Morels Deivids

Sargs

DEIVIDS MORELS

SARGS

PROLOGS

1

Arkarteja situācijā

POLICIJA IZKLĪDINA PROTESTĒTĀJUS

Sentluisa, Misūri, 14 aprīlis (AP). Iju gan oficiālās personas ar bailēm gaidīja jau trešo nekārtību dienu, forft divi tūkstoši bruņotu policistu ar stekiem, piparu un asaru gāzi izklīdināja desmit tūkstošus protestētāju. Nekārtības ar mērķi dezorganizēt Pasaules tirdzniecības organizācijas (PTO) konferenci bija pārvērtušas Senduisas centru īstā karalaukā, un ugunsgrēku un vandaiisma postījumi tiek lēsti 15 miljonu dolāru apmērā.

Demonstranti apgalvo, ka PTO ignorē kaitējumus apkārtējai videi un darbaspēkam mazattīstītajās valstīs. Kaut arī līdzīgas demonstrācijas pirms četriem gadiem Sietlā jau kalpoja par brīdinājumu Sentluisas varas iestādēm, tomēr to apjoms pārsteidza policiju nesagatavotu. "Mēs gatavojāmies pusgadu," preses konferencē atzina policijas šefs Edvards Geinzs, "taču šie anarhisti ir vēl vairāk organizēti nekā Sietlā. Paldies Dievam, mēs viņus beidzot nokausējām."

2

-     Anarhisti. - Kolektīva smadzenes pārlika prātā šo vārdu. - Lieliski izvēlēts.

-    To iekļaut paziņojumā policijas šefam ierosināja Ela, - norādīja armijas ģenerālis.

-     Tomēr šefam nav ne jausmas, kas notika patiesībā. Absolūti veiksmīga operācija, - sacīja militārais analītiķis.

Pārējie grupiņas dalībnieki bija divi pulkvežleitnanti un slaida, muskuļota sieviete. Ela (saīsinājums no Alisija), kuru bija pieminējis ģenerālis, valkāja haki krāsas bikškostīmu, kas atgādināja formastērpu. Viņa kopā ar pārējiem sēdēja istabā, kuras sienas klāja tumši paneļi. Viņu krēsli ar augstām atzveltnēm bija novietoti iepretim milzīgam ekrānam, uz tā televīzijas projektors meta staru ar krīzes videoattēliem.

Nule bija beigušies būtiskākie momenti no NBC reportāžām. Sākās saīsināta CNN reportāžu versija. Sākotnējās epizodes aptvēra pirmo nemiem dienu. Protestētāju pūlis stiepās no Buša stadiona un Federālā tiesas nama līdz plašajam "America's Center", kurā Pasaules tirdzniecības organizācija bija sarīkojusi konferenci. Vakarpusē Sentluisas centrs jau bija paralizēts. Ekrānā bija redzams, kā dumpinieki izsit katru logu, kam tiek klāt. Viņi apgāza transporta līdzekļus un pielaida tiem uguni. Liesmas atspoguļojās uz ietvēm, kuras klāja stikla lauskas.

Otrās dienas rediģētajās epizodēs bija redzams vēl vairāk protestētāju, kas pulcējās ielās un postīja visu, ko jaudāja atrast. Mērs sasauca preses konferenci un izsludināja ārkārtas stāvokli, pavēlot civiliedzīvotājiem turēties tālāk no pilsētas centra.

Tomēr trešajā dienā pārāk mazskaitlīgajiem policistu spēkiem pievienojās pavalsts policija un nacionālā gvarde un uzsāka pretuzbrukumu. Ekrānā bija redzams, kā likumsargi pa Mārketstrītu, Česnatstrītu un citām centra ielām kā piltuvē ar asaru gāzes palīdzību spieda nemierniekus uz Memoriālo parku. Tur zaļā laukumiņā pie augstās Geitvejas arkas atspiestie demonstranti nobradāja pašu sacelto telšu pilsētiņu.

Reportieris bēra vārdus, un kamera no helikoptera lūkojās lejup uz nemierniekiem, kurus spieda pie arkas. Demonstranti apmētāja nemitīgi plūstošos policistus ar akmeņiem un pudelēm. Vienā pudelē bija iepildīts šķidrums un iesprausta lupata. Kāds jauneklis to aizdedzināja un aizsvieda, un kamera žigli pagriezās, lai notvertu brīdi, kad tā sašķīst liesmās. Gāzmaskas, ķiveres, vairogi un bruņuvestes lika policistiem izskatīties pēc "Robotu policistu armijas", kā vēstīja aizelsies reportieris. Policija šāva asaru gāzes kartečas, neliekoties ne zinis par degošo benzīnu un

akmeņiem. Protestētājus ietina tik bieza migla, ka viņi teju nebija saskatāmi.

Notikuma vietu rādīja kamera uz Misisipi baržas. Nemiernieki dūmakā klupa un krita, saliecās, klepoja un izskatījās tikpat nobijušies, cik agresīvi bija vēl pirms dažiem mirkļiem. Iznira policisti gāzmaskās, zvetēja ar stekiem, grūda ar vairogiem. Klepus lēkmju pārņemtie demonstranti krita panikā un metās vienīgajā neaizšķērsotajā virzienā - uz Misisipi. Tūkstošiem cilvēku bira upē un pūlējās noturēties virs ūdens, tikmēr tumšas policistu figūras sasniedza krastmalu un nostājās sardzē.

-    Jūs noteikti ievērojāt vīni, kurš svieda Molotova kokteili, — ierunājās ģenerālis. - Daži liberāļu komentētāji apgalvo, ka viņš pieder pie kūdītāju bariņa. Ir izvirzīta teorija, ka korporācijas, kuru politika tiek apdraudēta, nolīgušas noziedzniekus, kas izprovocētu nekārtības. Policija stājās pretī, un īstie demonstranti, kas spiesti aizstāvēties, ar laiku pārvērtās nemierniekos, un viņu mērķi tika diskreditēti.

-    Sazvērestību teorija. - Kolektīva smadzenes nopūtās. - Sazvērestību teorijas uzpeld cita pēc citas. Tomēr šoreiz šajos vārdos ir daļa patiesības. Vienīgi sazvērestība ir pavisam citāda, nekā viņi iedomājas.

Ģenerālis palocīja galvu.

-    Un tas tika rādīts televīzijā, visu acu priekšā. Visos kanālos. Skaidrs kā diena. Taču neviens neievēroja.

-    Kā jau minēju, - militārais analītiķis parādīja apsveikuma žestu, - absolūti veiksmīga operācija.

3

TRENIŅA UZDEVUMA LAIKĀ IET BOJĀ ARMIJAS REINDŽERI

Radera nometne, Florida, 24- aprīlis (AP). Radera nomet'

nes sestā reindžeru apmācības bataljona štāba komandieris

apstiprināja, ka pirms divām dienām mācību laikā purvā

noslīkuši piecpadsmit armijas reindžeri. Pēc viņa vārdiem, pa- ziņojums ir novilcināts, lai paspētu ziņot viņu ģimenēm.

"Mums vēl joprojām nav skaidrs, kas īsti notika," sacīja pulkvežleitnants Roberts Dolends. "Tai apkaimē nepārtraukti noris apmācības, tomēr gandrīz ne reizi nekas slikts nav gadī' jies. Jāatzīst, ka iepriekšējā nakts bija neparasti auksta, un neseno lietusgāžu dēļ ūdens līmenis bija pacēlies neparasti aug- stu. Taču šie vīri bija reindžeri. Šajā apmācību stadijā viņiem jau bija iemācīts izturēt krietni smagākus apstākļus. Mums zināms vienīgi tas, ka viņi nesazinājās pa rāciju, Ieaut arī tas bija jādara."

4

Purvs ir mans draugs, Bredoks sev iegalvoja.

Viņš turēja virs galvas savu M-16 un brida pa salto ūdeni, kas sniedzās līdz krūtīm, vilka armijas zābakus no slīkšņas un skandināja šo mantru, ko izdzīvošanas mākslas instruktori bija Bredokam iedzinuši galvā tajos senajos laikos, kad viņš iestājās reindžeros.

Purvs ir mans draugs.

Kopš tā laika daudz ūdeņu aiztecējis, Bredoks bija piedzīvojis kaujas Grenadā, Panamā, Irākā, Afganistānā un daudzās sabiedrībai nezināmās misijās, nereti džungļos. Tagad pats bija in- stmktors un, vilkdamies cauri tumsai, saliecoties uz priekšu, lai kompensētu sešdesmit mārciņu smagās uzkabes svaru, cerēja, ka ikviens vienības vīrs ir padarījis teicienu "Purvs ir mans draugs" par savu mantru.

Aligatori ir mani draugi.

Čūskas ir mani draugi.

Nedomā!

Atkārto un notici tam!

Neliekoties manām nogrimušam baļķim līdzīgu priekšmetu, kas saļodzījās viņam zem kājām un teju maksāja līdzsvaru, Bre- doks koncentrējās uz šiem vārdiem, kas nesa dzīvību, cerot, ka vīri ievēro šo pašu noteikumu.

Viņi purvā atradās trīs stundas, un būs jāiet vēl divas. Bre- doks vēlējās mierināt vīrus un teikt, ka jau vairāk nekā pusceļš pieveikts, taču nedrīkstēja. Šis uzdevums bija jāveic pilnīgā klusumā, nesarunājoties. Sazināšanās ik pēc pusstundas pa rāciju ar otru vienību, kas atradās ceturtdaļjūdzes attālumā, notika bez balss, ar elektronisku pīkstienu palīdzību. Lai vēl vairāk sarežģītu stāvokli, nevienam nebija nakts redzamības brilles - saskaņā ar teoriju, ka moderns ekipējums ir greznība, uz kuru nedrīkst paļauties.

Tumsa ir mans draugs.

Šī nakts tika izvēlēta tāpēc, ka nespīdēja mēness. Piedevām vēl debesīs pēc vakardienas negaisa krājās biezi mākoņi un aizsedza zvaigznes. Melnajā tumsā vīdēja pelēki kritušu koku stumbri - vienīgās necilās novirzes no krāsu spektra zemākās daļas -, sniedzot Bredokam norādi par atrašanās vietu. Šādos aklos apstākļos zaļmelnās maskēšanās grima svītras uz sejas šķistu liekas, tomēr Bredoks bija piekodinājis ierēķināt jebkādu nejaušību, piebilzdams, ka pat nakts misijā maskēšanās grims ir obligāts.

Izmirkušais, saltais formastērps ķērās pie kājām, gurniem un krūtīm. Viņš pamanīja sīku gaismiņu gabalu priekšā - tur vienības izlūks ielūkojās luminiscējošā kompasā un mainīja virzienu, un pārējie vīri sekoja. Bredokam nāksies viņu sodīt, aizliedzot atstāt barakas un liekot noskriet vēl dažas jūdzes. Es nedrīkstēju redzēt atmirdzumu no kompasa, viņš prātoja. To būtu varējis pamanīt arī snaiperis.

Par spīti tam, ka Bredoks bija noziedies ar līdzekli pret kukaiņiem, uz sejas sēdās moskīti, sūca asinis un kairināja ādu. Viņš tiem neveltīja vērību. Insekti ir mani draugi.

Bredoks ieklausījās ūdenī saceltajos vilnīšos, vienībai brienot uz priekšu starp tikko redzamajiem kritušajiem kokiem. Rokas, pacēlušas M-16 virs galvas, rāva krampji. Smakojošais purvs pakāpās līdz kaklam. Kreisajā pusē zem ūdens Bredokam kaut kas pieskārās. Nāsīs ielīda sapuvušu augu smārds.

Viņš nodrebēja.

Tas viņam aizdeva raizes. Bredoks bija pieradis pie vēl ļaunākiem apstākļiem un nu apsūdzēja sevi veltīgā nervozitātē.

Pāri aizplūda pelēcīga migla, un nāsis sāka kairināt sīva dvaka. Ūdens šķita vēl aukstāks, un viņš notrīsēja vēl spēcīgāk. Bet nejūtīgās kājas un sažņaugtās krūtis nebija būtiskas. Viņu nodarbināja svarīgāki jautājumi.

Nu jau kuru katru brīdi, nodomāja Bredoks.

Laika izjūta viņu nepievīla. Virs galvām eksplodēja signālraķetes. To spilgtās šautras, dūmu ieskautas, pāršķēla tumsu. Bredo- ka vīri izbrīnīti pacēla skatienu; netīrajā ūdenī atspoguļojās lejup krītošās spilgtās gaismas strēles. Kaut ari Bredoks par signālraķetēm bija informēts, viņam bija pavēlēts vīriem neko nestāstīt.

Pieļaujiet visu!

Nepadodieties pārsteigumam!

Vingrinājuma mērķis daļēji bija likt Bredoka jau tā sanervozētajai vienībai izjust negaidītus draudus. Pēkšņi virs skeletvei- dīgajiem kokiem pāri pāršāvās trīs iznīcinātāji — tik zibenīgi, ka, tikai tiem izgaistot skatienam, bija dzirdams to radītais apdullinošais, pērkondimdošais troksnis. Bredokam bija ūdensdrošs elektronisks atrašanās vietas raidītājs, lai piloti zinātu, kur nedrīkst tēmēt. Iznīcinātāji kādu gabaliņu priekšā iešāva purvā raķetes un trasējošās piecdesmit milimetru lodes. Divsimt jardu no viņu atrašanās vietas nakts atdzīvojās eksplozijā un ugunī.

-    Kungs tētīt! - kāds izdvesa.

Nē! Bredoks domās iesaucās. Runāt nav atļauts!

-    Kas, pie… - cits noprasīja. - Vai tad šie nezina, ka te esam mēs?

Bredoks traucās pa ūdeni pie otrā vīra un uzmeta niknu skatienu. Turi muti, vēstīja Bredoka acis.

Pāri vienībai aizklīda signālraķešu radītie dūmi, kas smirdēja pēc kordīta un nāves, un Bredoks ar pūlēm novaldījās nesarīstījies.

-    Ak kungs, tās raķetes gandrīz mūs aizķēra! - trešais vīrs izsaucās.

Bredoks steigšus brida viņa virzienā, ar niknu skatienu piespiezdams viņu apklust. Nolādēts, savaldieties! Klausiet pavēlēm, viņš gribēja uzsaukt.

Ūdens šķita vēl dzestrāks. Bredoka kreisajiem sāniem vēlreiz piedūrās kaut kas glums, un viņš notrīsēja vēl stiprāk. Sirds dauzījās. Elpa paātrinājās.

-     Par raķetēm nekas netika teikts, - sacīja ceturtais drebošā balsī.

Bredoks pārskaities metās viņa virzienā, taču apstājās, jo signālraķetes šņākdamas iekrita ūdenī, izplūdinot jaunus dūmu mutuļus, un visus pārņēma tumsa. Bredoks nodrebēja tik stipri, ka noklabēja zobi.

Taču kuņģis dega kā ugunīs. Pa rumpi augšup rāpās neizskaidrojamas bailes, rāva krampjos muskuļus un izplatīja svelmi ap sirdi. Elpas vilcieni kļuva straujāki, pat nekontrolējami. Ieelpot - viens, divi, trīs. Pauze - viens, divi, trīs. Izelpot - viens, divi, trīs. Pauze - viens, divi, trīs.

Bet krūtis atsacījās klausīt un nerimās cilāties. Viņš neko nesaprata. Viņš bija piedalījies daudzos kaujas uzdevumos, un šis nebija nekas sevišķs. Purvs ir mans draugs. Tumsa ir mans draugs. Kas ar mani notiek? Viņš ar pūlēm apvaldīja kliedzienu.

Viens no vīriem, vissīkstākais audzēknis, tomēr iekliedzās:

-    Man kaut kas iekoda!

Nē! Tas vīrs izklausījās tikpat nesavaldīgs kā civilists šādā situācijā. Tas nepadevās loģikai.

-    Čūska!

Baļķis - vai kas cits - piegrūdās Bredoka sānam.

-    Aligators!

-    Man kaut kas zem…

Piepeši viens no Bredoka vīriem tumsā izšāva veselu kārtu, uguns no stobra gala apgaismoja saviļņoto ūdeni, lodes šķaidīja kritušos kokus, vīri iekliedzās, un arī citi sāka šaudīties tumsā. Lode apsvilināja Bredoka labo roku. Viņš zaudēja līdzsvaru un krita atmuguriski, dubļainais ūdens iešļācās mutē un degunā.

Zem ūdens M-16 dārdi izklausījās dobji. Cieši satvēris ieroci, Bredoks cīnījās ar uzkabes svaru un pūlējās pietrausties kājās. Viņš izlauzās gaisā, cīnīdamies pēc elpas, un viesuļuguns pēkšņi iedārdējās tik skaļi, ka ausīs iedimdējās. Ap viņu virpuļoja dūmi un kordīta dvaka.

Stobru uguns apžilbināts, viņš kliedza: - Pārtraukt uguni! Pārtraukt uguni! - Kaklu tik spēcīgi bija sažņaugušas bailes, ka pats ar pūlēm pazina savu balsi - parastais zemais tembrs bija pārvērties spiedzienā.

Kreiso plecu aizķēra lode, iegāžot viņu atmuguriski ūdenī. Šķi- ta, ka ilkņi pāršķeļ kaklu. Nē! Purvs ir mans draugs! Aligatori un…

Tiklīdz viņš bija uzrausies kājās, vēlreiz uznirstot kliedzienu un apšaudes panikā, lode nošķēla pakausi.

PIRMĀ DAĻA

Draudu izvērtējums

1

Apavi un pulksteņi. Kavano jau izsenis bija ielāgojis, ka viens no spējīga sardzes aģenta amata noslēpumiem ir pievērst uzmanību apaviem un pulksteņiem. Tā, piemēram, mokasīnu tipa kurpes. Cilvēks ar šādiem apaviem visticamāk nebūs kvalificēts nolaupītājs vai slepkava, jo pieredzējis "skrējējs un šāvējs" apzinās, cik viegli nozaudēt mokasīnkurpi pakaļdzīšanās vai cīniņa laikā. Vienīgie pieņemamie apavi bija zābaki vai kurpes ar saitēm. Vēl viens pierādījums tam, ka konkrētais cilvēks nav nopietns drauds, ir plānas zoles - cīņā obligātas ir biezas zoles. Protams, arī cilvēks mokasīnu tipa kurpēs vai apavos ar plānu zoli var radīt draudus, taču tad Kavano vismaz saprastu, ka darīšana ar amatieri.

Līdzīgā kārtā arī pulksteņi Kavano vēstīja daudz. Vairākums septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados apmācīto operatoru valkāja vai nu "Rolex" ūdenslīdēju, vai pilotu pulksteņus. Ieguvums bija divkāršs. Pirmkārt, šie pulksteņi bija izslavēti ar spēju nebojāties arī smagos apstākļos, un tā "skrējējam un šāvējam" bija būtiska prasība. Otrkārt, ārkārtējā situācijā "Rolex" kļuva par pārnēsājamu bagātību, ko viegli varēja apmainīt pret skaidru naudu.

Nevarētu teikt, ka ikviens "Rolex" valkātājs Kavano izraisīja aizdomas. Šādam cilvēkam bija jābūt vismaz četrdesmit gadu vecam, lai atbilstu vecuma grupai, kas apmācīta septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados. Turklāt tā laika operatoriem bija tendence par ielas apģērbu izvēlēties sporta kurpes, džinsus, T kreklus un vējjakas (nereti ādas). Vējjakai bija jābūt pavērtai un tik platai, lai zem tās paslēptu pistoli. Neapmācītai acij cilvēks ar šādu aprakstu nešķistu neparasts, bet Kavano šāda persona radīja bažas.

Operatori, kas bija apmācīti pēc 1990. gada, atbilda citādam raksturojumam. Viņi, protams, bija jaunāki, un viņu izvēlētie pulksteņi bija lēti mazpazīstamu firmu ražojumi, taču spēja izturēt lielas slodzes; nirēju pulksteņi ar gumijas apvalku un taimera funkciju, kādus varēja nopirkt jebkurā jēdzīgā sporta preču veikalā. Viņi deva priekšroku alpīnistu zābakiem (ar biezām, spēcīgām zolēm), ērtām biksēm ar lielām kabatām (lai noslēptu ieroci), platiem puloveriem (lai noslēptu ieroci) un somiņai pie jostas (lai noslēptu ieroci). Tā kā vairākums garāmgājēju nevar lepoties ar īpašu modes izjūtu, cilvēks ar šādu aprakstu uz apkārtējo fona neizcēlās, taču Kavano acu uzmetiens tādus nekavējoties ierindoja aizdomīgo sarakstā.

Pulksteņi. Tie pauda krietni daudz. Kavano reiz bija norīkots darbā Stambulā. Viņa uzdevums bija nodrošināt apsardzi amerikāņu miljardierim - tas bija devies uz Stambulu apspriest kompāniju apvienošanu, ignorējot slepkavības draudus saistībā ar neslēpto finansiālo atbalstu Izraēlai. Pirms miljardiera lidmašīna nosēdās Stambulas lidostā, Kavano izpētīja mutuļojošo drūzmu un lidostas apkaimi. Pūļa daudzveidīgais apģērbs - tradicionālie arābu halāti, kā arī visdažādākie rietumnieku apģērbi - neļāva rast nodevīgo kopsaucēju. Taču pulksteņi, kā Kavano zināja, melo reti. Ievērojot pusduci aptuveni trīsdesmit gadu vecu vīriešu, kas nešķita jebkā savā starpā saistīti, tomēr valkāja dažādas, bet tikai maisveidīgas drēbes, un visiem bija līdzīgi apavi ar biezām zolēm un līdzīgi robusti, melni sporta pulksteņi ar gumijas apvalku, viņā iedunējās trauksmes zvani, liekot meklēt citu iespēju, kā izvest klientu no lidostas.

Tāda Kavano rīcība nebija apzināta. Tā bija refleksīva pasaules uztvere - līdzīgi kā leģendārais drošības eksperts pulkvedis Džefs Kūpers visiem deva padomu uzturēt sevī modrības pakāpi, kādu pats dēvēja par "dzelteno stāvokli" ("baltais" bija vidusmēra cilvēka informētības trūkums, "oranžais" - intensīva modrība, reaģējot uz briesmām, un "sarkanais" - cīņa par dzīvību).

Tā nu Kavano ieslēdza "dzelteno stāvokli" un, novērodams apavus, pulksteņus un citas norādes, izkāpa no taksometra Ko- lumba aplī un iesoļoja Centrālajā parkā. Pulkstenis bija aptuveni divi pēcpusdienā. Viņa nospraustais maršruts starp kokiem vairījās no celiņiem un bija izplānots tā, lai atklātu iespējamos sekotājus. Viņš devās laukā no parka uz Rietumu Septiņpadsmitās ielas un meta līkločus cauri kvartāliem dienvidu virzienā, līdz beidzot uzgāja pa pakāpieniem Kolumba avēnijā un devās pāri milzīgajam, atklātajam laukumam Linkolna centra priekšā.

Viena no šādas saasinātas uztveres priekšrocībām bija tāda, ka tā ļāva viņam cieši novērtēt katru brīdi, izpētīt katru mirkli, ievērot ne tikai kā parasti piebāzto laukumu pie Linkolna centra, bet arī neparasti skaidrās debesis un patīkamo saules glāsmu šajā burvīgajā maija pēcpusdienā. Viņš piegāja pie slavenās strūklakas, apsēdās pret to ar muguru un vēroja visu, kas bija redzams priekšā. Divi jaunieši mētāja lidojošo šķīvīti. Uz soliņiem sēdēja studenti, visticamāk no netālās Džuljarda mūzikas skolas, un lasīja grāmatas. No dažādām ēkām šurpu turpu staigāja rosīgi ļaudis. Tērzēja pārīši. Kavano pagriezās un pamanīja, ka viņam aiz muguras uz strūklakas baseina malas sēž biznesmenis, turēdams klēpī diplomātportfeli, un lūkojas pulkstenī.

Kavano ieraduma pēc mazliet pagriezās, lai aplūkotu vīrieti ciešāk. Vīrietim bija virs trīsdesmit, īsi, tumši mati, viņš bija vidējas miesas uzbūves un garuma. Šādam raksturojumam atbilstu jebkurš biznesmenis. Melnais uzvalks izskatījās dārgs un derēja kā uzliets. Nekādu iespēju noslēpt ieroci. Arī melnais diplomāt- portfelis izskatījās dārgs un tik spīdīgs, ka varēja būt nesen pirkts. Vīrietis sakrustoja kājas, un Kavano radās izdevība apskatīt vienu viņa kurpi. Melna, robusta ielas kurpe, tik jauna, ka pazole bija tik tikko ieskrāpēta. Un kas attiecas uz pulksteni…

Kavano nebija iebildumu, ka tas bija no tiem mirdzošajiem ar visādām ciparnīcām un podziņām. Tiesa gan, zināms skaits biznesmeņu vēlējās būt neuzkrītoši, taču citiem patika apkrauties ar nieciņiem, un pulkstenis, kas var kalpot par taimeri, kā arī rādīt stundas, minūtes un sekundes divās dažādās laika joslās, dažiem prātiem varētu likties amizants. Nē, Kavano raizes darīja kas cits - pulkstenis bija tik biezs, ka krekla aproci bija nācies atstāt neaizpogātu, un tas radīja paviršu priekšstatu, kontrastēja ar citādi nevainojamo vīrieša izskatu.

Vīrietis vēlreiz pavērās pulkstenī un paskatījās uz kreiso pusi, pret Averīfišerholas ieeju, vienu no kompleksa ēkām.

Tajā brīdī Kavano sajuta kādu pienākam klāt, pacēla acis un ieraudzīja garu, slaidu vīrieti ar tievām ūsiņām un cepurē ar platām malām - Kavano zināja, ka zem tās slēpjas plāni, sirmi mati. Kaut arī vīrietim bija virs piecdesmit, viņš izstaroja stipri jaunāka cilvēka stiegraino spēku. Kurpes bija tā nospodrinātas, ka tajās atspoguļojās garāmgājēji. Pelēkais uzvalks ar gaišām svītriņām atgādināja formastērpu. Baltais krekls bija pamatīgi iestīvi- nāts. Vienīgais spilgtais apģērba gabals bija sarkanzilā kaklasaite, kas nekādi neizcēlās uz viņa bāluma.

-     Dankan! - Kavano pasmaidīja un paspieda vīrieša roku. - Tu izskaties neveselīgi. Tev biežāk jāiziet svaigā gaisā.

-     Tas kaitē veselībai. - Dankana cepures malas ieslēpa seju ēnā. Viņa uzvārds bija Venvorts, un, tā kā viņš lielāko tiesu mūža bija pavadījis brīvā dabā kā īpašo vienību loceklis un vēlāk kā vienības "Delta" galvenais instruktors, viņš bija pārcietis jau trīs operācijas, ārstēdams ādas vēzi smagā formā. - Tu esi pārāk iededzis. Biežāk uzzied sauļošanās krēmu!

-Jā, ozona slānis dilst. Kārtējā uztraukuma vērtā lieta. - Kavano vēlreiz pameta skatienu uz vīrieti melnajā uzvalkā, kas tupēja otrpus strūklakas uz baseina malas. - Lai nu kā, tik jaukā dienā grēks dirnēt zem jumta. Es nospriedu, ja tu esi atbildīgs par jaunajiem drošības pasākumiem Linkolna centrā, mēs varam satikties te, nevis tavā kabinetā. - Viņš atsaucās uz "Global Pro- tective Services" galveno mītni Medisona avēnijā - apsardzes aģentūru, ko Dankans bija nodibinājis pēc aiziešanas no vienības "Delta". Tikai pēc piecu gadu darbības aģentūrai bija filiāles Londonā, Parīzē, Romā un Honkongā, un tika plānots atvērt vēl vienu Tokijā. Tās reputācija bija plaši izplatījusies Dankana nolīgto aģentu profesionālisma dēļ - tie visi bija īpašo operāciju personāla darbinieki un daudzi bijušie Dankana studenti.

-    Kā tavi ievainojumi? - pajautāja Dankans.

-    Sadzija.

-    Vēstnieks sūta sveicienus.

-    Viņam ļoti veicies.

-   Jā, ja kāds ar šķēršļiem tiek galā tik labi kā tu.

Kavano neizdevās apspiest smaidu.

-     Ikreiz, kad tu man pielaizies, es saprotu, ka tev kaut kas vajadzīgs.

Dankans uzmeta viņam vainīgu skatienu.

-    Domā, ka esi gatavs atgriezties darbā?

Vēlreiz palūkojies pāri plecam, Kavano ievēroja, ka vīrietis melnajā uzvalkā izskatās vēl vairāk saspringts, viņš kārtējo reizi uzmeta skatienu pulkstenim un nenolaida acis no Averīfišerho- las. Neaizpogātā aproce ap biezo pulksteni kaitināja Kavano vēl vairāk.

Piepeši vīrietis pamanīja ko tādu, kas lika viņa mugurai sastingt. Viņš uzlika pirkstus uz ceļiem novietotā diplomātportfe- ļa slēdžiem, gatavodamies to atvērt.

-     Atvaino uz mirkli! - Kavano bilda Dankanam. Viņš piecēlās un apgāja apkārt strūklakai, sekojot vīrieša skatienam, kas bija piekalts Averīfišerholai un no tās tikko iznākošai rudmatei. Viņa bija vecāka par trīsdesmit gadiem, labi ģērbusies un izskatīga un iznāca kopā ar vīrieti, kam uzspieda uz vaiga atvadu skūpstu, un tad devās pāri atklātajam laukumam. Pēc desmit sekundēm viņa būs izgājusi cauri pūlim un atradīsies netālu no tās vietas, kur šobrīd sēdēja un viņā lūkojās vīrietis melnajā uzvalkā.

Kavano piegāja vīrietim klāt no otras puses brīdī, kad viņš pavēra diplomātportfeli un iegrūda tajā roku.

Sieviete pienāca tuvāk un uzmeta vīrietim skatienu, kas Kavano izbrīnīja, jo vairākums ļaužu nekad neko sev apkārt neievēroja. Viņa sastinga, un vīrietis nogrūda portfeli zemē, atklādams, ka tur rokā pistoli.

Gandrīz vienlaikus norisinājās vairāki notikumi. Sieviete iekliedzās, vīrietis brāzās viņas virzienā, un Kavano metās viņam pakaļ, pasviedis roku gaisā. Viņš izrāva pistoli vīrietim no rokas, atvilka viņu atpakaļ, iestūma baseinā un pabāza vīrieša galvu zem ūdens.

Pie Kavano pienāca Dankans.

-Jā, tu nudien jūties labāk.

-     Tu tur stāvēsi un sajūsmināsies vai varbūt tomēr izsauksi policiju?

Dankans izvilka mobilo telefonu.

-Tev neliekas, ka būtu vēlams ļaut viņam ieelpot?

-    Ne gluži, bet jādomā, ka citādi mums neizdosies uzklausīt viņa stāstu.

-    Viņa paziņoja, ka vēlas no viņa šķirties - vai ko tamlīdzīgu -, un viņš, protams, nespēja pārdzīvot atraidījumu, - Dankans minēja.

-    Protams. Bet es gribu zināt, kādēļ viņš tā uzcirties. Viņš nav pieradis nēsāt uzvalku. To var redzēt, jo pulkstenis nesatilpst zem uzvalka krekla aproces.

-    Ja tūlīt pat neļausi viņam ievilkt elpu, tu nekad to neuzzināsi.

-     Nebojā man prieku! - Kavano izvilka vīrieša seju no ūdens, vēroja, kā viņš sprauslā, un pieprasīja paskaidrojumu par uzvalku.

Vēl dažas reizes pabijis zem ūdens, vīrietis bija ar mieru visu izstāstīt. Viņš bija iecerējis nošauties, taču pirms tam nošaut sievu, ar kuru bija sarunāts satikties viņas advokāta birojā un kura patiešām bija iesniegusi šķiršanās prasību. Melnais uzvalks un arī kurpes bija jauni. Viņš bija atstājis rīkojumu šajā kārtā viņu apglabāt.

-    Un man jau likās, ka mani vairs nekad nekas nepārsteigs, - Kavano izmeta.

Bet tas vēl nebija viss. Vīrietis nemitīgi lūkojās pulkstenī, jo zināja, cikos sieva varētu iznākt no biroja un doties uz tikšanos ar savu advokātu. Viena no trim pulksteņa ciparnīcām rādīja pašreizējo laiku. Otra rādīja, cik pagājis kopš brīža, kad viņa paziņoja, ka vēlas šķirties; trešā rādīja, cik viņai atlicis dzīvot. Kavano vēlreiz iegrūda vīrieša galvu ūdenī.

-    Nu, kā tu domā? - Dankans apvaicājās. -Par ko?

-    Vai esi gatavs vēl vienam uzdevumam?

2

Viesnīca "Warivick" bija nesen restaurēta, taču tās marmora un tumšā koka vestibils saglabāja Manhetenas vēsturiskās tradīcijas un raksturu. Kavano pagriezās pa kreisi un iegāja klusajā viesnīcas bārā, kur pie stūra galdiņa sēdēja pievilcīga sieviete zaļām acīm un intriģējošu sejas izteiksmi. Kavano atzinīgi novērtēja viņas izvēlēto atrašanās vietu - ar muguru pret iekšējo sienu, tālu no daudzajiem bāra logiem -, lai gan, ja Kavano būtu uzskatījis, ka sievietei draud jebkādas briesmas, vispār nebūtu ļāvis viņai parādīties publiskā vietā.

Viņas vārds bija Džemija Treversa, un vēl nesen viņa kopā ar Kavano noslēgtībā mita rančo Vaiomingas pavalstī kalnos netālu no Džeksonholas. Tur viņš pieraudzīja, lai Džemijas šaušanas prasme atbilstu mūsdienu prasībām, un, kad Kavano laiku pa laikam devās veikt apsardzes uzdevumus, tur uzkavējās un viņa prombūtnē sievieti pieskatīja kolēģi, kuriem bija nepieciešams atvaļinājums. Pirms diviem gadiem Džemija bija sniegusi liecības mafijas karu slepkavības lietā. Mafijas boss, kurš nonāca aiz restēm, deva pavēli viņu novākt. Par spīti policijas apsardzei, divas reizes viņa gandrīz tika nogalināta, un tas pamudināja Kavano, kurš apbrīnoja viņas apņēmību, iejaukties un noorganizēt viņas pazušanu. Pavēle drīz vairs nebija spēkā, jo tās izdevējs nosmaka federālajā cietumā, aizrīdamies ar spageti un frikadelēm. Kaut arī mafijas bosa nāves apstākļi šķita nevainīgi, Džemijā mita pārliecība, ka ar to ir kāds sakars Kavano, taču viņš turpināja noliegt, ka būtu jebkā ar to saistīts, kaut arī pats bija reiz atzinis, ka vienīgais paņēmiens, kā novērst mafijas bosa draudus, ir aizsūtīt to pie tēviem. "Liktenis", - tas bija vienīgais, kas bija sakāms Kavano par šo šķietamo nelaimes gadījumu. Drīz pēc tam viņi bija apprecējušies. Viņi vēl aizvien bija apmetušies Vaiomin- gā, taču tās skaistuma, nevis noslēgtības dēļ.

Bēšais bikškostīms un smaragdzaļā blūze ideāli piestāvēja Dže- mijas mirdzošajiem, brūnajiem, līdz pleciem slīgstošajiem matiem. Tīksminoties par sievu, Kavano pievilka krēslu tā, lai varētu apsēsties stūrī viņai līdzās. Šāda atrašanās vieta ļāva viņam paturēt redzeslokā abas ieejas telpā, kā arī garāmgājējus aiz loga Piecdesmit ceturtajā ielā.

-    Ko tu dzer? - Kavano pavaicāja.

-     "Perrier" ar laimu.

Viņš nogaršoja, izbaudīdams laimu.

-    Kā pagāja pēcpusdiena? Izbaudīji tūrista izpriecas?

-    Pilnībā. Es gaužām sen nebiju apmeklējusi Modernās mākslas muzeju. Gluži kā apciemoju senu draugu. Un kā tava pēcpusdiena?

Viņš izstāstīja.

-     Tu piekriti vēl vienam uzdevumam? - Džemija izskatījās pārsteigta.

-    Mēs šā vai tā parīt grasījāmies lidot mājās, tāpēc tas nekādus īpašos sarežģījumus neradīs, sevišķi tāpēc, ka tu rīt dodies pie mātes. Es prātoju, ka tev diez vai būs kas pretī braukt mājās vienai. Es atgriezīšos pēc nedēļas.

-     Bet tu esi tikai nupat cik necik atveseļojies pēc pēdējā uzdevuma.

-    Šis būs viegls.

-    Tā tu teici arī iepriekšējā reizē.

-    Arī piedāvātā summa ir laba.

-    Manas naudas pietiks mums abiem un pāri paliks, - atbildēja Džemija.

Kavano pamāja ar galvu. Viņa sardzes aģenta ienākumi ļāva abiem apmesties "Warwick" - ērtā, bet ne gluži lepnā hotelī.

Taču, ja viņi sākru tērēt Džemijas naudu, kas iegūta, deviņdesmitajos gados interneta trakuma laikos pārdodot daudzsološu interneta kompāniju, viņi būtu varējuši apmesties "Plaza" vai vismaz "St. Regis" luksusa apartamentos.

