoni.

-    Tātad viņš atceras tevi.

-    Nē, tu nesaproti, - atteica Mežonis. - Mans īstais vārds nav Doils. Kāpēc viņam būtu… Ak kungs, vai tiešām viņi nozaguši man vārdu un iemācījuši citu? - Mežonis juta, ka deniņos sāk dunēt. - Sasodīts, kas īsti es esmu?

-              13

Ejas malā bija kastu kaudzes, atkritumu tvertnes un konteiners. Tālāk pa labi virs durvīm dega spuldze, kas kliedēja tumsu.

-    Krogs pastāv īstenībā, - noteica Mežonis. Kopā ar Reičelu un Akiru viņš stāvēja klusā sānielā un pētīja tikšanās vietu. - Man vajadzētu būt šeit bijušam agrāk, ja jau pazīstu šo vietu.

-    Ja vien…

Mežonis saprata, ko Akira grib teikt.

-    Vēl viena neīsta atmiņa? Jābūt arī kaut kam reālam. Maks mani pazina. Par to nav jāšaubās, kaut arī viņš nosauca mani vārdā, kādu neatceros. - Mežonis ievilka elpu. - Viņš teica - pēc piecpadsmit minūtēm. Drīz tās būs pagājušas. Man jāzina, kas īsti noticis.

Mežonis iegāja ejā.

-    Pagaidi! - sacīja Akira.

Mežonis nervozi atskatījās. -Jā?

-    Es nevaru atlaist tevi uz tikšanos vienu.

-     Bet Reičela…

-            Taisnība. Viņa savukārt nedrīkst te palikt viena un neapsargāta, - sacīja Akira. - Bet, ja viņa nāks man līdzi un kaut kas atgadīsies, viņa maisīsies pa kājām. Jau Ņujorkā, kad tu nolēmi ņemt viņu līdzi, es zināju, ka tāds brīdis pienāks. Es nevaru vienlaikus piesegt tevi un vienlaikus sargāt viņu.

-     Kad es nolēmu? Tu biji ar mani vienās domās.

-     Pret savu gribu.

-     Es apsolīju, ka manis dēļ sarežģījumi neradīsies, - ierunājās Reičela. - Ej kopā ar viņu, Akira! Ar mani te nekas nenotiks.

-    Nē. Kamēr tu esi kopā ar mums, mēs atbildam par tevi.

-    Mans vīrs nevar zināt, kur es esmu. Ar mani viss būs kārtībā.

-     Šobrīd es neraizējos par tavu vīru. Ja ar mums kas atgadās un šī tikšanās pārvēršas par ko tādu, ko amerikāņi sauc…

Pat tumsā Mežonis redzēja, kā Reičelai uzzibsnī acis.

-     Es raizējos par Mežoņa drošību ne mazāk kā jūs, - viņa paziņoja. - Vairāk nekā par pašas drošību. Ja nevari atstāt mani šeit vienu, mēs iesim abi. Alternatīvas nav.

-     Baidos, ka viņai ir taisnība, - sacīja Mežonis.

-    Bet ja nu kas atgadās? - vaicāja Akira.

-    Pa kājām nemaisīšos, kaut kur noslēpšos, - atbildēja Reičela.

-    Bet ja mēs izšķiramies?

-    Vispirms jānorunā satikšanās vieta. Pirmā varētu būt vieta, kur palika automašīna. Ja nav iespējams uz turieni tikt, man pasūtīts numurs tuvējā viesnīcā. Es zinu pseidonīmus uz jūsu kredītkartēm. Jūs zināt manējo - Sūzana Portere. Vajadzības gadījumā apzvanīsim citas viesnīcas, līdz izdosies uzņemt kontaktus. Ja tas neizdosies divu dienu laikā, tad ziniet, ka notikumi risinās pēc visļaunākā scenārija. Atmetam visam ar roku un turpmāk darbojamies katrs par sevi.

-    Nav slikti, - Mežonis noteica.

Akira pret savu gribu atzinīgi savilka uz augšu uzacis.

-    Man ir labi skolotāji, - Reičela paskaidroja. - Tavas piecpadsmit minūtes gandrīz jau aizritējušas, - viņa uzrunāja Mežoni. - Tavs draugs kuru katru brīdi var iznākt pa šīm durvīm.

Mežonis pameta skatienu uz Akiru, kas gaidīja, kā viņš reaģēs. Akira iesānis palūkojās uz viņu.

-    Ļoti labi. - Viņš nopūtās un sekoja Mežonim pa eju, turoties blakus Reičelai. - Te, - viņš sacīja sievietei, - mēs noslēpsimies šajā padziļinājumā.

Mežonis devās tālāk uz kroga sētaspuses durvīm.

14

Durvis atvērās, un kļuva dzirdama sarunu čala un "Ardievu, mīlestība", ko dziedāja "Everly Brothers". Stāvot blakus spuldzes apgaismotajam laukumam, Mežonis skatījās, kā Maks nopēta eju. Makam aiz muguras atradās šaurs gaitenis, kas veda uz kroga iekštelpām. Gaitenī pa labi varēja redzēt durvis ar "V" burtu.

Maks pārlaida vērīgu skatienu ejai, palūkojās uz Mežoni un, apklusinādams balsu čalu un mūziku, aizvēra durvis.

-    Vīri no manas kompānijas domā, ka izgāju nolaist ūdeni. Es nevaru nozust uz ilgu laiku. Ko tas nozīmē, Doil? Dieva dēļ, ko tu šeit meklē? Ja tevi kāds pazīs…

-    Tā ir sarežģīta lieta. Mums būtu jāaprunājas par ļoti daudz ko. Tam vajadzīgs laiks, un šeit nekāda saruna neiznāks.

-    Es nupat tev teicu, ka nevaru ilgi kavēties. Ko tad, ja mūs kāds šeit ieraudzīs?

-    Kāpēc kādam vajadzētu mūs ieraudzīt?

-    Velns lai parauj, Doil, tu zini spēles noteikumus. Tu pats vēlējies visu iegrozīt šādā veidā. Lai satiktos, mums jāizmanto šifri un konspiratīvās mītnes, tu pats tā noteici.

-    Par ko tu runā?

-    Doil, vai ar tevi viss kārtībā?

-    Es tev jautāju - vai tu mani pazīsti?

-    Saprotams.

-    Kas tie par pekstiņiem, ka tu esi man parādā?

-     Neko citu savas rīcības izskaidrošanai nevarēju izdomāt. Vēl varēju tevi izslēgt. Tas saskanētu ar leģendu. Tikai tad kāds piezvanītu militārajai policijai, kruķiem un… Padomā labi, Doil. Vai to tu vēlies? Vai mums atkal būs jākaujas?

-     Kungs dievs, man nav skaidrs, par ko tu runā. Kāpēc tu sauc mani par Doilu?

Maks saspringa, iztaisnoja plecus, izrieza krūtis. Skatiens kļuva uzmanīgs, balss sāka līdzināties rūkšanai.

-    Labi, kur viņi ir?

-Kas?

-     Blondīne un japānis, kas tev līdzi izgāja no bāra. Nav šaubu, ka viņi bija kopā ar tevi. Ko tas nozīmē? Tu izrādies? Gribi, lai tevi ievēro? Sasodīts, ja esi ko izdomājis, kāpēc iepriekš nepadevi ziņu? Es nevaru tev palīdzēt, ja nezinu iepriekš… Saki - kur viņi ir?

Mežonis pamāja ar roku. Vidū starp Mežoni un ejas galu no tumšās ēnas iznāca Akira ar Reičelu.

-     Protams, - noteica Maks ar dusmās pārvērstu seju. - Vēro. Klausās. Pārbaude, vai ne? Gribat noskaidrot, vai vēl ievēroju noteikumus. Kas tagad notiks? Jūs piespiedāt mani pateikt vairāk, nekā bija nepieciešams. Kāds sods mani gaida? Havaju tīrīšana? Padzīšana no armijas? Tu esi maita, Doil. Pat ja bijām spiesti tēlot ienaidniekus, man šķita, ka esam draugi.

-     Nezinu, par ko tu runā! Klausies, Mak, ar mani kaut kas ir izdarīts! Es jau teicu, ka to nav viegli izskaidrot! Es atceros nekad nebijušus notikumus. Es nezinu, kāpēc tu uzrunā mani par Doilu! Es nezinu, kāpēc…

Mežonis sajuta briesmas, saspringa un strauji apsviedās apkārt. Ierēcās motors, parādījās milzīga mašīna, kas iegriezās ejā no tās pašas puses, no kuras bija nācis viņš. Mašīnai bija dīvains izskats, tās lukturi žilbināja. Satrūcies viņš pacēla acīm priekšā roku un ieraudzīja Akiru ar Reičelu, kas ierāvās tumšajā nišā iepretī. Mežonis piepeši atskārta, ka pašam nav, kur paslēpties. Viņš apspieda vēlēšanos bēgt, uzlika roku zem žaketes aiz jostas aizbāztajam četrdesmit piektā kalibra ierocim un pietupās. Tajā pašā brīdī viņš saprata, kas tā par mašīnu, kas tuvojas ar tik lielu troksni.

- Atkritumu savācējs, - noteica Maks. - Kaut kas ar tevi noticis, Doil. Tavi nervi ir čupā. Vai tāpēc tevi pavada eskorts? Lai novērotu tavu uzvedību? Ko tu man stāstīji? Tu atceries to, kas nav noticis? Kas tad ir noticis? Pārāk daudz uzdevumu? Pārmērīgs stress? Tev ir nervu sabrukums? Teic, kas lēcies, Doil, es vēlos tev palīdzēt.

Mašīna dārdēdama tuvojās. Nerausties, Mežonis sevi uzrunāja. Paliec uz vietas. Tikai mieru. Piecpadsmit minūšu laikā nav iespējams noorganizēt tādas lamatas. Neviens nevarēja zināt, ka būšu šajā ejā. Izņēmums ir Maks.

Mežonis piesardzīgi paskatījās uz cilvēku, kuru atcerējās kā draugu. Vai Maks, kamēr ārā gaidīju, būtu no bāra kādam piezvanījis?

Nez vai! Man jāpaļaujas uz savu intuīciju! Man jātic, ka viņš bija - ir - mans draugs! Pat ja Maks būtu zvanījis - kāpēc lai viņš to darītu? - laika tik un tā bija par maz, lai atkritumu mašīnu noorganizētu uz šejieni.

Mašīna neveikli tuvojās, un Mežonis ieraudzīja kabīnē sēdošo šoferi. Vīrs bija viens, viņš gurdi paskatījās uz atkritumu konteineru, nospieda uz paneļa slēdzi un nolaida lejā smagnēju metāla dakšu, ar kuru centās trāpīt spraugās masīvā konteinera abās pusēs.

Mašīna piebrauca pretī Mežonim. Viņš atspiedās ar muguru pret ejas netīro ķieģeļu sienu.

Maks piespiedās viņam blakus, bet, troksnim palielinoties, viņa balss kļuva arvien neskaidrāka.

-     Tu mani uztrauc, draugs. Kas tie par cilvēkiem? Vai tā blondīne un japānis ir tavi sargsuņi? No pārvaldes?

Likās, ka mašīnas troksnis un izplūdes gāzes Mežoni tūlīt nosmacēs.

-    No pārvaldes? No CIP?

-     Vai tev zināma vēl kāda pārvalde? Doil, tu runā nopietni? Vai tiešām kāds sačakarējis tev atmiņu?

-    Kāpēc tu sauc mani par Doilu? Mani tā nesauc.

-    Sauc gan! Tevi sauc Roberts. Mūsu komandā bija divi Roberti. Tādēļ, lai nesajauktu, mēs saucām jūs uzvārdā. Tu to neatceries?

-    Nē! Saki - kāpēc mums bija jāizliekas par ienaidniekiem?

-    Tāda bija leģenda.

-Kas?

Mašīna rēca tik skaļi, ka aizkrita ausis. Dakšas pacēla konteineru, tā saturs no augšas iebira mašīnā. Smirdēja tā, ka gribējās vemt. Drebošais konteiners ar dobju būkšķi tika nolikts atpakaļ. Mašīna, ierēkusies vēlreiz, ar augšup paceltām dakšām aizdārdēja pa eju.

-    Leģenda? - Mežonis pajautāja.

-    Sasodīts! - Maks norādīja.

Mežonis apsviedās apkārt, mašīna vairs neaizsedza skatu. Pret nišu, kur slēpās Akira ar Reičelu…

Spārdīdami, viens otram sizdami, riņķa dejā griezās Akira ar kādu balto. Vēl tālāk divi baltie vilka Reičelu, kas locījās un kliedza, uz ejas galā stāvošo automašīnu.

Mežonis saprata, ka uzbrucēji slēpušies aiz atkritumu vedēja. Viņi bija izmantojuši trokšņaino mašīnu aizsegam. Mežoņa nepamanīti, viņi negaidīti bija uzbrukuši Akiram.

Divi vīri vilka Reičelu uz mašīnu. Viņa kliedza arvien negantāk.

Vairīdamies no sitieniem, Akira virpuļoja riņķi tik ātri kā dervišs. Kāju un roku jūklī viņš sita pretiniekam pa degunu, pa krūškurvi un satrieca rīkli. Pretinieks nokrita miris.

Redzot cīniņu, Mežonis tūlīt metās skriet. Ne jau pie Akiras. Bija pats par sevi saprotams, ka Akiram palīdzība nav vajadzīga. Pat ja tā būtu nepieciešama, viņš ietu palīgā tikai tad, ja nebūtu apdraudēts svarīgākais objekts.

Reičela. Svarīga bija tikai viņa. Viņu principāle. Kliente, kuru viņi apņēmušies sargāt.

Mežonim skrienot Reičelai palīgā, viņu panāca Akira.

Šoferis ejas galā palielināja motora apgriezienus. Satvēruši Reičelu no divām pusēm, vīri vilka viņu pie atvērtajām aizmugurējām durvīm.

Mežonis atradās pārāk tālu, lai pagūtu kādu noķert. Bija tikai viena izvēle. Viņš zināja, kas darāms.

Viņš strauji apstājās un izvilka pistoli. Akira tajā pašā brīdī nostājās blakus un izvilka savējo. Kā izpildīdami koordinētu manevru, abi uzvilka pistoli vienlaikus, divi klikšķi saplūda vienā. Abi darbojās kā viens - līdzsvara saglabāšanai paplēta kājas nelielā leņķī un mazliet pagriezās pa labi. Gan viens, gan otrs turēja ieroci ar abām rokām. Ceļot pistoli uz augšu, abi turēja kreiso roku taisni, labo mazliet saliektu, elkoņus kopā, lai roka būtu stabilāka.

Abas acis turot vaļā, viņi notēmēja uz mazliet neskaidro mērķi un izšāva reizē. Ejā nodārdēja šāviena troksnis. No tā iezvanījās ausīs. Kaut arī gan viens, gan otrs trāpīja mērķim krūtīs, drošības pēc Mežonis ar Akiru izšāva vēlreiz. Šoreiz abi trāpīja pierē. Pašķīda asinis, vīri nokrita.

Reičela beidza kliegt. Viņa jau bija iemācījusies tik daudz, ka zināja - apjukumā nav jāmetas uz visām pusēm. Viņa pie- plaka pie asfalta, lai neatrastos ugunslīnijā.

Šoferis pacēla uz augšu roku.

Mežonis pat pa gabalu pazina pistoli viņa rokā.

Mežonis notēmēja.

Šoferis izšāva pirmais. Mežonis metās pa kreisi, Akira pa labi, bet lode aizsvilpa garām.

Nokrituši uz asfalta, abi tajā pašā mirklī atspiedās uz elkoņiem, lai ieņemtu šaušanai piemērotu pozīciju.

Par vēlu. Šoferis nospieda gāzes pedāli. Ierēcās motors, mašīna aizbrauca. Palika tikai izplūdes gāzu mākonis.

Pieslējies kājās, Mežonis metās pie Reičelas.

-    Ar tevi viss kārtībā?

-     Viņi bezmaz izlauza man rokas! - Reičela saberzēja plecus. - Citādi… Jā… Un kā ar tevi?

Mežonis ar Akiru saskatījās. Smagi elpodami, trīcēdami viņi ar galvas mājienu apstiprināja, ka viss kārtībā.

-    Un kā ar… - Līdz pusei izteiktais jautājums izskanēja vaidā.

Maks gulēja pie kroga durvīm, bet spuldzes gaisma krita uz

asiņu peļķi, kas auga lielumā.

-    Nevar būt! - Mežonis traucās pie Maka.

Maka atvērtās acis nemirkšķināja.

-    Ak kungs! - iesaucās Mežonis. Viņš centās sataustīt pulsu, spieda ausi Makam pie krūtīm, lika pirkstu pie viņa nekustīgajām nāsīm. - Nevar būt…

-     Lūdzu, - ierunājās Akira. - Neko viņa labā mēs nevaram darīt. Atvaino, bet mums jādodas projām.

Kroga sētaspuses durvis atsprāga vaļā.

Mežonis tēmēdams pagriezās.

Kā futbolists noaugušais vīrs ar ezītī apgrieztiem matiem un tetovētu roni uz rokas skatījās uz Mežoni, Akiru, Reičelu, Maka līķi un citiem līķiem.

Harolds. "Kuģa uz enkura" īpašnieks.

-     Ieraudzījis tevi ienākam, es zināju, ka gaidāmas nepatikšanas, - Harolds noteica.

Viņš apveltīja Akiru ar niknu skatienu.

-    Jūs, nelieši, Aivodžimā nogalinājāt manu tēvu.

Viņš pacēla rokas.

-    Man neizdevās atcerēties tevi uzreiz, Doil, taču galu galā atcerējos. Ko stāvi, kāpēc nešauj, kuņas bērns? Es miršu kā varonis. Kopā ar Maku. Kauns, ka ir tādi cilvēki kā tu. Tu nebiji sevišķo uzdevumu vienības cienīgs.

Harolds metās uz priekšu.

Mežonis stāvēja kā paralizēts.

Akira pārtvēra Harolda uzbrukumu ar spērienu pa kājstarpi, saķēra Mežoni un vilka projām.

Tiklīdz Harolds nokrita, arī Reičela gāja palīgā vilkt Mežoni.

Disciplīna guva virsroku.

-    Labi, - Mežonis sacīja. - Iesim!

15

Nakti pāršķēla sirēnu kaukšana. Mežonis, par spīti satraukumam, ievēroja ātruma ierobežojumus un neuzkrītoši virzījās kopā ar transporta plūsmu. Reičela, iespiedusi galvu starp ceļiem, sēdēja priekšā uz grīdas. Akira gulēja aizmugurē uz grīdas.

-    Manuprāt, neviens neredzēja, ka mēs dodamies uz mašīnu, - sacīja Mežonis. - Tāpēc nevienam tās numurs nav zināms. "Taurus" neviens nemeklēs.

-     Meklēs divus vīriešus un sievieti. Blondīni un japāni, - sacīja Reičela. - Harolds izstāstīs policijai, kas jāmeklē. Ja policijas mašīna piebrauks blakus, no tās varēs ieraudzīt, ka esam te paslēpušies.

-     Dienā varbūt, - atsaucās Mežonis. - Bet naktī? Jūs esat redzami tikai lukturīša gaismā.

Mežonis centās runāt mierīgi. Patiesībā viņus ik pa brīdim apgaismoja ielu laternas un garām braucošo mašīnu lukturi.

Viņš skatījās taisni uz priekšu un runāja, tikko kustinādams lūpas, lai nerastos iespaids, ka viņš sarunājas pats ar sevi vai kāds garāmbraucējs iedomātos, ka viņš sarunājas ar mašīnā paslēpušos cilvēku.

-     Harolds patiešām visu izstāstīs policijai, - klusināti noskanēja uz grīdas guļošā Akiras balss. - Es būtu varējis viņu nogalināt. Tagad sāku domāt, vai to vajadzēja darīt.

-     Nē, - Mežonis iebilda, - tu darīji pareizi. Mēs esam sargi, nevis slepkavas! Glābjot Reičelu, bijām spiesti nogalināt, jo nebija izvēles. Tā bija ētiska izvēle, to noteica nepieciešamība. Bet Harolda nogalināšana būtu…

-    Nevajadzīga? - Akira jautāja. - Nepamatota? Viņa redzētais un tas, ko viņš var pateikt policijai, apdraud mūs. Ja, glābdami Reičelu, mēs pamatoti nogalinājām tos vīrus, tikpat pamatoti būtu nogalināt Haroldu, glābjot sevi.

-    Tās ir divas dažādas lietas, - Mežonis atteica. - Esmu par to pārliecināts, tikai nemāku izskaidrot. Harolds droši vien izdzirdēja šāvienus. Kāpēc tos nedzirdēja citi? Kas to lai zina? Varbūt viņš tobrīd izgāja no tualetes gaitenī. Tad viņš atvēra durvis un ieraudzīja mūs. Nejaušības dēļ tā bija briesmīga sagadīšanās. Mafijas slepkavas būtu viņu nogalinājuši. Es atgādinu vēlreiz - mēs neesam slepkavas. Mēs nenogalinām nevainīgus cilvēkus tikai tāpēc, ka viņi parādās neīstā brīdī.

-    Acīmredzot es domāju tāpat. Jo es viņu nenogalināju.

-    Paldies par to!

-     Pie visa vainīga esmu es, - iesprostota sēdekļa priekšā, ierunājās Reičela. - Ja nebūtu lūgusi, lai mani ņem līdzi…

-    Mēs tevi pieņēmām, - sacīja Mežonis. - Mēs bijām ar mieru. Šis temats ir izsmelts.

-    Ļauj pateikt visu līdz galam, - sacīja Reičela. - Ja es nebūtu devusies līdzi, ja nebūtu atradusies šajā alejā, vīra cilvēki nebūtu mēģinājuši mani sagūstīt. Jūs nebūtu nevienu nogalinājuši. Greizi nošauta lode nebūtu nogalinājusi tavu draugu. Viņš būtu tev izstāstījis visu, ko gribēji uzzināt. Tev nebūtu jābēdājas. Tev nebūtu jābēg no policijas. Pie visa - pilnīgi pie visa - vainīga esmu es.

-    Tiešām? Mans dievs, - novaidējās Mežonis, - neko citu tu nespēji izdomāt? Tikai vainot sevi? Vai tu nesaproti, kas notika? Uzbrucējiem nav ne mazākā sakara ar tavu vīru.

-    Ko?

-    Tavs vīrs nevarēja zināt, kur tu atrodies, - aizmugurē ierunājās Akira. - Tavas pēdas ir nevainojami noslēptas. Pēc uzbrukuma Francijas dienvidos mēs izmantojām visus iespējamos paņēmienus, lai izvairītos no tava vīra. Viņa cilvēki nevarēja izsekot mūs līdz šejienei.

-    Varbūt viņi ir labāki, nekā jūs domājat, - Reičela noteica.

-    Ja tā, viņi būtu nolaupījuši tevi agrāk. Dažādajās viesnīcās, kur apmetāmies. Pie dažādajām slimnīcām, kur meklējām palīdzību. Man prātā ir savs desmits lielisku vietu, kur mums varēja uzbrukt. Ja tava vīra ļaudis gribēja tevi notvert, kāpēc viņi kavējās tik ilgi? Un uzbruka daudz sarežģītākā situācijā?

-    Droši vien cerēja, ka tik sarežģītā brīdī jūs būsiet novērsuši uzmanību, - sacīja Reičela.

Mežonis iebilda.

-    Tava vīra ļaudis nevarēja zināt, ka mēs norunājām tikties ar Maku šajā ejā! Pēc tavas teorijas, jāpieņem, ka šķietami gudrie profesionāļi bez kāda plāna tāpat vien piepeši nolemj tevi sagrābt, paļaujoties uz laimi un ejā iebraukušo atkritumu vācēju.

-     Viņiem gandrīz izdevās, - noteica Reičela. - Viņi aizvilka mani prom no Akiras.

-     Tas ir vēl viens moments, kas mani uztrauc, - noteica Akira. - Vispirms viņiem vajadzēja mani nogalināt un tikai tad ķerties pie tevis. Tāda iespēja bija. Taču viens novērsa manu uzmanību, bet pārējie vilka tevi prom. Man nebija iespējams izvilkt pistoli, jo nācās cīnīties kailām rokām.

-    Viņi izmantoja neilgo apmulsumu, - Reičela minēja.

-            Kādu apmulsumu? Ja atkritumu mašīnas izmantošana ietilpa plānā, apmulst vajadzēja man ar Mežoni. Tikai ne tava vīra ļaudīm. Viņi būtu gatavībā un darītu, kas vajadzīgs, tas ir, nogalinātu mani.

-     Tomēr viņi to nedarīja, - piebilda Mežonis. - Līdz ar to jādomā, ka viņi negribēja nogalināt Akiru, ka tāda pavēle nebija dota.

-     Tavs vīrs ir tik augstprātīgs, ka būtu pastāvējis uz manu un Mežoņa nāvi. Mēs taču lielā vīra lepnību esam ieminuši dubļos, - Akira noteica. - Tāda taktika nekur nederēja. Vispirms vajadzēja nogalināt mūs un tikai pēc tam gūstīt tevi.

-     Tā būtu vieglāk un drošāk, - sacīja Mežonis. - Fakts ir tāds, ka aizgāja bojā Maks. Lai Dievs viņam palīdz! Ne jau tāpēc lode trāpīja viņam, ka man izdevās pieliekties. Ja šoferis būtu gribējis trāpīt man, viņš to varēja izdarīt, jo izšāva ātrāk, nekā es pieliecos. Mērķis bija Maks. Nekādā ziņā nedrīkstēja pieļaut, ka viņš runā. Bet Reičela maisījās pa kājām, viņa neiekļāvās plānā. Nebija paredzēts, ka tu būsi kopā ar mums. Taču tu tur biji. Lai arī kam izdevies paredzēt, kur mēs dosimies, tas nolēma atrisināt abas problēmas uzreiz, tas ir, izšķirt mūs un nepieļaut, ka Maks izstāsta, ko zina. Pie reizes būtu sajaukts prāts Akiram un man.

-    Kāpēc tas vajadzīgs? - Reičela pajautāja.

16

Nelielais numurs Ziemeļkarolīnas motelī bija noplucis, tomēr tīrs. Tajā varēja ieiet no gaiteņa ēkas otrā pusē, tāpēc Reičela ar Akiru varēja iesprukt pa dūnām nepamanīti. Vienīgajā restorānā, kur deva ēdienu promnešanai, vēlu vakarā bija dabūjama tikai pica. Nebūdami izsalkuši, viņi sēdēja moteļa istabā uz grīdas un bez īpašas sajūsmas grauza piecu sastāvdaļu "superpicas" biezo garozu, jo zināja, ka nedrīkst zaudēt spēkus. Lai norītu pārlieku sapiparoto un nepietiekami izcepto mīklas gabalu, viņi uzdzēra kolu. Akira, kura japāniskajā ēšanas kultūrā priekšroka tika dota dārzeņiem, rīsiem un zivīm, lasīja no picas gabaliem desas ripiņas.

-     Izanalizēsim sarunu vēlreiz, - sacīja Akira. - Maks uzskatīja, ka tev zināmas lietas, par kurām tu patiesībā neko nezini, tāpēc tajās neiedziļinājās un neko nepaskaidroja. Tādējādi viņa teiktais ieguva noslēpumainu jēgu. Vai tomēr nav nekā tāda, par ko tu esi drošs?

-    Maks mani pazina, - sacīja Mežonis.

-    Kaut arī nosauca svešā vārdā par Doilu.

-     Varbūt arī ne, - sacīja Mežonis. - Varbūt mana atmiņa ir maldi. Kā lai es zinu patiesību? Cilvēks, kas operēja smadzenes, varēja panākt, ka es aizmirstu īsto vārdu, un radīt pārliecību, ka mans īstais vārds ir viens no pseidonīmiem, ar kuru esmu piedzimis.

-    Viss ir vieni vienīgi meli, - ierunājās Reičela. Pretīgumā viņa iemeta pusēsto picas gabalu kastē.

Brīdi viņu uzlūkojis, Mežonis noteica:

-    Manuprāt, fakts, ka mēs ar Maku esam bijuši draugi, nav neīsta atmiņa. Viņš pieminēja draudzību vairākas reizes. Viņš sacīja, ka esam ienaidnieki vai vismaz tādiem mums jāizliekas. Vēl viņš atsaucās uz noteikumiem un teica, ka varam tikties tikai tad, ja izmantojam šifrus un konspiratīvās mītnes.

-    Tā izsakās tikai slepenā dienesta aģenti, - sacīja Akira.

-    Jā, un Maks noturēja tevi un Reičelu par maniem tā saucamajiem "sargsuņiem", kam mani jānovēro, jo esmu stresā. Jānovēro mana izturēšanās, neparedzēti tiekoties ar Maku. Jāvēro, kā izturas viņš! Viņš visu laiku atsaucās uz noteikumiem un sacīja, ka joprojām tos ievēro. Liekas, Maks baidījās, ka tiek pārbaudīts.

-    Viņaprāt, kā labā mēs strādājam? - Reičela pavaicāja.

Mežonis nesteidzās ar atbildi.

-    CIP labā.

-    Ko?

-    Viņš noskaitās, jo domāja, ka saņems sodu par noteikumu pārkāpšanu un sarunu ar mums tajā ejā.

Akira iztaisnojās.

-    Vai Maks ir CIP darbinieks?

-    Droši nezinu teikt. Sevišķo uzdevumu vienības karavīram nav jēgas kļūt par civilā izlūkdienesta aģentu. Izņēmums varētu būt flotes izlūkdienests. Bet nekādā ziņā Lenglija. Nē, - noteica Mežonis. - Man radās iespaids, ka, pēc Maka domām, strādāju pārvaldē.

-    Mans dievs, - Reičelai izspruka, - vai tas ir iespējams?

-    Dažas pēdējās dienas rāda, ka viss ir iespējams. Ja jūs jautātu, vai atceros, ka esmu strādājis par aģentu, es atbildētu noraidoši. Jums, protams, varētu rasties aizdomas, ka meloju.

Akira nogrozīja galvu.

-     Filadelfijā tu izteicies, ka neesi vairs pārliecināts, kas ir reāls un kas ne, un ka neesi drošs, vai var ticēt man un Reičelai. Tu teici, ka varbūt neesam tādi, kādi šķietam. Varbūt esam sūtīti, lai ievilinātu tevi lamatās. Mēs apgalvojām, ka tu vari mums uzticēties. Pretējā gadījumā mēs nonākam strupceļā. Mans draugs, lai tas ir ticības akts, bet es apliecinu, ka ticu tev. Es noliedzu, ka tu varētu melot.

-    Ābrama ticība balstījās uz absurdu, - noteica Reičela.

Šķita, ka Akira neko nesaprot.

-     Vakar Filadelfijā es Mežonim to jau teicu. - Reičela piecēlās. - Tas ir ticības apliecinājums.

-    Tātad izvirzījies jautājums, vai tas, ko atceros, ir patiess, - Mežonis sacīja. - Doktors Santizo Filadelfijā paskaidroja, ka neīstās atmiņas nav savienojamas ar īstajām, tāpēc tās jāizdzēš. Citādi mana uzvedība būs nekonsekventa. Tāpēc nav izslēgta varbūtība, ka es strādāju CIP, pats to neapzinādamies.

-    Iespējams? Nav izslēgts? Tā mēs ne pie kā nenonāksim, - noteica Akira.

Mežonis saberzēja sāpošo pieri.

-     Maks pateica vēl kaut ko. "Vai mums atkal būs jākaujas?" Tie ir viņa vārdi. Es nepavisam tos nesaprotu. Atkal kauties ar viņu? Jāsecina, ka mēs jau esam kāvušies. Bet - kāpēc, ja esam draugi? Sarunājoties ar Maku bārā, viņš notēloja, ka ir man parādā, jo neko citu nav varējis izdomāt mūsu sarunas pamatošanai. Vēl viņš teica, ka varētu mani izslēgt, jo tas saskanētu ar manu leģendu.

-    Ar leģendu? - Akira paskatījās caur pieri.

-    Maks bieži lietoja šo vārdu.

-    Draugi, kam jāizskatās kā ienaidniekiem. Leģenda. CIP, - Reičela novilka. - Es sāku… Ieraudzījis mūs ejā, Harolds piepeši tevi atcerējās. Viņš sacīja, ka tu esi jūras kājnieku sevišķo uzdevumu vienības kauna traips. Viņš tā satrakojās, ka nelikās ne zinis par tavu pistoli. Viņš uzbrukšot tev un miršot kā varonis. Leģenda.

-    Neko nesaprotu, - teica Mežonis.

-    Teorijas. Pieņēmumi. Ja tu no tiesas strādā CIP, patiešām vajadzīga leģenda, kas pārliecina pretiniekus, ka neesi lojāls pret Ameriku. Pārvalde pieņem tevi darbā. Tu aizej no sevišķo uzdevumu vienības un kļūsti par sargu. Sargājot klientus, svarīgus un ietekmīgus klientus, kas ir tik bagāti, ka var atļauties maksāt prasīto honorāru, tu ievāc par viņiem informāciju. Šie klienti ir ļoti vareni. Tā kā viņu noslēpumi ir stratēģiski svarīgi vai diskriminējoši, CIP tavus klientus var šantažēt un piespiest strādāt savā labā.

Mežonis blenza grīdā un masēja pieri, kas nepārstāja dunēt, lai arī cik stipri to berzētu.

-     Bet kā var pārliecināt klientus, ka tu esi brīvs aģents? - Reičela turpināja. - Noliedzot savu valdību. Kāpēc?

-    Tāpēc, ka biju pirmajā vilnī, kad Savienoto Valstu karavīri iebruka Grenadā, - Mežonis sacīja. - Un tur es redzēju, ka salas marksistiskā valdība, lai arī cik neprātīga tā būtu, neapdraud Ameriku. Iebrukums nebija nekas cits kā viltīgs sabiedriskās domas ietekmēšanas līdzeklis, lai novērstu uzmanību no divi simt trīsdesmit ASV flotes kājnieku bojāejas teroristu bumbas sprādzienā Beirūtā. Grenada ietilpa plānā, kas paredzēja uzlabot prezidenta popularitātes rādītājus. Bez vajadzības aizgāja nāvē daudzi jo daudzi biedri, bet man armija noriebās un es to pametu.

-    Un sakāvies ar draugu no sevišķo uzdevumu vienības, kurš nebija ar tevi vienisprātis un uzskatīja tevi par nodevēju? - Akira jautāja. - Jūs sarīkojāt publisku kautiņu? Divi draugi kļuva ienaidnieki? Pārliecinoša leģenda.

Mežonis pacēla galvu augšup, tomēr joprojām masēja deniņus.

-     īpaši, ja ņem vērā, ka tēvs izdarīja pašnāvību, jo valsts viņu bija nodevusi, izvēloties Baltajam namam par grēkāzi, kam uzvelt atbildību par iebrukuma izgāšanos. Nolādēts! - Mežoņa acis zvēroja. - Iebrukums cieta neveiksmi tāpēc, ka Savienoto Valstu politiķi noraustījās un iebrukuma vietu Kubā nomainīja no pilsētas uz purvu.

-      Bet tava biogrāfija kļūst konsekventa, - sacīja Reičela. - Kuba. Grenada. Divi iebrukumi. Viens šķiet nepieciešams, otrs piedzīvo neveiksmi. Otrs iebrukums nav nepieciešams.

-    Toties tas ir veiksmīgs, - Mežonis piebilda. - Un abi iebrukumi balstījās uz…

-    Meliem?

-     Uz dezinformāciju. Tā ir koncepcija, kas apbūra Greiemu. Nenotikuši notikumi, kas pārvērš pasauli. Hitlers, kas poļu armijas formastērpos apģērbtus karavīrus iesūta Polijā un liek šaut uz Vācijas robežu, lai motivētu iebrukumu. Savienotās Valstis, kas nosūta eskadras mīnukuģi uz Ziemeļvjetnamas Tonkinas līci, izprovocē ziemeļvjetnamiešus atklāt uguni, bet pēc tam apgalvo, ka provokācija nav bijusi, un izmanto šo incidentu, lai palielinātu Savienoto Valstu klātbūtni Dienvid- vjetnamā. Pārliecinoša maldināšana. Apstrīdama patiesība.

-     Nepatiesas atmiņas, - noteica Akira. - Vesela tauta atceras to, kas nav noticis. Bet šobrīd svarīgas ir tavas nepatiesās atmiņas. Pieņemsim, ka tavs tēvs - īstais tēvs, nevis Balti- morā satiktais - darījis sev galu. Šādā kontekstā tava aiziešana no sevišķo uzdevumu vienības sakarā ar bezjēdzīgo iebrukumu Grenadā un tavu biedru nāvi kļūst ticama. Tu izskaties kā patiešām brīvs aģents, kas nav saistīts ar valdību, - sacīja Akira.

-    Neīstas atmiņas. Leģenda. Meli. Mēs nezinām - mēs nevaram būt droši par…

-      Mēs nevaram būt droši ne par ko, - iejaucās Reičela. - Tā pica… Man no tās nāk vēmiens. Mana galva… Esmu pārāk nogurusi, lai domātu. - Viņa pastiepa roku pēc saiņa, kuru diennakts pirmās nepieciešamības preču veikalā bija nopircis Mežonis. - Tomēr par vienu man nav ne mazāko šaubu. Jānokrāso mati. Tie atkal būs kastaņbrūni. Ne vairs blondi. Arī māsa vairs nebūšu. Pēc tam… - Reičela norādīja uz šauro gultu.

-    Viens no mums stāvēs sardzē, bet otrs tikmēr gulēs uz grīdas, - noteica Akira.

-    Nekādā ziņā, - Reičela iebilda. - Izlemiet, kas dežurēs pirmais. Otrs gulēs man blakus. Negribu, ka mani sargā cilvēks ar stīvu muguru. Pa vidu nolikšu spilvenu, lai nevienu nesatrauktu. Mēs esam kā viena ģimene, vai ne? Kopā dzīvošana mums nevar radīt neērtības. Kad būs Mežoņa kārta, ceru, Akira, tu neiebildīsi, ja apgriezīšos un guļot viņu apskaušu.

«

17

Rīts Ziemeļkarolīnā ausa svaigs un dzidrs. Nopētījis automašīnu stāvvietu pie moteļa, Mežonis pa sētaspuses durvīm devās pāri ielai uz "Makdonaldu" pēc līdzņemamām brokastīm. Atpakaļceļā viņš avīžu automātā uz ietves nopirka dažus laikrakstus.

Akira aizslēdza durvis un ieskatījās plastmasas ēdiena traukos, kurus Mežonis bija nolicis uz kumodes netālu no grīdai piestiprinātā televizora.

-    Sakņu sautējums ar gaļu? Desas? Olu kultenis? Angļu bulciņas?

-     Un vēl zemeņu ievārījums. Droši vien tā nav tava ierastā diēta, bet nekas labāks nebija dabūjams, - Mežonis stāstīja. - Patiesību sakot, sautējums izskatās sasodīti gards.

-    Runā par sevi! - Akira noņēma vākus garojošajiem traukiem ar dzeramo. - Tikai kafija? Tējas nav?

-    Te būs, draugs. - Mežonis pasniedza Akiram tējas maisiņu un atvēra plastmasas krūzi ar karstu ūdeni.

-     Arigato. - Iedzēris malku tējas un nogaršojis sautējumu, Akira piemetināja: - Lai senči man piedod! Esmu samaitājies. Sautējums garšo lieliski.

-    Tas dos spēku visai dienai, - sacīja Mežonis.

-'Jums spēks būs vajadzīgs, - Reičela piebilda.

Akira sarauca pieri.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

Reičelas kastaņbrūnie mati mirdzēja, taču skatiens bija drūms. Viņa sēdēja, nolikusi atvērto avīzi blakus uz gultas un plastmasas dakšiņu pacēlusi pie mutes.

-Jums tas nepatiks. - Reičela izmisusi nolika dakšiņu.

Mežonis ar Akiru pārgāja pāri istabai un nostājās blakus Reičelai, kas norādīja uz pirmo lapu.

-    Virdžīnijabīča. Kroga "Kuģis uz enkura" pagalmā nogalināti četri vīri, trīs nošauti, viens dabūjis sitienu pa kaklu.

-    Tā jau mēs domājām, - bilda Mežonis. - Tik daudz līķu. Svarīgs notikums.

Reičela turpināja atstāstīt rakstu.

-     Turklāt Harolds pazinis tevi, nosaucis par Robertu Doilu. Viņš izteicies, ka tu ar Maku esi bijis draugos, bet jūs esot sastrīdējušies, visiem redzot, izkāvušies un kļuvuši par ienaidniekiem. Tas noticis astoņdesmit trešajā gadā, jo tev nav paticis Savienoto Valstu iebrukums Grenadā. Tu esot apgalvojis, ka tavi biedri no sevišķo uzdevumu vienības gājuši bojā nevajadzīgi. Harolds piemin arī mani - blondīni - un japāni, tas ir, tevi, Akira. Kaut arī esmu nokrāsojusi matus tumšus, mēs visi trīs - divi amerikāņi un japānis - saistīsim uzmanību.

Mežonis saspringts ieskatījās pulkstenī un pagriezās, lai ieslēgtu televizoru.

-     Divdesmit piecas minūtes pāri septiņiem. Varbūt rīta ziņās būs parādījies kaut kas jauns.

Viņam izdevās sameklēt Virdžīnijabīčas kanālu. Beidzās raidījuma "Labrīt, Amerika!" pirmā daļa. No ekrāna smaidīja Džouna Landena.

-     Nākamajā pusstundā pie mums viesosies Tonijs Benets, tikai ne dziedātājs, bet gleznotājs.

Likās, nekad nebūs gala zobu pastas reklāmai ar bērniem, kas lielījās vecākiem, ka viņiem zobos nav neviena cauruma.

Mežonim iesāpējās pleci. Viņš atskārta, ka vairs neelpo.

Sākās vietējās ziņas: policijas un ātrās palīdzības automašīnas ar zibošām bākugunīm, mediķi, kas uz ratiņiem aizstumj no alejas ar palagiem pārklātus līķus, diktors, kurš drūmi stāsta, kas noticis, un apraksta Mežoni, Reičelu un Akiru.

Stāstījums bija vilcies pusotras minūtes.

-    Tēlaini, bet īsi, turklāt nekā tāda, kas nebija avīzēs, - noteica Akira. Viņš atvieglināts pagriezās, lai izslēgtu televizoru.

-    Pagaidi! - Mežonis viņu aizkavēja. - Paskatīsimies nacionālajās ziņās, kad sāksies kabeļprogramma.

-    Viņiem vismaz nav mūsu portrets, kuru, pēc Harolda stāstījuma, būtu zīmējis policijas mākslinieks, - noteica Reičela.

-    Policijā to patlaban zīmē. - Mežonis pasniedzās pēc ceļasomas. - Jāvāc kopā mantas. Pēc ziņām kabeļtelevīzijā mums no šejienes labi ātri jānozūd.

-            Un pēc tam? - Reičela pajautāja. - Pat ja nemanīti tiksim no šejienes projām, mūsu problēmas netiek atrisinātas. Policija nebeigs mūs meklēt.

-     Mūs. Jā, tur jau ir tā nelaime, - sacīja Mežonis. - Reičela, tu nekādā ziņā neesi par to visu atbildīga. Paliekot kopā ar mums, ja mūs noķers, tev izvirzīs apsūdzību kā līdzzinātājai. Izgājusi no mājas, neapstājies un neatskaties! Sameklē autobusu staciju! Cik ātri vien iespējams, centies aizbraukt labi tālu! Sāc jaunu dzīvi!

-    Nē! Kā lai jums to iestāstu? Es mīlu jūs!

Mežonis nespēja parunāt.

-     Man ne prātā nenāk jūs atstāt, - viņa paziņoja, - jo tad nekad vairs jūs neredzēšu. Tāpēc jautāju vēlreiz - ja izdosies no šejienes tikt projām, ko pēc tam darīsim? Kā mēs… Nupat man ienāca prātā vēl kaut kas. Bet ja nu Makam ir taisnība? Ja tu patiešām esi CIP aģents, vai viņi nevar mums palīdzēt?

Mežonis papurināja galvu.

-    Ja man patiešām ir sakari ar CIP, man nav nekādu iespēju ar viņiem sazināties, jo nezinu nevienu kontaktpersonu. Nezinu, kur vai kā man jānodod rakstisks ziņojums vai uz kādu telefona numuru jāzvana. Es nevaru piezvanīt tāpat vien uz pārvaldes mītni Lenglijā un pateikt dispečeram, ka tieku meklēts par vairākām slepkavībām, ka varbūt strādāju valdības uzdevumā, ka man teikts, lai izmantoju šo vārdu, tāpēc, lūdzu, esiet tik labiņi un nāciet palīgā. Lai ar ko es runātu, tas nospriedīs, ka esmu sagājis sviestā. Pat ja pārvaldē zinās par mani, viņiem nāksies noliegt saistību ar mani. Pie joda, ja padomā, kā sarežģījusies šī lieta, tajā var būt iejaukts arī kāds no pārvaldes. Nē, - Mežonis palika pie sava, - mums jādarbojas uz savu roku.

-    Atkal sākas ziņu programma, - Akira pavēstīja.

Mežonis pagriezās pret televizoru. Džouna Landena staroja. Kopā ar partneri viņi korī noskandēja "Labrīt, Amerika!". Nākamajā pusstundā pie viņiem viesosies Šons Konerijs un Tonijs Benets ar savām gleznām, būs īpašs ziņojums par sportistu traumām vidusskolās, notiks polemika, vai rotaļai "Cienastu vai dzīvību" Visu Svēto dienā nav kāds sakars ar sātana pielūgšanu. Bet vispirms ziņas.

Postoša viesuļvētra Centrālajā Amerikā. Milzīgs skandāls sakarā ar aizsardzības līgumu. Ugunsgrēks debesskrāpī Ņujorkā.

Mežonis iemeta skatienu pulkstenī.

-    Ziņu bloks ilgst piecas minūtes. Vēl palikusi minūte. Izskatās, ka vairāku cilvēku nogalināšana netiek uzskatīta par nacionāla mēroga ziņām.

-    Paldies dievam! - noteica Reičela. - Ja pa jūras piekrasti mēs nokļūtu tālāk līdz Dienvidkarolīnai vai pat Džordžijai…

-    Jā, - Mežonis piekrita, - varbūt tur policija mūs tik centīgi nemeklēs.

Piepeši Akira norādīja uz ekrānu. Likās, ka viņa brūnganā āda nobāl. Viņš ierunājās japāniski - atskanēja ass izsauciens, kas pauda pārsteigumu un šoku.

Redzot, uz ko rāda Akira, Mežonis juta, ka pār augumu pārskrien saltas trīsas. Sirds piepeši sāka raustīties, uznāca bailes, ka viņš zaudēs samaņu. Nenolaizdams acis no murga televizora ekrānā, viņš noslīga uz krēsla.

Stāstīja par notikumiem Tokijā. Ekrānā bija redzams japāņu diplomātš, kas kūdīja tūkstošiem pie Savienoto Valstu sūtniecības sapulcējušos studentus, kuri ar pretamerikāniskiem plakātiem rokās skandēja pretamerikāniskus saukļus. Diplomāts bija piecdesmit gadu vecs, ar iesirmiem matiem un iekritušu seju, vidēja auguma un mazliet smagāks par normu. Diktors pavēstīja, ka viņu sauc Kunio Širai. Kaut arī Širai izskatījās pēc parasta biznesmeņa, viņš bija radikālas pretameri- kāniskas frakcijas līderis, kura ietekme palielinājās tik strauji, ka viņš draudēja sašķelt Japānas galveno politisko spēku, Liberāli demokrātisko partiju. Nekas neparasts nebija studentu niknums, kuri ik pa laikam tikpat dusmīgi uzstājās citu iemeslu pēc. Tiesa, tik bargi viņi nebija uzstājušies kopš septiņdesmitajiem gadiem. Ziņu sižets bija unikāls ar to, ka japāņu politiķi publikas priekšā parasti varēja kalpot par pieklājības, atturības un savaldības paraugu. Kurinot naidu pret Ameriku, Kunio Širai izturējās vairāk kā amerikānis, nevis japānis.

Jau pēc brīža Džouna Landena pieteica laika ziņu diktoru, kas ņēmās rādīt uz līnijām un bultiņām kartē.

Mežonis ar Akiru vēroja ekrānu kā hipnotizēti.

-    Kas tas bija? - Reičela painteresējās.

-    Kunio Širai, - Mežonis atbildēja.

-    Bet viņu sauc citādi, - Akira izdvesa.

-    Vismaz mums viņu stādīja priekšā ar citu vārdu. - Mežonis pagriezās uz Reičelas pusi. - Muto Kamiči. Tā viņu sauc. Medfordgapas kalnu kūrorts. Tas ir vīrs, kuru sargāt mūs nolīga. Vīrs, kuru mūsu acu priekšā pārcirta uz pusēm.

-     Mēs esam palikuši dzīvi, kaut arī katrs no mums redzēja, kā otru nogalina, - sacīja Akira. - Taču man nebija ne mazāko šaubu, ka Muto Kamiči ir miris. Neko citu nespēju pat iedomāties. Murgos joprojām man rādās, kā viņu pāršķeļ zobens.

-    Un sadalītais ķermenis nokrīt. Plūst asinis. Milzum daudz asiņu.

Akiras sejā ievilkās cieti vaibsti.

-    Tagad mēs zinām, kas darāms.

-Jā, - ierūcās Mežonis. - Un uz kurieni doties.

-    Neko nesaprotu, - ieninājās Reičela.

-    Uz Japānu.

Trešā daļa

DIEVU ZEME

MIERA UN KARA MĀKSLA

1

Braucot projām no moteļa, Mežonis gribēja cerēt, ka neviens viņus nav redzējis iekāpjam mašīnā.

Akira atkal noslēpās aizmugurē aiz sēdekļa, taču Reičela apsēdās līdzās Mežonim, jo kastaņbrūno matu dēļ vairs nebija jābaidās rādīties. Viņa pētīja ceļu karti.

-    Tuvākā lielā lidosta ir Reilijā. Simt piecdesmit jūdžu uz rietumiem.

-     Nē, Reilija neder, - noteica Mežonis. - No turienes lidos tikai daži japāņi, varbūt neviens, tāpēc Akiram pievērsīs uzmanību. - Ticis līdz šosejai, viņš nogriezās uz ziemeļrietumiem. - Vai šis ceļš ved apkārt Virdžīnijabīčai?

Reičela ieskatījās kartē.

-    Viss kārtībā. Bet uz kurieni mēs brauksim?

-     Uz Vašingtonu. Uz Dalesa starptautisko lidostu. Varam rēķināties ar to, ka no turienes izlido un tur ielido daudzi japāņi. Akiru neviens neievēros.

Pēc dažām jūdzēm Mežonis iegriezās kravas automašīnu stāvvietā un nostājās tādā attālumā no citiem transporta līdzekļiem, lai neviens nevarētu ielūkoties "Taurus" aizmugurē. Taksofona kabīnē ieskatījies telefonu grāmatā, viņš piezvanīja uz vairāku aviolīniju bezmaksas numuriem. No moteļa gan būtu bijis vieglāk piezvanīt, taču viņš nevēlējās, ka tur saglabājas ziņas, uz kurieni zvanīts.

-    Mums veicas, - viņš sacīja, atgriezies automašīnā. - Man izdevās dabūt trīs vietas uz "American Airlines" reisu.

-    Kad lidmašīna izlido? - Akira pajautāja.

-    Rīt no rīta. Desmit minūtes pirms astoņiem.

-    Bet līdz Dalesa lidostai jābūt…

-     Četrsimt jūdzēm, jo mums jāmet līkums, lai izvairītos no Virdžīnijas rietumdaļas, - atbildēja Mežonis. - Pārbaudei pirms lidojuma pāri okeānam vajadzīgs ilgāks laiks. Mums ir tikai rokas bagāža, tāpēc ietaupīsim laiku. Lai mēs droši tiktu lidmašīnā, vēlākais, piecos no rīta jāierodas lidostā un jāizņem biļetes.

-    Vai mēs to varam izdarīt? - pajautāja Reičela.

Mežonis ieskatījās pulkstenī.

-    Vai varam nobraukt četrsimt jūdžu divdesmit vienā stundā? Protams. Pat tad, ja braukšanas apstākļi būs slikti, mēs ieradīsimies Vašingtonā šovakar.

Par spīti drošajam tonim, Mežonis automātiski palielināja ātrumu. Tomēr tūlīt viņš pārdomāja un stingri ievēroja ātruma ierobežojumus. Nedrīkstēja pieļaut, ka viņus apstādina ceļu policists.

-    Laika ir daudz.

-Tādā gadījumā to izmantosim, - ieminējās Akira. - Jums daudz kas jāiemācās.

-    Kas? - Mežonis painteresējās.

-    Manuprāt, neviens no jums nav bijis Japānā.

Mežonis ar Reičelu to apliecināja.

-    Jā, - noteica Akira, - jums jāmācās daudz.

-    Es esmu lasījis par Japānu grāmatas, - sacīja Mežonis.

-     Neticu, ka grāmatas bija precīzas vai jūs esat uztvēruši svarīgāko, - noteica Akira. - Reičela droši vien nezina par Japānu neko.

-    Taisnība, - Reičela piekrita.

-    Jums jāsagatavojas. Drīz jums būs jāsastopas ar pilnīgi svešu kultūru. Uzvedību, kas jums liekas pati par sevi saprotama, Japānā var uztvert kā rupjību. Un tas, ko jūs saprotat kā apvainojumu, var izrādīties cieņas apliecinājums. Esmu iemācījies Rietumos izturēties kā rietumnieks, pielāgojies jūsu vērtībām un pieņēmis jūsu domāšanas veidu. Ja nemin valodu, droši vien esat nākuši pie secinājuma, ka vienīgā atšķirība starp amerikāņiem un japāņiem ir ēdienu izvēlē un ādas krāsā. Atšķirības ir daudz lielākas. Un dziļākas. Ja vēlaties palikt dzīvi gaidāmo briesmu priekšā, jums jāapgūst mana mentalitāte tāpat, kā es apguvu jūsējo. Vismaz jāmēģina to darīt, jo mācīšanai laika ir maz.

2

Viņi lidoja virs mirdzošā Klusā okeāna četrdesmit tūkstošu pēdu augstumā. Izvērtējis visu Akiras stāstīto, Mežonis būtu vēlējies, lai viņš turpina skaidrojumus arī garā lidojuma laikā. Vajadzēja uzzināt un uzņemt sevī neparasti daudz. Diemžēl vienīgās vietas, kuras varēja dabūt, izrādījās tālu cita no citas, katra savā lidmašīnas nodalījumā, tāpēc Mežonis neredzēja Akiru, nemaz nerunājot par iespēju sarunāties.

Ne tikai ar Akiru, bet arī ar Reičelu.

Izšķirts no viņas, Mežonis jutās nervozs. Sarga instinkts neļāva mierīgi sēdēt tālu no principāles. Vēl vairāk, par spīti profesionālajai nepieciešamībai būt objektīvam pret klientu, pret savu gribu vajadzēja atzīt, ka uzradusies vēl kāda nepieciešamība. Baidīdamies par citiem, viņš nekad nebija raizējies par savu drošību - līdz šim brīdim. Murgos redzot mirušos, kas atgriežas dzīvē, vai viņš varēja būt par kaut ko drošs? Kā viņš varēja paļauties uz realitātes izjūtu? Bet uz kaut ko vajadzēja paļauties. Mīlestība viesa cerības.

Viņš paskatījās pa iluminatoru. Nekas cits daudzas stundas nebija redzams kā tikai okeāns, un viņš sāka saprast, kāpēc Akira teica, ka Japānas austrumi ir vienīgie rietumi. Bija skaidri redzams, kāpēc Japāna tik lielā mērā identificējas ar sauli. Kvēlojošai lodei, kas katru dienu cēlās augšā no bezgalīgajiem jūras plašumiem, senatnē droši vien bija piedēvēts milzu spēks. Uzlecošās Saules zeme. Simbols nācijas karogā. Akira bija teicis, ka Japāna ir vienīgā valsts, kuras tradīcijas saglabā uzskatu, ka tās pilsoņi ir dievu pēcnācēji. Viena dieviete tika izcelta īpaši. Amaterasu. Saules dieviete.

Mežonis sajuta ausīs spiedienu, tāpēc viņam nebija jāgaida pilota paziņojums, ka lidmašīna sākusi nolaišanos. Viņš plati atvēra muti, izdzirdēja aiz bungādiņām paukšķi un pieliecās pie iluminatora. Pie debesīm ne mākonīša, redzams vienīgi dūmakā tītais apvārsnis. Lidmašīnai pakāpeniski samazinot augstumu, parādījās dūmakā tītā krasta līnija. Viņš pamanīja kuģus okeānā, bet pēc piecpadsmit minūtēm parādījās piekrastē sablīvētās ēkas.

-Japānā mīt simt divdesmit pieci miljoni iedzīvotāju, - bija teicis Akira. - Tas nozīmē, ka pēc iedzīvotāju skaita Japāna ir sestā lielākā valsts pasaulē. Ja rēķina kvadrātjūdzēs, pēc lieluma tā līdzinās jūsu Montānas štatam, taču valsts trīs ceturtdaļas aizņem kalni, tāpēc vairums manu tautiešu spiesti dzīvot piekrastē. Līdz ar to platība, kuru apdzīvo šie simt divdesmit pieci miljoni, ir mazāka nekā jūsu Konektikutas štats.

Lidmašīna laidās arvien zemāk. Skatoties uz ēku sablīvējumu pie krasta, Mežonis nebeidza brīnīties. Akira bija skaidrojis, ka vairāk nekā pirms trīssimt gadiem japāņi nolēmuši atrisināt pārapdzīvotības problēmu, paplašinot robežas. īstenojot milzīgus zemes pārvietošanas projektus, viņi bija paplašinājuši piekrasti. Šis process vēl arvien turpinājās, un tā rezultātā vairāk nekā četrdesmit procenti piekrastes, arī daļa Tokijas, bija atņemti jūrai.

Mežonis atskārta, ka dūmaka, kurai reaktīvā lidmašīna lidoja arvien tuvāk, ir nevis migla, nevis zemi mākoņi, bet smogs. Tomēr tas netraucēja saskatīt neskaidrus robainu kalnu siluetus un plaši izpletušās pilsētas, kas savienojās cita ar citu. Viņš nespēja neredzēt likteņa ironiju - cilvēki, kas bija slaveni kā dabas baudītāji, dzīvoja pilsētu šaurībā. Naritas starptautiskā lidosta, kurai lidmašīna tuvojās, tam bija labs piemērs.

Kad sakarā ar straujo ekonomisko attīstību 1966. gadā radās nepieciešamība pēc lielākas lidostas, Japānas valdība izraudzījās neaizstājamu lauksaimniecībā izmantojamo zemi uz austrumiem no Tokijas. Valdība nevis vienojās ar negribīgajiem fermeriem, bet pievāca zemi par negodīgu cenu. Ne tikai sašutušie zemnieki, bet arī tuvējie lauku apsaimniekotāji, kuru mierīgo dzīvi traucēs reaktīvo lidmašīnu rēkoņa, rīkoja demonstrācijas. Protestētājiem pievienojās studenti un pretvalstiskas grupas, tāpēc Naritas lidostu pēc pabeigšanas nebija iespējams atklāt vēl septiņus gadus. Bet līdz ar to protesti nerimās. Neskaitāmos bumbu sprādzienos un bruņotos uzbrukumos tika ievainots vairāk nekā astoņi tūkstoši cilvēku un nogalināti vismaz trīspadsmit. Drošības apsvērumu dēļ valstu vadītāji, kas ieradās Japānā, bija spiesti nolaisties Tokijas vecajā Hanedas lidostā. Lidmašīnai nolaižoties, Mežonis ievēroja, ka Naritas lidostu apjož vairākas augstu žogu kārtas, bet torņos sēž un gar tērauda barikādēm patrulē policija. Bija redzami ūdens lielgabali un bruņumašīnas. Tālāk bija dažas ēkas, kas vēl vairāk sabojāja kādreiz idillisko lauku ainavu. Progress.

No septiņpadsmit stundu ilgā lidojuma Mežonim sāpēja kājas. Pēc vietējā laika bija piecas minūtes pāri četriem pēcpusdienā, taču bioloģiskais pulkstenis sacīja, ka tas rāda vienu naktī. Atlidojušo pasažieru drūzmas stumdīts un grūstīts, viņš bez spēka atstāja lidmašīnu. Akira ar Reičelu, kas abi izskatījās izvārguši, gaidīja viņu lielajā zālē. īsti vēl nesapratis, ko dara, Mežonis Reičelu apskāva.

-    Ak dievs, kā es esmu nogurusi, - Reičela pavēstīja. - Jūtos tā, it kā būtu pieņēmusies svarā par desmit mārciņām. Tiklīdz laidos miegā, mani modināja, lai kārtējo reizi paēdinātu.

Akira pasmaidīja, kaut arī no viņa skatiena nenozuda skumjas.

-    Imigrācijas dienests un muita ir tur.

Pārbaude bija ilga un garlaicīga. Kad beidzot cauri trokšņainajai un ļaužu pilnajai lidostai varēja doties uz izeju, Mežonis sāka justies arvien nedrošāks. Būdams baltais cilvēks, tūkstošiem japāņu ielenkumā viņš kā nekad nebija juties tik neveikli un tik ļoti neiederīgs. Āda šķita nedabiski bāla, augums pārāk liels un kustības neveiklas. Kaut arī likās, ka viņa izskats japāņus valdzina, viņi tomēr visiem spēkiem centās nesadurties pleciem ar Mežoni. Vai tikpat nedroši Akira jūtas Rietumos starp baltajiem cilvēkiem, viņš nodomāja.

-    Es sadabūšu taksometru, - Akira paziņoja.

-    Uz kurieni pēc tam brauksim? - jautāja Reičela.

Mazu mirkli skumjas Akiras acīs nomainīja lepnums.

-    Uz pašu svētāko vietu pasaulē.

3

Taksometra šoferis ādas jakā brauca pa Tokijas ziemeļdaļas šaurajām un transporta pieblīvētajām ielām te uz vienu, te otru pusi. Troksnis un rosība bija neiedomājama pat cilvēkam, kas pieradis pie Ņujorkas. Nāsis cirtās izplūdes gāzes. Četrdesmit piecu minūšu ilgajā braucienā pa pilsētu Mežonis ievēroja, ka gar maģistrāli būvētajām ēkām ir kultūras šizofrēnija: līdzās rietumnieciska stila viesnīcām un biroju ēkām bija redzami tempļi un ķiršu dārzi. Pilsētas centrā dominēja Rietumu arhitektūra: debesskrāpji, tirdzniecības centri, dzīvojamās ēkas, kas atgādināja kaudzē sakrautas betona kapsulas, Eifeļa tornim līdzīga tērauda režģu smaile.

- Lielā Austrumāzijas kara pēdējos mēnešos, - Akira tūlīt laboja savus vārdus, - jūs to saucat par Otro pasaules karu, pēc amerikāņu masveida gaisa uzlidojumiem un ugunsgrēkiem, kas tiem sekoja, Tokijas lielākā daļa gulēja drupās. Tika nogalināti simtiem tūkstošu civiliedzīvotāju. Haoss bija tik briesmīgs, nepieciešamība būvēt tik spiedīga, ka nevienam nebija laika domāt par pilsētas atjaunošanu pēc noteiktas sistēmas. Svarīgāka bija izdzīvošana, nevis loģika. Kā mantojums no tā laika palicis mulsinošais ielu labirints. Tradicionālās arhitektūras vietā par normu kļuva Rietumu arhitektūra, tā izpaudās septiņus gadus ilgā amerikāņu okupācija pēc kara.

Mežonis pētīja ļaužu pilnās ietves. Visi kājāmgājēji valkāja rietumniecisku apģērbu. Blakus Kentuki cepto cāļu restorānam atradās suši bārs. Izkārtnēs kopā ar japāņu ideogrammām sadzīvoja to latīņu burtiem rakstītais ekvivalents.

Akira deva šoferim jaunus norādījumus. Taksometrs pārbrauca pāri krustojumam, devās garām vairākiem amerikāniska stila veikaliem un dzīvojamām mājām un apstājās pie augstas akmens sienas ar lakotām koka durvīm vidū.

Redzot, ka Akira samaksā, Mežonis nesaprata, kāpēc šeit atvests. Viņš gandrīz pastiepa roku pie taksometra durvīm, bet atcerējās unikālo ierīci japāņu taksometros un pagaidīja, kamēr šoferis pavelk sviru, ar kuru atver durvis pasažieriem. Pieklājības un lietderības apvienojums. Mežonim tas izraisīja smaidu.