-    Kāpēc tu nejauj man tevi aprūpēt? - viņa vaicāja.

-    Muļķīgs vīrieša lepnums.

-    Tā teici tu, nevis es.

Kavano paraustīja plecus.

-    Dažus tiešām vajag aizsargāt.

-     Un tāds ir tavs darbs. Nebija vērts taujāt. - Džemija ieāķē- ja roku viņa elkonī. - Tad kāpēc šis uzdevums būs vieglāks?

-    Klients neprasa, lai viņu aizsargā.

-    Ak tā? - Džemija atkal šķita brīnāmies. - Ko tad viņš grib?

-    To pašu, ko reiz tu. Pazust.

3

Kavano izkāpa no mašīnas, divus gadus veca "Ford Taurus", kuru bija piešķīrusi "Global Protective Services". Tas tika izvēlēts ne tikai tā īpašo papildierīču, to vidū sacīkšu mašīnas motora un atbilstošu amortizatoru, dēļ, bet arī tāpēc, ka putekļaini pelēkā krāsa un universālais dizains padarīja mašīnu tik neuzkrītošu, ka citu sedanu vidū tā bija gluži neredzama. Tomēr svētdienas pēcpusdienā tas bija vienīgais transporta līdzeklis šajā visu pamestajā industriālajā zonā Ņuarkā, Ņūdžersijas pavalstī. Viņš nopētīja ar grafiti apzīmēto noliktavu - iepletušos trīsstāvu celtni, kam vairākums logu bija izdauzīti. Rūsas strēmelēm klātās durvis karājās eņģēs, un telpa aiz tām pirmajā acu uzmetienā izskatījās pēc atkritumu izgāztuves, taču patiesībā bija bezpajumtnieku pilsēta. Cik vien tālu skatiens sniedzās, ēkas iekšienē vāļājās par mājvietām kļuvušas samurcītas kartona kastes. Melnos plastikāta maisos glabājās iemītnieku bagātības.

Tumšie mākoņi meta dzestru ēnu. Upē viņpus noliktavas dūca kuģu dzinēji, letaurējās velkonis. Iedārdējās pērkons. Kava- no, lai nomierinātos, piespieda labo elkoni pie deviņu milimetru pistoles, kas atradās jostas makstī zem jakas. "Sig Sauer 225" satilpa astoņas patronas aptverē un viena patrontelpā. Ne pārāk varens ugunsspēka apjoms, tā nebija "Bereua", kurā savietojās sešpadsmit patronas, taču pistole ar tādu munīcijas ietilpību viņa rokā likās pārāk liela, un tas ietekmēja precizitāti - deviņi labi paveikti šāvieni bija pārāki par sešpadsmit, kuri aizgāja "pēc piena" slikta tvēriena dēļ. Turklāt federālie aviācijas maršali jau astoņdesmito gadu beigās bija nosprieduši, ka vieglā svara un plānā, kompaktā dizaina dēļ "Sig Sauer 225" ir ideāli piemērots nēsāšanai zem apģērba. Visviens viņam zem jakas kreisajā sānā pie jostas maisiņā katram gadījumam bija vēl divas astoņu patronu aptveres.

Pieņēmās spēkā salts vējš, vēstot par tuvo lietu. Pa noliktavas rēgainajām durvīm pabāzās dažas sirmas galvas.

Kavano izņēma no jakas kabatas mobilo telefonu un piespieda Dankana dotos tikai šajā dienā derīgos numurus.

Pirms klausulē ieskanējās pīkstiens, parādījās vēl dažas sirmas galvas - dažas lūkojās ar bažām, citas novērtējot.

Atskanēja vēl viens pīkstiens.

-Jā? - jautāja dreboša vīrieša balss. Izklausījās, it kā viņš atrastos atbalšu kamerā.

Kavano izrunāja savu atpazīšanas teikumu pusi.

-    Nebiju domājis, ka noliktava ir slēgta.

-   Jau pirms desmit gadiem, - atskanēja otra paroles daļa, un balss joprojām skanēja nedroši. - Jūsu vārds ir… ?

-    Kavano. Un jūsu?

-    Denjels Preskots. Denjels. Ne Dens.

Arī šī vārdu apmaiņa piederējās pie paroles.

Viņu nopētīja vēl dažas izkāmējušas sejas; skrandaiņu armija centās noteikt, vai jaunatnācējs ir ienaidnieks, labvēlis vai mērķis.

Uz eļļainā asfalta nokrita atsevišķas lietus lāses.

-     "Global Protective Services" piemīt vislabākās firmas reputācija, - sacīja balss. - Es gaidīju lepnāku auto.

-    Viens no iemesliem, kāpēc esam vislabākie, ir tāds, ka nepiesaistām uzmanību sev un, vēl svarīgāk, mūsu klientiem.

Uz seguma pilēja smagas lāses.

-     Pieņemu, ka jūs mani redzat, - Kavano turpināja. - Ierados viens, kā jūs lūdzāt.

-    Atveriet auto durvis!

Kavano izpildīja.

-    Atveriet bagāžnieku!

Kavano arī to izdarīja. Vīrietis acīmredzot atradās tādā novērošanas punktā, no kura varēja ieskatīties mašīnā.

Tumšie mākoņi sabiezēja. Ap viņu nopilēja vēl dažas lietus lāses.

Kavano saklausīja telefonā atbalsojamies klusinātus metāliskus trokšņus.

-    Hallo!

Nekādas atbildes.

-    Hallo! — viņš prasīja vēlreiz.

Klusinātie metāliskie trokšņi turpinājās.

Pērkons ierūcās tuvāk.

No noliktavas izklīda daži skrandaiņi. Viņi, tieši tāpat kā pārējie, bija netīri, rugājiem noauguši, bet acīs manāmais izmisums kontrastēja ar tukšumu un rezignāciju, kādu Kavano sajuta citos. Narkomāni, viņš pieņēma, tik ilgi nocietušies pēc devas, ka centīsies uzbrukt neprātīgam svešiniekam, kurš ieradies ellē.

-    Klau, es ierados jums palīdzēt, - viņš sacīja telefonā, - nevis izmirkt līdz ādai.

Metāliskie trokšņi nerimās.

-    Manuprāt, mēs abi esam pieļāvuši kļūdu. - Viņš aizcirta bagāžnieka vāku un pasažiera puses durvis. Jau grasīdamies iekāpt mašīnā, viņš dzirdēja drebelīgo balsi sakām:

-Taisni uz priekšu. Pa kreisi. Durvis redzat? -Jā.

Tās bija vienīgās durvis, kas turējās eņģēs. Aizvērtas.

-    Ejiet iekšā! - teica nedrošā balss.

Kavano iesēdās pie stūres.

-    Es teicu - ejiet iekšā! - balss neatlaidās.

-    Vispirms novietošu auto.

Kavano stūrēja pa ieplaisājušā betona stāvvietu. Pie durvīm viņš apmeta pusapli un novietoja automobili ar priekšgalu pret ceļu, pa kuru bija ieradies, lai nepieciešamības gadījumā varētu nekavēdamies aizbraukt.

-    Eju iekšā, - viņš bilda telefonā.

Kavano iztrausās no mašīnas, aizslēdza to ar tālvadības pulti un steidzās cauri lietutiņam. Ar perifērisko redzi sajuzdams kustību, viņš uzmeta aci pa kreisi gar noliktavas sienu uz to vietu, kur vēl daži narkomāni iznāca aizvien spēcīgākajā lietū un vēroja viņu. Piesardzīgi prātojot, kas viņu sagaida otrpus šīm durvīm (vēl daži narkomāni?), viņš ielika telefonu jakas kabatā un izdarīja to, ko nebija plānojis, - izvilka pistoli. Pagriezdams rokturi, viņš ievēroja, ka zem putekļu kārtas, kas klāja slēdzeni, varēja manīt mirdzumu - slēdzene bija nesen ielikta. Bet durvis nebija aizslēgtas. Atvēris tās, viņš ienira ēkā.

4

Kavano aizvēra smagās, čīkstošās durvis, cik vien ātri protestējošās eņģes ļāva, un viņa siluets izgaisa uz aizvērto durvju fona. Viņš ievilkās tumšākajās ēnās, lai aptvertu, kur atrodas. Pie putekļainām betona kāpnēm ar metāla pakāpieniem. Margās šūpojās zirnekļu tīkli. Pa kreisi aiz lifta durvīm dunēja motors. Ēka dvakoja pēc pelējuma un uzdvesa dzestrumu.

Pavērsis pistoli pret kāpnēm un tad pret liftu, Kavano pasniedzās sev aiz muguras, lai aizvilktu robustās slēdzenes aizšaujamo un aizslēgtu durvis. Bet, pirms viņš paspēja tai pieskarties, slēdzenes bulta aizsitās ciet - tā tika elektroniski vadīta no attāluma.

Kavario koncentrējās, lai apvaldītu nemieru. Nebija nekāda iemesla domāt, ka draud briesmas. Galu galā Dankans bija brīdinājis viņu, ka potenciālajam klientam, kaut arī viņš nebija saistīts ar noziedzību, raksturīgi ekscentriski gājieni.

Preskots tikai vēlas būt piesardzīgs, Kavano centās sevi mierināt. Pie velna, ja Preskots tā noraizējies par savu drošību, ka viņam vajadzīga aizsardzība, nav brīnums, ka tik ļoti rūpējas, lai durvis būtu aizslēgtas. Ne jau man, bet viņam draud briesmas.

Tad kāpēc es turu rokā ieroci?

Viņš izvilka telefonu no kabatas un ierunājās:

-    Kur tālāk? - Vārdi atbalsojās.

It kā atbildot, atvērās lifta durvis, atklājot spoži apgaismotu kabīni.

Kavano necieta liftus: šauras, noslēgtas kabīnītes, ko viegli pārvērst par slazdiem. Nebija nekādu iespēju uzzināt, kas atradīsies aiz durvīm, kad tās atvērsies vēlreiz.

-    Pateicos, - viņš ierunājās klausulē, - bet man nāktu par labu izkustēties, lešu pa kāpnēm. - Acīm pielāgojoties pustumsai, viņš pamanīja novērošanas kameru, kas bija nemanāma ierīkota zem kāpnēm un pavērsta pret durvīm. - Man ziņoja, ka vēlaties pazust. Rādās, jau esat to paveicis.

-   Ne pilnībā, - izdvesa nedrošā balss. Šoreiz tā nāca nevis no telefona, bet gan no sienā ieslēpta skaļruņa.

Kavano ielika telefonu kabatā. Nāsīs ieknieba vāra asa smaka, it kā tuvumā būtu līķis. Pulss paātrinājās.

Lai cik klusi viņš centās likt soļus, metāla pakāpieni skaļi atbalsojās.

Kavano nonāca kāpņu laukumiņā un virzījās tālāk. Asā smaka kļuva mazliet manāmāka. Viņš nostājās pie blīvām metāla durvīm, un kuņģis sarosījās. Viņš vilcinoties pastiepa roku.

-    Ne tās, - norādīja balss no sienas.

Kavano nervi neizskaidrojamā kārtā bija saspringti kā stīgas; viņš kāpa augstāk un pēc pusstāva nonāca pie vēl vienām durvīm.

-    Arī šīs ne, - balss sacīja. - Starp citu, vai man jājūtas mierīgam, redzot, ka esat paņēmis līdzi ieroci?

-    Nezinu par jums, bet mani šādos apstākļos tas ārkārtīgi nomierina.

Balss izdvesa kaut ko līdzīgu rūgtam spurcienam.

Ēku pātagoja lietusgāzes, liekot tai vibrēt.

Kāpņu augšā gaidīja pēdējās durvis. Tās bija atvērtas, aicinot Kavano spilgti apgaismotā gaitenī, kura otrā galā atradās aizvērtas durvis.

Tas pats, kas ieiet liftā, Kavano nosprieda. Asā smaka šķita vēl nedaudz spēcīgāka. Muskuļi saspringa, un viņš nesaprata, kas ar viņu notiek. Nojauta lika aiziet no ēkas. Viņš piepeši iedomājās, vai vispār varētu to atstāt. Lai gan Kavano allaž jakas apkaklē nēsāja mūķīzerus, viņam bija aizdomas, ka ar tiem durvis apakšstāvā nebūs iespējams dabūt vaļā. Elpodams mazliet straujāk, Kavano sev vēl un vēlreiz iegalvoja, ka ne jau viņam draud briesmas - apdraudēts bija Preskots, un tas izskaidroja to, kas bija tikai drošības pasākumi, kā viņš cerēja, nevis viņam ierīkotas lamatas.

Viņš pameta skatienu uz novērošanas kameru gaitenī, kurā viņam bija jāieiet. Pie velna to kameru, Kavano nodomāja, paša mitro plaukstu aizkaitināts. Ja Preskots vēlētos mani novākt, viņš jau sen būtu varējis to izdarīt. Pat neņemot vērā sirds uzstājīgo dauzīšanos, spēcīga intuīcija lika ļauties situācijai. Cits instinkts spieda viņu ņemt kājas pār pleciem, taču tas bija pretrunā ar loģiku, jo nebija pamata uzskatīt sevi par apdraudētu. Kļuvis nepacietīgs, viņš nonāca pie strikta lēmuma un iestūma ieroci makstī. Gaitenī man tik un tā nebūs no pistoles nekāda labuma.

Iegājis iekšā, Kavano nebrīnījās, redzot, ka durvis aiz muguras aizcērtas un skaļi aizslēdzas.

Pēc mijkrēslī tītajām kāpnēm gaisma iesvēla sāpes acīs, bet vismaz asā smaka bija pagaisusi. Spējis mazliet atslābināt nervus, Kavano aizsoļoja līdz durvīm gaiteņa galā, pagrieza rokturi, atstūma durvis vaļā un attapās gaišā, monitoro kontroles iekārtu un elektronisko konsoļu pārpildītā istabā. Logs tieši pretī bija aizmūrēts ar ķieģeļiem.

Tomēr viņa uzmanību saistīja apmēram četrdesmit gadu vecs, korpulents vīrietis, kas stāvēja starp mirguļojošām iekārtām. Vīrietis bija ģērbies saburzītās platās biksēs, tikpat saburzīts balts krekls ar sviedru plankumiem bija pielipis pie dūšīgā vēdera. Viņš sen nebija skuvies. Biezie smilškrāsas mati bija izspūruši. Ada zem acīm no miega bada pietūkuši. Tumšās acu zīlītes no sasprindzinājuma ieplestas.

Vīrietis bija pavērsis pret viņu pusautomātisko četrdesmit piektā kalibra "Colt". Tā stobrs svārstījās.

Kavano nešaubījās, ja viņš būtu ienācis ar pistoli rokā, vīrietis būtu izšāvis. Ar pūlēm saglabādams vienmērīgu elpu, viņš mierinot pacēla rokas gaisā, apliecinot, ka padodas. Lai gan pret viņu bija notēmēta liela pistole, neomulīgā sajūta, kura Kavano bija pārņēmusi, viņam kāpjot augšā, šķita pavisam nebūtiska salīdzinājumā ar to, ko jūt šis vīrietis, jo tik pārbiedētu cilvēku kā Preskotu Kavano vēl nekad nebija redzējis, ja nu vienīgi kaujas apstākļos.

5

-    Atcerieties, ka jūs pēc manis sūtījāt, - Kavano ierunājās. - Ierados, lai jums palīdzētu.

Preskots turpināja mērķēt ar koltu, acu zīlītes iepletās vēl platāk. Istabā sabiezēja bailes.

-    Man bija zināms jūsu vienreizējās izmantošanas tālruņa numurs un parole, - Kavano sacīja. - Tāda informācija varēja būt tikai "Protective Services" darbinieka rīcībā.

-    Jūs varējāt izspiest šīs ziņas no personas, ko viņi sūtīja, - attrauca Preskots. Viņa balss bija dreboša, tāpat kā pa telefonu, taču Kavano jau saprata, ka tas nebija elektronisks efekts, - Pres- kota balss trīsēja tāpēc, ka viņš bija nobijies.

Durvis aiz Kavano muguras aizcirtās, un slēdzene elektroniski aizslēdzās. Viņam izdevās nesatrūkties.

-    Nezinu, kas jūs apdraud, taču ārkārtīgi šaubos, vai prātīgākais paņēmiens, lai jūs sagūstītu, būtu sūtīt vienu pašu cilvēku, vismaz ņemot vērā to, kā jūs šeit esat iekārtojies. Jums būtu loģiski jāsecina, ka es jūs neapdraudu.

-    Visģeniālākā taktika ir negaidīts uzbrukums. - Preskota pistoles tvēriens bija tikpat nedrošs kā viņa balss. - Turklāt jūsu spriedumiem ir ēnas puse. Ja viens cilvēks nerada nekādus īpašos draudus, kā viens cilvēks spēj piedāvāt atbilstīgu apsardzi?

-   Jūs neteicāt, ka jums nepieciešama apsardze. Jūs gribējāt pazust.

Sviedru plankumi Preskota padusēs pletās plašumā, un viņš uzmanīgi nopētīja Kavano.

-    Sākotnējās pārrunas es vienmēr veicu divatā ar iztaujājamo personu, - Kavano piebilda. - Man jāuzdod jautājumi un jāizvērtē draudu līmenis. Tad es izlemju, kāda palīdzība šim klientam ir vajadzīga.

-     Man stāstīja, ka esat dienējis vienībā "Delta". - Preskots aplaizīja sausās, gaļīgās lūpas.

-    Tiesa.

Klasiskā īpašo operāciju karavīra ķermeņa uzbūve bija šāda - muskuļaini pleci, kas sašaurinājās līdz stingriem, šauriem gurniem; augšējās ķermeņa daļas stiprināšana bija viens no spraigo treniņu mērķiem.

-    Papilnam fizisku vingrinājumu, - Preskots turpināja. - Vai tas, pēc jūsu domām, ļauj jums pretendēt uz kāda apsardzi?

Cenšoties Preskotu nomierināt, Kavano pasmējās.

-    Vai vēlaties mana darba statistiku?

-    Jā, ja gribat mani pārliecināt, ka ieradāties palīdzēt, ja gribat strādāt pie manis.

-    Tā ir aplama pieeja. Es neiztaujāju potenciālo klientu tāpēc, ka vēlos pie viņa strādāt. Dažkārt es nevēlos pie viņa strādāt.

-    Proti, jūs gribat, lai klients jums iepatīkas? - Preskots ar riebumu noprasīja.

-    Dažkārt man klienti nepatīk, - Kavano atbildēja. - Bet tas nenozīmē, ka viņiem nav tiesību dzīvot. Es esmu sargs, nevis tiesnesis. Pastāv izņēmumi. Narkotiku pārvadātāji atkrīt. Bērnu izmantotāji atkrīt. Un atkrīt jebkurš, kas acīm redzami ir monstrs. Vai jūs esat monstrs?

-    Skaidrs, ka ne! - Preskota acīs bija neticība.

-    Tad atliek tikai vēl viena mēraukla, kas man palīdzēs noteikt, vai vēlos jūs aizsargāt.

-    Proti?

-    Vai esat gatavs pakļauties?

Preskots, samirkšķinot acis, notrausa sviedru lāsītes no skropstām.

-Ko?

-    Es nevaru aizsargāt cilvēku, kas nepakļaujas pavēlēm, - Kavano paskaidroja. - Tāds ir sarga darba paradokss. Mani nolīgst klients. Teorētiski šī persona ir mans priekšnieks. Taču aizsardzības operācijā pavēles dodu tikai es. Darba devējam man jāklausa, it kā priekšnieks būtu es. Vai esat gatavs pakļauties?

-    Galvenais, lai es paliktu dzīvs.

-    Darīsiet, ko likšu?

Preskots padomāja un bailīgi pamāja ar galvu.

-     Labi, te būs pirmā pavēle - aizvāciet to nolādēto stroķi, pirms neesmu iestūmis jums to rīklē!

Preskots pāris reižu samirkšķināja acis un atkāpās, it kā Kavano būtu viņu iepļaukājis. Viņš sažņaudza ieroci ciešāk, saviebās un nolaida roku gar sāniem.

-    Sākums teicams, - Kavano noteica.

-    Ja neesat tas, par ko uzdodaties, dariet to jau tagad, - Preskots lūdza. - Nogaliniet mani! Es vairs nespēju izturēt šādu dzīvi.

-    Tikai mieru! Nezinu, kas ir jūsu ienaidnieki, bet es to vidū neesmu.

Kavano pārlaida acis istabai. Pa labi kaktā pie elektronikas un monitoriem viņš ieraudzīja saliekamo gultu, mazu ledusskapi, izlietni un nelielu krāsniņu. Aiz tiem atradās tualete, duša un noteka. Pārtika plauktos nepārprotami lika manīt, ka Preskotam svara pieaugums nerūp: makaronu un siera kastītes, ravioli un lazanjas kārbas, šokolādes tāfelītes, kartupeļu čipsi, klasiskās ko- kakolas komplekti.

-Cik ilgi jūs jau te atrodaties?

-    Trīs nedēļas.

Kavano plauktā zem pārtikas pamanīja grāmatas. Lielākoties zinātnisko literatūru par tik daudzpusīgiem tematiem kā ģeoloģija un fotogrāfija. Uz vienas vāka bija kailas sievietes fotogrāfija, un tā grāmata laikam bija par seksu. Turpretī citas nosaukums bija "Robinsona Džefersa Kopoti raksti", un tai blakus atradās vēl daži Robinsona Džefersa dzejoļu krājumi.

-    Jums iet pie sirds dzeja? - Kavano apvaicājās.

-     Remdē dvēseli. - Preskota balsī ieskanējās taisnošanās, it kā viņš domātu, ka par viņu zobojas.

Kavano izvilka grāmatu, atvēra un nolasīja pirmās rindiņas, ko redzēja.

-    "Es viņai torni uzcēlu, kad biju jauns. Kādudien viņa mirs…"

Preskots izskatījās vēl vairāk gatavs taisnoties.

-     Prot saistīt uzmanību. - Kavano nolika grāmatu un turpināja pētīt istabu. Blakus nelielam televizoram bija sakārtotas videokasetes. Preskota gaume bija nekonsekventa: trilleris ar Klintu Istvudu, vecs pusaudžu mīlas raudamgabals ar Troju Donahjū un Sandru Dī. - lr redzētas arī sliktākas paslēptuves, - Kavano izteica savas domas. - Bezpajumtnieki un narkomāni par aizsegu. Gudri darīts. Kā jūs atradāt šo noliktavu? Kā iekārtojāt šo istabu?

-    Es to paveicu pirms gada, - Preskots stāstīja.

-    Lai kādas būtu jums draudošās briesmas, jūs tās paredzējāt.

-    Šīs konkrētās briesmas gan ne.

-    Tad kādēļ jūs….

-    Es vienmēr veicu piesardzības pasākumus, - Preskots atteica.

-    Tas neskan loģiski.

-    Katram gadījumam, - Preskots piebilda.

-    Kādam gadījumam? - Piepeši Kavano uzmanību saistīja kustība TV monitorā. - Acumirkli!

-    6

-    Kas lēcies? - Preskots apsviedās pret monitoru.

Pelēkajā ekrānā parādījās ducis noskrandušu vīru, kas slāja cauri lietum "Taurus" virzienā.

-    Kungs tētīt! - Preskots izsaucās.

-    Narkomāni ir apbrīnojami, - Kavano izmeta. - Viņi mēģinās nozagt pilnīgi jebko, kas atstāts bez uzraudzības. Reiz pazinu čali, kurš paša tēvam nozaga četrdesmit mārciņu suņa pārtikas, lai varētu nopirkt kreku. Brīnumainākais ir tas, ka narkotiku tirgotājs bija ar mieru pieņemt suņu pārtiku, pat neprasīdams naudu. Cik man zināms, tirgotājs to pārtiku notiesāja.

Ekrānā bija redzams, kā noskrandušie, lietū izmirkušie vīrieši rausta sānskata spoguļus un cenšas ar metāla stieņiem atlauzt dekoratīvos diskus.

-    Vai te var noklausīties, kas notiek ārpusē? - Kavano apjautājās.

Preskots uzsita pa sviru uz konsoles. Audio skaļrunī uzreiz ieskanējās lietus plīkšķieni.

Kavano dzirdēja attālu metāla skrapstoņu, skrandaiņiem lietusgāzē pūloties izjaukt viņa mašīnu pa sastāvdaļām.

-    Labāk ejiet strādāt, zēni!

Viņš izvilka no jakas kabatas auto tālvadības pulti. Tā bija izsmalcināta, nevis tāda kā parasti, bet aprīkota ar pusduci podziņu.

Preskots izskatījās samulsis, bet Kavano tikmēr nospieda vienu podziņu.

Pēkšņi pa audio skaļruņiem istabu piepildīja dzirdi plosoša sirēna, kas nāca no "Taurus", un lika vīriem nomest paštaisītos zagļu instrumentus un bēgt kā izmirkušiem putnubiedēkļiem no grāmatas "Brīnumainā Oza zeme".

Kavano vēlreiz nospieda podziņu, un sirēna apklusa.

-     Vai esat gatavs iziet no šejienes ārā? - viņš jautāja Pres- kotam.

-    Uz kurieni? - Preskots izskatījās nobažījies.

-    Uz kādu drošāku vietu, lai gan, Dievs zina, šeit ir pietiekami droši. Kad ieradīsies mana vienība un mēs saorganizēsimies, mēs jums piešķirsim citu identitāti un pārvietosim citur. Bet vispirms man jāzina, par kādu riska līmeni ir runa. Kāpēc jūs tā baidāties?

Preskots pavēra muti, grasīdamies atbildēt, tomēr savieba seju pret monitoru.

Četri vīri bija atgriezušies un devās pie "Taurus".

-    Viņiem vismaz pienākas uzslava par neatlaidību, - Kavano konstatēja.

Viņš nospieda vēl vienu pogu uz tālvadības pults.

No riteņu arkām izšāvās pelēka migliņa. Tā uzplauka, par spīti lietum, un ieskāva narkomānus. Klepodami un lādēdamies viņi klupšus atkāpās. Saliekusies, it kā grasoties vemt, viņi berzēja acis un grīļodamies laidās prom.

Kavano vēlreiz nospieda pogu, un migliņa pārtrauca plūst no riteņu arkām.

-    Kas tad tas bija, sasodīts? - Preskots vaicāja.

-    Asaru gāze.

-Kas?

-    Mašīna ir uzlabota ar labākajiem Slepenā dienesta eksemplāriem. Tajā ir bruņu plāksnes un… - Jauns attēls ekrānā lika viņam aprauties pusvārdā. - Neticami. Ja šie veči būtu politiķi, ar tādām ambīcijām viņi jau valdītu pār pasauli.

Abi vēroja ekrānā, kā divi narkomāni tuvojas "Taurus".

-    Nogrieziet klusāk šo skaļruni! - Kavano izrīkoja Preskotu.

Preskots apjucis paklausīja.

Kad vīri bija piegājuši tuvāk "Taurus", Kavano piespieda citu pogu uz tālvadības pults.

No riteņu arkām izšāvās mazas, melnas kārbiņas. Pēc skata kā miniatūras konservu kārbas, tās vairākas reizes spalgi eksplodēja, satricinot skaļruni, kaut arī skaļums bija nogriezts klusāk. Nepārtrauktie eksploziju zibšņi bija spoži, un kamera ar grūtībām saglabāja kontrasta līmeni.

Kad dūmi izklīda, abi narkomāni gulēja uz betona.

-    Mans Dievs, jūs viņus nogalinājāt! - iesaucās Preskots.

-Nē.

-    Bet viņi atradās tuvu granātām.

-    Tās nebija īstas granātas.

Ekrānā bija redzams, ka abi vīrieši sāk locīties.

-    Es izmantoju apdullināšanas granātas, - teica Kavano.

-    Apdullināšanas?

-     Savā ziņā līdzīgas granātām, tikai neizmet šrapneļus. Tās tikai uz laiku apžilbina un apdullina. Šiem večiem piemetīsies pamatīgas galvassāpes.

Abi narkomāni ekrānā ar pūlēm uzslējās stāvus, aptvēruši ausis.

-    Tomēr šo auto var aprīkot ar granātmetēju, ja uzdevuma veikšanai tas vajadzīgs, - Kavano stāstīja. - Un zem priekšējiem lukturiem var ierīkot automātus. Tādas ekstras ir visiem diženākajiem diktatoriem un narkotiku baroniem. Protams, krietni lepnākās mašīnās nekā "Taurus". Ticiet man, mister Preskot, mēs varam jūs aizsargāt.

Kavano atkal pievērsās monitoru rindai, un vienā no tiem bija redzams "Taurus" zemes līmenī. Skata leņķis ļāva daļēji ielūkoties zem automašīnas, un Kavano savieba seju, ievērodams zem transporta līdzekļa kaut ko līdzīgu ēnai. Viņš pabakstīja ar pirkstu.

-    Vai šai kamerai var mainīt fokusa attālumu?

-    To var visām. - Preskots pagrieza skalu, palielinot attēlu uz monitora. Ēna zem "Taurus" pārvērtās par mazu kastīti. Augstais Dievs, Kavano nodomāja, to tur būs novietojis kāds no narkomāniem.

Viņš samirkšķināja acis, jo tai brīdī "Taurus" eksplodēja.

7

Troksnis skaļrunī bija tik skaļš, ka satricināja visu telpu. "Taurus" atlūzas ietriecās betonā, dūmi un uguns pieņēmās spēkā. Preskots sastindzis vēroja.

Istabu sašūpoja vēl viens sprādziens. Citā monitorā bija redzams, ka durvis, pa kurām Kavano iegāja ēkā, gāžas iekšā un telpa ap kāpņu pakāji pildās ar dūmiem un uguni. Ēkā iesteidzās trīs vīri - kaut arī viņu mati bija sapinkojušies un sejas netīras un klātas ar bārdas rugājiem, skatienā nebija nedz bezpajumtnieku tukšuma, nedz narkomānu izmisuma. Šo vīru acis bija modras kā jebkuram Kavano redzētam šāvējam.

-    No šejienes ir cita izeja?

Preskots nenovērsās no ekrāna, kurā bija redzams, kā viens no vīriem pavērš pistoli pret lifta durvīm, kamēr pārējie tēmēja augšup un ieņēma kāpnes.

-    Preskot? - Kavano atkārtoja un izvilka ieroci.

Preskots turpināja blenzt ekrānā.

Kavano viņu sagrāba, pagrieza un sakratīja.

-     Dieva dēļ, klausieties, ko es saku! Vai no šejienes ir cita izeja?

Taču Preskots nevis atbildēja, bet metās pie elektronikas konsoles un pagrieza pogu.

-    Ko jūs darāt? - Kavano noprasīja.

Preskots lūkojās citā ekrānā.

Abi vīri parādījās kāpņu augšgalā. Viņi apstājās un tēmēja augšup, un abu izskats liecināja, ka, pēc viņu domām, pārāk viegli tikuši iekšā un ēkā jābūt lamatām.

Monitorā, kurā bija redzama ieeja ēkā, cauri izklīstošajiem eksplozijas dūmiem iebrāzās divi citi skrandaiņi. Arī viņi bija notēmējuši pistoles.

Abi devās augšup pa kāpnēm, tāpat kā pirmie divi. Viņi piesardzīgi lūkojās sev aiz muguras un lejup, šķietami sajūtot briesmas.

-Jūs esat kāpnēs izlicis spridzekļus, vai tā? - Kavano jautāja Preskotam.

Bet ekrānā nekādi sprādzieni nebija redzami. Neiedarbojās noslēpti šaujamieroči. No sienām neizšāvās liesmas. Tomēr vīri tik un tā bija acīm redzami satraukti. Dažādos monitoros bija redzams, ka visi ir apstājušies - gan tas, kurš uzmanīja liftu, gan tie divi kāpņu sākumā, gan ari tie abi kāpņu vidusdaļā, it kā zinot, ka dodas taisnā ceļā nāvējošā slazdā.

No viņu sejām pilēja lāses. Kavano sākumā domāja, ka tās ir no lietus, kam tie bija brāzušies cauri.

Pēc brīža viņš atskārta, ka tie ir sviedri.

Viens no vīriem uz kāpnēm pēkšņi pavērsa šaujamo augšup un atklāja uguni.

Piepeši pārējie šāvēji kāpnēs darīja tāpat. Skrandainais stāvs, kas uzmanīja liftu pirmajā stāvā, bez mitas lūkojās sev pāri plecam, it kā dzirdēdams aizdomīgu troksni. Viņš apsviedās apkārt pret izspridzinātajām durvīm un šāva lietū.

-    Kas tur, pie velna, notiek? - Kavano prasīja.

Preskots joprojām grozīja pogu, klusu murminādams, it kā iekārtās kaut kas būtu sabojājies.

-    Jā. - Viņš apsviedās pret Kavano. - No šejienes ir cita izeja.

Kavano samulsis vēroja, kā Preskots traucas pie pārtikas plauktiem. Viņš vēlreiz sarauca pieri, monitorā redzot, kā vīri kāpnēs nerimstas šaudīties. Divi mežonīgā ātrumā pārlādēja ieročus. Otrs pāris apsviedās apkārt, lai tēmētu sev aiz muguras. Vīrs pirmajā stāvā neatslābstoši mainīja mērķi no lifta uz izspridzinātajām durvīm.

Kavano uzmanību novērsa troksnītis istabā - skrapstoņa, kad Preskots atbīdīja plauktus uz kreiso pusi, un aiz tiem atklājās durvis.

-    Kur tās ved?

-    Uz noliktavu.

Atsaucis atmiņā narkomānu armiju, kuru ierodoties bija redzējis, Kavano prātoja, cik lielā mērā varēs paļauties uz Presko- ta palīdzību.

-    Vai protat apieties ar ieroci, kuru tēmējāt uz mani? -Nē.

Tas Kavano neizbrīnīja. Viņš paņēma četrdesmitpiecnieku un atklāja, ka Preskots bija tēmējis, nenoņemot drošinātāju. Vēl ļaunāk, kad Kavano noņēma drošinātāja sviru un atvilka aizslēgu par puscollu ārā, viņš pamanīja, ka patrontelpa ir tukša. Tomēr, izvilcis aptveri no spala, viņš atklāja, ka tajā ir parastās septiņas lodes. Iestūmis aptveri atpakaļ spalā, viņš iebīdīja lodi patron- telpā, un pistole bija gatava darbam.

-    Vai rezerves munīcija ir? -Nē.

Arī tas Kavano nepārsteidza. Tā kā četrdesmit piektā kalibra pistole pirms šaušanas jāuzvelk, viņš atstāja gaili atvilktu un drošinātāju ieslēgtu - tā ir profesionāļu pierastā metode. Iebāzis to aiz jostas, viņš izvilka savu "Sig Sauer".

Kavano pēdējo reizi uzmeta skatienu monitoriem un ieraudzīja kāpnēs uzskrienam vēl dažus skrandaiņus ar pistolēm. Arī šie, tāpat kā pārējie, pēkšņi vilcinājās, it kā pamanot kāpnēs kaut ko aizdomīgu ārpus kameru redzes leņķa.

Tomēr Kavano uzmanību visvairāk saistīja vidējais monitors, tajā redzamais ar bārdas rugājiem noaugušais vīrs saskretušās drēbēs stāvēja pie ēkas aiz "Taurus" atliekām, kas pat lietusgāzē joprojām liesmoja. Izmirkušais vīrs turēja aptuveni četras pēdas garu metāla caurulīti, tā aizdomīgi atgādināja prettanku raķešu metēju.

-    Preskot, vai te var apskatīt, kas atrodas viņpus šīm durvīm?

-    Augšējā monitoru rinda. Labajā pusē.

Ekrānā nebija redzams nekas vairāk par pustumšu metāla tiltiņu.

-    Atveriet durvis! Nost no ceļa!

Šausmās iepletis acis, Preskots atslēdza durvis, atgrūda vaļā un ievirzījās sienas aizsegā.

Kavano pavērsa pistoli pret durvju aiļu, bet neredzēja neko citu kā tikai monitorā skatīto tiltiņu. Gaisā pakārtais metāla celiņš nozuda tumsā. Noliktava dārdēja no lietus lāsēm.

-    Vai atceraties, ko teicu par pavēļu pildīšanu?

Preskots tik tikko spēja parunāt.

-Jā.

-    Labi, kad izskriešu pa durvīm, skrieniet man pakaļ. Turieties man tuvu!

Vidējā ekrānā redzamais izmirkušais, saskretušais vīrietis beidza pielādēt prettanku raķešu metēju. Tas bija strups un viegli valdāms; vīrs uzcēla to uz pleca un notēmēja augšup cauri lietum uz istabas aizmūrēto logu.

- Aiziet! - iesaucās Kavano.

Mezdamies laukā pa durvīm, viņš mērķēja lejup pustumsā zem tiltiņa un dzirdēja paša steidzīgos soļus uz metāla pārejas. Mirkli vēlāk Kavano ar atvieglojumu saklausīja, kā cieši aiz muguras klaudz Preskota soļi.

Nākamajā brīdī viņš dzirdēja vienīgi zvanoņu ausīs, raķetei uzsprāgstot ēkas sienā. Kavano juta sprādziena vilni, it kā ar rokām kāds triektu pret muguru un grūstu uz priekšu, un, tā kā viņš nedrīkstēja zaudēt modrību un palūkoties atpakaļ, Kavano iztēlojās, kā ķieģeļi ielido istabā, sašķaida monitorus un elektroniskās konsoles.

Triecienvilnis laupīja līdzsvaru un nosvieda viņu ar izplestām rokām uz tiltiņa, piere atsitās pret tā grīdu, un uz viņa nolaidās Preskota smagais augums. Pistole aiz Kavano jostas iegrauzās sānos. Uz mirkli acu priekšā viss kļuva pelēks.

Tiltiņš sašūpojās.

8

Preskots ievaidējās.

Tiltiņš sašūpojās vēl stiprāk.

Kavano prāts noskaidrojās. Sāpīgi ievilcis elpu, viņš centās izlocīties zem Preskota svara. Pāri viņiem plūda sprādziena izraisītie dūmi un putekļi.

-    Preskot!

Milzis ieklepojās. Kavano tas sadrebināja.

-    Vai esat ievainots?

-    īsti nezinu… Laikam ne.

Zvanoņa Kavano ausīs lika Preskota balsij izklausīties nākam it kā no tālienes, nevis tieši virs viņa.

-    Mums jāceļas kājās.

-    Tiltiņš! - Preskots brīdināja.

Tā šūpošanās šurpu turpu lika justies kā vētras svaidītā lidmašīnā. Apmācība "Deltā" bija norūdījusi Kavano pret līdzsvara zaudēšanu un nelabu dūšu. Bet ar Preskotu bija citādi. Būdams nepieredzējis, viņš noteikti bija kā bez prāta aiz bailēm.

Baloži satrūkušies pacēlās spārnos. No spraugām jumtā aumaļām gāzās lietus.

-     Preskot, es par jums parūpēšos. Jums tikai jāizdara kāds vienkāršs sīkums.

-    Vienkāršs? - Preskots bija viņam pieķēries kā slīcējs glābējam.

-    Ļoti vienkāršs. - Kavano iztēlojās, kā šāvēji steidzas pa kāpnēm un kuru katru brīdi var ielauzties istabā, bet viņš neuzdrošinājās likt Preskotam manīt situācijas steidzamību.

-    Kas man jādara?

-     Piecelieties!

Tiltiņš novibrēja, un Preskots saspringa.

-    Tas ir tīrais sīkums. - Kavano pūlējās saglabāt mierīgu balsi. - Izliecieties, ka atspiežaties ar rokām no grīdas.

Preskots nespēja pakustēties.

-    Dariet to! - Kavano pavēlēja. - Tūlīt pat!

Preskots piesardzīgi ar pūlēm iztaisnoja elkoņus. Colla. Vēl viena colla.

Kavano izlīda no Preskota nospiedošā svara. Viņš iestūma pistoli makstī un piecēlās tupus, sagrābjot trīsošā tiltiņa metāla margas. Putekļu migla bija mazinājusies, un pelēkā gaisma cauri izdauzītajiem logiem ļāva acīm pierast pie pustumsas. Viņš pavērās pret drupu pārpildīto istabu, no kuras abi nupat bija izbēguši, un ieraudzīja tiltiņa stiprinājumu pie sienas.

Sarūsējušās skrūves bija daļēji izslīdējušas ārā.

Viņš prātoja, pēc cik ilga laika šāvēji ielauzīsies istabā.

-    Preskot, viss ir kārtībā. Tagad jums tikai jāpieceļas kājās.

-    Nevaru.

Tiltiņš drebēja. Kavano ar pūlēm saglabāja līdzsvaru. Ap viņu cauri spraugām jumtā gāzās lietus.

-    Tad lieniet! - viņš skubināja.

-Ko?

-    Lieniet! Žigli!

Viņš pavilka Preskotu, pamazām bīdot uz priekšu.

-    Vēl! Mazliet ātrāk.

Kavano parāva Preskotu vēlreiz, un tas pabīdījās tālāk. Roku apšļakstīja ūdens.

-    Man ir nelabi, - izdvesa Preskots.

-      Pacietieties, līdz norāpsimies no šā verķa. - Kavano cerēja novirzīt Preskota domas.

-    No šā verķa, - Preskots noburkšķēja.

-      Taisni tā. Rāpieties! Veicīgāk! Drīz būsim pie pretējām durvīm.

Kavano cauri pustumsai pablenza uz priekšu un pamanīja, ka arī no pretējās sienas tiltiņa stiprinājuma skrūves bija līdz pusei izlīdušas ārā.

Nošņirkstēja metāls.

Apakšā kāds vīrs iekliedzās:

-    Skatieties! Uz tiltiņa!

Preskota paslēptuvē sprādziens izārdīja durvis, pa kurām Kavano bija ienācis telpā. Šāvēji metās uz priekšu, Kavano izrāva pistoli un trīs reizes izšāva, liekot uzbrucējiem meklēt aizsegu. Viņš izšāva vēl trīs reizes, cerot noturēt šāvējus aizsegā tik ilgi, kamēr pats ar Preskotu tiks līdz otrām durvīm. Bet Preskots sarāvās no šāvienu trokšņa, un šī negaidītā kustība sadrebināja tiltiņu. No pretējās sienas izrāvās skrūves.

Tiltiņš slīga lejup.

9

Sarūsējušais metāls ieliecās. Tiltiņa gals skrāpējās lejup pret sienu, liecās un izveidoja slidkalniņu, un Kavano ar Preskotu pūlējās no tā nenokrist.

-    Turieties pie margām! - Kavano iekliedzās.

Preskotam beidzot nevajadzēja pamudinājuma. Pat caur pelēko gaismu vidēja viņa baltie pirkstu kauliņi.

Metāls protestēja, un tiltiņš liecās zemāk, vēl slīpāk.

-     Izliecieties, ka margas ir virve! - Kavano pavēlēja. - Rāpieties lejup, liekot roku aiz rokas!

Tiltiņa gals ar apdullinošu klaudzienu atsitās un apstājās puskrēslā iegrimušajā otrajā stāvā. Trieciens bija tik spēcīgs, ka gandrīz atrāva Kavano rokas no margām.

Viņi abi ar Preskotu karājās četrdesmit piecu grādu leņķī.

Kavano raizes darīja šāvēji istabā virs viņiem. Viņš cerēja, ka pustumsā uz viņu un Preskotu būs grūti notēmēt. Bet kur palika vīrs, kas kliedza no apakšas?

-     Preskot, nevajag rāpties! Ieurbieties ar papēžiem grīdā un šļūciet!

Preskota seja bija pārakmeņojusies.

-    Aiziet! - Kavano pavēlēja. - Skatieties uz mani!

Kavano šļūca lejup uz sēžamvietas, bremzējot ar kurpēm un

stūrējot ar rokām uz margām. Viņš ar prieku izdzirdēja šņirksto- ņu sev aiz muguras - Preskots sekoja viņam kā prazdams.

Cauri noliktavai atbalsojās šāvieni. Sienās caurumus izrāva lodes no istabas, ko viņi bija nupat pametuši.

Preskotam piepeši nevajadzēja pamudinājuma. Viņš tik strauji šļūca, ka viņa kurpes bikstīja Kavano. Pats Kavano arī slīdēja ātrāk, jūtot, ka bikšu sēžamvieta draud sadriskāties, bet Preskota kurpes bikstīja viņu vēl sāpīgāk, un Kavano slīdēja vēl ātrāk.

Viņš nokūleņoja uz mitrās grīdas, nolecot sāņus brīdi pirms tam, kad uz tās novēlās Preskots. Taču, nepaspējis apvaicāties, vai Preskots ticis sveikā, Kavano izrāva ieroci un pieplaka pie zemes, sargājoties no vīra, kurš bija saucis zem tiltiņa.

Šķita, ka siena sakustas. Kavano tūliņ noprata, ka tie ir bezpajumtnieki, kas tupējuši ēnās. Viņš pamanīja milzīgās kastes, kurās tie bija gulējuši, un atkritumu tvertnes - Dievs vien zina, ar ko tās bija piepildītas. Urīna un ekskrementu smirdoņa bija neciešama.

Daži narkomāni sāka tuvoties. Šāvieni no augšas piespieda viņus ierāpties atpakaļ ēnā. Lodes pērās pa grīdu.

Šāvēji mūs neredz, Kavano padomāja. Viņi šaudās uz labu laimi. Ja es atbildēšu ar uguni, viņi pamanīs uzliesmojumu stobra galā un zinās, kur tēmēt.

Ap viņu lējās ūdens no jumta. Viņš palūkojās sev pār plecu, pamanīja durvis un uzrāva Preskotu kājās.

Tomēr, paraustījis durvis, Kavano atklāja, ka tās ir slēgtas. Domās nolamājies, viņš meklēja citu izeju, ieraudzīja kāpnes, kas veda uz pirmo stāvu, un grūda Preskotu to virzienā. Viņš pilnīgi pieļāva, ka tur, lejā, stāv šāvēji, bet viņam neatlika nekas cits kā riskēt.

Nebija pagājušas ne divdesmit minūtes kopš iepazīšanās ar Preskotu. Viņam nebija ne jausmas, kas bija Preskots un kāpēc šie vīri tā kāroja viņu nogalināt. Kavano pat nebija pārliecināts, vai, pabeidzis iztaujāt Preskotu un veicis riska novērtējumu, būtu uzņēmies šo uzdevumu. Sākumam viņam bija tikai Preskota godavārds, ka viņš nav narkotiku tirgotājs vai jebkāds cits monstrs, kādus Kavano atteicās apsargāt. Bet tam vairs nebija nekādas nozīmes. Uzbrukums bija noteicis Kavano izvēli. Viņš un Preskots tagad bija sargs un apsargātais.

Vadīdams Preskotu lejup pa kāpnēm aizvien dziļākā tumsā, viņš strauji pārlādēja ieroci - izņēma gandrīz tukšo aptveri, iebāza to kabatā, izņēma no jostas pilnu un iestūma pistolē.

Dvaka kļuva neizturami šķebinoša. Preskots steidzās tik neprātīgi, ka viņa soļi skaļi atbalsojās. "Nē!" domās iesaucās Kavano. Mūs izdzirdēs un atklās uguni! Viņam atlika tikai cerība, ka lietus bungošana pa jumtu apslāpēs viņu sacelto troksni.

Cerības bija veltas. No augšas nodārdēja šāvieni, izraujot vēl dažus gabalus no sienas. Steidzinādams Preskotu virzīties lejup, Kavano sastinga, ieraugot vēl vienu bariņu klaidoņu. Viņš notēmēja, nespēdams atšķirt īstus bezpajumtniekus no tiem, kuri var radīt draudus. Daudzi jau bija pieplakuši pie zemes, vairīdamies no šāvieniem un svešiniekiem, kas pēkšņi bija nolaidušies viņu vidū. Ieraugot Kavano pistoli, viņi saguma vēl vairāk.

Daži turpretim atgādināja šakāļus, kas gaida, kad viņu upuri novērsis uzmanību.

Tomēr neviens neizvilka pistoli vai kaujas šauteni, kaut ari pret vienu bruņotu vīru un klientu, kuru tas no visa spēka centās pasargāt, viņiem izredzes būtu labu labās.

Virs galvas Kavano saklausīja skaļas, niknas balsis un švīk- stus uz tiltiņa, it kā daži šāvēji pūlētos nolaisties pa to pašu ceļu, pa kuru Kavano un Preskots. Pārējie steigsies lejup pa kāpnēm uz ārdurvīm. Viņi trauksies cauri lietum, iebrāzīsies noliktavā, izklīdinās tās skrandainos iemītniekus un turpinās medības. Pa to laiku citi uzbrucēji steigsies uz pretējo noliktavas pusi, ja Kavano un Preskots censtos aizbēgt tajā virzienā, bet šāvēji nekādā ziņā nevarēja paspēt atskriet līdz šejienei.

Pavērsis pistoli pret skrandaiņiem, Kavano pamāja Presko- tam, lai tas seko viņam uz aiļu, kurai līdzās uz zemes gulēja sarūsējušas durvis, noliktavas upes pusē. Bet tad viņš atskārta - pat ja daļai uzbrucēju nav bijis laika nokļūt šai pusē, pastāv iespēja, ka to no logiem uzmana daži snaiperi, gatavi šaut cauri izsistajiem logiem.

Mums nebūs nekādu izredžu, viņš padomāja. Pa durvju aiļu gāzās lietus. Pelēkā gaismiņa aicināja. Upē pūta velkoņa taure. Tik tuvu. Kavano vēlreiz iztēlojās, kā šāvēji ielaužas noliktavā, izklīdina tās skrandainos iemītniekus, medījot…

Izklīdina?

-    Preskot, sekojiet, dosimies turp, no kurienes atnācām.

-    Bet vai tad mēs neiesim prom?

-    Tad, kad likšu. - Kavano veda Preskotu telpas vidū. Viņš nostājās ar seju pret skrandaiņiem. - Man jums visiem padomā kāds darbiņš.

Viņi izskatījās samulsuši. Daži pat šķita nobijušies no vārda "darbiņš" tikpat stipri kā no pistoles viņa rokā.

Ierūcās pērkons.

-Jūsu pirmais solis ceļā uz pašapgādi.

Bezpajumtnieku apjukums pieauga.

-            Nav nepieciešamas nekādas iemaņas. Un, ja viss ies, kā plānots, es rīt jums atsūtīšu kravas mašīnu ar pārtiku un apģērbu. Izdevīgāku darījumu pat nevar vēlēties.

Viņi lūkojās Kavano tā, it kā tas runātu nesaprotamā valodā.

-    Nu, kādas ir jūsu domas? Esat gatavi sākt strādāt?

Viņi nerimās blenzt.

-    Jauki, - sacīja Kavano. - Lūk, ko es vēlos no jums. Redzat tās durvis? Tās ved uz citām noliktavām un uz upi. Jums būs jāpaveic… Preskot?

-Jā?

-    Aizklājiet ar rokām ausis!

Šoreiz nebija nekādu jautājumu. Preskots paklausīja.

Kavano uzrunāja klaidoņu grupu:

-     Es gribu, lai jūs visi paturat prātā pārtiku un apģērbu, ko rīt saņemsiet. - Kavano pacēla pistoli. - Skrieniet tai virzienā!

Viņi lūkojās ar tukšu skatienu.

-    Skrieniet!

Kad viņi vēl aizvien nepakustējās, Kavano izšāva ar pistoli pār viņu galvām. Uzliesmojums stobra galā bija labi redzams pustumsā, un ausis apdullinošais rībiens lika bariņam kāpties atpakaļ.

-     Skrieniet! - Paša Kavano ausis cieta, vēl divas reizes izšaujot pāri galvām, un šoreiz pārbīlis lika viņiem kustēties mazliet ātrāk, izmisumā bēgot no tā psihopāta ar šaujamo.

Nākamā reize, kad Kavano izšāva pāri viņu galvām, savu paveica. Viņi krita vispārējā panikā un klupšus metās uz izeju. Saduroties cits ar citu, bezpajumtnieki izbrāzās lietū.

10

- Sekojiet viņiem! - Kavano pavēlēja Preskotam.

Lai pastiprinātu uzmudinājumu, Kavano izšāva vēl pēdējo reizi, tā pārbiedēdams bariņu, ka tas, ne uz ko neskatoties, izdrāzās negaisā. Viņu kopā bija vismaz trīsdesmit, visi traucās meklēt patvērumu, kur vien spēja. Viņš mudināja Preskotu turēties bara

vidū. Cerībā, ka haoss pievērsīs uzbrucēju uzmanību un viņi nešaus, Kavano juta, kā dzestrais lietus viņu mērcē, kamēr abi ar Preskotu skrēja pāri betona uzbrauktuvei un atkritumiem nosētajam stāvlaukumam.

Viņiem visapkārt skraidīja putnubiedēkļi. Priekšā daži izlīda pa caurumu metāla režģu žogā. Šļakstinoties cauri peļķēm, Kavano veda Preskotu uz spraugu. Viņš sargājot uzlika roku uz Preskota galvas un izstūma viņu cauri. Noliecies, lai sprauktos viņam pakaļ, Kavano juta, ka salst ne tikai no lietus, jo nu viņu tuvumā atradās tikai daži klaidoņi un abi ar Preskotu bija viegli saskatāmi mērķi. Viņu vienīgās priekšrocības bija attālums un cerība, ka uz kustīgiem mērķiem no augstas pozīcijas ir grūti notēmēt.

Bum! Šāviens aiz muguras uzplēsa betona segumu.

-    Preskot, tā noliktava tieši pretī!

Bum! Vēl viens robs betonā.

-    Tūliņ būsim klāt, Preskot!

Bum! Gar Kavano pieri nozibēja betona gabals no laukuma seguma.

-    Kusties, Preskot!

Kavano nevarēja atļauties skriet tik ātri, cik jaudāja. Viņam nācās pielāgoties Preskota tempam, izkliegt pamudinājumu un satvert Preskotu aiz rokas ikreiz, kad tuklais vīrs draudēja sagrīļoties. Pat tad Kavano plaušas dega no piepūles, apskrienot ap noliktavas stūri.

Sargājošā sienas aizsegā Preskots saliecās un nodrebēja, aizgūtnēm elsodams.

-    Mums izdevās, - viņš izspieda, - neticami, ka mums…

-    Skrienam tālāk!

-    Bet man jāatvelk…

-Nav laika. Skrienam! - Kavano rāva Preskotu līdzi.

Viņš pārlaida skatienu noliktavai. Logi nebija izsisti. Iekšā bija sakrauti konteineri. Šo vēl izmanto, viņš padomāja. Lietus pātagots, viņš piegāja pie durvīm un paraustīja tās. Aizslēgtas. Iekšā gaisma nedega. Viņš nemanīja nekādu kustību. Svētdienas pēcpusdienā tas nebija nekāds pārsteigums.

Viņam izdevās paraut Preskotu līdzi pusrikšus un aizvest uz ēkas priekšpusi, kur acīm pavērās sīkākas ēciņas un aiz tām negaisa klātā upe. Kaut arī pārējās ēkas izskatījās nesen izmantotas, nevienā nekādas aktivitātes nemanīja. Droši vien te tuvumā jābūt sargam, bet Kavano tādu neredzēja un, protams, nekādā ziņā negrasījās sargu skaļi pasaukt. Tas pievērstu arī šāvēju uzmanību. Šobrīd viņi jau noteikti plūda uz šo pusi.

Lietus pieplacināja Kavano drēbes pie ādas, uzdzenot drebuļus, un viņš drudžaini apcerēja un noraidīja dažādas iespējas. Viņš varēja atmūķēt durvis un kopā ar Preskotu noslēpties kādā ēkā. Bet visām tuvumā esošajām durvīm bija restots lodziņš. Uzbrucējiem atliktu tikai ielūkoties pa to. Slapjās pēdas, ko viņš un Preskots katrā ziņā atstātu, pavēstītu vajātājiem, kurā ēkā viņi nolēmuši paslēpties.

Turēdams Preskotu aiz rokas, Kavano virzījās pa lietus apskaloto, pamesto ielu. Tumšie mākoņu mutuļi un noliktavu mestās ēnas vērta pēcpusdienu trauksmainā puskrēslā. Tas mums sniegs daudzmaz ciešamu aizsegu, viņš nodomāja. Bet ar to būs par maz. Sasprindzinājumā apzinoties, ka viņi nedrīkst palikt atklātā vietā, Kavano meklēja kādu paslēptuvi. Uz mirkli uzmanību saistīja milzīga atkritumu kaste, bet tā bija pilna, turklāt arī tur viņi būtu kā sprostā. Ar laiku šāvēji pārmeklētu arī to.

-   Jāatpūšas, - nomurmināja Preskots. Nogurums un svars šobrīd nomāca bailes, liekot vilkt gurdus soļus.

-    Drīz.

Stumdams viņu pa ielu, Kavano apsvēra iespēju atmūķēt kādas durvis. Vajātājiem paietu zināms laiks, līdz viņi atklātu, kurn ēku viņš izvēlējies. Paietu vēl ilgāks laiks, iekams viņi pārmeklētu apkārtni un atrastu abu paslēptuvi. Tikmēr viņš pa mobilo telefonu sazvanītu "Protective Services" un izsauktu palīgus.

Pastāvēja iespēja, ka tuvumā kāds cilvēks, izdzirdējis eksploziju un šāvienus, ir izsaucis policiju, bet sprādzienus varētu piedēvēt pērkonam vai zibens spērienam. Šāvienus, iespējams, negaiss ir apslāpējis, vai arī šajā apkaimē tādi nav retums. Jebkurā gadījumā, ja policija tiešām ierastos, tā vairāk radītu sarežģījumus nekā palīdzētu. Galu galā, ja šāvēji bija nomaskējušies par narkomāniem, vai daži uzbrucēji nevarētu nomaskēties par policistiem? Tādā gadījumā Kavano nezinātu, vai likumsargiem uzticēties. Drošāk paļauties uz "Protective Services". Viņš piezvanīs Dankanam. Glābēju komanda ieradīsies…

Pēc cik ilga laika? Pēc piecpadsmit minūtēm? Maz ticams. Pēc pusstundas? Iespējams. Bet garantijas nav. Un kā glābēju vienība spēs noteikt, kurā ēkā viņi abi paslēpušies?

Mums jāturpina virzīties, sprieda Kavano. Labajā rokā viņš turēja pistoli, kreisā atradās uz Preskota izmirkušā krekla, velkot viņu cauri lietum. Viņa uzmanību saistīja vēl viens metāla režģu žogs tieši priekšā. Taču tas bija vesels. Žogā bija pamatīgi metāla vārti ar slēdzeni. Tiem līdzās uz ēkas bija piestiprināts uzraksts "Brāļi Vilsoni, būvuzņēmēji". Drebēdams no aukstuma, viņš veda Preskotu pie žoga un pamanīja divus autokrāvējus, atkritumu izvedēju, pikapu un noplukušu rūsas krāsas sedanu, kas izskatījās divdesmit gadu vecs.

Kaut nu tajā būtu benzīns! Kavano izņēma mūķīzerus no iegriezuma zem izmirkušās žaketes apkakles. Viņš jutās neaizsargāts, iebāzdams pistoli makstī, izvēlējās divus mūķīzerus, kas derēja slēdzenei, un sāka ar tiem darboties - ar vienu lika lietā griezes spēku, bet ar otru atbrīvoja slēdzenes zobus. Pēc desmit sekundēm vārti bija vaļā.

Kavano tik tikko paspēja iegrūst Preskotu stāvlaukumā un aizvērt vārtus, kad starp noliktavām uz ielas izskrēja vairāki vīri. Viņš dzirdēja to steidzīgos soļus un dusmīgās balsis, bet tikmēr bīdīja Preskotu aiz sedana, gandrīz neievērodams to, ka braucamrīks ir rūsas krāsā tāpēc, ka tas patiešām viscaur noklāts ar rūsu.

Kavano paraustīja šofera puses durvis un atklāja, ka tās nav aizslēgtas. Būvfirma acīmredzot uzskatīja, ka žogs ir pietiekama garantija mašīnai, kas izskatījās pēc grabažas. Vīru balsis tuvojās. Ja viņi nonāks pie žoga, ja ievēros, ka vārti nav aizslēgti…

Lietum aizmiglojot acis, Kavano atvēra durvis. Viņš ieslīdēja pasažiera sēdeklī ar seju pret stūres statni, atspieda pret to pēdas, ar rokām strauji pagriezdams stūri, lai salauztu iekšējo slēdzeni, kas neļāva stūrei griezties. Viņš pavilka motora pārsega atvēršanas kloķi un izrāpās lietū, steidzoties pacelt vāku. No dzinēja uz stūres statni stiepās vadu saišķis. Zinot vajadzīgos vadus, Kavano izvilka no apkakles saspraužamo adatu, caurdūra vadus tā, lai izveidotos ķēde, un aizvēra adatu. Dzinējs iedarbojās.

Troksnis lika vīriem steigties šurp, viņu soļi un balsis bija labāk dzirdami.

Nelikdamies ne zinis par sacelto troksni, Kavano aizcirta pārsegu un iestūma Preskotu mašīnā.

- Piesprādzējies! - Viņš ielika pārnesumā un spēcīgi piespieda gāzes pedāli. - Nolaid lejā logu!

1 1

Norūsējušais auto pārsteidza Kavano, šaujoties uz priekšu ar apbrīnojamu enerģiju. Kāds noteikti bija labi aprūpējis motoru, kaut arī virsbūve bija aizlaista ellē ratā.

-    Nolaid logu! - Kavano vēlreiz uzkliedza Preskotam, un Pres- kots - jau atguvies - nekavējoties paklausīja.

-    Nolien zemāk uz grīdas! - Kavano izvilka pistoli.

Tiklīdz mašīna iztriecās cauri žogam, sašķaidot priekšējos lukturus, un žogs atsprāga vaļā pa labi, Kavano vairākas reizes izšāva pa Preskota atvērto logu uz abiem tuvākajiem vajātājiem. Tie bija nākuši pārbaudīt žogu. Vārtiem atlecot vaļā, viņi apstājās, šokā atplētuši muti, un nākamajā brīdī lidoja atmuguriski, Kavano ložu nogāzti.

Pistoles sliede palika vaļā. Aptvere bija tukša. Taču, kamēr viņš strauji grieza pa kreisi, lai aizmuktu no pārējiem šāvējiem, kas tai brīdī parādījās, viņš nevarēja atlaist vaļā rokas, lai paņemtu un ielādētu "Sig Sauer" pēdējo aptveri. Viņš būs spiests paļauties uz četrdesmitpiecnieku, ko atņēma Preskotam.

Kavano to izvilka no jostas un nometa uz sēdekļa, bet šādā situācijā viņam šā vai tā nebija laika izšaut. Visu Kavano prātu aizņēma automašīnas savaldīšana. Tā uz mitrā, eļļainā seguma mētājās kā zivs aste. Lietus pret stiklu triecās tik spēcīgi, ka viņš tik tikko spēja saskatīt ceļu. Ar kreiso roku sataustījis stiklu tīrītāja kloķi pie stūres, viņš pagrieza to un atklāja, ka darbojas tikai šofera puses tīrītājs. Tam bija tikai viens ātrums - superātrs.

Kamēr tīrītāja slotiņa histēriski trakoja no vienas puses uz otru, sedana aizmugurējo logu sašķaidīja lode un izgāja cauri jumtam, gandrīz skarot Kavano galvu. Viņš pieliecās, cenšoties samazināt sevi kā mērķi, kaut gan zināja, ka bagāžniekā tēmētai lodei ir labas izredzes to izvagot, izurbties cauri aizmugurējam sēdeklim un tad cauri priekšējam sēdeklim, iespējams, ķerot arī viņu.

Kavano bija vienalga, vai uzbrucēju vienības raidītais šāviens trāpīs benzīna tvertnē, kura, kā vēstīja mērītājs uz paneļa, bija pilna par trim ceturtdaļām. Protams, ložu izrauto caurumu dēļ nāktos zaudēt benzīnu, taču, ja vien šāvēji neizmanto trasējošās lodes - un neizmantoja -, nepastāvēja nekāds risks, ka degviela eksplodēs. Tā neiespējamā parādība, kad lodes uzspridzināja benzīnu, atgadījās tikai pilsētas leģendās. Var pat teikt, ka benzīns tvertnē var palīdzēt un palēnināt lodes, neļaujot tām izurbties cauri sēdekļiem.

Uzbrucējiem labāka taktika būtu sašaut Kavano mašīnai riepas. Bet pat tādā gadījumā postījumi būtu mazāki, nekā šādos gadījumos varētu gaidīt. Šautenes lode vai automāta zalve saplosītu riepu gabalos. Tomēr, ja riepai trāpītu viena vai divas pistoles lodes, riepa noteikti saglabātu gaisu vēl aptuveni piecām jūdzēm, un šāds attālums ļautu Kavano aizbēgt no Šāvējiem. Ja nepieciešams (viņam pāris reižu bija nācies tā darīt), viņš turpinātu ceļu pat ar pliku riteņa disku.

Aizmugurējā logā ietriecās vēl viena lode. Šoreiz tā izlidoja cauri arī priekšējam stiklam. Kavano dzirdēja to pasvilpjam garām. Viņš juta, kā pagrūstais gaiss uzsitas uz vaiga. Bet viņš nedrīkstēja domāt par to, cik tuvu lode pazibējusi, viņš nedrīkstēja domāt par Preskotu, kas bija saritinājies tik cieši pie grīdas, cik vien šis druknais vīrs to spēja.

Kavano saspringts lūkojās cauri lietum un stikla tīrītāja ziboņai un palielināja ātrumu. No sānieliņas izšāvās gara, melna automašīna un, bremzēm kaucot, apstājās, bloķējot šauro krustojumu. No tās negaisā izlēca vīri, nostājās aiz mašīnas un notēmēja pistoles. Bet, nepaspējuši izšaut, viņi aptvēra, ka iesprostojuši nevis Kavano, bet paši sevi, jo Kavano nebija laika apturēt. Pašapzinīgie skatieni pārvērtās panikā, un viņi metās pie ēku sienām abās pusēs.

-    Preskot, saturies! Tūlīt būs ellīgs trieciens!

Strauji tuvojoties mašīnai, kas bija aizšķērsojusi krustojumu, Kavano cauri lietum redzēja gana skaidri, lai nāktu pie atziņas, ka ielā nebija iespējams apgriezties otrādi. Palika tikai divas iespējas. Pirmkārt, varēja paraut rokas bremzi un par ceturtdaļu pagriezt stūri, lai mašīna apsviestos otrādi par simt astoņdesmit grādiem - tā saucamais kontrabandista grieziens. Pēc tam jāatlaiž rokas bremze un jātraucas prom no barikādes.

Taču tas neko neatrisinās, tāpēc ka, braucot pretējā virzienā, viņi nonāks atpakaļ pie šāvējiem, kas viņus vajā. Turklāt uz slidenā ceļa būs grūti veikt šo manevru precīzi. Tāpēc atlika otrā iespēja.

Kavano ieskatījās spidometrā. Sešdesmit. Pārāk ātri. Sviedriem pilot, viņš pacēla pēdu no akseleratora pedāļa un centās uz stūres turēt rokas stāvoklī "bez desmit divi", plaši izplešot pirkstus, lai tvēriens būtu visciešākais.

Bija acīm redzams, ka, tiešā triecienā iebrāžoties mašīnā, ies bojā gan Preskots, gan viņš pats - nepārvarams spēks pret nekustīgu masu. Tomēr pastāvēja kāda iespēja izdzīvot sadursmē. Viņam bija jāmaina attiecība starp spēku un masu.

-    Tūlīt būs, Preskot! Turies!

Samazinājis ātrumu līdz četrdesmit piecām jūdzēm stundā, Kavano lūkojās cauri stikla tīrītāja neprātīgajiem zibšņiem uz priekšā nostādīto automobili, kas bija novietots ar sāniem pret viņu. Kavano mērķēja uz to vietu, kur mašīna bija visvieglākā, - uz bagāžnieka aizmuguri, no viņa pa labi. Viņš koncentrējās uz pakaļējo buferi. Vienlaikus Kavano sagrieza mašīnu tā, lai bufera sānos ietriektos tikai kreisais priekšējais stūris.

Sadursme izvēla cauri sāpīgu triecienvilni. Būdams gatavs, ka galva parausies atpakaļ, Kavano bija sagumis sēdeklī un atspiedis galvu pret atzveltnes pagalvi. Tik un tā kaklu sāpīgi sarāva.

Simtprocentīgam spēkam vajadzēja iedrāzties simtprocentīgā masā, taču Kavano izkalkulētā sadursme ar otru automašīnu samazināja abus faktorus par divām trešdaļām. Šķīda stikli. Metāls sagumzījās. Automobilis Kavano priekšā pagriezās, pakaļējais gals pasviedās sāņus, izveidojot spraugu, caur kuru Kavano drāzās uz priekšu, spēcīgi uzspiezdams uz akseleratora pedāļa.

Viņam aiz muguras uzbrucēji atguvās no šoka un pat sāka apšaudīt aizbraucošo mašīnu. Kavano neslējās augšup, dzirdot, kā lodes dauzās ap mašīnas pakaļgalu, dažas pat izšāvās cauri gandrīz pilnīgi izdauzītajam priekšējam stiklam. Viena lode ietriecās priekšējā panelī. Cita aizlidināja spazmatisko stikla tīrītāju.

Lietum sitoties iekšā pa atvērumu, kurā agrāk atradās priekšējais stikls, Kavano turpināja traukties pa šauro ieliņu. Tālumā ieskanējās sirēnas.

-    Preskot, tu neesi cietis?

Atbildes nebija.

Starp vēja brāzmām Kavano pamanīja priekšā vīdam krustojumu un laideni uzspieda kāju uz bremžu pedāļa, lai veiktu pagriezienu. Slidenais segums lika riepām šļūkt kā pa ledu. Viņš atņēma kāju no bremžu pedāļa, vienlaikus atlaizdams vaļīgāk akseleratora pedāli, liekot dzinējam veikt bremžu funkcijas. Bet krustojums visvienalga paskrēja garām, pirms viņš paspēja nogriezties.

-    Preskot, saki kaut ko! Viss kārtībā?

Preskots, sakņupis cieši pie grīdas, sakustējās.

-    Prieks uzzināt, ka neesi mūs pametis.

Sirēnu gaudošana tuvojās, priekšā vīdēja vēl viens krustojums, un šoreiz Kavano spēja savaldīt ātrumu un, griežoties pa labi, nepieļaut, lai riepas izslīd.

Vairs nebūdams mērķis, viņš jutās gandrīz pacilāts un jautāja Preskotam:

-    Tev trāpīja?

-Nē.

-    Tad celies un nodarbojies ar ko lietderīgu!

-    Tik labi tomēr nejūtos.

-     Arī man bijušas labākas dienas. Redzi, man jākoncentrējas uz auto vadīšanu. Izņem man no jakas telefonu un piezvani pa šādu numuru! - Kavano nodiktēja. - Tad pasniedz telefonu man, lai varu izsaukt palīgus.

-    Jā, palīdzību, — izdvesa Preskots.

-     Un tad tu man izstāstīsi, kas, pie joda, šie zeļļi tādi bija, - Kavano sacīja, - un kāpēc viņi tā tiecās tevi nogalināt.

12

-    Viņi netiecas mani nogalināt, - atteica Preskots.

-Ko?

-    Viņi grib mani saņemt dzīvu.

Kavano piepeši sajuta spēcīgāku dzestrumu, nekā to spētu izraisīt lietus, kas triecās sejā. Viņš ielūkojās atpakaļskata spogulī, lai pārbaudītu, vai uzbrucēji metušies pakaļ, un realitātes izjūta cieta dramatiskas pārmaiņas, liekot uz visu raudzīties pavisam citā gaismā. Kad šāvēji atklāja uguni noliktavā, Kavano bija uzskatījis, ka ēnas un cauri jumtam krītošais lietus aizkavējuši uzbrucējus saskatīt mērķi. Tagad viņš atskārta, ka patiesībā lodes rūpīgi izšautas, nevis lai Preskotu nogalinātu, bet apstādinātu. Ja vien šeit bija kāds nogalināms mērķis, tas biju es, nodomāja Kavano. Tagad viņam bija skaidrs, ka uz automašīnu izšautās lodes bija mērķētas uz šofera pusi, uz viņu, nevis uz Preskotu. Vienīgā neiederīgā uzbrucēju rīcība bija raķetes šāviens pa aizmūrēto logu, taču arī tam bija izskaidrojums. Parakņājoties atmiņā, Kavano aptvēra, ka raķetes eksplozīvais spēks bijis vājāks nekā parasti. Ēkai nodarītajiem postījumiem bija jābūt daudzkārt lielākiem. Šāviņa jauda bija samazināta cerībā, ka tas apdullinās, nevis nogalinās.

-     Skaidrs. - Gandarīts, ka var saskatīt satiksmi cauri lietum, Kavano attālinājās no noliktavām un sasniedza sagrabējušas mājas līdzās lielceļam. - Viņi nomaskējās par narkomāniem, saplūstot ar apkārtni, un cerēja tevi pārsteigt. Kad uzrados es, viņi noprata, ka situācija tūlīt kļūs citāda, un strauji mainīja plānus, uzbrūkot, pirms bija sagatavojušies.

Sirēnu kaukšana priekšā pieņēmās spēkā.

-     Paņem manu mobilo! - Kavano atkārtoja. - Nospied manis nosaukto numuru!

Beidzot Preskots tā izdarīja.

-    Lūdzu! Jau savienojās.

Kavano atlaida labo roku no stūres, paņēma telefonu un nolēma pārbaudīt Preskotu, pajautājot:

-    Skan sirēnas. Vai negribi doties uz policiju?

-    Nē, - Preskots atteica.

-    Kāpēc ne?

-    Nekādas policijas! - Preskots uzsvēra.

Pirms Kavano paspēja viņu iztaujāt sīkāk, viņš izdzirdēja Dan- kana balsi sakām:

-     "Gbbal Protective Services".

-    Te Kavano. Man ir "sarkanais stāvoklis".

Kavano iztēlojās, kā Dankans saslejas taisni kā spieķis.

Vēja un salauztā slāpētāja radītā trokšņa dēļ Kavano ar mokām saklausīja Dankana atbildi.

-    Atrašanās vietas raidītājs tavā "Taurus" nedarbojas. Uz ekrāna tevi neredzu.