Kad kopā ar Reičelu un Akiru bija izkāpts no taksometra, viņa smaids lēnām sāka dzist. Viņi izcēla ceļasomas no bagāžnieka, ko šoferis tāpat atvēra no attāluma, un nostājās pretī mūra sienai.

Siena bija divu Mežoņa augumu augstumā. Kas šī ir par vietu, viņš domāja, īsti vēl neapjēdzis, ka taksometrs aizbraucis. Sapīcis viņš paskatījās uz Reičelu, kas tikpat lielā neizpratnē papurināja galvu.

Akira piegāja pie sienā blakus durvīm ierīkotās sarunu ierīces un nospieda pogu. Pēc mirkļa atskanēja trausla sievietes balss. Akira japāniski atbildēja. Sievietes balsī tūlīt ieskanējās cieņa un prieks.

Akira pagriezās pret Mežoni un Reičelu.

-    Viss ir labi. Mazu brīdi man radās bažas, vai tikai neesmu jūs atvedis vēl kādā neīstu atmiņu vietā.

-    Svētākajā vietā uz pasaules?

Akira palocīja galvu.

Aiz durvīm kaut kas noskrapstēja un noklaudzēja. Durvis atvērās uz iekšu, un pārsteigtā Mežoņa priekšā nostājās vecāka sieviete sandalēs un košā kimono, pirmajā nacionālajā tērpā, kuru viņš redzēja Japānā.

Kimono bija sarežģīts ziedu raksts, un tas bija šūts no gluda, spīdīga zīda. Mežonis dzirdēja, kā Reičela aiz sajūsmas ievelk elpu.

Pavecās sievietes garie, sirmie mati bija saņemti mezglā uz galvas un sastiprināti ar rotātu bambusa ķemmi. Iekšpusē pret sienu viņa atslēja resnu koku, saspieda kopā plaukstas un palocījās pret Akiru.

Arī Akira atbildēja ar palocīšanos, pateica kaut ko, par ko sieviete pasmaidīja, pēc tam pamāja Mežonim ar Reičelu, lai iet iekšā.

Viņi brīnīdamies paklausīja. Kad sieviete bija aizvērusi durvis un metāla skavās durvju abās pusēs ielikusi koku, lai durvis nebūtu atveramas, redzamais tā aizrāva Mežoni, ka viņš apstājās un nolika somu zemē.

Acis skatīja ideālu harmoniju, katra detaļa bija tā izstrādāta, ka nesaistīja lielāku uzmanību kā viss cits. Tikai palēnām Mežonim parādījās spēja izvērtēt savus iespaidus. Viņš stāvēja uz baltu oļu celiņa. Pa labi un pa kreisi ap tīkamos attālumos izvietotiem akmeņiem klājās rūpīgi nogrābtas zeltainas smiltis ar grābekļa zaru rakstu. Akmeņi bija dažādi gan pēc lieluma, gan veida, to savdabīgās kontūras, šķautnes un plaisas, kuras izcēla gaumīgi izvietoti kadiķu krūmi pa labi un pa kreisi, neatkārtojās. Augstā siena apslāpēja ielas trokšņus tik stipri, ka varēja saklausīt ūdens urdzēšanu. Krēsla iezīmēja nomierinošas ēnas.

Tur, kur beidzās grābekļa rakstiem līdzīgi izlocītais celiņš, Mežonis ieraudzīja vienstāva ēku. Tā bija vienkārša, taisnstūraina, no koka, ar lubiņu jumtu, kas veidoja katrā mājas pusē pažobeles. Jumta mala bija mazliet uzliekta uz augšu un atgādināja celiņa izlocījumus un grābekļa pēdas smiltīs. Visi jumta stūri balstījās uz nevainojamā simetrijā attiecībā pret durvīm novietotiem stabiem, bet logi abās pusēs atradās tieši vidū starp stabiem un durvīm. Logus, aiz kuriem dega lampas, aizklāja bambusa žalūzijas.

Skaidrība, līdzsvars, skaistums, kārtība.

-     Jā, - noteica Reičela, palūkojusies uz nomācošajām betona ēkām abās pusēs un no jauna pievērsusies dārzam un mājai. - Pati svētākā vieta uz pasaules.

-     Man rodas sajūta, it kā es būtu šķērsojis laika robežu, - bilda Mežonis.

-     Vai šķērsojis to daļēji. Viena mana daļa atrodas tagadnē, bet otra…

-     Pagātnē, - Akiras balsī ieskanējās skumjas. - Tur, aiz žoga, pagātne ir mūsu problēmu avots. Šeit tā dod mierinājumu.

-    Bet kā… Kur…

-     Šī ir mana tēva māja. Es jau reiz teicu, ka pēc kara viņš guva mērenus finansiālus panākumus, pielāgojot militārās lidmašīnas civilām vajadzībām. Lielu naudas daļu viņš iztērēja, pērkot šo īpašumu. Piecdesmit otrajā gadā te bija Tokijas nomale. Jau toreiz zeme bija dārga, un neko lielāku viņš nevarēja atļauties. Tajā laikā, protams, gar māju negāja iela un nebija arī blakusēku. Taču viņš redzēja nākotni un ilgojās pēc pagātnes, kāda bijusi zēna gados uz laukiem pirms kara. Tāpēc viņš uzbūvēja šo māju kā senatnē, pabeidzis apjoza ar šīm sienām un katru vakaru pēc darba nāca mājās un kopa dārzu, pacietīgi veidojot, pārveidojot, meditējot un izvērtējot. Pagāja piecpadsmit gadu. Dažreiz viņš vēroja dārzu stundām ilgi, lēnām pietupās un uzmanīgi pārvietoja dažus oļus. Kad pēc notriekšanas ar automašīnu tēvs slimnīcā mira, viņa pēdējie vārdi pauda nožēlu, ka neizdevās pabeigt dārzu. Es cenšos to izdarīt tēva vietā.

Reičela pieskārās Akiram pie rokas.

-     Dārzs ir brīnišķīgs.

-    Arigato. - Akira saslējās taisnāk, kā apspiezdams emocijas, un norādīja uz paveco sievieti: - Tā ir Eko. Viņa tēvam uzkopa māju. - Viņš uzrunāja Eko japāņu valodā.

Starp nepazīstamajiem vārdiem Mežonis izdzirdēja savu un Reičelas vārdu.

Eko palocījās.

Palocījās ari Mežonis un Reičela.

Uz celiņa noskrapstēja soļi. Mežonis ieraudzīja jaunu cilvēku, kas nāca no mājas puses. Viņam bija šaura seja un augsta piere.

-     Tas ir Čuri, Eko mazdēls, - Akira iepazīstinādams paskaidroja. Atbildot uz jaunekļa smaidu un palocīšanos, Akira silti viņu uzrunāja.

-    Kad esmu mājās, - sacīja Akira, - cenšos Čuri būt sensei. Viņam ir lieliski panākumi cīņas mākslā, kaut arī pie zobena vēl jāpiestrādā. Starp citu, nedz Čuri, nedz Eko nerunā angliski, taču jūs redzēsiet paši, ka viņi sapratīs jūsu vajadzības.

-    Mēs pateicamies par viesmīlību, - ierunājās Reičela.

-            Tev ir japāņu gars. - Akira atzinīgi uzlūkoja viņu un kaut ko pateica Eko ar Čuri, kas tūlīt aizgāja. - Jutīšos pagodināts, - viņš uzrunāja Mežoni un Reičelu, - ja ienāksiet manā namā.

4

Pažobeles ēnā uz zemās verandas Mežonis novilka apavus, cenzdamies to izdarīt pirms Akiras. Mežonis vēlējās, lai Akira zina, ka viņš atceras tā teikto pirms izlidošanas no Dalesa lidostas. Reičela sekoja Mežoņa paraugam. Akira apmierināts pamāja, nolika savas kurpes blakus, atvēra durvis un pagāja sānis, ielaizdams ciemiņus pa priekšu.

Pie katra loga noliktā lampa meta istabā siltu gaismu. Mežonis baudīja vīraka aromātu, apbrīnoja lakotās ciedra griestu sijas un atstarpes virs un starp tām, kas lika telpai izskatīties lielākai. Blakustelpās priekšmeti meta ēnas uz sienu režģa baltā papīra. Grīdu klāja taisnstūraini rīsa salmu paklāji, tatami, kā paskaidroja Akira. Mežonis cauri zeķēm juta elastīgo šķiedru masējošo iedarbību.

Reičela piegāja pie spalvas zīmējuma, kas bija piekārts pie sienas. Ar skopiem vilcieniem balodis uz kaila zara bija parādīts kā dzīvs.

-     Liekas, nekad neesmu redzējusi neko tik… - Reičela atskatījās mirdzošām acīm.

-    Sešpadsmitais gadsimts, - paskaidroja Akira. - Mans vaļasprieks. Es kolekcionēju japāņu klasisko mākslu. Tas, protams, ir dārgs vaļasprieks, taču dod gandarījumu. - Viņš pastiepa roku pie sienas un pabīdīja vienu posmu pa labi, it kā tās būtu durvis uz blakustelpu. - Vai nevēlaties aplūkot pārējos darbus?

-    Labprāt.

Nākamās divdesmit minūtes Mežonis bija skaistuma varā.

Akiram bīdot sienu sekcijas un viņa vadībā ejot no istabas uz istabu, kurās atklājās arvien izteiksmīgāki mākslas darbi, arvien spēcīgāka kļuva sajūta, ka viņi atgriezušies laikā atpakaļ. Zīda aizslietņi, skulptūras, keramika, vēl citi spalvas zīmējumi. Tēlu elegantā vienkāršība, vai tā būtu daba vai karavīri kaujā, Mežonim bieži lika aizturēt elpu, it kā elpošana varētu izjaukt izsmalcināto pārdzīvojumu.

-    Visam, ko redzējāt, ir kaut kas kopējs, - paskaidroja Akira. - Tie visi ir samuraju darbi.

Šķita, ka Reičelu šī ziņa pārsteidz.

-    Karavīri nodevušies mierlaika mākslai, - Akira noteica.

Mežonis atcerējās Akiras skaidrojumu. Samuraji bija ieguvuši slavu divpadsmitajā gadsimtā, kad vietējiem karakungiem, daimjo, īpašumu pārvaldīšanai kļuva nepieciešami sevišķi uzticami sargi karavīri. Nākamajā gadsimtā Japānā no Korejas tika ieviests dzenbudisms. Šīs reliģijas prasība pēc gara un miesas disciplīnas vilināja samurajus, kuru acīs centieniem padarīt zobenu par dvēseles pagarinājumu bija praktiska vērtība. Darbošanās nedomājot - instinktīva rīcība - nozīmēja uzvaru pār ienaidnieku, kam pirms cirtiena izdarīšanas bija jādomā. Dzenbudismam bija arī tā priekšrocība, ka tas rosināja meditēt, bet meditācija noslāpēja emocijas un palīdzēja iegūt dvēseles mieru. Samuraji mācījās nebaidīties no nāves un necerēt uz uzvaru, tāpēc gāja kaujā vienaldzīgi, taču gatavi atsaukties uz mirkļa nežēlīgajām prasībām.

-     Kādu laiku valdošā šķira pret rupjajiem karavīriem, no kuriem bija atkarīga viņu drošība, izturējās ar nicinājumu, - Akira stāstīja. - Samuraji uz to atbildēja, apgūstot smalkās mākslas un gala iznākumā nomainot snobisko eliti, kas viņus izsmēja. Šīs gleznas, skulptūras un keramika ideāli apliecina samuraju uzticību dzen idejām. Visi šie darbi rada garīgu mieru. Visi prātā un dvēselē ienes mieru. Tomēr izcilākais samuraju mākslas paraugs ir zobens.

Akira atbīdīja vēl vienu sienas daļu un pieveda Mežoni un Reičelu pie sienas ar makstīs ievietotu zobenu kolekciju.

-     Pirms ķeršanās pie savas profesijas darbarīka izgatavošanas samurajs meditēja. Šķīstījies pats, viņš šķīstīja savu darbnīcu, uzvilka baltu apģērbu un sāka lēno un grūto tērauda slā- ņošanas procesu, ik pa laikam to karsējot, liecot un kaļot, līdz zobens ieguva ideālu elastību un spēja izturēt slodzi, līdz kļuva tik ciets, ka asmens nenotrulinājās: kā samuraja gars un miesa. Garo zobenu izmantoja kaujā. Bet šo, īso zobenu, - Akira noņēma kādu zobenu no sienas, izvilka no maksts un pagrieza tā, lai pulētā virsma atstaro gaismu, - izmantoja rituālai pašnāvībai. Seppuku. Ja samurajs zaudēja kaujā vai nejauši apvainoja savu kungu, saskaņā ar goda kodeksu viņa pienākums bija izturēt pēdējo pārbaudījumu un darīt sev galu, izlaižot zarnas. - Akira nopūtās, ielika zobenu makstī un pakari- nāja pie sienas. - Es uzvedos kā rietumnieks. Piedodiet, ka sarunāju tik daudz.

-    Nebūt ne. Tu mani apbūri, - bilda Reičela.

-     Tu esi ļoti laipna. - Akira, šķiet, gribēja teikt vēl kaut ko, taču ienāca Eko, palocījās un ierunājās.

-    Vanna ir sagatavota.

5

Viņi pēc kārtas izmantoja mirdzoši balto dušas kabīni mājas otrā pusē un, ietinušies dvielī, satikās uz maigā gaismā slīgstošās verandas.

-     Noskalošanās tikai ievada vannošanos, - sacīja Akira. - Lai novannotos, jāmērcējas.

-    Karstā vannā? - Reičela brīnījās.

-            Elektrība un apkures sistēma ir viens no maniem kompromisiem ar divdesmito gadsimtu. Tas ir labs paņēmiens nepieciešamās temperatūras nodrošināšanai ūdenim.

Vannai apkārt bija ciedrs, kaut arī iekšiene bija no plastmasas. Tā atradās verandas galā pa kreisi, vietā, kur jumta paspārnē neredzēja svešas acis. No ūdens cēlās garaiņi.

Reičela uzkāpa uz platformas, ielika vannā kāju, taču tūlīt atrāva atpakaļ.

-    Tas ir verdošs!

-    Tikai sākumā tā šķiet, - Akira aizrādīja. - Iekārtojies pamazām, tad ķermenis apradīs.

Šķita, ka teiktais Reičelu nepārliecina.

-    Vannai jābūt karstai, - Akira apliecināja. Lai to pierādītu, viņš nevilcinādamies iekāpa vannā un iegremdējās līdz kaklam.

Reičela iekoda lūpā un ieslīga ūdenī. Mežonis viņiem sekoja, taču tūlīt sarāvās un gandrīz izlēca ārā.

-    Kungs dievs, tas tik ir karstumiņš!

Reičela skaļi iesmējās.

Viņas smieklu lēkme lika iesmieties arī Mežonim. Viņš raidīja Reičelai virsū ūdens šalti. Iesmējās arī Akira, par ko Mežonis apšļakstīja arī viņu.

Kad smiekli pierima, Mežonis atskārta, ka nu jau karstums kļuvis ciešams. Siltums iespiedās kājās un mugurā, atslābināja savilktos muskuļus un pēc septiņpadsmit lidmašīnā pavadītajām stundām padzina nogurumu. Viņš atspiedās pret vannas malu tā, ka mierinošais ūdens sniedzās pāri pleciem, un apbrīnodams paskatījās uz Reičelu.

Pēc dušas vēl slapjie mati bija atsukāti aiz ausīm, izceļot galvas formu un sejas elegantās līnijas. Uz sārtajiem vaigiem spīdēja karstas sviedru lāses. Zilajās acīs, kas atgādināja safīrus, joprojām dzirkstīja smiekli. Viņa piebikstīja Mežoņa pēdai ar savas kājas īkšķi. Mežonis pasmaidīja un pievērsa skatienu dārzam aiz mājas.

Kaut arī krēslu bija nomainījusi tumsa, no logiem un verandas krītošajā gaismā varēja saskatīt neskaidrus smiltīs izlikto akmeņu un krūmu siluetus.

Kaut kur urdzēja ūdens.

-    Tur tālāk ir baseins, bet tumsā tas nav redzams, - noteica Akira, it kā būtu nolasījis Mežoņa domas.

-    Ar zelta zivtiņām un ūdensrozēm?

-    Baseins bez tām nav iedomājams.

-     Protams. - Mežonis joprojām smaidīja.

-    Ir tāda sajūta… Kāpēc tu vispār atstāj šo vietu? - Reičela pajautāja.

-    Lai būtu noderīgs.

-    Tur jau ir tā mūsu nelaime.

-    Tikai ne vienīgā, - piebilda Akira un salauza burvību, liekot Mežonim no pagātnes atgriezties tagadnē. - Neesmu bijis Japānā, kopš Muto Kamiči nolīga mani par sargu.

-     Kopš tu iedomājies, ka viņš nolīdzis tevi sevis apsargāšanai, - Mežonis aizrādīja.

Akira piekrita.

-    Neīstas atmiņas.

-    Turklāt mēs noskaidrojām, ka viņu sauc nevis Muto Kamiči, bet Kunio Širai.

-     Kareivīgi noskaņots neonacionālistu politiķis. Pirms sākās mūsu murgs un es vēl atrados Japānā vai vismaz tā domāju, neko par viņu nebiju dzirdējis. Protams, pastāv ultrakon- servatīvas grupas, kas liek uzsvaru uz savu pretamerikānisko nostāju, taču tās ir nelielas un bez ietekmes. Televīzijā redzētajam vīram tomēr izdevies gūt tūkstošiem studentu atbalstu. Diktors pavēstīja, ka Širai bāze ir pietiekami plaša, lai izraisītu šķelšanos Japānas lielākajā partijā. To grūti saprast. Kas ir šis vīrs? No kurienes uzradies? Kā viņš tādā ātrumā guvis tik lielu ietekmi?

-     Un kāds jums abiem sakars ar viņu? - Reičela pajautāja.

- Kam vajadzīgs, lai jūs noticētu, ka pirms sešiem mēnešiem esat redzējuši, kā viņu pārcērt uz pusēm?

-    Rīt uz dažu no šiem jautājumiem atradīsim atbildi.

Mežonis pameta sānisku skatienu.

-    Kādā veidā?

-    Aprunājoties ar gudru un svētu cilvēku.

Mežonis neko nesaprata, taču viņš nepaguva palūgt, lai Akira izstāsta ko vairāk, jo verandā ienāca Eko, palocījās un ierunājās.

-    Viņa vēlas zināt, vai neesat izsalkuši, - Akira sacīja.

-    Ak nē! - Reičela atbildēja. - Neesmu vēl sagremojusi lidmašīnā apēsto.

-    Tāpat kā es, - Mežonis piebilda.

Akira atlaida Eko, lai iet.

-     Ir nu gan karstums. - Reičela nožāvājās. - Ūdens tā nomierina, ka tūlīt varētu aizmigt.

-      Mēs visi varētu mazliet pagulēt, - sacīja Akira. Viņš izkāpa no vannas ar slapjo dvieli ap muskuļainajiem gurniem, un kā saukta parādījās Eko ar trim frotē auduma peldmēteļiem. Vienu viņš uzvilka, bet abus pārējos pasniedza Mežonim ar Reičelu. - Aizvedīšu jūs uz jūsu istabām.

Ejot pa šauro gaiteni, Akira atbīdīja divas sienas sekcijas, kas savienoja blakusistabas. Abās uz zema galdiņa novietota lampa meta zeltainu gaismu. Futon jeb matracis, ko pa dienu satina un noglabāja skapī, tagad bija attīts un kopā ar spilveniem un segām novietots uz tatami. Reičelas ceļasoma atradās istabā pa kreisi, Mežoņa - pa labi.

-      Mana istaba ir pretī jūsējai, - ierunājās Akira. - Mājā, tāpat kā tai apkārt uzbūvētajai mūra sienai, ir iebrukuma sen- sori. Esmu sarunājis, ka Čuri stāvēs sardzē. Uz viņu var paļauties, un viņš ir diezgan prasmīgs. Varat gulēt mierīgi. 0->asu- mi nasai. Guliet mierīgi!

Akira palocījās, aizbīdīja slīdošās durvis un devās uz savu istabu.

Paklanījies Akiram, Mežonis pagriezās pret Reičelu. Viņš jutās neveikli.

-    Uz redzēšanos no rīta!

Reičela jutās tikpat neveikli.

-    Labi.

Mežonis viņu noskūpstīja. Zem peldmēteļa bija jūtamas Reičelas maigās, bet stingrās krūtis. Jūtot, ka ķermenis atsaucas, viņš gribēja lūgt Reičelu palikt, taču mājā valdīja tempļa gaisotne, turklāt Akira bija ierādījis katram savu istabu un nebūtu smalkjūtīgi to neņemt vērā. Arī sienas bija plānas kā papīrs. Mīlējoties radušās skaņas mulsinātu Akiru.

Reičelai aizrāvās balss un ieskanējās kā piesmakusi.

-    Arlabunakti, mīļais! 0-yasumi nasai.

Mežonis noglāstīja Reičelai vaigu. Maigi čukstot, viņš atkārtoja japāņu frāzi.

Viņi nopētīja viens otru.

Mežonis negribīgi iegāja savā istabā un aizbīdīja sienu.

Viņš nekustīgi apstājās un nogaidīja, kad nomierināsies elpa un pierims sirds. Uz galda gulēja melna pidžama. Velkot to mugurā, viņš ievēroja, ka plauktā līdzās oranži zilai keramikas bļodai nolikta ūdens glāze un neliela tūbiņa ar zobu pastu.

Padomāts par pēdējo sīkumu, nodomāja Mežonis.

Mācās virsū nogurums. Viņš laiski tīrīja zobus. Viņš bija atvieglojies pirms iešanas dušā. Atlika izslēgt gaismu un atlaisties uz matrača. Tumsā pret blakusistabas sienu bija redzama blāva, kustīga Reičelas ēna. Tad gaisma nodzisa un varēja dzirdēt, kā viņa iekārtojas uz matrača.

Mežonis stingi skatījās tumšajos griestos un prātoja, kas viņu šeit atvedis, kas gaida rīt un kādas ir izredzes palikt dzīvam.

Izvēles nebija, viņš nodomāja. Vajadzēja riskēt. Mēs esam spiesti iet uz priekšu. Bet, ja paliksim dzīvi, kā veidosies manas un Reičelas attiecības? Vai vienīgais, kas viņai vajadzīgs, ir drošības sajūta, kādu dod uzticams sargs sev blakus?

Varbūt tā ir mīlestības definīcija? Vai ikviens negrib justies drošībā? Neaizmirsti, ka viņai nekas neliedza doties projām. Vēloties būt šeit kopā ar tevi, viņa pakļauj sevi riskam.

Tātad - kur tu redzi problēmu? Kāpēc taisi lielas acis?

Baidos, ja iemīlēšos vēl vairāk… Sapratusi, ka sargs ir tikai cilvēks ar tādiem pašiem trūkumiem kā citi, varbūt viņa dosies tālāk.

Mežonis papurināja galvu. Nedomā tik daudz! Kas tie bija par vārdiem, kurus Reičela arvien atkārto? Ābrama ticība Dievam balstījās uz absurdu. Ticība ir absurda. Tāpat kā mīlestība.

Neraizējies par nākotni! Galvenais ir tagadne.

Apgūlies uz matrača, viņš pagriezās pret sienu, kas šķīra no Reičelas. Piepeši viņš atskārta, ka Akira nolicis Reičelas matraci tieši pretī aiz sienas. Ja nebūtu siena, viņš varētu pastiept roku un viņai pieskarties.

Siena. Saprotot, cik smalkjūtīgs Akira patiesībā bijis, sirds iepukstējās straujāk. Lai nebūtu jāuzdod nedelikātais jautājums, vai viņi vēlas vienu istabu vai divas, viņš bija ļāvis to izlemt pašiem. Atlika tikai…

Pastiepis roku, viņš pabīdīja sienas sekciju sānis un zem segas ieraudzīja ķermeņa kontūras. Reičela gulēja trīs pēdu attālumā, Mežoņa acis jau bija apradušas ar tumsu, un bija redzams, ka sieviete guļ uz sāniem ar seju pret viņu.

Acis viņai bija vaļā. Viņa smaidīja.

Mežoni sagrāba alkas. Viņš pacēla segu. Reičela izlīda no savas segas apakšas un pievienojās viņam. Kad viņš nolaida segu pār galvu, likās, ka abi atrodas guļammaisā teltī.

Viņas lūpas sameklēja Mežoņa lūpas. Mežoņa sirds iepukstējās straujāk. Viņi apskāvās, piekļāvās viens otram, apgriezās. Viņa atradās uz Mežoņa - un otrādi. Skūpsti kļuva arvien prasīgāki. Viņi vilka viens otram nost pidžamas bikses, mīkstā kokvilna slīdēja pār gurniem, ceļgaliem, potītēm. Mežoņa pirksti virzījās uz augšu pa kāju, glāstīja vēderu, plauksta apņēma krūtis.

-    Lūdzu, - Reičela murmināja.

Ar galvu zem segas Mežonis pavilka Reičelas pidžamu augšup un skūpstīja krūšu galiņus, kas starp lūpām piebrieda un kļuva stingri.

-    Lūdzu, - viņa čukstēja.

Mežonim ieslīdot viņā, Reičela noelsās. Gribēdams ieplūst viņā tik dziļi, ka abi top kā viens, Mežonis notrīsēja. Viņas nagi iecirtās Mežonim mugurā. Reičela ieķērās viņam matos un, muti pavērusi, steidzīgi pieplaka viņam pie lūpām, mēle taustīdamās virzījās uz priekšu, it kā gribētu savienoties ar viņu.

Kulminācijas brīdī abu skūpsts kļuva tik ciešs, ka nez vai Akira kaut ko dzirdēja, jo abi norija viens otra elsas.

6

Mežonis pamodās pilnīgā tumsā. Lampas gaitenī un citur mājā bija nodzēstas, to kvēle vairs neapspīdēja istabu papīra sienas. Mājā valdīja klusums. Reičela gulēja blakus, uzlikusi roku viņam uz krūtīm. Viņš saoda matu un maigās ādas smaržu. Atmiņas par mīlēšanos izvilināja uz lūpām smaidu. Blakus Reičelai viņš jutās ne tikai aplaimots, bet arī piepildīts.

Izbaudīdams ērto matraci, viņš izstiepa kājas un mēģināja saskatīt pulksteņa spīdīgās šautriņas. Septiņpadsmit minūtes pāri trijiem. Bija gulēts vairāk nekā sešas stundas. Parasti tas būtu pietiekami, taču pēc nogurdinošā lidojuma no Amerikas un gurduma pēc mīlēšanās ar Reičelu Mežonis brīnījās, ka nav gulējis ilgāk. Ķermenis droši vien vēl nebija'pielāgojies laika joslu maiņai. Varbūt zemapziņa iebilda pret pusnakti Japānā un gaidīja Amerikas rītu.

Reičela miegā nopūtās un piespieda tuvāk galvu. Mežonis vēlreiz pasmaidīja. Guli, viņš teica pats sev. Centies kārtīgi atpūsties. Kamēr tas iespējams. Ļaudamies segas siltumam, Mežonis nožāvājās un aizvēra acis.

Tajā pašā bridi viņš no jauna tās atvēra.

Pa kreisi, mājas otrā pusē, varbūt ārā, atskanēja klusināts klepus. Viņš saspringa un gandrīz piecēlās sēdus, bet tad iedomājās, ka laikam jau klepojis Čuri, kas stāvēja sardzē.

Mežonis saspringts klausījās piecas minūtes, taču jauns klepus neatskanēja. Nomierinies, viņš sev atgādināja. Tomēr viņš nebija īsti pārliecināts, ka Akiras apmācītais Čuri būtu atļāvies klepot. Vai arī ķermenis nav spējis pretoties, un viņš ieklepojies tik skaļi, ka tas kļuvis dzirdams mājā. Akiram vajadzēja Čuri brīdināt, ka nekādā ziņā nedrīkst atklāt savu atrašanās vietu.

Akira tomēr bija teicis, ka Čuri apmācība nav pabeigta. Varēja gadīties, ka Čuri uz brīdi aizmirsis disciplīnu.

Mežonis beidza prātot un pieglaudās tuvāk Reičelai, kas izstaroja siltumu. Piepeši viņš strauji pacēla galvu.

Tikko dzirdami nočaukstēja rīsa salmi, it kā nemanāmi tiktu saspiestas austā tatami šķiedras. Mežoņa skatiens kā piekalts palika pie sienas gaiteņa pusē.

Sadzirdējis vēl vienu klusu čaukstu, Mežonis saprata, ka tie ir soļi. Uzmanīgi soļi. Lēni un piesardzīgi. Soļi tikai zeķēs. Ja sienas nebūtu tik plānas kā papīrs, neviens tos nedzirdētu.

Vai Akira būtu devies uz labierīcībām?

Nē, tajā pašā mirklī nosprieda Mežonis. Neviens tad nedzirdētu, kā pārbīda sienu.

Vai gaitenī patrulē Čuri?

Kāpēc? Iekštelpās bija ierīkots iebrukuma sensors. No Čuri labums bija vienīgi tad, ja viņš atradās ārā.

Eko? Varbūt viņa pamodusies agri, kā bieži ar vecākiem cilvēkiem notiek, un nolēmusi sakopt mājas soli, varbūt pagatavot īpašas brokastis.

Nē, Mežonis nodomāja. Lai arī viņas istaba atradās gaiteņa galā mājas dziļumā, viņš būtu dzirdējis, kā tiek pārbīdīta siena uz gaiteni.

Turklāt uzmanīgie soļi skanēja nevis mājas dziļumā, kur bija virtuve un labierīcības, bet tieši starp Akiras un Mežoņa istabām.

Mežonis gandrīz pieskārās Reičelai, lai viņu pamodinātu un brīdinātu. Sirdij strauji sitot, viņš tomēr pārdomāja. Pat ja uzspiestu roku viņai uz mutes, Reičela varēja izdvest skaņu, kas darītu tramīgus tos, kas atradās aiz durvīm. Klusu un uzmanīgi viņš pacēla segu un atlocīja. Nervu sistēma vibrēja. Cauri augumam brāzās adrenalīns. No ekstremitātēm uz vēdera pusi traucās karstu asiņu plūsma. Cenzdamies elpot mierīgi, viņš savilka krūšu muskuļus un zaglīgi nostājās tupus stāvoklī.

Bet viņš neuzdrošinājās pamest matraci. Uzkāpjot uz paklāja, rastos tāds pats tikko dzirdams troksnis, ar kādu par sevi bija brīdinājis iebrucējs. Vajadzēja palikt nekustīgam, ar visiem refleksiem gatavībā tik ilgi, līdz situācija piespiedīs darboties.

Ieroča Mežonim nebija. Pirms ierašanās Dalesa lidostā pistoles viņi bija izmetuši, jo ar tām bija bezcerīgi tikt garām lidostas rentgena ierīcēm un metāla detektoriem. Ja iebrucējs ienāktu Mežoņa istabā, vajadzēja viņam piekļūt tik tuvu, lai varētu cīnīties kailām rokām.

Muskuļi saspringa. Kamēr viņš skatījās uz tumšo sienu, atskanēja pavisam vārga ieskrapstēšanās - kāds lēnām bīdīja sienas posmu.

Tā bija nevis Mežoņa istabas siena, bet kāda tālāka. Gaiteņa otrā pusē kāds gāja Akiras istabā.

Tas brīdis bija klāt. Vajadzēja rīkoties, kamēr Akira nav pārsteigts.

Viņš spēra soli, taču pēkšņi atrāvās atpakaļ, jo pašķīda siena un uz grīdas kopā ar koka un papīra skrandām nokrita divi cilvēki. Kritiens bija tik smags, ka no trieciena, kas aizsita elpu, apakšā palikušais iestenējās.

Divi vīri.

Virsējo siluetu Mežonis pazina. Tas bija Akira, kas trieca plaukstas malu otram vīram sejā. Iebrucējs bija viscaur melnā, ar melnu masku uz galvas. Iestenējies vēlreiz, šoreiz no Akiras sitiena, viņš izšāva. Ar klusinātāju aprīkotās pistoles lode trāpīja griestos. Mežonis lēca.

Taču viņš lēca, nevis lai palīdzētu Akiram, jo nosprieda, ka Akira pārvalda situāciju. Viņš metās pa labi, nokrita blakus Reičelai un aizvilka viņu uz blakusistabu. Viņa bija pamodusies kliegdama, kad istabā iegāzās siena un vīri nokrita uz grīdas. Viņa iekliedzās no jauna, kad Mežonis centās viņu aizvilkt tālāk no iebrucēja lodēm.

Par spīti Akiras sitieniem, iebrucējs izšāva vēlreiz.

Lode ietriecās sienā netālu no Mežoņa un Reičelas.

Šoks bija pārāk liels, lai viņa spētu pakliegt vēl. Reičela pieliecās un vaidēdama sekoja Mežonim. Nespēdama svešajā mājā pa tumsu orientēties, laikus apstāties un pavilkt sānis sekciju, viņa izdrāzās cauri sienai un nokrita uz tālākās istabas paklājiem.

Mežonis uzrāva Reičelu kājās un pagrūda.

-    Ej, kamēr tiec līdz mājas priekšpusei!

Tiklīdz Reičela bija prom, Mežonis metās atpakaļ pie Akiras. Saprotot, ka atrodas istabā, kurā Akira viņam ar Reičelu bija rādījis samuraju zobenus, Mežonis juta dunēšanu deniņos. Viņš metās pie sienas, paķēra zobenu, izvilka no maksts un pacēla pret griestiem, lai nesagrieztos, un steidzīgi izlīda pa caurumu sienā.

Iebrucēja pistole nopaukšķēja vēlreiz. Cauri Reičelas istabai steidzoties uz savējo, viņš redzēja, kā lode sienā atstāj caurumu. Viņš ieraudzīja, ka Akira vēlreiz triec plaukstas sānu iebrucējam sejā un tas pārstāj kustēties.

Mežonis nopūtās. Un tūlīt iesaucās:

-    Akira! Aizmugure!

Sienas caurumā parādījās cits tumšs stāvs ar pistoli izstieptajā rokā.

Akira paripoja sānis.

Slepkavas lode aizlidoja garām Akiras mugurai, ar klusu šmakstu ietriecoties vīrā uz grīdas.

Mežonis turēja zobenu ar smaili uz augšu. Turot rokturi abās rokās, viņš nolaida asmeni uz leju. Vienlaikus viņš atlaida vaļā rokas un raidīja zobenu pret vīru gaitenī.

Viņš bija notēmējis zobena smaili vīram pret krūtīm, taču tumsā zobena lidojums nebija redzams. Viņš cerēja, ka dzirdēs, kā zobens pāršķeļ apģērbu un miesu, taču metāls nošķindēja pret metālu.

Asmens bija atsities pret iebrucēja pistoli.

Ierocis noklaudzēja uz grīdas.

Iebrucējs pagriezās, viņa tumšais siluets nozuda. Gaitenī noskanēja soļi, kas izgaisa mājas dziļumā.

Mežonis izdzirdēja saskrienamies augumus, Eko noelšamies un kādu krītam. Viņš pieskrēja pie cauruma sienā. Akira, izmeties tam cauri pirmais, pieliecies taustījās pa grīdu.

- Kur palicis ierocis? - Viņam izspruka japāņu lamuvārds, jo rokas neko nevarēja sataustīt. Nolamājies vēlreiz, viņš satvēra zobenu un izmetās pa caurumu sienā.

Mežonis aiz muguras paguva ieraudzīt, ka iebrucējs, pieliecies pie līķa, paķer zobenu un izskrien pa atvērtajām sētaspuses durvīm.

Durvīs gulēja Čuri līķis ar kājām uz verandas pusi.

Akira neprātīgās dusmās iekaucās, pārlēca viņam pāri ar cīņai gatavu zobenu, ja iebrucējs kaut kur slēptos un gaidītu. Tūlīt viņš no verandas nozuda dārza tumsā.

Jau sagatavojies sekot Akiram, Mežonis negaidot apstājās, jo kāja pret kaut ko atsitās. Tā bija Akiras meklētā pistole. Viņš paķēra šaujamo un skrēja tālāk.

Atjēgusies no iebrucēja trieciena, Eko izkūņojās no istabas.

Mežonis sagriezās sāniski, padrāzās viņai garām, ieraudzīja uz Čuri muguras tumšu traipu, pārlēca viņam pāri, verandā pietupās un pagrieza pistoli pret dārzu.

Pēc pistoles veida Mežonis saprata, ka tā ir deviņu milimetru "Beretta", vieglais ierocis, kāds bija iekļauts NATO un Savienoto Valstu armijas bruņojumā. Pistoles stobra galā rēgojās klusinātājs. Pistoles aptverē sagāja piecpadsmit patronu.

Neizlaizdams no acīm dārzu, pret kuru bija pavērsts ierocis, Mežonis nervozi pārvietojās aizsegā aiz pakāpieniem pie karstās vannas. Dārzā nebija tik tumšs kā mājā, to apgaismoja mēness un ielu laternu atblāzma no aizmugurējās sienas. Zeltainajās smiltīs bija redzamas akmeņu un krūmu ēnas. Varēja saskatīt pat grābekļa zaru atstātos līkumus.

Vietā, kur Akira bija sekojis iebrucējam uz tumšo dārza dziļumu, varēja saskatīt platus divu cilvēku pēdu nospiedumus.

Lai arī cik ļoti vērīgi Mežonis raudzījās, no verandas viņš neredzēja tālāk par trīsdesmit soļiem. Šķita, ka tur visu sedz tumšs mākonis. Aiz sienas bija saklausāmi transporta trokšņi, tāls automašīnas signāls, bremžu iekaukšanās. Piepeši dārza dziļumā asi un spalgi nošķindēja metāls pret metālu: tur krustojās zobeni.

Tūlīt metāls iešķindējās no jauna, troksnis bija ātrs un negants.

Mežonis izlēca no pakāpienu ēnas un traucās uz dārza pusi. Smiltis bija aukstas, skrienot garām akmeņiem un krūmiem, tajās grima kailās kājas. Jo dziļāk dārzā viņš tika, jo labāk viss bija redzams. Zobeni mēnessgaismā spīdēja. Sasitoties tie šķindēja arvien skaļāk. Ieraudzījis tumšu stāvu, kas tuvojās ar paceltu zobenu, bloķēja cirtienus, metās pa labi un atbildēja uz cirtieniem, Mežonis strauji apstājās.

Cīnītāju kustības bija tik straujas un neskaidras, ka Mežonis tumsā nevarēja izšķirt, kurš ir Akira un kurš iebrucējs. Viņš pacēla pistoli un sagatavojās šaut, tiklīdz būs skaidri redzams, kas ir kurš. Abi stāvi riņķoja viens ap otru, ar abām rokām turot "zobenus uz augšu.

Akira! Mežonis viņu pazina.

Akira bija atmuguriski no tumsas iznirušais stāvs. Mežonis notēmēja, taču nepaguva izšaut uz Akiras pretinieku, jo abi vīri cirta viens otram, atsita cirtienus, atlēca uz sāniem, cirta no jauna un strauji griezās riņķī.

Notēmējis Mežonis koncentrējās. Pār pieri tecēja sviedri. Pirksts uz mēlītes saspringa. Kaut uz mirkli viņi pārstātu kustēties, viņš nodomāja. Būtu jel apstājušies uz mazu brīdi! Nekas vairāk nebija vajadzīgs! Tikai uz sekundi! Ne vairāk! Lai var droši izšaut!

Taču stāvi turpināja cirst un mainīt stāvokli. Iebrucējs ielēca Mežoņa ugunslīnijā. Iekams radās iespēja izšaut, tajā vietā jau bija Akira.

Zobeni krustojās arvien straujāk.

Mežonis joprojām tēmēja.

- Mežoni, neiejaucies! Viņš ir mans! Čuri dēļ!

Mežonis negribīgi nolaida stobru. Ja viņš nošautu iebrucēju, neļaudams Akiram atriebt sava mācekļa nāvi, Akira to nepiedotu.

Mežonis atkāpās tālāk no cīņas vietas un nelaimīgs noskatījās. Neko viņš nespēja līdzēt.

Akiras zobena asmens nozibēja pret iebrucēja krūtīm. Tas izvairījās un cirta Akiram pa galvu. Vismaz izlikās to darām, jo tā bija māņu kustība. Kamēr Akira bloķēja cirtienu, iebrucējs sagriezās no jauna un neiedomājami strauji cirta Akiram pa labo kāju.

Cirtiens bija tik spēcīgs, ka būtu pāršķēlis kāju uz pusēm. Smagi elsodams, Akira parāvās atpakaļ. Ielēcis smiltīs, viņš pieliecās pa kreisi, lai nedabūtu vēl vienu zibenīgu triecienu. Kamēr asmens aizšņāca garām, Akira cirta. Metās uz priekšu. Cirta vēlreiz, spiezdams pretinieku atkāpties. Metās tālāk un cirta no jauna, gaidot, ka pretinieks pielieksies pa kreisi.

Pretinieks mainīja virzienu un dūra. Akira veikli izvairījās un uzbruka ar cirtienu sēriju - uz augšu, no sāniem, uz leju -, visu laiku strauji un apbrīnojami graciozi virzīdamies uz priekšu.

Negaidīti viņš sagriezās sāniski un kreiso roku krūšu priekšā salieca elkonī. Uzlicis zobena asmeni plakaniski uz delma un satvēris zobenu ar kreiso roku, viņš pavērsa tā smaili taisni uz priekšu un īsiem, vienādiem soļiem neapturami tuvojās pretiniekam.

Pretinieks kāpās atpakaļ.

Akira gāja tikai uz priekšu.

Pretinieks, kas turpināja kāpties atpakaļ, negaidot pārvietojās pa kreisi un sāka riņķot apkārt Akiram, kas apstājās un sāka griezties uz vietas, paturot acīs apkārt riņķojošo ienaidnieku.

Iebrucējs metās uzbrukumā. Izvairoties Akiram smiltīs paslīdēja kāja, viņš krita atpakaļ un atsitās pret akmeni. Akiras pārsteigtais skatiens lika Mežonim ievaidēties.

Mežonis ar smagu sirdi pacēla stobru uz augšu un notēmēja.

Iebrucējs cirta Akiram.

Akira atrāvās sānis. Iebrucēja zobens norāva šķembu no akmens, bet Akira cirta uz augšu un pāršķēla ienaidnieku no kreisās puses pa labi uz augšu. Ar skaņu, kas līdzinājās rāvējslēdzēja atvilkšanai, zobens pāršķēla iebrucēja iekšas, vēderu, krūškurvi.

Izšļācās asinis. Izvēlās iekšējie orgāni. Iebrucējs iekliedzās, nometa zobenu, pakāpās atpakaļ, savādi noraustījās un atmuguriski iekrita tādā kā melnā akā aiz muguras.

Tā nebija aka, tas bija baseins. No kritiena augšup uzšāvās ūdens. Viļņiem norimstot, vīrs gulēja ar seju uz augšu un platām, nekustīgām acīm.

Mežonis apstulbis tuvojās. Tumsā nevarēja redzēt sarkanās asinis, kas iekrāsoja ūdeni, taču viņš tās iedomājās. Peldēja zarnas. Kaut arī Mežonis saskārās ar nāvi ne jau pirmo gadu, gribējās vemt.

Akira blenza uz līķi. Krūtis viņam cilājās. Dzirdami norijis siekalas, viņš pagriezās pret Mežoni.

- Paldies, ka neiejaucies.

-    Man vajadzēja stipri valdīties.

-    Tomēr es zināju, ka varu uz tevi paļauties. - Mēness atstarojās no sviedriem klātās Akiras sejas.

-     Klausies, - ierunājās Akira. - Tur mājā… es tūlīt nesteidzos tev palīgā tāpēc, ka…

-    Pirmām kārtām bija jāparūpējas par principāles drošību.

-     Pareizi. Mūsu principāles drošību. Tas ir kā nosacījuma reflekss. Tam nav nekāda sakara ar manām jūtām pret viņu.

-    Bet ja viņa nebūtu principāle, bet tikai mīlama sieviete? - Akira pajautāja.

Mežonis nezināja, ko atbildēt.

-    Šajā gadījumā, - Akira sacīja, - laimīgi sagadījies, ka sieviete, kuru mīli, ir tava principāle.

-    Jā, - reizē nelaimīgs un pateicīgs, ka Akira viņu attaisnojis, noteica Mežonis. - Sagadījies neparasti veiksmīgi.

-     Kā viņi varēja te iekļūt? Uz visām sienām ir iebrukuma sensori. - Akira pagāja garām baseinam, vairs neskatīdamies uz tajā peldošo līķi. Ticis līdz mūra žogam aizmugurē, viņš nogriezās pa labi.

Mežonis sekoja Akiram līdz stūrim un aizgāja gar otru sienu. Piecpadsmit sekundes vēlāk viņi nonāca pie virves, kuras gals atdūrās smiltīs. Virve slīpi stiepās uz četrstāvu ēkas jumtu. Izrādījās, ka tā piestiprināta pie bultas, kas iedūrusies zemē.

-     Viņi no ēkas jumta izšāvuši bultu, - sacīja Akira. - Ierīcei, ar kuru šauts, droši vien bijis klusinātājs. Vai arī viņi izmantojuši ārkārtīgi spēcīgu katapultu, kādu tik klusu ierīci kā arbaletu, lai Čuri neko nedzirdētu.

-     Tiklīdz virves gals bija noenkurots, iebrucēji laidās lejā, nepieskaroties sienas augšai, - sacīja Mežonis. - Taču iebrukuma detektori ir arī mājā. Kā viņi iekļuva iekšā?

Akira domīgs gāja uz mājas pusi.

-    Čuri atļāvis.

-    Ko? Man likās, tu viņam uzticies.

-     Par to es nešaubos. - Viņi piegāja pie verandas. Akira norādīja uz Čuri līķi. - Vai redzi, kādā stāvoklī tas ir? Durvis stāv vaļā. Viņš nokritis tā, ka viena puse ir mājā, bet otra - ārpusē. Viņš nokritis uz vēdera. Galva atrodas gaitenī. - Viņi piegāja pie līķa. - Čuri uz muguras ir asinis. Lodes caurums.

-    Tātad viņš nošauts no mugurpuses, kad gāja iekšā mājā, - sacīja Mežonis.

Akira nometās uz ceļgala un pieskārās Čuri pie pleca. Viņa balsī ieskanējās bēdas.

-    Šim secinājumam ir pierādījumi. Pie karstās vannas ir slēdzis sensoru atslēgšanai. Pēc vairākām postenī pavadītām stundām Čuri droši vien vajadzēja ieiet mājā, varbūt uz labierīcībām. Tiklīdz Čuri izslēdza sensorus un atvēra durvis, viņu nošāva.

Un viņa pēdējais elpas vilciens droši vien bija manis dzirdētais klepus, Mežonis nodomāja. Durvju atvēršanas un Čuri krišanas skaņas droši vien mani pamodināja, taču es neapzinājos, ka būtu tās dzirdējis. Šīs skaņas pamodinājušas arī Akiru.

-     Vieglo ieroču kontrole Japānā ir stingra, - sacīja Akira. - Tāpēc Čuri bija zobens, kuru, bēgot no mājas, paķēra baseinā guļošais vīrs. Jādomā, ka pēc ieiešanas mājā un durvju aizslēgšanas Čuri bija paredzējis ieslēgt iebrukuma sensorus. Vai redzi urīna traipus ap jostasvietu? - Akira noglāstīja Čuri pakausi. - Mans mīļais draugs, kā tu varēji rīkoties tik muļķīgi? Cik reižu tev teikts, ka nedrīkst nepārkāpt pār tās vietas perimetru, kuru tu sargā? Nedrīkst pamest posteni. Pirms došanās dežūrā jāatvieglojas, bet, ja ķermenis nespēj pretoties, jāurinē biksēs. Bez skaņas. Nepatīkamā sajūta nav nekas līdzās nepieciešamībai pildīt sarga pienākumu. Kāpēc, Curi? Vai netiku mācījis tevi pietiekami labi? Vai nebiju cienīgs būt tavs sensei? - Akiram noraustījās pleci. Viņš iešņukstējās, pieliecās un noskūpstīja Čuri aizmugurē uz kakla.

Mežonis bezpalīdzīgi noskatījās. Te nebija ko domāt vai teikt. Jebkādi mierinājuma vārdi izklausītos nožēlojami un nevietā.

Galu galā līdzjūtība bija tā, kas pateica priekšā, kā jārīkojas. Nekādu runu. Nekādu loģisku skaidrojumu. Nekādu mēģinājumu mazināt zaudējumu vai mēģināt piešķirt tam jēgu. Tikai daži sirsnīgi vārdi.

-Jūtu tev līdzi. - Mežonis apskāva Akiru ap pleciem.

Slaukot asaras un cīnoties pēc elpas, Akira atbildēja:

-    Domo arigato.

Mežoņa uzmanību saistīja sakustēšanās gaitenī. Atrāvis skatienu no Akiras, viņš ieraudzīja Čuri priekšā stāvošo Eko. Viņa lēni nometās ceļos, tad apsēdās un ielika mazdēla galvu klēpī.

Mežonim aizžņaudzās kakls.

Uzmanību saistīja vēl kāda kustība. Kā hipnotizēta no tumsas iznāca Reičela ar nedabiski bālu seju, pārvērstu seju, no šoka neko neredzošām acīm.

Neko nesaprazdama, viņa skatījās taisni uz priekšu un, šķiet, neredzēja Eko un Akiru, kas glāstīja Čuri matus, vai Mežoni, kas turēja Akiras plecus.

Tukšais stingo acu skatiens vērsās uz dārzu.

Mans dievs, nodomāja Mežonis. Ieraugot gar sāniem noslī- gušajā rokā pistoli, kuras klusinātājs vērsās pret labo kāju, viņš juta pār augumu pārskrienam tirpas. Kad izgāju no mājas, viņa droši vien atgriezusies manā istabā un blakus pirmajam Akiras nogalinātajam iebrucējam uz grīdas atradusi pistoli.

Es taču teicu, lai iet uz mājas priekšpusi.

Kāpēc viņa nebija klausījusi1 Ko viņa dara ar ieroci1

Sajutis aiz ausīm spiedienu, Mežonis uzmanīgi iztaisnojās. Baidīdamies Reičelu nobaidīt, likt sarauties un neapzināti nospiest pistoles mēlīti, viņš lēnām kā reibonī pagāja garām Akiram, Čuri un Eko un uzmanīgi uzlika rokas uz viņas rokām. Pacēlis ieroci tā, lai tas vēršas pret sienu, viņš atlieca no mēlītes pirkstu un izņēma pistoli no rokas.

-     Tā, redz, - viņš noteica, iztaisnoja plecus un nolika pistoli uz galda. - Tā būs labāk. Es zinu, tu nobijies, taču nevajadzēja aiztikt pistoli. Tu varēji sašaut sevi. Vai kādu no mums.

Reičela neko neatbildēja, šķiet, viņa neapzinājās, ka atņemts ierocis, tikai turpināja vērties tumsā.

-      Iekams vēl kādreiz ņem rokās pistoli, - Mežonis sacīja, - pagaidi, kamēr iemācīšu ar to rīkoties.

-    Zinu, - viņa čukstēja.

-    Zini?

-    Zinu, kā ar to rīkoties.

-     Protams, zini. - Mežonis cerēja, ka Reičela nesaklausīs viņa balsī zobgalīgus toņus.

-     Tēvs iemācīja. - Kaut arī Reičela stāvēja blakus, varēja nodomāt, ka viņas balss nāk no tālienes.

Mežonis gaidīja, aplicis Reičelai apkārt roku. Viņas mugura šķita nepatīkami stīva.

-    Šautenes, pistoles, bises. Šaušana pa šķīvīšiem ik svētdienu. Reiz viņš man lika nošaut fazānu. - Reičela nodrebinājās.

-    Tas bija sen, - noteica Mežonis. - Šonakt nekas vairs nenotiks. Tagad vari justies droša.

-     Pagaidām. Tam nekad nebūs beigu. Nāks citi. Viņi mierā neliksies.

-     Tu maldies, - sacīja Mežonis. - Viņi rimsies. Mēs viņus piespiedīsim. Es sargāšu tevi.

-    Vajadzēja… Pacēlu pistoli. Visi trīs…

-    Nezinu, ko tu…

Tad Mežonim atausa viņas vārdu jēga un pār muguru pārskrēja drebuļi.

-    Trīs?

Reičela griezās pavisam lēni, pa collai. Varēja domāt, ka viņa negriežas uz kājām, bet griežas grīdas posms. Viņa pavērsa bālo seju uz tumšā gaiteņa pusi.

Mežonis šausmās pacēla pistoli un aizsteidzās pa gaiteni. Sameklējis slēdzi, viņš iededza gaismu. Pēkšņais uzliesmojums lika samiegt acis. Viņš izgāja cauri salauztajai sienai. Uz grīdas gulēja vīrs melnajā apģērbā, tas, kuru Akira bija nogalinājis pirmo. No viņa krūtīm sūcās asinis, taču pie tā vainīga bija lode, kuru otrs iebrucējs bija raidījis Akiram, bet nošāvis garām.

Visi trīs?

Mežonis ieskatījās Reičelas istabā, taču neko tur neieraudzīja. Domīgs viņš iegāja nākamajā telpā, ieslēdza lampu, taču istabā neviena nebija. Brīdi viņš vēroja samuraju zobenus un tukšo vietu, no kuras bija paņēmis zobenu.

Atbīdījis sienas sekciju, Mežonis atgriezās gaitenī. Tā tālākajā galā nepakustēdamās stāvēja Reičela. Pagriezusi muguru Akiram un Eko, kas, bēdu mākti, glāstīja Čuri augumu, viņa skatījās kā transā.

- Reičela, vai esi par to pārliecināta?

Tad paklāja vidū starp savu un Akiras istabu viņš ieraudzīja tukšas patronu čaulītes. Ar pistoli šaušanas gatavībā viņš piegāja pie Akiras istabas vaļējās sienas.

Istabā ar izbrīnā plati atvērtām acīm uz muguras gulēja melnā tērpies vīrs. Krūtīs rēgojās ložu caurumi, visapkārt pludoja asinis. Vīram pie kājām mētājās tukšas čaulītes.

Mežonis atgriezās pie tukšajām čaulītēm gaitenī un savā istabā. Dažas čaulītes bija izlidojušas no iebrucēja pistoles, kad tika šauts uz Akiru.

Mežonis centās atcerēties, cik reižu iebrucējs šāvis.

Četras, varbūt piecas reizes. Notikumi bija risinājušies tik strauji, ka Mežonis nespēja atcerēties. Nezinādams, ko ieraudzīs, Mežonis izvilka aptveri.

Tā bija tukša.

.Viņš atvilka aizslēgu un ieskatījās stobrā. Stobrs bija tukšs. Pistole bija konstruēta tā, ka pēc pēdējās tukšās čaulītes izsviešanas aizslēgs paliek atvilkts. Šis apstāklis bija viņu maldinājis. Reičela droši vien bija atbrīvojusi aizslēgu un tas aizslīdējis uz priekšu.

Ak kungs, Mežonis nodomāja. Viņš nopētīja čaulīšu rindu, kas no viņa istabas pāri gaitenim gāja uz Akiras istabu. Redzot, ka plāns draud izgāzties, trešais iebrucējs droši vien bija noslēpies mājas iekšienē. Reičela iegāja manā istabā, atrada pistoli un izdzirdēja vai ieraudzīja trešo vīru.

Viņa šāva uz iebrucēju, līdz izšāva visas patronas, vismaz desmit, un nerimās, kamēr tika līdz Akiras istabai.

Ak kungs, Mežonis atkārtoja. Reičela bijusi tādās šausmās, ka nav apjēguši, ko dara. Nav jābrīnās, ka viņa līdzinās zom- bijam. Ne tāpēc viņa ir šokā, ka mums uzbruka. Šoks iestājies tāpēc, ka…

Mežonis aizgāja līdz gaiteņa galam un cieši viņu apskāva.

-    Tev nekas cits neatlika.

Viņas rokas palika pie stingā auguma sāniem.

-     Reičela, tev bija jāaizsargājas. Padomā par to. Viņš būtu nogalinājis tevi. Varbūt tu izglābi ne tikai savu, bet arī Akiras, Eko un manu dzīvību. Tu rīkojies pareizi.

Reičelas krūtis cilājās.

-    Līķi. Lai arī kur mēs ierastos, visur cilvēki mirst… Arī es tagad esmu slepkava.

Viņai nevajadzēja piebilst - tevis dēļ, tāpēc ka paliku kopā ar tevi, tāpēc ka iemīlējos tevī.

Kāda gan ir maksa par mīlestību, Mežonis nodomāja.

-    Es viņu ne tikai nošāvu. Es viņu sakropļoju, - sacīja Reičela.

Viņa vismaz sāka raudāt. Asaras mērcēja Mežoņa pidžamu. Tās svilināja ādu.

Tāpēc ka ļāvu tev palikt kopā ar mums, Mežonis domāja. Vainīgais esmu es. Biju zaudējis spēju objektīvi spriest. Ne tikai Čuri šonakt pieļāvis kļūdas.

Nolādēts, pārkāpts tik daudz noteikumu.

Ja Reičela būtu tikai mana principāle, nevis mīļākā, es būtu zinājis, kas darāms. Mans pienākums bija palikt kopā ar viņu. Akira apzinājās risku. Vainīgs esmu es, jo sajaucu pozīciju, nezināju, vai sargāju principāli vai mīļāko, un domāju par savām interesēm, kā arī par to, ka pametu Akiru.

Akira. Vēl viens pārkāpts noteikums. Viņš kļuvis man draugs. Sargs nedrīkst draudzēties ar citu sargu! Jo tad vairs nav skaidrs, ko sargāt - draugu vai principālu!

Reičela rīstījās raudās. Mežonis apskāva viņu ciešāk.

-    Man ļoti žēl, ka tā iznācis.

Jau divas reizes šonakt jāsaka šie vārdi.

Un cik reižu vēl nāksies tos teikt?

-     Es būtu ar mieru atdot visu, lai nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis, - viņš sacīja.

Viņš jau gribēja teikt - jo ātrāk tiksi no manis projām, jo tev būs labāk, - taču Reičela, par brīnumu, viņu apskāva.

-     Lai arī kas sūtījis tos vīrus, lai arī kas licis mani nogalināt, - viņa sacīja, - lai Dievs stāv man klāt, bet viņam par to nāksies samaksāt. Esmu tik nikna, ka spētu atkal nogalināt.

Reičelas jūtu izvirdums Mežoni satrieca. Pāri viņas plecam Mežonis redzēja Akiru un Eko, kas gaiteņa galā glāstīja Čuri līķi.

Akira piecēlās, bēdu sagrauzts pagriezās pret dārzu un ierunājās dziļā, emociju aizžņaugtā balsī:

-     Mans tēvs gandrīz piecpadsmit gadu, netaupīdams pūles, veidoja šo dārzu. Gandrīz tikpat ilgi es turpināju viņa sākto. Paskaties uz dārzu! Kāju pēdas izjaukušas grābekļa rakstu. Smiltis piesūkušās ar asinīm. Baseins piegānīts. Izpostīts gandrīz pusmūža darbs. Lai arī kas nolīdzis tos neliešus iebrukt manā mājā, šim cilvēkam tik maz ir cēluma, ka nez vai viņu var uzskatīt par cienīgu pretinieku. Atradis es nogalināšu viņu ar nicinājumu, līķi sacirtīšu gabalos un iemetīšu jūrā. Viņa gars nepievienosies senču pulkam un neradīs mieru. Par to, kas nodarīts tēva dārzam, zvēru to izdarīt! - Akira nopūtās. - Arī par Čuri.

Akiras dusmas un Reičelas niknums satrieca Mežoņa sirdi. No abu atriebības zvērestiem asinis stinga dzīslās. Ko Reičela bija teikusi? Līķi. Lai arī kur mēs ierastos, visur cilvēki mirst. Jā, tik daudz mirušo, viņš nodomāja. Mēs esam ierauti kā virpulī. Kā lamatās. Kādreiz es ticēju Greiemam, ka atriebība ir svēta lieta. Bet tagad? Reičelas balsī skan rūgtums. Akiras sejā vīd nežēlība. Tas, ko darām, lai aizbēgtu no šā murga, mūs iznīcinās.

Juzdams, ka Reičela nebeidz šņukstēt, Mežonis apskāva viņu ciešāk.

7

Viņi sēdēja uz spilveniem istabā, kas nebija cietusi, pie zema, melna galda.

-    Kas sūtījis tos vīrus? Kā viņi varēja zināt, ka mūs atradīs? - Mežonis jautāja.

Akiras parasti melanholiskajā sejā no dusmām bija ievilkušies skarbi vaibsti.

-     Viņu uzbrukums ierašanās dienas naktī nav sagadīšanās. Viņi mūs gaidīja.

-     Tātad kāds ir uzskatījis, ka no Amerikas mēs galu galā ieradīsimies šeit, - sacīja Reičela. - Virdžīnijabīčā un pēc tam šeit.

-    Neesmu pārliecināts, ka abi uzbrukumi savā starpā ir saistīti, - sacīja Mežonis. - Šķiet, Virdžīnijabīčā viņu plānos bija gan nogalināt Maku, lai viņš nevarētu sniegt mums informāciju, gan izšķirt tevi ar mani un Akiru, lai tu… Nemaisītos pa kājām? Nesāktu interesēties, kāpēc mums dotas neīstas atmiņas? Acīmredzot tev nekāda loma šajos notikumos nav paredzēta.

-     Tieši otrādi, nakts uzbrukumā neviens netika šķirots, - iebilda Akira. - Es aicinu uz savu māju tikai cilvēkus, kuriem pilnībā uzticos. Eko nekad nevienam neko nestāstīs par mājas iekārtojumu. Arī Čuri ne. Iebrucēji nevarēja zināt, kurā guļamistabā guļu es un kurā viesi. Viņu mērķis nebija kāds no mums atsevišķi. Ja kāds vēlas izšķirr mūs ar Reičelu, tas būtu izvēlējies brīdi, kad viņa ir skaidri redzama. Bet slepeni ielavīties manā mājā? Šķiet, viņi bija nodomājuši nogalināt mūs visus trīs.

Reičela samiedza acis.

-    Lai arī kas noalgojis Virdžīnijabīčas vīrus, tas nekādā ziņā nav cilvēks, kas šonakt atsūtīja šo trijotni.

-    Tā tas patiešām izskatās, - Mežonis piekrita. - Divus uzbrukumus organizējuši dažādi cilvēki ar dažādiem mērķiem. Kāds vēlas, lai mēs turpinām meklēt. Cits vēlas, lai meklēšanu pārtraucam. Kas ir šie cilvēki? Sasodīts, kas īsti notiek?

Reičela pagriezās pret Akiru.

-    Tu pieminēji kādu vīru, ar kuru vēlies aprunāties. Tu teici, ka viņš ir "gudrs un svēts".

Akira palocīja galvu.

-    Es cerēju, ka šorīt varbūt tiksimies. Baidos, ka tagad vizīte būs jāatliek… Čuri dēļ. - Akiras kakla dzīslas pietūka gluži kā virves. - Jāparūpējas par viņa apglabāšanu.

Mežonis dzirdēja mājas dziļumā raudošo Eko un iedomājās, ka viņa vēl arvien auklē mazdēla galvu. Līķis bija ienests iekštelpās un durvis aizslēgtas.

-Ja būtu nogalināti tikai šie trīs iebrucēji, es labprāt atbrīvotos no viņu līķiem, - sacīja Akira. - Taču man nav automašīnas to aizvešanai, bet, kamēr izdosies kādu iznomāt, ielās būs tik daudz cilvēku, ka mūs redzēs iznesam līķus, lai arī cik labi tie būtu nomaskēti. Vēl tumsas aizsegā līķus var aprakt dārzā. Tāds risinājums nav pieņemams, jo nevēlos apgānīt tēva dārzu vēl vairāk. Turklāt iebrucēji man bijuši nebijuši. Citādi ir ar Curi. Jārīko pienācīgas bēres. Viņš jāapglabā ar godu. Svarīgi, lai mēs ar Eko varam viņu bieži apciemot un pie kapa noskaitīt lūgsnu. Es zinu, kāds ir mans pienākums. Esmu spiests ziņot policijai.

Mežonis nopētīja Akiru.

-Jā.