-     "Taurus" jau ir pagātne. Mēs ar Preskotu atrodamies zagtā mašīnā. - Pūloties vadīt auto ar kreiso roku, Kavano piespieda mobilo telefonu tuvāk ausij.

-    Nosauc savu atrašanās vietu!

-    Es ieslēgšu balss šifrētāju. - Kavano piespieda podziņu telefona apakšā, un tā aktivizēja skrembleru. Ja vajātājiem mašīnās bija mobilo sakaru skeneris, viņiem noklausīšanās būs liegta. - Es vēl aizvien esmu Ņuarkā, - viņš turpināja. - Attālināmies no upes. Sev priekšā redzu dzīvu satiksmi, bet nevaru noteikt, kas šī par maģistrāli.

-Cik uzbrucēju? - Spriedze Dankana balsi padarīja sažņaugtu.

-    Kādi astoņi.

-    Viņi uzsākuši pakaļdzīšanos?

-     Neesmu pārliecināts. Iespējams, ka es… - Stūrējot uz maģistrāli, traucoties garām vēl bariņam pussabrukušu māju, Kavano vēlreiz iemeta aci atpakaļskata spogulī. Viņš jau grasījās pabeigt teikumu ar "esmu atrāvies", kad no tumšā stūra izslīdēja divas mašīnas un metās viņu virzienā. - Jā, - viņš atbildēja. - Viņi dzenas pakaļ.

Kavano nonāca pie uzbrauktuves maģistrālē un pamanīja zīmi.

-    Es dodos ziemeļu virzienā pa divdesmit pirmo ceļu. - Viņš ieraudzīja vēl vienu zīmi. - Makārtera maģistrāle.

-    Ja tu attālinies no upes un dodies uz ziemeļiem pa divdesmit pirmo ceļu… - Kavano iztēlojās, kā Dankans datora ekrānā studē karti. - Turpini braukt tai virzienā! Aptuveni pēc desmit jūdzēm būs krustojums ar trešo ceļu. Nogriezies uz austrumiem, tad uz ziemeļiem pa septiņpadsmito ceļu! Līdz Tīterboro tiksi?

Dankans domāja Tīterboro lidostu, ceturto nozīmīgāko lidostu Ņujorkas apkārtnē pēc Kenedija, Lagvārdijas un Ņuarkas lidostām. Tīterboro atradās Ņūdžersijā, tur, kur pie 80. starpšta- tu maģistrāles saplūda 17. un 46. ceļš, divpadsmit jūdzes no Man- hetenas nomales pāri Džordža Vašingtona tiltam. Tā tika projektēta kā "atslodzes" lidosta, un tas nozīmēja, ka to izmantoja kompāniju, privātajiem un čarterreisiem, lai atvieglotu lielāko lidostu darbu un to apkalpotos lielos pasažieru lainerus. Tā kā daudzi "Global Protective Services" klienti bija kompāniju vadītāji, aģentūrai lidostā bija savs birojs un helikopters, lai gan tie dižojās ar "Atlas Avionics" - "Global Protective Services" filiāles logo.

-     Es šobrīd atrodos Tīterboro, - cauri negaisa radītajiem traucējumiem skrapstēja Dankana balss. - Mēs veicam nodošanu.- Tulkojums: klients kādu laiku ticis apsargāts Manhetenā un tagad no bruņotas mašīnas tiek pārvests uz klienta kompānijas lidmašīnu, pēc tam darbu sāks aģenti, kas nepieder pie "Gbbal Protective Services". Brīdī, kad lidmašīna pacēlās gaisā, darbs bija galā. - Jūs tiksiet līdz šejienei?

-Jātiek. - Kavano uzmeta aci benzīna rādītājam, kas no trīs ceturtdaļām bija nokrities līdz pusei, norādot, cik daudz benzīna izlijis pa ložu caurumiem tvertnē.

-    Piezvanīšu pēc desmit minūtēm, - Dankans deva norādījumus. - Tad man būs skaidras sīkākas tikšanās detaļas.

Kavano pārtrauca sarunu un nolika telefonu blakus pistolei uz sēdekļa. Viņš pavērās atpakaļskata spogulī un ieraudzīja, kā uz maģistrāles iznirst abas vajātāju mašīnas. Negaisa dēļ daudzām mašīnām bija ieslēgta gaisma, bet šīs traucās, iegrimušas tumsā.

Sirēnas atkāpās tālumā.

-     Preskot, tu neatbildēji uz manu jautājumu. - Kavano noslaucīja lietus lāses no sejas un koncentrējās kravas mašīnas apdzīšanai. - Kāpēc tu negribi, lai es zvanu policijai?

-     Viņi nesapratīs, ko ar mums iesākt. Ieroči. Zagta mašīna. Jēzus! - Preskota sejā bija daļēji pazudis tuklums, spriedze to bija samazinājusi. - Mūs nopratinās uz ielas. Mūs nopratinās iecirknī. Kad mani beidzot palaidīs vaļā, cilvēkiem, kuri man seko, būs laika atkal sagatavoties.

-    Tiesa. - Kavano vēlreiz noslaucīja lietu no sejas. - Bet man radās sajūta, ka tev ir vēl kāds iemesls, kāpēc tu negribi iet uz policiju.

-    Tāds pats iemesls, kāpēc es izvairītos no Narkotiku apkarošanas pārvaldes. Es neuzticos nevienam, kam ir saistība ar varas iestādēm.

-     Narkotiku apkarošanas pārvalde? Kāds tai sakars ar… - Kavano piepeši uzmācās šķērma nojauta, ka Preskots tomēr var izrādīties monstrs.

-    Vīri, kas mums dzenas pakaļ, strādā pie Hesusa Eskobara. - Preskota bailēs pārvērstā seja bija tādā pašā krāsā kā nosmulētais baltais krekls.

Kavano nelabums auga augumā - Hesuss Eskobars bija ievērojams narkotiku barons Dienvidamerikā. Viņš vēlreiz palūkojās atpakaļskata spogulī un ieraudzīja, ka vajātāji bija pietuvojušies.

-    Tu zvērēji, ka tev nav nekāda sakara ar narkotikām! Es neaizsargāju narkotiku tirgotājus.

-    Es teicu, ka neesmu narkotiku tirgotājs. Tas ir tiesa. Bet es neteicu, ka te nav iejauktas narkotikas.

-    Tas neskan loģiski.

-    Vai esat dzirdējis par D. P. biolaboratoriju?

-    Nē. - Riepas izšļakstīja ūdens migliņu no ceļa seguma, kad Kavano padrāžas garām vēl vienai kravas mašīnai.

-     I). P. nozīmē "Denjels Preskots". Tā pieder man. Mūsdienīga biotehnoloģijas izpētes iestāde. - Kad Preskots palūkojās cauri lietum uz abām vajātāju mašīnām, zīlītes viņa acīs no bailēm iepletās. - Ja jūs būtu dzirdējis par D. P. biolaboratoriju, tad gan man būtu pamats bažām. Es lielākoties veicu valdības pasūtījumus.

Kavano pēkšņi radās neomulīga priekšnojauta par to, ko tūlīt dzirdēs.

-    Pēdējās pretnarkotiku kampaņas laikā mani nolīga veikt pētījumus par to smadzeņu daļu, kas saistīta ar atkarību. - Emociju pārņemtais Preskots sāka runāt ātrāk. - Atkarība ir neaptverami sarežģīta. Nav skaidrs, vai cilvēki iegūst pieradumu psiholoģisku vai fizisku iemeslu pēc, - Preskots bēra vārdus kā pupas. - Dažādas personas kļūst atkarīgas no dažādiem efektiem. Pasīvās tiecas pēc depresantiem. Aktīvie tipi kāro stimulantus. Dažkārt gluži otrādi.

Vajātāju mašīnas jau atradās simts jardu attālumā no aprūsējušā sedana.

-    Doma bija tāda, - Preskots klāstīja, - ja es atrastu kopsaucēju, visiem vienādu fizisko kairinātāju faktoru, piemēram, smadzeņu garozā vai hipotalāmā, tad varbūt varētu atrast paņēmienu, kā apturēt šā faktora darbību. Atkarība netiktu izraisīta.

Vajātāju mašīnas jau atradās tik tuvu, ka Kavano atpakaļska- ta spogulī saredzēja katrā sēžam četrus vīrus. Vienam šoferim bija ūsas. Otrs bija noskuvis galvu kailu. Acīs dega cilvēku mednieku apņēmība.

-    Un tu to atradi? To atkarību izraisošo faktoru?

-Nē.

Kavano centās paredzēt, kā rīkosies šāvēji. Viņi grib saņemt Preskotu dzīvu, viņš prātoja. Uz mani viņi nešaus. Vismaz ne braucot tik lielā ātrumā. Viņi negrib izraisīt autoavāriju, jo tajā var iet bojā Preskots. Vienīgā iespēja ir nostumt mūsu mašīnu no ceļa.

-    Es neuzgāju šo faktoru, ko varētu likvidēt, lai novērstu atkarību, - teica Preskots. - Taču es, lai Dievs stāv man klāt, atradu viegli izgatavojamu ķimikāliju, kas momentā izraisa atkarību. Atkarību no tās. Lēta ražošana. Nav vajadzīgas komplicētas iekārtas. Un ražošanas procesā nerodas toksiski blakus efekti, tas nedraud izraisīt eksplozijas un ugunsgrēkus, kā tas gadās citu narkotiku ražošanā.

Kavano vēlreiz ielūkojās atpakaļskata spogulī. Vajātāju mašīnas traucās cauri lietum un atradās tikai divdesmit jardu aiz se- dana.

-     Tiklīdz es ziņoju par atklājumiem, - Preskots turpināja, - mana darba devēju aģentūra tā satraucās, ka izpētes programmu slēdza.

Viena no mašīnām iekārtojās aiz sedana, bet otra piebrauca Kavano kreisajā pusē. Viņi centīsies ieslēgt mūs "kārbā" un nostumt no ceļa, iedomājās Kavano.

-    Pēkšņi ieradās NAP un konfiscēja manus pētījumus, - Preskots stāstīja. - Nozvērināja mani un laboratorijas asistentus turēt muti. Tiesa, maniem laboratorijas asistentiem nekas nedraud. Es vienīgais zinu formulu.

Kavano izpētīja satiksmi priekšā un strauji pieņēma lēmumu.

Preskota balss nodrebēja. Vārdi plūda straumēm.

-    Bet Eskobaram laikam NAP ir savs ziņotājs. Mani pētījumi ir tik labi apsargāti, ka pat Eskobara ļaudis netiek tiem klāt. Palieku tikai es. Viņi vēlas mani sagūstīt un piespiest atklāt formulu.

-    Dieva dēļ, kāpēc NAP necenšas tevi aizsargāt?

-    Centās. Bet Eskobara ļaudis tik un tā mēģināja mani nolaupīt. Jādomā, kāds no viņiem strādā NAP, un tas būs paziņojis manu atrašanās vietu. Vienībai, kura mani apsargāja, uzbruka.

Es līdz ar nagiem izspruku no nolaupītājiem. Izmantojot sajukumu, aizlavījos prom, un man izdevās tikt līdz noliktavai.

-    Ko tu biji iekārtojis jau agrāk. Katram gadījumam, - Kava- no noteica.

-     Bet es nevarēju palikt tur mūžam. Man izbeigtos pārtika. Es gribēju ar kādu parunāties. Man ir līdz kaklam dzīvot bailēs.

-    Es darīšu visu iespējamo, lai to vērstu par labu. - Kavano savā pusē nolaida lejā logu. Viņš dzirdēja ne tikai lietus plīkšķus, bet arī mašīnu, kas tuvojās no sāniem. - Vai tu proti pielādēt pistoli?

-Nē.

Nav nekāds brīnums, Kavano iedomājās. Viņš bija grasījies pasniegt Preskotam vienu no pilnajām "Sig Sauer" aptverēm un likt pārlādēt ieroci. Nu vairs nebija laika izskaidrot, kā to dara. Kavano būs jāpaļaujas uz Preskota četrdesmitpiecnieku.

Auto Kavano kreisajā pusē piebrauca cieši līdzās sedanam un ietriecās tam sānos.

-    Pieraugi, lai siksna ir cieši nostiepta, - Kavano izmeta.

Mašīna vēlreiz iebelza pa šofera pusi. Kavano dzirdēja, kā sa-

ņurcās metāls. Saspringti stūrējot ar kreiso roku, viņš labajā pacēla četrdesmitpiecnieku.

-    Lai tik pistole pamēģina nedarboties!

Viņš pārlika ieroci kreisajā rokā un stūrēja ar labo.

Automašīna kreisajos sānos jau trešo reizi iezvēla pa Kavano pusi, pūloties novirzīt sedanu uz ceļa malu.

Jūtot sadursmes izraisītās trīsas, Kavano ar īkšķi noņēma drošības sviru uzvilktajai pistolei.

13

Ja divu auto masa ir vienāda, tie var kādu laiku sisties viens pret otru, un, ja šoferi savu darbu prot, ne vienu, ne otru mašīnu no ceļa nenostums. Nelaime tāda, ka mašīna, kas triecās pret

Kavano sarūsējušo sedanu, bija lielāka un smagāka. Fizikas likumi bija tās pusē. Ar laiku tās svars nogrūdls Kavano sedanu ceļa malā.

Viņš varēja šoferi nošaut, bet, tā kā uzbrucēju auto svaidījās nekontrolējami, pastāvēja pārāk liels risks, ka tas uztriektos aizmugurē braucošajām mašīnām un to pasažieri ietu bojā. Bez tam lodes varētu iziet cauri šoferim un turpināt lidojumu uz mašīnām pretējā lielceļa pusē, un, iespējams, kādam atņemt dzīvību.

Tomēr pistoli varēja izmantot arī citādi.

- Preskot, aizklāj ar rokām ausis!

Paša Kavano ausīs nerimstoši zvanīja kopš brīža, kad viņš sāka šaut. Tagad viņš sagatavojās nodarīt tām vēl lielākas sāpes.

Spēcīgi uzspiedis uz akseleratora pedāļa, viņš traucās uz priekšu. Nonācis blakus uzbrucēju mašīnas motoram, viņš pabāza pistoli pa logu, notēmēja uz dzinēja pārsegu un septiņas reizes izšāva, iztukšojot aptveri, cik vien ātri spēja nospiest mēlīti. Zem pārsega izšķīda ventilators. Radiators uzsprāga. No dzinēja izšļācās eļļa un oglekļa putekļi, izlaužoties pa caurumiem, ko motora pārsegā bija iztriekušas viņa raidītās lodes. Mašīnas priekšgalā no radiatora pacēlās tvaiks.

Aizslēgs pistoles virspusē palika atvilkts līdz galam, norādot, ka pistole ir tukša. Kavano nekavējoties ievilka ieroci sedanā, lai šāvēji noprastu, ka apšaude beigusies, un neatklātu uguni. Pašreizējā situācijā viņiem raižu bija gana, lai vēl nepaklausītu Es- kobara pavēlēm un apdraudētu Preskota dzīvību, apšaudot šoferi, kura mašīnā Preskots atradās. Ieroča raidītās lodes bija tā sabojājušas dzinēju, ka uzbrucēju mašīna strauji zaudēja ātrumu. Eļļas dūmakas un tvaika ieskauts, sakropļotais auto atkāpās un nogriezās uz ceļa malu.

Aiz Kavano braucošā mašīna centās atmaksāt, pietuvojoties un uzsitot pa sedana pakaļējo buferi. Tas sedanu tikai sadrebināja un neatstāja nekādu iespaidu uz Kavano spēju valdīt pār auto. Kaut arī šī taktika izskatījās dramatiska, tā necik daudz nepanāca. Kad vajātāju spēkrats otrreiz ietriecās Kavano mašīnas buferī, viņam nebija jādara nekas cits kā mazliet jāpiespiež bremžu pedālis, un aizmugurējā mašīna jaudāja labi ja nedaudz pastumt priekšējo. Fakts, ka uzbrucēju šoferis taranēšanu uzskatīja par pietiekami efektīvu, pauda Kavano, ka oponentam auto kaujās nav nekādas dižās pieredzes.

Auto kaujās pastāvēja tikai viens efektīvs manevrs. Taču Kavano vispirms bija jātiek atbilstošā pozīcijā. Viņš negaidīti nostūrēja labajā malā un piespieda bremžu pedāli gandrīz līdz galam, taču ne pilnīgi. Kavano sprieda par spiediena spēku pēc bremžu pulsa biežuma. Deviņdesmit astoņu procentu spiediens piešķīra apstāšanās jaudu un vienlaikus ļāva kontrolēt stūrēšanu. Simtprocentīgs spiediens nozīmē, ka strauji paātrinātais pulss ir pēkšņi aprāvies un bremzes ir bloķētas, pārvēršot sedanu par vienīgi pāris tonnām slīdoša metāla.

Viņš ieslīdēja aiz vajātāju mašīnas, atlaida bremžu pedāli un iekārtojās aiz tās, joprojām turoties līdzās ceļa malai. Mērķējot ar priekšējā bufera kreiso stūri, Kavano uzsita pa pretinieku mašīnas labo aizmugurējā bufera stūri, izmantojot tā saucamo precī- zijas imobilizācijas metodi. P1M manevrā praktiski nemaz nevajadzēja spēku, tikai priekšējā bufera kreisā stūra dāvātu skūpstu.

Un atkal tika laista darbā fizika. Pretinieku mašīna apgriezās par simt astoņdesmit grādiem, ar priekšgalu pret viņiem, tās pārsteigtie pasažieri lūkojās Kavano tieši sejā. Vienlaikus mašīna slīdēja sāniski pa labi un griezdamās nonāca ceļa malā. Taču, turpinot griezties, tā aizslīdēja tik tālu, ka ietriecās maģistrāles malā uzstādītajai barjerai. Tikmēr Kavano uzbrauca uz ceļa un traucās uz priekšu.

-     Preskot, palūkojies aiz muguras! Vai vēl kāda mašīna nobraukusi no ceļa? Ir kāda avārija?

Preskots apbrīnā pavērās pāri plecam.

-   Nē. Mans Dievs, dažas mašīnas slīd, taču turas uz ceļa. Citu avāriju nav. Neticami, ka jūs to spējāt! Jums izdevās atrauties.

-    Nē, - atteica Kavano.

-    Bet…

-     PIM manevrā pretinieka mašīnai netiek nodarīti gandrīz nekādi kaitējumi, - Kavano sacīja.

-    Kādā manevrā?

-    Ja vien tam auto nav nekas salauzts no trieciena ar sānu pret barjeru, tie vīri drīz atkal nāks mums pa pēdām. - Kavano uzmeta aci degvielas rādītājam uz paneļa. Šautriņa atradās uz vienas ceturtdaļas atzīmes. - Turklāt benzīna tvertnē ir pārpārēm ložu caurumu. Drīz būsim tukšā.

Tālumā iekaucās cita sirēnu grupa.

Kavano palūkojās atpakaļskata spogulī - nekas neliecināja, ka otra mašīna būtu izrāpusies uz lielceļa. Viņš vērās uz priekšu un ieraudzīja nobrauktuvi. Kavano bija pietiekami attālinājies uz maģistrāles, un vīrieši atpalikušajā mašīnā diez vai ievēros, ka sarūsējušais sedans nogriezies no lielceļa. Vismaz tā viņš cerēja.

Sirēnu auri pieņēmās spēkā.

-    Laiks mainīt plānu. - Kavano nogriezās uz nobrauktuves, nobrauca lejā, kreisajā pusē ieraudzīja iepirkšanās centru un devās uz tā pārpildīto autostāvvietu. Citu automašīnu pasažieri pārsteigti blenza uz Kavano mašīnas sadauzīto purnu.

-     Preskot, ar krekla piedurkni noberz visu, kam pieskāries. Notīri savus pirkstu nospiedumus!

Cerībā, ka lietus apslāpēs automobiļa manevrus, Kavano iebrauca plašajā stāvlaukumā, bet visas vietas izvēlētajā rindā bija aizņemtas. Viņš nolādējās un cauri peļķēm stūrēja uz nākamo rindu, kur tāpat visas vietas bija aizņemtas.

Kā nu ne, viņš domāja. Lietaina svētdienas pēcpusdiena. Kā lai ļaudis nosit laiku? Dodas uz iepirkšanās centru.

Kavano iegriezās nākamajā rindā un tad vēl vienā, un vēl vienā. Visas bija pilnas ar automašīnām.

Tālumā sirēnu gaudošana apklusa, iespējams, nostājoties pie mašīnas, kuras dzinēju Kavano bija samaitājis.

Pēkšņi rindā, kurā brauca Kavano, iestūrēja melna automašīna un traucās viņam pretī. Cauri tās plandošajiem stikla tīrītājiem uz viņu glūnēja trīs pasažieri un šoferis skūtgalvis.

Kavano nobremzēja, padeva atpakaļgaitā un sāka braukt, bet tai brīdī vīrietis pasažiera sēdeklī nolaida lejā logu, izliecās pa to lietū un notēmēja pistoli ar klusinātāju. Kavano nedzirdēja šāvienu, dzirdēja vienīgi to, kā lode saduras ar radiatoru.

No plaisas radiatorā pacēlās tvaiks. Bum! Radiatorā ieurbās otra lode. Vajātāji bija guvuši mācību no tā, kā Kavano bija izvedis no ierindas pirmo mašīnu, ar četrdesmitpiecnieku sašaujot dzinēju un radiatoru. Pistole pasažiera rokā pēc skata bija mazāka par četrdesmitpiecnieku. Tā nenodarītu tādu postu dzinējam, taču radiatoru gan ellīgi pagandētu.

Strauji virzoties atpakaļgaitā, Kavano sagrieza stūri, apsviežot sedanu par simt astoņdesmit grādiem. Šaurajā rindā uz mitrā asfalta viņš nevarēja izdarīt pusapgriezienu atmuguriski tik precīzi, kā spēja. Priekšējā bufera labais sāns viegli skāra rindā novietotā busiņa pakaļējo gabarītu lukturi, satricinot sedanu. Kavano tomēr steigšus izlīdzināja gaitu un nostājās ar skatu pret veikalu, nevis vajātāju auto. Viņš pārslēdza ātrumu un traucās starp mašīnu rindām.

Lietus sāka apslāpēt tvaiku no radiatora, un Kavano krūtis sažņaudzās, jo starp mašīnām, turot lietussargu, iznāca sieviete. Viņa aizgāja līdz rindas vidum un pamira, ieraugot, ka virsū lido Kavano mašīna.

14

Nekad neskaties uz to, no kā centies izvairīties! Skaties tur, kur gribi izvadīt mašīnu! Šo likumu Kavano bija iedzinuši "Bil! Scott's Raceway" instruktori Rietumvirdžīnijā, uz kurieni "Global Protective Services" un dažādi izlūkdienesti sūtīja savus operatorus apgūt prasmi aizmukt no pakaļdzīšanās.

-     Kāpēc daudzās autokatastrofās mašīnas saskrienas ar purniem vai ietriecas viena otrai sānos, it kā nebūtu mēģināts no tā izvairīties? - bija taujājis Dankans, sēdēdams blakus šoferim.

Kavano nevarēja atbildēt, jo tai brīdī veica pagriezienu ar ātrumu simt divdesmit jūdzes stundā.

-    Kāpēc tad, kad mašīna trāpa uz ledus laukumiņa un noslīd no ceļa, tā uztriecas virsū vienīgajam telefona stabam simts jardu attālumā vai vienīgajam kokam laukā?

Ari šoreiz Kavano nebija varējis atbildēt, nodarbināts ar to, ka ieklausījās dūkoņā un mašīnas riepu pulsā, zinādams, ja dūkoņa paaugstināsies, ja vibrācija paātrināsies, riepas zaudēs saķēri ar segumu un viņš izlidos no trases.

Dankans atbildēja viņa vietā:

-    Tas tāpēc, ka šoferis vēro mašīnu, kas tuvojas viņam, telefona stabu ceļa malā vai koku lauka vidū. Un, kaut arī šoferis vēlas no tiem izvairīties, viņš tiem nolādētajiem priekšmetiem uzdrāžas virsū. Kāpēc viņš ar tiem saduras?

-    Tāpēc, ka viņš uz tiem skatās, - Kavano beidzot izdvesa atbildi, izbraukdams no līkuma.

-    Jā. Šoferis stūrē tur, kur rāda viņa acis. Lūkodamies tur, no kā gribi izvairīties, tu dosies tieši tajā virzienā.

Piepeši mašīnas priekšā uz skrejceļa izbrāzās milzīga kartona kaste. Kavano pārsteigumā uzmeta tai skatienu un devās taisni virsū. Samirkšķinājis acis, viņš vēlreiz palūkojās uz priekšu un spēja noturēties trasē. Lielā ātrumā braucošais auto tikai mazliet sašūpojās, pabraucot garām kastei, kas ielidoja grāvī. Viņam likās, ka redz pie tās piesietu virvi.

-    Vai tur kāds trases malās paslēpās un parāva kasti pāri? - Kavano jau bija iegriezies nākamajā līkumā.

-    Astoņdesmit procentu iesācēju mācekļu ierauga to kasti un seko tai grāvī, - bija atbildējis Dankans. - Kāda ir mācība?

-    Skaties, kur gribi braukt, nevis tur, kur baidies ieskriet.

-    Tieši tā!

Kavano lūkojās garām no bailēm paralizētajai sievietei uz peļķi, kurā pilēja lietus.

Nekustieties, kundzū!

Kavano nospieda bremžu pedāli, sajūtot bremžu pulsu, mērot to pieaugušo biežumu. Nogaidot, līdz bremzēšanas jauda ir deviņdesmit astoņi procenti, viņš turēja pēdu stingri. Uzspiežot vēl kaut nedaudz, bremzes nobloķēsies, un viņam vairs nebūs iespēju kontrolēt sedana gaitu. Taču, kamēr bremzes nav nobloķējušās, viņš varēja gan kontrolēt mašīnu, gan samazināt ātrumu.

Kavano atradās tik tuvu pamirušajai sievietei, ka redzēja, kā iepletušās viņas acu zīlītes, un pagrieza stūri pa labi.

Nē! Neskaties uz viņu! Skaties uz lietu peļķē viņai aiz muguras!

Kavano juta, kā mašīna uz mitrā asfalta grasās izslīdēt no kontroles. Sedans pēkšņi pagriezās pa labi, kā viņš to bija vēlējies. Nenolaizdams acis no tās peļķes, kuru vēlējās sasniegt, Kavano sacirta stūri pa kreisi, apsviezdamies apkārt sievietei un sajuzdams, kā gar logu pazib viņas lietussargs, bet mašīna tikmēr sasniedza peļķi, un viņš atlaida bremžu pedāli.

Kavano mirkli salēcās sirds, viņš pameta acis atpakaļskata spogulī, baiļodamies, ka vajātāju mašīna sievieti notrieks, taču izglābšanās par mata tiesu bija izrāvusi sievieti no sastinguma. Viņa steidzās pie rindā stāvošajiem auto, un nākamajā mirklī melnā mašīna paskrēja sievietei garām, iebraucot peļķē un apšļakstot viņu.

Uzmanīgi vērojot, vai pēkšņi neparādīsies vēl kāds gājējs, Kavano traucās starp mašīnu rindām veikala virzienā. Viņš pagriezās pa kreisi, pie vienas no veikala ieejām - stiklotu durvju virkni Preskota pusē.

-    Preskot, ver vaļā durvis! Mēs tinamies prom!

-Bet…

-     Klausi! - Kavano spēji apstādināja mašīnu iepretim vienām no durvīm. Viņš paķēra "Sig Sauer" un četrdesmitpiec- nieku. - Aiziet!

Viņš dzirdēja, kā melnais auto strauji tuvojas, bet kopā ar Preskotu ieskrēja veikalā.

15

Trešais stāvs bija silts, sauss un gaišs, pircēju un skaļu sarunu pārpilns, tomēr Kavano uzmanību tūlīt saistīja elektronikas veikals, pirmais rindā pa kreisi.

-    Meties te iekšā! - viņš pavēlēja Preskotam.

Kavano zināja, ka melnā mašīna apstāsies pie sarūsējušā se- dana. Visi trīs pasažieri ieskries veikalā. Šoferis paliks mašīnā un pa mobilo telefonu nepārtraukti sazināsies ar šāvējiem, kas steigsies meklēt Kavano un Preskotu. Tādējādi, ja Kavano un Pres- kots centīsies aizmukt caur citu centra nodaļu, šoferim var likt, lai steidzas pie tām veikala durvīm.

Steidzinādams Preskotu doties uz elektronikas veikalu, Kavano iebāza četrdesmitpiecnieku aiz jostas. Izmisīgi cenšoties nozust, pirms veikalā ieskries šāvēji, viņš paslēpa "Sig Sauer" sev cieši klāt. Viņš izņēma tukšo aptveri, iemeta to kabatā, no jostas patronsomas pie kreisā sāna izņēma jaunu, iestūma to pistolē un piespieda sviru, kas pastūma stobra aizslēga daļu uz priekšu, ievirzot patronu patrontelpā. Viņš to visu paveica ejot, nedomājot, ar simtiem reižu treniņos slīpētu pārliecību.

Jauniņais elektronikas veikala pārdevējs samulsa, redzot, kādā ātrumā, ūdenim pilot, telpā iebrāžas Kavano un Preskots.

-    Kā vani jums palīdzēt?

Paslēpis "Sig Sauer" zem žaketes, Kavano vilka Preskotu garām pārdevējam, garām spilgti izgaismotām televizoru, videomagnetofonu un DVD atskaņotāju rindām.

-    Mūsu meklētais ir pašā galā.

Pārdevējs aizgūtnēm viņiem sekoja.

-Ja jūs man to parādītu, es ar prieku palīdzētu.

-    Jauki! - Kavano ar Preskotu spiedās garām klientiem, tuvojoties letei telpas galā.

Letei kreisajā pusē atradās durvis. Kavano pastūma Preskotu garām letei un atvēra durvis.

-    Ser, klientiem nav atļauts ieiet noliktavas telpās! - pārdevējs iesaucās.

-    Bet te ir tieši tas, ko mēs meklējam. - Ievilcis Preskotu noliktavas telpā, Kavano aizvēra durvis un aizslēdza tās.

-    Ser! - protestēja apslāpēta balss.

Kavano apmetās otrādi, un skatienam pavērās vāji apgaismoti plaukti, kas bija nokrauti ar videomagnetofonu un DVD atskaņotāju iepakojumu kastēm.

-    Nāc, Preskot!

Kāds sāka grozīt rokturi un tad dauzīt durvis, bet Kavano virzījās uz metāla durvīm pretējā sienā. Iegājis iepirkšanās centrā, viņš uz brīdi bija apstājies un noskatījis, kas atrodas otrpus šīm durvīm. Viņam bija zināms, ka likums prasa komerciestādēs ierīkot divas izejas, lai ugunsgrēka laikā cilvēki netiktu iesprostoti. Šīm durvīm bija vienkārša mehāniskā atslēga.

Viņš pagrieza rokturi.

Kamēr šāvēji pārmeklēja iepirkšanās centru, Kavano un Pres- kots izskrēja ārā lietū. Melnais auto ar neizslēgtu dzinēju bija apstājies pie ietves aiz sarūsējušā sedana, kā Kavano bija paredzējis. Šoferis skūtgalvis nenovērsa acis no stikla durvīm, pa kurām viņa biedri bija ieskrējuši lielveikalā, - arī to Kavano bija paredzējis.

Pirms šoferis ievēroja kustību sev blakus, Kavano pustumsā skrēja pieliecies. Izmantojot sarūsējušo sedanu un no tā kūpošos tvaikus par aizsegu, viņš pieskrēja pie melnā auto, izvilka četr- desmitpiecnieku, kas viņam nu noderēja tikai kā truls priekšmets, ko varēja atļauties sabojāt, un uzsita ar stobru pa mašīnas pasažiera puses logu. Pāri pārsteigtajam šoferim nobira stikla šķembas, bet Kavano pavērsa pret viņu "Sig Sauer" un pamanīja uz pasažiera sēdekļa vīrieša mobilo telefonu un pistoli, kā arī "Zippo" šķiltavas un cigarešu paciņu. Dzinējs bija ieslēgts.

-    Ārā! - Kavano pavēlēja.

Turot cimdotās rokas uz stūres, šoferis satrūcies pašķielēja uz pistoli.

-    Ārā! - Kavano uzsauca.

Pārbiedētais skūtgalvis nenovērsās no pistoles uz sēdekļa.

Kavano nospieda "Sig Sauer" mēlīti un izplēsa caurumu sēdeklī.

Skūtgalvis sarāvās un steigšus iztrausās no mašīnas.

-    Skrien! - Kavano izšāva pāri šofera plikajam pakausim, liekot viņam pielikt soli lietū un skriet gar veikala sienu. - Preskot, kāp iekšā!

Preskots paklausīja, un Kavano, pirms steidzās apkārt atvērt šofera puses durvis, paķēra šķiltavas no sēdekļa. Viņš tās aizdedzināja un pasvieda zem sedana bagāžnieka, kur tās bija pasargātas no lietus un kur bija iztecējis benzīns no sacaunimotās tvertnes. Benzīna tvaiki momentā iegailējās, un liesmas izplatījās sedana pakaļpusē. Kavano steidzīgi iekāpa melnajā mašīnā, ielika pārnesumā un traucās uz priekšu.

Ielūkojoties atpakaļskata spogulī, viņš ieraudzīja, kā sarūsējušais sedans salīgojas, uzsprāgstot benzīna tvertnei, ko lielākoties piepildīja benzīna tvaiki. Pretēji plaši izplatītajam uzskatam tā neeksplodēja. Nekādas milzīgas uguns bumbas. Nekāda sprādziena, it kā to būtu izraisījis tonnām smags dinamīts. Tikai dobjš švīksts un enerģisks uzliesmojums. Patiesībā, ja degvielas tvertne būtu gandrīz pilna, skābekļa trūkuma dēļ tā pat neuzliesmotu. Liesmas laizītos tikai ap tvertnes ārmalu.

Vēl pēdējo reizi iemetot aci atpakaļskata spogulī, Kavano pamanīja, kā no iepirkšanās centra izdrāžas trīs saniknoti vīrieši. Viņam šķita, ka visiem trim, tāpat kā šoferim, rokās bija cimdi. Tad Kavano iegriezās ielā aiz stāvlaukuma, un vīrieši pazuda no redzesloka.

Kavano traucās uz uzbrauktuvi, kas veda atpakaļ uz maģistrāli. Sēdēt mašīnā ar veselu priekšējo stiklu un diviem funkcionējošiem stikla tīrītājiem likās tīrā greznība.

Preskota tumīgās krūtis sašūpojās. Viņš piespieda pie tām rokas.

-    Viss kārtībā? - Kavano uzbrauca uz maģistrāles labās joslas un centās iejukt satiksmē. - Tev taču nebūs sirdslēkme, ko?

-    Nē. Nevaru atvilkt… trūkst elpas.

-    Neesi formā, - Kavano atmeta. - Tev būtu jāparūpējas par sevi. - Lai nomierinātu Preskotu, Kavano rosināja viņu gara acīm skatīt nākotnes ainu - ainu, kurā viņš justos droši. - Tad, kad palīdzēsim tev pazust, būs papilnam iespēju nodarboties ar fiziskiem vingrinājumiem.

-    Vingrinājumi? Pat tas man šķistu patīkami.

Tālumā iekaucās vēl viens bariņš sirēnu. Kaut arī Kavano alka pēc iespējas ātrāk nonākt Tīterboro lidostā, viņš nepārsniedza atļauto ātrumu, lai lieki nepiesaistītu uzmanību.

-     Patīkami atrasties sausā vietā. - Kavano vēlreiz mēģināja nomierināt Preskotu.

-    Un siltā.

-    Jā. - Kavano mitrās drēbes saldēja miesu. Šoferis bija atstājis sildītāju ieslēgtu. Kavano juta, kā pāri plūst gaiss.

Preskots nodrebinājās.

-    Pagriez sildītāju līdz galam! - Kavano norīkoja. - Pacel lāpstiņas uz augšu līdz galam!

Rokām drebot, Preskots taustījās gar priekšējā paneļa svirām.

-Jūs aizdedzinājāt mašīnu, lai… novērstu uzmanību?

-    Daļēji. Policijai būs jāšķiež laiks, kamēr tiks galā ar ugunsgrēku un centīsies noskaidrot, kas noticis.

-    Jūs teicāt - daļēji. - Preskota gaļīgā piere saraucās grumbās. - Vai bija vēl kāds iemesls?

-    Mūsu pirkstu nospiedumi. - Kavano vēlreiz ielūkojās atpakaļ- skata spogulī. - Sākumā man bija padomā pamest auto stāvlaukumā. Tur tas kādu laiku netiktu ievērots. Mēs pagūtu noslaucīt pirkstu nospiedumus, pirms aizlaistos prom un izsauktu palīdzību. Tad uzradās otrā mašīna… bet pēc ugunsgrēka mums par pirkstu nospiedumiem vairs nav jāuztraucas. Tici man, policija visādā ziņā noņemtu pirkstu nospiedumus un noteikti spētu tos identificēt. Tas nav pārāk labi, ja tu vēlies pazust un es gribu palikt neredzams.

-    Kavano. -Jā?

-    Nezinu jūsu vārdu.