-     Ierodoties policijai, jus nedrīkstat šeit atrasties, - sacīja Akira. - Ja nāvē būs iejaukti divi amerikāņi, izmeklēšana tiks veikta daudz stingrāk un atklāsies, ka esat ieradušies šajā zemē ar viltotām pasēm. Jūs apcietinās. Pat tad, ja pases neradīs šaubas, sāksies ažiotāža, kas traucēs mūsu meklējumus.

-    Bet ko tu stāstīsi policijai? - pajautāja Reičela.

-     Mājā ielauzās trīs vīri, kas gribēja nozagt manu mākslas darbu kolekciju. Iebrūkot viņi nošāva Čuri. No trokšņa pamodos un sāku izrādīt pretestību. Vienu iebrucēju nogalināju kailām rokām, otru nošāvu ar pistoli, iztukšodams visu aptveri, pēc tam paķēru zobenu un džinos pakaļ trešajam iebrucējam, kas arī bija paņēmis zobenu, taču pret manu uzbrukumu bija bezspēcīgs. Tas, ka esmu izmantojis zobenu, šķitīs varonība un nāks man par labu.

Mežonis apsvēra dzirdēto.

-     Detaļās viss saskan. Tam vajadzētu izdoties. - Tā patiešām būtu labāk, viņš nodomāja.

-    Tikai tad, ja noslaucīšu tavus un Reičelas pirkstu nospiedumus no pistolēm, kuras bija jums rokās, - Akira piebilda. - Tā kā pistoles paliks bez nospiedumiem, tie jāiegūst, piespiežot ieročus pie miroņu pirkstiem tavā istabā un dārzā. Pēc tam jāizšauj, lai man uz rokām paliktu pulvera pēdas, ja policija patiešām gribētu pārbaudīt, ka esmu šāvis ar pistoli… Vai vari vēl ko iedomāties?

-    Jā, - Mežonis sacīja. - Mani pirkstu nospiedumi ir uz viena zobena.

-     Es par to parūpēšos. Jums jādodas projām nekavējoties. Kamēr līķu stāvoklis policijas mediķos nerada aizdomas, ka esmu zvanījis policijai pārlieku vēlu.

Reičelas sejā uzplaiksnīja neapmierinātība.

-    Bet kurp lai mēs ejam? Kā mēs sazināsimies? Esmu pieradusi, ka visi trīs mēs turamies kopā, doma par šķiršanos…

-     Es pievienošos jums, līdzko būs iespējams, - sacīja Akira. - Iedošu savu telefona numuru, tikai zvaniet uz šejieni absolūtas nepieciešamības gadījumā. Izstāstīšu arī, kā nokļūt manis iecienītā restorānā. Esiet tur tieši dienas vidū. Ja nevarēšu ierasties pats, piezvanīšu. īpašnieks mani pazīst. Es viņam uzticos.

-    Bet ja tev nebūs iespējams uz turieni piezvanīt? - Reičelai ietrīsējās balss.

-    Atgriezieties restorānā sešos vakarā.

-    Bet ja joprojām tev neizdodas piezvanīt?

-     Mēģiniet doties uz turieni deviņos nākamās dienas rītā. Ja vēl arvien man neizdodas ar jums sazināties, zvaniet uz mājām. Ja Eko atbildot saka "moši, moši", tas nozīmē "hallo!", manu neierašanos var pamatoti izskaidrot. Zvaniet vēlreiz! Bet, ja viņa saka "hai", tas nozīmē "jā", un pa telefonu ir rupja atbilde, notikumi ievirzījušies pavisam nelāgā gultnē. Nolieciet klausuli un dodieties projām no Japānas, cik ātri vien iespējams.

-    Es to nedarīšu, - Mežonis iebilda.

Akira uzmeta viņam skatienu. -Jā?

-     Esmu mērojis pārlieku garu ceļu. Pārāk daudz esmu piedzīvojis. Ar vai bez tavas palīdzības es izpildīšu uzdevumu līdz galam, - sacīja Mežonis.

-    Vieni, turklāt nezinot japāņu valodu, jūs to nespēsiet. Atceries, ko tev teicu. Japāna ir salinieku cilts sabiedrība. Tās simt divdesmit piecu miljonu cilvēku vidū ir ne vairāk kā piecpadsmit tūkstoši amerikāņu. Citurienieši ir aizdomīgi. Meklējot jūs nevarat cerēt uz atsaucību. Un kur jūs meklēsiet?

-     Turpat, kur tu biji domājis meklēt, - atteica Mežonis. - Kur atrodams tevis pieminētais svētais vīrs?

-    Viņš nesarunāsies ar tevi.

-     Iespējams. Tomēr gribu mēģināt, tāpēc pasaki - kā viņu atrast?

-    Varu rikai uzteikt tavu neatlaidību. - Tomēr, izvelkot no šaura lakota galdiņa pildspalvu un papīru, aprakstot ceļu uz vairākām vietām un rakstot skaitļus, bija redzams, ka Akiru māc šaubas. - Svētais vīrs ir mans sensei. Viņam būtu jāatrodas šeit. - Akira pielika pirkstu pie papīra lapas. - Tomēr restorāns lai ir prioritāte.

Mežonis paņēma papīra lapu.

-     Par to nav šaubu. - Viņš piecēlās.

-    Es saģērbšos tik ātri, cik vien varēšu, - sacīja Reičela.

Mežonis pavadīja viņu pa gaiteni.

Gaiteņa tālākajā galā Eko, tupēdama uz ceļiem, glāstīja mazdēla matus, bet līķim uz sejas krita asaras.

Lai Dievs ir ar viņu, nodomāja Mežonis.

Lai Dievs ir kopā ar mums visiem.

8

Pēc piecpadsmit minūtēm Mežonis ar Reičelu nesa savas ceļasomas pa ēnā grimušo balto oļu celiņu. Šķita, ka agrāk mierīgajā dārzā spokojas. Pie durvīm Mežonis pagriezās un palocījās Akiram. Palocījās arī Akira.

-     Sayonara!

-    Sayonara! Cerams, ne uz ilgu laiku.

-    Līdzko tikšu galā ar policiju, centīšos jums piebiedroties. - Akira izdarīja negaidītu kustību, un Mežonis kādu brīdi nesaprata, kas viņam padomā.

Akira turēja izstieptu roku. Viņš vēlējās paspiest Mežonim roku, kaut arī tā bija liela atkāpe no japāņu ieražām.

Rokām saskaroties, Mežoņa krūtis saviļņoja emocijas. Akiras rokasspiediens bija maigs, taču stingrs, viegls, bet ar zoben- cīņas meistara spēku.

Pēc brīža Akira izņēma koka spraisli no metāla skavām durvju abās pusēs. Mežonis piesardzīgi pagrūda durvis vaļā, izbāza ārā galvu un nopētīja tukšo, tumšo ielu. Tiešus draudus neredzēdams, viņš aizsedza ar savu augumu Reičelu un nervozi devās pa ietvi uz priekšu. Zem žaketes viņš bija noslēpis viena iebrucēja pistoli. Tas bija apzināts risks, jo varēja gaidīt, ka policija nejautās, kāpēc trim iebrucējiem bijušas tikai divas pistoles.

Aiz muguras nedzirdami aizvērās durvis. Noklaudzēja atpakaļ noliktais spraislis. Kad bija paiets garām stūrim, Mežonis, kaut arī viņam blakus bija Reičela, jutās viens un pamests.

Nepilnīgs.

Vientuļš.

AMATERASU

1

Lai pārliecinātos, ka neviens neseko, viņi kājām nogāja vairākas jūdzes. Tikmēr uzausa saule, ielas kļuva rosīgas un trokšņainas. Šķērsojot krustojumus, Mežonim arvien vajadzēja sev atgādināt, ka nav jāskatās pa kreisi kā Amerikā un lielākajā Eiropas daļā, bet gan pa labi, jo mašīnas brauca pa ceļa kreiso pusi un tuvojās kājāmgājējam no labās puses.

Vispirms Mežonis bija vēlējies paņemt taksometru, bet šobrīd viņam ar Reičelu nebija ceļamērķa. Un, pat ja būtu, japāņu valodas nezināšanas dēļ nebija iespējams pateikt šoferim, uz kurieni jābrauc. Akira daļēji bija atrisinājis šo problēmu, uzrakstot, kā nokļūt restorānā un pie viņa sensei, gan angļu, gan japāņu valodā. Patlaban šīs instrukcijas nederēja, un Mežonis ar Reičelu jutās galīgi apmaldījušies.

Tomēr kaut kur vajadzēja iet. Klaiņošana bija ne tikai bezjēdzīga, tā ari nogurdināja. Ceļasomas pārvērtās par smagu nastu.

-    Varbūt jākāpj autobusā, - Reičela ieminējās. - Tā vismaz varēsim pasēdēt.

Tomēr drīz viņa domas mainīja. Visi autobusi bija tik pārpildīti, ka nebija pat, kur stāvēt. Mežonis apstājās pie metro ieejas.

-     Vilcieni būs tikpat pieblīvēti kā autobusi, - Reičela sacīja.

-    Vairāk nekā ticams, tomēr paskatīsimies.

Viņi nokāpa labirintā, no kura piemetās klaustrofobija. Braucēji, kas drāzās garām, tā steidzās, ka pat neveltīja ziņkārīgus skatienus diviem baltajiem, kas iemaldījušies starp viņiem. Mežoņa somu kāds sāpīgi uzgrūda virsū kājai. Priekšā atskanēja vilciena troksnis. Izbraucis no tuneļa, tas piestāja ļaužu pilnajā alā. Atšķirībā no Ņujorkas metrostacija bija tīra un spodra. Pie sienas karājās shēma, uz kuras krustojās dažādu krāsu līnijas. Zem japāņu ideogrammām Mežonis ieraudzīja angļu burtus.

-    Tā ir metro karte, - sacīja Reičela.

Viņi ar pūlēm atšifrēja karti un noteica, kur atrodas. Zaļa līnija gāja uz Tokijas centru, no kura uz austrumiem atradās melns punkts - Ginza.

Mežonis ieskatījās Akiras iedotajā papīrā.

-    Restorāns atrodas Ginzā. Ja brauksim ar šo vilcienu līdz kādai no centra stacijām, varbūt nonāksim tikšanās vietas tuvumā.

-    Vai arī apmaldīsimies vairāk nekā līdz šim.

-    Vajadzīga ticība, - Mežonis noteica. - Vai tieši to tu visu laiku man neatgādini?

Braucēji stāvēja rindā pie biļešu automātiem, lai nopirktu biļeti. Mežonis sekoja viņu paraugam, izmantodams lidostā iemainīto japāņu naudu. Tiklīdz vilciens pienāca, pūlis metās uz atvērtajām durvīm, ieraujot Mežoni un Reičelu sev līdzi. Vilciena šūpošanās un pasažieru sablīvētības dēļ Reičela spiedās ar krūtīm pie viņa.

Nobraukuši vairākas pieturas, viņi pa ļaužu pilnām kāpnēm nokļuva Tokijas centra apdullinošajā troksnī. Pretī debesīs slējās biroju ēkas un universālveikali. Transporta un kājnieku drūzma bija neiedomājama.

-     Mēs nevaram visu laiku staipīt līdzi somas, - teica Reičela.

Viņi nosprieda, ka jāsameklē viesnīca, taču atrada dzelzceļa staciju. Rosīgajā uzgaidāmajā zālē stāvēja skapīši, un, beidzot atbrīvojušies no sloga, viņi jutās kā no jauna piedzimuši.

-     Pulkstenis ir tikai deviņi, - konstatēja Mežonis. - Nav paredzēts, ka mēs ieradīsimies restorānā agrāk par pusdienlaiku.

-    Tādā gadījumā pārbaudīsim apkārtni.

Reičelas uzņēmīgais noskaņojums bija uzspēlēts. Mežonis juta, ka tādējādi viņa mēģina atslēgties no nakts traumām. Reičelai izdevās saglabāt bezrūpību vienīgi tik ilgi, kamēr bija sasniegta izeja no stacijas un ieraudzīts ar laikrakstiem pilns avīžu automāts. Kā šaubīdamās viņa pamāja ar roku. Avīzes pirmajā lapā bija liela tā cilvēka fotogrāfija, kuru viņi bija redzējuši Zie- meļkarolīnā.

-     Muto Kamiči. - Nespēdams padzīt neīstās atmiņas par Kamiči, kura augums tiek pāršķelts uz pusēm, Mežonis spēcīgi izelpoja. Tūlīt viņš laboja savu kļūdu, minēdams vārdu, kādā diktors bija nosaucis pretamerikāniski noskaņoto politiķi. - Kunio Širai.

Fotogrāfijā bija redzams sirms japānis, kas kvēli uzrunā satrauktu, studentiem līdzīgu ļaužu grupu.

Kāpēc man jādomā, ka esmu redzējis viņa nāvi, gudroja Mežonis. Cauri augumam izskrēja dīvains saltums. Vai arī viņš domā, ka redzējis, kā nogalina mūs?

- iesim no šejienes ara, - ieminējās Mežonis, - un sameklēsim kādu vietu, kur ir mierīgāk. Man nepieciešams padomāt.

2

Viņi devās no stacijas uz austrumiem un nonāca pie liela laukuma, kuru norobežoja aizsarggrāvis. Aiz tā mirdzēja imperatora pils. Kopā ar Reičelu ejot pa platu grantētu celiņu uz laukuma dienvidu pusi, Mežonis centās sakārtot domas.

-    Tīri vai šķiet, ka mēs ar Akiru esam apzināti atvilināti uz Japānu.

-     Nezinu, kā tas iespējams. Katru soli ceļā uz šejieni mēs spērām pēc savas ierosmes. No Grieķijas uz Francijas dienvidiem, uz Ameriku un tad šurp, - bilda Reičela.

-     Tomēr kāds gaidīja mūs ierodamies Akiras mājās. Iebrucēju komanda bija gatavībā. Kāds mūsu vietā domā uz priekšu.

-    Kādā veidā?

Viņi izgāja uz ielas un turpināja doties rietumu virzienā. Pa kreisi slējās parlamenta ēka, pa labi aiz aizsarggrāvja atradās imperatora dārzi. Taču Mežonis bija pārāk iegrimis domās, lai pievērstu tiem uzmanību. Labu brīdi viņi staigāja nervozā klusumā.

-   Ja diviem cilvēkiem, kas domā, ka redzējuši viens otra nāvi, iznāktu satikties, - viņš beidzot ierunājās, - ko viņi darītu?

-     Tas ir pats par sevi saprotams. - Reičela paraustīja plecus. - Tieši to pašu, ko dari tu un Akira. Viņi katrā ziņā censtos noskaidrot, kas īstenībā noticis.

-     Un ja atklātos, ka tikšanos noorganizējis kāds viņu paziņa?

-    Viņi dotos pie šā paziņas un pieprasītu paskaidrojumus, - Reičela atbildēja.

-     Loģiska un paredzama rīcība. Tā nu mēs aizbraucām pie

Greiema un atklājām, ka viņš ir nogalināts. Nekāda skaidrība nerodas. Taču mums bija jautājumi, kas prasīja atbildes. Kur vēl mēs tās varējām meklēt?

-     Ir tikai viena izvēle, - atbildēja Reičela. - Vieta, kur, pēc jūsu domām, jūs redzējāt viens otra nāvi. Medfordgapas kalnu kūrorts.

-     Kura, kā mēs atklājām, nemaz nav. Tātad var prognozēt, ka nākamais solis vedīs mūs noskaidrot, kas vēl nekad nav bijis, - Mežonis prātoja. - Ka dosimies uz Herisbergas slimnīcu, kur, pēc mūsu domām, tika ārstēti mūsu ievainojumi un kur abi atcerējāmies vienu un to pašu ārstu.

-     Pēc tam jūsu teorija izjūk, - sacīja Reičela. - Neviens nevarēja paredzēt, ka gribēsiet ar rentgenu pārbaudīt, vai patiešām esat guvuši traumas. Un pilnīgi droši neviens nevarēja paredzēt, ka Filadelfijā jums būs saruna ar doktoru Santizo.

Viņi pagāja garām divām iestāžu ēkām. Vilināja mežains parks. Uz plāksnes pie ieejas zem japāņu uzraksta atradās uzraksts angļu valodā: meidz1 tempļa iekšējais dārzs.

-     Sekotāju brigāde varēja mūs gaidīt slimnīcā, - prātoja Mežonis. - Bet visticamāk Medfordgapā, kur, meklējot kalnu kūrortu, mūs vieglāk ievērot. Nu ior kā mēs pārliecinājāmies, ka neviens neseko, taču pēc Medfordgapas mūsu uzmanība bija tik izkliedēta, ka asti varējām nepamanīt. Kad pie slimnīcas atstājām mašīnu, sekotāji varēja tajā ievietot noklausīšanās ierīci un pēc tam bez grūtībām sekot līdz Virdžīnijabīčai, kur neļāva Makam runāt, viņu nogalinot, un gribēja tevi nošķirt no mums. Ja tagad padomā, tad Maka nāve ne tikai liedza mums iegūt informāciju, mūs pat apvainoja viņa slepkavībā. Mūs spieda bēgt vēl naskāk.

-     Un, ieraugot televīzijā Kunio Širai, mēs zinājām, uz kurieni jābēg, - Reičela sacīja. - Uz Japānu. - Viņa nogrozīja galvu. - Tomēr te kaut kas nav kārtībā ar loģiku. Kā vispār bija iespējams paredzēt, ka mēs ieraudzīsim Širai attēlu?

-     Mēs bijām spiesti sekot jaunākajām ziņām un klausīties policijas ziņojumus par slepkavībām. Ja nebūtu skatījušies televīzijā, tad avīzēs vai žurnālos galu galā uzdurtos informācijai par viņu.

-     Piekrītu.

Mežonis savilka pieri grumbās.

-    Tomēr komandai, kas nogalināja Maku, nav tas pats saimnieks, kurš komandai, kas gribēja mūs nozūmēt pagājušā naktī. Viens vēlas, lai turpinām pētījumus, otrs vēlas, lai pārtraucam. - Mežonis neizpratnē nikni atmeta ar roku.

Priekšā plats ceļš gāja iekšā pa milzīgiem cipreses koka vārtiem, kuru augstās kolonnas savienoja sija. Virs tās pašā augšā bija otra sija, vēl platāka. Vārti kopumā atgādināja milzīgu japāņu ideogrammu. Ceļa malā auga koki un krūmi, novirzot Mežoņa nemierīgo skatienu uz lielu pagodu, kuras trīs stāvu augstumu uzsvēra garas, zemas celtnes labajā un kreisajā pusē. Meidzi templis. Pagodai bija plakans jumts ar slīpnēm, kas iet uz leju, bet pēc tam pagriežas uz augšu, savienojot zemi un debesis. Pārsteidza celtnes elegance un harmonija.

Mežoni satrūcināja kāda balss angļu valodā. Reičela ieķērās viņam rokā. Mežonis nervozi apsviedās apkārt un ieraudzīja kaut ko tik negaidītu, ka no apjukuma samirkšķināja acis.

Amerikāņi!

Nevis daži, bet vairāki duči. Kaut arī Mežonis bija ieradies Japānā tikai vakar, viņa acis jau bija tik ļoti pieradušas pie austrumnieku pūļiem, ka brīdi šis neveiklais balto cilvēku pulks likās šeit tikpat neiederīgs kā viņš ar Reičelu starp neskaitāmajiem japāņiem, kas devās tempļa virzienā.

Balss tomēr piederēja apmēram divdesmit gadu vecai japānietei. Viņa bija tērpusies bordokrāsas svārkos un formastērpam līdzīgā virsjakā. Turēdama rokās mapi ar papīra lapām, viņa iedama uzrunāja amerikāņus, kas gāja viņai pa pēdām.

Tūristu grupa, saprata Mežonis.

-     Meidzi templis ir viena no populārākajām svētceļojumu vietām Japānā, - skaidroja gide nevainojamā angļu valodā, vienīgi "1" un "r" skaņu izruna viņai sagādāja zināmas grūtības.

Gide apstājās vietā, kur ceļš iegāja pagalmā. Grupa nostājās puslokā.

-    Tūkstoš astoņi simti sešdesmit septītajā gadā, - viņa stāstīja, - pēc vairāk nekā divarpus gadsimtiem, kad absolūtā vara Japānā bija piederējusi sjogunam, pie varas atgriezās imperators. Viņa impēriskās augstības vārds bija Meidzi, - gide palocīja galvu, - bet imperatora atjaunošana pazīstama kā Meidzi restaurācija un bija viena no četrām lielajām kulturālajām pārmaiņām Japānas vēsturē.

-     Kādas bija pārējās trīs? - gidi pārtrauca vīrs zilrūtainās biksēs.

Gide atbildēja nekavējoties.

-     Ķīnas ietekme piektajā gadsimtā, sjogunāta nodibināšanās sešpadsmitajā gadsimtā un Savienoto Valstu okupācijas režīma reformas pēc Otrā pasaules kara.

-    Vai Makārturs nelika imperatoram atzīt, ka viņš nav dievs?

Gides smaids sastinga.

-    Jā, jūsu godājamais ģenerālis pieprasīja, lai Viņa Augstība atsakās no dieviskās izcelsmes. - Viņa pasmaidīja vēl stingāk un norādīja uz pagodu. - Kad imperators Meidzi tūkstoš deviņi simti divpadsmitajā gadā nomira, viņam par godu uzbūvēja šo templi. Sākotnējā ēka gāja bojā četrdesmit piektajā gadā. Piecdesmit astotajā gadā tika uzbūvēta ēkas kopija. - Viņa taktiski nepieminēja, ka pirmās celtnes sabombardējuši amerikāņi.

Mežonis noskatījās, kā gide aizved grupu pāri pagalmam. Jau sagatavojies doties līdzi uz templi, Mežonis automātiski atskatījās un juta, ka vēders sažņaudzas. Daži amerikāņi nebija gājuši kopā ar grupu, bet kavējās uz koku ieskautā ceļa jardus trīsdesmit iepakaļ. Mežonis no jauna pievērsa skatienu templim.

-    Iesim pievienosimies grupai, - viņš uzrunāja Reičelu. Viņš centās runāt nevērīgi, taču nespēja noslēpt satraukumu balsī.

Reičela strauji pagriezās.

-    Kas noticis?

-    Skaties tikai taisni uz priekšu, pieskaņojies manam solim. Izliecies, ka gides stāstījums tevi ļoti aizrāvis un tu nevēlies atpalikt.

-     Bet kas…

Mežonim sažņaudzās sirds.

-    Kad pateikšu, tikai neiedomājies skatīties atpakaļ!

Viņi tuvojās grupai. Plašo pagalmu apspīdēja saule. Mežonim pār muguru pārskrēja saltas tirpas.

-    Labi, es neatskatīšos, - Reičela noteica.

-     Pieci vīri uz ceļa. Vienu brīdi man likās, ka viņi ir tūristi. Tomēr šie vīri ir uzvalkos, un liekas, ka krūmi ceļa malā viņus interesē vairāk nekā templis. Par mums viņi izrāda ļoti lielu interesi.

-    Ak dievs!

-    Nezinu, kā viņi mūs atraduši. - Mežonis juta, ka, adrenalīnam ieplūstot asinīs, notirpst pirksti. - Mēs ļoti uzmanījāmies. Arī metro bija tik pārpildīts, ka neviens nespētu mūs paturēt acīs.

-    Varbūt viņi patiešām ir tūristi. Biznesmeņi, kas paņēmuši dažas brīvas stundas, lai pārvarētu laika joslu starpību. Varbūt templis viņus saista mazāk, nekā cerēts, un labāk viņi būtu gājuši uz geišu māju.

-     Nē, - Mežonis iebilda, sirdij iepukstoties straujāk. Vīri bija pievienojušies tūristu grupai, tāpēc vajadzēja runāt klusām. - Es pazīstu vienu no viņiem.

Reičela sarāvās.

-    Vai esi par to drošs?

-    Tikpat drošs, cik par galvas nociršanu Akiram un Kami- či pārciršanu uz pusēm. Viens no šiem vīriem bija Medfordgapas kalnu kūrortā.

-     Bet Medfordgapas kalnu kūrorta…

-    Nemaz nav. Es to zinu. Saku tikai to, ka atceros viņu tur redzējis. - Mežonim iedunējās galvā. Jauna jamais vu uzbrukuma priekšā prāts sagrīļojās.

Kaut arī Mežonis centās neko neizrādīt, satrauktā balss lika dažiem no grupas pagriezties un raidīt uz runātāju pusi neapmierinātus skatienus. Gadus piecdesmit veca sieviete ar zili ietonētiem matiem aizrādīja: - Klusāk! - Japāņu gide atskatījās uz traucēkli.

Mežonis nomurmināja atvainošanās vārdus un kopā ar Reičelu apkārt grupai devās uz templi.

-    Jā, atmiņas ir neīstas, - viņš teica Reičelai, - taču fakts, ka tās ir manā galvā, nav noliedzams. Gan es, gan Akira atceramies, ka Kamiči rīkoja apspriedi ar trim vīriem. Viens izskatījās pēc itālieša, otrs pēc spāņa, varbūt meksikāņa vai… Tomēr trešais bija amerikānis! Un patlaban aiz muguras uz ceļa redzams tieši viņš!

-    Bet apspriede nekad nav notikusi.

-    Es redzēju viņu vēlreiz.

-Ko?

-    Slimnīcā. Kad ārstējos.

-    Herisbergā? Tu nekad neesi bijis Herisbergas slimnīcā. Kā tu vari pazīt cilvēku, kuru nekad neesi saticis?

-     Kā es un Akira varam pazīt Kunio Širai - cilvēku, kuru pazinām kā Kamiči?

-    Arī Kamiči jūs nekad neesat satikuši.

Mežoni pārņēma šausmas. Vajadzēja visu savaldību, gadiem ilgo mācību un karadarbības pieredzi, lai nekristu panikā. Likās, ka realitāte - templis acu priekšā - sāk izplūst. Neīstās atmiņas mācās virsū, pieprasīdamas, ka tikai tās īstas. Ja tas, ko atceros, domāja Mežonis, nav realitāte, kā es varu būt pārliecināts, ka šis brīdis ir reāls?

Viņi iegāja templī. Mirdzošajā gaitenī, kas aizvirzījās pa labi un pa kreisi, Mežonis redzēja lakotas, ar zelta saules simboliem rotātas durvis. Vidējās durvis stāvēja vaļā, ļaujot ieskatīties telpā, ko varēja noturēt par templi. Doties tālāk liedza norobežojums.

-    Te, - Mežonis aicināja Reičelu pa labi. Viņš iztraucēja japāņus, kas koncentrējušies svinīgi vēroja savu cēlo pagātnes mantojumu.

Izvērtēdams gaiteni, Mežonis pameta zaglīgu skatienu pa kreisi, uz ieejas durvīm. Pieci amerikāņi, priekšgalā ar ļoti respektablu vīru, kurš bija tērpies dārgā apģērbā un kuru Mežonis atcerējās no kalnu kūrorta un Herirbergas slimnīcas, gariem, steidzīgiem soļiem pāri ļaužu pilnajam pagalmam nāca uz templi. Pēc Mežoņa domām, viņi neskrēja tikai tāpēc, ka baltās ādas krāsas dēļ jau tāpat pievērsuši sev lielu uzmanību. Ar pārlieku rosību viņi izprovocētu policijas iejaukšanos.

Ar jasmīnu smaržu pilnais gaitenis nogriezās pa labi. Cenzdamies izvairīties no citām meditējošu japāņu grupām, Mežonis ar Reičelu pārvietojās līkumu līkumiem, lai tikai nokļūtu līdz izejai pa kreisi.

Izlauzušies no tempļa vēl vienā plašā žilbinošas saules pielietā pagalmā, viņi izdzirdēja aiz muguras sašutušas japāņu balsis un amerikāņu atvainošanos un metās skriet.

-    Esmu par to pārliecināts, - Mežonis noteica. Pagalma otrā pusē vilināja cits ar kokiem apstādīts ceļš. - Tas vīrs ar ūsām, labi ģērbies, izskatās pēc viņu līdera. Gadus piecdesmit piecus vecs. Ar smilškrāsas matiem. Politiķa skatienu.

-    Jā, es redzēju viņu no tempļa durvīm, - Reičela skriedama atsaucās.

-     Viņš viesojās pie manis atmiņās par Herisbergas slimnīcu. Viņš teica, ka viņu sauc…

Vārdi, kas nekad nebija izrunāti, lika Mežonim notrīcēt.

-     Filips Heilijs. Tikpat piemērots vārds kā jebkurš cits. Pilnīgi neitrāls. Izteikti amerikānisks.

-    Kamiči un Akira. Kas notika ar viņu līķiem?

-    Tos steigšus aizveda.

-    Policija?

-    Netikām informēti.

-    Tik daudz asiņu…

-    Tas slimnīcas gaitenis tagad ir pārbūvēts.

-    Nolādēts, kas viņus nogalināja un kāpēc?

-     Slepkavības motīvi saistīti ar apspriedi, bet, kāpēc apspriede notika, nav jūsu darīšana. Uzskatīsim šo tematu par izbeigtu. Es ierados tādēļ, lai paustu līdzjūtību par pārdzīvotajām ciešanām un apliecinātu, ka tiek darīts viss iespējamais, lai atriebtu zvērības.

-    Citiem vārdiem sakot, nejaucies šajās lietās.

-     Vai jums ir izvēle? Padomājiet par šo kompensācijas naudu. Mēs esam samaksājuši arī jūsu rēķinus par slimnīcu. Ceram, ka par to varam uz jums paļauties. Nelieciet mums vilties.

Lāga zēnam Filam nebija vajadzējis piebilst: "Ja nevēlies sadarboties , ja jauksies mūsu darīšanās, mēs sajauksim tavus pelnus ar Kamiči un Akiras pelniem."

Mežonis aiz bailēm skrēja, cik spēka. Sašutumā vērodami, kā tiek izjaukta tempļa mierīgā gaisotne, japāņu svētceļnieki metās sānis. Uz pagalma betona atskanēja Reičelas zempapē- žu kurpju vieglie klaudzieni.

Likās, ka, skrienot tuvāk ar kokiem apaugušajam ceļam, tas kļūst platāks. Vēl desmit jardi. Pieci. Sviedriem noplūdis, Mežonis iemetās ceļa sākumā un izdzirdēja Reičelas elpu turpat blakus.

Viņš dzirdēja arī kliedzienus. Pametis nemierīgu skatienu atpakaļ, viņš ieraudzīja piecus vīrus, kas Filipa Heilija vadībā izskrēja no tempļa un drāzās pāri pagalmam.

-    Forsait! - Heilijs kliedza. - Apstājies!

Forsaits? Izdzirdējis pazīstamo vārdu, Mežonis saspringa. Ar šo pieņemto vārdu viņš bija atradies slimnīcā! Rodzers Forsaits! Taču nekad es tajā slimnīcā neesmu bijis! Nekad neesmu ticies ar Filipu Heiliju! Kā viņš var zināt…

-    Nolādēts, Forsait, apstājies!

Likās, ka objekti priekšā sāka zvīļot, ka ceļš, koki un krūmi tā malās ir nereāli. Tomēr vīru steidzīgie soļi pagalmā skanēja pavisam reāli.

Mežonis mēģināja skriet ātrāk.

-    Reičela, kā ir? Vai vari tikt līdzi?

-     Šīs kurpes, - viņa elsoja, - nav domātas maratonam. - Viņa nometa kurpes un sāka skriet blakus. Garie soļi plandīja brīvos kokvilnas svārkus.

-    Forsait! - Heilijs kliedza. - Doil! Dieva dēļ, apstājies!

Doils? Virdžīnijabīčā tā mani nosauca Maks, domāja Mežonis. Roberts Doils! Un bāra īpašnieks tā bija nosaucis Maka slepkavu policijai.

Priekšā ceļš nogriezās pa labi, taču pirms paša līkuma tas krustojās ar citu celiņu.

Mežonis samazināja ātrumu. Nebija zināms, kas slēpjas aiz līkuma. Varbūt barjera. Palūkojies pa labi, viņš ieraudzīja, ka celiņš labu gabalu iet taisni. Tas bija gandrīz tukšs. Klajā vietā mēs būsim viegli mērķi. Pagriezies pa kreisi, viņš ieraudzīja, ka otrā pusē celiņš ir līkumains.

Kamēr Heilijs ar saviem vīriem tuvojās, Mežonis satvēra Reičelu aiz rokas un vilka.

-     Doil!

Mežonis gandrīz izrāva zem žaketes paslēpto pistoli. Pagaidām Heilijs un viņa vīri ieročus nebija rādījuši. Kaut arī viņi nekādā ziņā negribēja pieļaut, ka Mežonis turpina meklēt atbildes uz jautājumiem - vai tikai viņi nav atbildīgi par iebrukumu Akiras mājā iepriekšējā naktī? - viņi bija pietiekami gudri, lai nešautu un neradītu japāņu svētceļnieku vidū paniku, kā arī tempļa kalpotājiem nebūtu jāsauc palīgā varas iestādes. Heili- jam ar palīgiem viņš jānogalina slepus, klusu, jo policija ātrāk nobloķētu izejas no parka, nekā viņi no tā izkļūtu, domāja Mežonis. Ja sāksies šaušana, jebkurš baltais cilvēks šajā apkaimē pat vairāku kvartālu attālumā tiks aizturēts un nopratināts. Skrienot garām krūmiem, Mežonis ieraudzīja vēl vienu taciņu pa labi, bet pēc divdesmit jardiem nākamo pa kreisi. Taciņa pa kreisi vestu atpakaļ pie tempļa. Uz mirkli atmiņā uzzibsnīja labirinti, pa kuriem Mikonā viņš ar Reičelu bija bēdzis no vajātājiem.

Labirints. Izskatījās, ka arī taciņai pa labi ir daudzi līkumi, bet gar malu aug krūmi un koki.

-    Seko! - viņš uzsauca Reičelai, nogriežoties pa labi.

-    Doil!

Vēl viens krustojums. Uz kuru pusi nu, Mežonis centās saprast. Pa labi - citas taciņas. Taisni priekšā - ass līkums pa labi. Pa kreisi - nekā. Strupceļš. Koku un krūmu barjera.

Neiekļūsti lamatās, Mežonis nodomāja un gandrīz jau metās taisni uz priekšu, bet šajā brīdī atskārta, ka Heilijs domās tieši tāpat. Tikai uz priekšu un neļauj sevi iedzīt stūrī.

Kāpēc lai koki un krūmi būtu lamatas?

Mežonis krasi mainīja virzienu un, raudams Reičelu sev līdzi, nogriezās pa kreisi. Taka bija īsa. Kuru katru brīdi draudēja strupceļš. Pamanījis starp krūmiem spraugu, Mežonis satvēra Reičelu, iebīdīja viņu tajā un cauri spraugai izlocījās pats. Viņš traucās garām kokiem, rāpoja pa zaru apakšu, pārvarēja nogāzi, izlocījās starp akmeņiem un, ielīdis biezoknī, konstatēja, ka apavi iegrimuši slapjā, dziļā un nepatīkamā zemes virskārtā. Visapkārt bija krūmi. Parks bija nevainojams mākslas un haosa apvienojums, kurā rūpīgi kopti celiņi kontrastēja ar dabas bezveidību. Savvaļas mežs Tokijas vidū.

Lapu aizsegts, paparžu kutināts, Mežonis ieelpoja mālainās zemes aromātu un izvilka ieroci. Reičelai cilājās krūtis, sviedri pilēja no pieres, acis bija platas un domīgas. Mežonis atgādināja, ka nedrīkst runāt. Viņa sapratusi tūlīt pamāja ar galvu. Turēdams pistoli šaušanas gatavībā, Mežonis paskatījās lejā pa nogāzi, kur mežs bija tik biezs, ka taka nebija redzama.

Trūdošās lapas klusināja skaņas. Likās, no tālienes atlido steidzīgu soļu skaņas, neapmierināti lāsti.

Bet Mežoņa vajātāji varēja būt ne vairāk kā divdesmit jardu zemāk.

-    Sasodīts, uz kuru pusi…

-    Kā lai es zinu, kur viņi…

-    Viņi nebūs līduši lamatās.

-    Otrs celiņš…

-    Tas savienojas ar citu celiņu…

-     Kas iziet uz rietumu izeju. Nolādēts, iedod rāciju! Velns parāvis!

Mežonis saprata, ka izkoptā balss pieder Heilijam. Bīstami skaidri viņš apzinājās, ka atceras to ne jau no gūstītāju kliedzieniem templī. Tā bija runājis labi audzinātais, pašpaļāvīgais aristokrāts, kas bija mēģinājis viņu uzpirkt slimnīcā ar mājienu, ka nepiekāpšanās var beigties ar nāvi.

Neīstās atmiņas. Jā! Es neesmu piekāpies, tu, maita, domāja Mežonis. Un, ja vēlies parunāt par nāvi - Mežonis pacēla ieroci -, nu tad parunāsim!

Viņš dzirdēja Heiliju, kas lejā aiz bieza koku un krūmu sa- auguma sacīja:

-    Beta, te Alfa!

Acīmredzot viņš runāja rācijā, kuru bija licis iedot kādam no saviem vīriem.

-     Mēs viņus nozaudējām! Dod norādījumus visām vienībām! Bloķējiet izejas no parka!

Tālumā kauca sirēnas, bija dzirdams, kā mainās policijas mašīnu zemās un augstās skaņas. Vai miers templī bijis traucēts tik ļoti, ka tā kalpotāji uzskatījuši par vajadzīgu zvanīt policijai?

-     Sasodīts! - Heilijs iesaucās. - Beta, nozudi! Izvairies no kontaktiem ar…

Sirēnu gaudošana kļuva klusāka.

-     Pagaidi! - sauca Heilijs.

Kaukšana atslāba, atvirzījās un pieklusa.

-     Beta, atsaucu pavēli nozust! Gādā par izeju novērošanu! Strādājiet maskēšanās režīmā! Beidzu! - Heilija balss ieskanējās tā, it kā viņš uzrunātu cilvēku sev blakus. - Iesim.

-    Uz kuru pusi? - kāds jautāja.

-     Pie joda, kā lai es zinu? Sadalieties! Pārbaudiet visus celiņus! Varbūt viņi devušies pa vecajām pēdām! Nešaubos tikai par to, ka viņi nevar izkļūt ārā un nevar nepievērst sev uzmanību!

Soļu troksnis nozuda, izklīzdams visapkārt.

-     Bet ja viņi ir mežā? - jautāja balss, kas attālinājās.

-    Paļausimies uz Dievu, ka nav! - Heilija balss arī skanēja klusāk. - Simt astoņdesmit akri! Bez sasodītā Tonto un Rintintina viņus te neatrast! Nē, viņi domās, ka ir lamatās, un centīsies izkļūt no šejienes labi drīz! Iekams neesam nobloķējuši izejas!

Vējā klusu šalca lapas. Putni dziedāja. Šajā parka daļā iestājās klusums.

Mežonis lēnām nopūtās un nolaida lejā roku ar ieroci. Pagriezies pret aizmugurē krūmos ietupušos Reičelu, Mežonis ieraudzīja, ka viņa paver muti, lai kaut ko teiktu. Viņš ātri pielika Reičelas roku pie lūpām un sparīgi pakustināja galvu. Norādījis uz neredzamo taku lejā, viņš paraustīja plecus, sak, varbūt kāds tur palicis.

Reičela sapratusi pamirkšķināja acis. Mežonis atlaida vaļā roku un pavisam klusu nosēdās zemē. Pa seju tecēja sviedri. Koku ēna vēsināja pieri.

Tomēr bailes nelaida vaļā. Cik ilgi viņi meklēs, Mežonis domāja. Bez tiem, kas dzinās mums pakaļ, cik vēl vīru ir Hei- lijam? Kas ir viņš pats? Kāpēc esmu viņam tik bīstams? Kā viņam izdevās mūs atrast?

No šiem neatlaidīgajiem jautājumiem Mežonim deniņos sāka dunēt.

Forsaits. Vispirms viņš nosauca mani par Forsaitu, pēc tam par Doilu. Kāpēc gan vienā, gan otrā vārdā? Kāpēc uzvārdā? Kāpēc viņš nesauca mani par Rodžeru vai Bobu?

Tāpēc, ka vārdā uzrunā draugu. Bet uzvārdā cilvēku, kuru nīst vai…

Jā. Vai tādu, kurš atrodas tavā pakļautībā. Jūras kājnieku sevišķo uzdevumu vienības mācībās instruktori vienmēr izmantoja uzvārdus, turklāt iznināja tos tā, it kā viņiem būtu darīšana ar cietpauriem.

Ber šie nav jūras kājnieki. Heilijs atgādina korporācijas izpilddirektoru vai politiķi, un, lai arī kādi būtu iemesli, viņš vēlas mani novākt no ceļa.

Pēkšņi izdzirdējis uz ceļa balsis, Mežonis sarauca pieri. Viņš nesaprata runāto, jo likās, ka krūmi noslāpē vārdus, taču piepeši atskārta, ka dzird japāņu valodu. Neizklausījās, ka runātāji būtu uztraukti vai nikni, šķita, ka dārzs viņus apbūris. Viņš atlaida vaļīgāk roku, kurā stingri turēja pistoli.

Nākamais skatiens uz Reičelu izvilināja smaidu. Atvilkusi kokvilnas krekliņu, viņa mēģināja vēdināt krūtis, pa kurām tecēja sviedri. Viņš novērsa skatienu no tumšajiem plankumiņiem krūšu galiņu vietās, novilka sev kreklu un tēlotā riebumā padzina no rokas kukainīti. Joks izdevās. Reičelas zilās acis uzzibsnīja, tajās pamazām izzuda sasprindzinājums.

Tomēr likās, ka viņai tūlīt kaut kas ienācis prātā, jo viņa sarauca pieri un norādīja uz savu "Rolex" pulksteni. Mežonis saprata, ko viņa domā. Rādītāji jau tuvojās vienpadsmit. Tieši divpadsmitos viņiem vajadzēja būt pie restorāna Ginzā un gaidīt, kad piezvanīs Akira.

Ja vien Akira var piezvanīt. Policija varēja arī nenoticēt stāstam par aizstāvēšanos pret trim iebrucējiem. Varbūt viņi aizveduši Akiru uz intensīvu nopratināšanu pārvaldē.

Varbūt.

Bet varbūt arī ne. Ja Akira piezvana uz restorānu noteiktajā laikā, bet Mežoņa un Reičelas tur nav, viņš…

Viņš zvana vēlreiz sešos pēcpusdienā, kā norunāts. Tāpēc domāts rezerves plāns, kas paredz nejaušības.

Bet, ja līdz sešiem mēs neizkļūstam no šejienes, domāja Mežonis, nākamais sazināšanās laiks ir deviņos no rīta. Ja arī tad nekas neiznāk, ja Mežonis ar Reičelu līdz tam laikam nespēs atbrīvoties no Heilija…

Akira nodomās, ka atgadījies pats ļaunākais. Tādā gadījumā jāizmanto nākamais variants un jāzvana Akiram uz mājām. Bet Eko nerunā angliski. Vienīgais norādījums, kuru viņa saņēmusi, ir atbildēt "moši, moši" vai "hallo!", ja ar Akiru viss kārtībā, un "hai", ja Akiram draud briesmas un viņš uzskata, ka Mežonim jābēg.

Ak kungs, mēs neesam izdomājuši visu līdz galam, Mežonis nodomāja. Mēs esam profesionāļi, taču raduši aizstāvēt citus, nevis paši sevi. Mums pašiem vajadzīgi sargi. Patlaban esam pārlieku aizņemti ar sevi, tāpēc esam nokļuvuši muļķīgā situācijā. Mēs pieņēmām, ka Akira ir vienīgais, kam draud briesmas. Bet tagad…

Tikai mieru, Mežonis sev sacīja. Šobrīd tu esi drošībā, un, ja nav iespējams nokļūt restorānā līdz divpadsmitiem, līdz sešiem laika daudz.

Jā, tieši tas dara mani nemierīgu, viņš domāja. Viss ir iespējams. Ja Heilijs ar saviem vīriem būs neatlaidīgi - Mežonis domāja, ka tieši tādi viņi būs, - mēs izkļūsim ārā no dārza tikai tumsā.

Un pēc tam?

Mēs nevaram iziet ārā tāpat vien. Mums būs jālien pāri sētai. Pilsētā, kurā dzīvo divpadsmit miljoni japāņu, bet tikai daži tūkstoši amerikāņu, mēs saistīsim lielu uzmanību, mēs kritīsim acīs ne mazāk kā Godzilla.

Sasodīts! Mežonim izdevās atrast tik daudz spēka, lai atvairītu pieaugošo nemieru un pagrieztos pret Reičelu. Pie viņas svārkiem bija pielipušas lapas. Vaigus klāja putekļi. Kastaņbrū- no matu šķipsnas brīvi nokarājās. Bet ar visām šīm nepilnībām viņa bija brīnišķīga… enerģijas pilna, stūraina, ar asiem vaibstiem… tāda, kāda varēja izskatīties tikai Reičela.

Es mīlu tevi. Mežonis vēlējās, kaut varētu riskēt viņai to pateikt. Tomēr viņš nepārtrauca klusumu, bet pieliecās tuvāk un noskūpstīja viņai deguna galiņu, izgaršodams putekļaino, sviedraini sāļo ādu. Viņa aizvēra acis, notrīcēja, atvēra acis no jauna, nervozi pamirkšķināja un noglāstīja Mežoņa matus.

Neaizmirsti, Mežonis sev atgādināja, kamēr viss nav galā, viņa ir tava principāle, nevis mīļākā. Turklāt Akira gaida. Varbūt. Bet ārā ir Heilija vīri. Pilnīgi droši.

Tātad ko tu esi nodomājis darīt?

Kustēties!

Mežonis satvēra Reičelu pie elkoņa, noskūpstīja…

Un pagrieza, norādot uz biezokni aiz muguras.

Viņa ar lūpām vien veidoja vārdus. Pagāja brīdis, iekams viņš saprata vārdu jēgu. Ko Reičela klusu sacīja… kā pazīstamas dziesmas piedziedājumu…

Tas bija…

Došos tev līdzi kaut vai uz elli.

Viņi devās pa trūdošajām lapām dziļāk mežā.

3

Parkā bija daudz nelielu pakalnu. Dažviet biezokni nomainīja papardes, kas sniedzās līdz viduklim, bet Mežonis ar Reičelu no tām vairījās, jo varēja salauzt un atstāt pēdas, pa kurām Heilija vīri viņus izsekotu. Paliekot koku aizsegā, Mežonis centās noteikt atrašanās vietu pēc saules, kas pārvietojās uz rietumiem. Māca bažas, ka, nonākot līdz celiņam un to šķērsojot, viņus var pamanīt sargs, taču likās, ka viņi atrodas vistālākajā parka galā, jo neviens celiņš negadījās. Kaut arī temperatūra nokritās gandrīz līdz sešdesmit grādiem kā oktobrī Jaunanglijā, viņam ar Reičelu no piepūles lija sviedri. Putekļainais apģērbs ķērās aiz zariem. Reičela saplēsa svārkus. Vēl ļaunāk, tā kā bija nācies nomest kurpes, lai pie tempļa varētu aizbēgt no Heilija un viņa vīriem, uz pēdām parādījās asiņojošas skrambas. Mežonis novilka savas kurpes un atdeva Reičelai zeķes. Viņš būtu atdevis arī kurpes, taču tās bija pārāk lielas. Tagad, ejot bez zeķēm, viņš pats iedzīvojās tulznās. Dažviet, kur mulčējums bija pārāk biezs, Mežonis nesa Reičelu. Pārvietošanās ātrums samazinājās. Pulksten vienos viņi bez spēka noslīga zemē.

-     Šis parks ir nenormāli liels, - Reičela noteica. - Bet japāņi sūrojas, ka viņiem trūkst vietas. Es par to nevaru sūdzēties. - Reičela sāka masēt kāju. - Heilijs šobrīd jau būtu mūs noķēris, ja vien… - Viņa pacēla uz augšu galvu. - Vai tu nedzirdi rūcam automašīnas?

Mežonis sasprindzināja dzirdi. Biezie koki visapkārt apslāpēja skaņas, taču likās… Enerģijas pieplūdums lika piecelties.

-     Es pārbaudīšu. - Viņš nozuda aiz kokiem, pasmaidīja, redzot, kas atklājas, un ātri atgriezās. - Apmēram piecdesmit jardu attālumā ir mūris. Mēs esam tikuši līdz ielai.

-     Paldies dievam! - Tomēr jau nākamajā mirklī Reičelas skatienā pavīdēja raizes. - Bet ko nu? Heilija vīri droši vien turpina mūs meklēt. Viņi uzskatīs, ka mēs varētu pārlīst pāri sētai.

-     Lai arī kas būtu Heilijs, viņa papildspēki nevar būt neierobežoti. Lai novērotu sienu, kas apjož parku, vīriem vajadzēs izvietoties visai reti. Bet tev ir taisnība, ja mūs kāds ieraudzīs, tas tūlīt pa rāciju aicinās pārējos. Ar sāpošām kājām mēs nespēsim aizbēgt. - Mežonis iedomājās par to. - Iesim tālāk gar sienu.

Tā kā bija vienalga, kādu virzienu izvēlēties, viņi uz labu laimi nolēma doties uz ziemeļiem. Sēta bija pietiekami augsta, lai viņus noslēptu, un pietiekami zema, lai vajadzības gadījumā viņi spētu pārrāpties tai pāri. Kopā ar klibojošo Reičelu gar krūmiem ejot uz priekšu, Mežonis iedomājās Akiras apjukumu, kad pusdienlaikā neizdosies viņus sazvanīt. Kādas domas neveiksmīgais mēģinājums uzņemt kontaktus Akiram radīs.7 Kas noticis? Kāda būs viņa reakcija? Ko viņš darīs līdz nākamajai zvanīšanas reizei sešos?

Siena pagriezās uz austrumiem, pēc tam no jauna uz ziemeļiem. Nogājis vēl sešdesmit jardu, Mežonis izdzirdēja sarunājamies japāniski, saspringa, pieliecās un cauri zaru aizsegam ieraudzīja parka austrumu-dienvidu ceļu. Satiksmes līdzekļu trokšņi kļuva skaļāki. Pārtraukums sētā pa kreisi, kā izrādījās, bija izeja no parka, un tai garām virzījās gājēju un mašīnu plūsma.

Mežonis nopētīja izplūdes gāzu dūmakā tīto ielu un kopā ar Reičelu virzījās atpakaļ, līdz varēja sarunāties, nebaidoties, ka viņus kāds izdzirdēs. Koku nokarenie zari noslēpa viņus savā ēnā.

-    Nevienu amerikāni neredzēju, - viņš sacīja. - Tas gan neko neizsaka, jo viņi nerēgosies citu acu priekšā. Jādomā, ka viņi atrodas aiz sētas katrā ielas pusē. Vai furgonā pāri ielai. Vai arī…

-     Vārdu sakot, nekas nav mainījies. Mēs joprojām nevaram no šejienes izkļūt.

Mežonis vilcinājās ar atbildi. -Jā.

-    Ko tadā gadījumā mēs…

-    Gaidīsim tumsu.

Reičela iepleta acis.

-     Bet tad mēs nokavēsim nākamo reizi, kad Akira zvanīs uz restorānu!

-    Ja mēģināsim doties projām tagad, mums ir niecīgas izredzes. Heilija vīri… mūs apturēs. Tikt līdz restorānam neizdosies, - sacīja Mežonis. - Nezinu, kāpēc tik traki esam Heili- jam vajadzīgi, taču es labāk paļautos uz Akiras pacietību, nevis to, ka Heilijs zaudēs pacietību.

-     Es jūtos kā… Vai tāda ir tava ikdienas dzīve?

-    Ikdienas? Ja to par tādu var saukt.

-    Esmu kopā ar tevi nepilnas divas nedēļas, bet jūtos tā, it kā būtu pārdzīvojusi vairākus karus. Kā tu spēj to izturēt?

-    Patlaban, pēc iemīlēšanās tevī, - Mežonis norija kaklā sakāpušo kamolu, - pats vairs netieku gudrs. Tas, ko vēlos, kas liedz apstāties, ir…

-     Izstāsti!

-    Ja padomā, tas izklausās muļķīgi. Pludmale Kankanas tuvumā. Es jūtu vēlēšanos novilkt tev peldkostīmu. Es vēlos mīlēties ar tevi jūrā mēnessgaismā.

-Neapstājies! Izstāsti, kādi ir viļņi!

-    Nevaru. Tas ir, nedrīkstu.

-    Mīlēties ar mani?

-    Nedrīkstu sadalīt uzmanību, - Mežonis noteica. - Mīlestības dēļ varu kļūt tik bezrūpīgs, ka tevi nogalina.

-     Patlaban… Kā tu teici, cik ilgi mums jāgaida?

-    Līdz tumsai.

-    Tādā gadījumā mūsu rīcībā ir milzum daudz laika. Aizvērusi acis, varu saklausīt jūru.

Reičela pastiepa roku uz Mežoņa pusi.

Izrādījās, ka viņai ir taisnība. Lēnā un gurdā apskāvienā aizvēris acis, Mežonis patiešām dzirdēja jūru.

4

Reičela gulēja, bet Mežonis tikmēr viņu sargāja. Ēnas kļuva biezākas. Neilgi pirms saulrieta viņa pamodās. Lai arī miegaina, viņa izskatījās skaista.

-    Tagad ir tava kārta, - viņa sacīja.

-    Nē, man…

-    Jāguļ, - Reičela noteica. - No tevis nebūs nekāda labuma, ja zaudēsi spēkus. - Viņas zilās acis iemirdzējās.

-    Bet ja Heilija vīri…

Reičela maigi izņēma no Mežoņa rokas ieroci. Atceroties pagājušo nakti, Mežonis labi zināja, ka viņa prot ar to rīkoties. Tomēr viņš labi saprata, kādu traumu Reičela guvusi. Viņas roka uz pistoles spala trīcēja. Viņa apņēmīgi satvēra ieroci stingrāk.

-    Vai esi droša? - viņš jautāja.

-    Kā citādi lai nokļūstam Kankanā?

-    Ja par kaut ko esi nobažījusies…

-    Es tevi pamodināšu. Ja vien būs laika un neuzradīsies mērķis.

Mežonis pameta iesānis uz viņu skatienu.

-    Domā, es atkal zaudēšu savaldību… šaušu… šaušu bez apstājas… un varbūt bez iemesla.

-    Nē, - Mežonis iebilda. - Es domāju, tu neesi pelnījusi piederību pie manas pasaules.

-     Pie joda tavu pasauli! Es vēlos būt piederīga tev. Noliec galvu! - viņa pavēlēja.

Mežonis pretojās.

-    Dari to, - viņa sacīja. - Liec galvu man klēpī. Noguris tu pieļausi kļūdas. Nepretojies. Liec te! Jā, te. Tā būs pareizi. Jā. Tā ir tik labi. - Viņa notrīcēja. - Tieši te.

-     Ir jau pāri sešiem. Esam palaiduši garām Akiras nākamo telefona zvanu. Viņš…

-    Nervozēs, taču deviņos no rīta piezvanīs atkal.

-    Ja vien pa šo laiku viņam pašam nav radušies sarežģījumi. Mums nevajadzēja izšķirties.

-    Nebija cita varianta, - sacīja Reičela. - Tavas runas par viņu… par jūsu abu saistību… gandrīz dara mani greizsirdīgu.

Mežonis klusu iesmējās.

-    Neaizmirsti, kur atrodas mana galva.

-    Aizver acis un atstāj to turpat.

-    Šaubos, vai varēšu aizmigt.

-     Tu aizmigsi, ja domāsi par pludmali Kankanas tuvumā. Iztēlojies viļņu ritmu pret krastu! Pat tad, ja negulēsi, atslābināšanās nāks par labu. Atpūta un spēku atjaunošana. Vai tā to sauc? Tev jābūt gatavam uz visu, kas mūs gaida.

-    Tiklīdz iestāsies tumsa…

-     Es tevi pamodināšu, - Reičela sacīja. - Apsolu. Tici, es gribu, lai tu no šejienes tiec projām.

5

Mežonis juta, ka Reičelai klab zobi - mazāk no bailēm, vairāk no aukstuma. Temperatūrai krītoties, viņš uzmeta žaketi Reičelai uz pleciem un tumsā veda viņu gar sētu uz priekšu. Viņš sprieda, ka iziešana no parka naktī pa celiņu var būt bīstamāka nekā dienā. Slēpnī gaidošajiem Heilija vīriem būtu vieglāk viņus nogalināt un nozust Tokijas nakts dzīves neona gaismu ņirbā.

Atgriezies uz agrākā ceļa, Mežonis veda Reičelu uz dienvidiem, līdz sasniedza mūra rietumu stūri, pēc tam devās tālāk. Neredzami zari ķēra aiz krekla un apdraudēja acis. Ja nebūtu no sētas pretējās puses automašīnu mesto gaismu, Mežonis nespētu atrast ceļu. Skanēja mašīnu signāli. Rēca motori.

- Pietiek, - Mežonis noteica. - Heilijs man ir līdz kaklam. Šī vieta ir tikpat laba kā jebkura cita. Ja virzīsimies vēl tālāk, mēs apiesim parkam apkārt. Pie joda! Nāc!

Mežonis pastiepa rokas, pieķērās pie sētas augšējās malas, pavilkās tik augstu, ka acis pacēlās pāri sētai, un vērīgi nopētīja ielu apakšā. Garām traucās mašīnas. Pa ietvi apakšā pastaigājās japāņu vīrieši un sievietes. Vispār kājāmgājēju bija maz. Mežonis nolēca atpakaļ uz zemes.

-    Neredzēju neko tādu, kas liktu mainīt domas. Esi gatava?

-    Kā vienmēr. - Viņa sasparojās. - Labāk pacel mani augšā.

Mežonis apņēma viņai kājas ar rokām un cēla. Pie vaiga piespiedās svārki un stilbi. Pēc mirkļa Reičela atbrīvojās no tvēriena un uzrāpās augšā. Tiklīdz viņa bija uz sētas un vēlās pāri, Mežonis steigšus sekoja. Abi kopā viņi palika karājamies otrā pusē. Sirdij strauji sitot, Mežonis nolēca pirmais un pieturēja Reičelu, lai krītot viņa uz betona nesavainotu zeķēs ieautās kājas.

Paskatījies uz abām pusēm, Mežonis uzsauca:

-    Ātri! Ej pāri ielai!

Simt jardu pa kreisi no ēnas iznāca vīrs. Mašīnu lukturu gaisma apspīdēja viņa seju. Baltais. Kaut ko noteicis rācijā, ko turēja rokā, viņš metās uz Mežoņa un Reičelas pusi, kaut ko meklēdams zem žaketes.

-    Atri! - Mežonis atkal uzsauca. - Pāri ielai!

-    Bet…

Mašīnu ugunis veidoja nepārtrauktu kustīgu barjeru.

-     Mēs nevaram te palikt! - No Mežoņa pa labi, no pretējās puses, parādījās vēl viens skrejošs baltais cilvēks.

-    Mūs…

-    Tūlīt! - Mežonis noteica. Viņš satvēra Reičelu pie rokas, ieraudzīja nelielu spraugu starp mašīnām un pameta ietvi.

Ugunis traucās virsū. Iekaucās bremzes. Mežonis turpināja skriet. Viņš nelaida vaļā Reičelas roku, kaut arī viņu vairs nevajadzēja mudināt.

Blakusjoslā ātri traucoša mašīna lika Reičelai izlamāties. Mašīnai tieši priekšā viņa metās tālāk.

Atskanēja spalgs signāls. Izplūdes gāzes kairināja Mežoņa nāsis. Viņš paplašināja soli.

Viņi jau bija uz sadalītājjoslas. Garām joņojošo mašīnu saceltais vējš plivināja Reičelas svārkus. Smagi elsodams, Mežonis atskatījās un ieraudzīja divus baltos, kas pa ietvi skrēja uz viņu pusi. Viņi vēroja mašīnas, meklēdami spraugu, lai varētu šķērsot ielu.

Mežonis pamāja vadītājiem pretējās joslās, ka skries pāri. "Toyota" piebremzēja. Mežonis izmantoja iespēju, un abi ar Reičelu metās pāri. Izvairījušies no vēl vienas mašīnas, viņi nokļuva uz pretējās puses ietves.

Mirdzēja veikalu skatlogi. Gājēji blenza, muti iepletuši. Priekšā vīdēja aleja. Ienirstot tajā, Mežonis atskatījās un ieraudzīja, ka divi baltie pamet ietvi. Tajā pašā laikā viņš pamanīja objektu, kas traucas uz viņu pusi. Pagriezdamies viņš ar bailēm ieraudzīja furgonu, kas no transporta plūsmas novirzās uz aleju.

Viņš sāka skriet, taču mašīnas vējstiklā parādījās zvaigznītes. Šķīstošo stiklu caururba caurumi. Ložu caurumi.

Furgons uzbrauca uz ietves malas, palēcās, sagriezās un, nesamazinādams ātrumu, ietriecās veikala skatlogā.

Nožļarkstēja metāls. Bira stikli. Par spīti sprādzienam līdzīgajam triecienam, Mežonim šķita, ka viņš sadzirdēja furgonā kliedzienus. Bez šaubām, kliedza gājēji. Kliedza vīri ielas otrā pusē.

Vairākas automašīnas bremzējot sametās sānis.

Reičela no šoka trīcēja.

- Bēdz! - Mežonis iesaucās.

Viņš rāva prom Reičelu.

No bailēm pagaisa pārsteiguma radītais apstulbums. Garām atkritumu tvertnēm viņa aizskrēja pa tumšo aleju.

Bet ja nu aleja ir slazds, Mežonis pēkšņi iedomājās.

Ja tajā gaida Heilija vīri?

Nē! Viņi nevar būt visur!

Kas šāva pa furgonu? Kas ar furgonu brauca? Mežoņa prātu plosīja izmisums. Viss bija tā sajucis, ka varēja zaudēt prātu.

Kāds vēlas mūs apstādināt. Kāds cits vēlas, lai turpinām meklējumus .

Kas viņš ir? Kāpēc viņš tā rīkojas?

Pie joda, ko lai mēs darām?

Viņi sasniedza nākamo ielu. Ieraugot taksometru, kas tuvojās, Mežonim sažņaudzās krūtīs. Viņš apstādināja mašīnu, iebīdīja tajā Reičelu, iekāpa pats un noteica: - Ginza! - cerēdams, ka šoferis sapratīs, kur viņš vēlas nokļūt.

Šoferis formas cepurē un baltos cimdos, ieraudzījis steidzīgo balto cilvēku nekārtīgo izskatu, neapmierināts sarauca pieri. Likās, viņš šaubījās, vai vest tādus pasažierus. Mežonis pacēla uz augšu vairākas tūkstoš jenu banknotes.

Šoferis pamāja ar galvu un sāka braukt, veikli iekārtodamies transporta plūsmā.

Mežonis izdzirdēja sirēnu kaukšanu, kas kļuva arvien skaļāka. Viņam bija skaidrs, uz kurieni tās traucas. Viņš varēja tikai neizrādīt satraukumu. Šoferim varbūt neienāks prātā doma, ka pasažieriem ir kāds sakars ar sirēnām.

Taksometrs krustojumā nogriezās. Pa pretējo joslu, sirēnām kaucot un bākugunīm mirgojot, strauji tuvojās policijas mašīnas.

Tiklīdz policijas patruļmašīnas, kuras šoferis pavadīja ar skatienu, bija pabraukušas garām, taksometrs brauca tālāk. Mežonis pieskārās Reičelai pie rokas. Viņai trīcēja pirksti.

6

Kopā ar blīvo mašīnu plūsmu, kas tomēr virzījās kaut kādā veidā uz priekšu, viņi beidzot nokļuva Ginzā. Akira bija paskaidrojis, ka Ginza nozīmē "sudraba vieta", un atsaucies uz faktu, ka pirms vairākiem gadsimtiem tur atradusies valsts naudas kaltuve. Jau tajā laikā šis rajons bija kļuvis par Tokijas galveno iepirkšanās centru ar veikaliem, bāriem un restorāniem, kuriem, šķiet, nebija skaita.

Par tuvāko Ginzas līdzinieku Mežonis varēja iedomāties Ņujorkas Taimsskvēru, pirms tā lieliskumu nebija sagandējuši narkomāni, prostitūtas un pornoveikali. Neons. Mežonis vēl nebija to redzējis tik milzīgā daudzumā. Lai arī kur pagriezās acis, mirdzošas gaismas pārvērta nakti dienā. Elektrificētu krāsu sajaukums iedvesa bijību. Šis tas kvēloja bez pārmaiņām. Kaut kas cits pulsēja vai veidoja uzrakstus uz tādas kā milzīgas starojošas serpentīna lentes, kas vijās ap ēkām. Skatu papildināja automašīnu lukturu biezoknis. Trauksmainās ielas pildīja labi ģērbušies kājāmgājēji.

Mežonis nedomāja iedot šoferim Akira zīmīti ar norādījumiem japāņu valodā, kā nokļūt līdz restorānam, uz kuru jāzvana. Varas pārstāvji varēja izjautāt visus taksometru šoferus, kas veduši baltos, bet Mežonis vēlējās paturēt tikšanās vietu ārpus aizdomām. Turklāt viņam ar Reičelu te nevajadzēja rādīties līdz deviņiem rītā, līdz nākamajai Akiras zvanīšanas reizei.

Nokļūt šajā rajonā Mežoni bija mudinājuši citi motīvi. Pirmkārt, samērā nedaudzos baltos cilvēkus vilināja Ginzas mirdzošā nakts dzīve, bet viņam ar Reičelu bija ļoti svarīgi iejukt cilvēkos. Otrkārt, vajadzēja jaunu apģērbu, bet pēc tik prasmīgas izsekošanas viņi neuzdrošinājās atgriezties dzelzceļa stacijā, kur bagāžas skapītī atradās ceļasomas. Novērotāji varēja tur gaidīt, kad viņi dotos pēc savām mantām.

- Arigato, - Mežonis uzrunāja taksometra šoferi, norādīdams uz ietves malu. Balti cimdotais vīrs piestāja, saskaitīja Mežoņa iedoto naudu un apmierināts pamāja. Nospiedis blakus priekšējam sēdeklim ierīkoto sviru, viņš atvēra aizmugurējās durvis. Mežonis ar Reičelu izkāpa.

Tiklīdz taksometrs aizbrauca, visapkārt kvēlojošās gaismas kļuva vēl iespaidīgākas. Viņus apņēma automašīnu troksnis un no bāriem skanošā mūzika. Plaušām uzbruka izplūdes gāzes. No restorāniem nāca pikantu ēdienu smaržas.

Kaut ar! gribējās steigties, viņi bija spiesti piemēroties pūļa ritmam, lai nesaistītu uzmanību. Par spīti centieniem izturēties mierīgi, viņi tomēr nepalika neievēroti. Kājāmgājēji japāņi nemitīgi grieza acis uz viņu pusi. Vai tāpēc, ka baltie cilvēki ir neparasta parādība pat Ginzā? Vai tāpēc, ka sejas netīras un drēbes saplēstas, domāja Mežonis. Reičela kliboja, kājās uzvilktās zeķes nelīdzēja.

Mežonis veda viņu tuvāk mirdzošajām veikalu vitrīnām.

- Mums jāsameklē…

Mežonis strauji apstājās pie elektronisko preču veikala, viņu bija apstulbinājis logā izlikto televizoru ekrānos redzamais attēls. Cauri stiklam nenāca ne skaņa, bet tas neko nenozīmēja. Vārdus, kas pavadīja satraucošos skatus, viņš tik un tā nesaprastu, jo runāja japāņu valodā.

Nebija vajadzīgs tulks, lai saprastu ekrānos redzamā ļauno nozīmi. Sirds sarāvās, jo viņš atkal redzēja rēgu. Muto Kami- či… Kunio Širai… vīrs, kuru viņš bija redzējis pārcirstu uz pusēm neesošajā Medfordgapas kalnu kūrortā… pie ASV Gaisa kara bāzes vārtiem kūdīja tūkstošiem ar pretamerikāniskiem plakātiem bruņotu japāņu. Aiz žoga sardzē stāvošie amerikāņu karavīri nervozēja.

Ziņas atgādināja pirms trim dienām Amerikā redzēto televīzijas pārraidi un no rīta Centrālās stacijas avīžu automātā nopirktās avīzes pirmo lapu.

Bija tikai divas būtiskas atšķirības. Agrāk protesta akcijas tika rīkotas pie ASV civilo iestāžu ēkām, bet demonstrantu - katrā ziņā to skaits bija iespaidīgs - bija nesalīdzināmi vairāk, turklāt tie bija kļuvuši niknāki.

Televizoru ekrānos parādījās nopietnas oficiālo Amerikas pārstāvju sejas. Dana Ratera intervētajā vīrā ar iekritušo seju un grumbās savilkto pieri Mežonis pazina ārlietu ministru. Viņu nomainīja prezidenta preses sekretārs, kas saspringts atbildēja uz reportieru jautājumiem.

Pēkšņi ekrānā no jauna atgriezās demonstrantu kūdītājs Ka- miči-Širai. Lai arī kā sauca šo mazliet patuklo, pagurušam firmas direktoram līdzīgo, gadus piecdesmit piecus veco sirmo vīru ar atkārušos žokli, pūļa priekšā viņš izstaroja negaidītu valdzinājumu. Pavēlošais skatiens un spēcīgie žesti pārvērta viņu par fanātiķi, kas prot aizraut auditoriju. Uz katru karatista aprepējušās rokas vēzienu pūlis atsaucās arvien dedzīgāk, cilvēku sejas izķēmoja naids.

-    Šī jaunā demonstrācija droši vien bija sarīkota šodien, kamēr Heilija ļaudis ķēra mūs parkā, - noteica Mežonis un pagriezās pret Reičelu. Bālais izskats lika viņam saraukt pieri. - Vai ar tevi viss kārtībā?

Viņa nepacietīgi paraustīja plecus, it kā asiņu piemirkušās zeķes neko nenozīmētu.

-    Kas notiek? Kāds tam iemesls?

-     Varbūt incidents, par kuru mums nekas nav zināms? - Mežonis papurināja galvu. - Manuprāt, Kamiči, - viņš tūlīt šo vārdu papildināja, - Širai nav vajadzīgs incidents. Manuprāt, svarīga ir Amerika… Amerika Japānā.

-     Bet Amerika ar Japānu ir draugos!

-    Ja var ticēt šiem demonstrantiem, tad ne. - Mežonis sajuta aiz muguras kustību un nervozi pagriezās. Pie televizoru ekrāniem pulcējās kājāmgājēji japāņi.

-     Iesim no šejienes projām, - viņš sacīja. - Esmu briesmīgi kautrīgs.

Viņi izspraucās cauri pūlim, kas palielinājās. Mežonis juta, ka asinis dzīslās stingst. Saspringtie muskuļi pārstāja sāpēt tikai tad, kad viņi bija sasnieguši samērā brīvu vietu uz normāli aizņemtas ietves.

-     Bet kāpēc ne no šā, ne no tā, - ierunājās Reičela, - demonstrācijas kļuvušas lielākas un bīstamākas?

-    Kamiči nospēlējis katalizatora lomu.

-    Širai.

-    Nevaru pierast pie šā vārda, - Mežonis noteica. - Viņš ir tas pats vīrs, kuru vedu uz Pensilvāniju.

-    Uz neeksistējošu viesnīcu.

-     Manā realitātē es viņu turp vedu. Man viesnīca eksistē. Bet labi, - Mežoņa prāts, kuru sagrāba jamais vu, sašķobījās, - sauksim viņu par Širai. Viņš ir šo demonstrāciju iemesls. Nezinu, kāpēc. Nespēju iedomāties, kādi ir viņa spēka avoti. Taču viņš, Akira un es kaut kādā veidā esam saistīti.

Piepeši prātā ienākusi doma Mežonim lika pagriezties pret Reičelu.

-    Iepriekšējais imperators Hirohito nomira astoņdesmit devītā gada janvārī.

Reičela turpināja iet.

-Jā? Un tad?

-     Pēc Japānas sakāves Otrajā pasaules karā Makārturs pieprasīja, lai Japāna pieņem jaunu konstitūciju. Pirms Japānas padošanās četrdesmit piektajā gadā Amerika pieprasīja, lai Hirohito uzstājas pa radio un ne tikai paziņo par bezierunu kapitulāciju, bet arī publiski atsakās no dievišķās izcelsmes un pavēsta tautai, ka ir cilvēks, nevis dievs.

-    Atceros, ka esmu par to lasījusi, - Reičela sacīja. - Paziņojums Japānā izraisīja šoku.

-     Un palīdzēja Makārturam pārveidot valsti. Bet viens no stingrākajiem jaunās konstitūcijas noteikumiem bija tāds, ka baznīca jāšķir no valsts. Pēc jaunā likuma reliģija un politika ir absolūti nesavienojamas lietas.

-     Kāds tam sakars ar Hirohito nāvi?

-    Viņa bēres. Pārkāpjot konstitūciju, bet nesastopot iebildumus no Amerikas puses, tika apvienotas politiskās un reliģiskās ceremonijas. Sakarā ar Japānas ekonomisko varenību visas ietekmīgākās valstis atsūtīja pārstāvjus. Tādu kā starptautisko valdību. Un pārstāvji lietusgāzē pasīvi stāvēja zem koka nojumes, kamēr japāņu godasardze pavadīja Hirohito zārku uz templi, kur šinto rituālu aizsegā izpildīja tradicionālo reliģisko bēru ceremoniju. Neviens no ārpuses neiejaucās un neteica: "Pagaidiet, tas nav likumīgi." Tieši tā sākās Klusā okeāna karš.

-     Viņi izrādīja cieņu lielam cilvēkam pēc nāves, - sacīja Reičela.

-    Vai arī bezmaz pietaisīja bikses, ka, iebilstot pret šinto rituāliem, var sakaitināt Japānu un tā nogriezīs kredītus. Pie joda, Japāna finansē Amerikas budžeta deficīta lielāko daļu. Neviena valsts neuzdrošinātos iebilst, ja Japāna atgrieztos pie agrākās konstitūcijas. Kamēr Japānai ir nauda - un vara -, tās valdība var darīt visu, ko vēlas.

-     Šajā ziņā tavi argumenti neiztur kritiku, - Reičela sacīja. - Japānas valdība atbild par savu rīcību.

-    Kamēr to vada mērenie. Bet ja priekšgalā nostājas Kami- či-Širai? Iedomājies, ka atgriežas vecie laiki un vadību pārņem radikāļi! Vai zini, ka Japāna, kam jābūt demilitarizētai, patērē aizsardzībai vairāk līdzekļu nekā jebkura NATO valsts, atskaitot Ameriku? Turklāt viņi tur aizdomās Dienvidkoreju! Vienmēr viņus uztraukuši Ķīna! Un…

Mežonis atskārta, ka runā pārlieku skaļi. Garāmgājēji japāņi lūkojās uz viņu caur pieri.

Reičela turpināja klibot.

-    Nāc! Mums jānopērk kaut kas tāds, ko vari uzvilkt kājās.

Mežoņa skatienu saistīja spoži apgaismots sporta apģērbu

veikals, un viņi tajā iegāja. Veikalā nebija gandrīz neviena pircēja. Palokoties sveicienā un ieraugot Reičelas zeķēs ieautās kājas, divi pārdevēji - jauns vīrietis un sieviete - ar saviem skatieniem pauda neizpratni.

Mežonis ar Reičelu arī palocījās un tūlīt devās dziļāk veikalā. Tajā bija ne vien sporta apģērbi, bet arī džinsi, T krekli un neilona jakas. Reičela sakrāva uz rokām kaudzīti un jautājoši paskatījās uz pārdevēju sievieti, kas, liekas, saprata, ka Reičelu interesē uzlaikošanas kabīne.

Pārdevēja norādīja telpas dziļumā kabīni, kuras durvis aizstāja aizkars. Uzlikusi uz kaudzītes biezas, baltas skrējēja zeķes un "Reebok" kurpes, Reičela nozuda aiz aizkara.

Mežonis tikmēr izvēlējās brūnas zeķes, jaunas bikses un citu kreklu. Tiklīdz Reičela iznāca no kabīnes džinsa biksēs, bordokrāsas krekliņā un zilā, kobaltzilajām acīm pieskaņotā neilona jakā, tajā iegāja Mežonis. Ik pa brīdim viņš paskatījās gar aizkaru, vai pa to laiku, kamēr Reičela paliek neaizsargāta, veikalā neienāks kāds aizdomīgs tips. Pēc astoņām minūtēm viņi samaksāja un atstāja veikalu ar netīro apģērbu maisiņā, kuru iemeta atkritumu tvertnē dažus kvartālus tālāk.

-     Ar šīm kurpēm kājās ir pavisam cita sajūta… - Reičela nopūtās. - Tās ir tik labas, ka nav pat jāklibo.

-     Turklāt mēs vairs neizskatāmies kā grāvī gulējuši. - Mežonim mugurā bija dzeltens krekls, dzeltenbrūna vējjaka un haki bikses. Šāda kombinācija radīja iespaidu, ka viņa hameleona zaļās acis ir iekrāsotas brūnas. Viņš, tāpat kā Reičela, uzlaikošanas kabīnē bija sasukājis matus. - Tikai daži traipi uz sejas. Visā visumā nav slikti. Patiesībā tu izskaties ļoti jauki.

-     Pieglaimošanās, taču es nekad nenoraidu komplimentu. Turklāt pēc drēbju nomaiņas lieciniekiem, kas redzēja mūs pie parka, būs grūtāk mūs pazīt, ja policija nolemtu aizturēt.

Mežonis paskatījās uz Reičelu ar apbrīnu.

-    Tu ātri visu aptver.

-    Ja ir īstais skolotājs un pienācīga motivācija, proti, bailes, es mācos sasodīti ātri. - Reičela savilka pieri. - Furgons pie parka. Liekas, tas izbrauca no transporta plūsmas, lai iegrieztos alejā, tas ir, virsū mums.

-    Heilijs noteikti bija licis mašīnām braukāt apkārt parkam, lai vīri var paziņot pa rāciju, ja mūs pamana. Mums gluži vienkārši neveicās, ka tajā brīdī tuvumā bija mašīna.

-            Mums neveicās? Neveicās tiem, kas atradās furgonā, - sacīja Reičela. - Mašīnai braucot uz mūsu pusi, vējstiklā parādījās zvaigznītes. Vai redzēji ložu caurumus?

Mežonis saknieba lūpas un pamāja.

-     Kāds negrib, ka Heilija vīri mūs notver.

-     Bet kas tas ir? Un kā viņš var zināt, kur mēs atrādīsimies?

-    Tad jājautā, kā Heilija vīri spēja mūs izsekot metro. Mēs ļoti uzmanījāmies. Ejot ārā no metrostacijas, es pārbaudīju aizmuguri. Viņi ne no šā, ne no tā uzradās parkā. Var rasties iespaids, ka viņi domā tāpat kā mēs vai pat mums pa priekšu.

-     Agrāk tu izteicies… - Reičela iegrima domās. - Tu teici, ka daudz kas iepriekš paredzams, ja zināmas problēmas, kādas jārisina. Parkam nebija nekāda sakara ar mūsu problēmām. Tas, ka tur iegājām, bija visīstākā nejaušība.

-    Jā, - sacīja Mežonis. - Mūs pārtver pārāk bieži. Nesaprotu, kā viņiem tas izdodas.

-     Mans dievs! - Reičela pagriezās. - Man nupat kaut kas ienāca prātā. Mēs visu laiku domājam, ka Heilijs grib mūs apstādināt.

-     Pareizi.

-     Bet ja ir otrādi? Ja Heilijs cenšas mūs aizsargāt? Ja furgonā bija vīri, kas vēlas mūs nogalināt, un Heilija vīri sašāva vējstiklu, lai mēs turpinām meklējumus?

Mežonis brīdi neko nesaprata, tik krass bija domas pavērsiens. Piepeši viņam šķita, ka aiz ausīm uzrodas spiediens. Šķi- ta, ka smadzenēs kaut kas iesprūdis. Acu priekšā viss izplūda, prātam uzbruka neatrisināmas pretrunas. Šķita, nekas nav drošs. Viss neīsts. Jainais vu cīnījās ar realitāti. Kaut kam taču vajadzēja būt īstam! Noteikti bija kāds atrisinājums! Viņš nevarēja paciest…

Nē! Pirms trim nedēļām viņa vienīgā problēma bija apliecināt sevi no jauna. Bet tagad?

Pilnīgs sajukums!

Mežonis salīgojās.

Reičela saņēma viņu pie rokas un, skatīdamās platām acīm, palīdzēja noturēties.

-     Es domāju… Vienu brīdi… Es… Nu jau jūtos labi… Nē… Reibst galva.

-    Es pati jūtos drusku izsista no līdzsvara. Mēs neesam ēduši kopš vakardienas. - Viņa pamāja. - Vai redzi restorānu? Mums jāapsēžas, jāatpūšas, kaut kas jāiepilda vēderā un jāizvēdina galva.

Šobrīd nevis Mežonis vadīja Reičelu, bet viņi apmainījās lomām.

Un viņš jutās tik nevarīgs, ka nepretojās.

7

Balti grimēta viesmīle kimono un sandalēs pasniedza ēdienkarti. To atverot, Mežonim likās, ka viņš no jauna zaudē orientāciju. Ēdienu nosaukumi nebija drukāti horizontāli kā Rietumos, bet vertikāli, un šis kontrasts pastiprināja izjūtu, ka viss ir greizs, ka prāts zaudējis līdzsvaru. Visžēlīgi blakus japāņu ideogrammām viņš ieraudzīja tekstu angļu valodā. Neameri- kanizētie japāņu ēdieni Mežonim tomēr bija tik slikti pazīstami, ka vienīgā iespēja bija norādīt uz stabiņu pa kreisi, pusdienām divām personām, kādas restorāns ieteica.

-    Sakē? - palocījusies jautāja viesmīle.

Mežonis papurināja dunošo galvu. Šobrīd alkohols viņam vismazāk bija vajadzīgs.

-    Tēja? - viņš pajautāja, nebūdams drošs, ka viņu sapratīs.

-     Hai. Tēja, - viesmīle atteica ar smaidu un aizgāja. Ciešais kimono izcēla ne tikai mazos solīšus, bet arī gurnus un lielus.

Tālāk restorāna kokteiļu zālē japāņu kantri stila dziedonis nevainojami atdarināja Henka Viljamsa "Esmu tik vientuļš, ka asaras birst".

Mežonis nezināja, vai dziedātājs saprot vārdus vai arī tos labi iegaumējis.

Nakts vilciens…

-    Ja esam ķezā un domājam, ka arī Akira var iekļūt ķezā… - Mežonis papurināja galvu.

-     Zinu. Bail pat iedomāties, kas ar viņu šodien varēja notikt. - Reičela pastiepa roku pāri galdam. - Bet mēs nekā nespējam viņam palīdzēt, vismaz šobrīd ne. Es teicu, tev jāatpū' šas. Drīz atnesīs ēdienu. Tev jāmēģina atslābināties.

-    Vai tu saproti, cik tas ir ačgārni?

-    Tas, ka rūpējos par tevi? - Reičela pajautāja. - Man patīk.

-     Man nepatīk justies…

-    Tādam, kas nav stāvokļa noteicējs? Tev vēl būs daudz iespēju rādīt, ko vari. Jau drīz. Paldies dievam, ka tas nav jādara tūlīt.

Vai dzirdi, kā lēlis dzied…

Restorānā virmoja cigarešu dūmi un mērču aromāts. Mežonis ar Reičelu sēdēja uz spilveniem pie zema galdiņa, zem kura varēja izstiept kājas, - piekāpšanās par labu garkājainiem ārzemniekiem, kas vēlējās sēdēt pēc japāņu tradīcijām, taču neciešot neērtības.

-    Kamiči… Širai… Mums vajadzēs ar viņu tikties, - Mežonis noteica. - Mums ar Akiru jāzina, vai viņš redzējis mūsu nāvi, tāpat kā mēs redzējām mirstam viņu.

-    Ja es vadītu demonstrācijas pret ASV Gaisa kara bāzēm, man būtu tāda apsardzība, kurai pat jūs netiktu cauri, - Reičela sacīja. - Satikt viņu nebūs viegli. Tā kā tu esi amerikānis, nez vai tik vienkārši varēsi viņam piezvanīt un sarunāt tikšanos.

-    Katrā ziņā mēs ar viņu parunāsim, - sacīja Mežonis. - Par to vari nešaubīties.

Viesmīle atnesa siltas, miklas salvetes. Pēc tam atnesa ēdienu: ar rīvētu ingveru aizdarītu dzidru sīpolu un sēņu zupu; ar sojas mērci un saldu vīnu sajauktu jamsu; vārītu zivi ar šķēlītēs sagrieztiem dārzeņiem. Dažādās mērces lieliski papildināja cita citu. Mežonis pat nebija apjautis, cik ir izsalcis. Kaut arī porcijas bija itin lielas, viņš apēda visu - mazliet traucēja tikai neprasme ēst ar irbuļiem.

Maltītes laikā viņš nepārtraukti domāja par Akiru un to, ka astoņpadsmit stundās kopš šķiršanās brīža tik daudz kas mainījies, ka agrākās norunas par kontaktu uzņemšanu īsti vairs nederēja.

-    Es nevaru gaidīt līdz deviņiem no rīta, - noteica Mežonis. Viņš izdzēra palikušo tēju, maksai par vakariņām pievienoja bagātīgu dzeramnaudu un piecēlās. - Vestibilā bija telefons.

-    Ko tu…

-    Zvanīšu Akiram.

Telefons atradās kaktā netālu no garderobes, daļēji aizsegts ar aizslietni, kuru rotāja košas saulespuķes. Mežonis iemeta aparātā monētas un sastādīja Akiras iedoto numuru.

Atskanēja četri signāli.

Apskāvis ar pirkstiem klausuli, Mežonis gaidīja.

Piektais signāls.

Piepeši atskanēja sievietes balss. Eko. Mežonis nevarēja viņu nepazīt.

-     Hai! - Reaģējot uz viņas strupo toni, Mežonim ceļgalos parādījās vājums. Nupat viņš bija dzirdējis signālu, kas liecināja, ka Akira ir nelaimē, ka Mežonim jāatstāj Japāna, cik ātri vien iespējams.

Sirds salēcās, viņš ļoti gribēja izjautāt Eko, noskaidrot, kas īsti noticis. Bet Akira bija teicis, ka Eko nerunā angliski.

Es nevaru tāpat vien nolikt klausuli, Mežonis domāja. Jāizdomā kāds sazināšanās paņēmiens! Jābūt kādai iespējai…

Klausulē nograbēja. Strupi ierunājās sveša balss. Vīrieša balss. Japāņu valodā.

Mežoņa sirds klausoties iepukstējās straujāk. Viņš bija nelaimīgs, ka nespēja noteikt runātāju vai saprast strauji nobērtos paziņojumus.

Runātājs tikpat strupi pārgāja uz angļu valodu.

- Doil? Forsait? Sasodīts, lai arī kā tu sevi sauktu, paklausies, vecīt! Ja zini, kas tev ir labs, ja vēlies paglābt savu pakaļu, vislabākais…

Mežonis nedomāja. Šokēts viņš automātiski nolika klausuli. Ceļgali trīcēja.

Kaut kāds neprāts.

Piesmēķētajā bārā aiz muguras japāņu kantri dziedonis iejutās Henka Viljamsa dziesmā.

Es nomiršu vientuļš.

8

-     Kas tas bija? - Reičela pajautāja.

Gaismā mirdzošajā ielā viņi apgāja apkārt ļaužu pūlim. No milzīgajām gaismas sienām nāca tāds pats siltums kā no kal- nusaules.

Mežonim sametās šķērmi ap dūšu. Likās, viņš izvems milzīgo porciju, kuru bija apēdis.

-     Nekad agrāk šo balsi neesmu dzirdējis. Nemāku spriest par japāņu izrunu, taču viņa angļu valoda bija nevainojama. Manuprāt, runāja amerikānis. Uzzināt, kurā pusē viņš ir, nav iespējams. Viņš draudēja, bija nikns un nepacietīgs. Es neuzdrošinājos sarunu ievilkt garumā. Ja šie noteikuši, no kurienes zvana, viņi zinās, ka jāpārmeklē Ginza. Viens ir skaidrs. Akira nebūtu ielaidis mājā svešiniekus, un Eko bez iemesla nebūtu atsaukusies ar "hai".

-     Policija?

-     Policijā nav amerikāņu. Un kā tas vīrs zināja mani uzrunāt par Forsaitu vai Doilu? Akira nebūtu viņiem tādas lietas teicis.

-    No laba prāta.

Mežonis zināja par dažu ķimikāliju efektivitāti, kad jāpanāk negribīga informatora sadarbība.

-     Jāuzskata, ka ar Akiru atgadījusies nelaime. Diemžēl es nezinu, kā viņam palīdzēt.

Mežoni satrūcināja sirēna. Pagriezies, jau gatavs bēgt, viņš ieraudzīja ātrās palīdzības mašīnu, kas aizbrauca garām.

Viņš nopūtās.

-    Mēs nevaram nemitīgi staigāt pa ielām, - atgādināja Reičela.

-     Bet kur ir tā vieta, kur pavadīt nakti drošībā?

-     Nez vai es spētu gulēt, - Reičela sacīja. - Esmu tā saspringta…

-    Ir divas iespējas. Jāatrod, kur paslēpties, jānogaida līdz rītam, jāiet uz restorānu un jācer, ka Akira deviņos piezvanīs. Restorāns var arī kalpot par slazdu.

-    Un kāda ir otra iespēja? - Reičela painteresējās.

-    Jāmaina plāns. Es teicu Akiram, ka pat tad, ja pa telefonu izdzirdēšu Eko brīdinājuma signālu, nepametīšu Japānu. Man par daudz ko jātiek skaidrībā. - Izbrīnījies par rūcošo pieskaņu balsī, Mežonis atlocīja Akiras zīmīti ar norādījumiem. - Gudrs un svēts vīrs, teica Akira. Viņa sensei. Vīrs, ar kuru viņš gribēja runāt. Nu, paskatīsimies, cik viņš ir svēts un gudrs.

9

Pretstatā gaismas kvēlojošai Ginzai šī ēnās grimusī Tokijas daļa nomāca. Nedaudzās ielu laternas un nejauša gaismas strēle pa šaurajiem logiem nespēja kliedēt tumsu. Samaksājis taksometra šoferim un kopā ar Reičelu izkāpis no mašīnas, Mežonis nodomāja, ka pat tumsā viņš visiem krīt acīs. Bija jūtams, kā saspringst pleci.

-    Varbūt šis nav labākais variants, - noteica Reičela.

Mežonis nopētīja tumšo ielu. No tāluma plūstošā transporta

līdzekļu rūkoņa padarīja klusumu vēl dziļāku. Kaut arī ietve šķita tukša, pat tumsā Mežonim rādījās dažādas ejas un nišas. No jebkuras slepeni viņus varēja vērot kādas acis, plēsoņas gaidīt…

-    Taksometrs ir prom. Cits nav redzams. Mainīt domas par vēlu.

-     Kolosāli… Kā mēs varam būt droši, ka šoferis atvedis uz vajadzīgo vietu? - Reičela pajautāja.

-     Ābrama ticība balstījās uz absurdu, - Mežonis atbildēja ar viņas iemīļoto izteicienu. - Mums neatliek nekas cits kā ticēt.

-    Kolosāli, - Reičela atkārtoja vēlreiz, likdama šim vārdam izklausīties kā lamuvārdam.

Mežonis paplēta rokas bezpalīdzīgā žestā.

-     Darot visu pēc noteikumiem, mums vajadzēja atstāt taksometru vairāku kvartālu attālumā un, lai neiekļūtu lamatās, uzmanīgi tuvoties šai vietai. - Viņš paskatījās visapkārt. - Bet Tokijā tikai nedaudzām ielām ir nosaukumi. Nezinu, vai bez šofera palīdzības būtu iespējams atrast šo vietu pat tad, ja tā būtu dažu kvartālu attālumā.

Meklējamā vieta izrādījās neuzkrītoša piecstāvu betona ēka bez logiem. Tā līdzinājās noliktavai un starp daudzajiem dzīvojamiem kompleksiem ar nelieliem logiem, ne mazāk pelēcīgiem, šķita nevietā.

Ēka bija tumša.

-     Neticu, ka šeit kāds dzīvo, - Reičela sacīja. - Notikusi kļūda.

-    Ir tikai viena iespēja par to pārliecināties. - Mežonis vēlreiz nopētīja tumšo ielu. Uzlicis roku zem jakas noslēptajam ierocim, viņš piegāja pie durvīm.

Tās bija no tērauda.

Mežonis meklēja, taču nekur neredzēja zvana vai sarunu ierīces pogu. Nebija redzama arī atslēga.

Mežonis nospieda durvju rokturi. Tas padevās.

-    Acīmredzot nevienu neuztrauc svešinieki, kas var šeit ienākt, - Mežonis noteica. Viņa balsī ieskanējās neizpratne. - Turies man blakus!

-    Klau, tuvāk varētu būt rikai tad, ja ielīstu tavā apakšveļā.

Mežonis bezmaz pasmaidīja.

Reičelas joks tomēr neizkliedēja spriedzi. Mežonis atgrūda vaļā smagās durvis un caur pieri ieskatījās blāvi apgaismotā gaitenī.

-     Ātri! - viņš noteica un ievilka Reičelu iekšpusē, kamēr abu silueti nebija kļuvuši par viegliem mērķiem.

Tikpat ātri durvis aizvēris, viņš ievēroja, ka atslēgas nav arī iekšpusē. Juzdams arvien lielāku neizpratni, viņš nopētīja gaiteni.

Tas beidzās desmit pēdu attālumā.

Nevienas durvis ne pa labi, ne pa kreisi. Tikai kāpnes uz augšu.

-    Kas šeit īsti… - iejautājās Reičela.

Mežonis pielika sev pie lūpām pirkstu, un viņa apklusa.

Viņš saprata, ko Reičela gribējusi prasīt, un pamāja ar galvu. Arī viņš ne reizi nebija redzējis noliktavu vai dzīvojamo māju, kas būtu iekārtota kā šī ēka. Pie sienas nevienas zīmes ar norādījumiem, kur iet vai kur viņi atrodas. Nevienas pastkastītes ar vārdu vai zvana pogas. Nevienas apsardzes sistēmai pieslēgtas durvis, kas liegtu iekļūt ēkā dziļāk.

Kāpnes bija no betona. Uzmanīgi ejot uz augšu, bija dzirdama tikai kurpju klaudzēšana uz pakāpieniem.

Arī nākamajā stāvā bija īss, vāji apgaismots gaitenis bez durvīm, no kura kāpnes gāja uz augšu.

Kāpjot augstāk, Mežonis kļuva arvien nervozāks. Kāpēc Akira devis tik nepilnīgus norādījumus, viņš domāja. Kā iespējams atrast kādu, kas šeit dzīvo, ja nav nevienu durvju vai vārda uz…

Piepeši viņš atskārta, ka Akiras norādījumi ir pilnīgi.

Durvju trūkums novērsa iespēju pieļaut kļūdu. Bija tikai viens ceļš uz augšu un pēc tikpat tukša trešā un ceturtā stāva tikai viens galamērķis: piektais stāvs.

Te kāpnes beidzās.

Gaitenis bija tikpat īss kā citos stāvos.

Tā galā atradās tērauda durvis.

Uzlicis roku zem žaketes noslēptajai pistolei, Mežonis vilcinājās. Tuvumā durvis šķita lielākas. Tāpat kā pie ēkas ārdurvīm, nebija nedz zvana pogas, nedz sarunu ierīces. Arī šīs durvis bija bez atslēgas.

Reičela samiedza acis, tajās parādījās mulsums un domīgums.

Mežonis mierinādams paspieda viņai plaukstu un pasniedzās uz roktura pusi. Ar skaļi pukstošu sirdi viņš padomāja un nolēma, ka šķietami neaizsargātās durvis pārāk līdzīgas ieejai kādā dzīvoklī, lai pa tām drīkstētu ieiet tāpat vien.

Ar aizturētu elpu viņš pacēla roku un pieklauvēja.

Tērauda durvis atsaucās ar klusu iedunēšanos.

Mežonis pieklauvēja vēlreiz, tagad spēcīgāk.

Tērauda durvis ievibrējās, radot dobju atbalsi.

Pagāja piecas, desmit sekundes.

Piecpadsmit sekundes. Klusums.

Neviena nav mājās, Mežonis nodomāja. Vai arī aiz durvīm nav dzīvokļa. Vai arī Akiras sensei aizmidzis un mani nedzird. Vai arī…

Akiras sensei būtu vislabāk. Bet neviens profesionālis neguļ tik dziļā miegā.

Pie joda!

Mežonis pagrieza rokturi, atvēra durvis un iegāja.

Kaut arī Reičela bija pieķērusies aiz muguras viņam pie žaketes, Mežonis ignorēja viņu, jo bija iegājis plašā, vāji apgaismotā telpā.

Nē, tas nebija vājš apgaismojums. Sienā iedziļinātās spuldzes zem karnīzes, kas gāja apkārt griestiem, kvēloja tik vārgi, ka "vāja" gaisma neko neizteica. Krēsla. Neīsts saullēkts. Pat šis raksturojums nebija īsti atbilstošs. Gaisma bija mazāka nekā no sveces, taču pietiekama, lai varētu saskatīt milzīgu dojo, neskaitāmus tatami uz grīdas, spīdīgas cipreses koka sijas, kā arī lakotus sienu un griestu paneļus.

Varēja nodomāt, ka spīd mēness.

Starp padziļinātajiem, tikko tveramajiem gaismas avotiem atradās platas, tumšas joslas.

Vieta iedvesa Mežonim tādu pašu bijību, it kā viņš būtu iegājis templī. Visapkārt staroja aura. Svētums. Svinīgums.

Tas bija piesūcies ar sviedriem un sāpēm… disciplīnu un pazemību… austrumu cīņas mākslas misticismu. Prāts un ķermenis, dvēsele un muskuļi vienā veselumā. Svēta vieta. Kamēr Mežonis, iedams uz priekšu, ieelpoja šīs svētās smaržas, metāls noslīdēja pret pulētu metālu.

Nedz iečirkstēšanās, nedz skrāpējoša, netīkama skaņa, bet zīdaini samtains šņāciens, no kura Mežonim uz galvas mati saslējās stāvus.

Šņāciens bija nevis viens, bet daudzi. Tas nāca no visām pusēm. Šķita, ka tumšās sienas atdzīvojušās, lai piebriestu un dotu dzīvību. Parādījās spīdīgi objekti, kuros atstarojās retās spuldzes apkārt griestiem. Šķita, ka gaisā pakārušies gari, izliekti, spīdīgi asmeņi. Pēc tam sienas deva jaunu dzīvību, parādījās ēnas, kas ieguva viscaur melnā tērptu cilvēku apveidus ar kapuci galvā un masku uz sejas. Sienas bija pilnībā viņus nomaskējušas, katrs vīrs turēja no maksts izrautu zobenu.

Mežonis bija iedziļinājies dojo par trešdaļu. Pagriezies viņš ieraudzīja, ka ielenkts no visām pusēm. Augums sastinga. Viņš izvilka ieroci.

Reičela ievaidējās.

Pametis skatienu uz pavērtajām durvīm, Mežonis kā neprātīgs centās izdomāt, kā visus spēkus atdot cīņai, vienlaikus nepieļaujot, ka nepieciešamība sargāt Reičelu novirza domas sānis. Ierocī bija piecpadsmit patronu. Pretinieku katrā ziņā bija vairāk. Šaušana būtu apdullinoši skaļa, bet šāvienu uzliesmojumi saistītu uzmanību. Vīriem ar zobeniem būtu vajadzīgas pāris sekundes, pietiekami ilgs laiks, lai mēs izkļūtu pa durvīm un tiktu lejā pa kāpnēm, Mežonis domāja.

Kamēr viņš domāja, durvis aizcirtās. Tām priekšā nostājās vīri ar zobeniem. Mežonim sažņaudzās sirds. Izmisis viņš notēmēja uz vīru, kas bloķēja durvis.

Uzliesmoja gaisma, dedzinoša, žilbinoša, tumšajā dojo pēkšņi bija tāds gaišums kā visspožākajā saules gaismā. Sargājot acis no gaismas durkļiem, Mežonis piesedza tās ar roku. Šajā mirklī viņu brīdināja strauja, tikko jaušama, neredzama uzbrucēja radīta vēja pūsmiņa. "Beretta" tika izrauta no rokas. Stipri pirksti paralizēja nervus, neļaujot izšaut. Mežonis apjucis mirkšķināja acis, cenzdamies fokusēt skatienu un padzīt balti dedzinošās neskaitāmās saules, kas aizņēma visu redzeslauku.

Beidzot zīlītes pielāgojās spilgtajai gaismai. Viņš nolaida roku uz leju un nelaimīgs nopētīja savus gūstītājus. Tagad viņš saprata, ka maskas ne tikai palīdzējušas slēpties ēnā, bet acu caurumi tajās pasargā acis no žilbinošās gaismas.

Reičela vēlreiz ievaidējās, taču Mežonis bija spiests ignorēt viņas satraukumu un visu uzmanību veltīt gūstītājiem. Bez ieroča bija bezcerīgi sākt cīņu un aizbēgt. Viņu ar Reičelu sakapās gabalos!

Cilvēks, kas izrāva pistoli, būtu varējis pārcirst mani uz pusēm, kamēr biju apžilbis, Mežonis nodomāja. Taču viņš atkāpās pie sienas un pacēla zobenu tāpat kā visi. Vai tas nozīmē, ka viņi īsti nezina, ko ar mums darīt, nogalināt vai…

Kā pēc komandas - kaut arī netika dots nekāds tverams signāls - visi strauji spēra soli uz priekšu. Likās, ka dojo saraujas. Pēc tam tika nolaisti uz leju zobeni, pavēršot smailes pret Mežoni un Reičelu, un dojo sarāvās vēl vairāk.

Sekoja nākamais solis uz priekšu. Daudzie soļi pa tatami bija gandrīz nedzirdami, varēja nodomāt, ka kopā saaustās niedres zem pēdu smaguma izelpo.

Mežonis lēni un saspringti griezās, izvērtēja telpu, meklēja izeju vai vismazāko vājuma pazīmi jebkurā flangā. Pat ja es ieraudzītu izeju, koridoru, vienalga, ko, viņš domāja, bez ieroča tikpat nebūtu iespējams pavest Reičelu garām zobeniem!

Figūras maskās un kapucēs ar paceltiem spīdīgiem zobeniem spēra vēl vienu soli uz priekšu, un, lai arī kā Mežonis griezās riņķī un samiegtām acīm skatījās uz sienu, pa kuru viņš ar Reičelu bija ienācis, loks sažņaudzās. Likās, šajā brīdī cauri telpai izskrēja vēl viens nemanāms signāls, un vīri ar zobeniem pārtrauca nepielūdzamo virzīšanos uz priekšu. Telpā, kas jau tā bija klusa, iestājās klusums kā kapā.

Ja neņem vērā Reičelas atkārtoto ievaidēšanos.

Zobenu vīri pašķīrās pa labi un pa kreisi, izveidodami spraugu, pa kuru uz priekšu iznāca kāds, kas bija slēpies aiz viņiem. Arī viņš bija melnā tērpā ar kapuci un masku un turēja rokā zobenu. Atšķirībā no pārējiem viņš bija maza auguma, kaulains, un viņa nesteidzīgie soļi lika domāt par nevarību. Vīrs noņēma no galvas kapuci un masku, atsedzot gados veca japāņa krunkaino seju un gandrīz kailo galvu. Sirmās ūsas un tumšās, kvēlojošās acis bija vienīgā atšķirība no mūmijas.

Mežonim tomēr radās nervozs iespaids, ka lēnie soļi patiesībā ir piezagšanās, ka nevarība ir mānīga un vecais vīrs ir spējīgākais un bīstamākais no visiem.

Nikni skatīdamies uz Mežoni un Reičelu, vecais vīrs pamāja ar zobenu, it kā domātu cirst.

Piepeši viņš metās tik strauji uz priekšu, ka acs nespēja pat izsekot viņa soļiem.

Taču viņa mērķis nebija Mežonis.

Reičela!

Mežonis metās viņai priekšā, gatavs atvairīt cirtienu ar roku, cerot, ka izdosies novirzīt asmeni sānis, panirt tam apakšā un satriekt pēc skata trauslos vecā vīra rīkles kaulus. Viņš nekavējās, domādams, ko neveiksmes gadījumā nodarītu asmens. Tam nebija nozīmes. Svarīga bija Reičela!

Mežoņa rīcība bija automātiska, vienīgais, ko viņš spēja darīt, bija instinktīvi pildīt savas profesijas prasību - sargāt.

Zemapziņā viņš saspringa, lai atvairītu uzbrūkošo veco vīru, kura zobena asmenim izsekot ar acīm nebija iespējams. Viņš tam aizlika priekšā roku, liaut arī sirdī iepriekš zināja, ka mēģinājums ir veltīgs.

Bet es nedrīkstu padoties!

Nedrīkstu pieļaut, ka zobens trāpa Reičelu!

Viņš iztēlojās, kā asmens pāršķeļ delmu, kā rokas stumbenis kopā ar plaukstu aizlido pa gaisu, bet no artērijām izšļācas sarkanas asinis. Viņš neatrāvās, kā maldīgi gaidīja vecais vīrs, bet laikus atvairīja zobenu ar pliku roku, kā sirdī bija paredzējis.

Viņš izaicinoši skatījās, bet asmens negaidīti apstājās, it kā to būtu apturējis neredzams spēks. Zobena pulētais, mirdzošais asmens palika cieši piespiests pie Mežoņa žaketes piedurknes. Ar baiļu pastiprinātu redzi, kas visu palielināja, viņš ieraudzīja vairākus piedurknes diegus.

Kungs dievs!

Mežonis izelpoja, cauri augumam traucās adrenalīns, augšā uz krūtīm traucās vulkāniska karstuma vilnis.

Vecais vīrs paskatījās, strauji kā ar strupu mājienu nolieca zodu uz leju un nobēra nesaprotamu jautājumu.

Tas bija domāts nevis Mežonim, bet kādam citam, kas atradās viņam aiz muguras - Mežonis par to gan nebija drošs -, jo vecā vīra starmešiem līdzīgās dzeļošās acis ne mirkli nenovērsās no Mežoņa izaicinošā skatiena.

-     Hai! - kāds aiz muguras atsaucās. Mežonim salēcās sirds, jo viņš pazina šo balsi.

-     Akira? - Mežonis nekad nevienu vārdu nebija izrunājis ar tādu intensitāti un neizpratni.

-     Hai! - Akira vēlreiz atsaucās un parādījās spraugā starp zobenvīriem. Akira bija melnā, pidžamai līdzīgā tērpā no rupja auduma, tāpat kā viņi. Atšķirībā no pārējiem Akira bija bez kapuces un maskas. Viņa glītā stūrainā seja likās vēl stūraināka, jo īsie, melnie mati bija sasukāti no kreisās puses uz labo, bet celiņš matos padarīja seju tik drūmu, ka Mežonis sarauca pieri. Melanholija Akiras acīs bija vēl dziļāka, domīgāka, pamatīgāka.

-    Kas notiek? - Mežonis pajautāja.

Akira pavēra lūpas, viņa vaigu muskuļi sacietēja. Kad viņš atvēra muti, lai atbildētu, iejaucās vecais vīrs, uzdodams Akiram vēl vienu nesaprotamu jautājumu.

Akira atbildēja tikpat nesaprotami.

Vecais vīrs apmainījās ar Akiru vēl ar pāris piezīmēm, strauji izteiktiem vārdiem, kurus iztulkot Mežonim šķita neiespējami emociju dēļ, kāda tajos slēpās.

-     Hai! - Šoreiz divdomīgo apstiprinājumu izteica vecais vīrs, nevis Akira. Viņš strupi palocīja zodu uz leju vēlreiz un nocēla zobenu no Mežoņa piedurknes pārcirstajiem diegiem.

Zobens nozibēja neiedomājami ātri, un vecais vīrs to iebīdīja aiz mezglainas melna auduma jostas aizbāztā makstī. Asmens nošņāca vien.

Akira panācās uz priekšu. Viņa seja pauda tikai melanholiju, neko citu, viņa sabiedriskā esība pilnīgi noteica indivīda esību. Viņš apstājās blakus vecajam vīram un palocījās pret Mežoni un Reičelu.

Mežonis bez Akiras visu dienu bija juties vientuļš un nepilnīgs, taču nebija sapratis šīs nepilnības lielumu līdz šim brīdim, kad no jauna bija kopā ar draugu. Amerikā viņš būtu ļāvies impulsam un sniedzies pēc Akiras rokas, bet nostāk no citu acīm paudis mīlestību, apskaujot viņa plecus. Tomēr viņš pretojās rietumnieku ieražām. Akira nepārprotami izturējās tā, kā apkārtējie gaidīja, tāpēc Mežonis ievēroja japāņu protokola priekšrakstus un tikai palocījās, tāpat kā Reičela.

-    Labi, ka atkal tevi redzu, - Mežonis sacīja, cenšoties apvaldīt stiprās emocijas, lai Akiram nevajadzētu mulst citu priekšā. - Labi, ka esi drošībā.

-     Arī tu, - Akira vilcinādamies atbildēja. - Nebiju drošs, vai mēs vēl kādreiz tiksimies.

-    Vai tāpēc, ka Eko deva signālu, lai bēgu?

-    Gan tas, - sacīja Akira, - gan citi iemesli…

Noslēpumainā piebilde lika uzdot jautājumus, taču Mežonis atturējās. Vajadzēja uzzināt, kas noticis ar Akiru, pastāstīt, kas noticis ar pašiem, taču bija svarīgāki jautājumi.

-    Tu vēl neesi man atbildējis, ko tas nozīmē. - Mežonis norādīja uz vīriem ar zobeniem.

Vecais vīrs dobjā un sēcošā balsī vēlreiz kaut ko norūca japāņu valodā.

-     Atļauj iepazīstināt ar manu sensei, - sacīja Akira. - Sa- vakava Taro.

Mežonis palocījās un atkārtoja vārdu, pievienodams obligāto cieņas apliecinājumu.

-    Taro-semei. - Viņš gaidīja, ka saņems atbildi ar vēl vienu strupu galvas palocīšanu, bet jutās pārsteigts, kad vecais vīrs apskāva Mežoņa plecus un atkārtoja viņa palocīšanos.

-    Tava-drosme atstājusi uz viņu iespaidu, - Akira paskaidroja.

-     Vai tjīpēc, ka mēs šeit ienācām? - Mežonis pazemīgi paraustīja plecus. - Ja ņem vērā, kas gandrīz varēja notikt, tā bija muļķība, nevis drosme.

-     Nē, - Akira sacīja. - Viņš domā par tavu mēģinājumu pasargāt principāli no zobena.

-    To? - Mežonis savilka uz augšu uzacis. - Tu zini noteikumus. Par tādām lietām nedomā. Tā esmu mācīts.

-    Tieši tā, - noteica Akira. - Taro-sensei izpratnē drosme ir automātiska pienākuma pildīšana, nedomājot par sekām.

-    Un tas ir viss, kas mūs izglāba?

Akira papurināja galvu.

-     Jums briesmas nedraudēja. Tikai mazajā brīdī, kad ienācāt. Tiklīdz durvis aizcirtās un Taro-sensei pēc manis dotā apraksta jūs pazina, viņš zināja, ka neesat bīstami.

-    Ko? Tu domā… Tie vīri, kas nāca mums virsū… Tas mai- tasgabals mani pārbaudīja?

lečerkstējās Taro vecīgā balss.

-    Nedz maitasgabals, nedz kas cits.

Mežonim izbrīnā pavērās mute.

-     Tu sagādāji man vilšanos, - sacīja vecais vīrs. Kaut arī Taro bija pusotras pēdas īsāks par Mežoni, šķita, ka viņš slejas tam pāri. - Biju gaidījis vairāk. Ja svešinieks uzrunā tevi savā valodā, nekad neiedomājies, ka viņš nezina tavu valodu.

Taro acis kvēloja. Mežonim sejā sakāpa sārtums.

-     Atvainojos! Es izrunājos muļķīgi un rupji.

-    Izturējies bezrūpīgi, un tas ir svarīgāk, - sacīja Taro. - Neprofesionāli. Gribēju izteikt komplimentu tam, kas mācījis tevi. Tagad…

-     Vaino audzēkni, nevis skolotāju, - bilda Mežonis. Sarūgtināts viņš atcerējās Greiemu pie automašīnas stūres dodamies mūžībā, kamēr izplūdes gāzes piepilda garāžu. - Vainīgs esmu es. Manai uzvedībai nav attaisnojuma. Lūdzu piedošanu, Taro-sensei!

Vecā vīra acis turpināja liesmot, bet tad to kvēle samazinājās.

-     Varbūt tu vērsīsi visu par labu… Skolotājs iemācījis tevi atzīt kļūdas.

-     Tādā gadījumā, - Mežonis sacīja, - kas attiecas uz jūsu zemi, mans skolotājs bija Akira. Bet atkal vainojiet audzēkni, nevis skolotāju. Viņš brīdināja, lai esmu uzmanīgs un kādu neaizvainoju. Es centīšos vēl vairāk izturēties kā japānis.

-     Katrā ziņā, - sacīja Taro. - Mēģini! Tikai tas neizdosies. Neviens svešinieks, neviens gaijin, nespēj japāni pilnībā izprast… un tāpēc izturēties… kā japānis.

-    Es tik viegli nepadodos.

Taro grumbainās lūpas savilkās - varbūt smaidā. Viņš uzrunāja Akiru japāņu valodā.

Akira atbildēja. Taro pagriezās pret Mežoni.

-    Man teica, ka tu esot nopietns cilvēks. Mēs tādu cilvēku saucam par sirsnīgu. Šis vārds nav jāpārprot un jāsaprot kā jūsu dīvainais rietumnieku paradums izlikties, ka indivīda un sabiedrības uzskati ir vienādi. - Vecais vīrs iegrima domās. - Varbūt es pārsteidzos. Tavs apvainojums tiek piedots. Pazemīgi lūdzu neatteikties no manas viesmīlības. Varbūt tu un tava principāle vēlas iebaudīt mazliet tējas.

-    Jā, ļoti labprāt, - Mežonis atsaucās. - No bailēm man mute mēdz kļūt sausa. - Viņš pamāja uz Taro zobenu un centās panākt, lai ap viņa acīm ievilktos krunciņas, vienlaikus izrādīdams cieņu, pazemību un ironiju.

-    Hai! - Taro palocīja zobenu tā, ka to varēja noturēt par iesmiešanos. - Lūdzu, nāciet!

Vedot Mežoni, Reičelu un Akiru dojo dziļumā pret vīriem ar zobenu, vecais vīrs tikko manāmi pamāja ar roku. Stāvi ar kapuci galvā saskaņoti iebāza zobenus makstī. No apvienotās šņācošās skaņas, metālam slīdot gar metālu, Mežonim no jauna pār muguru pārskrēja tirpas.

-     Taro-sensei, vai drīkstu uzdot jautājumu? - Mežonis pavaicāja. - Mans prāts ir nemierīgs. Tikai, lūdzu, saprotiet, ka ar savu jautājumu nevēlos nevienu aizskart.

-    Lūdzu, jautā, - vecais vīrs atļāva.

-    Kad bijām ienākuši un jūs sapratāt, ka neesam ienaidnie- ki… - Mežonis vilcinājās. - Varu saprast, kāpēc gribējāt mani pārbaudīt. Jūs gribējāt zināt, kā mēs rīkotos patiesu draudu gadījumā, vai varat paļauties uz svešiniekiem. Gaijin. Bet ar visu to… nebija garantijas, ka nekrītu panikā. - Mežonis savilka pieri. - Ko tad, ja es būtu zaudējis savaldību un sācis šaut, kaut arī man nebija bēgšanas plāna? Es būtu tikai izšķiedis munīciju, kas varētu noderēt vēlāk. Daudzi no šiem cilvēkiem varēja aiziet nāvē.

-     Gudrs jautājums, - Taro sacīja. - Tomēr pārbaude tika kontrolēta.

-    Jā? Kādā veidā? Nešaubos, ka šo vīru meistarība ir izcila, viņu zobeni fantastiski ātri, taču ne tik ātri kā lode.

-Ja tu būtu pacēlis ieroci…

Taro nevajadzēja pabeigt teikumu. Ejot dojo dziļāk, aiz zobenu vīriem viņš ieraudzīja vēl divus vīrus…

Katrs vīrs turēja stingri novilktu bambusa loku, no kura jebkurā mirklī varēja izšaut dzelkšņainu bultu.

Jā, Mežonis nodomāja. Ja rastos iespaids, ka es gatavojos šaut, man nebūtu ne mazākā iespēja nospiest mēlīti.

Nekavējoties radās nākamais jautājums, taču viņš to apspieda. Pār muguru tecēja salti sviedri. Vai stopnieki būtu šāvuši, lai padarītu roku nevarīgu?

Vai arī būtu šāvuši, lai nogalinātu?

10

- Taro-sensei nams ir nodrošināts ar visu, - Akira skaidroja. Viņi sakrustotām kājām sēdēja pie zema cipreses koka galda. Nelielā telpa bija ar plānām kā papīrs režģu sienām, kuras rotāja izsmalcināti spalvas zīmējumi. Tie atgādināja Akiras māju.

Izrādot nepārprotamu cieņu, Taro atlaida kalpotāju un mazās, plānās, brīnišķīgās tasītēs ar minimālu otas triepienu daudzumu krāsotiem dabasskatiem (ūdenskritums, ziedošs ķirsis) ielēja tēju. Akira turpināja skaidrojumu.

-     Piektajā stāvā, protams, ir dojo. Citos stāvos atrodas guļamistabas, templis, bibliotēka, ēdamtelpas un virtuve, šautuve… viss, kas Taro-sensei audzēkņiem vajadzīgs, lai pilnveidotu garu, prātu un ķermeni un izveidotu no tā vienu veselumu.

Akira apklusa, lai paņemtu tasīti. Viņš palika zem tasītes kreiso roku, bet no sāniem satvēra ar labo. Viņš iedzēra malku un izgaršoja tēju.

-     Ideāli, Taro-sensei.

Mežonis uzmanīgi vēroja Akiru un paņēma tasīti tāpat kā viņš. Pirms izlidošanas no Amerikas Akira bija iepazīstinājis viņu ar tējas dzeršanas ceremoniju. Šīs ceremonijas tradīcijas sniedzās pagātnē - četrpadsmitajā gadsimtā. Dzenbudismā kopīgā rituālā tējas dzeršana kalpoja, lai rastu skaidrību, mieru un harmoniju, ko japāņi pazina ar nosaukumu ivabi. Ja ievēroja visus noteikumus, ceremonija ilga vairākas stundas, tēju deva vismaz trīs reizes kopā ar dažādiem ēdieniem. Katru tējas devu gatavoja tējas meistars, aplejot tēju ar tējas ūdeni un maisot ar bambusa slotiņu. Runāja tikai par tīkamiem, mierīgiem tematiem. Ceremonijas dalībnieki atslēdzās no laika un ārpasaules kņadas.

Šoreiz ceremonija bija stipri saīsināta. Uz to spieda nepieciešamība. Tomēr cieņa pret rituālu saglabājās. Redzot, cik svinīgi ir Akira un viņa sensei, Mežonis nesteidzās uzdot jautājumus, bet cēla spīdīgo tasi pie lūpām, ieelpoja garojošās tējas aromātu, malkoja tīro, smaržīgo šķidrumu.

-     Mana dvēsele ir apmierināta, Taro-sensei. - Mežonis paklanījās.

-      Tā remdē manas dvēseles slāpes, - piebilda Reičela. - Arigato, Taro-sensei.

Taro klusu iesmējās.

-    Mans audzēknis, - viņš norādīja uz Akiru, - jūs labi apmācījis.

Akiras brūnganā seja iekrāsojās koši sārta. Viņš pazemīgi nolaida skatienu.

-     Reti iznāk satikt civilizētu gaijin. - Taro pasmaidīja un nolika tasīti. - Akira pieminēja bibliotēku, kas ir šajā ēkā. Vairums sensei nejauj saviem audzēkņiem lasīt. Domas kavē rīcību. Vārdi sagandē refleksus. Taču neziņa būtībā ir ienaidnieks. Fakts var kļūt ierocis. Es nekad nejautu saviem audzēkņiem lasīt fantāzijas. Romānus. - Viņš nevērīgi atmeta ar roku. - Dzeja ir pavisam kas cits, tāpēc mudinu audzēkņus izkopt dvēseli, sacerot haiku un studējot nepārspējamā Ma- cuo Bašo darbus. Tomēr visvairāk viņi lasa informatīva rakstura grāmatas. Vēsturi, īpaši Japānas un Amerikas vēsturi. Rokasgrāmatas par ieročiem - ir senajiem, ir modernajiem. Par atslēgu, iebrukuma detektoru, elektronisko novērošanas ierīču un daudzu citu ar viņu darbu saistītu lietu darbības principiem. Vēl ir valodas. Katram manam audzēknim līdztekus japāņu valodai jāprot vēl trīs valodas. Vienai no tām jābūt angļu valodai.

Mežonis pameta slepenu mirkli uz Akiru, jo beidzot saprata, kur viņa partneris iemācījies tik brīvi runāt angliski. Kāpēc uzsvars tiek likts uz angļu valodu, prātoja Mežonis. Vai tāpēc, ka angļu valoda izplatījusies visā pasaulē? Vai tāpēc, ka Otrajā pasaules karā uzvarēja Amerika? Kāpēc, dzirdot, ka audzēkņiem labi jāpārzina Amerikas vēsture un valoda, Akiras sejā parādījas vēl lielāka melanholija?

Taro apklusa un iemalkoja tēju.

Akira nenolaida no sava sensei acis. Secinājis, ka Taro šobrīd droši vien turpināt stāstījumu nedomā, bet klusēt būtu nepieklājīgi, viņš pats sāka skaidrot.

-            Kad biju desmit gadu vecs, - Akira stāstīja, - tēvs atsūtīja mani pie Taro-sensei, lai apgūstu cīņas mākslu. Vidusskolas laikā es nācu uz divas stundas ilgām nodarbībām piecas reizes nedēļā. Mājās cītīgi vingrinājos veikt visu, kas man bija mācīts. Japānā vairums vīriešu kārtas vidusskolas audzēkņu līdztekus skolas mācībām ņem privātstundas, lai sagatavotos universitātes iestājeksāmeniem. Tie notiek februārī, martā un tiek dēvēti par "eksāmenu elli". Izkrist eksāmenos, īpaši stājoties Tokijas universitātē, ir liels pazemojums. Nodarbībām pie Taro-sensei kļūstot arvien grūtākām un interesantākām, sapratu, ka nevēlos stāties universitātē, tas ir, ka mana universitāte būs viņš un viņa skola. Kaut arī biju necienīgs, Taro-sensei bija tik atsaucīgs, ka pieņēma mani, lai mācības turpinātu. Savā deviņpadsmitajā dzimšanas dienā ierados pie viņa ar nedaudzām mantām un nākamos četrus gadus neizgāju no šejienes ne soli.

Mežoņa roka stingrāk apskāva tasi. Pagriezies pret Reičelu, viņš redzēja, ka Reičelas sejā redzams tikpat liels pārsteigums.

-   Četrus gadus? - Viņa bija tik izbrīnījusies, ka pat acis nemirkšķināja.

-   Ja ņem vērā mērķi, tas nav liels laiks. - Akira paraustīja plecus. - Lai kļūtu par samuraju. Mūsu samaitātajā gadsimtā, kas nepazīst godu, japānim, kurš uzticīgs tautas cēlajām tradīcijām un vēlas kļūt samurajs, jāapgūst piektā profesija, jāpadara sevi par samuraja mūsdienu ekvivalentu, par sargu. Šodien, tāpat kā toreiz, samurajs bez kunga ir karavīrs bez mērķa - apjucis klejotājs, sevi nepiepildījis ronins, kam nav, kur iet.

Bailēs, ka pārsteigums izrādīsies pārāk stiprs un viņš trauslo tasīti var saspiest, Mežonis saņēma to drošāk.

-    Un visi šie vīri dojo…

-   Ir Taro-sensei audzēkņi. Pēc saņemtā goda pavadīt pie mana skolotāja gandrīz četrus gadus, viņi mācības beigs, - Akira paskaidroja. - Viņus var pielīdzināt mūkiem. Vai mūkiem vientuļniekiem. Nevienam svešiniekam te nav ļauts ienākt, tikai pārtikas preču pārdevējiem un citiem tirgotājiem, kas atnes vajadzīgās preces.

-     Bet ārdurvis stāvēja vaļā, - sacīja Mežonis. - Tāpat kā dojo durvis. Patiesību sakot, es atslēgu neredzēju. Kurš katrs te varēja ienākt.

Akira papurināja galvu.

-    Visām durvīm ir slepenas elektroniskas slēdzenes, bet šonakt tās palika neaizslēgtas. Ja maniem ienaidniekiem izdotos mani izsekot līdz šejienei. Viņiem tas būtu vilinājums. Viņus varētu pakļaut un izjautāt. Protams, ja durvis ir ciet, kāpnes ir slazds.

Mežonis saknieba lūpas un pamāja.

Taro viegli ieelpoja.

Sapratis, ka skolotājs vēlas runāt, Akira pagriezās uz viņa pusi.

-    Kaut arī mani audzēkņi izolējas no pasaules, - Taro sacīja, - nevēlos, lai viņi par to neko nezinātu. Avīzes, žurnāli un televīzija iepazīstina viņus ar jaunākajiem notikumiem. Nošķirtībā viņi mācās izprast tagadni tikpat cītīgi kā pagātni. Viņi stāv pa gabalu kā skatītāji, nevis dalībnieki. Jo tikai tā sargs var saglabāt objektivitāti. Samuraja būtība nozīmē neitralitāti, kas nav saistīta ar cerībām. Tikai tā iespējams sevī saglabāt mieru.

Taro apsvēra teikto, pamāja ar gudrību pilno galvu un iedzēra tēju. Tas bija signāls, ka citi var runāt.

-    Atvainojiet, Taro-sensei, bet mani nodarbina kāds varbūt nesmalkjūtīgs jautājums, - Mežonis sacīja.

Taro ar galvas mājienu deva atļauju runāt.

-    Akira ieminējās par samaitāto gadsimtu, kurā dzīvojam, - Mežonis sacīja. - Tādā gadījumā tikai nedaudzi jauni cilvēki - pat japāņi - vēlēsies noslēgties un pievērsties smagiem treniņiem.

-            Jā, nedaudzi. Taču viņu ir pietiekami, - Taro sacīja. - Zināms, ka samuraja ceļu izvēlas paši apņēmīgākie. Man teikts, ka tu pats esi izraudzījies visprasīgāko Savienoto Valstu armijas daļu, jūras kājnieku sevišķo uzdevumu vienību.

Mežonis sastinga. Viņš centās neizrādīt neapmierinātību Akiram veltītajā skatienā. Ko vēl Akira par viņu atklājis? Viņš savaldījās un atbildēja:

-     Es tomēr netiku atslēgts no pasaules, bet par mācībām samaksāja armija. Šo skolu… četrus noslēgtības gadus… protams, tikai nedaudzi kandidāti var atļauties maksu par tādu…

Taro klusu iesmējās.

-     Patiešām. Tu brīdināji, ka jautājums būs nesmalkjūtīgs. Amerikāņi saka, ko domā. - Viņa labdabīgais tonis gan nenoslēpa īstās domas. Viņš nomierinājās. - Audzēkņiem, kas šeit iestājas, nekādi izdevumi nav jāsedz. Vienīgais kritērijs ir spējas un apņēmība. Ekipējums, ēdiens, miteklis - viņiem tiek nodrošināts viss vajadzīgais.

-     Bet kā jūs varat atļauties… - Nespēdams pabeigt tik tiešu jautājumu, Mežonis aizturēja elpu.

Taro neturpināja, bet viņu nopētīja.

Klusums ieilga.

Ierunājās Akira:

-    Vai atļausiet, Taro-sensei?

Ar acu uzzibsnījumu tika pateikts - jā.

-     Skolotājs ir arī mans aģents, - Akira paskaidroja. - Kā ikvienam audzēknim, kas bijis tik stiprs un disciplinēts, lai pabeigtu kursu. Taro-sensei nodrošina mani ar darbu, turpina dot padomus un saņem daļu no nopelnītā - līdz mana mūža galam.

Mežoni pārņēma satraukums. Uzvirmoja domas. Ja Taro ir Akiras aģents…

Taro rīcībā vajadzēja būt informācijai par Kunio Širai, vīru, kuru Mežonis pazina kā Muto Kamiči un bija redzējis Med- fordgapas kalnu kūrortā pārcirstu uz pusēm.

Akira bija teicis, ka Amerikā strādā ar amerikāņu aģentu. Greiemu. Bet Greiems nebija primārais aģents. Primārais aģents bija Taro. Taro varēja zināt daudz ko tādu, kas viņu interesēja.