-     Man tāda nav. Kavano ir vienīgais vārds, ko daru zināmu citiem. Darba vārds. Es nekad nenosaucu savu īsto vārdu. Tas var radīt briesmas cilvēkiem, kurus es apsargāju.

-    Pseidonīms?

-    Jums zināms mūsu amata žargons? - Ar atvieglojumu dzirdot, ka Preskota elpa kļuvusi rimtāka, Kavano nebija nekas pretī novirzīt viņa uzmanību, atbildot uz nekaitīgiem jautājumiem. - Viena no pretinieku metodēm, kā atrast klientu, ir uzzināt klienta sargu identitāti.

-    Ko tas dotu?

-    Pretinieks var atklāt sargu dzīvesvietu, to, vai viņiem ir radinieki un tā tālāk. Redzi saistību?

Preskots pamāja ar galvu, un tuklais zods noļumēja.

-    Pretinieks var nogalināt miesassargus viņu dzīvesvietā, kamēr viņi neatrodas darbā, kad zaudējuši modrību.

-    Un jaunā komanda, ko klients nolīgs, nespēs pietiekami ātri noorganizēt drošības pasākumus. Klients kļūs par reālu mērķi, - turpināja Kavano.

Preskots vēlreiz pamāja.

-    Vai arī pretinieks nolaupa miesassargu radiniekus un izdara spiedienu uz miesassargiem, lai tie pavājina apsardzi.

-    Tu strauji apgūsti. Ja sliktie zēni nezina, kas ir man tuvie cilvēki, viņi nevar būt apdraudēti. Tas tāpēc, ka sliktie nezina, kas esmu es, - Kavano skaidroja.

-Jums ir ģimene?

-     Nē, - melodams atteica Kavano. - Tu minēji "miesassargus". Es neesmu miesassargs.

-Tad…?

-    Tehniskais termins ir sardzes aģents.

-    Kāda ir atšķirība?

-    Miesassargi ir rīkļurāvēji. Tādi strādā pie gangsteriem. Rupji muskuļmaisi.

-    Bet jūsu darbā, kā jūs to pierādījāt, nepieciešams izsmalcināts talants. Paldies! Tas, ko jūs paveicāt, cenšoties mani glābt, bija visdrosmīgākā rīcība, kādu esmu piedzīvojis.

-    Nē, - Kavano atteica. - Drosme gan tā nebija.

-    Nevaru iedomāties, kā lai to sauc.

-    Par sagatavotību.

Starp sēdekļiem iedūcās šofera mobilais telefons.

16

Preskots sarāvās. Telefons iezumējās vēlreiz.

-    Nospiediet atbildes pogu! - Kavano pavēlēja. - Un tad iedodiet to man.

Preskots uztraucies paklausīja.

Lietpratīgi stūrējot ar kreiso roku, Kavano pielika telefonu pie labās auss.

-     Picērija.

-    Glauni, - teica balss kā smilšpapīrs.

-    Pateicos!

-    Ne par picēriju. Es domāju, kā jūs aizdedzinājāt paša automašīnu un aizdzināt mūsējo.

-    Es tā arī sapratu.

Preskots nenolaida no Kavano acis, cenšoties saprast, ko viņš dzird.

-     Tas mūs neatturēs. Mēs turpināsim uzbrukt, - pavēstīja balss.

-    Tas ir sagaidāms, - Kavano sacīja klausulē.

-    Tu neesi policists. Citādi tu būtu izsaucis papildspēkus. Bet tu izvairies no policijas mašīnām. Tātad tu esi no privātas apsardzes firmas. Met mieru! Mēs neesam tavā kategorijā.

-    Paskat, man likās, ka pagaidām sokas tīri labi.

-    Preskots tev jau paziņoja, ar ko tev darīšana?

-    Viņam nav bijis laika man neko stāstīt. - Kavano mānījās. Sakari bija slikti. Ausīs tā zvanīja no šāvienu trokšņiem, ka viņam nācās telefonu spiest cieši klāt, lai saklausītu, ko balss saka.

-    Ja tu neko nezini, varam būt pielaidīgi. Atdod viņu mums, un mēs tevi neaiztiksim.

-    Atkārtojiet to vēlreiz - un šoreiz ar lielāku pārliecību!

Balss izklausījās gurdena.

-    Ja tu nebūtu nepārtraukti atradies Preskota tuvumā, tu jau būtu pagalam. Šī laikam ir pirmā reize, kad mūsu meklētais ir sava miesassarga aizsegs.

-    Sarga.

-Ko?

-    Es neesmu miesassargs.

-    Lai nu būtu. - Balsī ieskanējās skarbāki toņi. - Nākamreiz, kad tikšu tev klāt, lūdz Dievu, lai tu atrastos tuvu Preskotam!

Citādi ielaidīšu tev lodi pierē. Vai tas tevi pietiekami pārliecinās?

-    Tad tāpēc jūs piezvanījāt? Lai izteiktu prastus draudus?

Balss apklusa.

Kavano piepeši saprata, kas notiek.

-    Un pamatīgu siera kārtu, pareizi?

-Kas?

-    Pica būs gatava pēc piecpadsmit minūtēm. - Kavano riskēja atraut skatienu no ceļa vienīgi tik ilgi, lai nospiestu atvienošanas pogu.

Garām brauca ar atkritumiem pārkrauts pikaps. Kavano atvēra logu un iemeta telefonu tā kravas kastē.

-    Ko jūs darāt? - Preskots apvaicājās.

-    Eskobara cilvēki nezvanīja tāpat vien. Viņi vēlējās noskaidrot, vai telefons ir pie mums.

-    Bet kāpēc…

-    Telefonā droši vien ir kaut kāds atrašanās vietas raidītājs. Viņi tam sekos, cerēdami, ka tas aizvedīs pie mums. Tagad tas viņus aizvedīs ellē ratā. Cik var spriest, arī šajā mašīnā ir atrašanās vietas raidītājs, taču pagaidām es šajā ziņā neko nevaru uzsākt.

-    Kāpēc jūs nenošāvāt šā auto šoferi? - Preskots taujāja.

-    Ko? - Kavano sarauca pieri, izdzirdot šādu negaidītu jautājumu.

-     Tur, pie iepirkšanās centra, jūs pieļāvāt risku brīdī, kad pavēlējāt viņam laisties prom. Viņš varēja pasniegties pēc ieroča, - Preskots sacīja.

-     Mironis mašīnā mūs aizkavētu. Man būtu jāizvelk viņš no sēdekļa. Pārējie varēja mums uzskriet virsū, pirms mēs paspētu aizbraukt.

-Ja viņš nebūtu atradies mašīnā, tad jūs viņu būtu nogalinājis? - Preskots jautāja.

-Jā, ja viņš dotu tādu iemeslu. Bet citādi… es esmu sargs, nevis slepkava.

Lietus mazinājās.

Kavano izņēma telefonu no jakas un piespieda pēdējā zvana pogu.

-    "Global Protective Services". - Dankana balss bija saspringta. Telefons palika skremblera režīmā.

-    Nācās nomainīt mašīnas. Mēs esam melnā pontiakā.

-     Vai varēsiet aizbraukt uz "Holiday Inn" netālu no lidostas? Es tur esmu kopā ar dažiem draugiem.

-    Labi, - Kavano noteica. - Draugi man allaž noder.

OTRĀ DAĻA

Izvairīšanas no draudiem

1

Kad Kavano, sekojot Dankana norādījumiem, nonāca "Holiday Inn", kas atradās pie 17. ceļa, pusjūdzi no Tīterboro lidostas, lietus vairs tikai smidzināja. Dankans gaidīja zem autostāvvietas nojumes pie moteļa ieejas. Viņš bija lietusmētelī un cepurē. Rokas bija sabāztas mēteļa kabatās, un vienā, bez šaubām, atradās pistole. Viņa smalkās ūsas izcēla cieši sakniebtās lūpas. Ar savu stalto militāro stāju un spraigajām acīm Dankans izstaroja tādu pārliecību, kas lika Kavano ar prieku uz viņu paļauties.

Brīdī, kad Kavano pabrauca zem nojumes un apstājās līdzās Dankanam, aiz viņiem pēkšņi parādījās pelēks busiņš.

Preskots sarāvās.

-    Mēs esam notverti.

-    Nē, - atteica Kavano. - Viss ir kārtībā.

Ielūkojies atpakaļskata spogulī, viņš ieraudzīja, ka no busiņa izkāpj divi vīrieši un sieviete, visi viņam pazīstami, visi tērpušies lietusmēteļos. Viņi turēja rokas zem mēteļiem, visticamāk uz ieročiem, un nopētīja apkārtni, īpašu uzmanību pievēršot lielceļam viņpus autostāvvietas. Pēc piecām sekundēm, apmierināts ar redzēto, viens no vīriešiem tuvojās Kavano mašīnai vadītāja pusē.

Ieraudzījis šo signālu, ka gaiss tīrs, Kavano piespieda pogu, kas atslēdza mašīnas durvis.

Dankans nevilcinoties atvēra pasažiera puses durvis un pabāza galvu mašīnā.

-    Mister Preskot?

Preskots izskatījās apstulbis.

-     Es esmu Dankans Ventvorts. "Global Protective Services". Mēs runājām pa telefonu. Lūdzu, nāciet man līdzi!

Pirms Preskots šķita to apzināmies, Dankans viņu bija aizvedis nost no mašīnas. Tikmēr sieviete un otrs vīrietis nostājās Presko- tam abās pusēs; Dankans gāja priekšgalā, vezdams viņu uz busiņu.

Kavano izkāpa no auto.

-    Kā sviežas? - Tievais vīrietis, kas stāvēja vadītāja pusē, zelēja košļeni.

-    Labāk nekā pirms pusstundas.

-    Vari atvilkt elpu. Atstāj izrādi mūsu ziņā!

-    Ar lielāko prieku. Mašīnā var būt atrašanās vietas raidītājs.

-     Kad viņi to atradīs, mašīna būs tālu no lidostas. Neviens nenojautīs, kā jūs aizlaidāties.

-     Pistole uz sēdekļa piederēja uzbrucējiem. - Kavano izvilka aiz jostas aizbāzto četrdesmitpiecnieku. - Šī pieder Preskotam. Man nav ne jausmas, kur tā pabijusi.

Vīrietis, kura vārds bija Edijs, pamāja ar galvu. Pastāvēja noteikums - nekad nepaturēt ieroci ar nezināmu pagātni. Ja cilvēku ar to pieķer, ballistikas ekspertīzē var atklāties, ka ierocis ticis lietots apšaudēs. Policijai būtu visas tiesības uzskatīt, ka pieķertais ir ar tām saistīts.

-    Šie mēsli drīz peldēs kanalizācijā.

Vārdu spēles uzjautrināts, Kavano pakāpās sāņus un ļāva Edijam ierausties pie stūres.

-    Visiem rokās bija cimdi.

Edijs apspīlēja pats savus cimdus.

-     Ar pirkstu nospiedumu palīdzību viņus neidentificēsi. Tad jau nekas, ja noslaucīšu tavus nospiedumus.

-    Mēs pieskārāmies tikai ap priekšējo sēdekli.

-    Vēl jo vieglāk. Čau!

Melnā mašīna atstāja viesnīcas auto nojumi un iebrauca lietū, Kavano iekāpa busiņā un aizbīdīja durvis.

-    Sveiks, Kavano! — Šoferis, kurš bija spāņu izcelsmes, iedarbināja dzinēju un izbrauca no nojumes. Lietus migliņa uz jumta radīja šņācošu troksni.

-   Sveiks, Roberto! - Kavano zināja tikai kazbārdiņas īpašnieka vārdu un pieļāva, ka tas ir segvārds. - Kā tavas tropiskās zivtiņas?

-    Notiesāja viena otru. Es sev sarūpēšu citu hobiju.

-    Kādu?

-    Lidmašīnu modeļi. Tādi ar motoriņiem, lai lidmašīnas varētu palaist gaisā. Es tās uzprišināšu un sarīkošu gaisa kaujas, lai tās cita citu apšauda un tamlīdzīgi.

-    Un tamlīdzīgi?

-    Nu, ar mazām raķetēm. Varbūt pat metīs mazas bumbiņas.

Busiņš bija iekārtots tā, ka sēdekļu rindas bija viena otrai pretī, ar galdiņu pa vidu. Kavano piesprādzējās sēdeklī līdzās Pres- kotam un Dankanam un palūkojās pāri galdam uz vīrieti un sievieti, kuri bija pavadījuši Preskotu uz busiņu. Viņi bija novilkuši lietusmēteļus, zem tiem atklājot Kevlara bruņuvestes un pistoles makstīs pie jostas.

-    Sveiks, Čad! - Kavano uzrunāja rudmataino vīrieti, kas bija aptuveni trīsdesmit piecus gadus vecs un tādiem pašiem platiem pleciem kā Kavano. Arī viņa vārds droši vien nebija īstais.

Dažos drošības biznesa aspektos Čada rūsganie mati būtu traucēklis, pievērstu viņam lieku uzmanību. Bet, būdams sardzes aģents, Čads bieži izmantoja matu krāsu savā labā, darbojoties kā pievilinātājs. Slepkava vai nolaupītājs, labu laiciņu izpētījis mērķi, būtu noskaidrojis, ka rudmatis ir viens no sargiem, un pievērstu uzmanību Čada maršrutam, pieņemot, ka Čadam jāatrodas tuvu klientam. Tādējādi Čads izstrādāja savu metodi - viņš tēloja, ka apsargā klienta līdzinieku, un tikmēr īstais klients aizmanījās prom citu pavadībā. Kad Čads vēlējās palikt neredzams, viņš uzlika cepuri.

-    Dzirdēju, ka tu esot sašauts, - Kavano turpināja.

-    Nekā.

-    Labi. Prieks, ka neesi ievainots.

-     Es nesacīju, ka neesmu ievainots, - Čads atteica. - Mani sadūra.

-Oi!

-    Varēja būt ļaunāk. Kreisajā plecā. Ja būtu rokā, ar kuru es metu boulinga bumbu…

Kavano pievērsās sievietei blakus Cadam.

-    Sveika, Treisij!

Viņai mugurā bija "Yankees" plānais džemperis, un blondie mati bija gandrīz paslēpti zem "Yankees" beisbola cepurītes. Viņai piemita spēja vajadzības gadījumā izskatīties gan parastai, gan satriecošai, un, ja viņa būtu iegājusi restorānā "Holiday Inn", ja būtu uzkrāsojusi lūpas, noņēmusi cepuri, ļāvusi garajiem matiem brīvi krist un uzvilkusi cieši pieguļošu džemperīti, viņa būtu iespiedusies atmiņā visiem restorāna apmeklētājiem, to vidū četrgadīgiem bērniem.

-    Dzirdēju, ka esi aizgājusi, - Kavano sacīja.

-     Un atteikusies no tādiem pasakainiem darba apstākļiem? Turklāt - kad lai tiekos ar savu mīļoto, ja nestrādāju plecu pie pleca ar viņu?

Ar to viņa domāja Čadu, taču jokoja. Sargiem, kurus saistīja tuvākas jūtas, nebija ļauts strādāt vienā un tai pašā vienībā. Bīstamā situācijā viņi varētu pamest novārtā klientu un pieskatīt viens otru. Bet Čads un Treisija bija daudzos uzdevumos pierādījuši, kādas ir viņu prioritātes.

Busiņš sasniedza lielceļu un devās uz lidostu. Pa to laiku Dan- kans Preskotam un Kavano izdalīja segas un ielēja kūpošu kafiju "Scyrofoam" tasītēs.

-    Drīz jums izsniegsim sausu apģērbu.

Kavano juta, kā kafija sasilda kuņģi.

-Jūs labi pastrādājāt, mister Preskot.

-    Misters? Nu jūs mani uzrunājat par misteru? Kopš noliktavas to vien dzirdēju kā "Preskot, dari to!" - un: "Preskot, dari šito!"

-    Radusies problēma? - Dankans sarauca pieri.

Preskota pietūkušās acis samiedzās.

-    Nebūt ne. Šis vīrs izglāba manu dzīvību. Esmu bezgala pateicīgs. - Preskots smaidīdams paspieda Kavano roku.

-    Jums auksta roka, - Kavano teica.

-    Es nupat grasījos teikt tieši to pašu jums.

Kavano palūkojās uz savām rokām. Tās tiešām šķita vēsas, viņš atskārta. Bet ne tāpēc, ka viņš bija izmircis.

Sākas, viņš padomāja. Kavano aplika pirkstus ap silto "St^ro- foam" tasīti, bet rokas šķita piederam kādam citam un drebēja tā, ka gandrīz izlija kafija.

-    Adrenalīna uzplūdi drīz pāries, - ierunājās Dankans.

-    Jau sāk izgaist.

-    Negribi deksedrīnu, lai kompensētu zudumu?

-    Nē. - Kavano atrāva rokas no tasītes un sasprindzis pūlējās tās nomierināt. - Nekādus stimulantus!

Kavano pārāk labi zināja, kādu iedarbību pārdzīvoja centrālā nervu sistēma pēc tam, kad adrenalīna eiforija bija ļāvusi veikt darbus, kas prasīja neparastu spēku un izturību. Viņš jau juta nepatīkamus žāvu uzplūdus - tam nebija nekāda sakara ar miega badu, toties tas bija cieši saistīts ar neērto muskuļu spriedzes atlaišanos. Deksedrīns Jautu nervu sistēmai atgriezties pie tā uzplūdu līmeņa, kādā tā darbojās, kamēr viņš glāba Preskotu. Taču Kavano necieta paļaušanos uz ķīmiju un, kā vienmēr, bija apņēmies iziet cauri adrenalīna atplūdiem pēc iespējas dabiskākā ceļā. Viņam nepatika tas, ka klients redz viņu pārdzīvojam šo tikko manāmo nelīdzsvarotību, redz žāvājamies. Allaž pastāvēja iespēja, ka Preskots pārpratīs šo neizbēgamo kaujas apstākļu seku iespaidu, noturēdams to par baiļu simptomu, gluži kā nesen viņš slavēja Kavano par drosmi - tikumu, ko Kavano bija noliedzis.

-    Nekādus stimulantus! - Kavano atkārtoja.

2

Kad dispečeru tornis deva atļauju, no Tīterboro lidlauka pacēlās "Bell 206L-4" un devās ziemeļu virzienā gar Hudzonas upi. Tā kā lidostu izmantoja korporatīvie, privātie un čarterreisi, cauri metāla detektoriem un līdzīgām drošības pārbaudēm nebija jāiet, un viņiem nesagādāja nekādas grūtības ienest lidaparātā ieročus, kuru nēsāšanai vairākās pavalstīs bija izsniegtas licences.

Gluži kā laivas, automašīnas un šaujamieroči - minot tikai dažus apsardzes profesijai ļoti nepieciešamus priekšmetus - neviens helikopters pilnībā neapmierina visas vajadzības. Bija jāņem vērā ātrums attiecībā pret sēdvietu skaitu, kravas ietilpību un manevrēšanas spējām, un arī to, cik tālu un augstu helikopters var lidot. Šis helikopters, saukts par "Garo reindže- ru", bija projektēts tā, lai spētu nolaisties un pacelties nepieejamās vai nomaļās vietās, un to bija iecienījušas katastrofu novēršanas un likumsargu iestādes, tomēr tā efektivitāte un ērtības bija pa prātam arī firmām. Tajā varēja sasēsties septiņi cilvēki, ieskaitot pilotu - šai gadījumā Roberto. Helikoptera maksimālais ātrums bija simt divdesmit septiņas jūdzes stundā, ar pilnu bāku tas spēja mērot, augstākais, trīs simti sešdesmit jūdzes un tādējādi, ja to darbināja ar pilnu jaudu, varēja lidot aptuveni trīs stundas.

Tas spēja pacelties pat līdz divdesmit tūkstošu pēdu augstumam, taču Roberto lidojuma plāns lika virs upes saglabāt četm tūkstošu pēdu augstumu. Lietutiņš pārgāja miglā, un, tā kā debesis bija skaidras, viņš mēģināja nomierināt Preskotu, aicinādams aplūkot klinšu un mežu ainavas gar Ņūdžersijas klinšu grēdu.

Taču Preskots neizrādīja nekādu interesi par ainavu, neliekoties ne zinis par platajiem organiskā stikla logiem, kuri, kā pavēstīja Dankans, bija ložu necaurlaidīgi. "Garā reindžera" sēdekļi bija izkārtoti gluži kā busiņā - divas sēdekļu rindas viena pretī otrai. Sēdekļi bruņotajā busiņā bija projektēti robusti, lai uzbrukuma gadījumā netraucētu, turpretī mīkstie ādas sēdekļi, kurus Dankans bija pasūtījis ar Kevlara plāksnēm apšūtajam "Garajam reindžeram", bija ārkārtīgi ērti, ar paliktņiem rokām un kājām un iespēju atgāzt atzveltni.

Ģērbies platā apmetnī, kas uz krūtīm un vēdera tik un tā izskatījās apžņaugts, Preskots ignorēja ainavu arī tāpēc, ka bija pārāk nodarbināts, atbildot uz Dankana jautājumiem un stāstot par Hesusu Eskobaru.

Kavano cieta klusu. Jebkādas piezīmes no viņa mutes tikai piesārņotu iztaujāšanu. Vienībai bija jādzird Preskota problēma no viņa paša.

Sēdēdams klusajā zemas vibrācijas kabīnē, Dankans beidzot pievērsa uzmanību Kavano.

-    Vai ir kas piebilstams?

-     Man diezgan pamatīgi izdevās aplūkot vīriešus abās mašīnās. Nemanīju, ka tie būtu spāņu izcelsmes.

Roberto, kas klausījās, sēdēdams pilota sēdeklī, bilda pāri plecam:

-    Tātad Eskobars ir darba devējs, kas nešķiro rases. Arī melnie ne vienmēr nolīgst tikai melnos.

-     Lai sarīkotu tādu uzbrukumu, jābūt cilvēkam ar Eskobara līdzekļiem, - Kavano sacīja.

-    Man izklausās tā, - ierunājās Čads, - ka viņi izstrādā piesardzīgu plānu, kurā nolaupītāji tēlo narkomānus un saplūst ar vidi. Ja misters Preskots atstātu noliktavu, viņi bija gatavi izdarīt gājienu. Ja apniktu gaidīt, viņi bija gatavi izlauzties cauri un viņu sagūstīt. Kad uzradās Kavano, viņi sabijās, ka viņš pieder pie savākšanas vienības, tāpēc viņiem likās, ka nav citas izejas kā pasteidzināt grafiku.

-    Es sazināšos ar Narkotiku apkarošanas pārvaldi un likšu aizbāzt informācijas noplūdi, - pieteicās Dankans.

-    Dieva dēļ, nesakiet, ka es jūs nolīgu, lai jūs palīdzētu man pazust! - Preskots iesaucās. - Tas, kurš strādā Eskobara labā, noteikti nodos informāciju tālāk!

-    Neraizējieties! - Dankans atteica. - Nenāk ne prātā radīt pašam savu informācijas noplūdi. Atslābinieties un izbaudiet lidojumu!

-    Uz kurieni jūs mani vedat?

-    Tur, kur būsiet drošībā.

3

Helikopters lidoja divsimt jūdzes gar Hudzonas upi uz ziemeļiem, virzoties pāri vairākām pilsētām un pilsētiņām, no kurām dažas klāja smoga vainags. Aiz Kingstonas tas nogriezās uz rietumiem, uz zemajiem, paugurainajiem Katskilu kalniem. Klātas bieziem mežiem, starp tiem vīdēja neskaitāmas gleznainas ielejas.

-     Skatieties! - Kavano norādīja uz dūmu grīsti, kas pacēlās no klints kores ziemeļu pusē.

-Jā, - Dankans atbildēja. - Šogad sauss pavasaris.

-     Es paklausījos radio, - pāri plecam atsaucās Roberto, darbodamies ap helikoptera vadības paneli. - Lietus līdz šejienei netika, bet zibens gan, un tieši tā sākās ugunsgrēks. Bet neliels. Tas jau ir lokalizēts.

Dankans palocīja galvu un pavērās uz debesīm aiz muguras.

-    Vai mums kāds seko?

Helikopterā bija veiktas modifikācijas, iebūvējot vairākus izsmalcinātus elektroniskus instrumentus, to vidū jaudīgu radaru sistēmu, kas spēja pazīt jebkādu lidaparātu, kurš tam sekoja.

Roberto nospieda ciparu taustiņus uz tastatūras un ielūkojās radara displejā.

-    Nada[1]

-    Tad aiziet! - Dankans pavēlēja.

Roberto vadītais lidaparāts pārlaidās pāri virsotnei un iegrima mazā ielejā, kas bija sevišķi blīvi noklāta ar mūžzaļiem kokiem.

-     Paverieties lejup, mister Preskot! - Čads teica. - Jums tas šķitīs interesanti.

Helikopters grima aizvien zemāk ielejā.

-     Kas man jāskatās? - Preskots vaicāja. - Es šeit redzu tikai egles.

-    Tieši tas jums jāredz, - atbildēja Treisija.

-    Es vienalga ne… - Preskots lūkojās cauri stiklam.

Darbodamies ap helikoptera vadības pulti, Roberto piespieda pogu.

-    Un tagad redzat?

-    Nē, es… Uzmanīgi! Nelaidieties zemāk, mēs ieskriesim kokos! Augstais Dievs!

Kavano no savas vietas neredzēja, ko Preskots dara. Taču viņš zināja, kas notiek. Mežā sakustējās kaut kas līdzīgs četrstūrim trīsdesmit kvadrātjardu platumā. Piepeši parādījās betons.

-    Kas pie… - Prestons izsaucās.

-     Vislabākais maskēšanās tīkls pasaulē, - atteica Dankans.

-    Pat pielidojot šādā attālumā, grūti atšķirt ilūziju no realitātes.

Helikopters nosēdās uz mazā lidlauka betona seguma. Ro- berto izslēdza motoru, grupiņa atsprādzējās, atvēra lūkas un izkāpa ārā.

-    Uzmanīgi! - Kavano brīdināja. Sajūtot vēja pūsmu no rotējošām propellera lāpstiņām, viņš lika Preskotam pieliekties.

Grupiņa devās pa kreisi, pie aizvērtas elektrības kastītes, kas bija piestiprināta pie staba starp kokiem nolaišanās laukuma malā.

Dankans atslēdza kastīti un atvēra to.

-     Mums daži mirkļi jānogaida, līdz beigs griezties rotors, citādi gaisa plūsma iesūks maskēšanās tīklu lāpstiņās.

Pēc tam Dankans nospieda slēdzi, un ierūcās motors.

Preskots izbrīnījies vēroja, kā tīkls, no augšas redzētais spokaini reālistisks krāsojums ar bieziem mūžzaļiem kokiem, sakustējās - šoreiz pretējā virzienā. Tīklu turēja izturīgi stieņi, ko pa zemē ieguldītām sliedēm pārvietoja motors; tīkls pārbīdījās pāri grupiņai, noslēdza skatienam debesis un noslēpa helikopteru.

-    Ziemā, kad sāk snigt, sensors liek tīklam atvilkties automātiski, lai neļautu sniega svaram to sabojāt, - Dankans skaidroja.

-    Sniegu kausē uzkarsētas spirāles betonā. Norimstot sniega vētrai, tīkls atgriežas savā vietā. Sniegs koku zaros kūst strauji, tāpēc tīkls joprojām saplūst ar apkārtni.

Roberto piemetināja:

-    Tīterboro dispečeram iesniegtajā lidojuma plānā par galamērķi es norādīju privātīpašumu šeit, kalnos. Te ielejas līdzinās cita citai kā ūdens lāses. Apraksts nav pietiekami detalizēts, lai kāds ar šā lidojuma plāna palīdzību varētu sekot un mūs atrast. Pat apmeklētāji, tādi kā jūs, ja gribētu šeit atgriezties, nezinātu, kura ieleja ir īstā.

-     Mēs zinām no radara, ka mums nesekoja, - piebilda Trei- sija.

-    Un no augšas helikopteni neviens redzēt nevar, - Čads pabeidza. - Tāpēc varat būt mierīgs. Te ir tik droši, cik vien iespējams.

-    Un kā tad helikoptera izdalītais siltums?

Preskota jautājums lika visiem grupiņas dalībniekiem pārsteigumā lūkoties citam citā.

-Jūs zināt par izdalīto siltumu? - Kavano vaicāja.

-     Ko tad jūs gribējāt no zinātnieka? Siltumu izdala ikviens objekts. Lidaparāts ar izsmalcinātiem infrasarkano staru senso- riem prot uztvert šādu siltumu, noteikt tā aprises un noskaidrot, kas paslēpts zem kokiem, zem maskēšanās tīkla vai tumsā.

-    Tā ir militāristu vai likumsargu aparatūra, - Čads atteica. - Tas, kurš spēj aprīkot lidaparātu ar tādām iekārtām, spēj aprīkot to arī ar citādu smalku aparatūru.

-    Ar automātiem un raķetēm, piemēram, - sacīja Treisija.

Preskots savieba seju.

-    Vai tas man ir kāds mierinājums?

-    Viņi gribēja teikt - ja esat sācis uztraukties, pie reizes baidieties arī no napalma un raķetēm, - norādīja Kavano.

Preskots nesaprata.

Dankans spēra soli viņam pretī.

-     Aizsardzības pamatlikums ir tāds - mēs pielīdzinām drošības pasākumus klientam draudošo briesmu līmenim. Eskobaram naudas un līdzekļu netrūkst, taču nav viņa spēkos tik īsā laikā, kamēr viņa ļaudis centās mūs izsekot, aprīkot lidaparātu ar tādām iekārtām. Absolūti drošas vietas nepastāv. Pat armijas komandantūras centrs Šaienas kalnā būtu pakļauts briesmām, ja kādam izdotos slepus ienest tajā koferi ar kodolierīci. Taču šādos apstākļos, zinot jums draudošās briesmas, Čada teiktajā ir daudz patiesības. - Dankans mierinot uzlika plaukstu uz Preskota rokas. - Te ir tik droši, cik vien iespējams.

Preskots aplaida skatienu visapkārt, vēl aizvien izskatīdamies neomulīgi.

-    Kur mēs paliksim?

-    Tur! - Treisija norādīja.

-    Kur? Es redzu vienīgi kokus.

-    Ieskatieties ciešāk!

-    Tas kalns? Aiz tā ir būda vai kas tamlīdzīgs?

-    Kaut kas uz to pusi. - Kavano veda Preskotu starp kokiem.

-     Es nākšu pēc brīža, - ierunājās Roberto. - Man jāiepilda helikopterā degviela. - Viņš devās pie sūkņa blakus nomaskētam iekārtu šķūnītim nosēšanās laukuma malā.

-    Gribat teikt, ka jums te glabājas degviela? - Preskots šķita pārsteigts.

-    Pazemes tvertnē. Mēs ik pēc pusgada atsūtām degvielas mašīnu, lai to piepildītu.

Rietošā saule meta ēnas. Vēsa, maiga brīzīte smaržoja pēc egļu skujām. Grupiņas soļus apslāpēja meža mīkstais segums.

Pakalns, kam viņi tuvojās, bija trīsdesmit pēdu augsts, ar krūmāju brikšņiem un no zemes izlīdušiem lieliem akmeņiem. Vedot Preskotu tam klāt, Kavano pagāja garām laukakmenim un norādīja uz izdobtu betona eju.

-    Te ir tā būda. Vai kaut kas tamlīdzīgs.

Dankans spēra soli ejā un nonāca pie metāla durvīm, kurām blakus atradās elektronisks ciparu bloks. Kad Dankans izstiepa pret to roku, kustību sensors lika uz tā iekvēloties vārai gaismiņai. Aizsedzis ciparnīcu Preskota skatienam, viņš piespieda vairākas podziņas.

Durvis atslēdzās elektroniski ar dobju būkšķi. Dankans atvēra durvis, un tai brīdī iepīkstējās trauksmes signāls.

-Ja piecpadsmit sekunžu laikā nedeaktivē trauksmes sistēmu, iebrucējs saņem apdullinošas gāzes devu, - Kavano klāstīja Pres- kotam.

Dankans pagriezās pret vadības paneli gaitenī, arī šoreiz nostājoties tam priekšā, un vēlreiz piespieda vairākas podziņas.

Pīkstieni apklusa. Kustību sensori ieslēdza telpā gaismu.

-    Esiet sveicināts savā drošajā miteklī!

4

Preskots iegāja lēnām, brīnīdamies vēl vairāk nekā tobrīd, kad ieraudzīja, kā atvelkas maskēšanās tīkls, atklādams helikoptera nosēšanās laukumu.

Koridors veda pa labi uz plašu dzīvojamo platību. Grīda bija no slīpēta ozola. Mēbeles no ādas. Sienas bija pelēkbaltas, pie tām atradās grāmatplaukti, impresionistu gleznas un milzīgs kamīns.

-     Šī ir ar betonu nostiprināta un ar zemi nosegta velve, - Dankans ierunājās. - Ērtības labad mēs izvietojām velves iekšējās sienas četrstūra formā. Būves ļoti izolējošās struktūras dēļ temperatūra gan vasarā, gan ziemā turas vienādi ap septiņdesmit diviem grādiem [2] , un, ja vajadzīgs, katrā istabā ir kamīns.

-    Elektrību ražo saules gaismas paneļi un baterijas, - Čads piebilda. - Nepieciešamības gadījumā iedarbojas rezerves ģenerators.

-    Dzeramo ūdeni iegūst no akas zem bunkura, tāpēc to nevar saindēt. Cauri ventilācijas lūkai no augšas ienāk saules gaisma, un spoguļu sistēma to izkliedē pa istabām, radot ilūziju, ka sienās ir logi, - pastāstīja Treisija. - Šī ēka enerģiju izmanto tik efektīvi, cik vien var iedomāties.

-     Bet, tā kā ieeju kontrolē ar elektronikas palīdzību, tad, ja atslēdz elektrību, mēs esam iesprostoti, - Preskots bažījās.

-     Durvīs ir centrālā manuālā atslēga. Piedevām ir vēl viena izeja. - Dankans norādīja uz metāla durvīm pretējā koridora galā. - Tām ir rokturis un aizšaujamā bulta. Bet ārpusē nav nekā, ne roktura, ne atslēgas cauruma, nekādu iespēju atmūķēt un iekļūt ēkā.

Preskots mazliet uzelpoja.

-    Vai kāds nav izsalcis? - Čads saberzēja rokas.

-    Tas atkarīgs no tā, kurš gatavos, - Treisija atsaucās. - Tu?

-    Neviens cits.

-    Tādā gadījumā es esmu izbadējusies.

Cada pavārmāksla bija izslavēta.

-     Mister Preskot, vai jūs neesat veģetārietis? Vai jums nav alerģija pret kādu pārtikas produktu?

-    Es varu ēst pilnīgi jebko.

Kavano klusībā piebalsoja, atceroties noliktavā redzētos ar ogļhidrātiem pārpilnos pārtikas plauktus.

-    Drīz būs befstroganovs, - Čads pavēstīja.

-    Šoreiz nepārcenties ar krējumu, - Treisija piekodināja.

-    Tā, tu gribi ierobežot ģēnija darbu?

-    Es pieskatu savu figūru.

-    Arī es pieskatu tavu figūru.

-    Vai dzirdat, kā viņš ar mani runā?

-     Kamēr viņi tiek viens ar otru galā, jūs varat iekārtoties, - Dankans teica Preskotam. - Ja jums tīkama tabaka, te ir istaba ar dažādiem smēķējamiem materiāliem.

-    Nē! - Preskots izskatījās šausmināts no tādas domas vien.

-     Tādā gadījumā jūsu nesmēķētāja istaba ir šai gaitenī, trešā pa kreisi. Jādomā, ka jums nāktu par labu karsta duša un drēbes, kas jums derētu. Tur ir bārs. Satelīttelevīzija. Sauna. Jūs esat daudz pārdzīvojis. Varbūt spēsiet nosnausties, lai atslābinātu nervus.

5

-     Kādas ir tavas domas par viņu? - Dankans ievaicājās pēc tam, kad abi ar Kavano bija vērojuši Preskotu ieejam savā istabā. Ļaujot Čadam un Treisijai ķerties pie dažādiem darbiem, abi vīri šķērsoja dzīvojamo istabu un piegāja pie durvīm kamīna labajā pusē - tās veda uz kabinetu.

-    Nekāda īpašā personība Preskots nav, toties ideāls klients, - Kavano atbildēja. - Viņš darīja visu tieši tā, kā liku. Viņš ir resns un sliktā fiziskā kondīcijā, tomēr uztvēra visu teikto un darīja, kas nepieciešams. Protams, aiz bailēm gandrīz atbrīvojās no pusdienām, taču uzticējās man un ne reizi nekrita tādā panikā, ka zaudētu savaldību. Ņemot to visu vērā, viņš uz mani atstāja zināmu iespaidu.

-    Vēl kas?

-    Viņš ir gudrs.

-    Bez šaubām. Viņš ir bioķīmiķis.

-    Tiecas mācīties. Uzdod milzum daudz jautājumu.

-    Mēs ar viņu vienojāmies pa telefonu, arī par naudas elektronisku pārsūtīšanu, - Dankans sacīja. - Viņš uzstāja, ka nevēlas tikties ar mani personiski.