Taču Kamiči-Širai nekad nav bijis kalnu kūrortā. Tāpat kā mēs, Mežonis nodomāja.

Viņš saviebās. Durot, visu satriecot, vērpjot un sagriežot, prātam no jauna uzbruka jamais vu.

Ja mēs nekad nebūtu satikuši Kamiči, neviens mūs nevarētu nolīgt viņa apsardzībai, Mežonis domāja. Taro varēja neko par viņu nezināt.

Taču kāds to visu ir noorganizējis. Kāds izkārtojis tā, lai man ar Akiru rastos pārliecība, ka esam nolīgti. Kas par to parūpējies? Kad? Kurā brīdī jamais vu iejaucas realitātē?

Mežonis saprata, ka tik tālu viss ir skaidrs. Akira nebija izpaudis visu informāciju. Uzsverot, ka viņa aģents ir Greiems, viņš apzināti bija vairījies pievērst uzmanību Taro.

Vai Akira ir ienaidnieks? Mežonim uzmācās agrākās aizdomas, kas stindzināja dvēseli. Bailes, ka nevienam nevar uzticēties, apdraudēja realitātes uztveri.

Pat Reičelai ne? Nē, man jāuzticas! Ja nevar paļauties uz Reičelu, nekam vairs nav nozīmes!

Kārtējo reizi viņš saprata, ka dilemma, kuru rada centieni sargāt sevi un Reičelu, nav nekas cits kā mēģinājums būt par principālu sev pašam. Viņam bija vajadzīgs objektīvs sargs, bet šobrīd tāda greznība nebija iespējama.

- Baidos, ka būšu nepieklājīgs, - Mežonis ierunājās. - Zinu, ka sarunai pie tējas jābūt nomierinošai. Es tomēr esmu pārlieku satriekts, lai ievērotu noteikumus. Akira, pie joda, kas īsti noticis kopš mūsu pēdējās tikšanās reizes?

11

Jautājums palika karājamies gaisā. Akira, kas malkoja tēju, izlikās, ka nav to dzirdējis. Viņš iedzēra vēl vienu malku, aizvēra acis, it kā to izgaršotu, nolika tasīti un paskatījās uz Mežoni.

- Policija ieradās drīz, - Akiras balss skanēja atsvešināti, it kā viņš atstāstītu notikumu ar kādu citu. - Viena mašīna, divas, tad trīs, līdzko noskaidrojās situācijas nopietnība. Ieradās slepkavību izmeklētājs. Policijas fotogrāfi. Tiesu medicīniskās ekspertīzes brigāde. Vecākie policijas ierēdņi. Vienu brīdi mājās bija divdesmit divi izmeklētāji. Viņi noklausījās manu stāstījumu. Lika atkārtot vairākas reizes. Jautājumi kļuva arvien sīkāki, izmeklētāju sejas arvien nopietnākas. Stāstu pirms viņu ierašanās biju vairākas reizes izmēģinājis. Izdarīju vairākus laupīšanas mēģinājumam atbilstošus pārkārtojumus un aprakstīju iebrucēju slepkavniecisko reakciju, kad viņi tika atklāti. Bet šeit nav Amerika, kur daudzkārtēja slepkavība šķiet ikdienas parādība. Pie mums noziegumi ar šaujamieroču izmantošanu ir reti. Izmeklētāji strādāja nopietni un metodiski. Kaut ari biju šāvis un nogalinājis ar viena iebrucēja pistoli, aizstāvoties biju izmantojis arī zobenu, un tas, kā jau biju gaidījis, atgādināja tradīcijas un padarīja mani gandrīz par varoni.

Pusdienlaikā mani vēl turpināja pratināt. Zināju, cik stipri būsiet noraizējušies, ja noteiktajā laikā nepiezvanīšu uz restorānu, tāpēc palūdzu, lai atjauj piezvanīt un atsaukt tikšanos. Varat iedomāties manu satraukumu, kad uzzināju, ka neesat ieradušies restorānā. Es noslēpu savas izjūtas un turpināju atbildēt uz jautājumiem. Pēcpusdienā līķi bija aizvesti. Par spīti bēdām, Eko atrada spēkus pavadīt Čuri līķi uz morgu un parūpēties par bēru organizēšanu. Izmeklētāji tikmēr nosprieda, ka man jādodas uz policiju un jānodiktē oficiāls paziņojums.

Uz ielas stāvošās policijas mašīnas bija pievilinājušas reportieru pūli. Nerādot, ka man būtu kas slēpjams, centos negriezties pret fotoaparātiem, taču vismaz vienam reportierim izdevās mani nofotografēt.

Akiras balsī ieskanējās neapmierināti toņi, un Mežonis saprata, kāpēc. Sargam jābūt anonīmam. Ja fotogrāfija tiktu publicēta, tā apdraudētu Akiras spēju nosargāt principālu. Uzbrucējs varētu viņu pazīt, uzbrukt viņam un tikai pēc tam galvenajam mērķim. Šoreiz potenciālie sarežģījumi bija vēl nopietnāki. Akiras fotogrāfija avīzē saistītu ne tikai viņa un Mežoņa vajātāju uzmanību, tā varētu apgrūtināt arī meklējumus.

-    Tur nekas nebija līdzams, - sacīja Mežonis.

-    Kamēr policijas pārvaldē diktēju paziņojumu, policija pārbaudīja manu biogrāfiju. Es teicu, ka esmu apsardzes speciālists. Vairākas lielas korporācijas, kurām biju sniedzis pakalpojumus, deva par mani pozitīvu atsauksmi. Tomēr jutu, ka policija izmanto arī citus avotus. Pēc daudzajām sarunām tā sāka izturēties pret mani citādi. Ar cieņu. Es nesapratu šādas reakcijas iemeslu, taču neviens neiebilda, kad izteicu vēlēšanos doties projām. Tikai ne tālu. Man lika saprast, ka policija vēlēsies runāt ar mani vēl.

-    Un kas bija pēc tam? - Reičela nedroši pajautāja saspringtā balsī. Viņa pēc ilgāka laika ierunājās pirmo reizi.

-     Ienaidniekam nebūtu bijis grūti izsekot policijas mašīnu, ar kuru mani veda uz pārvaldi, - atbildēja Akira. - Neizskaidrojamā kārtā policistu cieņa izrādījās tik liela, ka viņi piedāvājās pārvest mani mājās. Es pieklājīgi noraidīju piedāvājumu, aizbildinoties ar to, ka gribu pastaigāties un izvēdināt galvu. Neko nesaprazdams, atradu sānu izeju no ēkas un mēģināju iejukt pūlī uz ielas. Tomēr jau drīz atklāju, ka man ir kompānija. Japānis. Prasmīgs, kaut arī varēja būt prasmīgāks. Nākamās divas stundas centos no sekotāja atkratīties. Pulkstenis seši pienāca pavisam drīz. Zinot, cik stipri būsiet noraizējušies, ja nepiezvanīšu, pamanījos piezvanīt uz restorānu no taksofona. Jūs atkal nebijāt restorānā. Acīmredzot kaut kas bija sagājis grīstē! Kas ar jums bija noticis?

-    Drīz dabūsi zināt, - Mežonis atteica. - Pabeidz savu stāstu.

Akira stīvi skatījās uz savu tējas tasīti.

-      Meklējot patvērumu kādā sabiedriskā vietā, kādā bārā, kas nav tik pilns, lai neļautu ieraudzīt sekotājus, ja tādi ienāk, es pamanīju, ka televizorā aiz letes rāda ziņas. Kunio Širai. Vēl viena demonstrācija. - Akira nelaimīgs papurināja galvu. - Bet šī bija lielāka, niknāka, gandrīz vai dumpis. Pie ASV Gaisa kara bāzes. Lai arī ko Širai gribēja panākt, viņš krasi bija palielinājis spiedienu.

-      Mēs redzējām to pašu ziņu pārraidi! - Reičela savilka pieri.

-     Kaut kādā veidā mēs esam saistīti ar viņu, - Mežonis sacīja. - Vai arī cilvēku, kuru pazīstam kā Muto Kamiči un kuru nekad neesam satikuši.

-     Taču redzējām, kā viņu pārcērt uz pusēm neesošajā Med- fordgapas kalnu kūrortā. - Akiram deniņos pulsēja dzīslas. - Neprāts. - Viņa acis kvēloja. - Es sapratu, ka vienīgā iespēja ir meklēt drošību pie skolotāja. - Viņš pameta skatienu uz Taro. - Atgriezties mājās nedrīkstēju. Tomēr nebija iespējams ignorēt faktu, ka esmu atbildīgs par Eko. Lai noskaidrotu, vai viņa pēc Čuri pavadīšanas uz morgu un apbedīšanas organizēšanas atgriezusies, piezvanīju uz mājām, kur viņa mani nobaidīja, atbildot ar "hai". Tas bija signāls, lai bēgu. Es ātri pajautāju, kāpēc. "Svešinieki," viņa iesaucās. "Gaijin, pistoles." Kāds izrāva viņai no rokām klausuli. Amerikānis, kas runāja japā- niski. "Mēs gribam jums palīdzēt," viņš sacīja. "Atgriezieties mājās!" Es nometu klausuli, iekams nav noskaidrots, no kurienes zvanu. Amerikāņi ar ieročiem? Manā mājā? Turklāt apgalvo, ka vēlas palīdzēt? Nez vai! Policija bija spiesta izlikt sargus, lai nelaistu reportierus nozieguma vietas tuvumā. Kā amerikāņi iekļuvuši mājā? - Akira beidzot ļāva izpausties savām jūtām ar niknu skatienu. - Ja es varētu nokļūt pie Eko un viņu izglābt…

-    Arī mēs viņai piezvanījām, - paskaidroja Mežonis. - Šovakar vienpadsmitos. Viņa paguva mūs brīdināt, iekams amerikānis paķēra klausuli. Eko viņiem ir vajadzīga. Viņi to izjautā, taču Eko neko nezina. Viņi nobaidīs sievieti, kas ir vērtīga kā ķīlniece. Šaubos, vai darīs viņai pāri.

-     Ar šaubām par maz, - Akira strupi atteica. - Viņa man bija kā mātei

Taro pacēla grumbainās rokas, aicinādams ievērot klusumu. Viņš uzrunāja Akiru japāņu valodā.

Akira atbildēja. Spožām acīm, kurās melanholija jaucās ar atvieglinājumu, viņš pagriezās pret Mežoni.

-    Mans sensei apzvērējās viņu izglābt. Daži vecākie audzēkņi aizies no skolas pāris nedēļu agrāk. Šovakar paredzēts viņu izlaiduma vakars. Un Eko atbrīvošana.

Par to nav jāšaubās, nodomāja Mežonis. Vīri kāpņu augšā izskatījās tādi, kuriem nav nepārvaramu šķēršļu. Lai arī kas atrodas Akiras mājā, tas pat neapjēgs, kas viņam uzbrucis.

Mežonis palocījās Taro.

-    Pateicos par savu draugu.

Taro sarauca pieri.

-    Tu sauc Akiru par draugu?

-    Mēs kopā daudz ko esam pieredzējuši.

-    Draudzība nav iespējama, - bilda Taro.

-     Kāpēc? Vai tāpēc, ka esmu gaijin? Sauciet to par cieņu. Man patīk šis cilvēks.

Taro mīklaini pasmaidīja.

-     Arī tu, kā pats sacīji, man patīc. Taču mēs nekad nebūsim draugi.

-     Pašam par sliktu… - Mežonis paraustīja plecus.

Taro apmulsis pacēla galvu.

Iejaucās Akira, svinīgi uzrunādams Taro.

Taro pamāja ar galvu.

-    Jā. Neveikls mēģinājums pajokot. īsti amerikānisks. Brīnumaini. Bet ir vēl kāds iemesls, kāpēc nevaram būt draugi.

-     Tad lai tā paliek. Kā sargi mēs esam biedri. Labi biedri. Un es palūgšu profesionālu pakalpojumu. - Mežonis nedeva Taro iespēju reaģēt. Viņš strauji pagriezās pret Akiru un uzdeva jautājumu: - Pēc tam tu ieradies šeit?

-    Un gaidīju ienaidnieku parādīšanos. Man nebija ne jausmas, kāpēc neesi devies uz restorānu, kā bijām vienojušies. Baidījos, ka, zvanot no rīta, vēl arvien tu nebūsi tur parādījies.

-     Tāpat kā mēs, dzirdējuši Eko brīdinājuma signālu, raizējāmies par tevi.

-    Kas notika?

Mežonis sakopoja domas un, maksimāli apvaldīdams emocijas, mēģināja objektīvi aprakstīt piedzīvoto: pakaļdzīšanos Meidzi templī, izbēgšanu no dārza, uzbrukumu uz ielas.

-     Taču mēs nezinām, vai furgonā bija Heilija vīri vai arī viņi šāva uz furgonu. - Reičelas balsī gandrīz ieskanējās izmisums. - Arvien jauni jautājumi. Viss arvien vairāk sarežģījas.

-     Varbūt tieši to grib panākt, - noteica Akira. - Lai mēs nekad neko nesaprastu. Lai atrastos nelīdzsvarotā stāvoklī.

-    Šķērši u skrējiens un maitasputnu medības, - Mežonis novilka.

Akira izskatījās apmulsis.

-    Tās ir Greiema domas par dzīvi. īsti piemērotas. Meklējot mēs nemitīgi cenšamies izvairīties no tiem, kas vēlas mūs aizkavēt.

-    Bet mēs neko nezinām par šīm dažādajām grupām, - Akira sacīja. Viņš atkārtoja agrāk izteikto vārdu. - Neprāts.

-     Iespējams, ka varu jums palīdzēt, - ierunājās Taro, - ar Kunio Širai.

Pagāja brīdis, iekams Mežonis atskārta, ko Taro pateicis. Viņš izbrīnā paskatījās uz mānīgi nevarīgo veco vīru.

-     Pirms kaut ko saku, - viņš uzrunāja Mežoni, - jūtu, ka vajag jūs nomierināt. Man nav zināms vārds, ar kādu viņš pazīstams jums… vai maldīgi domājat, ka pazināt… Amerikā. Jamais vu - liekas, tā jūs sakāt.

Mežonis savilka pieri. Iztaisnojās. Saspringa.

-     Satraukumam nav iemesla. Mans lieliskais audzēknis, - Taro pamāja uz Akiras pusi, - izstāstīja par neiespējamiem notikumiem neesošā kalnu kūrortā. Katrs no jums redzējis, kā otru nogalina. Jūs esat redzējuši, kā Muto Kamiči - vēlāk izrādījās, ka tas ir Kunio Širai, - pārcērt uz pusēm. Taču nekas no tā nav noticis. Jamais vu. Tik tiešām. Raksturojums tikpat labs kā jebkurš cits. Es, būdams budists, ticu, ka pasaule ir iluzora. Bet ticu arī tam, ka zemestrīces, paisuma viļņi un vulkānu izvirdumi ir reāli. Tāpēc esmu spiests izdarīt izvēli starp ilūzijām un īstenību. Kunio Širai ir reāls. Taču savu lielisko audzēkni, lai arī ar kādu vārdu, neesmu nolīdzis viņam par pavadoni ceļā uz Ameriku. Nekad neesmu šo cilvēku saticis. Arī ar starpniekiem mums abiem nekad nekas nav bijis kārtojams. Lūdzu šajā ziņā man ticēt.

Mežonis pameta sānisku mirkli, juta, ka pleci atslābst, un pamāja. Notverts mokošā savas atmiņas slazdā, viņš varēja tikai atkārtot Reičelas iemīļoto izteicienu. Ābrama ticība balstījās uz absurdu.

-     Ļoti labi, - noteica Taro un pagriezās pret Akiru. - Sešos mēnešos, kas pagājuši kopš mūsu pēdējās tikšanās, Japānā ļoti daudz kas noticis. Mainījušās zemstrāvas. - Vecā vīra acis pārvērtās, to zīlītes izpletās, it kā visa viņa uzmanība būtu pievērsta kādam tālam priekšmetam. - Kāds neliels spēks slepus kļūst arvien ietekmīgāks. Tas sākās pat agrāk nekā pirms sešiem mēnešiem. Sākums meklējams astoņdesmit devītā gada janvārī. Ar mūsu godājamā imperatora nāvi un aizliegto sin- toisma rituālu bēru ceremonijā.

Mežonis ar Reičelu blakus viņam sarāvās un atcerējās neseno sarunu par šo tematu Ginzā.

Taro skatiens piepeši it kā novērsās no šķietamā tālā priekšmeta, acis kā lāzers pievērsās Mežonim.

- Reliģija un politika. Pēckara konstitūcija prasīja tās atdalīt un noteica, ka valdības kontrolei nekad vairs netiks izmantota Dieva griba. Taču gaijin uzvarētāju dokumentā piespiedu kārtā ierakstītie vārdi neatcēla tradīcijas un nenomāca tautas dvēseli. Sadzīvē vecajām ieražām vajadzēja saglabāties. Vietumis. Starp īstajiem patriotiem, kuru vidū ir arī Kunio Širai. Viņa senči nākuši no japāņu kultūras zenīta, no Tokuga- vas sjogunāta pirmsākumiem sešpadsmitajā gadsimtā. Bagāts, apņēmīgs, viņš skatās ar riebumu uz mūsdienu samaitātību un ilgojas pēc seno paražu atgriešanās. Viņam ir domubiedri. Ietekmīgi domubiedri. Viņi tic dieviem. Tic, ka Japāna ir dievu zeme un visi japāņi cēlušies no dieviem. Viņi tic Amaterasu.

12

Šis vārds, kas iedvesa māņticīgas bailes, lika Mežonim pār muguru pārskriet tirpām. Viņš mēģināja izdomāt, kur dzirdējis šo vārdu agrāk, un piepeši atcerējās, ka Akira to pieminējis ceļā uz Dalesa lidostu, kad pirms izlidošanas iepazīstināja Mežoni un Reičelu ar Japānu.

-     Amaterasu. - Mežonis pamāja. - Jā, Saules dieviete. No viņas cēlušies visi imperatori. Japāņu māte kopš laika gala.

Taro pacēla savu sirmo galvu; katrā ziņā viņš nebija gaidījis, ka Mežonim šis vārds būs pazīstams.

-    Rets gaijin… Izsaku atzinību, ka pazīstat mūsu kultūru.

-     Atzinība pienākas Akiram. Viņš ir tikpat lielisks skolotājs, cik lielisks jūsu audzēknis… Amaterasu? Kāds viņai ar to sakars?

Vecais vīrs ierunājās ar godbijību.

-     Viņa ir Japānas varenības simbols, viņa simbolizē skaidrību un cēlumu, iekams mūsu slavenās ieražas tika saindētas. Viņa simbolizē Kunio Širai mērķi, kalpo par iedvesmas avotu. Viņš nosaucis savu kustību par Tradicionālo japāņu partiju. Tomēr slepenībā viņš un viņa stingrākie sekotāji savu grupu sauc par Amaterasu spēkiem.

Mežonis spēji izslējās.

-     Par ko mēs runājam? Par imperiālismu? Vai Širai grib atkārtot trīsdesmito gadu notikumus? Apvienot reliģiskos un patriotiskos spēkus, lai attaisnotu centienus pakļaut savai kontrolei Klusā okeāna piekrasti un…

-    Nē, - Taro iebilda. - Tieši pretēji. Viņš vēlas, lai Japāna noslēdzas.

Šis paziņojums Mežoni tā apstulbināja, ka viņš paliecās uz priekšu un pieklusināja balsi.

-    Tas ir pretrunā ar visu, ko…

-    Japāna paveikusi pēc amerikāņu okupācijas beigām. - Taro piekrītoši pamāja. - Ekonomisks brīnums. Japāna kļuvusi par finansiāli spēcīgāko valsti pasaulē. Ko trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados neizdevās panākt militāristiem, tas panākts ar rūpniecības palīdzību septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados. Četrdesmit pirmajā gadā mēs apmētājām Havaju salas ar bumbām, taču mums neizdevās salas ieņemt. Tagad mēs tās nopērkam. Tāpat kā milzu zemes gabalus Amerikā un citās valstīs. Taču maksa neaprobežojas ar naudu vien, mēs maksājam milzu procentus, pakļaujot mūsu kultūru bojāejai.

-     Es tik un tā… - Mežonis bija neizpratnē. - Ko Širai vēlas?

-     Es jau minēju, ka viņa ciltskoks sniedzas sešpadsmitajā gadsimtā, Tokugavas sjogunāta sākuma gados. Vai Akira paskaidroja, kas toreiz notika?

-     Pavisam īsi. Vajadzēja uzzināt pārāk daudz, bet laika viņam bija pārāk maz… Izstāstiet!

-    Ceru, ka pratīsi novērtēt vēsturi.

-    Esmu mācīts, ka jāmācās no kļūdām, ja to gribējāt teikt, - sacīja Mežonis.

-     Ne tikai no kļūdām, bet arī no panākumiem. - Taro iztaisnoja plecus. Šķita, ka viņa trauslais augums kļūst lielāks. Viņa skatiens no jauna aizklīda kaut kur tālumā. - Vēsture… Viduslaikos Japānu pārplūdināja svešas kultūras. Ķīniešu, korejiešu, portugāļu, angļu, spāņu, holandiešu. Katrā ziņā ne jau visas ietekmes bija sliktas, piemēram, ķīnieši mums deva budismu un konfuciānismu, arī rakstu un administratīvo sistēmu. Kā negatīva parādība jāmin portugāļu atvestie šaujamieroči, kas ātri izplatījās pa visu Japānu un gandrīz iznīcināja bushido, seno, cildenuma pilno karavīra un zobena ceļu. Spāņi ieviesa kristietību, ar kuras palīdzību mēģināja gāzt mūsu dievus un noliedza japāņu dievišķo izcelsmi no Amaterasu.

Sešpadsmitajā gadsimtā Tokugava Iejasu sakāva dažādos japāņu karakungus un pakļāva Japānu savai kontrolei. Viņš un viņa pēcnācēji atdeva Japānu japāņiem. Citu pēc cita viņš padzina ārzemniekus. Angļus, spāņus, portugāļus… padzina visus. Vienīgais izņēmums bija neliela holandiešu tirdzniecības misija uz salas dienvidrietumos no Nagasaki. Kristietība tika iznīdēta. Ceļošana uz citām zemēm aizliegta. Kuģi, ar kuriem varētu nokļūt līdz Āzijas kontinentam, - iznīcināti. Ļāva būvēt vienīgi nelielas zvejas laivas, kas nevarēja attālināties no krasta. Ar ko tas beidzās? - Taro pasmaidīja. - Vairāk nekā divus gadsimtus Japāna bija šķirta no pārējās pasaules,. Mēs piedzīvojām - izbaudījām - nepārtrauktu mieru un vislielāko japāņu kultūras uzplaukumu. Paradīzi.

Vecā vīra seja piepeši satumsa.

-    Tas beidzās tūkstoš astoņi simti piecdesmit trešajā gadā, kad jūsu tautietis komodors Perijs noenkuroja amerikāņu karakuģu eskadru Jokohamas līcī. Eskadra vēl tagad pazīstama pēc pravietiskās drūmās krāsas. Perija "melnie kuģi". Viņš pieprasīja, lai Japāna no jauna atver robežas tirdzniecībai ar ārzemēm. Drīz sjogunāts beidza pastāvēt. Pirms tam noslēgtībā Ki- oto turētais imperators tika pārcelts uz Edo, kas drīz tika nosaukta par Tokiju un kļuva par nominālu varaskāru politiķu galvu. To nosauca par Meidzi restaurāciju. Es ticu imperatoram, bet šīs restaurācijas rezultātā atjaunojās… palielinājās… kļuva ļaunāka gaijin ietekme.

Taro apklusa un nogaidīja klausītāju reakciju. Reičela ievilka elpu un pajautāja:

-    Kunio Širai vēlas panākt, lai Japāna atgriežas Tokugavas sjogunāta laika izolētībā?

-     Viņa mērķi nav grūti saprotami, - Taro atsaucās. - Kā cilts mēs sen vairs neievērojam senās ieražas. Jaunie cilvēki neciena nedz vecākus, nedz tradīcijas. Kur vien skaties, visur der- dzība. Rietumu apģērbs. Rietumu mūzika. Hamburgeri. Ceptas vistas. Smagais metāls. - Taro riebumā sašķieba lūpas. - Galu galā Japāna kā sūklis uzsūks no citām kultūrām sliktāko un mūsu vienīgais dievs būs nauda, nevis Amaterasu.

-    Klausoties jūs, var nodomāt, ka jūs piekrītat Širai uzskatiem, - sacīja Mežonis.

-     Viņa motīviem, bet ne metodēm. Šī ēka, arī audzēkņu četrus gadus ilgā noslēgtība… ir mans Tokugavas izolācijas variants. Tas, ko redzu ārpus šīm sienām, pelna nicinājumu.

-Jūs esat pievienojies viņa atbalstītājiem?

Taro piemiedza acis.

-     Kā samurajam, kā sargam man jābūt objektīvam. Es sekoju notikumu gaitai, taču tos neveidoju. Mana sūtība ir atturības ievērošana, kalpošana tagadējiem kungiem, nekur neiesaistoties un neizsakot savus spriedumus. Tādām attiecībām Tokugavas sjogunātā vajadzēja pastāvēt starp vasali un principālu. Ceru, ka viņam veiksies. Tomēr nez vai tā būs. Vēsture virzās uz priekšu, nevis atpakaļ. Širai var izmantot savu bagātību, ietekmi un varu, lai uzpirktu, piespiestu un sakū- dltu daudzus jo daudzus demonstrantus. Taču televīzijā esmu redzējis demonstrantu sejas, viņu acis. Tajās nav uzticības slavenajai pagātnei. Tajās vīd naids pret tagadējiem ienācējiem no citurienes, pret ciltij nepiederošajiem. Tikai nepieļaujiet kļūdu! Viņus vada lepnība. Sen apvaldīts naids. Klusā okeāna karā uzvarēja Amerika. Uz mūsu pilsētām nometa atombumbas.

Mežonis ievēroja, ka Akiras acīs parādījusies vēl lielāka melanholija. Nelaimīgs un izmisis Mežonis atcerējās, ka Akiras tēvs zaudējis savu pirmo sievu… savus vecākus… brāļus un māsas pēc atombumbas sprādziena virs Hirosimas. Arī tēva otrā sieva, Akiras māte, mirusi ar vēzi, ko izraisījusi sprādziena radiācija. Taro trauslā balss aizķērās.

-    Nepieļaujiet kļūdu! Kad jūs runājat ar japāni, lai arī cik viņš atturīgs un ārēji pieklājīgs, viņš atceras bumbas ar iesauku "Resnulis" un "Mazulis". Šis sen apspiestais naids ir spēks, kas pulcē daudzus Širai. Viņi grib atgriezties slavenajā, svētajā pagātnē. Viņi alkst pēc pārāk ilgi atliktā uzbrukuma, pēc dievu zemes likteņa. Viņi grib dominēt.

-    Tas nekad nenotiks, - Mežonis skaidri pateica.

-    Ne tagadējos apstākļos. Viņu dzinulis ir alkatība, un pārrēķināšanās gadījumā Širai zaudēs kontroli pār lielu sekotāju daļu. Zeme, īpašumi, nauda. Tas ir viņu sapņu objekts. Nevis miers un līdzsvars. Arī saskaņa ne. Širai bija taisnība, protestējot pret amerikāņu klātbūtni Japānā. Ārā! Visi ārā! Taču tukšajā vietā, kas radīsies, Amaterasu spēki būs nevis svētība, bet lāsts.

Mežonim šķita, ka muskuļi kļūst nevarīgi. Ar sakrustotām kājām sēžot pie zemā cipreses koka galda, viņš atvirzījās atpakaļ un mēģināja izkliedēt spriedzi.

-    Kā jūs to zināt? - viņš ierunājās saspringtā čukstā.

-     Es dzīvoju noslēgtībā. Taču mani agrākie audzēkņi dzīvo sabiedrībā. Un viņiem ir droši informācijas avoti. Kunio Širai…

kura motīvus apbrīnoju… ir potenciāls nelaimes avots. Konsolidācijas vietā agresija. Ja es ko vēlos, tad tikai mieru. Bet, ja Širai spiediens palielināsies, ja viņš atradīs paņēmienu, ar kuru piesaistīt arvien vairāk vēl fanātiskāku sekotāju…

Mežonis pagriezās pret Akiru.

-    Vai tam, kas notika… vai nenotika… Medfordgapas kalnu kūrortā, ar to ir kāds sakars?

Akira pacēla uz augšu savu melanholisko acu skatienu.

-     Taro-sensei pieminēja noslēgtību. Manis uzturētajā tēva mājā esmu saglabājis pagātnes daļiņu, kaut arī atrodos mājās reti un to izbaudu reti. Vēlos, kaut no tā būtu vairāk prieka, jo pēc visa piedzīvotā citu sargāšanai manās acīs zūd jēga. Es vēlos sargāt sevi. Atslēgties no visa. Kā Taro-sensei. Kā Tokugavas sjogunāts.

-     Man liekas, ka tādā gadījumā pats labākais būtu aprunāties ar Širai, - Mežonis ierosināja. Viņš paskatījās uz Reičelu un aplika viņai roku. - Turklāt man apnicis, - viņš piebilda, - būt pavadonim, kalpam, sargsunim un vairogam. Laiks domāt par to, ko vēlos pats. - Viņš vēlreiz apveltīja Reičelu ar skatienu, kas atklāti pauda mīlestību.

-     Tādā gadījumā tu pazaudēsi savu dvēseli, - sacīja Taro. - Sarga, piektās profesijas pārstāvja, ceļš ir viscēlākais…

-     Pietiek, - noteica Mežonis. - Ja vēlos ko darīt… Akira, kā domā tu? Vai esi gatavs nākt palīgā, lai novestu šo lietu līdz galam?

MELNIE KUĢI

1

-    Ko viņi tur kliedz? - Mežonis jautāja.

Mutuļojošais pūlis rēca arvien skaļāk, dažs vicināja plakātu, cits kratīja dūri. Trauksmainās kustības Mežoņa prātā atsauca bangojošu upi. Pulkstenis bija desmit no rīta. Saule, par spīti smogam, žilbinoši spīdēja. Vērojot milzīgo pūli vairāku kvartālu garumā, kura naids vērsās pret Savienoto Valstu vēstniecību, Mežonis piesedza acis ar plaukstu. Cik demonstrantu te ir, Mežonis nodomāja. Varbūt divdesmit tūkstoši. Viņi ritmiski arvien skaļāk skandēja vienu un to pašu īso saukli, no kura, tam atbalsojoties no ēkām, Mežonim sāka pulsēt deniņos.

-    Viņi kliedz "melnie kuģi", - Akira paskaidroja.

Nākamajā mirklī tulkošana kļuva lieka, jo demonstrētāji pārgāja uz angļu valodu. Pēc iepriekšējās nakts sarunas ar Taro Mežonis saprata šo vārdu nozīmi. Melnie kuģi. Amerikāņu komodora Perija armāda bija noenkurojusies Jokohamas līcī 1853. gadā. Tas bija emocionāls demonstrētāju protesta simbols pret amerikāņu klātbūtni Japānā. Kompakts. Iespaidīgs.

Lai paziņojuma jēga būtu skaidrāka, pūlis sāka skandēt kaut ko jaunu. "Amerika, ārā! Gaijin, ārā!" Rēkoņa kļuva nomācoša. Mežonim džinkstēja ausīs un, pat stāvot durvīs saniknotās demonstrācijas malā, šķita, ka viņš nosmaks, tāpēc viņš apdraudēts apņēma ar rokām krūtis. Biklums, kādu viņš izjuta Naritas lidostā, kur bija nejaušs baltais starp tūkstošiem japāņu, palielinājās tik lielā mērā, ka adrenalīns sāka svilināt plaušas un vēderu.

Kungs dievs, viņš nodomāja. Televīzijas ziņās rāda demonstrāciju lielumu, taču nekas netiek teikts par izjūtām, par primitīvo naidu un sprādzienbīstamo kritisko masu. Pūlis izstaroja naidu, sviedrus un ozonu kā pirms viesuļvētras.

-    Tādā ļaužu jūrā mēs netiksim viņam ne tuvumā, - sacīja Mežonis. Ar viņu bija domāts Kunio Širai, kas tālāk no improvizētās platformas kūdīja vēstniecības priekšā sapulcējušos demonstrantus. Dažbrīd pūlis pārstāja skandēt, un tādos brīžos Širai mudināja izpaust neapmierinātību vēl skaļāk.

-    Turoties malā, mēs labāk varēsim redzēt, - sacīja Akira.

-    Ceru, ka neviens negriezīsies apkārt. Ja šis pūlis ieraudzīs aiz muguras amerikāni…

-     Neko citu pagaidām nevaram darīt. Ja vien nevēlies atgriezties pie Taro-sensei un gaidīt.

Mežonis drūmi papurināja galvu.

-    Gaidīšana man jau ir līdz kaklam. Es gribu redzēt šo vīru.

Naktī Mežonis bez panākumiem bija centies iemigt Taro

nama trešā stāva guļamistabā. Neilgo miegu arvien bija izjaukuši murgi. Tie bija dažādi Kamiči ķermeņa pārciršanas veidi, kad asiņaino grīdu līdz ceļiem pārklāj iekšējie orgāni, kas lokās kā čūskas. Zobens nemitīgi cērt Akiram galvu, bet augums paliek stāvus, galva ripo pa grīdu, daudzi galvaskausi cits uz cita baismīgā daudzkārtainā ekspozīcijā, galvaskausi cits pēc cita apstājas Mežoņa priekšā un mirkšķina acis.

Reičela nebija gulējusi mierīgāk. Izrauta no miega, tumsā viņa čukstus bija atstāstījusi murgu, kurā vīrs nemitīgi viņu sit un izvaro. Lai nomierinātos, viņi viens otru apskāva, un Mežonis bija kļuvis domīgs. Radās šaubas, vai Taro audzēkņiem izdosies atbrīvot Eko no Akiras mājā iekļuvušajiem vīriem. Viņš bija lūdzis, lai Taro pēc glābēju komandas ierašanās atsūta ziņnesi, taču līdz rītausmai neviena ziņa nebija pienākusi, un Taro drūmais noskaņojums nebija noslēpjams, jo indivīda domas sajuka ar sabiedrības domām.

-      Nespēju noticēt, ka viņus var notvert, - Tīro sacīja. - Viņi neies iekšā, ja nebūs pārliecināti par panākumiem. Viņi droši vien… - nogaida, - Taro nolēma. Viņš, tāpat kā Mežonis, Akira un Reičela, bija pavadījis nemierīgu, gaidpilnu rītu.

-    Tam nav jēgas, - Akira bija teicis. - Tie vīri zina savu darbu. Ja vien iespējams, viņi rīkojas. Mums tikmēr jādara savs darbs.

-    Jāatrod Kunio Širai. - Mežoņa vēders negribēja pieņemt šķietami nomierinošās nūdeles ar sojas mērci brokastīs. Viņš nolika irbuļus. - Jāatrod iespēja viņu satikt. Satikt aci pret aci. Izjautāt. Vienatnē. Vai viņš redzējis mūsu nāvi tāpat, kā mēs redzējām viņa nāvi?

Izrādījās, ka sazināties ar Širai ir gandrīz neiespējami. Telefonu grāmatā viņa mājas numura nebija. Piezvanot uz korporāciju - nekustamā īpašuma un izdevniecību konglomerātu -, noskaidrojās, ka Širai jābūt viņa politiskajā štābā, bet, piezvanot uz turieni, tika saņemta mistiska atbilde, ka Širai nebūs grūti atrodams, ja zvanītājs dosies uz noteiktu adresi. Drīz vien noskaidrojās, ka uzdotā adrese ir blakus Savienoto Valstu vēstniecībai.

-    Vēl viena demonstrācija? - Akiras vaibsti sāpīgi savilkās.

-    Reičel^, paliec tepat! - Mežonis piecēlās un ar rokas mājienu aicināja Akiru sekot.

-     Bet…

-    Nē. Situācija mainījusies. Tu nedrīksti nākt man līdzi! - Mežonis palika pie sava. - Līdz šim brīdim man bija divējāds uzdevums - noskaidrot, kas noticis ar Akiru un mani… vienlaikus sargājot tevi. - Viņš ievilka elpu. - Beidzot tu esi drošībā. Te, pie Taro-sensei un palikušajiem audzēkņiem, ir cietoksnis, kurā neviens neiekļūs. Man nevajadzēs dalīt uzmanību. Es varēšu darīt savu darbu. Neviens nenovirzīs sānis.

Šķita, ka Reičela jūtas sāpināta, atstumta, pamesta.

-     ReičeljJ, es to daru tavā labā. Es vēlos tikai divas lietas. Atbrīvoties no murgiem, - viņš atgriezās un maigi un mīļi noskūpstīja Reičelu, noglāstot viņai zodu, - un palikušo mūža daļu pavadīt kopā ar tevi.

Apmulsuši no šīs atklātās jūtu izrādīšanas, Taro un Akira novērsa skatienu.

-     Man ar to jānodarbojas vienam, - sacīja Mežonis. - Nē, ne gluži vienam, bet kopā ar Akiru.

Reičelas zilās acis uzzibsnīja. Vai greizsirdībā? Mežonis netika gudrs. Nē. Tas būtu neprāts.

Tomēr viņas nākamais paziņojums izraisīja domu, ka tā patiešām varētu būt greizsirdība.

-     Visu laiku esmu tev palīdzējusi, - viņa sacīja. - Izteicu savus priekšlikumus… pie Greiema… Herisbergas slimnīcā…

-    Jā, Reičela. Ne par to ir runa. Tu palīdzēji. Taču mums ar Akiru darāmas tādas lietas, ka tevi var nogalināt… un tevi nogalinās, ja būsi kopā ar mums. Es gribu, lai tu dzīvo, lai pēc tam, kad atgriezīšos, mēs…

-     Kaut tevi nelabais! - Reičela iekaisa. - Bet, ja tu ieradīsies miris, mēs nekad vairs nesarunāsimies. - Viņa pamāja, it kā uzrunātu dievus. - Klausies, ko teikšu. Esmu tikpat dulla kā tu. Taisies, ka tiec!

Stundu vēlāk klausoties, kā pūlis skandē: "Amerikāņi, ārā! Gaijin, ārā!" - Mežonis jutās iztukšots, jo bija radis, ka stresa situācijās Reičela vienmēr ir blakus. Taču kopā ar viņu bija Akira, un šajā svešajā zemē, kur klaigāja japāņu demonstranti, ejot gar malu apkārt pūlim, piesardzīgi tuvojoties Kunio Širai, Mežonis jutās dīvaini drošs, cornitatus un samurajs vienlaikus. Divi profesionāļi bija apņēmušies darīt, kas darāms, lai beidzot pamestu savu darbu un strādātu paši sev, bet nebūtu pavadoņi un kalpi.

Izvairīties no drūzmas nebija iespējams. Protestētāju muguras spiedās virsū Mežonim, dzenot sienā. Sāniski izlocījies, viņš atbrīvojās, lai viņu no jauna notvertu citu demonstrantu muguras. Šķita, ka viņu pret klintīm bīda viļņi. Ļaužu viļņi, kas izspiež gaisu no plaušām. Kaut arī Mežonis nekad nebija jutis klaustrofobiju, cīnoties pēc gaisa, cīnoties ar pēkšņi uznākušo bezpalīdzības sajūtu, viņš juta, ka uz ādas izspiedās auksti sviedri.

Viņš nokļuva pie Akiras, kas bija pamanījies atrast vietu durvīs dažas pēdas tālāk.

-    Tā bija kļūda, - Mežonis sacīja.

Dzirdot amerikāņu runu, daži demonstranti pagrieza uz viņu pusi niknas sejas.

Akira pacēla roku, it kā amerikānis būtu viņa pārziņā.

Demonstranti turpināja kliegt: "Gaijin, ārā!" - bet Kunio Širai ar aprepējušajām karatista rokām šķēla gaisu. Viņa saniknotā balss dimdēja skaļāk par kliedzieniem, uzkurinot kaislības.

-     Tā mēs nekad netiksim viņam tuvāk, - Mežonis turpināja.

-     Bet mums viņš jāredz tuvumā, - Akira neatlaidās. - Es neticu avīžu fotogrāfiem vai televīzijas kadriem. Kameras melo. Mums jāsastopas ar šo vīru aci pret aci. Jātiek pie pārliecības, ka viņš patiešām ir Kamiči.

-    Ne jau tā.

Tālāk uz ielas auroja skaļruņi, pastiprinot Širai kvēlos vārdu izvirdumus.

-    Katrā ziņā izklausās, ka tas ir Kamiči. Ja izdotos cauri pūlim pavirzīties vēl vienu kvartālu, - Akira skaļi domāja, - mēs varētu nonākt pietiekami tuvu…

-     Pagaidi! - attapās Mežonis. - Man liekas… Jābūt vieglākam ceļam.

Akira gaidīja.

-     Ar šādu izrādīšanos Širai milzīgi riskē, - sacīja Mežonis. - Jādomā, ka pie platformas ir miesassargi, pūlī bija redzami arī policisti. Taču, ja demonstranti kļūst nevadāmi un metas virsū, viņu nosargāt var tikai armija. Šie cilvēki, protams, viņu dievina. Vienlaikus tie ir arī draudi. Ja katrs gribēs pieskarties savam elkam vai pacelt viņu plecos, viņu samals. Nez vai viņš paliktu dzīvs.

-     Kā tad viņš domā tikt projām? - Akira pajautāja. - Es neredzu limuzīnu, bet, ja tas ir platformas tuvumā, nav nekādas garantijas, ka viņš varēs tajā iekāpt vai ka pūlis pašķirsies un izlaidīs mašīnu cauri. Kā viņš paredzējis aizbēgt?

-    Tieši tā, - noteica Mežonis. - Apskaties, kā platforma uzbūvēta. Visapkārt margas, kāpņu nav. Kā viņš uz tās uzkāpa? Turklāt platforma stāv uz ietves ar mugurpusi pret ēku, nevis uz ielas.

Akiram uzzibsnīja acis, viņš saprata.

-    Tai jābūt vietā, kur no ēkas durvīm ved kāpnes. Širai uzgājis pa kāpnēm. Tāpat viņš domā doties projām. Lejā pa kāpnēm, mājā iekšā un…

-    Cauri ēkai? - Mežonis pārjautāja, sirdij iepukstoties straujāk. - Ja viss ir rūpīgi saplānots, ja viņš nav saistījis uzmanību ar savu ierašanos, mājas otrā pusē pūlis viņu negaidīs. Širai varēs steigšus atstāt ēku pa pretējās puses durvīm, pa sargu kordonu aiziet līdz mašīnai un nozust, iekams demonstrācijas dalībnieki apjēgs, kur viņš palicis.

Akira iztaisnojās, viņa muskuļi saspringa.

-Jāpasteidzas. Mēs nezinām, cik ilgi runa turpināsies.

Tikai ar pūlēm viņiem izdevās atkāpties virzienā, no kura bija nākuši. Ieraudzījis fotogrāfu, Mežonis pieliecās. Viņš izvairījās no policista un saviebās, kad pūlis piespieda viņu ar plecu pie sienas. Dažus soļus tālāk viņam izdevās atvairīties no grūdiena, kas gandrīz iztrieca cauri milzīgam logam.

Nosvīdis viņš iztēlojās, kā no stikla lausku sadurtā auguma plūst asinis. Viņš spraucās un spiedās cauri tādiem kā demonstrantu paisuma viļņiem. Pirms sešiem mēnešiem, kad viņu vēl nemocīja murgi, paniskas bailes tik drīz nebūtu uznākušas, taču vajadzēja atzīt, ka pirms sešiem mēnešiem viņš nebūtu atļāvies nokļūt tik nekontrolējamā situācijā. Jamais vu, no kā kļuva nelabi, bija ietekmējis spriešanas spējas. Viņš tagad bija upuris, ne vairs sargs, bet tāds, ko pašu vajag sargāt.

Nolādēts, man jātiek no šejienes ārā. Ar pēdējo neprātīgo rāvienu viņš izkumuroja no pūļa, kāri ieelpoja gaisu un mēģināja nomierināt trīcošos muskuļus.

2

Viņš nevarēja atļauties pat uz brīdi atvilkt elpu. Akira, kas gāja pa priekšu, atskatījās, vai Mežonis nav atpalicis, un skriešus devās pāri ielai. Mežonis ar sviedriem norasojušu pieri steidzīgi sekoja. Viņi skrēja starp demonstrantu apstādinātajām automašīnām. Aizrāvušies ar protestēšanu, cilvēki nepievērsa uzmanību Akiras un Mežoņa trakajam skrējienam. Tikuši līdz sānielai, viņi sāka joņot pa paralēlo ielu tai, kurā Širai kūdīja savus sekotājus.

Uz stūra Mežonis strauji nogriezās pa labi un atvieglots ieraudzīja parasto transporta un gājēju plūsmu, nevis necaurejamu demonstrantu masu. Tomēr pat šeit no māju sienām skaidri atbalsojās blakusielā sauktais sauklis: "Gaijin, ārā!"

Nepieciešamība spieda pielikt soli. Jau drīz garās, ātrās kājas aiznesa Mežoni blakus Akiram. Comitatus un samurajs saskatījās, pamāja un saknieba lūpas tādā kā smaidā. Viņi palielināja ātrumu un, vairīdamies no gājējiem, noskrēja vienu, tad otru kvartālu, līdz nonāca tās ēkas tuvumā, no kuras bija jāiznāk Širai.

Akira pamāja. Puskvartālu tālāk ielas malā stāvēja garš, melns limuzīns. Muskuļaini japāņi saulesbrillēs, zilos divrindu uzvalkos ar baltu kaklasaiti drūzmējās uz ietves. Daži lūkojās uz mājas izeju, citi novēroja garāmbraucošās automašīnas un gājējus, kas pārvietojās uz limuzīna pusi.

Mežonim nevajadzēja pārspriest ar Akiru turpmāko rīcību. Likās,, ka viņš pēkšņi norijis lāsteku, tāpēc tūlīt pārgāja uz soļiem.

Akira acumirklī iekļāvās ielas ritmā un, atdarinādams pastaigā izgājušu cilvēku, sāka aplūkot skatlogos izliktās preces.

-    Liekas, viņi nav ievērojuši mūs nākam, - sacīja Mežonis.

-     Vai arī ir pārāk labi apmācīti, lai ar savu reakciju brīdinātu, ka esam pamanīti.

-     Mūs aizsedza tā ģimene priekšā, - bilda Akira. - Labākajā gadījumā sargi domā, ka esam divi biznesmeņi, kas nokavējuši tikšanos. Viņiem nav iemesla uztraukties.

-    Ja neņem vērā to, ka esmu amerikānis, - sacīja Mežonis,

-    un tūlīt dūros acīs.

-     Šī problēma nav atrisināma. Kamēr sargi neuzskatīs mūs par draudu, viņi mūs neaiztiks. Vienīgais, kas mums vajadzīgs, ir redzēt Širai tuvumā. Ja pratīsim tuvoties īstajā brīdī, to izdarīt nebūs grūti. Ja sargi nav pārlieku modri, varbūt pat izdosies aprunāties.

-    Viņu zilie uzvalki izskatās kā formastērpi, - sacīja Mežonis.

-    Divrindu uzvalki. Baltas kaklasaites un saulesbrilles. Nepārprotams formastērps, - sacīja Akira. - Yakuza.

-    Kas? Vai tad tie nav…

-Jūs viņus saucat par japāņu mafiju. Amerikā pierasts, ka gangsteri ir ārpus sistēmas. Gangsteru nolīgšana par sargiem te ir parastā politiķu un biznesmeņu prakse.

Mežonis skatījās platām acīm.

-    Un sabiedrība neko neiebilst?

Akira paraustīja plecus.

-    Tradicionālā attieksme - kā tu man, tā es tev. Gadās, ka pat premjerministri par pavadoņiem nolīgst yakuza, bet lielo korporāciju akciju īpašnieku sapulcēs gangsterus bieži vien izmanto, lai nepieļautu nevēlamu jautājumu uzdošanu. Viņi kliedz. Viņi mētā krēslus. Tādi paņēmieni te ir pieņemami. Varas iestādes piecieš gangsterus, savukārt yakuza cenšas izvairīties no narkotiku pārvadāšanas un noziegumiem ar šaujamieroču izmantošanu.

Mežonis neticīgi nogrozīja galvu. Šī augstāko aprindu un noziedzīgās pasaules simbioze nebija saprotama, tāpat kā daudz kas cits par Japānu uzzinātais. Vēl vairāk, bija galīgi nesaprotams, ka yakuza sargi valkā tādus kā formastērpus. Tas bija pilnīgā pretrunā ar Greiema mācīto - ģērbties kā hameleonam.

Patlaban Mežoni visvairāk uztrauca Akiras pieminētie šaujamieroči. Viņš atcerējās, ka bijis spiests atstāt savu "Beretta" pie Taro. Nedrīkstēja riskēt, ka incidenta gadījumā policija viņu aiztur ar pistoli, kas Japānā jebkurā laikā bija nopietns noziegums, bet jo īpaši aizturēšana ar ieroci politiskas demonstrācijas laikā.

-    Vai tas nozīmē, ka Širai sargi būs neapbruņoti?

-    Varbūt. Pat ļoti ticams, kaut arī pieaugošās Širai popularitātes dēļ radušās zināmas pretrunas un viņi var atkāpties no noteikumiem.

-    Vārdu sakot, mēs nezinām, kas mūs sagaida.

- Protams, - atteica Akira. - Mēs taču esam Japānā.

Tuvojoties sargiem, kas ar sarauktu pieri klausījās protestētāju rēkoņā blakusielā, Mežonis un Akira rīkojās pilnīgi vienādi. Kā nolasījuši viens otra domas, viņi iegriezās puķu veikalā, lai novilktu laiku tik ilgi, kamēr Širai pametīs demonstrāciju. Akira izlikās pētām krizantēmu rindu, turpretī Mežonis palika durvju tuvumā. Rēkoņa bija dzirdama pat cauri stiklam. Viņš ieklausījās, vai nemainās skandēšanas ritms un skaļums, pēc kā varētu spriest, vai Širai dodas projām.

Iekņudējās rokas, apjaušot, ka viņš to jau ir dzirdējis. Vai arī nav dzirdējis. Pēdējās pusminūtes laikā Širai nebija izdevies pārtraukt pūli un turpināt savas tirādes. Mežonim likās, ka viņa nervi ir uzvilkti kā stīgas.

Pamājis Akiram, viņš steidzīgi izgāja ārā. Kopā ar Akiru viņi nogriezās pret trīsdesmit jardus tālāk ar izrieztām krūtīm stāvošajiem sargiem un ieraudzīja, ka gangsteri sakārto saulesbrilles, norausta žaketes un nostājas miera stājā. Viņu lielākā daļa pagriezās uz durvju pusi, divi. tās atvēra un nostājās blakus. Vēl divi atvēra limuzīna durvis. Tikai daži turpināja vērot ielu.

Tie nav profesionāļi, Mežonis nodomāja ar atvieglojuma sajūtu. Neskaidrā situācija atmiņā atsauca nedisciplinētību, kuras dēļ Džonam Hinklijam, jaunākajam, 1981. gadā bija izdevies piekļūt tik tuvu prezidentam Reiganam, lai izšautu un ievainotu ne tikai viņu, 'bet arī preses sekretāru, slepenā dienesta aģentu un Vašingtonas policistu. Reigans toreiz pilsētas centra viesnīcā bija uzstājies ar runu. Apsardzes kordons bija gaidījis, kad viņš izies no viesnīcas, lai iekāptu automašīnā. Tiklīdz prezidents parādījās',' sargi nebija spējuši pārvarēt vilinājumu pagriezties un paskatīties uz savu vadoni filmzvaigzni. Hinklijs bija izmantojis uzmanības pavājināšanos un vairākas reizes izšāvis.

Mežonis nervozi pārcilāja atmiņā pēc aiziešanas no jūras kājniekiem Greiema sarīkotos intensīvos treniņus. Greiems bija pavēlējis vēl un vēlreiz studēt filmas gan ar šo neveiksmīgo slepkavības mēģinājumu, gan citas ar traģiski veiksmīgiem uzbrukumiem ievērojamiem politiķiem.

- Neskaties uz principālu! - Greiems bija pieprasījis. - Tu zini, kā viņš izskatās! Lai arī cik slavens ir principāls, tu neesi tūrists, kurš apbrīno visu, kas slavens! Sarga darbs ir vērot pūli!

Zilajos divrindu uzvalkos tērpušies vīri ar baltu kaklasaiti nekādā ziņā to nedarīja.

Varbūt mums izdosies, nodomāja Mežonis. Likteņa ironijas dēļ sargs izmantoja slepkavas taktiku.

3

Mežoņa kakla muskuļi uzblīda, artērijas pietūka no cauri tām brāzmojošām asinīm.

No ēkas iznāca sargu grupa ar Širai vidū. Visi sargi uz ietves pagriezās pret viņu, ļaujot Mežonim ar Akiru pieiet dažu pēdu attālumā.

Mežonis ievilka elpu, it kā gribētu atbrīvoties no iztēlotām rokām, kas sažņaudza kaklu. Viņš domāja, ka ir gatavs konfrontācijai, kas bija tik ļoti nepieciešama. Tomēr atpazīšana biedēja. Realitāte cīnījās ar ilūzijām.'

Vaļējām acīm viņš no jauna skatīja sirdi plosošo murgu, Medfordgapas kalnu kūrortā notikušo slaktiņu. Šaubas izgaisa. Kaut arī videokameras varēja melot, bija iespējams panākt, ka avīžu fotogrāfijās un televīzijas kadros Širai izskatās līdzīgs Kamiči, patlaban redzamais vīrs katrā ziņā bija tas pats principāls, kuru Mežonis bija redzējis pārcirstu uz pusēm viesnīcas gaitenī. Kaut arī Kamiči atradās sargu ielenkumā, viņa seja bija gana tuvu. Širai bija Kamiči. Kamiči bija Širai!

Taču Kamiči bija miris! Kā viņš varēja… Realitāte izplūda. Atmiņa varēja melot ne sliktāk par videokameru.

Širai - sirmiem matiem, atkārušos žokli, pāri piecdesmit, pamaza auguma, patukls un tomēr apbrīnojami valdzinošs - no enerģiskās, kvēlās runas bija nosvīdis. Ar kabatlakatu slaucīdams miklo kaklu, viņš ar zināmu piepūli strauji nāca pie limuzīna, bet viņa skatiens tikmēr slīdēja pāri cilvēkiem.

Viņš sastinga, brūnganā seja nobāla, bet baiļu pārņemtais skatiens palika gluži kā piekalts pie Mežoņa un Akiras.

Šausmās viņš strauji nobēra vairākas frāzes un, rādīdams ar roku, kāpās atpakaļ.

-    Nē! - sacīja Mežonis.

Širai iekliedzās un kāpās atpakaļ.

Pamanījuši upuri, miesassargi ieņēma gatavības stāvokli.

-     Mums nepieciešams ar jums aprunāties! - sacīja Mežonis. - Vai jūs mūs pazīstat? Vai atceraties? Mēs jūs pazīstam! Mums jāaprunājas, jānoskaidro daži jautājumi! Mums jātiek skaidrībā, kas notika…

Širai izkliedza komandu.

Miesassargi metās uz priekšu.

-    Uzklausiet! - Mežonis iesaucās. - Lūdzu! Mēs…

Miesassargs sita. Mežonis izvairījās.

-    Mēs nevēlamies nepatikšanas! Mēs tikai gribam aprunāties…

Miesassargs cirta ar aprepējušo roku.

Mežonis izvairījās no sitiena ar lēcienu atpakaļ. Sargi ielenca viņus. Mežonim radās iespaids, ka viņiem uzbrūk neatbilstošos divrindu uzvalkos un saulesbrillēs ģērbusies "Dalasas kovboju" komanda. Viņš atkāpās vēl kādus desmit soļus un redzēja, kā Širai, kuru Mežonis pazina kā Kamiči, ar šausmās pārvērstu seju ierāpjas limuzīnā.

-    Nē! Mums nekas cits nav vajadzīgs kā aprunāties! - Mežonis iesaucās.

Viņš ietrieca elkoni tuvākajam saules pinumā. Iespaids bija šokējošs, likās, ka viņš trāpījis cementa maisam.

Sitiena spēks tomēr bija tik liels, ka uzbrucējs nostenējās, cīnīdamies pēc elpas, kāpās atpakaļ un sadūrās ar otru sargu.

Širai limuzīns, riepām kaucot un gumijai smirdot, uzņēma ātrumu.

Sargi gāzās virsū Mežonim, dažs pat izvilka steku. Akira, griezdamies riņķī, spēra ar kājām.

Vienam sargam saļodzījās kāja. Otram saliecās plaukstas locītava, steks izkrita no salauztās rokas.

Akira un Mežonis bēga projām. Aiz muguras sekoja steidzīgi soļi un saniknotas balsis. Skrienot pāri krustojumam, Mežonis juta, ka sažņaudzas sirds. Pa kreisi uz paralēlās ielas viņš ieraudzīja demonstrantu jūkli, kas atgriezās mājās.

Ak kungs, Mežonis nodomāja un sāka skriet ātrāk. Garām nosvilpa steks un nokrita uz ietves. Truli noskanēja ar ādu apvilktais svina serdenis, atgādinādams, kas varētu notikt, ja steks trāpītu pa galvu.

Plaušas dega. Kājas saspringa. Sirds skaļi sita, un atlika tikai cerēt, ka sargi būs pietiekami profesionāli, lai apstātos, jo uzdevums nosargāt principālu izpildīts. Pirmām kārtām sargiem jāaptver, domāja Mežonis, ka mums vajadzēja uzmanību, bet īstajiem draudiem būtu jānāk no citurienes.

Mēs tomēr ievainojām trīs sargus. Varbūt sargi ir tā noskaitušies, ka gribēs mūs noķert un, rēķinus kārtojot, sadot pa galvu.

Varbūt viņi grib noskaidrot mūsu personību? Sargam jāzina, kas uzbrūk klientam!

Kā lai panāk, ka viņi mūs saprot? Mēs nevēlamies nodarīt Širai neko ļaunu! Mēs gribam tikai aprunāties!

Sargi rēkdami tuvojās. Kamēr Mežonis centās nesaskrieties ar apjukušajiem gājējiem, pa plecu trāpīja kaut kas smags. Vēl viens izmisīgi mests steks. Mežonis no trieciena klupa uz priekšu un saviebās. Viņš apspieda vaidu, pamanījās noturēties uz kājām un sāka traukties vēl ātrāk, jo soļi aiz muguras nāca arvien tuvāk.

Starp stāvošām mašīnām Akira metās pāri ielai uz blakus- ielu, tālāk no demonstrantiem. Mežonis neatpalika. Krūtis cilājās, krekls mirka sviedros. Plecs pulsēja.

Piepeši viņš atskārta, ka viņiem ir lielākas izredzes, manevrējot pa gājēju drūzmu, jo to blīvā masa kavēja sargus.

Tomēr izrādījās, ka tā ir maldīga doma. Drāžoties garām gājējiem, kāda roka centās satvert viņu aiz piedurknes. Mežonis izlocījās. Pēc mirkļa pastiepās vēl viena roka, un viņam sašļuka dūša. Kungs dievs, tā var domāt rietumnieks, kas atrodas Ņujorkā! Manhetenā cilvēki rautos sānis un vairītos no tāda, kuram dzenas pakaļ. Bet ne šeit. Mežonis bija aizmirsis Akiras teikto! Neviena tauta pasaulē nebija tik paklausīga un tik stingri neievēroja likumus. Viena cilts. Kopums pret indivīdu. Pats svarīgākais bija status quo, saskaņa, kārtība. Diviem gangsteru vajātiem vīriem, īpaši ja viens ir amerikānis, vajadzēja būt vainīgiem, bīstamiem sabiedrībai, jo vairākumam vienmēr ir taisnība.

Mežoni centās sagrābt trešā roka. Akira pagriezās, saķēra Mežoni un ievilka pa durvīm. Izrādījās, ka viņi iekļuvuši spoži apgaismotā universālveikalā. Triekdamies virsū gājējiem, ārā sargi radīja haosu, kas nobloķēja ieeju. Paskrējis garām letēm un pārsteigtajiem pārdevējiem, Mežonis pa kreisi ieraudzīja izeju. Tā izgāja uz citu ielu. Aizelsies tā, ka tikko spēja parunāt, Mežonis skrienot uzsauca Akiram:

-    Mums vajag izšķirties.

-     Bet…

-    Tu vari iejukt pūlī! Viņi dzenas pakaļ japānim un amerikānim'. Ja tu vairs nebūsi redzams, viņi dzīsies pakaļ man, jo krītu acīs.

Viņi jau bija sasnieguši sānu izeju un devās ārā, kad izdzirdēja, ka veikalā ielaužas sekotāji.

-    Nekādā ziņā es tevi nepametīšu, - sacīja Akira.

-    Ej! Satiksimies pie Taro!

-    Nē, es nepametīšu tevi!

Pamanījis vīru kurjera formastērpā, kurš kāpa uz "Honda", Mežonis metās uz priekšu, nogrūda kurjeru malā un uzlēca uz motocikla.

-    Pavirzies uz priekšu! - Akira uzlēca aizmugurē un apķēra Mežoni ar rokām.

Mežonis ieslēdza ātrumu, uzdeva gāzi un, manevrēdams starp automašīnām, izbrauca uz ielas. Vajātāji aiz muguras izgaisa. Uznāca pēkšņa atvieglojuma sajūta, jo motocikla rūkoņa un Tokijas transporta troksnis, no kura krita ciet ausis, negaidīti likās pavisam normāls.

-     Mums labi drīz jāatbrīvojas no braucamā, - ierunājās Akira, Mežonim lielā ātrumā nogriežoties krustojumā, - citādi policija saņems ziņojumu par motocikla nozagšanu un dzīsies pakaļ.

-    Šobrīd mani visvairāk uztrauc sargi.

-    Paldies, ka piedāvājies kļūt par mānekli, lai varu aizbēgt, - aiz muguras sacīja Akira.

-    Manuprāt, draugi tā rīkojas.

-    Jā, - dīvainā balsī atsaucās Akira. - Draugi. - Šķita, ka viņš ir apmulsis.

Trīs kvartālus tālāk viņi atstāja motociklu uz ietves pie metro ieejas. Cerams, varas iestādes nospriedīs, ka bēgļi noskrējuši lejā uz vilcieniem. Viņi spraigā solī šķērsoja krustojumu un apturēja taksometru. Lieki teikt, ka šis būs viens no daudzajiem taksometriem, ar kuru viņi metīs līkločus, kamēr, jaukdami pēdas, nokļūs pie Taro.

-     Tas kurjers droši vien savu motociklu nekad vairs neredzēs, - sacīja Mežonis.

-    Nav tiesa, - atteica Akira. - Kāds to var pastumt malā, lai netraucē gājējus. Tikai neviens neuzdrošināsies to zagt. Te ir Japāna.

-    4

-    No Širai teiktā es neko nesapratu, - sacīja Mežonis.

Viņš sēdēja uz krēsla nelielā palātā Taro mītnes ceturtajā stāvā. Kreklu viņš bija novilcis, bet vecais vīrs pārbaudīja plecu. Akira ar Reičelu stāvēja blakus, un no Reičelas piemiegtajām acīm bija noprotams, ka steks nodarījis nopietnu ievainojumu plecam.

-    Pacel roku! - komandēja Taro.

Mežonis iekoda lūpā un pacēla roku.

-    Pakustini uz priekšu un atpakaļ!

Viņam izdevās to izdarīt, taču ne līdz galam un tikai ar piepūli.

-    Apraksti, kādas ir sāpes.

-    Dziļas. Plecs sāp. Arī pulsē.

-    Sāpes asas? - Taro pajautāja.

-    Nē. Domāju, ka nekas nav lauzts.

-    Tik un tā tev būtu jādodas uz slimnīcu, lai uztaisa rentgenu.

Mežonis papurināja galvu.

-    Šodien esmu jau pietiekami daudz aprūpēts.

-    Hai, - piekrita Taro. - Es iedošu kaut ko uztūkuma mazināšanai. Uz tādu plecu kritiskā brīdī nevar paļauties.

-    Ticiet, ja radīsies vajadzība, tas man klausīs.

Taro savilka lūpas pieredzējuša cilvēka smaidā. Ar spirtā samērcētu vates pikuci viņš apstrādāja plecu.

Mežonis sajuta dūrienu. Taro izvilka adatu.

-     Novokaīns, epinefrīns un steroīds, - paskaidroja vecais vīrs. - Sēžot turi roku uz augšstilba, lai atpūšas.

Plecs kļuva nejūtīgs. Nopūties Mežonis paskatījās uz Akiru.

-     Ko īsti Širai teica? Viņš runāja tikai japāniski. Es nesapratu ne vārda, kaut arī apjautu teiktā jēgu. Ieraudzījis mūs, viņš pārbijās.

Akira drūmi paskatījās.

-    Jā… pārbijās. Ne jau rāpēc, ka noturēja mūs par nezināmiem uzbrucējiem. Un ne jau tāpēc, ka pēc Amerikai naidīgas runas blakus ieraudzīja amerikāni. Skaidrs, ka viņš tevi pazina. "Jūs. Nē!" viņš kliedza. "Tas nevar būt! Jūs esat… Tas nav iespējams. Nelaidiet viņus man klāt!"

-    Vairāk neko viņš neteica?

-     Pirms iekāpšanas mašīnā viņš nokliedzās vēl dažas reizes. Taču jēga bija tā pati. "Jūs! Kā jūs… Nenāciet klāt! Nelaidiet viņus man tuvumā."

Injekcija iedarbojās, plecs vairs nesāpēja, to pārņēma vispārēja nejutība, un Mežonis iegrima domās. Bet arī pēc rīta notikumiem prāts bija apstulbis un negribēja darboties.

-    Kādus secinājumus lai izdarām? Mums bija taisnība?

-     Citu izskaidrojumu nevaru iedomāties… - Akira nopūtās. - Viņš atceras mūs, tāpat kā mēs atceramies viņu.

-    Kaut ari īstenībā mēs agrāk viens otru neesam redzējuši, - sacīja Mežonis. - Arī viņš atceras notikumus, kādu īstenībā nav bijis.

-    Tikai kādus notikumus? - Akira noprasīja. - Tas, ka viņš mūs pazina, nenozīmē, ka viņš redzējis mūs mirstam, tāpat kā mēs redzējām viņu aizejam nāvē! Nedrīkst uzskatīt, ka viņam ir tās pašas maldīgās atmiņas kā mums. Manuprāt, viņa murgos mēs esam slepkavas, no kuriem tikai ar grūtībām izdevies aizbēgt.

Reičela pienāca tuvāk.

-    Ar to var izskaidrot šausmas Širai skatienā un vēlēšanos tikt vaļā no jums.

-    Varbūt. - Mežonis palūkojās uz sāniem. - Tomēr viņš uzvestos tāpat, ja pēkšņi parādītos divi vīri, kas miruši viņa acu priekšā. Domās iegrimis, izsīkušiem spēkiem, viņš dodas prom no demonstrācijas, lai patvertos drošā limuzīnā, ierauga divus spokus un krīt panikā. Vai tu tādā situācijā aizkavētos, lai papļāpātu, vai arī šoks būtu tik liels, ka tu domātu vienīgi, kā ātrāk tikt projām?

Brīdi klusējusi, Reičela novicināja roku.

-    Laikam jau otrais variants. Tomēr šobrīd, apjēdzot, ka esmu redzējusi divus spokus, šoka vietā būtu iestājusies neizpratne. Man gribētos uzzināt, kā jums izdevies palikt dzīviem un ko jūs meklējāt pie automašīnas. Vēl es būtu noskaitusies uz sargiem, kas nav jūs notvēruši un izjautājuši.

-    Labi, - sacīja Mežonis. - Tā ir pareiza domu gaita. - Savilcis uzacis, viņš paskatījās uz Akiru. - Kā tev liekas? Varbūt viņš ir gatavs ar mums aprunāties?

-    Varbūt… Bet to var noskaidrot tikai vienā veidā.

-    Pareizi. Piezvanīsim viņam.

Piecēlies Mežonis juta, ka roka bezpalīdzīgi nokarājas. Iegrimis domās, viņš to saberzēja un tūlīt atcerējās, ka ir vēl kāda problēma.

-    Taro-sensei, vai jūsu vīri vēl nav atgriezušies? Vai nav saņemta ziņa, ka viņi būtu mēģinājuši ielavīties Akiras mājā un izglābt Eko?

Šķita, ka vecā vīra sejā iegriežas vairāk grumbu, ka vaļīgajā karatista tērpā augums kļūst īsāks, tievāks, saraujas mazāks. Šī bija reize, kad viņa trauslums vairs nelikās mānīgs.

-    Drīz būs divpadsmit stundu, kopš no viņiem nav ziņu.

-     Tas nenozīmē, ka atgadījusies nelaime, - ierunājās Akira. -Taro-sensei mums mācīja nesākt uzdevuma izpildi, ja nav pārliecības, ka izdosies to īstenot. Varbūt viņi ieņēmuši pozīciju un gaida.

-     Bet vai tādā gadījumā viņi nebūtu padevuši ziņu? - Mežonis jautāja.

-     Nē, ja plāns paredz, ka visiem jābūt uz vietas, lai varētu saskaņoti rīkoties, - Taro sacīja. - Mēs nezinām, ar kādiem šķēršļiem viņi sastapušies.

-     Man vajadzēja iet kopā ar viņiem, - sacīja Akira. - Viņi cenšas atbrīvot Eko manis dēļ. Man bija jāriskē kopā ar viņiem.

-      Nē, - atteica Taro, - tev nav jākaunas. Viņi gāja tādēļ, lai tu varētu rast kontaktu ar Širai. Savu uzdevumu tu izpildīji. Tu nevari darīt divus darbus reizē.

Akiram ietrīcējās lūpas. Viņš piecēlās un ar taisnu muguru dziļi palocījās.

-    Arigato, Taro-sensei.

Taro pamāja. Šķita, ka viņš novēlis akmeni Akiram no pleciem.

-    Ej un zvani!

-     Tikai ne no šejienes, - Mežonis piebilda. - Nedrīkst pieļaut, ka Širai kļūst zināms, ka esam zvanījuši no šejienes.

-     Protams, - Taro atsaucās. - Man ne prātā nenāca, ka tu varētu kaut ko darīt nepareizi. - Viņš samiedza krunciņu ieskautās acis. Kaut arī viņš bija noraizējies par audzēkņiem, kuri vēl nebija atgriezušies, lūpās no jauna uzplauka pieredzējuša cilvēka smaids. - Tev ir cienījams sensei.

-     Viņš ir miris, - Mežonis atsaucās. - Nezinu, kāda ir viņa loma šajā lietā, bet - jā, viņš pelnījis tādu pašu cieņu kā jūs. - Mežonis savilka seju grimasē. - Man ir lūgums.

-    Mana māja ir tavas mājas.

-     "Beretta". Gribu dabūt atpakaļ ieroci.

5

Akira izvēlējās taksofonu citā Tokijas rajonā, lai būtu divkārša drošība, ka, izsekojot, no kurienes zvanīts, Širai miesassargi nepievērstu uzmanību Taro mītnei. Taksofons atradās vāji apgaismotā, lielā pachinko salona dziļumā aiz ķīniešu biljardam līdzīgu vertikālu automātu rindām. Mežonim bija stāstīts, ka pachinko ir viena no populārākajām japāņu izklaidēm ar vairāk nekā desmit tūkstošiem salonu un miljoniem spēļu automātu. Spēlētāju drūzma bija bieza. Spēļu automātā krītošo tērauda bumbiņu klinkstēšana nevienam neļāva noklausīties sarunu, to dzirdēja tikai blakus taksofonam stāvošais Mežonis.

Kaut arī Akira runāja japāniski, Mežonis zināja, par ko ir runa, jo viņi abi bija vienojušies par tās būtību.

Vispirms Akira bija zvanījis uz Širai politisko štābu, taču sekretāre paskaidroja, ka Širai pēc demonstrācijas nav atgriezies. Tad viņš zvanīja uz Širai korporācijas biroju, bet sekretāre no jauna paskaidroja, ka Širai tur neesot. Kamēr Mežonis ar Akiru atradās demonstrācijā, Taro ar savu cilvēku palīdzību bija dabūjis nereģistrētu Širai telefona numuru, taču arī tur atbildēja, ka Širai nav uz vietas.

Akira nolika klausuli un sāka prātot.

-     Visās vietās, protams, varēja samelot. Taču es atstāju ziņu: "Divi cilvēki, kurus šorīt redzējāt pie savas automašīnas, ir ļoti ieinteresēti ar jums aprunāties. Lūdzu, nododiet šo informāciju." Es pateicu, ka zvanīšu ik pēc piecpadsmit minūtēm.

-     Tātad mums jāgaida. - Mežonim no nervozēšanas iesāpējās krūtīs. Viņš gribēja kaut ko darīt, beidzot atbrīvoties no saviem murgiem. - Vai mums nav jāiet uz citu taksofonu?

Akira paraustīja plecus.

-     Neviena saruna nebija ilgāka par četrdesmit sekundēm. Pārāk īss laiks, lai noteiktu, no kurienes zvanīts.

-    Tik un tā, - Mežonis iebilda.

-    Hai. Tādā gadījumā ejam.

6

Nākamo reizi viņi piezvanīja no taksofona pie rotaļu laukuma nelielā parkā, kas jūtami kontrastēja ar gaisā pacelto maģistrāli, kura bija pārblīvēta ar mašīnām. Sekretāre Širai politiskajā štābā atkārtoja, ka viņš nav atgriezies no demonstrācijas. Akira uzgrieza Širai korporācijas biroju, pēc apmainīšanās ar dažām frāzēm viņa seja saspringa, kaut arī balsī no satraukuma neparādījās ne vēsts. Strauji elpodams, Mežonis piegāja tuvāk.

Akira nolika klausuli.

-    Širai ir birojā. Viņš gaidīs mūs pēc stundas.

Mežonim sirds sāka pukstēt straujāk. Pacilāts viņš pasmaidīja. Bet piepeši viņa noskaņojums pārvērtās, piere saraucās.

-    Kas notika? - pavaicāja Akira.

Fonā skanēja transporta trokšņi.

-     Un tas ir viss? - Mežonis jautāja. - Viņš nepaskaidroja, kāpēc, ieraudzījis mūs, tā pārbijās, kāpēc iekāpa limuzīnā un šausmās bēga? Un kāpēc, par spīti izbīlim, bija ar mieru mūs pieņemt?

Akira pameta telefonu un piegāja pie Mežoņa.

-    Viņš neko nepaskaidroja, jo neradās izdevība ar viņu runāt. Šo ziņu pateica sekretāre.

Mežoņa pierē ievilkās vēl dziļākas grumbas.

-    Nevar būt.

-    Nesaprotu, - sacīja Akira. - Kas noticis?

-     īstais jautājums, vai ne? Tieši to es gribu zināt. Kaut kas šeit nesaskan. Širai reakcija pēc demonstrācijas bija tik galēja, ka jāšaubās, vai viņš varēja atgūties tik ātri un jau dot piekrišanu tikties.

-     Tieši tāpēc tam var ticēt, - sacīja Akira. - Viņš bija izsists no sliedēm. Tā nobijies, ka zaudēja savaldību. Lai arī kādas ir viņa maldīgās atmiņas… varbūt viņš redzējis, kā mūs nogalina, vai arī iedomājas, ka mēs mēģinājām nogalināt viņu… Lai nu kāds ir iemesls, viņš, tāpat kā mēs, varētu vēlēties daudz ko noskaidrot. Es gribētu zināt, kā iespējams augšāmcelties no miroņiem vai, ja īstais ir pēdējais scenārijs, kāpēc agrākie sargi vērsušies pret mani.

-     Jā, nekas nav saprotams. - Mežonis gāja tālāk, vienlaikus vērodams ļaužu pilno ielu, vai nedraud briesmas. Viņa profesionālais instinkts bija sakāpināts līdz pēdējam, taču nekad viņš nebija juties tik neaizsargāts. - Un tāpēc mani māc aizdomas. Ja sekretāre pateica, ka tu zvanīsi ik pēc piecpadsmit minūtēm, kāpēc viņš gluži vienkārši nenoteica tikšanos pēc stundas? Lai nebūtu jāriskē tikties aci pret aci, viņš varēja likt savienot… Tad nedraudētu briesmas un viņš varētu droši sarunāties ar tevi no attāluma.

-     Pats par sevi saprotams, ka tikšanās var notikt vienīgi miesassargu klātbūtnē, - sacīja Akira. - Viņš gādās par savu drošību.

-    Un kā ar mūsu drošību? Ja sargi būs tie paši, kas ķēra mūs pēc demonstrācijas, viņi var sagaidīt mūs ar smaidu un ar steku. - Mežonis saberzēja pulsējošo plecu. Pretsāpju līdzekļa iedarbība beidzās. Sajūta bija tāda, it kā viņš būtu dabūjis zvēlienu ar beisbola nūju. - Nezinu, cik stipri savainoju vīru, kas pirmais metās man virsū, taču liekas, es dzirdēju, kā tu otram salauzi roku. Viņi nebūs iepriecināti.

-    Viņi ir profesionāļi, kas dara savu darbu. Pēc stundas viņiem būs cits darbs, un viņu emocijas to nedrīkst traucēt. Visu nosaka principāla vēlme.

-     Bet ja nu Širai un sargu vēlmes saskan? Novākt mūs no ceļa? - Mežonis pajautāja.

-     Esmu pārliecināts, - Akira, brīdi klusējis, atbildēja, - ka Širai vēlas tikt pie informācijas.

-    Tu gribi teikt, ka arī mums vajadzīga informācija un mēs esam gatavi uzticēties cilvēkam, kuru esam redzējuši mirušu?

-    Ko Reičela tik labprāt atkārto? Kāds ir viņas mīļākais izteiciens? - Akira jautāja.

-    Ābrama ticība balstījās uz absurdu.

-    Vārdu sakot, ticība ir noslēpums. Dažreiz, kad nekas vairs nav izprotams, nekas cits neatliek kā ticēt, - bilda Akira.

-     Greiems būtu nosaucis mani par muļķi. Ticēšana? Tā ir pretrunā ar visu, kas man mācīts. Un, ja tavus vārdus patlaban dzirdētu Taro, viņu pārņemtu šausmas.

Akira vilcinājās. Tad nogrozīja galvu un klusu iesmējās.

-    Mans sensei apgalvotu, ka man jāmācās no jauna.

-      Mācīties par jaunu mums nevajag. Vajadzīgs tikai mazliet atkāpties un būt objektīviem, jāizliekas, ka sargājam kādu citu.

-    Tas būtu prātīgi, - sacīja Akira.

-     Pareizi. Izliksimies, ka mūsu klients ir kāds cits, nevis mēs paši.

-     Pēkšņi galvenā kļuvusi drošība, nevis jautājumu noskaidrošana, - sacīja Akira.

-    Darīsim to, ko ?inām un ko protam vislabāk.

Akiras balss Mežonim izklausījās kā draudīga pulēta tērauda iešņākšanās, kad zobens tiek izvilkts no maksts.

-    Pārbaudi bīstamo zonu!

7

Širai korporācijas ēka, viena no nedaudzajām augstceltnēm zemestrīču apdraudētajā Japānā, bija būvēta no mirdzoša stikla un tērauda ar jauniem konstruktīviem risinājumiem aizsardzības jomā, kas to padarīja drošu pret uzbrukumiem. Mežonis pētīja spīdīgo ēku no divus kvartālus attālā krustojuma un lēni tuvojās tai no dienvidu puses. Bija pilnīgi skaidrs, lai arī kādu hameleona taktiku viņš izmantotu, viņš tik un tā kritīs acīs. Kā gaijin.

Tomēr viņš zināja, ka ēkai ne mazāk piesardzīgi tuvojas Akira un izvērtē, kādas potenciālas briesmas slēpjas pretējās puses kvartālos. Briesmu gadījumā viņi bija vienojušies par atkāpšanos uz iepriekš sagatavotu pozīciju… drošības dēļ. Mežonis lepojās par rūpību, ar kādu viņi bija izplānojuši novērošanu. Pirmo reizi pēc ierašanās Japānā viņš jutās kā Greiema māceklis, kas kontrolē situāciju, nevis kā upuris.

Kvartāla attālumā no Širai augstceltnes Mežonis apstājās. Cauri mašīnu un gājēju plūsmai viņš pamanīja, ka ēkai ir ne tikai lielā galvenā ieeja, bet arī nedaudz mazāka sānu ieeja. Ielas bija tik pārpildītas, ka mašīnām nebija atļauts apstāties. Uz nelielu brīdi pie galvenās ieejas varēja piestāt tikai apkalpojošais transports. Ideogrammu uz furgona papildināja apakšā uzzīmētie ziedu paraugi, kas skaidri norādīja uz piegāžu raksturu. Pie sānu ieejas stāvēja kravas mašīna, pie kuras priekšējā bufera vīrs kombinezonā un cepurē garlaikodamies lasīja avīzi, reizi'pa reizei paskatījās te uz ieeju, te uz pulksteni, nopūtās un papurināja galvu, it kā nevarētu sagaidīt partneri. Viss izskatījās pilnīgi dabiski.

Vienīgi tas ne, ka šoferim kājās bija spīdīgas, modernas mo- kasīnkurpes. Mežonim pār skaustu pārskrēja tirpas.

Cūcība, viņš nodomāja, apgriezās un sāka soļot uz dienvidu pusi, no kuras bija nācis. Prātīgi nogājis gabaliņu, viņš šķērsoja ielu un devās vēl vairākus kvartālus uz austrumiem, tad nogriezās ap stūri uz ziemeļiem, lai novērtētu Širai ēku no otras puses un varbūt no sāniem, kurus nevarēja redzēt no pirmās pozīcijas.

Pie aizmugures ieejas stāvēja tumšs limuzīns ar dūmakainiem stikliem. Šajā pusē Mežonis ieraudzīja kravas mašīnu ar telefona simbolu.

Mežonim rokas sažņaudzās dūrēs. Apņēmies visu izdarīt, kā nākas, viņš vēlreiz pārbaudīja ēku no visām pusēm un griezās atpakaļ uz tikšanās vietu.

8

Gara cilvēku rinda ar biļetēm iegāja kinoteātri. Nostājies uz trokšņainās ietves, Mežonis izlikās pētām amerikāņu kara filmas plakātu. Viņam bija jābrīnās, ka valstī ar vismazāko varmācīgu noziegumu skaitu pasaulē cilvēkus aizrauj muskuļains amerikānis ar kailām krūtīm, kas notēmējis raķešu ierīci.

Viņam blakus nostājās Akira un ierunājās klusā balsī:

-    Visas ieejas tiek novērotas.

Mežonis turpināja aplūkot plakātu.

-     Širai vismaz neapvaino mūsu saprātu, izmantojot vienus un tos pašus braucamrīkus. Ejot ēkai apkārt otro reizi, tur jau stāvēja citas kravas mašīnas, furgoni un limuzīni.

-    Katrā mašīnā droši vien ir vairāki cilvēki.

-    Par to nav jāšaubās, - sacīja Mežonis. Viņš strauji pagriezās uz ielas pusi, lai pārliecinātos, vai no Širai ēkas nav pamanīts un izsekots. - Jājautā, vai tas ir parasts piesardzības pasākums vai arī Širai vēlas mūs savākt un iznīcināt.

Akira paplēta rokas.

-    Vai esi gatavs riskēt un ieiet ēkā, lai to noskaidrotu?

-    Man nav vairs ticības, - sacīja Mežonis.

-    Tāpat kā man.

-    Ābrama ticība balstījās uz absurdu? Nekādā ziņā, - sacīja Mežonis.

-    Ko tādā gadījumā lai darām?

-    Jāpiezvana uz Širai biroju, - sacīja Mežonis..- Jāatvainojas sekretārei, ka mēs tiekam aizkavēti. Jālūdz, lai ļauj parunāt ar Širai.

-    Tas neko nedos. Ja paskatās uz lamatām, kādas sagatavotas, šķiet, viņš nevēlēsies to darīt, bet neatkāpsies no nodoma mūs vilināt ēkā.

-            Gluži manas domas, - sacīja Mežonis, - taču ir vērts pamēģināt. Pieņemot, ka viņš atteiksies, jāmēģina pārcelt tikšanos uz vēlāku laiku. Man liekas, viņš būs ar mieru.

-    Katrā ziņā. Taču problēma tādējādi netiek atrisināta, bet tikai atlikta, - sacīja Akira. - Vajadzība ar viņu runāt paliks, taču iet iekšā šajā ēkā mēs nedrīkstam.

-    Tāpēc jāorganizē tikšanās citur, vietā, kur viņš to negaida, - sacīja Mežonis. - Staigājot apkārt ēkai, man galvā ienāca kāda doma. Bet no tās nebūs nekāda labuma, ja vien izdotos aizkavēt Širai birojā, līdz būsim sagatavojuši savu gājienu. Tāpēc mēs zvanīsim, visu laiku atliksim tikšanos, bet pa to laiku sazināsimies ar Taro.

-    Kāpēc?

-     Pajautāsim, vai vēl daži viņa audzēkņi nevar beigt mācības agrāk.

9

Atskanēja sprakšķis. Mežonis nomātajā "Toyoca" nosēdās taisni, muskuļi saspringa. Kaut arī japāņu valoda mulsināja, viņš cerēja, ka vīrieša balss radiotelefonā sliktās uztveršanas dēļ nav pārlieku izkropļota un Akiram tikpat nesaprotama kā viņam.

Ar pūlēm maksimumstundas mašīnu plūsmā virzoties uz ziemeļiem, austrumiem, dienvidiem un rietumiem apkārt diviem Širai ēkas blakuskvartāliem, Akira paņēma rāciju. Viņš pateica dažus vārdus japāņu valodā, pamāja sprakstošajai balsij un pateica vēl kaut ko.

Kad Akira bija noklausījies atbildi, viņa sejā ievilkās skarbi vaibsti.

- Hai. Arigato.

Nolicis radiotelefonu, Akira ar abām aprepējušajām kara- tisra rokām satvēra stūri un strauji iegrieza mašīnu spraugā, kas negaidīti pavērās blakusjoslā. Tūlīt viņš pagrieza stūri vēlreiz, šoreiz krustojumā, un pa mašīnu biežņu centās piebraukt tuvāk Širai ēkai.

Kaut arī Mežonim uzradās milzum daudz jautājumu, viņš kā profesionālis negribēja novērst Akiras uzmanību.

Akira izkliedēja Mežoņa neziņu.

-    Viņš ir redzēts. -Aktā?

Mežonis atliecās atpakaļ, taču spriedze nemazinājās. Viņš iztēlojās gājēju drūzmā iejukušos, prasmīgi nomaskējušos Taro audzēkņus, kas no visām pusēm modri novēro Širai ēku. Akira bija aprakstījis Širai limuzīnu un pateicis numuru, kuru bija iegaumējis, kad tas traucās projām no rīta demonstrācijas. Savukārt Taro bija apgādājis audzēkņus ar izsekojamā fotogrāfijām no žurnāliem. Audzēkņi bija redzējuši Širai arī agrāk televīzijas reportāžās par viņa radikāli konservatīvo politiku, viņa ticību Amaterasu spēkiem un prasību atgriezties Tokugavas sjogunāta kultūras izolācijā. Viņi skaidri zināja, kas jānovēro.

-    Tātad Širai limuzīns beidzot izbraucis no pazemes garāžas?

Akira veikli vadīja mašīnu, iebraukdams vēl vienā spraugā

starp mašīnām, un bija pārāk aizņemts, lai atbildētu.

-    Nelaime tā, - turpināja Mežonis, - ka Širai limuzīns… gribam to atzīt vai ne… mums tikai jātic, ka viņš atrodas mašīnā.

-    Viņš ir mašīnā, tas ir droši, - sacīja Akira. Viņa skatiens vēroja mašīnas, bet rokas reaģēja, grozot stūri.

-    Pilnīgi droši?

-    Viņš ir redzēts, - Akira paskaidroja.

-    Ko? Kādā veidā? Tas nav iespējams. Aizmugurējais logs ir aizsegts, un neviens Taro audzēknis nevar iekļūt pazemes garāžā, lai redzētu, kas iekāpj mašīnā.

-     Bet Širai redzēts iekāpjam mašīnā. Tikai ne apakšzemes garāžā.

-    Tad kā…

-     Pirms divām minūtēm limuzīns piebraucis pie ēkas ziemeļu izejas. Pēc brīža uz ietves parādījušies sargi un izveidojuši kordonu. Širai iznācis, izgājis cauri sargu rindai un iekāpis limuzīnā. Limuzīns brauc rietumu virzienā.

Radiotelefons iesprakstējās no jauna. Akira to paņēma, ieklausījās vēl vienā sprakšķu izkropļotā japāņa balsī, pateica "hai" un nolika aparātu sev blakus.

-     Viņi joprojām brauc uz rietumiem. Limuzīnu no priekšpuses un aizmugures pavada apsardzes mašīnas.

-    Standarta procedūra. - Mežonis iztēlojās Taro audzēkņus, kas, cenzdamies nepiebraukt pārāk tuvu, ar motocikliem seko limuzīnam. Viņi turpinās novērošanu un nodos ziņojumus pa radiotelefonu, kamēr Akiram izdosies panākt mašīnu kolonnu un neuzkrītoši sākt sekošanu. Lai arī kādu ielu Širai šoferis izvēlēsies, Akira par to tiks informēts.

-     Kā jau tika paredzēts, Širai galu galā zaudēja pacietību, - noteica Akira. - Viņš sapratis, ka nedomājam ierasties uz tikšanos, jo arvien to atliekam.

-    Vai nu viņš neko nesaprot, vai ir pārskaities. Galvenais, ka viņš bija spiests reaģēt uz mūsu rīcību, nevis otrādi, - noteica Mežonis. Valdot nepacietību, viņš noskatījās, kā Akira nogriežas krustojumā un mēģina tikt uz priekšu citā transporta plūsmā. - Ja Širai dosies uz kādu sabiedrisku vietu, mums neizdosies tikties ar viņu vienatnē un aprunāties.

-    Neraizēsimies par to, - bilda Akira, - bet turpināsim sekot. Gan jau izdevība galu galā gadīsies. Vietā, kur viņš vismazāk mūs gaida. Kur nav sargu armijas.

-    Vārdu sakot, atpūties un baudi braukšanas priekus.

-    Atpūties? - Akira paskatījās uz Mežoni un savilka uz augšu uzacis. - Laikam nekad neizpratīšu amerikāņu ironiju. - Radiotelefonā kāds ierunājās. Atbildējis Akira paskatījās uz Mežoni. - Nākamajā ielā, izdarījis pagriezienu pa kreisi, būšu divu kvartālu attālumā no limuzīna.

-     Tādā mašīnu jūklī limuzīns nebūs ieraugāms, - noteica Mežonis.

-     Taro-sensei audzēkņi turpinās novērošanu. Viņi seko ar motocikliem arī pa paralēlajām ielām. Ja Širai šoferis nogriezīsies, mēs tiksim brīdināti.

10

Viņi turpināja lauzties cauri transporta plūsmai uz rietumiem, bet dažreiz vadījās pēc Taro audzēkņu ziņojumiem pa radio un brauca pa paralēlo ielu. Iestājoties krēslai, satiksme pierima. Aizbraukuši līdz maģistrālei, viņi palielināja ātrumu un piepeši ieraudzīja priekšā limuzīnu un divas sargu automašīnas "Nissan", vienu limuzīnam priekšā, otru aizmugurē. Akira izsauca novērotājus, pateicās un deva rīkojumu to lielākajai daļai atgriezties pie Taro. Izsekojot Sirai, būs vajadzīgi tikai daži palīgi. Akira brauca uzmanīgi, atstādams starp mašīnu kolonnu un "Toyota" vairākas automašīnas.

Mežonis saberzēja sāpošo plecu.

-    Lai kurp Širai brauc, šķiet, ka drīz viņš būs ārā no pilsētas.

Akira paraustīja plecus.

-    Blakus ir daudz citu pilsētu.

-     Tomēr pagājis ilgs laiks, un jābūt nopietnam iemeslam, lai Širai brauktu tik tālu. - Brīdi padomājis, Mežonis piebilda: - Runājot par demonstrantiem - taisni brīnums, ka Širai guvis tik lielu atbalstu.

Akira nenolaida skatienu no autokolonnas.

-     Tas ir maldīgs priekšstats. Viņam cīņa vēl priekšā. Vairums japāņu domā citādi, kaut arī Širai ietekme palielinās no dienas dienā. Ekonomiskais brīnums, atgriezusies labklājība, kamēr tirdzniecība ir par labu mums, mudina tautiešus taisīt biznesu ar cittautiešiem. Kultūras saindēšanās, lai ko saka Širai, pēc kara dzimušajiem japāņiem šķiet gluži vilinoša parādība.

-    Tad kāpēc demonstrācijas ir tik plašas? - Mežonis pajautāja.

-     Plašas salīdzinājumā ar ko? Sešdesmitajā gadā pret Japānas Amerikas aizsardzības līguma atjaunošanu protestēja simtiem tūkstošu. Publiski ar zobenu tika nogalināts proamerikā- nisks politiķis. Demonstranti gribēja panākt, lai Savienoto Valstu militāristi pamet Japānu, galvenokārt tādēļ, lai uz Japānas zemes nebūtu kodolieroču. Taro pagājušo nakti paskaidroja, ka mēs nekad neaizmirsīsim, ka esam vienīgā tauta, kas cietusi no atomuzbrukuma. Sešdesmit piektajā gadā Savienoto Valstu bumbvedējs pazaudēja ūdeņraža bumbu Japānas krastu tuvumā. Jūsu valdība neatzina šo faktu līdz astoņdesmit pirmajam gadam, paskaidrodama, ka bumba nokritusi piecsimt jūdžu attālumā no krasta. Izrādījās, ka tie ir meli. Astoņdesmit devītajā gadā mēs beidzot uzzinājām, ka bumba nokritusi tikai astoņdesmit jūdžu attālumā no krasta. Šādi incidenti un maldināšana baro labējo pretamerikānisko noskaņojumu… Vai esi dzirdējis par Mišimu?

-     Protams, - Mežonis atbildēja.

Mišima bija viens no slavenākajiem japāņu romānu rakstniekiem. Personības un aplūkoto problēmu dēļ Mežonim šķita, ka no amerikāņiem viņam vistuvāk ir Hemingvejs. Miši- mas disciplinētības principiem radās uzticamu sekotāju pulks, gandrīz vai privāta armija. īpašos gadījumos sekotāji uzvilka Mišimas pārveidotu Japānas armijas formastērpu. Romānu rakstnieka slava un ietekme bija tik liela, ka vienas japāņu pašaizsardzības spēku bāzes virsnieki atļāva Mišimam un viņa vīriem bāzē veikt militāro apmācību.

1970. gadā Mišima ar dažiem tuvākajiem pielūdzējiem ieradās bāzē, palūdza atļauju runāt ar komandieri, sagūstīja viņu, pārņēma štābu un pieprasīja sapulcināt bāzes karavīrus, lai Mišima varētu uzstāties ar runu. Varas iestādes, nespēdamas glābt ķīlnieku, piekrita Mišimas prasībām. Runa izrādījās negantu musinošu vārdu tirādes par Japānas norietu, par to, ka valstij jāatgūst kādreizējā skaidrība, jāapliecina tās diženums un ka tai jāseko dieva lemtajam liktenim - militārisms apvienojumā ar Amaterasu spēku pirmsširai versiju. Karavīri, kas piespiedu kārtā bija sapulcējušies, lai uzklausītu Mišimas tirādes, ņirdza.

Pazemots un nikns Mišima atgriezās komandiera kabinetā, izvilka no maksts zobenu - samuraju tradīciju palieku -, nometās uz ceļiem…

Un izdarīja seppuku, uzšķērzdams vēderu.

Bet tikai pēc tam, kad bija pavēlējis visuzticamākajam sekotājam nostāties blakus ar otru zobenu un pabeigt rituālu, nocērtot Mišimam galvu.

- Incidenta dēļ izcēlās polemika, - stāstīja Akira. - Daudzi japāņi apbrīnoja Mišimas principus un drosmi. Vienlaikus viņi redzēja tādas demonstratīvas pašnāvības veltīgumu. Ko tā deva? Sociālā spriedze uz to nespieda. Vai nebija iespējams atrast efektīvāku, konstruktīvāku veidu, kā paust savu izmisumu? Vai arī Mišima no tiesas ticēja, ka pašnāvība mudinās citus turpināt viņa lietu?

Mežonis nezināja, ko atbildēt. Viņš iedomājās par tēvu, kādu to atcerējās no bērnu dienām un kādu bija mīlējis. Par tēvu, kurš kādu vakaru bija ielaidis sev lodi galvā, bet ne par Baltimorā satikto svešinieku. Jā, daļa no Mežoņa patiešām varēja būt empātiska pret Mišimas izmisumu.

Mežoni bija ietekmējušas amerikāņu vērtības. Pragmatisms. Izdzīvošana, pat ja to pavada kauns. Izturētība, pat ja tāpēc jāzaudē lepnums. Nedrīkstēja ļaut neliešiem sevi pieveikt.

Kungs dievs!

Akira pārtrauca neveiklo klusumu.

-     Mišima ir spilgts paraugs. Simbols. Viņu atceras vēl divdesmit gadu pēc pašnāvības. Viņam izrāda cieņu. Varbūt viņš patiešām panācis savu mērķi. - Akira žestikulējot atrāva roku no stūres. - Ne tūlīt, kā Mišima bija cerējis. Iznākumā. Tev jāsaprot. Japānā kreiso spēku demonstrācijas tiek apspiestas. Tās vienādo ar komunisma izpausmēm, bet komunistus šeit ienīst. Visi vienlīdzīgi? Nē. Japānā viss balstās uz kārtu atšķirībām. Sjoguns ir augstāks par daimjo, kas augstāks par samuraju un… Šī ir hierarhijas zeme. Bet labējo spēku demonstrācijas… Tās ir pavisam kas cits. Varas iestādes tās piecieš, jo demonstranti iestājas par kontroles sistēmu, par sociālu kārtību, kurā katrs elements ir savā vietā: kalps klausa kungam, sieva vīram, bērni vecākiem, darbinieks darba devējam.

-     Izklausās, - Mežonis savilka pieri, - ka tev ir tādas pašas domas.

-     Es centos ieskaidrot tikai to, ka labējie spēki šeit ir minoritāte, visumā spēcīga minoritāte, kas veido Širai sekotāju bāzi. Ja viņam kas vajadzīgs, tad pārvērst ekstrēmistos lielu daudzumu mēreno. Līdz šim viņš nav spējis to izdarīt. Japāņu vairākums vēro demonstrācijas ar interesi un varbūt ar simpātijām… kas nav pietiekamas, lai rosinātu uz darbību.

-    Līdz šim.

Akira paraustīja plecus.

-     Mēs varam censties apgūt vēstures mācību, taču nav iespējams pagriezt vēstures gaitu atpakaļ. Lai arī kā es ienīstu komodora Perija "melnos kuģus" un viņa nodarījumu manai zemei, neticu, ka Širai var mūs atgriezt Tokugavas sjogunāta kultūras skaidrībā. Viņam vajadzīgs katalizators, apvienojošs sauklis, taču viņš nespēj to atrast, tāpat kā Mišima.

-    Nevar teikt, ka viņš necenšas to atrast.

Ar melanholiskām skumjām tumšajās acīs Akira pamāja, taču skatienu no Širai limuzīna nenolaida. Saule jau bija norietējusi. Pretimbraucošo mašīnu lukturu gaisma palaikam izrāva kolonnu no tumsas. Tikai retumis mašīnu plūsma izsīka tā, ka Akiram vajadzēja paļauties uz priekšā braucošā limuzīna un "Nissan" aizmugurējām ugunīm. Viņš turējās labu gabalu atstatu.

Mežonis nemanīja neko, kas liecinātu, ka kolonna zina - tai seko.

-     Par tavu pirmītējo izteikumu varu sacīt, ka nosodu Širai taktiku, taču atzīstu viņa vērtības. Tas traucē. Cilvēks, ar kuru citādi sevi identificētu… Apstākļi spiež izturēties pret viņu kā potenciālu ienaidnieku.

-    Varbūt viņš ir upuris. Tāpat kā mēs.

-     Drīz to uzzināsim. Varbūt viņa murgi beidzot dos iespēju atrast skaidrojumu mūsējiem.

11

Mašīnu kolonna nogriezās no maģistrāles. Akira sekoja vēl uzmanīgāk, turējās vēl tālāk. Pa reizei pabrauca garām kāda automašīna, izjaucot transporta ritmu un apgrūtinot Širai sargiem ievērot divu lukturu ugunis, kas visu laiku sekoja.

Viens ceļš izgāja uz citu, pēc tam uz nākamo, izlocījās, nogriezās. Pamazām zaudējot virziena sajūtu, Mežonim uzmācās sajūta, ka viņš iekļuvis labirintā. Pilsētu kāvu vietā bija stājušās spuldzes atsevišķu ciematu māju logos. Skatoties pa mašīnas pasažiera puses logu, viņš jutās neērti. Līdzās tumsā izauga milzu silueti.

-    Vai tie ir kalni? - Mežoņa prātu sāka nodarbināt pazīstamas domas.

-    Mēs iebraucam Japānas Alpu atzarā, - Akira paskaidroja.

Mežonis arvien lielākā nepatikā vēroja kalnu kores. "To-

yota" braucot pāri tiltam, zem kura mēnessgaismā mirdzēja strauja upe, viņš saspringa. Šaura aiza krasi nogriezās uz mežiem apaugušu krauju pusi.

-    Alpi1 - Mežonis pārjautāja.

-     Nosaukums ir pārspīlēts. Šie kalni nav tādi kā robainie kalni Eiropā, tie vairāk līdzinās augstajiem, nolaidenajiem pakalniem Savienoto Valstu austrumu daļā.

-     Bet vai tev… Man pēkšņi radusies sajūta… Mans dievs, liekas, mēs esam atgriezušies Pensilvānijā! - Mežonis noskurinājās. - Tumsa. Bet nav aprīlis, ir oktobris. Lapas neplaukst, tās gatavojas nobirt. Koki ir tikpat kaili kā…

-    Vedot Kamiči uz Medfordgapas kalnu kūrortu.

-    Ko īstenībā mēs nekad neesam darījuši.

-    Jā, - Akira piekrita.

Mežonis notrīcēja.

-    Arī mani pārņem tā pati sajūta… - Akiram aizķērās balss. - Dīvaina sajūta, it kā šeit būts jau agrāk, kaut nekad te neesmu bijis.

"Toyota" pārbrauca pāri vēl vienai stāvai aizai. No augstuma sajūtas Mežonim galvā sagriezās.

Bet šoreiz uzbruka nevis jamais vu, bet dēja vu. Vai abu apvienojums, jo agrākie notikumi iekustināja jaunus. Sirdij bailēs sažņaudzoties, šausminošai nerealitātes sajūtai mācoties virsū, Mežonis pētīja Akiru, kam viņa acu priekšā bija nocirsta galva.

Ceļš izlocījās, gāja uz augšu un leju pa neiedomājami pazīstamiem, ar mežu apaugušiem kalniem.

Japāna. Pensilvānijā.

Širai. Kamiči.

Melīgas atmiņas. Rēgi.

Mežoni pārņēma arvien lielākas šausmas. Kaut kur dvēseles dziļumos radās vēlēšanās uzsaukt Akiram, lai viņš apstājas, lai griežas apkārt. Jebkurš sarga instinkts brīdināja, ka jāpārtrauc meklējumi, ka jāatgriežas pie Reičelas un jāmācās sadzīvot ar murgiem.

Virsū mācās nelaba nojauta, ka sagaidāmi vēl drausmīgāki murgi.

Liekas, Akira lasīja šīs domas vai arī viņam nāca virsū tās pašas nelabās nojautas.

-    Nu nē, - Akira noteica. - Tik tālu esam atbraukuši. Apstāties nedrīkst. Man jātiek skaidrībā. Es nevēlos, ka mani līdz mūža galam vajā rēgi.

Atcerējies zobenu, kas nozibēja, Akiram cērtot galvu, izlauzās vēl kādas spēcīgas jūtas. Tās pārmāca bailes un sagrāba augumu, katru tā daļu, locekļus, vēnas, asinis.

Dusmas. Vēl nepiedzīvots niknums. Tas pārsteidza.

Viņš nekad vēl nebija jutis tik milzīgas dusmas. Greiemu pārņemtu šausmas. Viņš pastāvīgi bija atgādinājis, ka jāvairās no emocijām. Profesionālis nedrīkst tās atļauties, jo emocijas neļauj būt objektīvam. Noved pie kļūdām.

Tikai ne šoreiz, Mežonis nodomāja. Tās neļaus man izdarīt kļūdas. Es spēju kontrolēt emocijas! Es likšu tās lietā! Lai nomāktu bailes! Lai iegūtu spēku! Lai izturētu!

-    Pilnīgi pareizi, - Mežonis noteica. Viņš iecirtās ar nagiem plaukstās un no dzeļošajām sāpēm smēlās spēku. - Kāds iejaucies manās smadzenēs, un Dievs mans liecinieks, es gribu zināt, kas to darījis un kādēļ. Lai velns par stenderi, bet kādam par to nāksies samaksāt.

12

Izbraucis no līkuma, Akira piepeši pamāja ar roku un nospieda ar kāju bremzi. Ceļš priekšā bija pavisam tumšs. Priekšā neredzēja nekādu automašīnu uguņu. Mežonis notrīcēja.

Mašīnu kolonna bija nozudusi. Mežonis izvilka "Beretta".

-    Lamatas. Viņi atskārtuši, ka tiek izsekoti.

-    Nevar būt. Es uzmanījos.

-     Pēdējās desmit minūtes viņiem sekoja tikai mūsu mašīnas ugunis. Varbūt sargi nolēmuši noskaidrot, ko tas nozīmē. Viņi nogriezušies no ceļa, izslēguši gaismu un tagad gaida. Ja brauksim garām, pavadītāju mašīnas mūs nobloķēs un liks nobraukt ceļa malā, lai noskaidrotu, kas mēs esam.

Akira skatījās tumsā aiz lukturu apspīdētā ceļa.

-    Ja tavs pieņēmums ir pareizs, viņi pilnīgi droši zina, ka tiek izsekoti, jo, tiklīdz pazuda viņu aizmugurējās ugunis, mēs apstājāmies.

Mežonis nolaida lejā savas puses logu.

-     Izslēdz motoru!

Akira izslēdza motoru, neprasīdams, kāpēc tas vajadzīgs.

Pēkšņajā klusumā Mežonis ieklausījās, vai priekšā uz ceļa kaut ko neizdzirdēs, vai neierūksies kāds motors, neiečirkstē- sies grants zem soļiem ceļa malā, nenošvīkstēs pie ceļa augoša krūma zars.

Bija saklausāmas tikai dabiskās nakts skaņas: sienāžu sisi- nāšana, dažas spārnu vēdas, zaru šūpošanās vieglajā vējā.

-     Varu izslēgt arī lukturus, - sacīja Akira. - Mums nav jākļūst par skaidri saskatāmu mērķi.

Mēness trim ceturtdaļām priekšā aizgāja mākonis. Viss iegrima pilnīgā tumsā.

Apzinoties situāciju, Mežonim izkalta mute. Viņš stingrāk satvēra ieroci.

-    Lai arī mēs izslēdzām gaismu, viņi zina, kur atrodamies.

-Ja mēs tiekam gaidīti, - sacīja Akira.

-     Ar to jārēķinās. Un, ja viņiem ir ieroči, viņi var apšaudīt šo ceļa posmu.

-    Tas būtu uz labu laimi un neprofesionāli.

-            Tomēr tas būtu lielisks paņēmiens, kā novērst uzmanību, kamēr kāds pielavīsies mums klāt pa mežu un izlādēs pistoli pa atvērto logu.

Akira iedarbināja motoru un izbrauca no līkuma atpakaļgaitā. Apstājoties nebija iespējams kaut ko darīt ar bremžu ugunīm, taču iespējamiem vajātājiem mašīna droši vien vairs nebija redzama, un bremžu ugunis vismaz ļāva Akiram ieraudzīt vietu ceļa malā, kur apstāties. Noņēmis kāju no bremzes pedāļa, viņš vēlreiz izslēdza motoru. Mašīnu no jauna ieskāva tumsa.

-     Varbūt mēs pārspīlējam, - ierunājās Akira. - Es turējos no viņu mašīnām saprātīgā, drošā attālumā. Iespējams, ka viņi izbrauca pa šo līkumu daudz ātrāk par mums un ir labu gabalu priekšā. Ar to varētu izskaidrot, kāpēc mēs neredzējām viņu aizmugurējās ugunis.

-    Jā. - Sasprindzinājums žņaudza Mežoņa kaklu. - Tā patiešām var būt. - Balss ieskanējās dobjāk. - Jautājums ir par to, vai tu vēlies riskēt un viņus panākt, ja uz ceļa var būt ierīkotas lamatas.

-     īpaši nevēlos. - Akira uzsita pa stūri. Domīgi pamājis ar galvu, viņš negaidīti paņēma radiotelefonu un ierunājās japāņu valodā. Pēc brītiņa atsaucās sprakšķu izkropļota balss. Kalni droši vien apgrūtināja radiosakarus. Akira koncentrējās, ierunājās vēlreiz, noklausījās sprakstošo atbildi, pateica vēl dažus vārdus, nolika aparātu un pagriezās pret Mežoni.

-    Viņi pados mums ziņu.

-Jo ātrāk, jo labāk, - Mežonis atsaucās.

Pirms divām stundām sūtot Taro audzēkņu lielāko daļu atpakaļ uz Tokiju, Akira bija palūdzis, lai divi paliek, ja gadījumā ar Širai izsekošanu rodas sarežģījumi.

Saskaņā ar norunu viņiem vajadzēja atstāt Mežoni un Akiru, palielināt ātrumu, braukt uz priekšu, apdzīt Širai limuzīnu, nozust tālumā un turēties pa gabalu no mašīnu kolonnas - divi jauni japāņi, kas devušies nakts izbraukumā. Tagad Akira lika viņiem griezties atpakaļ un noskaidrot, vai kolonna vēl ir uz ceļa, konstatēt, vai limuzīns ar pavadoņiem patiešām atrāvušies no Mežoņa un Akiras.

Divi motociklisti, kas divas reizes pabrauc garām kolonnai, otro reizi pretējā virzienā, katrā ziņā varēja likties aizdomīgi. Vēl ļaunāk, viņi varēja iekļūt lamatās, kuras, pēc Mežoņa domām, varēja būt uz ceļa aiz līkuma.

Mežonis tomēr atvairīja nelabās nojautas, atgādināja sev, ka motociklisti ir mazi, ātri un manevrēt spējīgi mērķi. Ļaunākajā gadījumā diviem jauniem cilvēkiem ir lieliskas - esi godīgs, Mežonis sev atgādināja, vairāk gan reālas - izredzes izvairīties no uzbrucējiem un aizbēgt, īpaši, ja izslēdz gaismas lukturus.

Viņš apbrīnoja jaunekļu drosmi. Viņš atzina, ka būs tiem parādā. Viņš lūdza Dievu par jaunekļu drošību.

Viņš satraucās, ka jāriskē ar jaunekļu dzīvību.

Bet nav taču alternatīvas, Mežonis nodomāja.

Tādas nav.

Viņš norija žulti, kas bija sakāpusi kaklā, un atvēra mašīnas durvis.

-     Kamēr gaidām…

Akira atvēra durvis savā pusē.

-     Mežā ir nesalīdzināmi drošāk nekā automašīnā.

Izkāpis Akira aizvēra durvis tikpat klusu kā Mežonis.

Domādami vienas domas, abi vīri pieliecās un pāri grāvim

nozuda krūmos. Viņi saspringti ieklausījās klusumā. Mežoņa pirksti gaidot stingri sažņaudza pistoli.

13

Aiz līkuma kļuva dzirdama rūkoņa. Mežonis pacēla galvu.

Rūkoņa pārauga rēkoņā. Motocikli.

Mežonis sastinga, gaidīdams, ka jebkuru brīdi naktī atskanēs šāvieni un kliedzieni, riepu kaukšana, metāla žvarkstēša- na, ko rada tērauds un cilvēku augumi, slīdot pa asfaltu.

Rēkoņa neapklusa, bet tuvojās un kļuva skaļāka.

Motociklistiem drīz vajadzēja būt pie līkuma! Pieliecies Mežonis metās no meža uz ceļa. Akira no mašīnas līdzpaņemtajā radiotelefonā nobēra dažus norādījumus japāņu valodā.

Mežonis tikmēr pieskrēja pie "Toyota", atrāva vaļā vadītāja puses durvis un nospieda lukturu gaismas slēdzi. Vienu reizi. Otru!

Apmierināts, ka uz priekšu vērsto žilbinošo gaismu, kas atstarojās no kokiem līkuma tālākajā malā, ieraudzīs katrs, kurš tuvojas, Mežonis paslēpās aiz automašīnas un sagatavoja pistoli, ja izrādītos, ka motociklisti ir māneklis, daļa no lamatām.

Uz ceļa parādījās divi motociklisti. Ieraudzījuši lukturu gaismā "Toyota", viņi strauji nobremzēja un, nicinādami motorus, apstājās aiz mašīnas. Mežonis piesardzīgi palika savā slēptuvē. Motociklisti izslēdza dzinējus, bet ne gaismas lukturus, kurus pavērsa pret krūmiem. Ar atstaroto gaismu pietika, lai Mežonis saskatītu uz motocikliem divus jaunus cilvēkus. Viņu sejas gan sedza ķiveres un organiskā stikla sejsegi. Mežonis, protams, nebūtu viņus pazinis, jo, kad redzēja abus pirmo un vienīgo reizi iepriekšējā vakarā Taro dojo, viņu sejas bija slēpušas maskai.

Tiklīdz motociklisti noņēma ķiveres un atklājās ēnā grimušie vaibsti, Akira uzrunāja viņus no ceļmalas krūmiem. Kad viens puisis atbildēja, Akira izgāja uz ceļa un uzsauca Mežonim:

-    Viss kārtībā! Mūsējie!

Mežonis nolaida lejā savu "Beretta". Motociklisti izslēdza gaismu.

Akira piegāja pie viņiem un ierunājās japāņu valodā. Noklausījies atbildes, viņš pagriezās pret Mežoni.

-    Braucot atpakaļ, viņi Širai autokolonnu nav redzējuši.

Mežonis saspringa.

-    Tādā gadījumā mums taisnība. Kolonna apstājās uz ceļa aiz līkuma. Širai sargiem radušās aizdomas, ka tiek sekots, un viņi ierīkojuši slazdu. Viņiem apniks gaidīt. Varbūt patlaban viņi devušies mūs meklēt. Mums vajag…

-    Nē! - Likās, ka Akira ir apjucis. - Arī motociklisti skatījās, vai ceļa malā nav kādas automašīnas, īpaši pie šā līkuma. Ceļa malā nekā nav.

-     Kā tad tā? Tas nav iespējams. Širai vīri noteikti atraduši vietu, kur mašīnas noslēpt. Taro audzēkņi nav viņus pamanījuši.

-     Viņi apgalvo, ka skatījušies ļoti uzmanīgi. Viņi ir pārliecināti, ka ceļa malā mašīnu nav.

-    Kolonna nevarēja izkūpēt gaisā. Tai l<aut kur jābūt, - Mežonis neatlaidās. - Visu cieņu Taro vīriem, taču mums nav izvēles, mums pašiem jāveic pārbaude.

Mežonis pieliecies šķērsoja ceļu. Viņam sekoja Akira. Turēdamies krūmu tuvumā, viņi uzmanīgi izgāja pa līkumu un devās tālāk pa ceļu, gatavi kuru katru brīdi nozust meža aizsegā.

Jo tālāk viņi gāja gar ceļu, jo lielāka pārliecība radās, ka Taro audzēkņiem ir taisnība. Nonākot pie nākamā līkuma, Mežonis jau bija par to pārliecināts. Mašīnu kolonna ceļa malā nebija paslēpusies.

Kā tad, pie joda…

Viņa uzmanību tik stipri saistīja ceļa otra puse, ka nebija saprotams, kas lika tur paskatīties. Varbūt sānu redze bija uztvērusi kādu neskaidru detaļu un zemapziņa tagad par to brīdināja. Lai arī kāds bija iemesls, viņš paskatījās uz kalnu, kas atradās sānis no ceļa, tālu uz kraujas pamanīja tikko redzamas lukturu gaismas un notrīcēja. Gaismas bija trīs, bet tik tālu un tik mazas, ka tās varēja noturēt par kabatas bateriju stariem. Pagriežoties te pa labi, te pa kreisi, gaismas līkumoja uz augšu un kļuva arvien vājākas.

-    Ak kungs!

Akira paskatījās turpat, kur Mežonis. Japāņu valodā noņurdēto lāstu tulkot būtu bijis lieki.

Viņi tūlīt metās pāri ceļam. Vienmēr vajadzēja rēķināties ar iespēju, ka aiz muguras atstāti sargi, ka lukturu gaisma kalnā kalpo par vilinājumu, lai Mežonis un Akira zaudētu modrību un ieskrietu lamatās. Mežonis nenovērsa pistoli no tumšā meža un varēja šaut, tiklīdz pamanītu ko aizdomīgu.

Ceļa posma vidū viņi atrada nevis sargus, kas varēja uzbrukt no meža, bet šauru ceļu ar biezajos krūmos tik labi nomaskētu iebrauktuvi tajā, ka tā pilnīgi saplūda ar apkārtni. Mežonis neapmierināts ielūkojās melnajā tumsā, kurā nozuda ceļš, un pārsvieda skatienu uz kalna virsotni, kur, mašīnām līkumojot uz augšu, spokainie lukturu stari kļuva arvien blāvāki un mazāki.

-    Skaidrs kā bankā, ka viņi nav devušies ekskursijā, - noteica Mežonis.

-    Varbūt devušies uz kādu tikšanos. Tik kutelīgu, ka jārīko tālu un pilnīgi slepeni.

-    Nekurienes vidū? Pa nakti mežā kalna galotnē? Pat man nav tāda paranoja, - Mežonis iebilda. - Širai ir pārāk aizņemts, lai šķiestu laiku un tik tālu brauktu uz tikšanos, kas viegli noorganizējama tuvāk, daudz vienkāršākos un ne mazāk drošos apstākļos. Iedomājies, ka Širai rodas vajadzība atviegloties. Es nespēju iedomāties tik augstprātīgu politiķi čurājam mežā… Pēc tam gaidāms tikpat garš atpakaļceļš uz Tokiju. Kaut arī mašīnā izdotos pagulēt, pēc tam viņš tik un tā justos izvārdzis.

-    Šis ceļš… - domīgi novilka Akira.

-     Tam kaut kur jāved. Neviens ceļu nekoptu, neuzturētu un nemaskētu tā galu, ja tas ietu tikai uz kalna virsotni, no kurienes var vērot apkārtnes ainavas.

-    Kaut kas tur ir.

-    Ēka, - Mežonis ieminējās.

-     Citu skaidrojumu nevaru iedomāties. - Akira nospieda pulksteņa pogu, kas izgaismoja ciparus. - Cik rāda? Mazliet pāri vienpadsmitiem. Širai paredzējis tur pavadīt visu nakti.

Mežonis juta, ka pulsē asinis.

Kā no elektriskās strāvas trieciena abi sāka skriet uz līkumu, aiz kura motociklisti pie "Toyota" gaidīja potenciālo slepkavu uzbrukumu.

Mežonis no piepūles bija nosvīdis, tomēr trīcēja. Taču vainojama nebija vēsā oktobra nakts kalnos. Prātu no jauna mulsināja dejā vu.

-    Mazliet pāri vienpadsmitiem? Vai tieši tajā laikā mēs ne- piebraucām pie…

-     Medfordgapas kalnu kūrorta, - skriedams blakus, pabeidza Akira. - Tas viss ir meli. Mēs nekad…

-    Neesam tur bijuši. - Mežonis elsoja.

-    Bet es atceros visu tik…

-     Skaidri… - Mežonis steidzās. Sirds sita tādā tempā, ka kļuva nelabi. No bailēm. No neprātīgām dusmām. - Tas viss notiek…

-    No jauna. - Akira palielināja ātrumu.

-     Tikai agrāk nekas tāds nav noticis! - Mežoni pārņēma ļaunas priekšnojautas.

-    Šonakt… - sacīja Akira.

-    Mēs tiksim skaidrībā.

Izskrējuši no līkuma, viņi tuvojās "Toyota". Abi motociklisti iznāca no krūmiem. Taisot vaļā mašīnas bagāžnieku, Akira nobēra norādījumus.

No bagāžnieka vāka krītošajā gaismā Mežonis ieraudzīja divas mugursomas. Tokijā, kur Taro sagādāja šo mašīnu, Akira bija paskaidrojis, ka Taro vienmēr apgādā sekošanai paredzēto automašīnu ar avārijas aprīkojumu. Ar ieročiem. Mikroviļņu, infrasarkanā starojuma un strāvas detektoriem iebrukuma sen- soru atklāšanai. Tumšu apģērbu. Tūbiņām ar maskēšanās ziedi.

-    Vai izmantosim ceļu? - Mežonis ātri uzvilka virs apģērba melnu, pidžamai līdzīgu tērpu.

-Jādomā, ka viņi ceļu novēro, - sacīja Akira.

-Jā. - Mežonis apstrādāja seju un rokas ar maskēšanās ziedi. - Ceļš šķiet pārāk vilinošs. Pārāk viegls. Mēs nokļūsim klajā vietā. Nevainojama vieta slazdam… Mēs nevaram pieņemt tik vieglu variantu.

-    Vai ir arī cits variants? Vispār? - Akira pārbaudīja no mugursomas izvilkto pistoli.

-     Man tāds nav zināms. Doties uz augšu? Kāpt kalnā?

Akira pārliecinājās, ka pistoles aptvere ir pielādēta.

-Jā. Uz augšu. Mēs kāpsim kalnā. Vai tu to proti?

-    Tu jautā, vai gribu skrieties? Kas, tavuprāt, ir uz spēles?

Akira atvilka aizslēgu un iebīdīja stobrā patronu.

-     Mūsu dzīvība.

-    Tādā gadījumā - zinu, ka pārspēšu tevi, - ieteikšu būt uzmanīgiem.

-     Hai. - Akira iebāza pistoli virs apģērba piestiprinātajā makstī.

-    Esi gatavs? - Mežonis pajautāja.

-    Vēl ne. - Akira pagriezās pret Taro audzēkņiem un ierunājās japāniski.

Mežonis gaidīja ar saspringtiem nerviem.

Audzēkņi atbildēja. Akira pamāja.

-    Kas lēcies? - Mežonis painteresējās.

-     Liku, lai pagaida, - Akira paskaidroja. - Pirmām kārtām, kamēr kāpsim kalnā, viens no viņiem aizbrauks ar "Toyota" uz tuvāko apdzīvoto vietu un tur atstās. Gadījumam, ja Širai vīri pārbauda ceļa malu. Otrs audzēknis sekos "Toyota" ar motociklu. Viņi atgriezīsies ar motociklu un noslēpsies. Ja neparādīsimies līdz rītvakaram, viņi ziņos Taro.

-    Un Taro mūs atriebs, - Mežonis piebilda.

-            Viņš ir mans sensei. Viņš bija man tēva vietā. Viņš likvidēs, - Akira norija kaklā iesprūdušo kamolu, - to, kas nogalinājis mani.

-    Diezgan. Pietiks runāt par nāvi. Pats grūtākais būs uzkāpt kalnā. Pārējais ir…

-     Neesmu kristietis, taču izmantošu jūsu - rietumnieku - vārdu, - sacīja Akira. - Pestīšana.

-    Jā, - bilda Mežonis. - Mūsu kopīgā murga beigas. Miera sākums.

Mežonis uzlika mugursomu plecos. Vēl vienu spokainu brīdi likās, ka viņš te bijis - ne toreiz, kad tuvojās Medfordgapas kalnu kūrortam, bet gatavojoties iefiltrēties Reičelas vīra īpašumos, lai glābtu Reičelu. Šausmās nodrebinājies, viņš atskārta, ka drīz būs noslēdzies pilns loks. No jauna uzvirda dusmas. Mēnešiem ilgi viņš bija juties kā labirinta gūstā… tādā labirintā kā Mikona. Atšķirība bija tikai tā, ka labirints atradās viņa izmocītajā prātā.

Šonakt no tā vajadzēja izkļūt.

14

Viņi iegāja mežā. Mākoņi, kas bija aizseguši mēness trīs ceturtdaļas, aizslīdēja tālāk. Gaisma noderēja. Mežonim ar Akiru to gan nevajadzēja, jo abiem bija infrasarkano staru brilles un lukturīši. Infrasarkanie stari neapbruņotām acīm nebija redzami, taču, skatoties ar brillēm, apgaismoja koku starpu ar zaļganu gaismu. Koki bija gandrīz tādi paši kā tie, kas auga Pensilvānijā, - valrieksti, ozoli, kļavas, kuru lielai daļai lapas bija nobirušas. Kāpjot augstāk, Mežonis ieraudzīja priedes, kuru sveķi smaržoja pēc terpentīna. Tomēr citas smaržas nomāca mitrās zemes smarža, liekot ieplesties nāsīm.

Zeme bija mīksta, to klāja kritušas lapas un priežu skujas.

Pa tām bija mīkstāka iešana, taču grūtāk pārvietoties klusu. Kur vien iespējams, Mežonis gāja pa akmeņiem. Sākumā nogāze bija lēzena, taču drīz kļuva stāva, un kļuva jūtams, ka mugursoma griež plecos. Nebeidza sāpēt labais, ar steku ievainotais plecs. Viņš raizējās, ka tādā gadījumā, ja iznāks cīnīties, tas traucēs, tāpēc uz brīdi apstājās, lai ieņemtu dažas Taro sagādātās pretsāpju tabletes. Viņam rāpjoties augstāk, pa muguru sāka tecēt sviedri. Paradoksāli, bet elpa vēsajā nakts gaisā veidoja miglas mākonīšus.

Akira gāja pirmais. Izgājuši no meža, viņi ieraudzīja ar zāli apaugušu plato. Ātri tikuši tam pāri, viņi nonāca pie jaunas, ar mežu apaugušas, stāvākas nogāzes. Tagad virzīšanās uz augšu bija grūtāka, jo mežā ceļu aizšķērsoja krituši koki un lieli akmeņi. Tā kā nebija kompasa un apvidus kartes, ik pa brīdim vajadzēja apstāties, starp kokiem sameklēt kalna galotni un koriģēt kursu. Apkārtne kļuva nelīdzenāka. Viņi brida pa ledainiem strautiem, šķērsoja asas klinšu kores, rāpās pāri akmeņu sienām, līdz izdomāja atpūsties.

Augšā pret mākoņainajām debesīm, pie kurām nebija zvaigžņu, slējās kalna kūkums. Mežonis noņēma infrasarkano staru brilles, izslaucīja sviedrus no acīm un apmulsis konstatēja, ka neizskaidrojamā kārtā mēness kļuvis spožāks. Šķita, kalna galotni ieskauj oreols. Šī ilūzija lika saraukt pieri. Satrūcies viņš piepeši atskārta, ka tas ir nevis mēness oreols, bet to rada kaut kas kalna galā. Gaisma. Kalna galā spīdēja gaisma. Mums bija taisnība, nodomāja Mežonis. Virsotnē ir ēka!

Gaismu pamanīja arī Akira. Pilns apņēmības, viņš norādīja uz priekšu un turpināja ceļu. Mežonis vēlējās, kaut avārijas komplektā būtu stipri apavi ar rievainu zoli iešanai bez ceļa, taču paredzēt galamērķi nebūtu bijis iespējams. Pareizāk bija rēķināties ar pilsētas šķēršļiem. Ielas kurpēs kājas slīdēja. Ādas zoles nereti paslīdēja uz akmeņiem, un daudz netrūka, lai nokristu atmuguriski. Katru soli vajadzēja spert uzmanīgi. Uz brīdi uzradās medību taka, pa kuru ejot nebija šķēršļu un iešana bija vieglāka. Taka izbeidzās pēkšņi, un no jauna vajadzēja lauzties cauri krūmiem.

Sasvīdušais apģērbs zem pidžamai līdzīgā melnā tērpa lipa pie miesas. Tomēr pēc ilgā brauciena līdz kalniem muskuļiem patika izvingrināšana, dīvainā kārtā slodze sagādāja baudu. Mežonis sev atgādināja, ka pēc mācību pēdējās "elles nedēļas" jūras kājnieku sevišķo uzdevumu vienībā kāpšana kalnā būtu pielīdzināma tūristu pārgājienam. Cīnīdamies ar spēku izsīkumu, viņš rāpās arvien augstāk. Jo tuvāk nāca kalna virsotne, jo vairāk adrenalīna ieplūda asinīs. Nepieciešamība nokļūt pie mērķa, spiedīgā vajadzība atrast atbildes uz jautājumiem, kas pieliktu punktu murgiem, deva arvien jaunus spēkus.