-     Tagad mēs zinām iemeslu. - Kavano mirkli vilcinājās pie durvīm, kamēr Dankans iegāja kabinetā.

-    Kāpēc viņš man pa telefonu nepavēstīja par savu ķibeli? - Dankans atlaida savu garo, slaido stāvu biroja krēslā pie rakstāmgalda.

-    Varbūt nebija pārliecināts, vai mums var uzticēties, - Kavano minēja. - Preskots vēlējās nogaidīt, līdz varēs novērtēt vienu no mums klātienē.

Dankans apdomāja dzirdēto.

-    Taču viņš mums uzticējās tiktāl, ka atklāja savu paslēptuvi. Trūkst konsekvences.

-    Nav teikts. Tā kā Preskots nevarēja ierasties pie mums, viņam nebija citas izvēles, kā ļaut kādam no mums aizbraukt pie viņa, - Kavano sacīja. - Turklāt noliktavā viņš ar TV kameru palīdzību mani izpētīja. Ja būtu manījis ko aizdomīgu, viņam pietiktu atslēgt sakarus, un es tik un tā nezinātu, kur viņš atrodas.

-    Tu domā, Preskots apzinās, ko īstenībā nozīmē pazust? Vai viņš ir gatavs sekām?

-    Stimula Preskotam netrūkst, - Kavano teica. - Kā man pa telefonu apliecināja viens no uzbrucējiem, viņi turpinās vajāšanu. Patiesību sakot, arī es esmu kļuvis par tādu kā medījumu.

-    Ak tā?

-     Vīrs pa telefonu gandrīz vai piesolīja, ka mums būs kārtojami personiski rēķini.

Dankans vēl brīdi kavējās pārdomās un tad pacēla klausuli.

-    Es aprunāšos ar savu NAP kontaktpersonu un noskaidrošu sīkāk Preskota situāciju.

-Ja tu sāc zvanīt… -Jā?

-    Noliktavā daži bezpajumtnieki palīdzēja man un Preskotam aizbēgt. Es viņiem apsolīju, ka rīt piegādāšu kravas mašīnu ar pārtiku un apģērbu. Varbūt dažus guļammaisus.

Dankans pasmaidīja.

-    Es piegādāšu veselu viesnīcu "Rit?".

6

Kavano bija izjaucis savu pistoli (tās iekšienē viņš bija atklājis ne tikai šaujampulvera paliekas, bet arī lietusūdeni), izlicis uz dzīvojamās istabas kafijas galdiņa, kuru bija apklājis ar dvieli, un tīrīja to. Sajuzdams kustību, viņš pacēla acis un ieraudzīja, ka istabā ienāk Preskots.

-    Pagulējāt? - Kavano apvaicājās.

Preskots pamāja.

-    Pats brīnījos. Jutos tik saspringts, ka domāju - pagulēšu ar acīm vaļā un pablenzīšu griestos.

-    Vai miegs nāca par labu?

-    Kad pamodos, vienu mirkli jutos brīnišķīgi. Bet tad… - Preskota balss izdzisa. Ģērbies džinsos un kreklā, viņš jutās neveikli, acīmredzot bija vairāk pieradis pie uzvalkiem un kaklasaitēm. Tomēr atšķirībā no helikopterā valkātā apmetņa šis apģērbs vismaz derēja viņa druknajam stāvam. Dankans lepojās ar to, ka bunkurā glabāja visdažādākos izmērus.

-    Kur visi palikuši? - Preskots pajautāja.

Kavano noslaucīja eļļu no "Sig Sauer" sastāvdaļām, kas bija rūpīgi izklātas uz dvieļa.

-    Dankans zvana pa telefonu. Treisija ir vadības istabā.

-    Vadības istabā?

-     Līdzīga tai, kādu jūs bijāt ierīkojis noliktavā. Ēkai visapkārt izvietotas novērošanas kameras. Treisija uzmana monitorus un radara displeju, kas mūs brīdinās par jebkuru lidaparātu tuvākā apkārtnē. Roberto veic helikoptera apkopi. Čads gatavo ēdienu.

Istabā ieplūda patīkama befstroganova smarža.

-    Un jūs pats? - Preskots nopētīja džinsus un bikses, ko Ka- vano bija uzvilcis. - Jums izdevās atpūsties?

-    Man bija jāuzraksta ziņojums un pēc tam jāpaveic daži darbi.

-    Piemēram, šāds? - Preskots norādīja uz izjaukto ieroci.

-    Esmu mācīts, ka pēc operācijas pirmais darbs ir apkopt ekipējumu. - Kavano ievietoja aizslēgu stobra aizmugurējā daļā, nostiprināja atgriezējatsperi un tās vadstieni. Saspiedis atsperi, viņš piesardzīgi pavērsa ieroci prom no sevis un Preskota, lai tā ne- a izsprāgtu brīvībā un kādu nesavainotu.

-    Ko jūs domājāt ar vārdu "sagatavotība"? - Preskots jautāja.

Kavano mulsumā pakratīja galvu.

Preskots turpināja:

-    Kad es jums apliecināju, ka tas, ko jūs paveicāt, cenšoties mani glābt, bija visdrosmīgākā rīcība, kādu esmu piedzīvojis, jūs atbildējāt, ka tā nebija drosme - tā bija sagatavotība.

Kavano ieslidināja salikto aizslēga mehānismu "Sig Sauer" rāmī un nodrošināja. Viņš mirkli padomāja.

-    Cilvēki izrāda drosmi brīžos, kad ir pārbijušies, taču piespiež sevi riskēt ar dzīvību cita labā.

Preskots palocīja galvu un vērīgi klausījās.

-    Kāpēc jums tas rūp? - Kavano vaicāja.

-    Mana specialitāte ir pētījumi par cilvēka smadzeņu funkcijām - kā tās izstrādā hormonus un kontrolē mūsu uzvedību, - Preskots atbildēja. - Epinefrīns, ko parasti dēvē par adrenalīnu, ir viens no hormoniem, kas saistīts ar bailēm. Sirds ritma paātrināšanās un sirds kambara saraušanās. Karstuma sajūta vēderā. Muskuļu trīce. Mani interesē, kā tāds cilvēks kā jūs pārvarat hormonu iedarbību.

-    Bet es to iedarbību nepārvaru.

-    Nesaprotu.

-     "Deltā" mani apmācīja šo iedarbību izmantot, izturēties pret to kā pozitīvu, nevis negatīvu parādību, ko bieži asociē ar bailēm.

Preskots vērīgi klausījās.

-     Kad cilvēkam mugurā uzliek izpletni un paziņo, ka būs jā- izlec no lidmašīnas divdesmit tūkstošu pēdu augstumā, viņš pār- bīsies. Šī darbība potenciāli apdraud dzīvību un konkrētajam cilvēkam ir absolūti nepazīstama. Taču cilvēku var apmācīt pamazām, ierādīt, kā lēkt peldbaseinā no aizvien augstākām platformām. Tad iemāca lēkt no vēl augstākām platformām, iekarinot elastīgu virvju mudžeklī, tā simulējot sajūtu, kāda rodas, lecot ar izpletni. Pēc tam ierāda, kā jālec no mazām lidmašīnām un saprātīga augstuma. Pamazām palielina lidmašīnu jaudu un lielumu un lēciena augstumu. Kad cilvēks izlēks no lidmašīnas divdesmit tūkstošu pēdu augstumā, viņš izjutīs tādu pašu sirds ritma paātrināšanos un kambara saraušanos, tādu pašu karstuma sajūtu vēderā un muskuļu trīci kā agrāk. Tomēr šoreiz viņš nebūs pārbiedēts. Cilvēks zinās, kā samazināt risku līdz minimumam, viņš ir piedzīvojis simtiem līdzīgu pasākumu. Baiļu vietā viņš jūtas līdzīgi sportistam, kas, asi koncentrējies, gatavojas uzsākt darbību. Adrenalīns uz viņu atstāj tādu pašu iespaidu kā vienmēr. Taču prāts prot to savaldīt un novērtē tā konstruktīvo iedarbību.

-    Konstruktīvo?

-     Sirds ritma paātrināšanās un kambara saraušanās rada lielāku asiņu pieplūdumu muskuļiem un sagatavo tos ekstrēmām nodarbēm. Elpa kļūst biežāka un liek muskuļiem uzņemt vairāk skābekļa. Aknas izdala glikozi, kas palielina cukura līmeni asinīs. Tai pašā laikā riņķo vairāk taukskābes. Gan cukurs, gan taukskābes kļūst par šķīstošo degvielu, radot lielāku enerģiju un izturību.

-    Pareizi, - Preskots teica. - Jūs esat teicami instruēts.

-     Mani apmācīja adrenalīnu apsveikt, novērtēt to, ko tas dara, lai saglabātu manu dzīvību. Tāpat mani mācīja uztvert apšaudes, auto kaujas un visus pārējos šās dienas notikumus kā… ne gluži normālus, taču es zinu, ko sagaidīt. Es zinu, kā reaģēt. Es varu godīgi teikt, ka šodien ne reizi neizjutu to, ko mēdz dēvēt par bailēm.

Kavano uz bridi apklusa. "Ne reizi?" viņš sev jautāja. Kā tad tas savādais brīdis noliktavā, kamēr devos augšā pa kāpnēm, lai satiktu Preskotu?

-    Spēcīgu adrenalīna uzplūdu, bet ne bailes, - Kavano turpināja. - Un tieši tāpēc es neuzskatu, ka manai šīsdienas rīcībai bija kāds sakars ar drosmi. Gluži otrādi, drosmīgs bijāt jūs.

-    Es? Drosmīgs? - Preskots blisināja acis. - Tīrais absurds! Es jau trīs nedēļas, un īpaši šodien, esmu pārbijies līdz nāvei.

-     Tur jau tā lieta, - Kavano skaidroja. - Cilvēks var būt drosmīgs tikai tad, ja ir nobijies. Tas, ko jūs šodien pārdzīvojāt, bija tik varmācīgs, ka izsistu no sliedēm pat dažu labu pieredzējušu operatoru. Varu tikai minēt, kādu rakstura stingrību jums nācās sakopot, lai pārvarētu trakojošās bailes. Jūs nepār- akmeņojāties. Jūs nekritāt panikā, kaut gan noteikti nebijāt tālu no tā. Jūs solījāt man pakļauties un solījumu turējāt. Jūs esat ideāls klients.

Preskots bikli pievērsa skatienu koka grīdai. Viņš acīmredzot nebija pieradis pie komplimentiem.

-    Lai gan jūs bailes neizjūtat, tomēr liekat uz spēles savu dzīvību. Svešinieku labad. Kāpēc jūs tā darāt?

Kavano uzvilka kokvilnas cimdus un sāka ievietot pistoles aptverē deviņu milimetru patronas. Līdzīgu jautājumu Manhete- nā, bārā "Waru>ick", bija uzdevusi Džemija.

-    Tāpēc, ka tas ir tas, ko es protu, un man tas padodas.

-    Cita iemesla nav?

-     Parasti es to ar citiem nepārspriežu, jo vairākums cilvēku to nesaprastu. Varbūt jūs, būdams zinātnieks, kas pētījis atkarību, to saprastu.

-    Neatteiktos pamēģināt.

-     Alkohols, kokaīns, heroīns, metamfetamīni. Cilvēki no daudz kā var kļūt atkarīgi. Daži īpašo operāciju kareivji pēc aiziešanas no dienesta nespēj paciest klusu ikdienas dzīvi. Viņi kļūst par algotņiem, CIP llgumdarbiniekiem vai drošības speciālistiem.

-    Vai sardzes aģentiem?

Kavano paplēta rokas, atzīstot teiktā patiesību.

-    Gluži kā sacīkšu braucējs, kas laimīgs jūtas tikai uz skrejceļa, traucoties ar ātrumu divsimt trīsdesmit jūdžu stundā, cīnoties par pozīciju ar citām mašīnām. Adrenalīna vilnis. Lai pie tā tiktu, viņam jāpacieš intensīvas bezdarbības periodi pirms un pēc katrām sacīkstēm. Tieši tādi ir vairākums aizsardzības uzdevumu. Tomēr pat bezdarbībai, nepārtrauktai nepatikšanu gaidīšanai piemīt savs stress. Lai kā man negribētos to atzīt, esmu atkarības varā.

-    Negribas atzīt?

-Jebkura atkarība ir vājuma pazīme.

Istabā iestājās klusums.

Durvīs, kas atradās pretī tām, pa kurām Preskots ienāca dzīvojamā istabā, parādījās Čads, aplicis baltu priekšautu, kas kontrastēja ar rudajiem matiem un šim muskuļainajam vīrietim izskatījās smieklīgs. Viņš centās attēlot sulaini filmās.

-    Pusdienas galdā!

-    Sasaukšu vienību. - Kavano nespēja apvaldīt smaidu.

Čads atgriezās virtuvē, un Preskots mulsi palūkojās uz kokvilnas cimdiem Kavano rokās.

-    Kāpēc jūs uzvilkāt cimdus, pirms pielādējāt…

-     Aptveri? - Kavano iestūma to "Sig Sauer" un darbojās ap aizslēgti pistoles augšgalā, ievietojot patronu patrontelpā. Viņš pastūma gaiļa nolaišanas sviru.

-     Šāda tipa pistolēs pēc lodes izšaušanas tukšā patrona tiek izmesta. Es negribu atstāt savus pirkstu nospiedumus, ko vēlāk varētu identificēt.

-    Vēl viens veids, kā būt neredzamam?

-Ja man būtu ģerbonis, tā moto būtu "Esi neredzams!".

-    Jūsu teiktais par atkarību kā vājuma pazīmi ne vienmēr ir spēkā, - Preskots aizrādīja. - Dažas izpausmes nav kontrolējamas.

-    Es ticu gribasspēkam, - Kavano atbildēja.

- Dažreiz ar to nepietiek. Substance, ko es esmu atklājis, piemēram, ir spēcīgāka par jebkura cilvēka gribu.

7

-    Es negribu dzirdēt neviena žēlabas, jo vienīgie filejas gabali bez kauliem bija sasaluši, un tos nācās atkausēt mikroviļņu krāsnī, - pavēstīja Čads.

Grupiņa, atskaitot Treisiju, kas joprojām uzraudzīja monitorus vadības telpā, apsēdās pie liela galda virtuvē, kas bija pārpildīta ar nerūsējoša tērauda piederumiem. Katram priekšā uz galda bija nolikts šķīvis ar puscollu garām liellopu gaļas strēmelēm gaiši brūnā mērcē un zaļām nūdelēm. Visām pāri bija uzbārstītas sēnes un sīpoli. Katram šķīvim blakus atradās salātu bļodiņa un galda vidū grozs ar tikko ceptu maizi, kam bija pārklāta salvete.

-    Un es negribu dzirdēt neviena žēlabas par to, ka zaļās nūdeles nav paša gatavotas, bet izvilktas no kastītes.

-    Nevaru iedomāties, kurš uzdrīkstētos žēloties, - Preskots sacīja. - Ēdiens gan izskatās, gan smaržo brīnišķīgi.

-     Cilvēkam, kuram ir tik pareiza attieksme, esmu ar mieru gatavot ēdienu jebkurā laikā, - Čads piesolīja.

-    Vienība atrodas darbā, - Dankans sacīja Preskotam. - Tāpēc vīnu dzert nedrīkstam, bet tas nenozīmē, ka arī jūs nevarat. Varu piedāvāt, kā man apgalvo, smalku "Chianti Classico".

Preskots atzinīgi pamāja.

Roberto aizbāza aiz krekla apkaklītes salvetes stūri, kas izcēla viņa tumšo kazbārdiņu.

-    Baigi, sazin cik ilgi neesmu ēdis gulašu.

-    Tas nav gulašs. Tas ir befstroganovs, - Čads iebilda. - To deviņpadsmitā gadsimta beigās izgudroja franču šefpavārs, kas strādāja pie krievu aristokrāta. Grāfa vārds bija Pāvels Stroga- novs. Kā allaž, atzinību izpelnījās tas, kas bija pie varas, turpretī pavāru, kurš ēdienu izgudroja, neatceras neviens.

-    Tu nekad neesi apsvēris iespēju strādāt godīgi - vadīt restorānu? - Kavano vaicāja.

-    Ļoti bieži, - atteica Čads. - Taču zinu, ka man pietrūks ieroču eļļas smaržas.

-    Gardi. - Entuziasms, ar kādu Preskots ķērās pie ēdiena, bija iespaidīgs. - Te ir kāda piedeva, ko es īsti nevaru noteikt. Sinepes un skābais krējums, protams. Bet…

Čads ar interesi vēroja, kā Preskots izbauda kumosu.

-    Austeru mērce? Tas ir tas, ko es sagaršoju? Austeru mērce?

-    Divas ēdamkarotes. Jūs par ēdienu šo to zināt.

-    Te būs jūsu vīns. - Dankans parādīja Preskotam pudeli un nolika viņam blakus uz galda glāzi.

Preskots ļāva tumšajam šķidrumam paslīdēt pāri mēlei, to novērtējot.

-     Es zvanīju savām NAP kontaktpersonām, lai izdibinātu vairāk par Eskobara taktiku, taču šodien ir svētdiena, un nevienu nedabūju rokā, - Dankans pavēstīja. - Mēģināšu rīt vēlreiz. Taču pagaidām mums jāapspriež vairākas problēmas. - Viņš palūkojās uz Kavano, kas nolika uz galda dakšiņu un sāka instruktāžu.

-    Jums jāsaprot, ka jūsu pazušanas organizēšanā ir četras stadijas, - Kavano stāstīja. - Vispirms jauna identitāte un tai atbilstoša dokumentācija, īpaši dzimšanas apliecība un sociālās apdrošināšanas numurs. Jābūt pārliecībai, ka varas iestādes neapšaubīs jūsu sociālās apdrošināšanas numura autentiskumu. Viena metode ir pieņemt jau labu laiku miruša cilvēka identitāti, kuram nav dzīvi tuvi radinieki, kas varētu apstrīdēt jūsu jauno identitāti. Šādas prasības var izpildīt, meklējot vecos laikrakstos ziņas par ugunsgrēkā vai līdzīgā nelaimē bojā gājušu ģimeni. Pēc tam noskaidro tās ģimenes bērna, kas tagad būtu jūsu vecumā, sociālās apdrošināšanas numuru. Daudzi vecāki izņem sociālās apdrošināšanas numuru saviem jaundzimušajiem. Slimnīcas nereti pievieno šo pieteikumu savai parastajai dokumentācijai. Dažās pavalstīs šis numurs tiek minēts miršanas apliecībās, un tās ir viegli iegūstamas, pieejamas publiski.

-     Citas personas sociālās apdrošināšanas numura piesavināšanās, protams, nav likumīga, - Dankans sacīja. - Saprotams, šo pakalpojumu mēs saviem klientiem nesniedzam. Mēs tikai iemācām, kā to dara.

-    Saprotu, - Preskots teica.

-   Vidējam draudu līmenim šī jaunas identitātes iegūšanas metode ir visnotaļ droša, - Kavano turpināja.

-    Tomēr tā nav nekļūdīga. - Roberto noslaucīja muti ar salveti un iesaistījās sarunā. - Dažreiz kāda varas iestāde kļūst aizdomīga par gadiem ilgi neizmantotu sociālās apdrošināšanas numuru, kas pēkšņi uzrodas nodokļu deklarācijā. Tas nozīmē, ka saviem vajātājiem varat pievienot arī valsti, jo tā var jūs apsūdzēt federālas nozīmes noziegumā.

-    Tieši tā, - Kavano piekrita. - Un Eskobara draudu līmenis ir pārāk nopietns, lai pieļautu, ka jūs tiekat tā atklāts.

-    Mūsu ieteikums būs sālīts, - Dankans sacīja. - Dārgāks nekā pa telefonu nolīgtais simt tūkstošu dolāru honorārs.

-     Jūs vēlaties paaugstināt cenu? - Preskots nolika uz galda dakšiņu un nazi.

-    Ņemot vērā šīs dienas notikumus, man nav citas izvēles, - Dankans teica.

-    Paaugstināt par kādu summu? - Preskots sarauca pieri.

-    Vēl par četrsimt tūkstošiem.

Preskots ne acu nepamirkšķināja.

-Jūs ievācāt zinas par mani? -Jā.

-    Jums zināms, ka biotehnoloģiskie patenti mani padarījuši par vairākkārtēju miljonāru?

-Jā.

-     Man jāpateicas "Gbbal Protective Services", ka neesmu Eskobara rokās. Patiesību sakot, ņemot vērā visu, ko Kavano un pārējie manā labā ir darījuši, nemaz nerunājot par šo visu, - Preskots aplaida roku apkārt, - pusmiljons dolāru izklausās pieņemama cena. Rīt no rīta noorganizēšu, lai pārskaita šo summu uz jūsu kontu.

-    Simt tūkstoši dolāru no tās summas nedrīkst parādīties pat tuvumā mūsu kontam, - Dankans atteica. - Tiklīdz mēs jums iemācīsim, kā noslēpt elektroniskās pēdas, es gribu, lai jūs pārskaitāt simt tūkstošus pa tiešo citam cilvēkam. - Dankans pārslidi- nāja pār galdu papīra lapiņu. Uz tās bija uzrakstīti cipari un bankas nosaukums.

-     Speciālistam, kuram ir iespēja izgādāt jums pilnīgi jaunu, agrāk nepiešķirtu numuru, - Kavano paskaidroja.

-    Vai tad šeit nepastāv līdzīgi sarežģījumi? - Preskots vaicāja. - Jaunus numurus piešķir jauniešiem. Vai varas iestādes nesāks šaubīties par numuru, kas piepeši uzrodas mana vecuma vīrieša nodokļu deklarācijā?

-    Jaunus numurus saņem arī imigranti, kam ir zaļā karte, - Dankans atbildēja.

Preskots veltīja viņam zīmīgu skatienu.

-    Spīdoši.

-    Pieņemu, ka šis speciālists izstrādās jūsu pagātni, kas apliecinās, ka esat no Kanādas, Lielbritānijas, Dienvidāfrikas, Austrālijas vai Jaunzēlandes. No valsts, kas jūsu anglosakšu sejas vaibstu dēļ būtu ticama, - Dankans stāstīja. - Viņa jums izsniegs…

-Viņa?

-    Kārena jums šķitīs visai jauka. Viņa jums izsniegs detalizētu pagātnes aprakstu - kur jūs esat uzaudzis, apmeklējis skolu un tā tālāk -, un jums būs tas jāiekaļ no galvas, līdz tā jums šķitīs jūsu paša pagātne. Tāpat viņa jums iedos tās pilsētas fotogrāfijas un informāciju, kas būtu jāzina ikvienam, kurš tajā bijis. Protams, jūs saņemsiet arī citu vārdu, kas jums jāapgūst tiktāl, līdz tas kļūst jums par otro dabu. Autovadītāja apliecību ar fotogrāfiju. Pasi. Kredītkartes. Dažreiz pat bibliotēkas karti. Visi dokumenti būs nevainojami. Kadiljaka līmeņa pakalpojums. Ļoti dārgs, - Dankans noslēdza.

Preskots izskatījās apburts.

-    Bet kā viņai tas viss izdodas?

-Ja es Kārenai pajautātu, viņa noteikti atteiktos atbildēt vai arī samelotu.

Kavano zināja, ka Dankans pats melo. Patiesībā Kārena bija kādreiz strādājusi Valsts departamenta nodaļā, kas piegādāja slepenajiem izlūkaģentiem dokumentus uz svešu cilvēku vārdiem.

-    Galvenais ir tas, ka viņa strādā izcili, - Dankans turpināja. - Viņa jau ķērusies klāt dokumentu gatavošanai. Jums vajadzīgs tikai, lai viņa jūs nofotografē un ievieto bildi jūsu jaunajā autovadītāja apliecībā un pasē. Rīt mēs jūs aizvedīsim uz Olbani un pieliksim procesam punktu. Rītvakar jau būsiet jauns cilvēks.

-Jūs minējāt, ka manas pazušanas organizēšanā ir četras stadijas, - Preskots teica. - Kādas ir pārējās trīs?

Dankans uzmeta skatienu Kavano un, pamādams ar galvu, lika turpināt.

-     Ar laiku jūs gribēsiet pārvērst savu ārieni. Šis tas ir vienkārši paveicams. Tā kā mati jums ir gaiši, būtu loģiski tos nokrāsot tumšus. Jums nav sejas apmatojuma, tāpēc būtu loģiski uzaudzēt ūsas vai bārdu. Tas viss ir diezgan uzkrītoši, un vidēja riska situācijās ar to pietiktu, taču jums būtu ieteicama kāda ķirurģiska pārmaiņa. Mēs aizvedīsim jūs pie mūsu plastiskā ķirurga. Kad viņš būs apstrādājis jūsu degunu un zodu, pat miesīga māte jūs nepazīs.

-    Mana māte ir mirusi, - Preskots sacīja.

-    Žēl, ka tā, taču, no otras puses, tas daļēji atrisina nopietnāko paredzamo problēmu, - Kavano teica.

-    Un tā būtu?

-     Pēc brīža pie tā nonāksim, bet vispirms tiksim galā ar jūsu pazušanas trešo stadiju. Un tā būtu - kā nokārtot, lai jūs tiekat pie naudas. Daudzos gadījumos persona, kas pazūd, ir spiesta aiziet no darba. Jaunajā dzīvē nauda kļūst par nozīmīgu problēmu.

-    Par laimi, jums tā nebūs problēma, tāpēc ka esat bagāts. - Dankans pār galdu pārslidināja vēl vienu papīra lapu. - Kad rīt būsim nokārtojuši pēdējos sīkumus jaunas identitātes saņemšanā, jūs pārskaitīsiet naudu uz šo kodēto kontu, ko esam atvēruši īpaši jums Bahamu salās. Atzīmējiet, ka jūsu parole ir "Fēnikss".

Nespēju pretoties atdzimšanas teorijai. Tiklīdz jūs aktivizēsiet kontu, nomainiet kodu un paroli, lai būtu garantija, ka nauda ir drošībā pat no mums.

-   Jums būs jāatver vēl viens bankas konts, šoreiz parasts, uz jūsu jaunā vārda jaunajā dzīvesvietā, - Kavano sacīja. - Jūs laiku pa laikam pārskaitīsiet naudu uz otro banku, vēlams, ne vairāk kā desmit tūkstošus dolāru vienā reizē, jo par lielāku summu pārskaitījumiem jāziņo varas iestādēm. Turklāt summa nedrīkst būt pārāk tuvu desmit tūkstošiem, jo NAP ar šādas sistēmas palīdzību meklē narkotiku tirgotājus. Septiņi vai astoņi tūkstoši būtu saprātīgs skaitlis, kas nepiesaistītu varas iestāžu uzmanību.

-   Jums vajadzēs leģendu baņķierim, lai izskaidrotu jūsu ienākumus, - Dankans piebilda. - Varbūt jūs periodiski saņemat maksājumus no trasta fonda? Varbūt jūs aizgājāt pensijā agrāk, pārdodot savu uzņēmumu, un nodokļu dēļ izvēlējāties maksājumu grafiku, nevis vienreizēju izmaksu. Izvēlieties, kāda leģenda jums visvairāk iet pie sirds.

Preskots vēlreiz iemalkoja vīnu.

-    Un ceturtā stadija? Tā, kas rada visvairāk klapatu.

Kavano aplaida skatienu apkārt galdam. Visi neveikli nodūra acis.

-    Vispirms jaunā dzīve šķiet vilinoša, - Kavano teica. - Aizbēgšana no ienaidniekiem. Jauns sākums. Iespēja labot kļūdas un sākt visu no gala. Nelaime tāda, ka jums pilnībā jāsadedzina tilti uz pagātni. Vai jums ir ģimene, mister Preskot?

-Nē.

-     Bijusī sieva? Bērni koledžā?

-    Nav. Mans darbs allaž traucējis nodibināt laulību un izveidot ģimeni.

-    Draudzene?

-    Nav.

-    Draugs?

-    Es neesmu gejs, - Preskots ērcīgi pavēstīja.

-            Apbrīnojami. Es sargāju cilvēkus jau vairākus gadus un pirmo reizi saskaras ar klientu, kuram nav nekādu nopietnu sociālo sakaru. Jūs minējāt, ka jūsu māte ir mirusi. Un tēvs?

-    Ari miris.

-     Citiem vārdiem sakot, visā pasaulē nav neviena, kam jūs pietrūktu, ja pazustu no zemes virsas.

-    Vairāk vai mazāk. - Juzdamies neērti, Preskots nolaida skatienu. -Jā.

-    Tad būs vieglāk, - Kavano atbildēja. - Tāpēc ka tiltu nodedzināšana uz pagātni nozīmē, ka jūs vairs nekad nevarētu sazināties ne ar vecākiem, ja viņi būtu dzīvi, ne ar citiem radiem vai draugiem. Ja jūs vēlētos, jūs varētu jaunajā dzīvē paņemt līdzi sievu un bērnus, bet viņiem savukārt būtu radi un draugi, un jums vai kādam no ģimenes reiz rastos kārdinājums sazināties ar cilvēkiem, kas pagātnē bijuši tuvi. Daudzos gadījumos, kad ienaidnieks spēj pazudušo atrast, tas noticis tieši tā - modri uzmanot atstātos draugus un radus, izskatot viņu pastu, noklausoties sarunas un gaidot jebkādas pārmaiņas ikdienas rutīnā. Par laimi, šai gadījumā tā nav problēma.

-    Vai esat fantazējis par kādu vietu, kur būtu gribējis apmesties? - taujāja Dankans. - Vai, nolemjot pazust, jums prātā bija kāda konkrēta vieta?

-    Nē. - Preskots, izskatīdamies gluži pamests, blenza savā vīna glāzē.

-    Labi, - Dankans teica. - Tas tāpēc, ka jūs droši vien būtu to minējis saviem kolēģiem vai biznesa partneriem.

-    Nepiespiestā sarunā, - Čads ieminējās. - "Kungs tētīt, cik forši būtu dzīvot Aspenā un ziemā pēc sirds patikas izslēpoties." Tā nu jūs pazūdat un pārceļaties uz Aspenu, un, pirms spējat attapties, Eskobara vīri izgāž mājas pagalma puses durvis.

-    Vai pasūtāt kādu zinātnisku žurnālu? - Kavano jautāja.

-    Vairākus.

-    Nu vairs ne, - Dankans piekodināja. - Eskobars noskaidros, kuri žurnāli raksta par jūsu specialitāti. Viņam izdosies tikt pie abonentu saraksta. Viņš izpētīs, kuri abonenti nesen pārcēlušies un parakstījušies pēc jūsu pazušanas.

-    Un, pirms spēsiet attapties, - teica Roberto, atkārtodams Cada nesen izmesto piezīmi, - Eskobara vīri izgāzīs mājas pagalma puses durvis.

-    Jums patīk golfs? - Kavano jautāja.

-Jā. Viena no retajām fiziskajām nodarbēm, ko…

-   Nu vairs ne. Jūs nedrīkstat rādīties golfa laukumam pat tuvumā. Eskobars pratīs noskaidrot jūsu paradumus. Ja viņam sa- zin kādā veidā izdosies uzzināt, kur esat pārcēlies, viņš liks savam cilvēkam novērot golfa laukumus un gaidīt, līdz jūs parādāties. Un tā joprojām, - Kavano brīdināja. - Jūs saprotat, ko gribam jums teikt?

Preskots izdzēra pēdējo malku un pielēja glāzi pilnu.

-Jūsu apzīmējums "jauna dzīve" tiešām jāuztver burtiski. Man pilnībā jānodedzina tilti uz pagātni.

-    Un nekādu izņēmumu, - Kavano uzsvēra. - Jūsu iemīļotais apģērbs. Iecienītā mūzika. Iecienītais ēdiens. Jums nāksies mainīt pilnīgi visu. Jūsu iecienītās grāmatas. Noliktavā jums bija Ro- binsona Džefersa dzejoļu krājumi un dažas viņa biogrāfijas. No šā brīža Džeferss kļūst par autoru, kura lasīšanā jūs nedrīkst pieķert.

-    No jūsu mutes tas izklausās… - Preskots sastomījās, - nomācoši.

-    Daudzi pazudušie tieši tā jūtas, tiklīdz beidzot pilnībā apzinās, ko tas nozīmē, - sacīja Dankans. - Jums jāsaņemas un jau šai brīdī jārisina šī problēma. Cik ļoti jūs baidāties no Eskobara? Vai esat gatavs darīt visu nepieciešamo, kaut arī jūs tiktu izolēts, lai turētos no viņa pa gabalu?

Preskots vēlreiz iesūca garu malku no glāzes.

-    Man apnicis baidīties. Jā, - viņa sejas izteiksme nocietinājās, - esmu gatavs darīt visu nepieciešamo.

-    Labi, - Dankans atteica. - Rīt mēs aizvedīsim jūs uz Olba- ni pie Kārenas, nofotografēsim un saņemsim dokumentus jaunajai identitātei.

Pēkšņi istabā iesoļoja Treisija.

-    Iespējams, ka nesanāks.

-    Kāpēc ne? - Dankans sarauca pieri.

-    Šurp lido trīs helikopteri.

8

-    Helikopteri?

Dankans pietrūkās kājās reizē ar Kavano. Abi kopā ar Treisi- ju izsteidzās no istabas un pa koridoru ieskrēja vadības telpā ar Čadu un Roberto pa pēdām.

Gar sienu rindās bija nolikti dažādi televizori, raidot iezaļganus nakts redzamības attēlus no kamerām, kas bija izvietotas ap helikopteru un bunkuru. Taču vienība pievērsa uzmanību radara ekrānam, kurā bija redzami trīs punktiņi, kas tuvojās apkaimei no dienvidiem.

Roberto nopētīja ekrānu.

-    Jā, ātrums un izkārtojums atbilst helikopteriem.

-    Kas šeit notiek? - aiz muguras aizžņaugtā balsī taujāja Pres- kots.

-    Mēs vēl nezinām, - Kavano atbildēja. - Iespējams, ka mums par to nav jālauza galva.

-    Brīdī, kad helikopteri parādījās uz radara ekrāna, lidojot no Hudzonas, bija skaidrs, ka tie pieturas pie lidojuma plāna, kuru mēs iesniedzām Tīterboro, - Treisija pavēstīja.

-    Sakritība? - Dankans ievaicājās.

-    Iespējams, - Čads atbildēja. - Šaipus Hudzonas atrodas Ol- bani lidosta, kā arī vairākas mazas lidostas. Viņi var nosēsties vienā no tām un doties uz kādas kompānijas lauku māju vai ko tamlīdzīgu. Pie velna, tie var būt politiķi, kas lido uz pavalsts galvaspilsētu*.

-    Var jau būt, - Treisija bilda, - un varbūt ne.

-    Ko mēs iesāksim? - Preskots taujāja.

Neviens nenovērsās no radara.

-    Ja tie ir Eskobara vīri, kas cenšas mums sekot, lidojuma plāna mērķis ir pārāk nenoteikts, lai atvestu viņus šurp, - apgalvoja Roberto. - Šai apvidū kalnu un ieleju ir atliku likām. Pat gaišā dienas laikā helikopteri varētu te meklēt mūžību, bet mūs neuzietu.

-   Skatieties! - Treisija norādīja uz ekrānu, kurā trīs punktiņi attālinājās cits no cita, virzoties rietumu virzienā no upes.

-    Viņi dodas uz kalniem, - Čads minēja.

-    Sadalās, - Kavano teica. - Taupot laiku, katrs pārmeklēs savu ieleju.

-   Bet pat ar nakts redzamības ekipējumu viņi nesaskatīs neko tādu, kas izpaustu mūsu atrašanās vietu, - Roberto teica. - Tikpat labi mēs esam nosēdušies fermā un helikopters ievests šķūnī. Paies nedēļas, iekams viņi pārmeklēs visas apkārtnes fermas.

-    Bez tam, ja viņi atlidojuši no Tīterboro, apmēram pēc stundas jāuzpilda degviela.

-    Skatieties! - Treisija vēlreiz norādīja.

Ekrānā visi trīs punktiņi kustējās šurpu turpu katrs savā pusē.

-    Meklē sistemātiski, - Dankans izmeta.

-    Bet tas tiek darīts šausmīgi ātri, - Kavano atsaucās. - Pat ja viņu rīcībā būtu nakts redzamības aprīkojums, viņiem būtu jākustas lēnāk, lai būtu droši, ka neko nepalaiž garām.

Ekrānā visi trīs punktiņi strauji pārsviedās uz citu rajonu.

-   Velns lai… Pat dienas laikā neviens nespēj tik žigli izskatīt ieleju! - Treisija izsaucās.

-Ja vien viņi nemeklē citādi, - Čads iebilda.

-    Kā to saprast?

-    Ne vizuāli.

Pārējā grupas daļa zibenīgi saprata Čada teikto. Viņi apsviedās apkārt pret Preskotu.

Viņa bālā seja kontrastēja ar tumšajām, atskārsmes ieplestajām acīm, jo arī viņš bija sapratis, kas notiek.

Kavano atkal pavērās radara ekrānā.

-     Infrasarkano staru sensori? Termiskie sensori?

Punktiņi strauji pārvietojās uz trim citiem rajoniem.

-    Dios! - Roberts izsaucās. - Tad gan skaidrs. Viņi meklē helikoptera izdalīto siltumu. Dzinējs ir atdzisis, bet termiskais skeneris atšķir metālu no koka vai zemes. Viņi spēs ieraudzīt helikoptera apveidu starp kokiem mums apkārt.