Abi ar Akiru viņi atkal apstājās. Šoreiz ne jau tādēļ, lai atpūstos, bet lai noņemtu no pleciem mugursomas un sagatavotu iebrukuma detektoru sensorus. Mežonis atzinīgi paskatījās uz Taro sagādātajiem voltmetriem un mikroviļņu monitoriem bez kvēlojošiem cipariem, kas snaiperiem varēja kalpot par mērķi. Skalas vietā bija austiņas. Sensoram atklājot mikroviļņus vai elektrisko lauku, Akiram un Mežonim austiņās atskanēja pīkstiens, pēc kura sargi nevarēja noteikt viņu atrašanās vietu.

Kaut arī Mežonis bija apmierināts ar Taro profesionālo pieeju, tomēr prāts bija nemierīgs, jo tāda pati tehnika bija izmantota iekļūšanai Reičelas vīra īpašumos. Likās, viņš te jau bijis, visu piedzīvojis iepriekš. Mākoņi sabiezēja. Mežā iešalcās lietus, dīvainā kārtā atgādinādams vētru, kuras aizsegā viņš bija glābis Reičelu. Nāca virsū īstas, nevis viltotas atmiņas. Miko- nas pils. Medfordgapas kalnu kūrorts. Trīcēdams viņš ar niknu skatienu aplūkoja gaišo kalna galu.

Laiks. Jā. Katrā ziņā tam sakars ar laiku, viņš domāja. Jāizslēdz pagātne. Lai pagātni sasper jods! Svarīga ir tagadne. Un nākotne. Un Reičela.

Niknā apņēmībā viņš atkal uzcēla plecos mugursomu un ausī ielika mikroviļņu detektora austiņu. Akira to pašu darīja ar voltmetru. Pavērsis pret Akiru lukturīti, Mežonis vēroja viņu ar infrasarkanajām brillēm. Akira, dīvaini zaļš, sakoda žokļus.

Mežonis apņēmīgi pamāja. Doma bija skaidra, šai lietai jāpieliek punkts.

15

Smagais kāpiens uz augšu prasīja divas stundas. Neatlaidīgi un apņēmīgi ejot, viņi nonāca klajumiņā simts pēdu zemāk par mērķi. Tagad galvenais bija piesardzība, nevis steiga. Mežonis ar Akiru uzskatīja kā pašu par sevi saprotamu, ka par tādām lietām nav vērts pat runāt. Abi apzinājās, ka jālien, nevis jāsoļo, ka jāpārbauda jebkurš šķērslis, ka iespējamo draudu priekšā visām maņām jābūt īpaši asām. Katrā ziņā gaišo kalna galotni no visām pusēm apņem sensori. Tur patrulē sardze, varbūt ar suņiem.

Saspringušie muskuļi bija cieti kā akmens. Mežonis izstiepa kreiso roku, notēmēja mikroviļņu detektoru un pārbaudīja klajumu un kokus tam apkārt, vai tur ir neredzami slazdi. Lietus kļuva aukstāks un stiprāks. Akira nostājās blakus Mežonim un izstiepa uz priekšu voltmetru, lai brīdinoši paceltu roku, līdzko austiņās atskanēs pīkstiens.

Tuvāk virsotnei gaišums palielinājās. Ar infrasarkanajām brillēm Mežonis skatījās, vai kokos pamanīs videokameras, ar lukturīti apspīdināja mežu. Viņš nonāca pie Mikonā redzētajam līdzīga stiepļu pinuma žog!?'un juta, ka viņam lemts atkārtot pagātni.

Žogam, kas brillēs izskatījās zaļš, pie stabiem nebija piestiprinātas kastītes, vadi, vibrācijas sensori. Mežonis neomulīgi pārrāpās žogam pāri. Akira sekoja. Lietus pastiprinājās. Viņi rāpās augstāk.

Piepeši Mežonis atskārta, kas gaida tālāk, un ļaunās priekšnojautas auga augumā. Izrādījās, ka viņam taisnība! Cauri kokiem bija redzams nākamais šķērslis, jauns žogs, bet uz tā stabiem bija kastītes un no staba uz stabu stiepās vadi!

Tāds pats iekārtojums kā Mikonā, nodomāja Mežonis. Širai apsardzes sistēmu izstrādājis tas pats cilvēks, kas to izstrādājis Reičelas vīram! Vai Širai un Papadropuls pazīst viens otru? Vai tā ir sagadīšanās?

Nē! Tā nebija sagadīšanās! Viss bija saistīts! Mikona! Med- fordgapa! Kamiči! Širai! Papadropuls! Viss iekļāvās sistēmā!

Dejā vu un viltotās atmiņas! Mēs domājām, ka esam brīvi, taču katrs mūsu solis ticis vadīts. Katrs bijis iepriekš paredzēts.

Mēs esam kā labirintā ielaistas žurkas. Pēc katra strupceļa, kurā esam spiesti iegriezties, parādās - mūs uz turieni vada - cerību pilns ceļš, kur jāsastopas ar mazāku pretestību.

Šeit. Šā kalna virsotnē.

Kas līdzinās Reičelas vīra pilij. Un Medfordgapai. Un…

Mežonis pastiepa roku, apņēmies satvert Akiru, apgriezt uz pretējo pusi un vest no kalna lejā. Mums jādodas no šejienes projām. Tās ir lamatas! Tieši to Širai vēlas! Viņš ar viltību panācis, ka ierodamies šeit! Te ir…

Akira to sajuta, pagriezās un izvairījās no Mežoņa tvēriena. Pat ar brillēm bija redzams, cik apjucis izskatās Akira. Viņš paplēta rokas. Kas noticis, viņš gribēja zināt.

Mežonis neriskēja atklāt atrašanās vietu ar runāšanu, bet drudžaini pamāja, ka jādodas projām.

Mežonis vēlreiz paplēta rokas un neizpratnē papurināja galvu.

Daudz netrūka, lai Mežonis sāktu čukstēt. Mums jādodas no šejienes /rrojām.

Tomēr no žoga otras puses atlidoja skaņas, kas lika sastingt.

No kalna gala.

No gaišuma.

Šāvieni. Automāta kārtas. Pistoļu sprakšķi. Blīkšķi. Cilvēku kliedzieni. Kaucieni pāršķēla nakti.

Lietū izmircis, Mežonis pagriezās pret žogu. Nedz šāvieni, nedz kliedzieni nemitējās. Kungs dievs! Mežonis metās uz žogu. Kāds uzbruka Širai! Ja viņš nomirs, Mežonis domāja, ja ne- pagūsim laikā tikt pie viņa, ja nenosargāsim viņu, mēs nekad neuzzināsim…

Norībēja pistole. Nobēra kārtu automāts. Atskanēja jauni kliedzieni.

Nē!

Mežonis pārvarēja impulsu ķerties pie žoga. Savaldību! Vajadzēja ievērot…

Viņš blenza uz žogu izstieptas rokas attālumā. Uz pretimstā- vošo pagātni.

Viņš sarāvās bailēs. Kastīte, vibrācijas sensors. Vadi, kas savieno vienu kastīti ar nākamo. Vadi bija pārgriezti! Kāds iekļuvis te pirms mums, Mežonis nodomāja. Triecienvienība, kas devusies…

Mums jātiek…

Mežonis lēca, ķēra, steidzās, rāpās. Lietus šņākoņai un žoga džinkstēšanai pa vidu viņš dzirdēja Akiru sekojam. Nolē- kuši zemē, viņi apmeta kūleni un pielēca kājās. Sirdij joņojot, Mežonis ar šaušanai gatavu pistoli drāzās uz šāvienu, uz mokošo kliedzienu pusi.

Nakti no jauna pārņēma nāves klusums.

16

Klusums paralizēja. Likās, laiks apstājies.

Mežonis ar Akiru strauji iemetās dubļos. Uzmanīdamies, lai nepiedzītu ar tiem ieroci, līšus uz vēdera viņi tuvojās gaismai, kas spīdēja kraujas augšā.

Pēdējā nogāze bija kaila. Tā līdzinājās nogāzei, pa kuru Mežonis bija rāpies uz Reičelas vīra pili. Par nākamo šķērsli viņš gaidīja stabiņu rindu, kas ikviens uz nākamo raida mikroviļņu starus, kuri iedarbina trauksmes signalizāciju, ja starp stabiņiem iziet iebrucējs. Tas bija neredzams žogs. Pat bruņotam ar mikroviļņu detektoru, tāpat kā Mežonim Mikonā, iebrucējam vajadzēja atrast paņēmienu, kas ļautu izvairīties no stariem. Rāpjoties pa dubļiem uz augšu un pārbaudot apkārtni ar infrasarkano staru lukturīti, kura gaismā parādījās stabiņi, Mežonis juta pār muguru pārskrienam trīsas.

Augšā klusumu pārtrauca jauna automāta kārta. Mežonis sastinga un pavērsa "Beretta" pret virsotnes kreiso malu, no kuras bija atskanējuši šāvieni. Lietus mērcēja muguru. Dubļi lipa pie krūtīm. Mežonis skatījās caur brillēm un, sasprindzinājis dzirdi, klausījās, vai kāds nelien uz viņu pusi.

Taču viņš izdzirdēja, kā aiz kraujas malas aizcērtas automašīnas durvis un piepeši ierūcas motors.

Ierūcās otras mašīnas motors. Rūkoņa pastiprinājās, slapjajā grantī nošņirkstēja riepas.

Piebikstījis Mežonim, Akira norādīja ar roku. Tālu pa kreisi iekvēlojās gaismas lukturi un, apspīdēdami lietus lāses, aiztrau- ca pa ceļu no kalna. Garām pazibēja divi neskaidri uz ieleju braucošu automašīnu silueti un nozuda starp kokiem.

Lietus un mežs apslāpēja troksni, drīz motoru rūkoņa noklusa. Pēc brīža Mežonis tikai ar pūlēm spēja saklausīt klusu rūkoņu tālumā.

Viņš lēnām pieslējās kājās un pieliecās. Dubļi slīdēja uz leju. Aukstumā sanervozējies, viņš nodrebinājās un piesardzīgi tuvojās stabiņu rindai, gaidīdams, kad iepīkstēsies mikroviļņu detektors. Taču austiņas klusēja.

Saraucis pieri, Mežonis gaidīja. Vai varēja uzskatīt, ka sistēma padarīta nekaitīga?

Bet kāda tam nozīme, viņš pēkšņi iedomājās. Kas reaģēs uz trauksmes signālu? Uz mašīnām, kas drāzās lejā no kalna, neviens nebija šāvis. Iebrucēji savu darbu bija padarījuši. Pēdējais šāviens pirms mašīnu aizbraukšanas bija coup de grāce. Augšā neviens vairs nebija dzīvs!

Blakus Akiram ar šaušanai sagatavotu pistoli viņš izgāja starp stabiņiem, uzrāpās pa kailo, lietus kapāto nogāzi, pie pašas augšas nometās dubļos un pielīda dažas pēdējās pēdas līdz malai, lai pāri tai paskatītos uz gaišumu.

17

Redzētais pārsteidza. Sirds sažņaudzās. Akira blakus nopūtās.

Tas bija šoks. Kaut arī kāpšana kalnā un dažādu apsardzes līniju pārvarēšana stipri bija atgādinājusi iekļūšanu Papadropula īpašumā Mikonā, uznāca nelabas atmiņas par citu celtni. Izmisumā aizrāvās elpa. Mežonis noņēma brilles. Ar šausmām viņš atskārta, ka redz Medfordgapas kalnu kūrorta ēku.

Nē! Acu priekšā bija dīvaina šīs ēkas japāņu līdziniece!

Ēka bija milzīga, neparasta, vismaz astotdaļjūdzi gara. Visapkārt dega laternas, visos lietus aizplīvurotajos logos spīdēja gaisma. Centrālā piecstāvu daļa atgādināja pils japāņu variantu, katru stāvu apņēma tāds kā brustvērs ar slīpu jumtu, kura mala izliecās uz augšu. Pils abās pusēs bija dažāda augstuma un krasi atšķirīgu stilu piebūves. Līdzās tradicionālajai japāņu lauku mājai ar lubiņu jumtu slējās kaut kas līdzīgs ar šīferi jumtam templim. Ceremoniāls tējas namiņš savienojās ar cipreses koka pagodu.

Mežonis sapurināja galvu, lai nepieļautu tās reibšanu un neradītu draudus veselajam saprātam. Sekciju lielākā daļa un to funkcijas viņam nebija pazīstamas… Skaidrs bija viens: visām ēkas daļām ir kopsaucējs. Visa sirreālā ēka demonstrēja, ka tā ir rūpīgi veidots visas japāņu arhitektūras monuments, dažādo stilu atainojums.

Nomākts viņš nolaida acis no iespaidīgās, kopā salipinātās groteskās ēkas. Nelaimīgs novērsa skatienu no spožajām laternām, ieraudzīja zālienā guļošus līķus un savilka pieri tik stipri, ka tā iesāpējās.

Vīri.

Japāņi.

Daži uzvalkos, citi cīņas tērpos. Visi ar asiņu plankumiem uz krūtīm vai muguras… atkarībā no tā, kādā stāvoklī katrs nokritis zemē.

Mežonis saskaitīja desmit vīrus.

Viņi visi bija japāņi. Katram blakus gulēja pistole vai automāts.

Neviens nekustējās. Mežonim likās, ka viņš ierijis makšķeres āķi.

Kaut lietus visu noskaloja, gaisā vēl bija jaušama pulvera smaka. Arī kāda cita smaka, kas pieņēmās spēkā, jo vairāk Mežonis grīļīgā gaitā tuvojās masveida slepkavības vietai. Tā bija pa ložu caurumiem plūstošā ķermeņa gāzu un pēc nāves iztukšoto zarnu smaka.

Mutē parādījās rūgti kaparaina asiņu garša.

Saraucis pieri, Akira aplūkoja izmētātos līķus.

-     Daži, - viņš sacīja, - tie, kas tērpušies uzvalkos, ir sargi. Sākoties apšaudei, viņi metušies pretī iebrucējiem. Citi, karatistu tērpos, droši vien izskrējuši no ēkas palīgā.

-    Un visi viņi ir pārsteigti. - Valdīdams trīsas, Mežonis pacēla pistoli un paostīja stobru. - Ar to nav šauts.

Akira pārbaudīja "Uzi" automātu.

-    Arī ar to nav šauts.

-     Trieciengrupa bijusi labi organizēta. Efektīva. Ārkārtīgi meistarīga.

-    Tā pielavljusies no koku puses, - Mežonis sacīja.

Mežonis pamāja.

-     Viņi padarījuši savu darāmo un aizbēguši pavadītāju mašīnās.

-     Bet mēs neredzējām uz ceļa nevienu mašīnu, - noteica Mežonis. - Kā viņi te iekļuvuši?

-    Varbūt pirms vairākām dienām. Zinot, ka upuri galu galā ieradīsies, viņi varēja pacietīgi gaidīt. Reiz man pie principāla sardzē nācās stāvēt četrdesmit astoņas stundas no vietas.

-    Esmu mācīts dienām ilgi nekustīgi gulēt džungļos, - stāstīja Mežonis. - Jā. - Rīkli sāka dedzināt žults. - Redzams, ka viņiem izdevies ielavīties šeit pirms laba laika. Viņi noslēpušies… Pārējais ir disciplinētības jautājums.

-    Bet kas ir viņu daimjo?

Mežonis riebumā paraustīja plecus.

-     Fanātiska kreisi noskaņota grupa. Japāņu "Sarkanā armija". Kas to lai zina? Mēs esam zaudējuši iespēju kaut ko uzzināt, jo ieradāmies par vēlu. Nolādēts, mēs nekad netiksim skaidrībā. - Viņa skatiens klīda no līķa uz līķi. - Vienu mēs tomēr zinām, - Mežonis novilka. - Šie vīri stāvēja mums ceļā kā barjera, kas šķir no Širai. Tā kā mums vajadzēja tikt tai pāri, lai izjautātu Širai, mums vajadzēja viņu sargāt. Piektā profesija. Viņi ievērojuši tās noteikumus. Viņi apzinājušies savu pienākumu. Viņi darījuši visu iespējamo, lai izpildītu savas saistības. Viņi miruši ar godu. Es…

-Jā. - Akira izslaucīja no skumjajām acīm lietus lāses, nostājās pavisam taisni un palocījās.

Viņš klusu nomurmināja tādu kā lūgsnu.

-    Ko tu teici? - Mežonis pajautāja.

-     Es uzteicu viņus viņu senčiem. Apsolīju turēt viņus godā, kamēr vien būšu dzīvs. Apzvērējos, ka centīšos sajust viņus un viņu kami gan vējā, gan lietū.

-            Labi, - noteica Mežonis. - Amerikā vismaz katoļiem, par kādu tiku audzināts, kaut kas tamlīdzīgs ir Dieva svētība. Dieva žēlastība.

-    Viņu gars sapratīs.

Mežonis piepeši paziņoja:

-    Širai… varbūt viņš ir dzīvs. - Cerības lika sirdij iepukstē- ties straujāk. - Varbūt uzbrucēji viņu tikai ievainojuši. Varbūt viņam izdevies noslēpties. - Mežonis gāja uz ēkas pusi, līdz sāka skriet. - Mums viņš jāsameklē.

Akira skrēja blakus.

-    Neceri! Lai arī kā es gribētu visu noskaidrot… Viss velti. Slepkavas bijuši sava darba meistari. Viņiem nevajadzēja steigšus doties projām. Viņi nebūtu aizbraukuši, ja misija nebūtu galā.

-    Vienmēr pastāv vēl kāda iespēja!

18

Viņi sasniedza ēkas centrālo, piecstāvīgo daļu ar brustvēriem zem slīpām nojumēm, kas Mežonim bija likusi iedomāties japāņu pili. Pa vaļējām durvīm spīdēja gaisma.

Mežonis piesteidzās durvīm vienā pusē, Akira otrā, un viņi šķērsām ieskatījās iekštelpās, vai neieraudzīs kādu triecien- vienības locekli vai kādu vēl dzīvu Širai sargu, kas varētu šaut, iedomājoties, ka pie durvīm pienākuši citi slepkavas.

Draudus neredzēdams, Mežonis slīpi metās iekšā, sāniski, pretējā virzienā, ieskrēja arī Akira. Pieliekušies viņi saspringti mērķēja, griezās uz vienu un otru pusi, pārbaudot visu, kas redzams apkārt.

Briesmas nedraudēja.

Visi bija beigti. Telpā, lakota tīkkoka zālē, kuru apgaismoja japāņu laternām līdzīgas lustras, mētājās līķi.

Mežonis saviebās un nolaida lejā pistoli. Atkal kaparainā asiņu smaka. Smirdēja ekskrementi, kas, cilvēkiem aizejot varmācīgā nāvē, ar varu bija izspiesti cauri gredzenveida muskulim. Gribējās vemt.

Pa labi pie atbīdītā sienas paneļa asins peļķēs gulēja pieci līķi. Vēl trīs gulēja dziļumā. Citi četri bija sagumuši uz kāpnēm pa kreisi. Tieši tajā pašā vietā kāpnes bija atradušās Med- fordgapā, tās tāpat gāja līkumiem uz augšu kā kalnu kūrortā.

-     Mīļais dievs, - izdvesa Mežonis. Viņš ar piespiešanos gāja dziļāk zālē un, apspiezdams vēmienu, blenza uz asinspirti. - Cik līķu vēl atradīsim?

Šausmās viņi pārbaudīja blakustelpas un atrada jaunus līķus.

-    To ir gandrīz vairāk nekā… - Mežonis atspiedās pret sienu. Viņam blakus līdzās zobeniem karājās spalvas zīmējumi. Miermīlīga un kareivīga māksla. Viņš notrausa no pieres ar lietu sajaukušos sviedrus. - Esmu bijis tik daudzās karadarbības vietās, ka ne saskaitīt. Esmu nogalinājis tik daudzus, ka sapņos tie veido miroņu pulkus. Bet te… - Mežonis nikni sapurināja galvu, it kā spēcīgs noliegums varētu izdzēst apkārtējo asinspirti, likt līķiem izgaist. Viņš samiedza acis, tad negribīgi atvēra un šausmās sāpīgi saviebās. - To ir pārāk daudz. Kad viss būs galā, kad beidzot varēsim šo lietu izbeigt, atiet no tās, es labprāt vēlētos to, ko tu teici…

-     Pestīšanu.

-    Es vēlos…

-    Mieru? - Akira pajautāja.

-    Un brīdi, kad briesmas beigsies.

-     Briesmas nekad nebeigsies, - noteica Akira. Viņa melanholiskā balss aizlūza. - Pasaule tā iekārtota.

-    Atšķirība ir tā… - Mežonis ievilka elpu, - ka vairs neriskēšu ar dzīvību svešinieku dēļ. Tikai Reičelas dēļ.

-            Tavu rīcību joprojām nosaka iemācītais. Tu visu laiku skaties pēc cita, - bilda Akira. - Turpmāk būšu pats sev principāls. Sargāšu sevi.

-    Tu jutīsies ļoti vientuļš.

-    Kopā ar tādu draugu kā tu ne.

Mežoni pārņēma jūtu uzplūds.

-    Vai tiešām es nepārklausījos? Draugs?

Akira pamāja, izbeigdams šo tematu.

-     Mums jāatrod Širai. Nekas nebūs beidzies, līdz…

-    Būsim visu izdarījuši. - Mežonis atkāpās no sienas. - Bet kur… mēs pārbaudījām šīs istabas. Viņa nav…

Mežonis pagriezās uz kāpņu pusi. Nomākts, nāves ielenkts, Mežonis pārgāja pāri zālei, noskatījās uz asinīm, kas tecēja pa pakāpieniem, un garām līķiem devās uz augšu.

Tikuši līdz kāpņu laukumiņam, viņi pagriezās un kāpa tālāk pretējā virzienā.

Mežonim aizķērās balss, it kā tajā būtu aizķērusies grants.

-    Vai redzamais tev neko neatgādina?

-    Kāpnes kalnu kūrortā.

Viņi uzmanīgi uzgāja līdz nākamajam stāvam.

Un atkal ieraudzīja līķus.

-    Tam nebūs gala, - noteica Mežonis.

-    Ja viņš neatradīsies šajā ēkā, pārmeklēsim citas, - noteica Akira. - Man vienalga, cik laika būs vajadzīgs.

Tēmēdams ar pistoli, Mežonis pagriezās pa labi un pa kreisi un ieskatījās gaitenī, kuram, šķiet, nebija gala.

-    Tam jāsavienojas ar citām ēkām, - sacīja Akira.

Gaisā bija jūtama nāves elpa. Tā skāra Mežoņa seju. Viņš spēja paelpot tikai ar grūtībām.

-     Pievērs uzmanību istabām gaitenī… Bīdāmi paneļi, nevis durvis. Tikai…

-     Iekārtojums tāds pats kā Medfordgapas kalnu kūrortā, - Akira pabeidza.

-    Es zinu, kur mēs viņu atradīsim. Kamiči. Širai.

-    Kur?

- Turpat, kur vienmēr! Manos murgos! Kur mēs viņu paņēmām! Kaut īstenībā tā nav bijis! - Mežonis norādīja pa kāpnēm uz augšu. - Trešajā stāvā. Tur bija viņa istaba. Tur mēs viņu atradīsim. Kur viņš bija. Tur būs arī tagad.

Viņi devās augšā pa kāpnēm.

19

Viņi uzgāja jaunus līķus. Mežonim sirds sāpēs sažņaudzās. Asinis. Grīda bija… Nebija iespējams neiekāpt asinīs. Tās bija visur. Kājas slīdēja. Kurpes žļarkstēja. Šķita, ka sirdi žņaudz ledus. Vēl lielāku nelabu nojautu mākts, viņš pieliecās un pataustīja visiem pēc kārtas pulsu. Nekādu dzīvības pazīmju. Viņš pacēla nošautajiem blakus guļošos ieročus un paostīja.

-    Neviens ierocis nav lietots.

-    Ko? Bet…

Mežonis pamāja.

-    Varu saprast, ka ārējie posteņi rika pārsteigti. Bet…

-    Šiem sargiem vajadzēja dzirdēt šaušanu ārā.

-    Kā arī šaušanu apakšā un uz kāpnēm. Tikai pēc tam, kad visi tie vīri bija nogalināti, triecienvienība varēja atkļūt līdz šejienei.

-     Par spīti tam, kas notiek, neviens nav izšāvis pat vienu brīdinājuma šāvienu?

-    Kaut kas nav kārtībā, - sacīja Mežonis.

Sastājušies kopā ar mugurām, viņi abi mērķēja katrs uz savu gaiteņa galu. Lēni un uzmanīgi pavirzījušies no kāpnēm pa labi, viņi pameta nemierīgu skatienu uz pakāpieniem. Mežoņa apavi atstāja uz grīdas asiņainus nospiedumus. Uzmanīdamies no paneļiem gaiteņa abās pusēs, viņi virzījās pa labi, līdz nonāca pie piektā paneļa labajā pusē, kur…

…ja paneļa vietā atrastos durvis…

…un te būtu Medfordgapas kalnu kūrorts…

…viņi būtu atnākuši pie Kamiči istabas.

-    Pagātnes dvesma, - Mežonis sacīja.

-    Nesapratu.

Mežonis aptvēra, ka sācis murmināt. Trīcēdams viņš cen- tās atgūt savaldību.

-    Gatavs?

-    Kā vienmēr.

-     Piesedz! - Mežonis aiz malas satvēra paneli, atgrūda sānis, iemetās iekšā un, tēmēdams pa atvērtajām durvīm, piespiedās pie sienas.

Akira, kas bija meties uz pretējo pusi, tāpat tēmēja uz telpas iekšieni… un noelsās.

Mežonim papletās acis.

Kamiči… Širai…

Abi vārdi saplūda. Pagātne savienojās ar tagadni. Tikai ar vienu milzīgu atšķirību.

Pretī pie zema galdiņa ar sakrustotām kājām sēdēja Kamiči melnā karatista tērpā un dzēra tēju. Gadus piecdesmit vecais, sirmais, mazliet korpulentais politiķis un biznesmenis ar atkārušos žokli pacēla galvu un viņus nopētīja. Mežoņa un Akiras pēkšņā parādīšanās nelika viņam satrūkties. Viņš neizskatījās izbijies, pārsteigts vai apjucis. Viņš tikai pamāja ar galvu, nolika tasīti un nopūtās.

Uzlicis aprepējušās karatista plaukstas uz galda, viņš lēnām piecēlās.

-     Beidzot, - viņš noteica.

-     Bet kā… - Mežonis pagājās uz priekšu. - Kur… jums vajadzēja palikt slēpnī. Mēs varējām būt citi slepkavas, kas atgriezušies…

Apstulbis Mežonis apklusa. Piepeši viņš atskārta, ka šis Kamiči (Širai) runājis angliski. Vēl vairāk šokēts, viņš atskārta vēl kaut ko. Uzdot jautājumus būtu bijis veltīgi, tas neko nedotu. Kamiči (Širai) nebija draudējušas briesmas, viņam nebija vajadzības slēpties.

-    Kungs dievs, - Mežonis izdvesa.

-     Lūdzu, pazemīgi pieņemiet manu uzslavu! - Kamiči palocījās. - Vislielākās cieņas apliecinājumus. Jūs patiešām esat profesionāļi, kas ievēro kodeksu līdz pēdējam.

Mežonis nopūtās un palūkojās gar pistoles stobru.

-    Viss mūs veda uz šejieni. -Jā.

-    Kāpēc?

-    Nolaidiet lejā ieroci, un es pateikšu, - atbildēja Kamiči.

Mežonis turpināja tēmēt.

-    Nē, jūs pateiksiet tūlīt, citādi…

-     Nošausi mani? - Kamiči, apsvēris jautājumu, paraustīja plecus. - Neticu. Tādā gadījumā jūs nekad…

-    Pasakiet! - Akiras rokās pistole ietrīcējās. - Vai mēs esam tikušies agrāk?

-    Kā lai to ņem.

-     Pie joda, ko tas nozīmē? - Mežoņa pirksts uz mēlītes sastinga.

-     Lūdzu, nolaidiet ieročus! - Kamiči palūdza. - Mums ir daudz kas pārrunājams. - Viņš papurināja galvu. - Tikai nejūtu vēlmi runāt… tik draudīgā situācijā.

-    Varbūt man vienalga, - noteica Mežonis. - Ja jūs nošaušu, varbūt murgi…

-     Nē, - Kamiči noliedza. - Tie nebeigsies. Tie turpināsies. Nezinot jūs nekad netiksiet no tiem vaļā. Jūs abi. Kamēr vien būsiet dzīvi.

Mežonis pacēla stobru uz augšu, pret Kamiči krūtīm.

-    Bet jūs būsiet miris.

-    Vai jūs no tā gūsiet gandarījumu? - Kamiči piegāja tuvāk Mežonim un pastiepa roku pēc pistoles.

-    Stāt!

-    Vai mana nāve atvieglos jūsu ciešanas? Domājiet ar skaidru galvu! Kas jums ir galvenais? - Kamiči satvēra Mežoņa pistoli. - Jums jāuzzina, kas noticis.

-    Jā. Bet šobrīd es vēlos, lai jūs noņemtu roku no pistoles. Kamēr es… - Skatīdamies Kamiči melnajās acīs, kas nemirkšķinādamas lūkojās viņā, Mežonis atlauza vaļā Kamiči pirkstus. Zinot, ka Akira turpina tēmēt, viņš nolaida lejā pistoli. - Atbildiet uz manu jautājumu! Vai mēs esam tikušies agrāk?

-    Es labāk atbildēšu uz citu jautājumu. Uz jautājumu, kuru neesat uzdevis. - Kamiči vadīja Mežoni uz gaiteņa pusi. - Jūs sauc…

Rēgu spiests, Mežonis ļāva Kamiči sevi vadīt, jo zināja, ka Akira iet ārā no telpas ar Kamiči krūtīm pievērstu pistoli.

-    Jūs sauc… Vai vēlaties zināt, kā jūs sauc? - Kamiči jautāja, ieejot gaitenī.

Mežonis nolēma ticēt Virdžīnijabīčā nogalinātā kādreizējā drauga un sevišķo uzdevumu vienības biedra vārdiem.

-    Es esmu Roberts Doils.

Kamiči izskatījās vīlies.

-Jūs esat uzzinājuši vairāk, nekā biju domājis.

-     Alternatīva ir Rodžers Forsaits, taču es zināju, ka tā nav pareiza, jo šis vārds man ir murgos. Nekas no murga nav noticis īstenībā.

-     Tomēr Rodžera Forsaita vārdu dažos gadījumos jūs esat lietojis. Kā pseidonīmu.

-     Arī to esmu atminējis, - Mežonis sacīja. - Tokijā mani medīja cilvēks no murga - viņš uzdevās par Filipu Heiliju. Dzenoties man pakaļ Meidzi templī, viņš visu laiku sauca mani par Forsaitu. Kad neatbildēju, viņš nosauca mani par Doilu. Beidzot nospriedu, ja viens vārds ir neīsts, viņš var izmantot pirmo. Tikai tad, kad neatsaucos, viņš riskēja nosaukt manu īsto vārdu, citiem dzirdot.

-    Vilrīgs, - noteica Kamiči.

-    Tātad kas viņš ir?

-     Filips Heilijs nav viņa īstais vārds. Tāds pats pseidonīms kā Rodžers Forsaits.

-    Es jautāju, kas i'iņš ir.

-    Jūsu kontaktpersona CIP.

20

-Kas?

Kamēr Mežonis aptvēra Kamiči atbildi, vienu šoku papildināja cits. Kļuva dzirdams, kā koks slīd pa koku. Skaņas atkārtojās un pārklājās. Gaitenī atbīdījās paneļi. Iznāca japāņi uzvalkos, ar ieročiem rokā.

-    Lūdzu, nolieciet pistoles! - Kamiči sacīja.

Akira asi kaut ko pateica japāniski.

Kamiči atbildēja pacietīgā tonī un pagriezās pret Mežoni.

-    Jūsu biedrs sola mani nošaut.

-    Viņš nav vienīgais, kas to vēlas, - tēmēdams noteica Mežonis. - Ja tie cilvēki tuvosies, jūs esat miris.

-     Bet man likās, ka jūs gribat kaut ko noskaidrot, - bilda Kamiči. - Turklāt, ja nogalināsiet mani, viņi nogalinās jūs. Ko tas dos? Neko, tāpēc jābūt atsaucīgam.

Vīri uzmanīgi spēra soli uz priekšu.

Mežonis aizlēca aiz Kamiči. Atspiedies ar muguru pret sienu, viņš pielika pistoli Kamiči pie galvas. Akira ieņēma vietu blakus un pavērsa pistoli pret vīriem.

-     Heilijs ir mana CIP kontaktpersona? - Mežonis pajautāja.

-    Vai tad jūs nezinājāt, ka strādājat pārvaldei?

-    Vai izklausās, ka es tai strādāju?

-     Labi. Apmāns izdevies, - Kamiči noteica. - Un jūs? -

Viņš uzrunāja Akiru. - Vai jūs zināt, ka strādājat Japānas izlūkdienestam?

Šķiet, jautājums Akiru apstulbināja.

-     Jā, - turpināja Kamiči. - Lieliski. Plāns paliek līdzšinējais.

-    Tu, suņa gabals, ko tu ar mums esi izdarījis? - Gatavs sadragāt Kamiči galvaskausu, Mežonis sažņaudza pistoli stiprāk.

-    Jūs jau atbildējāt uz šo jautājumu.

-Kā?

-    Es atvedu jūs uz šejieni.

-     Sāku saprast, - sacīja Akira. - Par šo nakti. Jums ne brīdi nedraudēja briesmas.

-    Taisnība. Vai varat iedomāties, kāpēc?

Likās, Akira tūlīt apvemsies.

-     Līķi. Tik daudz līķu. Šim namam… neviens nav uzbrucis. Tie nebija slepkavas, kas apšāva šos cilvēkus, kas gribēja atrast jūs un neatraduši bēga. Slepkavu te nav bijis. Šie vīri… - Pretīgums neļāva pateikt Akiram teikumu līdz galam.

-     Aizgāja nāvē labprātīgi. Drosmīgi. Ar godu, - sacīja Kamiči. - Par savu daimjo… savu zemi… vēsturisko mantojumu. Bet galvenokārt par Amaterasu.

-     Mans dievs, - Mežonis noteica. Viņam sagriezās galva. Likās, ka gaitenis sašķiebjas. - Ak kungs, jūs esat zaudējis prātu!

Vīri ar paceltiem ieročiem nāca tuvāk. Mežonis ieķērās Kamiči uzvalka mugurpusē un vilka viņu uz kāpņu pusi.

Pistole Akiras rokās palika stingri notēmēta.

-    Sakiet, lai jūsu vīri apstājas! Es nošaušu viņus.

-     Vai tiešām jūs nesaprotat? - Kamiči runāja vēsā mierā. - Viņi ir gatavi mirt, upurēt dzīvību daimjo, tautas gara un dievu zemes vārdā. Viņi vēlas izpildīt savu pienākumu, lai pievienotos biedru samuraju kami.

Mežonis notrīcēja. Redzot Kamiči neprāta lielumu, pārņēma šausmas. Atmiņā ienāca Džonstaunas traģiskā masveida slepkavība, kad uzticīgi populāra fanātiķa sekotāji bija gatavi uz visu, pat piespiest savus bērnus dzert saindētu limonādi un pēc tam dzert to paši.

Tomēr viņš palūkojās uz situāciju ar citām acīm, bezcerīgi psihopāti taču spēj sevi pārliecināt, ka tikai viņi ir absolūti veseli.

Tikpat krasi viņš atcerējās vēl kaut ko. Te bija nevis Rietumi, bet Austrumi. Viņš atcerējās Mišimu, kas pēc kvēlā aicinājuma japāņu karavīriem atjaunot savas zemes impērisko dižumu un iet pa dievu nolemto ceļu bija uzšķērdis sev vēderu.

Viņš iedomājās par leģendārajiem četrdesmit septiņiem ro- niniem, kas gaidīja divus gadus, līdz atrieba mirušā kunga apvainojumus, bet pēc tam, nolikuši ienaidnieka galvu uz viņa kapa, izdarīja seppuku. Amerikā Džonstaunas fanātiķi uzskatīja par briesmoni. Japānā Mišimu godināja kā cilvēku, kas gatavs mirt savu principu dēļ. Un četrdesmit septiņi ronini šeit tika godināti par absolūto uzticību daimjo.

Būdams gaijin, Mežonis kaut kādā veidā tomēr spēja to saprast, jo paša tēvs bija ielaidis sev pierē lodi.

Tomēr tas nemazināja šausmas, kādas viņu pārņēma.

-     Tagad es zinu, kāpēc ne no viena ieroča nav šauts. Viņi labprātīgi… - Mežonis nogrozīja galvu. Šausmās, kas jaucās ar cieņu, viņš iztēlojās vīru drosmi, neiedomājamo paļāvību un ticību Amaterasu, pārliecību, kas stiprāka par bailēm.

Ar piespiešanos viņš turpināja, kaut arī balss skanēja sēcoši un šķita, ka aizžņaugsies rīkle.

-     Viņi labprātīgi ieņēma miera stāju un ļāva, lai nošauj. Svinīgi atteicās no dzīves… ar godu izdarīja savdabīgu seppu- ku. Un tāpēc tauta nodomās, ka viņus nogalinājuši tautas, tas ir, jūsu, ienaidnieki.

-     Būdams gaijin, jūs saprotat mūsu vērtības labāk, nekā biju domājis, - pavēstīja Kamiči.

-    Kas viņus nošāva? - Akira pajautāja. - Vai jūs?

-    Viņu biedri samuraji, bet tos savukārr nošāva citi, līdz palika pēdējā grupa, - Kamiči paskaidroja.

Sargi ar paceltiem ieročiem spēra vēl vienu soli. Mežonis ar pistoli Kamiči pie galvas izmisīgi vilka viņu gar sienu uz priekšu, bet Akira turēja uz grauda sargus.

-    No šīs sarunas tomēr bija labums, - dīvaini racionāli pavēstīja Kamiči. - Tagad saprotu, ka esmu pieļāvis kļūdu.

-     Sasodīts, tā ir taisnība, - noteica Mežonis. - Šiem cilvēkiem nevajadzēja mirt, vismaz ne jūsu trakās…

-    Es domāju par ieročiem, - Kamiči viņu pārtrauca.

Bailēs, ka paša trauslais veselais saprāts var saņemt triecienu, Mežonis piespieda pistoli Kamiči pie galvas stingrāk.

-    Ieročiem?

-     Man šķira, ka esmu paredzējis pēdējo sīkumu, - Kamiči sacīja. - Tagad saprotu, ka viņus vajadzēja nogalināt tikai pēc izšaušanas uz koku pusi, lai uz grīdas paliktu tukšās čaulītes un nāve izskatītos vēl dramatiskāka. Tā tiktu uzsvērta lojalitāte un apņēmība aizsargāt mani līdz pēdējam.

Mežonis pagrūda Kamiči galvu ar pistoli. Daudz netrūka, un viņš būtu nospiedis mēlīti.

Kārdinājums bija pārāk liels.

Nē, nočukstēja rēgaina Greiema balss. Vairies no emocijām. Tā tu pieļausi kļūdas. Profesionālim vienmēr jābūt objektīvam, racionālam, jāvalda pār sevi.

Racionālam? Kā Kamiči? Viņš ir tik racionāls kā mēnessērdzīgais, nodomāja Mežonis.

Tu tāds neesi. Tev jāiztur. Neaizmirsti pienākumu. Pret mani. Pret sevi. Pret piekto profesiju.

Jā, nodomāja Mežonis.

Mežonis pārāk labi saprata - viņš un Akira vēl ir dzīvi tikai tāpēc, ka sargi neuzdrošinās uzbrukt, kamēr apdraudēts daimjo.

Un tomēr vilinājums bija liels, viņš iztēlojas, ar kādu prieku… Būtu tik pareizi, tik labi, tik taisnīgi, ja viņš nospiestu mēlīti.

Kamiči baismīgi racionālais tonis novērsa uzmanību.

-     Būs jāpadomā par šo problēmu vēlāk. Katrā ziņā ar ieročiem jāizšauj. Šaujot ierocis jāieliek manam uzticamajam sekotājam rokā, lai uz tās paliek pulvera paliekas, ja tiesu medicīniskā ekspertīze veic pārbaudi. Plānam jābūt nevainojamam visos aspektos.

-    Ko jūs gribat panākt! - Akira pajautāja.

Nerēķinādamies ar galvai piespiesto Mežoņa pistoli, Kamiči pagriezās.

-Jūtos vīlies. Jums izdevies atminēt tik daudz, tomēr nesaprotat cēlo galveno motīvu?

-    Acīmredzot esam par dumjiem, - Akira atbildēja.

-     Pasakiet mums to, - aicināja Mežonis. - Pārlieciniet par savu gudrību!

Kamiči iztaisnojās.

-    Pieraksti to parādīs… Vēsture fiksēs…

-    Vienkārši pastāstiet mums, - mudināja Mežonis.

-     Šonakt, - lepni pavēstīja Kamiči, - radīsies iespaids, ka Amaterasu ienaidnieku, kas uzskata mani par milzu draudu, algoti slepkavas sarīkojuši īstu asinspirti, lai likvidētu mani… Tomēr viņiem nav veicies. Uzticīgai samuraju grupai izdodas viņus pieveikt un iznīcināt slepkavības organizatorus. Tas ir, jūs. - Viņš norādīja uz Mežoni. - CIP aģentu. Un jūs. - Viņš norādīja uz Akiru. - Japānas izlūkdienesta aģentu. Man vajadzīgs incidents, tik dramatisks, tik simbolisks, tik nacionāls, ka tas kalpotu maniem sekotājiem kā katalizators, mudinātu, spiestu viņus uz aktīvāku rīcību un kā magnēts ievilktu Amaterasu kustībā jaunus dalībniekus. Masveida slepkavības vieta, šis Japānas vēstures un arhitektūras templis, pastiprinās notikušā nozīmi.

-    Tiešām? - Mežonis pajautāja.

-     Ar Japānas pērkamo augstāko aprindu atbalstu atsūtīti Amerikas valdības slepkavas. Incidents radīs tādu naidu, tik milzīgu aizvainojumu un…

-    Neviens jums neticēs, - noteica Mežonis.

-    Amerikā - jā. Bet Japānā? Šeit noticēs. Dažās nākamajās dienās vēstures gaita, tautas ceļš mainīsies. Es izdzēsīšu no vēstures kļūdaino Meidzi restaurāciju un atjaunošu kultūras tīrību, Tokugavas sjogunāta šķīstījošo izolētību. Visi svešzemnieki tiks izdzīti, viņu indējošā ietekme izdzēsta.

-    Un jūs droši vien esat tas lielais vīrs, kas nostāsies sjogunāta priekšgalā, - sarūgtināts noteica Mežonis.

-      Imperatora vārdā, kam vairs nebūs jāatsakās no dievišķās izcelsmes.

-    Jūs esat tik vājprātīgs, - Mežonis vilka viņu tuvāk kāpnēm, - ka līdz mūža galam nodzīvosiet palātā ar polsterētām sienām.

-     Visdīvainākais ir tas, - sacīja Akira, pavērsis pistoli pret sargiem, - ka esmu ar viņu vienisprātis.

-    Ko? - Mežonis noprasīja.

-    Tādā gadījumā pievienojieties mums, - Kamiči piedāvāja. - Es varu mainīt plānu tā, ka mirs tikai gaijin. Iespējams sagatavot citus pierādījumus, kas saista šo vīru un viņa CIP darba devēju ar Japānas izlūkdienestu. Jūsu talanti man noderēs.

-    Esmu ar jums vienisprātis, jā, - atsaucās Akira, nenovērsdams ieroci. - Vēlos, kaut būtu varējis dzīvor citā laikā. Vēlos, kaut vēsture būtu pagriežama atpakaļ - ne tikai amerikāņu okupācijas un mums uzspiestās konstitūcijas dēļ, bet arī militārisma dēļ, kas izraisīja Klusā okeāna karu, Meidzi restaurācijas dēļ, bet visvairāk komodora Perija "melno kuģu" dēļ. Tokugavas sjogunāts bija mūsu visskaistākais zieds. Noslēgušies no pasaules, mēs bijām mēs paši, lūkojāmies sevī un piln- \

veidojām savu garu. Es vēlētos, kaut mums nebūtu nekādu darīšanu ar Ameriku. Uz mums nomestās atombumbas bija Pe- rija "melno kuģu" mūsdienu versija. Tas ir iemesls, kāpēc šodien cenšamies valdīt ar ekonomisku, nevis militāru spēku. Alkatība, varaskāre, tik nežēlīgs darbs, ka nav laika pārdomām, - visus šos netikumus esam pārņēmuši no Amerikas. Viņi gandē mūsu dvēseles skaistumu. Mūsu zeme vairs nav dievu zeme. Mēs esam aizmirsuši dievus.

Mežonis nesaprata, vai Akira runā nopietni vai tikai mēģina novērst Kamiči un viņa cilvēku uzmanību. Izmantodams burzmu, viņš vilka Kamiči tuvāk kāpnēm, bet Akira turpināja tēmēt.

-    Tādā gadījumā piebiedrojieties man, - Kamiči atkārtoja.

-    Nē! - Akira atsaucās. - Tas, ko šonakt esat izdarījuši, ir… - Viņa balsī ieskanējās pretīgums. - Nelietība. Neko labu tā nevar dot. Nevienam no šiem cilvēkiem nebija jāmirst. Jūs esat izkropļojis uzticības kodeksu. Jūs neesat pestītājs. Jūs esat briesmonis.

-    Tādā gadījumā mirsti kopā ar gaijin.

-    Lika pagaidīt! - Velkot līdzi Kamiči, Mežonis bija nonācis pie kāpnēm. - Mēs tiksim no šejienes ārā.

Kamiči uzrunāja savus ļaudis japāniski. Viņi nostājās taisni un palocījās.

-    Akira, ko viņš teica?

-    Viņš teica: "Jūs zināt, kas jādara. Jūs esat zvērējuši. Es cienu jūs. Es uzteikšu jūs Amaterasu."

-    Nolādēts! - noteica Mežonis.

Kāpņu lejasdaļā pēkšņi kaut kas nokrakstēja, un, pametis ašu skatienu lejup, Mežonis ieraudzīja, ka ar paceltiem ieročiem tuvojas astoņi vīri.

-    Tur ir sargi, kas aizbrauca, tēlodami slepkavas, - paskaidroja Kamiči. - Bija pavēlēts, ka viņiem pēc jūsu ierašanās jāatgriežas. Viens no maniem vīriem uzturēja ar viņiem sakarus pa rāciju.

-    Sakiet, lai viņi turas pa gabalu! - Mežonis pavēlēja.

-    Citādi mani nošausiet? Šis arguments neko vairs nenozīmē. Redzat paši, ka tūlīt jāsākas pēdējam cēlienam.

-    Pēdējam cēlienam1

Vīrs no kāpņu apakšas izšāva uz Mežoni.

Paliecies sānis no lodes, kas nodžinkstēja gar ausi, Mežonis atrāva pistoli no Kamiči un atbildēja ar šāvienu.

Šāvējs nokrita.

Tajā pašā brīdī sāka šaut pārējie, gaitenī iedārdējās pērkons, no kura aizkrita ausis, lodes šķēla no margām šķembas, atstāja sienās caurumus.

Mežonis spieda pistoles mēlīti… vēl un vēl… tukšās čaulītes lidoja ārā no pistoles, ar kliedzieniem pie zemes krita vīri. Blakus skanēja citi šāvieni, šāva sargi no gaiteņa, šāva Akira. Bet, lai arī kā Mežonis šāva un šāva, viņš juta…

Notika kaut kas dīvains! Sienā aiz muguras turpināja triekties lodes. Akira turpināja šaut. Cilvēki joprojām kliedza un krita zemē. Asinis šķīda uz visām pusēm. Beidzot, kad nokrita pēdējais cilvēks…

…kad gaitenis un kāpnes bija pārvērtušies par baismu kautuvi, visur smirdēja pulveris, asinis, vēmekļi un ekskrementi…

…Mežonis šausmās saprata, ka izjūtas viņu maldinājušas.

Viņam nevajadzēja būt dzīvam! Visi šie vīri atradās desmit pēdu attālumā.

Sākoties šaušanai, Kamiči bija nokritis zemē un vairs nebija izmantojams par vairogu.

Šajā trakajā šaušanā, šajā ložu krusā nedz man, nedz Akiram ne reizi nebija trāpīts?

Neiespējami!

Ja vien…

Viņš notrīcēja.

Ja vien viņi nevēlējās, pat nemēģināja mums trāpīt!

Mans dievs, viņi gribēja panākt, lai tiek nogalināti!

Viņi izdarīja pašnāvību!

Neprāts neprāta galā. Neprāta bija pārāk daudz, un tas vilkās pārāk ilgi. Mežonim radās šaubas, vai viņa gara spēki izturēs vēl vienu uzbrukumu. Gribējās kliegt. Šķita, veselais saprāts šķiebjas, tūlīt izjuks, salūzīs!

Visu izšķīra neprātīgas dusmas.

-    Kamiči, tu, kuņas bērns!

Mežonis apsviedās uz Kamiči pusi un pavērsa pistoli pret grīdu, kur, sākoties šaušanai, viņš bija nometies.

Taču Kamiči bija nozudis.

-    Kur viņš…

-    Tur! - Akira iesaucās. - Viņš skrien pa gaiteni!

Vairīdamies no līķiem, kas gulēja uz grīdas, Mežonis dzinās

pakaļ.

Bērdams kaut ko, ko varēja noturēt par lāstiem japāņu valodā, Akira viņam piebiedrojās.

Līdzko Mežonis tika pie ieejas Kamiči istabā, šķita, ka tas, kas notiek, sāk rādīties kā palēninātā filmā: smadzenēs sākās jamais vu un dejā vu sadursme. Esmu šeit bijis! Zinu, kam tagad…

Iekams Mežonis paguva apstāties un reaģēt uz ļaunajām priekšnojautām, negants trieciens paralizēja plaukstas locītavu un izsita pistoli no rokas. Aiz muguras nokrakstēja kauls. Pistolei nokrītot uz grīdas, iekaucās Akira.

Mežonis pagriezās, murgs parādījās visā pilnībā.

Viņam pretī stāvēja trīs vīri. Muskuļaini. Gadus trīsdesmit piecus veci. Japāņi.

Visi tumšos uzvalkos.

Medfordgapas kalnu kūrorta slepkavas. Viņi izdrāzās no Kamiči pretējās istabas un zibenīgiem koka zobenu cirrieniem atbruņoja Mežoni un Akiru.

Piepeši Mežonis atcerējās, ka bija četri, nevis trīs vīri!

Un ceturtais bija turējis nevis bokken, bet samuraja zobenu.

Drausmā neizpratne beidzās, līdzko JCanrifči iekļuva istabā un izvilka mirdzošu zobenu.

-    Loks noslēdzies, - Kamiči pavēstīja. - Tavas beigas ir tavs sākums.

Vīrs cirta ar bokken. Vairīdamies no cirtiena, Mežonis sagriezās, taču ar aizkavēšanos. Koka zobens trāpīja pa roku ar tādu spēku, ka viņu atsvieda pret sienu.

-    Es solīju izbeigt jūsu murgus, - Kamiči sacīja.

Akira, saņēmis cirtienu ar zobena trulo malu pa vēderu, saliecās uz pusēm. Viņš saķēra vēderu un sāpēs noslīga uz ceļiem.

-     Skaidrība, - Kamiči sacīja, - tieši tā jums vajadzīga… Es sarīkoju tā, ka jūs nošāvāt šos vīrus, lai varas iestādēm rastos pārliecība, bet masu saziņas līdzekļi izziņotu, ka notikusi īsta kauja ar miesassargiem, kuri varonīgi mani aizstāvējuši. Vajadzēja, lai lodes nāktu no jūsu ieročiem. Uz jūsu rokām vajadzēja būt pulvera pēdām. Kad beidzot nokļuvāt pie manis, bija palikuši tikai šie trīs, ar koka zobeniem bruņotie samuraji.

-     Bet jums, - Mežonis iestenējās, - kā stāsta varonim un sjogunam ir nevis bokken, bet katana.

-     Kā jau paskaidroju, man vajadzīgs incidents, tik dramatisks, tik simbolisks, ka tas kalpo par katalizatoru, lai tauta man sekotu. Jūs iekļūsiet leģendā. Cilvēki runās par šo brīdi tūkstošiem gadu - kā nelietīgs gaijin un nodevīgs japānis ieradušies ar algotņu komandu mani nogalināt. Un jūs patiešām esat nogalinājuši visus manus ļaudis. Līdz beidzot, kad drosmīgais mirstošais samurajs spieda jūs atkāpties, pretī stājāmies mēs, jūs un es - šaujamierocis pret katana.

-    Kas būs uzvarētājs? - Mežonis metās pēc pistoles, satvēra to un iekliedzās no koka zobenu sitieniem, kas bira pār galvu, muguru, kājām un rokām.

No jauna!

Tas viss notika no jauna. Uznāca bezpalīdzības sajūta.

Viss bija iepriekš nolemts!

Nē, tā bija pēcnolemtība! Laiks gāja atpakaļ! Dzīve ritēja atpakaļ!

Vēsturi neviens nevar grozīt!

Viņš iekliedzās vēlreiz, ne no koka zobenu radītajām sāpēm, bet tik neprātīgām dusmām, kādas nekad vēl nebija piedzīvotas.

- Tu, izdzimteni!

Ripodams Mežonis spēra ar kāju. Apmierināts viņš dzirdēja, ka nobrakst ceļgals. Sargs iekaucās, nometa bokken un krītot sagrāba ceļgalu.

Mežonis ripoja tālāk. Blakus galvai nošņāca bokken.

Koka zobens atsitās pret grīdu. Mežonis spēra vēlreiz, atskanēja vaids, viņš satvēra savu "Beretta" un slējās augšā.

Pa steka ievainoto plecu nežēlīgi stipri trāpīja vēl viens bokken. Vēlreiz ievainota, roka zaudēja spēku, muskuļi atslāba, "Beretta" izslīdēja no nevarīgajiem pirkstiem.

Mokošās sāpes iesvēla vēl trakākas dusmas. Mežonis trieca ar elkoni atpakaļ, trāpīja sargam, kas atradās aiz muguras, izdzirdēja ribu nokrakstēšanos un ievaidēšanos, sargam pārliecoties uz pusēm.

Gatavs spert trešajam sargam, Mežonis apsviedās otrādi, taču tas atlēca sānis, cirta ar bokken un trāpīja Mežonim virs nierēm. No mežonīgajām sāpēm satumsa acīs. Zaudējis orientāciju, viņš turpināja griezties, līdz atsitās pret sienu. Sargs cirta ar zobenu pa galvu. Sargādams to, Mežonis pacēla kreiso roku, kaut arī draudēja iespēja, ka to varētu sadragāt.

Bokken ar zibenīgu kustību tika nobloķēts. Akira! Dabūjis smagu sitienu ar koka zobena trulo galu pa vēderu, viņš noslīga uz ceļiem. Sargi droši vien nosprieda, ka trieciens padarījis viņu nevarīgu, un visu uzmanību pievērsa Mežonim.

Viņi maldījās. Vīram triecot zobenu Mežonim pa galvu, Akira pagrūda aprepējušo delnu zem trešā sarga rokas locītavas, aizkavēja cirtienu, ar otru roku iesita viņam pa degunu, sagrieza un ietrieca ceļgalu kājstarpē. Sargs nokrita, asinīm šļā- coties no deguna.

Mežonis mēģināja atgūt skaidru apziņu. Tā mazliet noskaidrojās, un viņš apjēdza, ka Akira metas virsū Kamiči, bet šajā brīdī kājas atteica paklausīt. Sargs ar sadragāto ceļgalu bija pierāpojis tuvāk un cirta ar bokken Mežonim pa lielu. Sitiena spēks paralizēja nervus, kājas saļima. Viņš krita. Grīda gāzās virsū. Žoklis atsitās pret dēļiem. Apdullis viņš brīdi neko neredzēja.

Mazliet atguvis redzi, apžilbis viņš paskatījās uz augšu… un ieraudzīja Akiru, kas uzbruka Kamiči.

Kamiči pacēla katana.

Nē! Mežonis iekšēji nokliedzās. Jamais vu pārtapa realitātē! Notika tas, kas nekad nebija noticis! Loks noslēdzās. Dzīve atpakaļgaitā. Tavs gals ir tavs sākums. Sākumā bija meli, toties tas, kas notika tagad, bija neiedomājami reāls.

Likās, viņš redz neskaitāmas reizes redzētu filmu… ir liecinieks nez cik reižu pārciestam murgam. Redzot, ka Akira uzbrūk Kamiči, Mežonis bailēs sarāvās.

Ceturtais slepkava.

Vīrs ar mirdzošu zobenu.

Šķiet, tagadne pārtop pagātnē - Mežonis iekšēji turpināja kliegt -, bet vai tas vienlaikus nebija nākotnes paredzējums?

Nē! Akira! Nevajag!

Sāpēs izstiepies uz grīdas, Mežonis sasprindzināja reiboņa izkropļoto redzi…

Sirds aiz cerībām bezmaz stājās, kad viņš saprata, ka Akira satver trešā sarga koka zobenu.

Nekad nepiedzīvotā pagātne nebija identiska tam, kas patlaban notika. Mežoņa murgā Akira nebija bruņojies ar bokken. Loks nenoslēdzās. Realitāte nesaskanēja ar viltotajām atmiņām! Nākotnei nav jāsaskan ar pagātnes meliem.

Kamiči cirta ar savu mirdzošo zobenu.

Akira izlocījās un atvairīja cirtienu ar bokken.

Kamiči cirta no jauna.

Akira vēlreiz cirtienu atvairīja.

Izaicinādami viens otru, viņi pārvietojās pa apli, metās uz priekšu, izlocījās, dūra.

Akira izdarīja māņu kustību pa kreisi, pa labi un ieraudzīja pretinieku atsedzamies! Viņš cirta, taču sargs no grīdas meta savu bokken. Tas atsitās pret Akiras plecu, novirzot roku sānis.

Kamiči zobens pārcirta Akiras bokken uz pusēm.

Šoreiz Mežonis iekliedzās.

Akira lēca atpakaļ.

Nošņāca Kamiči zobens. Šķita, ka asmens, tik ass kā bārdas nazis, neskars Akiras kaklu.

Mežonis skaitīja lūgšanu. Esmu kļūdījies. Ak, mīļais Dievs! Nē, neļauj…

Dedzīgā lūgsna netika uzklausīta.

Akira nometa bokken. Viņa galva nokrita no pleciem. Dobji kā ķirbis tā nokrita uz grīdas un aizripoja, nostādamās Mežonim priekšā.

Akira mirkšķināja acis.

Un Mežonis zaudēja savaldību, bet šoreiz tas nozīmēja, ka viņš to atguva, jo garīgais šoks pārvarēja paralizētā ķermeņa sāpes.

Viņš grīļodamies pieslējās uz ceļgaliem, pēc tam stāvus un kliegdams gāja virsū Kamiči.

Kliedza arī Kamiči.

Jo bez galvas palikušais Akiras augums neaptveramā kārtā turpināja kustēties, metās virsū Kamiči un satvēra rokas ar katana. Šķita, ka smadzeņu signāli turpina pienākt bez galvas palikušajam ķermenim, ka naids turpinās arī pēc nāves. Tajā pašā laikā no Akiras kakla izšļācās koši sarkanas asinis. Tās tecēja virsū Kamiči, mērcēdamas galvu, aizvilkdamas acis, piesūcinādamas apģērbu.

Kliedziens kļuva arvien spalgāks, Kamiči pretīgumā atlaida zobenu, lai atgrūstu no sevis bez galvas palikušo augumu, no kura virsū gāzās asinis.

Tajā brīdī Mežonis beidza streipuļot pāri gaitenim. Viņš satvēra zobenu, kas satraucoši un dīvaini viegli izslīdēja no Akiras pirms tam dzelžainajām rokām…

…it kā rokas paklausītu Akiras nocirstajai galvai…

…it kā nedzīvie pirksti pazītu tautieša roku pieskārienu…

…Mežonis cirta no visa spēka un uzvaroši iekaucās, kad asmens iegāja Kamiči vēderā un, to pāršķēlis, izgāja ārā.

Kamiči iestenējās.

Parādījās asinis.

Tās izšļācās.

Augums sadalījās, augšējā daļa nokrita pa labi, apakšējā…

Mežonim acīs satumsa. No sitiena pa galvu viņš saliecās.

Sargi! Vienam no viņiem droši vien bija izdevies piecelties, piemeimurot tuvāk un cirst ar bokken.

Mežonis nokrita uz ceļgaliem, taču automātiski vēzēja ar zobenu. Redze noskaidrojās, un viņš ieraudzīja, ka sargs sasveras atpakaļ.

Mežonis rāpoja uz ceļgaliem, notēmēja ar zobenu, taču nokrita bez spēka.

Viņš nokrita Akiras galvas priekšā. Viņš nespēja pakustēties. Bezpalīdzīgs, viebdamies no sāpēm, viņš koncentrēja skatienu uz Akiras seju.

Man tevis trūks.

Mēs centāmies, mans draugs.

Mēs uzzinājām, ko gribējām.

Taču ne visu.

Tik daudz vēl palicis nezināma.

Aizkavējies elektrisks impulss lika Akiras acīm pamirkšķināt vēlreiz. Tās bija nāves aizplīvurotas, taču melanholiskas kā vienmēr. No acīm kā pērles sāka ripot asaras, neapšaubāmi pēcnāves reflekss, gandrīz kā… tas nebija iespējams, atvadas.

Sargs cirta ar bokken. Mežoņa apziņa izira gabalos. Taču pirms tam viņš izdzirdēja šāvienus.

Epilogs

LABIRINTA ATSLĒGA

LIKTEŅA ĶĪLNIEKS

Mežonim šķita, ka kopš tikšanās ar Reičelas māsu Džoisu Stounu Atēnās un pastaigas pa Partenonu pagājusi vesela mūžība. Toreiz, aprakstīdams, ko māca drupas, viņš bija citējis Šel- lija "Ozimandijas" rindas.

Tu, kas visvarens, vai, raugoties manos darbos,

izmisums nemāc?

Visapkārt kur milzu vrakam

smiltājs nedzīvs un kails

un pāri vientulība pleš spārnus.

Džoisa Stouna bija sapratusi - nedz bagātība, nedz slava, nedz vara nav mūžīga. Tik tiešām. Neko nevar uzskatīt kā pašu par sevi saprotamu. Nākotne konfrontē, interpretē un bieži vien izsmej pagātni. Vēsture. Maldīgas atmiņas. Dezinformācija. Šie jautājumi vajāja Mežoni ne mazāk kā viņa murgi.

Tie bija paradoksala laika nepielūdzamība, mānlgums un no- devīgums.

Šell ija poēmas patiesības jau drīz atklājās visā pilnībā. Pēc tam kad Kunio Širai kalnu kūrortā tika atklāta masveida slepkavība, japāņu masu informācijas līdzekļi nedēļām ilgi pārplūdināja lasītājus, klausītājus un skatītājus ar ziņojumiem un visādām spekulācijām.

īpaša uzmanība tika veltīta tur atrastajai Širai dienasgrāmatai. Mežonim un Akiram viņš jau bija teicis, ka vēlas radīt leģendu, kas dzīvos tautā tūkstoš gadu. Protams, Širai dienasgrāmata neatklāja, ka leģenda balstās uz meliem. Viņš centās leģendu uzlabot, pielīdzinot sevi lielām vēsturiskām personībām, tautas varoņiem, kuri tik lielā mērā mainījuši Japānas vēstures gaitu, ka ieguvuši mītisku slavu. Acīmredzot Širai bija paredzējis publicēt dienasgrāmatu neilgi pirms vai pēc savas nāves, lai sekotāji varētu godāt viņa literāro mantojumu tāpat kā viņa kami.