-    Turklāt, - Treisija piemetināja, - nosēšanās laukums ir saglabājis saules siltumu, ko betons dienas laikā uzsūca.

-     Bet vai tad siltums no mājām un lauksaimniecības tehnikas nevarētu viņus maldināt? - Preskots prašņāja.

-    Nē, - atbildēja Dankans. - Māja vai kravas mašīna izdalītu pavisam citādu siltuma tipu. Turklāt šī ieleja ir tik kalnaina, ka tuvumā neviena ferma nav uzcelta. Nosēšanās laukuma izdalītais siltums meža vidū īpaši uzvedinās.

Preskots izlauzās bariņam priekšā un aplūkoja radaru.

-    Pēc cik ilga laika viņi būs klāt?

-    Ja sensoram ir palielinātāji, tad, lidojot pienācīgā augstumā, viņi var strauji pievārēt lielus attālumus. Meklējot šādā tempā, viņi ieradīsies desmit minūšu laikā, - atbildēja Treisija.

-    Tas nevar būt, - Dankans iebilda.

-    Kā to saprast - nevar būt? - Izklausījās, ka Preskots ir vēl lielākas panikas pārņemts. - Tas notiek tieši jūsu acu priekšā!

-    Lai cik bagāts būtu Eskobars, pat viņam nav tādu līdzekļu, lai tik īsā laikā dabūtu trīs helikopterus ar termiskiem sen- soriem, - Dankans skaidroja. - Tas ir specaprīkojums. To saņemšana iepriekš jāplāno, un Eskobaram nebija nekāda iemesla uzskatīt, ka radīsies nepieciešamība dzīties pakaļ ar helikopteriem.

-    Tad kur viņš, ellē ratā, izrāvis termiskos sensorus? - Čads prasīja. - Te kaut kas neklapē. Ja vien…

-    Kas? - Roberto ieprasījās.

-   Tie nav Eskobara vīri. - Dankans apsviedās otrādi pret Pres- kotu. - Vai ir vēl kāds, no kā jūs baidāties? Kas vēl jūs varētu vajāt?

-    Neviens. Ja tie helikopteri nav Eskobara, man nav ne jausmas, kam tie varētu piederēt.

Punktiņi ekrānā nerimtīgi pārvietojās uz trim citiem rajoniem, virzoties tuvāk ekrāna centram, kur atradās bunkurs un helikopters.

-    Lai kas tie būtu, viņi ir labi aprīkoti, - sacīja Dankans. - Ar ko vēl šie helikopteri varētu būt apgādāti?

-    Varbūt pienācis laiks uztraukties par raķetēm, ko apspriedām agrāk? - Čads ieteicās.

-    Viedi vārdi, - Treisija piekrita. - Mums jāpieņem lēmums.

-    Par ko viņa runā? - Preskots noprasīja.

-     Paliekam vai aizejam, - Treisija atteica. - Ja paliekam, mums nav zināms, vai viņi nespēj ar spridzekļu palīdzību iekļūt bunkurā. Bet, ja aizejam…

-    Ar helikopteru neaizmuksim, - Roberto teica. - Ja viņiem ir siltuma sensori, jāpieņem, ka ir arī radars. Kad mēs pacelsi- mies, viņi to uzreiz manīs.

-     Bet ja nu mistera Preskota helikopterā nebūs? - Dankans prātoja. - Tu varētu pacelties un kļūt par pievilinātāju.

-    Viņi tik un tā var mani notriekt. - Roberto bažījās.

-     Nē, - Kavano atteica, - nešaus, ja domās, ka uz borta ir Preskots. Viņiem Preskots vajadzīgs dzīvs. Kad man dzinās pakaļ uz lielceļa, mani varēja nošaut, tomēr to neizdarīja. Viņi baidījās, ka mašīna cietīs avārijā un Preskots varētu iet bojā. Novērst uzmanību ir droši.

-    Pārējie var aizbraukt džipā. - Čads runāja par vienu no diviem transporta līdzekļiem pazemes garāžā blakus bunkuram.

-     Ar abiem džipiem, - Treisija izlaboja. - Vienu mašīnu var izmantot par otru pievilinātāju. Daži helikopteri turpinās meklēt citus siltuma izdalītājus un sekos mums. Tiem nāksies izšķirties un doties trīs dažādos virzienos. Ja tiksim uz maģistrāles - Ņujorkas pavalsts autostrāde ir divdesmit jūdzes uz austrumiem. Tur būs tik bieza satiksme, ka viņi nespēs noteikt, kurai mašīnai jādzenas pakaļ.

Punktiņi radarā turpināja tuvoties ekrāna centram.

Grupa vērās Dankanā.

-   Ja brauksim prom, mūs neapšaudīs, jo viņi grib saņemt misteru Preskotu dzīvu. Ja paliksim, viņš būs iesprostots. Vai tāds būtu rezumējums?

Grupa nenolaida acis no viņa.

-    Kustamies! - Dankans pavēlēja.

9

Viņiem nebija jāspriež, kas tagad darāms. Kaut arī visiem pie sāniem bija pistoles, Kevlara bruņuvestes bija novilktas. Visi ātri un disciplinēti atstāja vadības telpu un iegāja blakusistabā. Bunkura arsenāla istabā uz galda atradās bruņuvestes.

-    Jums tā noderēs. - Kavano palīdzēja Preskotam aplikt vesti. - Gadījumā, ja citam mērķēta lode noklīst.

Vienība piesprādzēja vestes un paķēra AR-15 triecienšaute- nes no ieroču statīva, kurā bija novietotas šautenes un pistoles.

Teorētiski AR-15, armijas M-16 civilistu paveids, bija pusautomātiskās šautenes, proti, ja nospieda mēlīti, ierocis izšāva vienu reizi - tā atbilstot federālajai likumdošanai. Taču šīs šautenes bija modificētas, pilnībā automātiskas - ja vienu reizi nospieda, tās šāva ātrās kārtās. Ja likumsargi vēlētos šos ieročus apskatīt, automātisko funkciju varēja atslēgt, pagriežot un izvelkot ārā mazu svini sānos; tās vietā iebīdīsies ar atsperi darbināms korķītis, un ierocis kļūs likumam atbilstošs, vienlaikus noslēpjot to, ka tas ir pārbūvēts.

Preskots ar pelnpelēku seju pastiepās pēc viena ieroča.

-    Nē, - Cads noliedza. - Uguņošanu atstājiet mūsu ziņā. Vēl nejauši iešausiet sev kājā.

-    Vai vienam no mums, - Treisija teica.

-     Bet ja nu man jāaizstāvas? Man vismaz būtu jāzina, kā ar šādiem verķiem apieties.

-Ja, Dievs nedod, situācija kļūs tik kritiska, ķerieties pie šautenes tikai tad, kad mēs esam pagalam un nav citas izvēles! -

Roberto piekodināja. - Atbalstiet laidi pret plecu! Pavērsiet stobru pret mērķi! Nospiediet gaili! Ja patrona iesprūst, to atbrīvo, paraujot šo pogu sānos pret sevi.

-    AR-15 patīk rauties uz augšu, - Kavano teica. - Ja nebūsiet piesardzīgs, jūs tikai apšaudīsiet debesis. Ar spēku spiediet stobru lejup uz mērķi. Varēsiet to visu paturēt prātā?

-    Ceru, ka tas nebūs nepieciešams.

Čads steidzās uz virtuvi, lai pārbaudītu, vai plīts un cepeškrāsns izslēgtas. Visi paķēra vējjakas, lai noslēptu Kevlara vestes. Dankans atvēra izejas durvis. Skrienot pa dobjo betona gaiteni pretī dzestrajai kalnu naktij, Kavano izdzirdēja, kā tuvojoties aizvien skaļāk ducina helikopteri.

-    Labu veiksmi, Roberto! -Treisijas gaišie mati mirkli iemirdzējās gaismā, kas īsi ielija pa atvērtajām durvīm.

-    Viņiem degvielas pietiks mazāk nekā stundai, bet man tvertne pilna. Es spēšu atrauties. - Roberto aizvirzījās pa kreisi un pazuda biezajā mežā. - Adios!

-    Nāciet, Preskot! - Kevlara veste viņam likās pārāk apjomīga. Kavano steidzās cauri tumsai pa labi uz pazemes garāžu, kuras ieeja bija iedobta kalnā. - Turieties cieši līdzās! - Viņš nonāca pie garāžas un pameta skatienu atpakaļ pustumsā. - Preskot?

Turēdami rokās AR-15 šautenes, arī Dankans, Čads un Trei- sija palūkojās pāri plecam.

Kavano redzēja tikai neskaidras koku un krūmu kontūras.

-    Preskot?

Helikopteri dārdēdami tuvojās.

-    Kas tad nu? - Čads noprasīja. - Kur viņš palika?

-    Pēdējo reizi es viņu redzēju… - Dankans lūkojās atpakaļ uz durvīm. - Nesakiet, ka viņš vēl atrodas iekšā.

-    Es izbraukšu ar džipiem, - Treisija pieteicās.

-    Preskot! - Kavano sauca.

Betona gaiteņa ieeja aizsedza helikopteru skatam vāro, uz kustību reaģējošo gaismiņu, kas iedegās, tikko Dankans piesteidzās pie ciparu paneļa blakus durvīm.

-     Preskot! - Kavano ar skatienu urbās tumšajos kokos. Viņš dzirdēja aiz muguras apslāpētas motora skaņas, Treisijai paceļot garāžas durvis.

Gaiteņa galā parādījās vēl viena gaisma, Dankanam ieskrienot bunkurā.

-    Varbūt viņš iebēga krūmos? - Cads prātoja. - Viņš bija stāvās šausmās, ieraugot tos punktiņus uz radara. Iespējams, viņš ir tā pārbijies, ka pūslis satrakojās.

-    Vai zarnas, - Kavano teica. - Vai ari kļuva slikti. - Kavano pētīdams virzījās cauri tumšajiem krūmiem. - Preskot!

Viņš dzirdēja, kā aiz muguras Treisija izbrauc ar pirmo džipu no pazemes garāžas uz rampas.

Helikopteriem ducinot aizvien tuvāk, Kavano piepeši atskārta, ka nav dzirdējis, kā Roberto paceļas gaisā ar helikopteru. Kusties, Roberto, viņš domāja. Ja tu drīz nepacelsies, tev neizdosies no viņiem atrauties.

-    Preskot! - Švīkstinot zarus, Čads turpināja pārmeklēt krūmāju, bet Treisija izkāpa no džipa un steigšus atgriezās garāžā.

Kavano acis jau bija pieradušas pie tumsas, tāpēc, skriedams garām bunkura ieejai, lauzdamies cauri mūžzaļajiem krūmiem un steigdamies uz helikoptera laukumiņu, viņš spēja izvairīties no šķēršļiem zvaigžņu pielietajā tumsā.

-    Preskot!

Kavano uzreiz ievēroja, ka maskēšanās tīkls nav atvilkts un helikoptera tumšais, spārei līdzīgais siluets joprojām stāv laukumā ar neiedarbinātu motoru un nekustīgiem propelleriem. Nāsis sarāvās no asās aviācijas degvielas smakas. Nakts gaiss bija ar to piesātināts.

Pagriezies, lai skrietu tālāk, Kavano nepamanīja ēnainu baļķi, paklupa pār to un nokrita. Uzmanīdamies, lai AR-15 stobrs neietriecas zemē, viņš apvēlās, liekot uztvert triecienu pleciem un mugurai. Kavano izmantoja brīdi, kamēr vēlās, lai pieplaktu pie zemes, bet ātri vien pamanīja, ka tas, pār ko viņš pakritis, nav baļķis.

Roberto gulēja nekustīgi; pusmēness dāvāja gana apgaismojuma, lai Kavano saskatītu Roberto pavērtās, sastingušās acis un asiņu melno peļķi vietā, kur viņam bija ielauzts pakausis.

Tai pašā brīdī tumsa eksplodēja acis cepinošā gaismā, aizdegoties degvielas tvaikiem. Liesmas apgaismoja degvielas sūkņa šļūteni, kas gulēja uz zemes un cauri mežam izšļāca šķidrumu. Kokos un krūmos uzsprāga gara uguns siena. Karstuma spiediens atgrūda Kavano atmuguriski.

Viņš pagriezās un skrēja prom, bet pirms tam paspēja ieraudzīt, kā liesmas ieskauj helikopteru un maskēšanās tīkls pazūd krakšķošā ugunī. Liesmu mestā gaisma bija tik spilgta, ka varēja izšķirt skujas uz koku zariem un mizu rievu zīmējumu uz stumbriem. Skrienot uz bunkuru, viņš dzirdēja, kā paša pēdas šķaida sausās skujas, un tad rēcienu, ugunij izvirstot cauri mežam un vajājot viņu.

-    Preskot!

Kaut arī uguns rēciena troksnis pārmāca Kavano kliedzienu, tas tomēr nebija pietiekami skaļš, lai apslāpētu strauji tuvojošos helikopteru dūkoņu. Pielikdams soli, Kavano ieraudzīja abus džipus, ko Treisija bija izvedusi no pazemes garāžas. Viņa kopā ar Čadu, abi turot rokās AR-15, stāvēja līdzās mašīnām, izbrīnā lūkojoties uz liesmām, kas strauji izplatījās.

Nākamajā brīdī Treisija un Čads izšķīda, jo no helikoptera izšāvās šautra un trāpīja džipiem, detonācija izmētāja metāla gabalus un ķermeņa daļas uz visām pusēm.

Šoks no tikko redzētā un piedevām sprādziena vilnis gandrīz nogāza Kavano uz zemes. Veselais saprāts šķita apdraudēts, tikko notikušā pārdabiskums viņu satrieca. Bet tad viņš redzēja Dankanu izsteidzamies no bunkura, un sagatavotība guva virsroku. Cieši sažņaudzis rokā kaujas šauteni, viņš salīcis steidzās pie Dankana, kurš blenza liesmās, kas strauji izplatījās cauri kokiem.

-    Iekšā Preskota nav! - Dankans apsviedās un lūkojās uz krāteri, kur vēl nesen stāvēja džipi. - Čads un Treisija…

-    Tas viņiem trāpīja!

-     Nolādēts! - Niknums Dankana sejā pārvērtās trauksmē, dzirdot, kā liesmu virzienā no helikoptera švīkstot izšaujas vēl kaut kas.

10

Izskrējuši cauri hunkura ieejas tunelim, viņi izlidoja pa atvērtajām durvīm, pirms pie bunkura nodunēja vēl viens sprādziens. Vietu, kurā viņi nupat bija stāvējuši, piepildīja lādiņš un degošu koku atlūzas.

Dankans aizcirta durvis.

-     Biju sapratis, ka Eskobars grib saņemt Preskotu dzīvu! - Bunkurs sašūpojās no vēl viena sprādziena. - Kā viņš var būt drošs, ka neaizlaidīs Preskotu pie tēviem reizē ar mums?

-     Arī Roberto miris! - Kavano pietrausās kājās un steidzās uz vadības telpu.

-    Ko? - Dankans ar AR-15 rokā skrēja viņam pakaļ.

-    Iedauzījuši pakausi!

-    Dieva dēļ, kas šeit notiek?

Viņi ieskrēja vadības telpā un nostājās pie monitoriem. Kaut arī Treisija bija atstājusi elektroniku ieslēgtu, daži ekrāni bija izdzisuši, jo uguns bija iznīcinājusi tiem pieslēgtās kameras. Kamēr Kavano pētīja atlikušos ekrānus, izdzisa vēl daži. Tomēr lielākā tiesa kameru bija nebojātas, un viņš redzēja, ka uguns izplatījusies milzīgā tempā un aptvērusi trešdaļu bunkura apkārtnes tai pusē, kur bija atradušies nosēšanās laukums un helikopters.

Vienas kameras redzeslokā tālumā parādījās trīs helikopteri.

Kavano nāsīs kaut kas iedzēla.

-    Tu jūti dūmus?

-    No ventilācijas sistēmas. - Dankans nospieda slēdzi. - Tā. Noslēdzu. Gaiss un dūmi no ārpuses vairs netiks iekšā. Mums te pietiks gaisa vairākām dienām.

Kavano pamāja ar galvu.

-    Tik ilgi mums te nevajadzēs uzkavēties. Drīz helikopteriem būs jādodas uzpildīties. Un tie neatgriezīsies, jo ugunsgrēks un sprādzieni atvilinās pavalsts policiju un glābšanas darbu dienestus.

-     Vai tiešām viņi cer, ka spēs aizlaisties nepamanīti? Nesaprotu, kāpēc Eskobars rīkojas tik izmisīgi.

-    Iespējams, ka tas, ko tu nesen teici, bija patiesība. - Kavano nenolaida acis no iezaļganajiem attēliem. Dažām ārpusē izvietotajām kamerām bija grūtības pielāgot nakts redzamības lēcas pieaugušo liesmu spilgtajai gaismai. Citas kameras pārraidīja tikai spožu, zaļganu nokrāsu. - Varbūt tas nemaz nav Eskobars.

-Kas tad?

Dūmaka istabā kairināja Kavano kaklu.

-    Vai tad tu nenoslēdzi ventilācijas sistēmu?

-    Pats redzēji, kā noslēdzu.

-    Tad no kurienes radušies dūmi?

No ventilācijas paneļa griestos izplūda biezāka migla.

-    Es saožu…

-    Aviācijas degviela! - Kavano pastūma Dankanu sev pa priekšu un steidzās uz gaiteni pie vadības telpas. Tai pašā mirklī no ventilācijas paneļa izlauzās liesmas un šaudījās gar griestiem.

Brīdī, kad abi sasniedza gaiteni, Kavano mugurā sajuta svelmi.

Dūmi un uguns izlauzās no vēl viena ventilācijas paneļa griestos.

Karstuma mocīts, Dankans ieklepojās.

-    Uguns droši vien izskrēja cauri ventilācijas šahtai, pirms es to nobloķēju.

-    Nē! Ieskaties vadības telpā! Kreisais augšējais monitors!

Par spīti dūmakai un uguns liesmām pie griestiem, viņiem izdevās neskaidri saskatīt displejus. Monitorā, kas atradās augšējā rindā kreisajā malā, bija redzama zeme tieši virs bunkura. Uguns nebija aizsniegusies līdz krūmiem, tomēr pa ventilācijas šahtu virzījās dūmi.

-     Kādā veidā, pie velna, ventilācijas šahtā iekļuvusi aviācijas degviela? - Kavano noprasīja.

Dūmu mutuļi gar griestiem pieņēmās spēkā.

-     Mēs netiksim ārā pa priekšējām durvīm! - Dankans klepodams norādīja uz dūmakas ieskautajiem ekrāniem kontroles telpā.

Monitorā augšējā rindā pa labi bija redzams attēls no kameras, kas bija uzstādīta ieejas tunelī un pavērsta pret mežu. Ekrānu pārpildīja liesmas.

Bet blakus ekrānā bija redzamas aizmugurējās durvis — tur koki un krūmi bija neskarti, tik tālu uguns vēl nebija izplatījusies.

Kavano pieliecies steidzās cauri dūmiem pārpildītajai virtuvei un dzīvojamai istabai. Abi ar Dankanu nonāca priekšējā gaitenī un skrēja uz labo pusi gar durvju rindu, kuras galā bija bunkura aizmugurējā izeja.

Dankans pagrieza bultas sviru un pavēra vaļā durvis. Turēdams triecienšauteni gatavībā, Kavano kopā ar Dankanu izsteidzās pa betonēto eju pie bunkura pretī vēsajam gaisam un vēl neapdegušajiem kokiem. Tomēr zarus kulstīja vējš no tuvās uguns, un meža ēnas caurstaroja viļņojošs liesmu atspulgs, kas krakšķēja netālu labajā pusē. Piepeši Dankans krita atmuguriski pret Kavano, abi nogāzās, un eju piepildīja automāta šāvienu dārdoņa, stobra uguns raustījās kā stroboskopa zibšņi, un no betona rikošetā atlēca lodes. Dankans iekliedzās.

Tikpat spēji kā sākusies, apšaude aprāvās. Kordīta smakas apņemts, Dankana svara piespiests, Kavano ievaidējās, sajuzdams sāpes kreisajā plecā. Viņš dzirdēja kokos metālisku skrapstoņu, izklausījās, it kā tur kāds censtos atbrīvot patronu, kura iestrēguši kaujas šautenes patrontelpā. Blāzma tuvojoties izklīdināja ēnas un atklāja Preskotu, kas bija notupies krūmos. Raidīdams mežonīgus skatienus uz uguni, Preskots turēja visticamāk Roberto AR-15 un izmisīgi centās atvilkt podziņu sānos.

-    Dankan? - Kavano izdvesa.

Atbildes nebija.

Sāpes plecā pieauga, un Kavano izlocījās no Dankana svara. Viņš saoda šķebinošo, vara smakai līdzīgo asins smārdu.

-    Dankan, kusties!

Viņš izmisīgi cerēja, ka Dankana ievainojumi nav nopietni. Taču tad ieraudzīja Dankana izkropļoto seju, ko vismaz pusducis jaudīgu šāviņu bija padarījuši nepazīstamu.

-     Dankan! - Spiests nomest šauteni, Kavano vilka draugu uz bunkuru. Viņš pūlējās tikt iekšā, pirms Preskots atbrīvos iestrē- gušo patronu. Jo vairāk Kavano tuvojās durvīm sev aiz muguras, jo lielāks karstums to dedzināja.

Metāliskā skrapstoņa apklusa.

-     Nē! - Vēl pēdējo reizi izmisīgi pieliekot pūles, Kavano ievilka Dankanu pa durvīm. Pāri Kavano galvai aizzibēja vēl viena ložu krusa. Tās atsitās pret koridora griestiem un triecās pret betonu virs durvīm. Kavano aizcirta durvis mirkli pirms tam, kad Preskots izlaboja stobra izmetienu uz augšu un nospieda to lejup, kā Kavano bija viņam mācījis, un pret metāla durvīm triecās vēl dažas lodes.

-    Dankan!

Kavano kreisais plecs cieta skaudras sāpes. Klepodams no dūmiem un karstuma, viņš pievērsās Dankanam, pataustīja pulsu, taču bija skaidrs, ka tas nebūs atrodams.

-    Dankan!

1 1

Dusmas jaucās ar sērām. Kavano rāpās atpakaļ, niknums nomāca bailes par paša dzīvību, tā vietā viņš izjuta alkas dauzīt Pres- kota seju, līdz tā kļūst tāda pati kā Dankanam. Vēl pēdējo reizi uzmetis skatienu draugam, viņš pieliecies skrēja uz dzīvojamo istabu. Kavano nevarēja izkļūt ārā pa aizmugurējām durvīm. Tās eja līdzinājās šautuvei, kurā lodes tiek novirzītas uz mērķi kā piltuvē. Kamēr vien Preskots tur uz grauda durvis, man nav izredžu, viņam iešāvās prātā. Viņš bija palicis dzīvs tikai tāpēc, ka priekšā bija Dankans, kurš gandrīz pilnībā saņēma sprostuguni.

Traucoties cauri dzīvojamai istabai, Kavano pūlējās neno- smakt dūmos. Lode bija trāpījusi atsegtai vietai kreisā pleca augšpusē starp kaklu un vestes siksnu. Saliecies viņš skrēja cauri virtuvei, pieskārās gaļīgajai vietai starp atslēgkaulu un kaklu un ieraudzīja, ka roka notraipījusies sarkana. Asinis gāzās aumaļām.

Kavano nokrita uz ceļiem un ievilka plaušās relatīvi mazāk dūmu piesātināto gaisu pie pašas grīdas. Degošo griestu karstuma dzelts, viņš steidzās uz munīcijas telpu. Lai atstātu bunkuru, Kavano bija jāiziet pa priekšējām durvīm, taču, kā parādīja kamera tajā ejā, ceļu aizšķērsoja degoši koki un krūmi. Arsenāla telpā bija slepenas durtiņas uz tuneli, kas bija betonēts un veda uz nosēšanās laukumu, taču tieši tajā vietā uguns bija visintensīvākā, un Kavano nebija pārliecināts, vai varēs atstāt bunkuru pa šo tuneli.

Biezo dūmu un svelmes ieskauts, Kavano pastūma galdu, uz kura vēl nesen bija sakrautas Kevlara vestes. Viņš paspēra nost paklāju, atklāja lūku uz tuneli un pacēla to aiz roktura. Apstiprinot aizdomas, ka tunelis viņu nepasargās, pacēlās dūmu mutuļi. Ja Kavano sadomās aizbēgt no liesmām, iekāpjot tunelī, uguns izsūks visu skābekli no tuneļa, un viņš nosmaks ātrāk, nekā liesmas viņu izcepinās.

Kavano plecs stinga aizvien pieaugošās sāpēs. Reiba galva.

Jāaptur asiņošana. Tas jādara tūlīt pat, Kavano iedomājās. Viņš metās pie plaukta, kurā atradās vairākas sarkanas somiņas - glābšanas dienestu iecienītie "Pro Med" pirmās palīdzības komplekti. Katrā komplektā starp citām lietām bija arī marles tampons dūres lielumā, saukts par "asiņu apturētāju", jo spēja uzsūkt pat līdz pintei asiņu. Taču uguns pletās plašumā, un Kavano nebija laika atvērt somiņu, izvilkt asins apturētāju, uzlikt to uz brūces un nosiet.

Kavano pietika laika tikai lentei. Ne jau ķirurģiskajai. Tās vietā viņš pagrāba sudraba krāsas līmlentes rituli, kas atradās blakus pirmās palīdzības somiņām un tika uzskatīts par piederīgu pie pirmās palīdzības krājumiem. Santehniķu līmlente. Strēlnieka draugs. Kavano neskaitāmas reizes bija pieredzējis, kā ar šādu lenti nosien ievainojumus. Viņš atrāva vaļā apkaklīti un noslaucīja ar labo piedurkni asinis no gaļīgās vietas starp kaklu un plecu. Viņš noplēsa divas līmlentes strēmeles un uzspieda tās krusteniski pāri brūcei. Tad piespieda stingrāk, viebjoties no sāpēm, bet jūtot, kā biezās līmlentes lipīgā puse pieķeras pie ādas un cieši tai pielīp.

Pieliecies pēc iespējas tuvu grīdai, Kavano no arsenāla istabas ieskrēja tālākā dūmu piepildītā telpā - vannas istabā -, iekāpa vannā un atgrieza dušu, aplejot matus un drēbes. Izmērcēja dvieli un aptina ap galvu. Pilēdams iebrāzās virtuvē un pakampa zem izlietnes ugunsdzēšamo aparātu. Kamēr Kavano ieskrēja Dankana kabinetā un paķēra vēl vienu ugunsdzēšamo aparātu no istabas kakta, bunkura apgaismojums noraustījās un nodzisa.

Jau grīļodamies, Kavano šķērsoja dzīvojamo istabu, ko apgaismoja tikai liesmas, un spēja tikt līdz gaitenim, kas veda uz bunkura izeju. Viņš nolika abus ugunsdzēšamos aparātus uz grīdas un paņēma no skapja trešo. Tāpat kā aizmugurējai izejai, arī priekšējās durvīs bija apaļš rokturis un mehāniskās slēdzenes svira. Pagriezis slēdzi, viņš pieskārās rokturim un atrāva roku atpakaļ, sajuzdams, cik tas karsts. Kavano papurināja roku, parāva zemāk žaketes piedurkni, aptina to ap plaukstu un centās vēlreiz pagriezt rokturi, neliekoties ne zinis par tā karstumu; viņš izmisīgi centās aizbēgt no bunkura.

Kavano atvilka vaļā durvis un klupšus atkāpās - nespēja neatkāpties, par spīti blīvajai svelmei aiz muguras, ieraugot to, kas viņu sagaida, - elli.

12

Eju aizšķērsojušo liesmu rūkoņa spēkojās ar to radītā vēja kaucieniem. Karstums bija tik svelmains, ka no bunkura izsūca pārpalikušo skābekli, radot brāzmainu vēja pūsmu, kas virzījās no iekšpuses, apstādināja Kavano instinktīvo dzinuli kāpties atpakaļ un pastūma viņu uz priekšu.

Aiziet!

Puikas gados Oklahomā Kavano reiz bija piedzīvojis ugunsgrēku naftas tornī, kurā strādāja viņa tēvs. Kavano nekad nebija aizmirsis, cik augstu šāvās liesmas un cik spēcīgs bija karstums. Ugunsgrēks izraisījās saulrietā un trakoja visu nakti, apmirdzēdams visu torņa apkārtni gluži kā augusta pēcpusdienā. Tas pretojās piecu augsta spiediena ūdens šļūteņu spēkam, līdz visbeidzot Kavano tēvs, uzvilcis ugunsdrošu kombinezonu ar kapuci, bija iebraucis ar buldozeru augšup šaudošajās bangās. Kavano tēvs pacēla buldozera lāpstu, lai pēc iespējas pasargātu sevi no svelmes. Pie lāpstas bija piestiprināts metāla stienis, kura galā pakarināta sprāgstvielu kārba, un no tās stiepās ar azbesta izolāciju aptīti vadi. Kavano tēvs nometa spridzekļus gandrīz pašā liesmu mutuļa centrā, ar skubu aizbrauca buldozeru nostāk, un cits strādnieks nospieda sviru, detonējot sprāgstvielas. Eksplozijas trieciens gandrīz nogāza labu gabaliņu nostāk stāvošo Kavano no kājām. Belziena dēļ ausīs zvanīja vēl stundām ilgi, kaut arī viņš bija tās aizspiedis ar rokām. Bet pats iespaidīgākais, kas visvairāk pārsteidza Kavano, bija tas, ka sprādziens noslāpēja ugunsgrēku.

- Tāpēc ka sprādziens radīja vakuumu, tāpēc ka tas izsūca gaisu no liesmām, - Kavano tēvs vēlāk paskaidroja.

13

Kavano iemeta pirmo ugunsdzēšamo aparātu liesmās gabaliņu aiz ejas. Otro ugunsdzēšamo aparātu viņš aizlingoja izmisīgi, no visa spēka, aizsviezdams labu gabalu tālāk. Kavano nebija ne jausmas, pēc cik ilga laika karstums atplēsīs vaļā balonu, taču viņš nevarēja atļauties gaidīt. Neuzdrīkstēdamies domāt, juzdams, ka tūlīt pat karstums no muguras izcepinās samitrināto apģērbu, apzinādamies, ka viņš ies bojā, ja paliks uz vietas, Kavano paķēra trešo ugunsdzēšamo aparātu un steidzās pretī peklei.

Pirmās eksplozijas triecienvilnis iesita kā ar dūri. Turpinādams skriet, Kavano aizsvieda trešo ugunsdzēšamo aparātu sev tālu priekšā. Otrā eksplozija viņu apdullināja, gandrīz aptumšojot prātu. Bet Kavano nedrīkstēja atlaisties, nedrīkstēja kavēties. Viņš iesoļoja rēcošajās liesmās vai tur, kur vēl nesen rēca liesmas, jo sprādzieni un to izdalītais dzēšamais maisījums bija uguns vidū radījuši vakuumu. Tad Kavano priekšā uzsprāga trešais ugunsdzēšamais aparāts, un viņš attapās, ka, elpu aizturējis, traucas cauri tukšam uguns koridoram, kam abās pusēs šaudās desmit pēdu augstas liesmu sienas. Viņš izjoņoja cauri uguns neskartam krūmājam, zaudēja līdzsvaru un nokūleņoja lejup pa mežaino nogāzi - šī rīcība noslāpēja liesmas uz jakas un biksēm, bet aiz muguras liesmas ar varenu švīkstu atkal saslēdzās kopā.

Kavano noskārta, ka pulsējošās sāpes kājās, rokās un mugurā droši vien radījuši akmeņi, kam viņš bija vēlies pāri. Viņam tas bija vienaldzīgi. Sāpes nozīmēja dzīvību. Sāpes mudināja skriet pa dziļo ieplaku. Kavano bija pazaudējis izmērcēto dvieli, ko bija aptinis ap galvu. Tam gan nebija nekādas nozīmes, jo uguns drīz vien bija izžāvējusi dvieli, - galva kaisa no gruzdošajiem matiem, un viņš ar rokām un piedurknēm tos apslāpēja.

Kavano vēlreiz nokrita un apvēlās. Viņš pietrausās kājās un klamzāja tālāk tumsā. Viņš dzirdēja, kā aiz muguras sprakšķēdamas izplatās liesmas. Taču Kavano arī dzirdēja trīs helikopteru pērkondimdošo troksni - tie virzījās uz to bunkura pusi, kas vēl nebija liesmu pārņemta.

Palūkojoties augšup, Kavano ieraudzīja liesmu apspīdētos, ne- marķētos helikopterus nolaižamies līdz koku galotnēm, pamanīja, ka no katra izritinās virve, redzēja, ka no katra helikoptera lūkas iznirst melnā tērpušies vīri ar plecos uzmestiem mazizmēra automātiem un laižas lejup divkāršajās virvēs - viens, divi, trīs, četri, pieci vīri no katras lūkas. Viņi slīdēja bez aizķeršanās, lietpratīgi, neatlaidīgi. Galvā viņiem bija ķiveres ar austiņām un ra- diomikrofoniem.

Vīri nozuda starp kokiem, un Kavano līgojās tālāk pa tumšo gravu, bet viņš bija redzējis diezgan, lai secinātu, ka nevienam narkobaronam, pat ne Eskobaram, nebūtu iespēju tik drīz sameklēt tādu skaitu tik labi apmācītu vīru. Šādu apmācību varēja iegūt tikai armijā un ne jau kurā katrā armijas struktūrā. Vīri, kuri bija nolaidušies no helikopteriem, acīmredzot bija īpašo operāciju personāls, gluži tāpat kā viņf savulaik bija īpašo operāciju vienības sastāvā.

Sirdij nevaldāmi dauzoties, Kavano vēroja, kā helikopteri paceļas un attālinās cits no cita, nostājoties vienādā atstatumā netālu no uguns, un saprata, ka nebūt nav drošībā, jo helikopterā palikušie vajātāji noteikti turpinās skenēt apkārtni ar termiskajiem sensoriem, meklējot tos, kuri mēģina izbēgt no liesmām.

Kavano neuzdrīkstējās mesties skriešus. Tiklīdz sensori uztvers siltuma izdalītāju cilvēka veidolā, helikopterā sēdošais operācijas vadītājs pārraidīs rīkojumu triecienvienībai uz zemes. Un šāvēji uzbruks attiecīgajam meža sektoram.

Kavano aptvēra, ka viņam, lai glābtos, jāatgriežas un jāriskē nostāties pēc iespējas tuvāk uguns sienai, lai tā nomaskē izdalīto siltumu. Kavano pagriezās un streipuļoja augšup pa nogāzi, virzoties uz to vietu, kur kokus un krūmus bija pārņēmušas liesmas. Tie izdeva nelieliem sprādzieniem līdzīgus trokšņus un sniedza cerību, ka ugunsdzēšamo aparātu radītie būkšķi tika uztverti kā dabiska uguns virzīšanās procesa sastāvdaļa. Kavano juta, kā viņu ieskauj svelmainais gaiss, un centās rast drosmi apziņā, ka nu viņš bija neredzams termiskajiem sensoriem helikopteros.

Taču karstums bija tik nežēlīgs, ka, pieejot vēl tuvāk, Kavano ietu bojā. Uguns virzījās aizvien straujāk, piespiežot viņu atkāpties ātrāk, krūmi gravā aizsvilās un šķita viņu vajājam. Kavano virzījās līdzi ugunij, kustoties vienlaikus ar to aprēķinātā, nāvei tuvā ritmā. Acis aizmiglojās. Miesa svila. Viņš nekad nebija izjutis tik lielas slāpes. Bet Kavano nedrīkstēja ļauties tādām domām, jo, turoties līdzi ugunij, viņam vienlaikus nācās vērot, vai uguns sienas abās pusēs neparādīsies šāvēji. Viņš pieņēma, ka tie sadalījušies un izveidojuši perimetru ap uguni, gluži tāpat virzoties tai līdzi, tomēr turoties drošā attālumā, un meklēja ikvienu, ko termiskie sensori helikopterā nav uztvēruši.

Uguns vajāts, redzot, kā koki cits pēc cita aizsvilst liesmās, Kavano nonāca nelīdzenākā ieplakas daļā. Ceļi saļodzījās. Viņš piespieda tos iztaisnoties. Plaušas cīnījās pēc tā mazumiņa gaisa, kas bija pieejams. Ceļi saļodzījās vēlreiz, un šoreiz Kavano zaudēja līdzsvaru un nokrita, vairs nespēdams līgani velties. Viņš atsitās ar sāniem pret akmeni ieplakas dibena pustumsā, saviebās un grasījās celties kājās, taču saspringa un gulēja nekustīgi, pamanīdams labajā pusē no kokiem iznirstam vīrieti ar automātu rokās un sekojam uguns robežai.

Liesmojoša koka radīts ass krakšķis lika šāvējam apmesties otrādi. Šai brīdī Kavano metās uz ieplakas slīpumu, uz šauru spraugu starp akmeni, pret kuru bija atsities, un gravas nogāzi. Viņš piespiedās pie zemes, izmisīgi pūloties saplūst ar augsni, cerībā, ka nokvēpušās drēbes un seja ļaus viņam izlikties par kādu laukakmeni vai pūstošu koka stumbru.