Varonis, ar kuru Širai visvairāk sevi identificēja, bija Ošio Heihačiro, aktīvs deviņpadsmitā gadsimta politisks darbinieks. Nespēdams vienaldzīgi vērot zemāko šķiru nabadzību un būdams bezgala uzticīgs saviem uzskatiem, viņš bija pārdevis visu savu iedzīvi, nopircis badā dzīvojošiem zemniekiem zobenus un šaujamieročus un sarīkojis dumpi. 1837. gadā dumpinieki sāka laupīt un dedzināt bagātnieku īpašumus. Drīz dega arī Osaka. Varas iestādēm tomēr izdevās dumpi apspiest. Ošio sekotājus sodīja ar nāvi, taču vispirms viņi tika spīdzināti. Noķēra arī Ošio, taču viņš izbēga no apkaunojuma, izdarīdams seppuku.

Sevis pielīdzināšana tieši tam varonim sākumā radīja neizpratni, un Širai savā dienasgrāmatā to atzina. Lai arī cik drosmīgs bija Ošio dumpis, tas tomēr bija beidzies ar sakāvi. Tālāk Širai skaidroja, ka lietai, par kuru Ošio atdevis dzīvību, ir sekas, kuras Širai lielā mērā atbalsta. Pēc tam kad 1853. gadā Jokohamas līcī bija noenkurojušies komodora Perija "melnie kuģi", jauna dumpinieku paaudze pauda protestu pret Amerikas prasību atcelt Japānā kultūras izolētību, ļaut ievest preces no ārzemēm un kļūt par Rietumu satelītu. Ošio principu iedvesmoti, jaunie dumpinieki iestājās par Tokugavas sjogunāta laika kultūras tīrību. Viņi iestājās par mistisku savas tautas unikalitāti, par dievu lemtu nilionjinron, par Saules dievietes Amaterasu novēlēto dievišķo japāniskumu. Karavīri, bez kunga palikuši samuraji, kas dēvēja sevi par shishi, zvērēja padzīt visus ārzemniekus un dažos gadījumos uz dzīvi apmetušos rietumniekus nogalināja. Širai savā dienasgrāmatā liekulīgi apgalvoja, ka neatbalsta asinsizliešanu, bet ka pastāv plaša politiska kustība, kas pārstāvot Amaterasu spēkus un īstenojot Ošio vēlāko sekotāju sapni, proti, padzīt "barbarus" un Japānu atdot japāņiem.

Šādā kontekstā Ošio varēja būt Širai atdarināšanas cienīgs paraugs. Visai šai lietai tomēr bija nepatīkams, ironisks zemteksts, ko Širai vai nu neredzēja, vai nevēlējās atzīt, ka dienasgrāmatā viņš krasi nomaina tematu un pievēršas autora patriotiskajai degsmei iecerēt, organizēt un īstenot Amaterasu spēkus, par kuru panākumiem viņam nerodas šaubas. Zemteksti, kurus ignorēja Širai dienasgrāmata, bija tādi, ka vēlākie Ošio sekotāji sava mirušā līdera principu "paēdini trūcīgos" bija pārvērtuši tādās galējībās kā "padzeniet barbarus" un "saglabājiet Japānu tīru", kas nozīmēja to pašu, ko "izrādiet visdziļāko cieņu imperatoram". No 1600. gada Tokugavas sjogunāts bija turējis imperatoru Kioto tālāk no sjoguna varas centra, kas šodien bija pazīstams ar Tokijas vārdu. Fanātiķi, kas neapzināti sagrozīja Ošio centienus, identificēja savu japāniskumu ar agrāk svēto imperatora institūtu, pieprasīja tā atjaunošanu un imperatora pārcelšanu no Kioto uz sjoguna galvaspilsētu, lai no jauna padarītu par Japānas diženuma simbolu.

1867. gadā tika īstenota Meidzi restaurācija. Pēc vairāk nekā divarpus gadsimtiem Tokugavas sjogunāts krita, taču birokrāti izrēķināja, ka brīnumainā varas maiņa viņiem var dot finansiālu un politisku labumu. Izolējot, ielencot no visām pusēm un, galvenais, kontrolējot imperatoru un viņa centienus, viņi panāca to, kas, viņuprāt, bija izdevīgs pronacionālistis- kas komodora Perija "melno kuģu" rezultāts. Masajoši Hota 1857. gadā, četrus gadus pēc "melno kuģu" ierašanās, nākotni redz šādu:

"Esmu pārliecināts, ka jāizmanto pašreizējā izdevība, jānoslēdz draudzīgas savienības un jāsūta kuģi uz dažādām ārvalstīm, lai tirgotos un pārņemtu no ārzemniekiem visu, kas labs un noder mūsu trūkumu novēršanai, un jāstiprina tautas spēks, jāpilnveido bruņojums, pakāpeniski jāpakļauj ārzemnieki mūsu ietekmei, līdz pasaule atzīst vispārēja miera svētību un mūsu hegemoniju."

Gribēdams mainīt vēstures gaitu, Širai nebija ņēmis vērā Hotas vārdus. Savukārt Akira bija sapratis patiesību. Viņš par to bija izteicies Mežonim ceļā uz savu likteni Širai patvērumā kalna galā. "Mēs varam censties apgūt vēstures mācību, taču nav iespējams pagriezt vēstures gaitu atpakaļ." Izsakoties citiem vārdiem, mēs ejam uz priekšu, nodomāja Mežonis. Nepielūdzami. Mēs varam ņemt pagātni par pamatu, taču visu izšķir tagadne - ķīlis starp toreiz un drīz -, kas izdara savas korekcijas un garantē, ka "drīz" nebūs tāds kā "toreiz".

Nav iespējams atgriezties pagātnē, Mežonis skumīgi nodomāja, atcerēdamies laimīgās nevainīgās jaunības dienas un nakti, kad nošāvās tēvs. Bet kas šajā sakarībā būtu sakāms par cilvēka centieniem, cerībām, bet jo īpaši par mīlestību? Vai nekam nav jēgas, vai viss nolemts neveiksmei? Jo tagadne ir ieprogrammēta, tā parādās, taču noteiktā punktā tiek atrauta no pagātnes… bet vai nākotni nosaka pārmaiņas, kas atkarīgas no neparedzamiem apstākļiem?

Jamais vu. Dejā vu.

Maldīgas atmiņas. Dezinformācija.

Mēnešiem ilgi es atkārtoti pārdzīvoju melīgu pagātni, viņš domāja.

Pēc tam sadūros ar tagadni, kas šķietami atdarināja pagātni. Tikai ne gluži. Jā… Mežonis norija kaklā sakāpušo kamolu… Akira ir miris. (Ak kungs, kā man viņa trūkst!) Bet viņa nāve nebija precīza mana murga kopija. Viņam…

Nocirta galvu. Jā, tā bija.

Un viņa galva atsitās pret grīdu, ripoja uz manu pusi, mirkšķināja acis.

(Cik ļoti man viņa trūkst!)

Bet, iekams augums nokrita, nedzīvās rokas iedeva man zobenu.

Tas bija kas cits! Tā nebija pagātne!

Varbūt iespējams atgriezt atpakaļ, mainīt, labot to, kas paliek aiz mums.

Taču pagātne tādā gadījumā ir meli. Tās nekad nav bijis. Tā nav nekas cits kā ar atmiņu izspēlēts joks.

Vai tā nav ar visu? Atceries, ko tu lasīji doktora Santizo iedotajā grāmatā. Atmiņa nav tikai tas, kas noticis pirms gada, pirms mēneša, pirms dienas. Tā ir mirklis, pagātnei kļūstot par tagadni, kas pārtaps nākotnē. Es esmu prāta, mirkļa uztveres gūstā. Pagātne nav pierādāma. Nākotne tīta noslēpumā. Šobrīd es pastāvu mūžam. Kamēr vairs nebūšu dzīvs.

Kur paliek cerības un mīlestība? Kas ar Reičelu? Kā ar…

Ar rītdienu? Vai mani sapņi sabruks, cerības iznīks, mīlestība izgaisīs?

Es tā nedomāju.

Jo Reičelai zināma patiesība. Pietiekami bieži viņa man to teikusi.

Ābrams ticēja.

Viņa ticība balstījās uz absurdu.

Alternatīva nav pieņemama. Kamēr mani vadīs laba griba…

…un es pazīšu sāpes un postu…

…kamēr centīšos tikt uz priekšu…

…no laba prāta…

…par spīti nelaimēm…

…par spīti sāpēm…

…ar dievpalīgu…

…balstot ticību uz absurdu…

…es nebūšu likteņa ķīlnieks.

MELU SAMEZGLOJUMS

1

Mežoņa murgs tagad bija divkāršs, ar baismu divkāršu ekspozīciju, tajā Akiru nogalināja nevis vienu, bet divas reizes, arī Kamiči mira divreiz. Paralizēts guļot asiņu peļķē un skatoties uz Akiras nocirsto galvu, uz skumju pilnajām acīm, kas mirkšķina, Mežonis iekliedzās un centās pieslieties sēdus.

Rokas to liedza. Viņu mierināja rāma balss. Mirkli Mežonis nesaprata, vai nav atgriezies Filadelfijas viesnīcā, kur pēc pamošanās no murga viņu mierina Akira. Cerības piepeši nomainīja bailes, jo kā pa miglu likās, ka viņš joprojām ir Filadelfijā un pēdējā drausmīgā sadursme ar Širai vēl nav notikusi. Tagadne ir pagātne un nākotnes šausmas vēl sagaidāmas.

No drausmīgās melnās domas gribējās iekliegties vēlreiz. Maigas rokas, liega balss turpināja mierināt. Šajā brīdī Mežonis atskārta, ka balss pieder Reičelai, ka viņš nevarīgs sēž uz matrača, ka galva ietīta apsējos, ka ģipsis neļauj pacelt labo roku, bet krūtis ir apsaitētas. Viņš nodrebinājās un atcerējās Herisbergas slimnīcu, kur nekad nebija ārstējies, kur ķermenis bija iesprostots ģipsī, kaut rokas un kājas nebija lauztas, kur viņu ārstēja gaišmatains ārsts, lai gan tāda nemaz nebija.

-     Tu nedrīksti satraukties, - sacīja Reičela. - Nekusties! Nemēģini piecelties! - Viņa maigi nolaida Mežoni atpakaļ uz matrača. - Tev jāatpūšas. - Viņa pieliecās un noskūpstīja bārdas rugājus uz Mežoņa vaiga. - Tu esi drošībā. Apsolu tevi sargāt. Centies palikt mierā. Guli!

Izklīstot miglai, kas ietina prātu, Mežonis atskārta likteņa ironiju par stāvokļa maiņu, jo Reičela tagad sargāja viņu. Par spīti sajukumam, viņš gandrīz iesmējās. Taču to neļāva galva, kurai cauri, šķiet, bija izdurts šķēps. No sāpēm viņš aizvēra acis.

-    Kur es esmu?

-    Pie Taro, - Reičela atbildēja.

Mežonis pārsteigts paskatījās uz viņu un mēģināja ierunāties.

-    Bet kā…

-     Tevi uz šejieni atgādāja Taro audzēkņi, kas bija kopā ar jums, sekojot Širai.

-    Es tik un tā… Kā…

-     Viņi teica, ka tu un Akira esot likuši gaidīt kalna apakšā, kamēr jūs iesiet meklēt.

Mežonis pamāja ar galvu, kaut ari tas sagādāja sāpes.

-     Pēc divām stundām viņi dzirdējuši atskanam šāvienus. Automāta kārtas. Šķitis, ka sācies karš. Drīz pēc tam no kalna puses parādījušās divas automašīnas un aizbraukušas.

Mēģinādams koncentrēties, Mežonis ievilka elpu.

-    Un tad?… - Balss viņam aizlūza.

-    Pataupi spēkus. Runāšu es. Vai neesi izslāpis? Vai nevēlies…

-    Jā, - viņš izmocīja pār izkaltušajām, saplaisājušajām lūpām.

Reičela nolika ūdens glāzi Mežonim pie galvas un ielika salocītu salmiņu viņam starp lūpām. Novārdzis viņš sūca ūdeni pār sauso, uztūkušo mēli. Viņš spēja norīt tikai ar grūtībām, taču nepārstāja sūkt ūdeni.

Reičela paņēma glāzi.

-    Ja dzersi pārāk strauji, tev kļūs slikti. - Nopētījusi slimo, viņa turpināja: - Abi vīri nosprieduši, ka jāiet pārbaudīt.

Mežonis vēlreiz aizvēra acis.

-    Tev nāk miegs? Mēs varam parunāt vēlāk.

-    Nē… - Mežonis ievilka elpu. - Es gribu… man jāzina.

-    Viņi nosprieduši, ka šāvēji bijuši vīri mašīnās, tāpēc nav tērējuši laiku, kāpjot kalnā kājām, bet riskējuši braukt ar motociklu.

Mežonis ar veselo roku vārgi pamāja, lai viņa turpina.

-    Netālu no virsotnes viņi noslēpuši motociklus un lavīju- šies tālāk caur mežu, - Reičela stāstīja. - Viņi ieraudzījuši lielu ēku, pareizāk sakot, vairākas dīvainā veidā savienotas ēkas. Man ienāca prātā, ka līdzīgi tu aprakstīji Medfordgapas kalnu kūrortu. - Reičela uz brīdi apklusa. - Zālienā visur bijuši redzami līķi.

Atmiņas lika Mežonim saviebties.

-    Drīz mašīnas atgriezušās, un abi vīri noslēpušies. No mašīnām izkāpušie vīri iegājuši ēkā. Taro audzēkņi pagaidījuši, bet tad piesardzīgi devušies viņiem nopakaļ. Viņi atraduši vēl līķus.

-    Jā, - Mežonis sacīja. - To bija daudz. - Atceroties kapa- raino asiņu dvaku, viņam notrīsēja nāsis. - Visās vietās.

-    Viņi dzirdējuši, ka atkal šauj. Augšējā stāvā. Viņi nav zinājuši, kas tur sagaidāms. Būdami tikai divi, viņi piesardzīgi kāpuši augšā, beidzot nonākuši trešajā stāvā un atklājuši, ka arī tur visās malās ir līķi. - Reičela iekoda lūpā. - Akira gulējis bez galvas. Širai bijis pārcirsts uz pusēm. Un trīs vīri ar koka zobeniem gandrīz varējuši sadauzīt tev galvu. Taro audzēkņi paķēruši no grīdas pistoles un nošāvuši visus trīs, iekams neesi nogalināts.

Mežonis juta, ka zūd koncentrācija. Lai tas maksātu ko maksādams, viņš gribēja uzzināt pārējo un mēģināja atvairīt reiboni, kas mācās virsū.

-    Tomēr tu man neizstāstīji, kā nokļuvu šeit.

-     Viens no audzēkņiem ar motociklu aizbraucis uz netālo ciematu, kur viņi noslēpuši tavu automašīnu. Viņš atgriezies ar mašīnu, iecēlis tajā tevi un Akiru un atvedis pie Taro. Biedrs ar motociklu viņu pavadījis. Taro pavēlēja viņiem atgriezties kalnā, savākt palikušo motociklu un izvietot līķus tā, lai izskatītos, ka vieni Širai cilvēki nogalinājuši citus, kas to apsargājuši. Spriežot pēc avīzēm, varas iestādes tic apmānam, kaut arī neviens nevar izskaidrot apšaudes iemeslu.

Mežoņa apziņa sāka tumst.

-    Taro tevi aprūpēja, - stāstīja Reičela, - iztīrīja ievainojumus, ievilka roku, izdarīja visu, ko spēja. Vest tevi uz slimnīcu būtu bijis riskanti, jo saistītu pārāk lielu uzmanību. Taču, ja tu nebūtu pamodies, es būtu pieprasījusi, lai visdrīzākajā laikā tevi ved pie ārsta.

Mežonis satvēra Reičelas roku. Apziņa satumsa arvien vairāk.

-    Nepamet mani!

-    Nemūžam.

Viss iegrima tumsā.

Un no jauna turpinājās murgs, patiesībā divi murgi, kas klājās viens pār otru.

2

Kad viņš pamodās nākamajā reizē, ķermenis vēl arvien sāpēja un galva dunēja, tomēr Mežonis jutās daudz stiprāks un možāks.

Reičela sēdēja blakus un turēja viņa roku.

-    Vēlies dzert?

-Jā… ari ēst.

Viņa sāka starot.

-    Uz bridi tevi atstāšu. Kāds vēlas ar tevi sasveicināties.

Pēc Reičelas aiziešanas Mežonis gaidīja, ka viņa ievedīs Taro. Viņam par prieku ienāca nevis Taro, bet Eko, kuras veciš- ķajā sejā vīdēja skumjas par Čuri. Tomēr sejā vīdēja arī prieks, ka var pakalpot, ka var atnest paplāti, uz kuras, kā drīz atklājās, bija tējas tase un buljona bļodiņa.

Reičela nostājās viņai blakus. Sievietes apmainījās ar skatieniem, kas bija izteiksmīgāki par vārdiem. Reičela ar žestu aicināja Eko apsēsties uz matrača un pabarot ar karoti Mežoni. Reičela pa reizei palīdzēja, iedodot padzerties tējas malku.

-    Tātad Taro ļaudis galu galā tevi izglābuši, - Mežonis uzrunāja Eko, kad siltais buljons un tēja bija izvilinājuši viņam nopūtu. Tajā pašā brīdī viņš atcerējās, ka Eko nerunā angliski.

Reičela paskaidroja, kas noticis.

-    Nezinu, ar kādiem sarežģījumiem bija saistīta viņas glābšana, taču tās dienas vakarā, kad tu sekoji Širai uz kalnu, Taro audzēkņi ieradās ar Eko.

-    Akira, - emocijas liedza Mežonim brīdi runāt, - būtu bezgala priecīgs un pateicīgs. Vismaz viens labs darbs izdevies… Ak dievs, kā man viņa trūkst! Vēl aizvien nespēju noticēt, ka viņš ir… Vai viņa zina, ka Akira miris?

-    Viņa palīdzēja sagatavot līķi bēru ceremonijai.

-     Žēl, ka nespēju pateikt, cik ļoti jūtu viņai līdzi, - sacīja Mežonis.

-    Viņa to saprot. Un jūt līdzi tev. Tavām bēdām.

-    Arigato. - Tikko valdīdams asaras, Mežonis pieskārās Eko rokai.

Viņa nolieca galvu.

-    Taro audzēkņi atveda ne tikai viņu, - Reičela stāstīja.

-Ko?

-    Tas nav tik vienkārši. Kad būsi pietiekami stiprs, varēsi apskatīties pats.

-    Esmu jau pietiekami stiprs. - Mežonim ar pūlēm izdevās piecelties sēdus.

-     Vai esi par to pārliecināts? - Reičela pajautāja. - Esmu noraizējusies par…

-    Tūlīt, - sacīja Mežonis. - Palīdzi piecelties! Vēl tik daudz neskaidrību. Ja lieta ir tāda, kā es iedomājos… Reičela, lūdzu, palīdzi!

Reičela ar Eko tikai divatā spēja piecelt viņu kājās un noturēt. No abām pusēm balstīts, viņš vilkās uz atbīdāmā paneļa pusi.

Gaismā iesāpējās acis. Viņš iegāja telpā ar zemu cipreses koka galdu un spilveniem tam visapkārt. Taro ar sakrustotām kājām sēdēja vienā galda malā. Bet otrā…

Mežonis paskatījās zvērojošām acīm uz labi ģērbušos gadus piecdesmit vecu vīru, kuru pazina kā Filipu Heiliju.

Taču Heilijs bija izvārdzis, neskuvies, saņurcītā uzvalkā, ar vaļīgu kaklasaiti un atpogātu krekla augšējo pogu.

Rokas viņam trīcēja stiprāk nekā Mežonim, acīs vairs nebija redzams auksts aprēķins.

-     Ak, - noteica Mežonis, noslīgdams uz spilvena. - Noslēdzas vēl viens loks. Kas jūs esat?

-    Jūs mani pazīstat kā…

-     Filipu Heiliju. Pareizi. Es redzēju jūs murgā par neesošo Medfordgapas kalnu kūrortu. Jūs vajājāt mani Meidzi templī. Kamiči jeb Širai pavēstīja, ka jūs esat mana kontaktpersona un ka mēs abi strādājam CIP. Atbildiet uz jautājumu! Pie joda, kas jūs esat?

No dusmām Mežonim zuda spēki, viņš salīgojās. Reičela viņu noturēja.

-    Ja neatceraties, būs labāk, ja drošības apsvērumu dēļ nelietosim īstos vārdus, Doil.

-    Neuzdrošinieties mani tā saukt, maita! Varbūt mani sauc Doils, taču es neidentificēju sevi ar Doilu.

-    Labi, saukšu jūs par Rodžeru Forsaitu, jo tas ir jūsu aģenta pseidonīms.

-    Nolādēts, nē! Jūs izmantosiet citu pseidonīmu. To, kuru lietoju, strādājot pie Greiema. Sakiet, kāds tas ir.

-    Mežonis.

-     Pareizi. Un ticiet - tieši tā es jūtos. Kas ar mani noticis? Dieva dēļ, kas iedarbojies uz manu prātu un kāpēc?

TIeilijs pavilka vaļīgāk apkakli. Ar trīcošām rokām viņš attaisīja krekla otro pogu.

-     Man nav tiesību to teikt.

-     Aplam. Labāka atļauja, kā jums ir, nevar būt. Tā ir mana atļauja. Pretējā gadījumā salauzīšu jums rokas, kājas un… - Mežonis pastiepa roku pēc naža uz galda. - Bet varbūt nogriezīšu pirkstus un tad…

Heilijs nobāla un nožēlojamā žestā pacēla rokas.

-      Labi. Lai tā būtu, Mežoni. Tikai mieru! Zinu, ka esat daudz ko piedzīvojis. Zinu, esat izsists no sliedēm, taču…

-     Izsists no sliedēm? Mērgli, es gribu jūs nosist! Runājiet! Izstāstiet visu! Visu pēc kārtas!

-     Tas viss… ir kļūdas rezultāts. - Heilijam cilājās krūtis. - Redziet, sākumā… Varbūt nezināt… Armijnieki strādāja ar medikamentiem, kurus sauc par drosmes pilulām.

-Ko?

-     Problēma ir tāda, ka ikviens karavīrs, lai arī cik labi determinēts, kaujas laikā tik un tā baidīsies. Tas ir normāli. Ja uz tevi kāds šauj, smadzenes raida signālu virsnieru dziedzerim, un tev uznāk bailes. Tu sāc trīcēt. Tu vēlies bēgt. Tas ir dabisks instinkts. Protams, varbūt tādi cilvēki kā jūs, kas nāk no sevišķo uzdevumu vienības un iestādīti uz maksimālo, spēj kontrolēt refleksus. Tomēr karavīru masa nespēj izšķirties, iet kaujā vai ne. Un, ja karavīrs bēg, tad ir cauri. Armijnieki iedomājās, ka varbūt var noderēt medikamenti. Ja karavīrs pirms kaujas ieņem pilulu, varbūt tā nomāc avārijas signālu un izraisa adrenalīna izdalīšanos. Karavīrs atbrīvojas no emocijām un dodas kaujā, kā paredzēts. Turklāt karo, kā pienākas. Un, - Heilijs turpināja, - pārbaudē noskaidrojās, ka zāles darbojas labi. Kritiskajā brīdī. Taču kas notika pēc tam? Viņš nespēja aizbēgt no stresa un atmiņām par visu piedzīvoto. Karavīrs sabruka. Viņš cieta no pēctraumas stresa. Galu galā viņš kļuva nekam nederīgs. Viņu vajāja rēgi.

-    Jā, - novilka Mežonis. - Vajāja rēgi. Attiecībā uz rēgiem esmu lietpratējs. - Viņš pavērsa nazi pret Heilija roku.

-     Mežoni, es jau teicu - tikai mieru! Es stāstu visu, ko vēlējies zināt.

-    Tad dari to!

-     Armijnieki nosprieda, ka drosmes pilulas iedarbojas, kā vajadzīgs. Sarežģījumus radīja atmiņa. Padomājuši par pēctraumas stresa traucējumiem, viņi izprātoja, ka iespējams atrisināt divas problēmas uzreiz. Atvieglināt to Vjetnamas kara veterānu dzīvi, kurus mocīja atmiņas par pārdzīvoto. Un vienlaikus panākt, ka drosmes pilulas iedarbojas, izdzēšot piedzīvotās šausmas no atmiņas.

-    Tā ir psihoķirurģija… - Mežonim aizkrita balss.

-     Jā, - Heilijs atzina. - Tieši tā. Armijnieki sāka eksperimentēt ar traumējošo atmiņu likvidēšanu. Izrādījās, ka tās var izdzēst vieglāk, nekā domāts. Metodika jau bija gatava. Ārstējot epileptiķus, neiroķirurgi dažreiz ievieto smadzenēs elektrodus un stimulē to vai citu smadzeņu daļu, līdz atrod par epilepsiju atbildīgos neironus. Ķirurgs šos neironus padara nejutīgus, un epileptiķis ir izārstēts. Bet viņš cieš no atmiņas zaudējuma. Kompromiss par labu pacientam. Armijnieki nolēma eksperimentēt ar tiem pašiem paņēmieniem, lai atbrīvotu karavīru no pēctraumas psihiskajiem traucējumiem. Spīdoša koncepcija.

-    Nu protams, - atteica Mežonis, cīnīdamies ar vilinājumu ietriekt nazi Heilijam sirdī.

-    Kāds aptvēra, ka karavīra prātā paliek tukšums, atmiņās - vakuums. Karavīru pastāvīgi mulsinās doma, ka aizmirsts kaut kas ļoti būtisks no tā, kas ar viņu noticis. Sāds prāta mulsums var atstāt iespaidu uz spēju doties kaujā no jauna. Tad kāpēc… ar ķirurga palīdzību… nepamēģināt tukšo vietu aizpildīt ar atmiņām, neīstām, taču mierīgām, tādām, kas neuztrauc. To panāca, apvienojot filmas un stimulēšanu ar elektrodiem.

-Jā, - Mežonis novilka. - īsts triks.

-     Kāds cits iedomājās, ka ievietojamās atmiņas var būt ne tikai nomierinošas, bet mudināt pacientu uz mums vēlamu rīcību, ieprogrammēt viņu…

-    Sapratu domu, - noteica Mežonis, novilkdams ar nazi pa Heilija roku. - Tagad pastāstiet par mani! Kurā brīdī šajā lietā tiku iejaukts es?

-Japāna. - Redzot nazi, Heilijs kļuva nemierīgs. - Mūs izdrāza Pērlhārborā, taču mēs viņus sakāvām. Mēs viņus sabradājām. Mēs uzmetām viņiem atombumbu. Divas reizes. Pēc tam mēs septiņus gadus mācījām, ka mūs vairs nedrīkst drā- tēt. Tomēr viņi to dara! Ne jau militārajā ziņā. Finansiāli! Viņi izpērk mūsu valsti. Viņi pieplūdina tirgu ar savām precēm. Viņu rokās ir mūsu valsts kases vekseļi. Viņi kontrolē mūsu tirdzniecības deficītu. Viņi ir atbildīgi par mūsu nacionālo parādu.

Taro seja dusmās iekrāsojās sarkana. Acīs parādījās nepiedodams aizvainojums.

-    Nenovirzieties no temata! - Mežonis aizrādīja.

-     Pārvaldes darbinieku grupa, ne pati pārvalde, - turpināja Heilijs. - Vajadzēja būt sasodīti piesardzīgiem. Mūsu grupa nolēma, ka stāvoklis jāmaina. Mēs zinājām par Širai. Kādu laiku centāmies izjaukt Japānas status quo. Pērnais skandāls ar ietekmes pirkšanu, politiķu piekukuļošana, par smiekla naudu pārdodot akcijas, kas drīz būs vesela bagātība… Aiz tā visa bija Širai. Viņš īstenoja kontroli ar starpnieku palīdzību. Ar sev piederošo laikrakstu palīdzību viņš organizēja informācijas noplūdi. Politiķi krita. Partiju līderi. Agrākie partiju līderi. Viens, pēc tam otrs premjerministrs. Sistēma atradās uz sabrukšanas robežas. Širai gatavojās izmantot savu bagātību, lai iejauktos un pārņemtu vadību. Bet viņam trūka simboliska, brēcoša incidenta, kas kalpotu par katalizatoru sekotāju skaita palielināšanai un tautas apvienošanai. Tikai tā viņš varēja sasniegt savus mērķus. Šie mērķi bija vērsti uz iekšieni, nevis ārieni. Pasaules noliegšana. Japāna pati sev. Un manai grupai pārvaldē tas patika.

-     Un jūs nolēmāt, - Mežonis sagrāba nazi, - viņam palīdzēt.

Kāpēc ne? Širai un mums bija viens mērķis. Ja Japāna noslēdzas, ja valstī tiek ieviesta kultūras izolācija un tā atsakās tirgoties ar citiem, japāņu preces vairs nenosmacēs Ameriku. Mums radīsies iespēja likvidēt tirdzniecības deficītu. Mēs samazināsim, varbūt pat likvidēsim nacionālo parādu. Mēs sabalansēsim budžetu. Ak kungs, kādas iespējas!

-    Jūs bijāt gatavi palīdzēt… Jūs, protams, sapratāt, ka Širai nav pie pilna prāta.

Heilijs paraustīja plecus.

-    Viss ir relatīvs. Mums labāk patika uzskatīt, ka viņš ir ideālists.

Mežonis nolamājās.

-     Pārvalde bija vērojusi Širai jau labu laiku, - Heilijs stāstīja. - Viens no viņa darbiniekiem bija mūsu algu sarakstā. Viņš informēja par visu, ko Širai dara, bet mēs ar leitnanta starpniecību piespēlējām informāciju par skandāliem, kuros iejaukti birokrāti un politiķi, tādējādi palīdzot Širai graut Japānas galveno eliti. Širai, protams, neko nezināja par mūsu palīdzību. Pēc tam mēs gaidījām, vai ieguldījums atmaksāsies.

-    Tam tomēr nav nekāda sakara ar mani.

-     Tā liekas, - atteica Heilijs, slaukot sviedrus no vaiga. - Diemžēl sakars ir. Tikai nesen noskaidrojās, ka daži cilvēki no mūsu grupas izveidojuši savu grupu. Mēs esam konservatīvi un lepojamies ar to. Bet tie zeļļi… - Viņš nervozi norija siekalas. - Viņiem šķiet, ka pēc mikroviļņu popkornu izgudrošanas nav nekā labāka par Oliveru Nortu, un viņi uzskatīja, ka, pēc Norta domām, viņiem ir "glīta" ideja. Viņi prātoja, kāpēc nenodarīt visu līdz galam. Kāpēc nedot Širai iespēju noorganizēt incidentu, kas būs tik sensacionāls, ka tiks iegūts nepieciešamais atbalsts? Kāpēc neradīt iespaidu, ka Savienotās Valstis ir ļoti nobažījušās par Širai pretamerikānisko attieksmi un sūta slepkavas viņa apklusināšanai? Tas varētu būt CIP aģents. Mēģinājums ciestu neveiksmi. Aģentu nogalinātu. Širai atmaskotu slepkavas saistību ar pārvaldi, un Japānā uzliesmotu neiedomājams naids. Ja pēc kodolierīces nozaudēšanas astoņdesmit jūdžu attālumā no krasta protesta demonstrācijās izgāja desmitiem tūkstošu japāņu, cik simtiem tūkstošu, varbūt pat miljoni paustu protestu pret Amerikas organizēto slepkavības mēģinājumu?

-     Bet tie… Tie zeļļi ir tikpat aptaurēti kā Širai. Kā viņi varēja iedomāties, ka Amerikai būs labāk, ja japāņi nostāsies pret mums?

-      Vai tiešām nesaprotat? Ja Japāna mūs noliedz, ja tiek pārtrauktas abu valstu attiecības, Japānas imports pārtrūks. Mēs būsim guvuši uzvaru ekonomiskajā karā, - Heilijs paskaidroja.

-     Jā. Jādomā, ka Japāna tad piesliesies Ķīnai vai Padomju Savienībai.

-    Nē. Nekas tamlīdzīgs. Jo Japāna nesapratīsies ar Ķīnu vai Padomju Savienību. Japāņu un ķīniešu naidam ir gadsimtiem ilgas saknes. Turklāt japāņi ir saniknoti, ka padomes neatdod vairākas ziemeļu salas, kuras pirms Otrā pasaules kara bija piederējušas Japānai. Širai pārvērstu preramerikānisko noskaņojumu par vispārēju pret visu ārzemniecisko vērstu noskaņojumu, ber mēs no jauna būtu zirgā.

Mežonis papurināja galvu.

-    Absolūts neprāts.

-    Šķeltnieku grupa pārvaldē noorganizēja, ka Širai vietnieks izplata šo ideju, un Širai tā iepatikās. Ņemiet vērā, Širai joprojām nezināja, ka ideja nāk no amerikāņiem un ka daži ap- taurētie pārvaldē tic Amerikas iespējai gūt daudz vairāk nekā Širai. Šajā vietā, - turpināja Heilijs, - šajā pasākumā tikāt iesaistīts jūs. Likumīgi vai ne, uzdot aģentam kādu nogalināt nepavisam nav tas pats, kas sūtīt viņu pašnāvnieciskā misijā. Neviens tam nepiekritīs. Šķelmieku grupai bija vajadzīgs aģents, kurš nezina, kas viņat^ draud, vai pat nezina, ka strādā pārvaldei. Līdz ar to aģer, ;> ieradīsies nekādas šaubas, viņš sazināsies ar kontrolieri un nozudīs.

-    Un jūs… esat mans kontrolieris.

Heilijs svīda arvien vairāk.

-     Mēs savervējām jūs, kad bijāt sevišķo uzdevumu vienībā. Astoņdesmit trešajā gadā jūs notēlojāt sašutumu par Amerikas iebrukumu Grenadā. Jūs teicāt, ka iebrukums rīkots politisku apsvērumu dēļ, ka tas ir bezjēdzīgs un nevajadzīgs. Jūs teicāt, ka biedri jūras kājnieki aizgāja nāvē tikai tādēļ, lai filmzvaigzne prezidents varētu uzspodrināt savu tēlu. Jūs sākāt dzert. Jūs uzstājāties bāros ar runām. Jūs sakāvāties ar labāko draugu.

-    Ar Maku.

-    Jā, - Heilijs piekrita. - Viņš ietilpa plānā un zvērēja ievērot slepenību. Divatā jūs izdemolējāt bāru. Maks publiski apzvērēja, ka tevi nogalinās, ja vēl kādreiz ieraudzīs. Pēc aiziešanas no sevišķo uzdevumu vienības jūs kļuvāt par miesassargu.

-    Kuru apmācīja Greiems.

-            Arī viņš bija iesaistīts plānā. Tiklīdz bija radīta leģenda, ka esat amerikānis, kurš ienīst savas valdības politiku, nevienam nevarēja būt aizdomas, ka īstenībā strādājat pārvaldes labā un ikviens jūsu sargāts ietekmīgs klients īstenībā ir informācijas avots. Sargam, kas zvērējis būt lojāls, pieejami daudzi neglīti noslēpumi. Jūsu piegādātā informācija mums palīdzēja izdarīt spiedienu uz daudziem ietekmīgiem cilvēkiem.

Riebumā Mežonis pagriezās pret Reičelu.

-    Tu ieminējies par šādu iespēju. Atceries? Pēc tam kad tika nogalināts Maks. Bet es nespēju noticēt. - Viņš pameta skatienu uz Heiliju. - Tātad visus šos gadus esmu bijis šantāžists. - Mežonim pa kaklu uz augšu sakāpa žults.

-     Tik ļauni nebija, Mežoni. Jūs nevarat sev neko pārmest. Jūs esat izglābis daudz dzīvību. J,… esat talantīgs sargs.

-     Tāpēc nav noliedzams fakt-, J'?iesmu zvērējis uzticību klientiem, bet pēc tam viņus nod< Mežonis norūca.

-     Ne visus. Vairums līgumu bija l.kumīgi, lai uzturētu leģendu… Bet daži klienti… Jā, jūs viņus nodevāt. Ticiet, viņi bija pelnījuši, ka viņus nodod.

Mežonis paskatījās uz rokā mirdzošo nazi. Daudz netrūka, lai viņš to iztriektu cauri galdam.

-     Un es uzturēju kontaktus ar jums. Tieši no jums šķelt- nieku grupa uzzināja par mani.

-    Jūsu biogrāfija bija nevainojama. Cilvēks ar izcilu kaujas prasmi un apsardzes speciālista zināšanām, kas ļauj izprast un apiet apsardzes sistēmas. Dziļi nomaskējies aģents, kura trūkumu pārvalde nejutīs, ja uz laiku viņš nozudīs. Otrkārt, ar jūsu pagātni saistīts kāds būtisks fakts.

-Kāds?

-    Šajā vietā uz brīdi jāizdara pārtraukums, Mežoni.

-    Sakiet - kas tas ir par faktu?

-     Nē, pienācis laiks padomāt par vienošanos, - noteica Heilijs. - Es nestāstu to visu tikai prieka pēc. Vīri, kas atveda mani šurp, tikpat viegli var mani nogalināt, cik atlaist. Es staigāju virs bezdibeņa. Maksa par šo būtisko jūsu pagātnes faktu ir mana brīvība. Jūs raizējaties par savu godu. Labi, man vajadzīgs jūsu godavārds, vajadzīgs, lai apzvērat, ka pēc tam, kad būšu to pateicis, varēšu atstāt šo vietu. Jūs pats izteicāt vēlēšanos iegūt informāciju par tēvu.

Mežonis sažņaudza nazi ar tādu spēku, ka pirkstu kauliņi no- bāla.

-    Ko jūs zināt par manu tēvu?

-    Jums nepatiks, ko teikšu.

-     Viņš nošāvās! Ja tas ir jūsu nolādētais noslēpums, es to jau zinu!

-    Jā, viņš nošāvās, - Heilijs apstiprināja. - Jājautā, kāpēc.

-     Tēvs palīdzēja organizēt iebrukumu. Pēc piedzīvotās neveiksmes valdībai bija vajadzīgs grēkāzis. Tēvs, lai Dievs viņu svētī… Būdams neiedomājami lojāls, viņš piekrita. Viņš uzņēmās atbildību un atkāpās. Tomēr pazemojums grauza dvēseli. Viņa vienīgais dzīves saturs bija pārvalde. Aizejot no tās, zuda dzīves jēga. Viņš sāka dzert. Dzeršana vēl vairāk pastiprināja tukšuma sajūtu.

-Gan jā, gan nē.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Jānoslēdz vienošanās, - Heilijs atbildēja. - Es gribu tikt no šejienes ārā. Un es pārdodu patiesību par jūsu tēva pašnāvību.

-    Patiesību? Mans tēvs ir miris! Vai ir vēl cita patiesība?

-    To ir daudz. Atjaujiet doties no šejienes projām, un jūs to uzzināsiet.

-     Varbūt es neko nevēlos zināt. Varbūt ja tūlīt jūs nonāvētu…

Heilijs papurināja galvu.

-    Jūs to nožēlotu līdz mūža galam, jo mocītu neziņa. Es būšu godīgs. Patiesība jūs satrieks. Bet tieši tāpēc jūs vēlaties to zināt.

Mežonis paskatījās uz Heiliju zvērojošām acīm.

-    jūs… - Ar šausmām viņš atcerējās nakti, kad bija atradis tēva līķi ar galvai apakšā paliktu dvieli, lai mazāk izšķaidītos smadzenes un asinis. - Es dodu godavārdu.

-     Vajadzīgs ne tikai jūsu, bet arī viņa vārds… - Heilijs norādīja uz Taro. - Viņam pret mani nav nekādu saistību. Galu galā es esmu gaijin. Šaubos, vai jūsu godavārds vai nožēla liegs viņam mani nogalināt.

Mežonis lēnām pagriezās un pievērsa skatienu grumbainajam japānim ar kailo galvu un stingro skatienu.

-     Taro-sensei… - Cenzdamies atrast īstos vārdus, Mežonis palocījās. - Taro-sensei, es oficiāli lūdzu būt laipnam. Akira man izskaidroja šāda lūguma nozīmi. Esmu ar mieru kļūt mūžīgs jūsu parādnieks. Es uzņemos giri uzliktās saistības. Es lūdzu… lūdzu saglabāt dzīvību šim cilvēkam, ja viņš izstāstīs to, ko es vēlos zināt.

Taro domīgi palūkojās sānis.

-     Es lūdzu to, - sacīja Mežonis, - kā Akiras piemiņas apliecinājumu.

Taro pievērsa pētīgo skatienu vispirms Mežonim, tad Hei- lijam un atpakaļ.

-    Akiras vārdā? - vecais vīrs pajautāja. - Hai. - Viņš palocījās, apliecinādams sēras.

-    Labi, Heilij, mēs esam vienojušies. Mēs esam devuši vārdu, - noteica Mežonis.

Heilijs vilcinājās.

-    Pārāk ilgi esmu strādājis pārvaldē. Neesmu radis uzticēties.

-    Stāstiet!

-    Labi, ticēšu. Jūsu tēvs izdarīja pašnāvību. Taisnība. Tikai iemesls bija cits, ne tas, kuru domājat. Tam nebija ne mazākā sakara ar iebrukuma izgāšanos.

-Ko?

-            Jūsu tēvs, Mežoni, pārvaldē organizēja mēģinājumus nogalināt Kastro. Tie sekoja cits citam. Bet neviens nebija veiksmīgs. Kastro uzzināja, ar ko pārvalde nodarbojas. Kastro brīdināja Savienotās Valstis, lai viņu neaiztiek. Taču jūsu tēvs ievēroja pavēli un mierā nelikās. Tad Kastro nolēma, ka visam ir savs mērs, un noorganizēja prezidenta Kenedija nošaušanu Dalasā. Jūsu tēvs darīja sev galu aiz bēdām, jo uzskatīja, ka ir atbildīgs par Kenedija nāvi.

-     Ak kungs! - Spēki Mežoni atstāja. Viņš saļima un krita atmuguriski. Reičela-viņu uztvēra.

-    Es jau sacīju, ka jums nepatiks tas, ko teikšu, - atgādināja Heilijs. - Bet tāda ir patiesība, un ceru, ka jūs ievērosiet vienošanos.

-     Es apsolīju, - Mežonis tikko spēja parunāt, - ka jūs no šejienes iziesiet.

-    Šis biogrāfijas fakts padarīja jūs par ideālu kandidātu slep- kavam, kas, nogalinot Širai, piedzīvo neveiksmi. Kāds tēvs, tāds dēls. Širai varētu ne tikai apsūdzēt Savienotās Valstis slepkavības mēģinājumā, bet to savienot ar Kenedija slepkavību un ASV centieniem nogalināt Kastro. Širai izvilktu dienasgaismā šos vēstures gružus un iestāstītu tautai, ka mēs esam slepkavu banda. Jā, jūs bijāt ideāls, vajadzēja tikai izdzēst dažas būtiskas atmiņas, lai jūs nezinātu, ka strādājat C1P, un to vietā ielikt baismīgu murgu, kas liktu meklēt Širai.

-     Bet Akira? - Mežonis skumjās nopūtās. - Kā viņš iekļaujas šajā shēmā?

-    Širai vajadzēja kompromitēt Japānas varas eliti ne mazāk kā Ameriku. Kāpēc neizmantot Japānas izlūkdienesta aģentu, kas saskaņā ar leģendu tāpat ir miesassargs? Ja jūs abi domātu, ka esat redzējuši viens otra nāvi, bet izrādītos, ka esat dzīvi, jūs vēlētos noskaidrot, no kurienes radies tāds murgs. Meklējumu virziens daļēji bija paredzams - jūs dosieties uz Medford- gapu, atklāsiet, ka kūrorta tur nav, pēc tam dosieties uz He- risbergas slimnīcu un konstatēsiet, kad nekad tajā neesat bijuši.

Un tā tālāk, un tā tālāk. Bet, līdzko Širai sāks darboties un ziņas par viņa aktivitātēm parādīsies televīzijā un laikrakstos, jūs pazīsiet principālu, kurš jūsu acu priekšā tika pārcirsts uz pusēm, un trauksieties noskaidrot, kas viņam zināms par jūsu murgu.

-    Tomēr ne viss bija paredzams, - noteica Mežonis. - Mana došanās uz Virdžīniju, piemēram, lai aprunātos ar Maku.

-    Tieši tā. Pēc jūsu determinēšanas… starp citu, tā tika veikta Japānā Širai īpašumos… pirms roku un kāju ieģipsēšanas jums uz viena zoba uzlika kronīti ar lokācijas raidītāju. Zobu izvēlējās tāpēc, ka jums ar Akiru jau bija zobi ar kronīti. Izdarot rentgenu, zobu kronīši nesaistītu uzmanību. Lokācijas raidītājs deva iespēju Širai cilvēkiem jūs visur izsekot. Vajadzības gadījumā viņiem tikai vajadzēja pabikstīt jūs vajadzīgajā virzienā.

-     Bet tikšanās ar Maku Virdžīnijā nebija pareizais virziens.

-     Jā, - Heilijs piekrita. - Širai vīri baidījās, ka Maks var izstāstīt pārāk daudz un jūsu ieprogrammētība var zust. Tāpēc Maks bija jānogalina.

-    Un jācenšas nolaupīt Reičelu, jo mēs ar Akiru bijām satikušies viņas dēļ, turklāt viņa neiekļāvās plānā.

-    Par nelaimi, tā ir taisnība.

-     Bet kas ir vīrietis un sieviete, kurus uzskatīju par saviem vecākiem?

-     Tie Baltimorā? - Heilijs pajautāja. - Lai sajauktu prātu. Pārvaldes šķeltnieku grupas un sava vietnieka sakūdīts, Širai centās panākt, lai jūs nonāktu tik lielā neizpratnē, ka, ieraudzījuši Širai televīzijā vai avīzē, steidzīgi gribētu viņu satikt. Protams, bija izstrādāts arī alternatīvais plāns, kas paredzēja jūsu un Akiras nolaupīšanu, sazāļošanu, aizvešanu uz Širai īpašumu un nogalināšanu, kamēr viņa vīri upurē dzīvību sava līdera ambīciju vārdā. Gribu atgādināt, ka šis plāns bija labs ar savu vienkāršību. - Heilijs paraustīja plecus. - Tikai tas nebūtu īpaši pārliecinošs, jo jums ar Akiru vajadzēja atstāt pēdas. Grieķijā. Francijas dienvidos. Amerikā. Un, pats galvenais, Japānā. Jums vajadzēja atstāt pierādījumus - spiedogus jūsu viltotajās pasēs, nemaz nerunājot par sarunām ar taksometru šoferiem, viesnīcu darbiniekiem, imigrācijas dienestu, - visam vajadzēja liecināt par nodomu novākt Širai.

-    Bet Greiema nāve? - Mežonis notrīcēja.

-     Pārvaldei ar to nav nekāda sakara. Pēc tam kad Greiems bija noorganizējis jūsu un Akiras nokļūšanu Papadropula īpašumos, Širai cilvēki nolēma, ka Greiems ir norakstāms. Viņi to nogalināja, bet tā, lai slepkavība izskatītos pēc pašnāvības.

-     Greiems zināja, ko dara, sūtot mani un Akiru uz Miko- nu. Tātad pirmām kārtām viņš bija lojāls pret pārvaldi. Ne pret mums.

-    Mežoni, jūs uzdodat pārāk daudz jautājumu. Nevajag rakt pārāk dziļi. Viņš bija jūsu draugs. Bet viņš bija arī profesionālis. Viņš klausīja saviem kungiem. Kā citādi lai izskaidro, ka viņš braukāja no Mērilendas uz Masačūsetsu un atpakaļ, lai jums un Akiram atgrieztu veselību? Viņš mīlēja jūs, Mežoni. Viņš mīlēja arī Akiru. Taču par visu vairāk viņš mīlēja savu profesiju - ne sargāšanu, bet spiegošanu.

Mežonim kļuva tik nelabi, ka viņš atspiedās pret Reičelu un nopriecājās par viņas siltumu.

-     Jums taisnība. Es uzdodu pārāk daudz jautājumu. - Par spīti sāpīgajiem ievainojumiem, viņam izdevās atliekties. - Tomēr palicis vēl viens jautājums.

-Jautājiet! Jums uz to ir tiesības. Mēs noslēdzām vienošanos. Pēc tam es došos no šejienes projām.

-     Labi, - Mežonis piekrita, mēģinādams piecelties. Reičela, uz kuru vienmēr varēja paļauties, palīdzēja. Piecēlies kājās, viņš apveltīja Heiliju ar zvērojošu skatienu. - Labi, jautājums ir tāds. Vai Meidzi templī jūs mēģinājāt mani apturēt vai mudināt, lai dodos uz priekšu?

-     Lai velns mani parauj, bet es gribēju jūs apstādināt. Pasākums bija kļuvis nevadāms.

-    Un furgons - vai tas bija jūsējais?

-Jūs teicāt, ka būs tikai viens jautājums.

-    Nolādēts, atbildiet!

-Jā, tas bija mūsējais.

-     Kas šāva uz šoferi?

-     Širai cilvēki. Raidītājs jūsu zoba kronītī ļāva jūs izsekot. Un viņi nevēlējās, ka mēs jūs apstādinām!

-    Un kā ar…

-    Nu jau ir divi lieki jautājumi, - Heilijs paziņoja. -Jūs taču neteiksiet, ka nedomājat ievērot vienošanos.

-    Gandrīz jau esmu beidzis. - Mežonis juta, ka nespēj nostāvēt. Reičela palīdzēja noturēties uz kājām. - Bet kā ar… Kas iebruka Akiras mājā un mēģināja mūs nogalināt? Kas pavēlēja…

-    Manuprāt, jūs to zināt tikpat labi kā es.

-     Nē, - Mežonis atteica. - Es zinu labāk. Tie bijāt jūs. Jūs devāt pavēli slepkavām, lai mūs novāc. Jo pasākums bija kļuvis nevadāms. Jūs bijāt atklājuši, ko izdomājuši tie sūdabrāļi no šķelt- nieku grupas. Un jūs sapratāt, ka spēlīte jāizbeidz! Un izlēmāt, ka vajag mūs likvidēt! Kad tas neizdevās, jūs sekojāt mums Meidzi templī un mēģinājāt mūs nogalināt tur. Jūs esat man tāds pats ienaidnieks kā tie mērgļi! Vienīgā atšķirība ir tā, ka savā laikā esmu jums uzticējies! Droši vien jūs bijāt mans draugs!

-    Klau, Mežoni, darbs un draudzība… lai arī kā jūs vēlētos… dažreiz…

Naids pieveica vājumu. Dusmas pārvarēja sāpes. Mežonis sakopoja visu spēku, cik bija veselajā rokā - tā bija tik brīnišķīga sajūta! - un trieca dūri Heilijam sejā.

Lūza zobi. Deguns nokrakstēja. Pašķīda asinis.

Heilijs ievaidējies nokrita uz muguras.

-      Man vajadzētu… - Mežonis sagrāba viņu un uzrāva kājās, - tevi nogalināt.

-    G/ri, - pāri uztūkušajām lūpām un izsistajiem zobiem nomurmināja Heilijs. - Tu devi…

-     Godavārdu, - noteica Taro un piecēlās. - Tāpat kā es. Oficiāls pakalpojums. Mūžīgas saistības. - Taro aizlika Mežoņa nazim priekšā roku. - Ievēro to! Vai arī tu neesi nekas. Cilvēks bez goda.

Sēkdams, trīcēdams, šņukstēdams Mežonis lēnām nolaida nazi uz leju.

-    Kā teikts, tā tam arī jābūt. Ārā no šejienes! Tūlīt! - viņš uzsauca Heilijam. - Kamēr neesmu pārdomājis. Tevis dēļ gāja bojā mans draugs, tu…

Saķēris ar roku traumēto seju, Heilijs atrāva vaļā paneli un bēga, viņa soļi izdzisa gaitenī.

-    Tā nevajadzēja darīt, - bilda Taro.

-    Tad kāpēc es jūtos tik suniski?

-    Tāpēc, ka viņš var ierasties pēc tevis.

-    Lai, - Mežonis atteica. - Es jūtos labāk.

-    Kā gaijin tu esi cēlsirdīgs cilvēks.

-     Bet jūs? - Mežonis pagriezās. - Viss vēl nav izrunāts līdz galam. Es negribu ticēt, ka nezinājāt…

-     Ka Akira strādā Japānas izlūkdienestā? - Taro pamāja. - Tā ir taisnība.

-     Un jūs zinājāt, ko Širai grib panākt. Jūs zinājāt, ka man ar Akiru lemts mirt!

-    Par Japānu.

-    Giri, - Mežonis noteica. - Lai Dievs stāv jums klāt, ja es nebūtu devis svinīgo solījumu. Es zvērēju būt mūžīgs parādnieks, ja atļausiet tam neģēlim aiziet. Citādi…

-    Jūs nogalinātu mani… - Taro klusu nosmējās.

-Jā. - Vājprātīgās dusmas ļāva Mežonim pārvarēt vājumu, viņš uzspieda nervam uz Taro kakla, to paralizēdams, un pielika naža asmeni pie viņa jūga vēnas. - Jūsu nelaime slēpjas jūsu augstprātībā. Pat gaijin var būt…

-    Cienīgs pretinieks. Mežoni-san, apliecinu jums cieņu.

-    Un jūs apsolāt, ka nesekos savstarpēji apvainojumi? Giri?

-    Jā. - No Taro sejas atkal staroja dzīves gudrība. - Giri. Draudzība. Lojalitāte. Pienākums. Kam citam lai vēl tic?

-     Mīlestībai. - Mežonis atņēma nazi. - Ko jūs izdarījāt ar Akiras mirstīgajām atliekām?

-     Tās ir kremētas. Urna ar viņa pelniem ir manā istabā. Bet Japānas izlūkdienests nedrīkst uzzināt par viņa nāvi. Izmeklēšana var nest postu. Mums visiem.

-    Vai varu pelnus dabūt? - Mežonis pajautāja.

-    Akiras pelnus?

-    Jā. Ja viņš jāapbedī slepeni, mēs ar Eko zinām, kas darāms ar pelniem.

Taro nopētīja Mežoni. Un palocījās.

MIRUŠO SVĒTKI

Pirms Mežoņa un Reičelas vešanas uz Japānu skaidrojot dievišķās tautas paradumus, Akira bija pieminējis vasarā rīkojamu ceremoniju, kas pazīstama kā laternu jeb mirušo svētki. Trīs dienas kūpina vīraku, skaita lūgšanas, rīko sēru maltītes - japāņi nododas tradicionālajai mirušo godināšanai, var pat teikt, pielūgšanai.

Mežonis atzina šos svētkus, kaut arī bija rudens, nevis vasara. Viņš nedomāja, ka Akira iebilstu. Pēc trim lūgšanu dienām viņi abi ar Reičelu dārzā aiz Akiras mājas apskāvās.

Viņus apņēma nakts.

Taču no sejām atstarojās gaisma.

To meta dārza baseinā ievietotā laterna. Pēcpusdienā Mežonis bija izlaidis no baseina slepkavas asiņu iekrāsoto ūdeni. Viņš bija piepildījis baseinu atkal un izlaidis ūdeni vēlreiz.

Un piepildījis ar ūdeni no jauna.

Un vēlreiz izlaidis baseinu tukšu.

Un vēlreiz to tīrījis, pilns apņēmības to šķīstīt, attīrīt no visa, kas to apgānījis.

Beidzot radās pārliecība, ka rituālu nekas nesagandēs. Viņš aizdedzināja sērkociņu un aizdedzināja laternas papīru.

-     Ak dievs, kā man viņa trūkst! - Mežonis noteica. Liesmas apspīdēja viņa seju.

-    Jā, - Reičela atzina, - tāpat kā man.

-    Viņa acis bija tik skumjas.

-    Tāpēc ka viņš piederēja citam laikam.

-    Komodora Perija "melnie kuģi", - noteica Mežonis. - Akira bija samurajs. Viņš piederēja laikam, pirms samuraji tika noliegti. Pirms Amerika samaitāja Akiras tautu. Zini, - Mežonis pagriezās pret Reičelu un noskūpstīja viņu, - pirms nāves viņš nosauca mani…

Jūtu uzplūdā Mežonis nespēja parunāt. Viņš smaka asarās.

-     Viņš nosauca mani… ak dievs…

Reičela turēja viņu.

-Saki!

-     Par draugu.

-    Un viņš bija tavs draugs, - Reičela sacīja.

-    Bet vai tu saproti, kāda piespiešanās, kāda upurēšanās bija vajadzīga, lai to pateiktu? Visu mūžu viņš bija ienīdis amerikāņus. Hirosimas un Nagasaki dēļ. Jokohamas līča un Perija "melno kuģu" dēļ. Akira piederēja citam gadsimtam. Laikam, kad Japānā valdīja skaidrība.

-    Tā vienmēr bijusi skaidra, - sacīja Reičela. - Un tāda būs vienmēr. Tāpēc ka Akira… ja viņš ir tipisks… šī tauta ir liela. Jo tā zina, ko nozīmē gods.

-    Taču viņš ir miris.

-    To noteica gods.

Mežonis noskūpstīja Reičelu. Laternas liesmas pacēlās augstāk.

-    Man gribētos zināt…

-Ko?

-     Amerika. Mūsu Pilsoņu karš. Pirms kara mums Dienvidi bija kā mīts. Lieliskas muižas. Cienījams dzīves stils.

-Ja vien nebūtu vergu, - piebilda Reičela.

-    Tieši to es gribēju teikt, - noteica Mežonis. - Mīts. Ir cilvēki, kuriem mīts reizēm noslēpj neglīto, un viņi to uzskata par realitāti.

-    Kā dezinformāciju?

-     Kā atmiņas. Atmiņas ir melīgas. Ak kungs, tieši to visvairāk esmu iemācījies! Svarīgs ir šis brīdis.

Laterna uzliesmoja gaišāk.

-     Bet ne mīlestība? Ne nākotne? - Reičela jautāja.

-    Ar to nav jāsaista cerības.

-    Un ne pagātne?

-     Akira nebūtu spējis pārdzīvot pagātni, - Mežonis sacīja. - Tokugavas sjogunātu. Pēc tā, ko esmu uzzinājis, tas bija fašisms. Pastāvēja sistēma, kurā sjoguns apspieda daimjo, daimjo samuraju… Akira būtu kvēli ilgojies pēc tagadnes.

-    Un pēc kā tu ilgojies? - Reičela pajautāja.

-    Pēc tevis.

Laterna uzliesmoja visgaišāk. Skumji, bet liesmas sāka no- plakt.

-    Grieķijā pēc tevis izglābšanas, - Akira turpināja, - es uzdevu Akiram jautājumu, vai varam būt draugi… Viņš to noliedza.

-    Savas pagātnes dēļ. Turklāt tu biji…

-Gaijin.

-    Ar visu to tu mīlēji vinu, - Reičela sacīja. -Jā.

-    Vai man nav jābūt greizsirdīgai?

-    Nē, - Mežonis atteica. - Mums bija citāda mīlestība.

-    Vai nevaru to aizstāt?

-    Nē. - Mežonis iztaisnojās. - Tāda tu esi vienīgā. Es vienmēr tevi dievināšu.

-    Vienmēr?

-    Es zinu, ko gribi teikt.

-    Nevajag iedomāties! - Reičela sarauca pieri.

-    Ābrama ticība balstījās uz absurdu. Tagad bija kārta pasmaidīt Reičelai.

-    Tu to zini.

-     Ko lai mēs tagad darām? - Mežonis jautāja. - Heilijs to nepieminēja, taču tavs vīrs ir iejaukts šajā lietā.

-    Ko? - Reičela nobāla.

-    Jā, - Mežonis sacīja. - Akira un es. Mūs abus nosūtīja uz Mikonu. Nosūtīja, lai mēs tiktos, tevi glābjot. Japāna japāņiem. Skan skaisti. Bet Japānai vajadzīga nafta. Tā nozīmē kuģus. Manuprāt, tavs vīrs noslēdzis darījumu par kuģu nodrošināšanu. Tāpēc mēs ar Akiru tikām nosūtīti uz Mikonu. Tavs vīrs iejaukts sazvērestībā, un viņa īpašumi bija ērta vieta.

-    Tātad viņš sita mani un izvaroja politisku iemeslu dēļ?

-    Viss, ko esmu uzzinājis, liek tā domāt…

-    Ak! - Reičela viņu stingri satvēra.

-    Tavam vīram patika to darīt. Prēmija par darbu.

-    Tātad…

-    Man šķiet… - Mežonis iesāka. -Kas?

-    Es varētu viņu nogalināt. Citādi, - Mežonis sacīja, - viņš turpinās mūs vajāt.

Reičela nikni papurināja galvu.

-    Kāpēc ne? - Mežonis jautāja.

-     Pietiek nogalināt. Pārāk daudz mirušo! Sasodīti daudz!

-    Viņš ir ļoti lepns.

-    Arī mēs esam lepni, - sacīja Reičela.

-    Ko lai mēs darām?

-    Reiz tu ierunājies par pludmali Kankanas tuvumā.

-    Kur es labprāt…

-    Mīlētos ar mani?

-    Patiesību sakot, es labprāt to darītu tūlīt.

-    Par spīti savām bēdām? - viņa pajautāja.

-    Tieši tāpēc. Pieminot… svinot… dzīvi. Nekā cita mums nav. Nedz pagātnes, nedz nākotnes. Esmu atklājis, ka mana pagātne ir meli. Tomēr labāk lai ir meli, nevis patiesība. Bet nākotne…

-    Ticība.

-    Tā ir absurds.

-    Un vai tas nav jauki?

-    Vai tas nav jauki… - Mežonis piekrita.

Laterna beidza liesmot, to noslāpēja ūdens.

-     Es atcerēšos tevi, Akira, tavu kami vējā un lietū, - Mežonis sacīja.

Pagriezušies viņi ieraudzīja Eko, kas palocījās.

Palocījās arī Mežonis un Reičela.

Viņi pagriezās pret dzenbudistu dārza rūpīgi sakoptajām smiltīm, pret dārzu, kura kopšanai Akiras tēvs bija veltījis daudzus gadus un kuru Akira bija centies pilnveidot pēc tēva nāves.

Neviens no viņiem nebija sasniedzis kvēli kāroto mērķi.

Skatoties uz izsmalcināto rakstu, kuru slepkavas bija izjaukuši, bet viņš centies atjaunot, Mežonis skumji pasmaidīja un juta, ka viņam ir tikpat skumjas acis kā Akiram.

Akiras pelni bija izkaisīti.

Un iegrābti smiltīs.

Savienoti ar dabu.

-     Es zinu… esmu pārliecināts, - Mežonis sacīja, - ka viņš ir ieguvis mieru.

-    Bet mēs? - Reičela pavaicāja.

-     Vai tu…

-Ko?

-    Vai nāksi pie manis par sievu?

-     Ak kungs, Mežoni, es jau esmu precējusies, un tas mēr- glis grib mani sagūstīt.

-    Tici man! Nav vajadzīga oficiāla ceremonija. Pietiks ar privātu. Tikai tu un es.

-    Uz līdzenas vietas?

-     Pilnīgi pareizi. - Viņš noskūpstīja Reičelu. - Es apsolu te- mīlēt, godāt un lolot.

-    Izklausās brīnišķīgi.

-    Vēl pēdējais solījums. - Viņš noskūpstīja Reičelu vēlreiz.

-    Kāds tas būtu?

-    Sargāt.

Deivids Morels

PIEKTĀ PROFESIJA

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Opcratore Dace Puzure Maketētājas Iveta Paegle, Jckaterina Zavgorodņaja Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

Apgāds "Kontinents", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsctiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 211200.

D. Morels

Mo 531 Piektā profesija: Romāns/No angļu vai. tulk. Armlns Voitkāns. - R., Kontinents, 2001. - 539 lpp. - (Pasaules bestsellers).

ISBN 9984-683-99-0

Apgāda "KONTINENTS" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāma.u vairumdrd»niecibu var iegūt pa tālruni 720413U.

[1] seal - sea, air, land - jūra, gaiss, zeme.

Content

Morels Deivids Piektā profesija

Prologs UZTICĪBAS SOLĪJUMS

Pirmā daļa MIRUŠĀ ATGRIEŠANĀS

LABIRINTS

SARGA PIENĀKUMUS PILDOT

PA PĒDĀM

Otrā daļa ĀRPUS APZIŅAS PALIKUŠAIS LAIKS

ŠĶĒRŠĻU SKRĒJIENS, MAITASPUTNU MEDĪBAS

NOZUŠANA

JAMAiS VU

Trešā daļa DIEVU ZEME

MIERA UN KARA MĀKSLA

AMATERASU

MELNIE KUĢI

Epilogs LABIRINTA ATSLĒGA

LIKTEŅA ĶĪLNIEKS

MELU SAMEZGLOJUMS

MIRUŠO SVĒTKI