Sēžot slēpnī, nekad neskaties uz cilvēku, kas tevi meklē, - tā Kavano instruktori bija mācījuši. Vajātājs var pamanīt mirdzumu tavās acīs vai drīzāk sajutīs nekā saredzēs izstarotā skatiena intensitāti. Pētī viņu ar acs kaktiņu! Izmanto perifērisko redzi, lai sekotu viņa kustībām.

Kavano šobrīd tā rīkojās. Lūkojoties uz ieplakas pretējo nogāzi un vienlaikus koncentrējot perifērisko redzi pa labi, viņš redzēja šāvēja izplūdušo siluetu nokāpjam gravā. Šāvējs mirkli apstājās, it kā izvērtējot uguns izplatīšanos. Kavano saņēma drosmi, gatavojoties šaut, ja vīrietis izrādīs interesi par akmeni, aiz kura Kavano centās paslēpties. Vīrietis ieturēja vēl vienu pauzi. Pārāk ilgi. Kavano jau grasījās nospiest sprūdu, bet vīrietis izkāpa no ieplakas un turpināja soļot gar uguni.

Liesmas tuvojās. Pieaugošā karstuma piespiests pie zemes, Kavano rāpās uz priekšu garām citiem akmeņiem, pūloties pēc iespējas attālināties no uguns, taču nespēja attīstīt nekādu īpašo ātrumu, jo šāvējs varēja pamest skatienu ieplakā un ievērot kustību. Karstums kļuva pavisam mežonīgs, un Kavano, cenzdamies ieraut pēc iespējas vairāk gaisa, elpoja caur muti, mēle un kakls bija kā apdeguši.

Helikopteri virs galvas palika savās vietās trijstūra smailēs, joprojām meklējot kāda dzīva palikuša bēgļa cilvēkveidīgu termisku kontūru. Juzdams karstumu uz kurpju zolēm, tik tikko izvairīdamies no liesmām, kas laizījās tieši aiz muguras, Kavano veicīgāk rāpās gar akmeņiem. Viņš atradās pārāk zemu, lai redzētu, vai ieplakai nav tuvojies vēl kāds šāvējs. Viņš tikai centās atrisināt problēmas pēc kārtas, un šai brīdī viņa prātu visvairāk nodarbināja briesmas sadegt.

Viņš nonāca zem zemes atseguma, ko, lietusgāžu plūdiem trakojot ieplakā un izgraužot nogāzē iedobumu, bija izveidojuši negaisi. Pēkšņi viņam uzbira drupačas no zemes, kuru kopā turēja saknes. Muskuļiem saraujoties, Kavano kārtējo reizi sastinga un iztēlojās, ka virs viņa stāv šāvējs, tēmēdams ar ieroci un pētīdams tuvojošās uguns malu. Viņš baiļojās, vai vīrieša smagums neielauzīs pārkāri un vajātājs neuzkritīs viņam virsū. Vīrs pamī- ņājās, un nokrita daži zemes pikuči. Tie apbēra Kavano pakausi.

Apspiezdams klepu no dūmiem, kas spiedās virsū, Kavano gatavojās šaut, ja vīrietis nokāptu ieplakā. Dūmi ātri vien sabiezēja, un Kavano bija spiests aizturēt elpu. Tomēr Kavano zināja, ka arī vīram gravas malā noteikti jāaiztur elpa. Dūmi drīz piespiedīs vīrieti aiziet. Jautājums bija tāds - vai viņš aizies, pirms Kavano būs spiests izkustēties? Spraigo "Deltas" treniņu laikā Kavano reiz nācās četras minūtes aizturēt elpu ar asaru gāzi piepildītā istabā, taču tas bija noticis pirms vairākiem gadiem. Lai arī kā viņš būtu apņēmies, Kavano tomēr šaubījās, vai spēs tik ilgi aizturēt elpu. Turklāt nebija zināms, vai vīrietim gravas malā nav maskas, kura filtrē dūmus.

Redzot, ka liesmas tuvojas, karstuma gandrīz pievārēts, Kavano noģida, ka viņam, ja vīrietis neaizies, pēc dažām sekundēm nāksies izvelties no paslēptuves un šaut, un tad būs jādrāžas uz priekšu pa gravu, citādi elpu neatgūt.

Un pēc tam? Vai pārējie izdzirdēs šāvienu un steigsies uz šo sektoru? Pat ja viņi šāvienus nedzirdēs, vīrietim noteikti bija jāuztur regulāri sakari ar helikopteru un citiem šāvējiem, izmantojot ķiveres radiomikrofonu. Ja vīrs neziņos pēc grafika, pārējos vajātājos modīsies aizdomas, un viņi dosies Kavano virzienā.

Helikopteri darīs to pašu. Kavano turpināja aizturēt elpu, acu priekšā sāka virpuļot punktiņi, un helikopteru dūkoņa pēkšņi bija tik skaļa, ka viņam šķita - tie jau dodas viņa virzienā. Tie laidās lejā uz kokiem.

Vīrietis, kurš stāvēja virs Kavano, pateica kaut ko Kavano ausij neatšifrējamu. Vīrietis acīmredzot runāja radiomikrofonā steidzīgā balsī. Nākamajā mirklī Kavano dzirdēja, kā smagi soļi satricina zemi, steidzoties prom. Helikopteru dārdoņa kļuva vēl skaļāka.

Kavano vairs nespēja aizturēt elpu. Punktiņiem acu priekšā sabiezējot, viņš izšāvās no ieplakas. Lai izvairītos no biezajiem dūmiem, viņš parāpās garām laukakmenim un tad vēl vienam, līdz sasniedza tīru gaisu, kas piepildīja plaušas. Kavano kopš bunkura atstāšanas nebija ieelpojis tik spirgtu gaisu, lai gan tas bija sasilis. Redze sāka noskaidroties, un viņš pamanīja nupat atstātajā ieplakā oranžas liesmu mēles. Taču viņš saņēma spēkus un notēmēja ieroci uz gravas malu, gatavs izšaut, ja parādītos kāds.

Neviens neparādījās. Labajā pusē dzirdamā tuvā helikopteru dārdoņa lika viņam piesardzīgi pavērties pāri nogāzes malai. Uguns atblāzmā bija redzams, ka helikopteri atrodas virs kokiem simts jardu attālumā. Šāvēji šķita maģiski paceļamies gaisā uz helikopteru lūkām, kaut gan patiesībā viņus uzvilka virvēs ar mehānisko piedziņu. Tik ideālu evakuēšanos Kavano reti bija gadījies redzēt. Likās, nepagāja ne mirklis, kad katrs helikopters jau bija uzņēmis piecus vīrus, un, pat neaizvēruši lūkas, lidaparāti pagriezās, netuvodamies ugunij, un devās uz rietumiem, uz blīvākām kalnu ielejām. Pērkondārdiem nokļūstot, tie izgaisa tumsā. Necik ilgi, un vienīgā skaņa bija liesmu rūkoņa, un Kavano beidzot varēja brīvi doties prom, cik tālu vien spēja.

Streipuļodams uz priekšu, Kavano sasniedza vēsāku gaisu un saklausīja bunkura tuvumā dārdam sprādzienus. Acīmredzot uguns bija uzspridzinājusi bunkurā glabāto munīciju. Viņš lēni vilkās garām laukakmeņiem, pāri kritušu koku stumbriem, cauri bieziem krūmiem un cīnījās ar mūžzaļo koku zariem. Kavano bi- ja tā izvārdzis no asiņu zuduma, ka radās kārdinājums apsēsties un atpūsties, taču bija jākustas uz priekšu, jāsakopo visa disciplīna, lai pēc iespējas attālinātos no uguns. Apziņā ielauzās jauna skaņa. Viņš dzirdēja tālumā vāju, spalgu, spiedzīgu kaukoņu, kas pieņēmās spēkā. Tuvojās sirēna. Nē, Kavano sev teica. Vairākas sirēnas. Šaubu nav, pavalsts policija un glābšanas darbu dienesti. Nogriežoties no šaurā asfaltētā celiņa, kas veda no astoņas jūdzes attālās tuvākās pilsētiņas, viņi steigsies pa tik tikko pamanāmo, koku apstādīto zemesceļu, kas veda uz bunkuru, par kura esamību viņiem nebija ne jausmas, taču ugunsgrēka dēļ nebūs grūtību to atrast.

Doma klamzāt sirēnu virzienā, nostāties ceļa malā un gaidīt glābšanas transporta lukturu gaismu neizturami vilināja. Iespēja atpūsties. Ļaut, lai aprūpē ievainojumus. Iemalkot ūdeni - cik ļoti viņam slāpa, mēle bija tik sausa, ka likās sapampusi. Viņš nebija pastrādājis neko pretlikumīgu. Viņam bija visas tiesības griezties policijā un lūgt palīdzību.

Bet tad Kavano iedomājās tos jautājumus, kādus policija viņam uzdos. Viņu paturēs policijas aizsardzībā, taču Kavano tā nebija nekāda aizsardzība. Viņu mēģinās apsargāt vispirms slimnīcā, tad policijas pārvaldē vai arī kādā policijas paslēptuvē, kas tāpat nebūs droša. Kavano droši vien turēs aizdomās par līdzdalību slaktiņa sarīkošanā, un centieni pierādīt, ka viņš nav vainīgs, aizņems vēl vairāk laika, aizkavējot viņa izlaišanu un radot vēl lielāku risku. Preskots bija gribējis novākt Kavano un visu vienību. Maitas gabals tāds! Kamēr vien Kavano neradīsies iespēja noskaidrot prātu un sakārtot domas: "Kas bija vīri helikopteros? Vai tie bija militāristi, kā viņš nojauta? Kāda bija viņu saistība ar Preskotu?" - pats piesardzīgākais, ko viņš varēja darīt, bija ļaut Preskotam un vīriem helikopteros uzskatīt, ka visi aizsardzības vienības locekļi, viņu ieskaitot, ir pagalam. Pretējā gadījumā, uzzinot, ka viņš vēl ir dzīvs, viņi var sarīkot vēl vienu mēģinājumu, lai gan Kavano nebija ne jausmas, kāpēc bija vajadzīgs iznicināt aizsardzības vienību. Dankans, Čads, Treisija, Roberto. Litānija par zaudētajiem draugiem modināja Kavano kliedzienu. Galvā jaucās drūzmu drūzmām jautājumu, un ne uz vienu atbildes nebija. Viņš skaidri zināja tikai vienu: iekams tiks noskaidrots, kas noticis, jāliek manīt, ka viņš patiesībā ir miris.

Es esmu līķis, viņš padomāja. Staigājošs līķis.

Nē, ne staigājošs. Streipuļojošs. Viņam nācās sakopot visus spēkus un disciplinētību, lai spertu soli pēc soļa un turpinātu iet. Ar līmlenti aizlāpītais ievainojums plecā nemitējās sūrstēt. No pārāk tuvas atrašanās liesmām smeldza āda uz rokām, sejas un pakauša. Viņš tomēr sakopoja pēdējās enerģijas paliekas, ar pūlēm iztaisnoja muguru un centās kontrolēt gaitu.

Izliecies, ka atrodies jauniesaucamo apmācības nometnē, viņš prātoja, mēģinādams jokot. Vai vēl labāk (un tas nebija joks) - izliecies, ka tā ir pirmā apmācības diena "Deltas" nometnē. Atsaucot atmiņā "Deltas" nomaļo mācību laukumu Braga fortā, viņš izjuta spēcīgu nostalģijas uzplūdu. Liec instruktoriem ar tevi lepoties, viņš sev teica un soļoja vēl noteiktāk.

Sirēnas tuvojās Kavano no labās puses. Turoties no tām atstatu un pēc to gaudošanas nosakot virzienu, Kavano turpināja lauzties cauri tumšajam mežam. Man vajadzēs palīdzību, viņš prātoja. Es izskatos pēc kara upura. Līdzko parādīšos atklātībā, kāds iekliegsies un piezvanīs policijai. Kas man palīdzēs?

Viņš atcerējās Ediju, kas sākumā bija savākšanas vienībā, mūžam košļāja gumiju, mēdza dažādi izteikties: "Šie mēsli drīz peldēs kanalizācijā," - atcerējās šoferi, kurš bija aizvedis melno mašīnu. Baidoties, ka automobilī varētu būt atrašanās vietas raidītājs, viņš bija iecerējis to pamest tālu no lidostas. Kavano bija vairākas reizes strādājis kopā ar viņu. Tiklīdz Edijs uzzinātu, kas noticis, viņš mestu visu pie malas un vēja ātrumā joņotu pie Kavano.

Bet šai plānā radās kāds trūkums. Ja nu Preskotam vai vīriem helikopterā - vai arī gan Preskotam, gan vīriem - ir savs cilvēks "Gbbal Protective Services"? Ja nu viņiem zināms, ka Edijs sākumā bija vienības sastāvā? Lai pārliecinātos, ka nogalināts gan Ka- vano, gan visi pārējie, viņi Ediju novēros. Telefona zvans ar aicinājumu Edijam ierasties pilsētā netālu no iznicinātā bunkura būtu nepārprotama norāde, ka ne visi aizsardzības vienības dalībnieki ir gājuši bojā.

Tādu risku uzņemties nedrīkst, Kavano prātoja. Jābūt neredzamam.

Tad kam es, Dieva vārdā, varu lūgt palīdzību?

Grozies, kā gribi; viņš allaž atgriezās pie vienas un tās pašas atbildes - vienīgajam cilvēkam pasaulē, ar kuru viņš negribēja sazināties, un vienīgais, kas viņam atlika.

TREŠĀ DAĻA

Draudu identificēšana

-             1

-    Viesnīca "Wariuick". - Reģistratūras darbinieka balss izklausījās miegaina.

-    Lūdzu, pieci simti ceturto istabu! - Kavano tumsā zvanīja pa mobilo telefonu un runāja klusi. Viņš bija sagumis aiz akmeņiem un kokiem ceturtdaļjūdzes attālumā no pilsētas ugunīm, kuru virzienā un kurām garām bija soļojis pēdējās četras stundas. Viņš bija nogaidījis, līdz nokļūs tik tālu, un tikai tad zvanījis, jo vienmēr pastāvēja risks, ka ugunsgrēka apkārtni uzmana ar mobilo telefonu skeneri (armijnieku skenera darbības rādiuss bija vairākas jūdzes), lai noskaidrotu, vai kāds palicis dzīvs. Bet zvans pa mobilo pilsētas tuvumā pat tik vēlā stundā nešķistu nekas neparasts. Vēl jo vairāk - šai brīdī glābšanas dienesta personāls nepārtraukti zvanītu pa mobilajiem tālruņiem, un tas nozīmēja, ka skeneris varētu nošķirt konkrēto sarunu tikai tad, ja tam likts identificēt atslēgas vārdus, piemēram, miris, uzbrukums, "Global Protective Services", vai Kavano vārdu. Viņš apņēmās būt pēc iespējas nemanāmāks.

-    Lūdzu, runājiet skaļāk, ser! Es jūs gandrīz nedzirdu.

-    Pieci simti ceturto istabu.

-Jau ļoti vēls. Vai esat absolūti pārliecināts, ka vēlaties traucēt…

-    Sieva manu zvanu gaida.

Reģistratūras darbinieks gurdi nopūtās.

-    Es savienošu.

Piespiedis telefonu pie labās auss, Kavano klausījās vairākkārtējos zvana signālos.

-    E… hallo! - Džemijas balss bija miegaina.

-    Tas esmu es. - Kavano saguma zemāk starp kokiem. Telefons saldēja roku.

-    Hallo! Es nedz…

-    Tas esmu es. - Šī frāze bija signāls, ka Džemija var uzticēties viņa sacītajam un neviens Kavano nav piespiedis zvanīt. Viņš bija piekodinājis nekad nenosaukt vārdus pa telefonu. Kavano cerēja, ka viņa mācību atcerēsies.

-     Te tāpat. - Tā bija paroles beidzamā frāze. - Kāpēc tu…? Cik pulkstenis?

Tas, ka Džemija bija iegaumējusi mācīto, lika viņam mazliet atslābt.

-    Vēls.

-    Mans Dievs, tūlīt būs četri!

Viņš iztēlojās, kā Džemija atglauž tumšos matus un, miegdama acis, mēģina saskatīt ciparus uz digitālā pulksteņa pie gultas. Viņš kāroja uzreiz paziņot, ko vēlas, taču sarunai bija jāizklausās normālai, ja to kāds noklausās.

-Jā, zinu, bet tu izlidosi agri no rīta, un es gribēju tevi sazvanīt, pirms tu izrakstīsies no viesnīcas un aizbrauksi uz lidostu. Nevarēšu aizmigt, iekams nesalīgsim mieru pēc tā mūsu strīda.

-    Strīda?

Kavano iztēlē redzēja, kā Džemija sarauc pieri.

-    Svētdien pēcpusdienā viesnīcas bārā. Piedod, ka izraisīju tevī dusmas, paziņojot, ka gribu atgriezties darbā. Tev taisnība. Mums vajadzētu biežāk būt kopā. - Viņš iztēlojās, kā Džemija vēl vairāk sarauc pieri. - Atceries, tu minēji, ka tev ir vairāk naudas nekā man, un tu gribēji par mani parūpēties. Kā tev patiktos jau tagad iztērēt daļu tās naudas un parūpēties par mani?

Džemija mirkli klusēja, acīmredzot cenšoties izprātot, kādā virzienā saruna rit.

-    Ar prieku.

-Jauki. No rīta izraksties no viesnīcas, kā biji plānojusi. Taču nelido mājās ar lidmašīnu - brauksim ar auto. Kopā ar mani. Apskatīsim dabu un izklaidēsimies.

-    Nav nekādas vainas. - Džemija slēpa apjukumu. - Kur lai es dabūju mašīnu? Noīrēt?

-    Dodies uz Vestsaidu un nopērc! Mums šā vai tā vajag jaunu. Man vecās gaita nekad nav īsti patikusi.

-    Man arī ne. Jau sen bija laiks nomainīt. Kādu marku man pirkt?

-     "Ford Taurus" būtu labs. Neko pārāk uzkrītošu. Kā tev patiktos tumši zila vai tumši zaļa?

-     Manas mīļākās krāsas. - Džemija joprojām izklausījās aizsmakusi no tā, ka tikusi pamodināta. Tas izraisīja Kavano vēlmi pievilkt viņu sev cieši klāt.

-     Pērc augstākās klases modeli! - Kavano zināja, ka tam ir divsimt zirgspēku motors, par piecdesmit vairāk nekā standarta modeļiem. Ar papildu zirgspēkiem "Grand Prix" sacīkšu ātrumu rekordu nevarēs sasniegt atšķirībā no nopietnajiem sacīkšu dzinējiem, kādus savos "Taurus" uzstādīja "Global Protective Services". Taču arī tādi bija gana sparīgi, turklāt, ņemot vērā to, ka pa ceļiem braukā miljoniem "Taurus", viņam šai brīdī svarīgāka bija anonimitāte, nevis milzīga jauda. - Tā kā mums iznāks kādu laiku pabraukāt, man noderētu jaunas drēbes, - Kavano turpināja. Viņš bija ielicis savu koferi "Taurus" bagāžniekā, kas uzsprāga pie noliktavas. - Platas bikses, sporta jaka, kurpes. Džinsi, pulovers, "Rockport" kurpju pāris. Manus izmērus atceries?

-    Kā gan to var aizmirst?

-    Neko uzkrītošu.

-    Dievs pasarg'! Vēl kas?

-    Apakšveļu.

-    Kā man patīk, ka tu tik seksīgi runā!

-     Zeķes. Zobu suku. Skuvekli. Pirmās palīdzības aptieciņu. Nekad nevar zināt, kas ceļā var gadīties.

-    Piesardzība nenāk par ļaunu.

-    Tu pat iedomāties nespēj, cik tas ir patiesi, - Kavano atteica. - Paķer līdzi kādu sendviču! Un ūdeni. Labi daudz ūdens pudeļu.

Klausulē brīdi valdīja klusums, kamēr Džemija centās aptvert tā nozīmīgumu.

-    Kāds laiks paies.

-    Skaidrs, ka tā. Tieši tāpēc jāsāk pēc iespējas agrāk.

-    Kur man tevi gaidīt?

-    Vēl īsti nezinu. Es tev pusdienlaikā piezvanīšu.

-    Gaidu tevi ar nepacietību.

-    Es tevi tāpat. Piedod, ka pamodināju!

-     Tu drīksti mani modināt jebkurā laikā. Tiesa, vēlams, lai tu man tai brīdī atrastos blakus.

2

Kavano piespieda pogu un pārtrauca sarunu. Viņš atslēdza telefonu, lai taupītu bateriju, kā arī, lai tas pēkšņi neiezvanītos un nepiesaistītu uzmanību. Viņš ielika telefonu vējjakas kabatā un modri palūkojās sev aiz muguras, ieklausoties glābšanas dienestu mašīnu trokšņos pilsētā, kurai bija pagājis garām. Ugunsgrēks jau plosījās tik tuvu, ka pavalsts policija uzsāka iedzīvotāju eva- kuēšanu. Kavano tik tikko spēja pārzagties pāri ceļam un ieskriet mežā, šurpu turpu braucošo auto lukturu gaismā nepamanīts. Viņš redzēja, kā ierodas kravas mašīnas, no tām izkāpj vīri ar lāpstām un motorzāģiem, komanda, kas izskatījās gatava izmantot ceļu par perimetru, kur mēģināt uguns izplatīšanos apstādināt. Citas, lielākas mašīnas atveda buldozerus.

Kavano instinktīvi pieliecās, izdzirdot pāri galvai aizzibam lidmašīnu ar propelleri. Protams, lidmašīna piederēja ugunsdzēsējiem. Viņš pieņēma, ka tajā sēdošie novērotāji vadīs uguns lokalizēšanas darbus. Un tomēr Kavano nespēja - kaut neloģiski - neuztraukties, ka lidmašīnā var būt termiskais sensors un tas ir kārtējais mēģinājums sadzīt viņam pēdas. Reizēm derētu lielāka ticība, viņš padomāja.

Vadoties pēc transporta līdzekļu radītajām skaņām, Kavano turpināja virzīties pa mežu. Piecas minūtes vēlāk viņš izdzirdēja tuvojamies helikoptera troksni un no jauna pieplaka zemei, tomēr mierināja sevi, ka triecienvienīha nebūtu tik dumja un neatgrieztos tuvumā uzbrukuma vietai. Viņš sev iegalvoja, ka šis helikopters noteikti pieder ugunsdzēšanas darbu komandai. Iespējams, tas nometīs ūdeni vai uguni slāpējošas ķimikāļijas. Lai gan Kavano bija pārliecināts par savu loģiku, tomēr, ejot starp kokiem, viņš jutās kails.

Pusmēness dāvāja pietiekami spilgtu apgaismojumu, lai viņš varētu atrast ceļu starp tumšajiem celmiem un mūžzaļo koku zariem. Kavano mērķis bija nākamā pilsēta ceļa malā, aptuveni piecas jūdzes uz austrumiem, kur ziemeļu lielceļš krustojās ar rietumu ceļu, kas nogriežas no Ņujorkas pavalsts autostrādes. Šis ceļš veda uz rietumiem, uz pilsētu, kuru viņš tikko bija atstājis aiz muguras. Šādu maršrutu glābšanas darbu dienesti izmantoja, lai piekļūtu ugunsgrēkam. Kavano bija pārliecināts, ka pavalsts policija bloķēs ceļu pilsētā, uz kuru viņš devās. Policisti gribēs aizkavēt civiliedzīvotāju satiksmes plūsmu uz ugunsgrēka apdraudēto zonu. Tādējādi, ja Kavano nesameklēs satikšanās vietu, Džemija nevarēs atbraukt viņam pakaļ.

Drīz vien pelēcīgā rītausmas gaisma ļāva pielikt soli. Dūmakas ietītā saule jau vairākas stundas karājās debesīs, kad viņš starp kokiem saskatīja pelēku dēlīšu seguma māju. Kavano momentā nokrita zemē un vērās caur krūmiem. Viņš ieraudzīja apkoptu dārziņu, šķūni un nelielu garāžu, kas bija nokrāsota tādā pašā pelēkā krāsā kā māja. Tomēr visvairāk Kavano uzmanību saistīja mājas sānos uz krāna saritinātā šļūtene. Ja vien es varētu aizlīst un nodzerties…

Viņš iztēlojās, kā vēsais un saldais ūdens plūst pāri lūpām izkaltušajā kaklā.

Viņš gandrīz padevās vājumam un iznira no krūmiem. Labi, ka tomēr nepaspēja, jo pēc piecām sekundēm no mājas iznāca jauna, slaida sieviete zābakos, džinsos, vieglā džemperī un cimdos. Sieviete noteikti būtu viņu pamanījusi, reaģējusi uz viscaur nošķiestajām asinīm un paziņotu varas iestādēm.

Viņa sarauca pieri, ieraugot dūmus debesīs, paķēra šļūteni un uzsauca kādam mājā:

-    Paklau, Pīt, nevar saprast, vai tas ugunsgrēks, par ko mums ziņoja, virzās uz šo pusi. Ja esi apņēmies aizsargāt veco fermu, būtu vēlams, lai tu noliktu alu malā, paņemtu otru šļūteni un palīdzētu man aplaistīt jumtu.

Pārāk dehidrēts, lai svīstu dienas karstumā, Kavano rāpās atpakaļ dziļāk mežā. Viņš izmeta loku ap šo un dažām citām mājām piesardzīgā attālumā, izvairīdamies no pilsētas. Pie ziemeļu ceļa viņš ierāpās caurtekā zem šosejas. Tur bija vēss, smilšains un sauss. Viņš izlīda otrā pusē un iegāja mežā, bet nu smēlās spēku apziņā, ka drīz būs iespēja atpūsties. Viņš pagriezās ieslīpi pret austrumu-rietumu ceļu, kas nogriezās no galvenās maģistrāles, ielīda ceļmalas krūmos, pavērsa skatienu uz rietumiem un ieraudzīja, ka pavalsts policija no tiesas ir nobloķējusi ceļu, taču aiz krustojuma, pašā pilsētā.

Labs ir, Kavano nodomāja.

Viņš atgriezās mežā netālu no caurtekas. Ielūkojies pulkstenī, viņš pārsteigts konstatēja, ka tas rāda desmit pāri divpadsmitiem. Viņš izvilka telefonu, ieslēdza to un nospieda podziņas.

Klausulē atskanēja tikai viens signāls, un Džemija pacēla klausuli. Šķita, ka vina ir nobažījusies. -Jā?

-    Tas esmu es. - Viņš piesardzīgi runāja klusi.

-    Te tāpat. Tā kā tu pusdienlaikā nepiezvanīji…

-    Viss ir kārtībā.

-    Tu droši zini?

-    Būs vēl labāk, kad tu atbrauksi man pakaļ. - Viņš saklausīja fonā balsis. - Kur tu atrodies?

-    Pašlaik pērku mašīnu. Varētu padomāt, ka, piedāvājot skaidru naudu, nekaulējoties, ietu ātrāk, taču papīru aizpildīšana vilkās mūžību. Nu beidzot kuru katru brīdi man pasniegs atslēgas.

Kavano sažņaudza telefonu ciešāk.

-    Runājot par naudu…

-    Cik mums vajadzēs?

-    Vismaz divus tūkstošus divdesmitniekos.

-    Paķeršu trīs.

-     Samels bankas klerkam, ka dodies uz Atlantiksitiju. Kad būsi visu savākusi, dodies ziemeļu virzienā pa Ņujorkas pavalsts autostrādi. Apmēram piecdesmit jūdzes aiz ceļa, kas nogriežas uz Kingstonu, tu nonāksi pie pagrieziena uz pilsētu ar nosaukumu Bāskervila.

Kavano nebija izvēles - šai brīdī gribot negribot bija jānosauc pilsētiņas nosaukums. Viņš cerēja, ka tas tiks minēts tik daudzās telefona sarunās glābšanas dienestu personāla starpā, ka skeneris nemūžam neizvēlēsies šo vārdu, lai noteiktu sarunu.

-     Brauc pa ceļu rietumu virzienā! - viņš turpināja. - Aptuveni pēc desmit jūdzēm, kad būsi nonākusi pie Bāskervilas, krustceļā griezies pa labi. Simts jardu attālumā no pilsētas ieraudzīsi sausu grāvi, kas ieiet caurtekā zem ceļa. Apstājies un izkāp ārā, it kā liktos, ka riepa laiž gaisu un tev būtu jāapskata.

-    Krustceļš. Pa labi. Caurteka. Skaidrs. Un tur būsi tu?

-    Un tur būšu es. - Viņš pavērsa skatienu augšup, jo pāri galvai pārducināja vēl viens helikopters. No tā karājās milzīga cisterna, visticamāk, pilna ar ūdeni. - Ja meža ugunsgrēks neizplatīsies tālāk.

-    Meža ugunsgrēks? - Nesagaidījusi atbildi, Džemija turpināja: - Tu nu gan proti izklaidēties. Būšu klāt, cik vien drīz varēšu.

-    Kad būsi netālu, piezvani! Atstāšu savu mobilo ieslēgtu.

-    Tev, goda vārds, viss kārtībā?

-    Būs kārtībā. Paldies par izpalīdzēšanu!

-    Paldies, ka palūdzi! Nebiju no tevis to gaidījusi.

3

Kavano ielika telefonu jakā. Beidzot īstenojis visu, kas bija darāms, viņš pameta skatienu apkārt mežam. Atradis iedobumu zemē, Kavano nosedza to ar nokaltušiem zariem, līdz bija apmierināts ar dabisku maskēšanos, un ielīda pustumšajā paslēptuvē. Tur, patīkamās zemes smaržas apņemts, viņš atspiedās pret slīpumu. Kavano radās pārejoša atvieglojuma sajūta. Tagad man atliek tikai sagaidīt Džemiju, viņš domāja.

Kaut arī pārklātie zari sniedza ēnu, diena vērtās aizvien siltāka. Sajutis, ka Kevlara veste spiež, Kavano to novilka. Tikai tad viņš aptvēra, ka tajā ietriecies šrapnelis - uzsprāgušā ugunsdzēšamā aparāta šķembas.

Kavano gandrīz minūti viebdamies aplūkoja šrapneli. Tad viņš pārbaudīja līmlenti uz ievainojuma, kas pulsēja starp kaklu un plecu. Biezās, sudrabainās strēmeles joprojām nodrošināja stingru pārsēju, asinis garām nelaida. Pietūkuma dēļ pagriezt kaklu bija sāpīgi.

Kavano izstiepa kājas vai patiesībā centās to darīt - tiklīdz viņš bija izstiepis kājas, tās parāvās atpakaļ, saliecās un piespiedās augumam. Sākas, viņš nodomāja. Tas notika daudz agrāk, nekā viņš bija paredzējis. Kamēr Kavano atradās kustībā, centās aizbēgt no uguns, deva rīkojumus Džemijai, meklēja miera ostu, adrenalīns bija viņa draugs, baroja nogurušo ķermeni, durstīja sānos piešus.

Bet nu Kavano turpmākās dažas stundas nebūs nekas darāms, un adrenalīns vairs nekalpoja mērķim. Tas viņu padarīja nervozu. Tas lika ne tikai pieraut ceļus klāt, bet arī sakrustot rokas pāri krūtīm. Kavano jau sajuta uznākam žāvas, daļēji miega trūkuma dēļ, bet pārsvarā tāpēc, ka muskuļi tiecās atbrīvoties no spriedzes.

Kavano apvija sev apkārt rokas un nodrebinājās. Gaidīdams, līdz ķermenis norims, viņš ieņēma kaut ko līdzīgu embrija pozai - visai atbilstoši, jo viņš adrenalīna atplūšanu nereti uzskatīja par gatavošanos atdzimšanai, un dzemdības bez sāpēm nebija iedomājamas.

Plakstiņi kļuva smagi. Juzdams miega tuvošanos, Kavano mobilajā tālrunī noteica "vibrozvana" režīmu. Viņš ielika telefonu jakas iekškabatā, izņēma pistoli un turēja uz krūtīm sakrustotajā rokā. Pabeidzis sagatavošanos, viņš iegrima miegā.

4

Telefona vibrēšana pie vēdera momentā atgrieza Kavano pie apziņas. Gadiem ilgā disciplīna bija iemācījusi viņam nadzīgi atbrīvot prātu no miega reibuma un atgūt modrību. Kamēr Kavano līda augšup pa iedobuma nogāzi, ieklausījās, vai nedzirdēs briesmas vēstošas skaņas, un uzmanīgi pavērās caur rūpīgi sakārtotajiem zariem, viņš juta, ka telefons novibrē vēlreiz. Trešo reizi tas novibrēja, kamēr viņš ostīja gaisu, meklēdams dūmu smaržu. Taču dūmaku nekur nemanīja, un Kavano secināja, ka pagaidām ir drošībā.

Slīdēdams atpakaļ iedobumā, viņš iebāza makstī pistoli un pielika tālruni pie auss.

-    "Taco Bell"! - Tā bija vēl viena viņu parole.

-    Labi, ka esat atvērti, - atsaucās Džemija, pabeidzot paroles frāzi. - Tā kā tu uzreiz necēli klausuli…

-    Es tikai nosnaudos. - Piespiedis telefonu pie auss, Kavano iemeta aci pulkstenī, tas rādīja puspieci. - Kur tu atrodies?

-   Tuvojos pilsētai. Redzu krustceles. Par to ugunsgrēku tu ne- mānījies. Kalns ir noklāts ar dūmiem. Priekšā aizšķērsots ceļš.

-    Pilsētā? - Kavano cerēja, ka tas nav pārvietots tuvāk.

-Jā, pilsētā. Policists raida prom vairākas mašīnas pirms manis.

-    Varēsi nogriezties krustojumā? -Jā.

-    Es gaidtšu.

Kavano pārtrauca sarunu, iebāza telefonu jakā un paķēra Kev- lara vesti. Vēlreiz pametis vērīgu skatienu cauri zariem, kas aizsedza iedobumu, viņš izrāpās, aizgāja līdz krūmiem mežmalā un sāka pētīt ziemeļu ceļu. Tālumā, kā Džemija bija teikusi, kalns bija noklāts ar dūmiem. Cik noprotams, uguns bija virzījusies uz rietumiem, nevis uz pilsētu. Cauri dūmu mutuļiem izlaidās helikopters, laistīdams ūdeni.

Kamēr garām aizbrauca busiņš ar neieslēgtām signālugunīm, Kavano ievilkās dziļāk mežā, nogaidīdams, līdz noklust motora troksnis. Pēc tam viņš vēlreiz palūkojās uz ceļu un, neredzējis neko satraucošu, ieslīdēja ar zāli apaugušajā grāvī un devās uz caurteku. Ielīdis caurulē, viņš ieklausījās, vai nedzirdēs atbalsi, apstājoties automašīnai.

Minūti vēlāk kāda patiešām apstājās.

Durvis atvērās un pēc brīža aizcirtās. Viņš sadzirdēja soļus uz asfalta un pēc mirkļa uz grants - kāds riņķoja ap mašīnu, it kā pārbaudīdams, vai kāda riepa nelaiž gaisu.

-    Kur tu esi? - klusi jautāja Džemija.

Viņš aizgāja līdz caurules galam.

-    Paraugies uz ceļa abām pusēm! Neviens tevi nevēro?

-    Nav nevienas dvēseles.

-    Iekāp mašīnā! Gaidi, līdz es ieslīdēšu pakaļējā sēdeklī. Un tad brauc prom!

Kavano klausījās, kā Džemijas soļi atgriežas pie šofera puses durvīm. Sirds sitās straujāk. Tiklīdz Kavano dzirdēja durvis atveramies, viņš izskrēja no caurules, izkāpa no grāvja pie tumšā "Taurus", atrāva vaļā durvis, iemeta iekšā Kevlara vesti un ierausās tai pakaļ. Nogūlies uz sēdekļa, viņš aizvēra aizmugurējās durvis.

Džemijai mugurā bija dzeltenbrūna linu jaka. Viņas tumšie, mirdzošie mati iezīmējās uz priekšējā stikla fona. Ieliekot pārnesumā, Džemija pameta skatienu atpakaļ. Ieraugot viscaur ar asinīm notašķītās, ieplēstās drēbes, netīrumus, kvēpus, apsvilušos matus un sudrabaino līmlenti uz pleca, zaļās acis iepletās.

-    Dievs tēvs! — viņa izdvesa.

Kavano kļuva lepns, redzot, cik veiksmīgi viņa pārvar šoku, pagriežas uz priekšu un nospiež akseleratoru, braucot saprātīgā ātrumā, lai nepievērstu lieku uzmanību.

-    Cik ļauni ir? - Viņa saspringta nenolaida acis no ceļa.

-     Izskatās ļaunāk, nekā patiesībā ir. - Vārdi kaklā bija kā akmeņi.

Viņš ieraudzīja uz grīdas plastikātā iesaiņotu ūdens pudeļu komplektu. Juzdams sauso muti un piepampušo mēli, viņš parāva cilpu, kas ļāva novilkt plastikātu.

-    Vai tu esi… - Džemija ievilka elpu, - ievainots?

-    Jā. - Viņš satvēra pudeli un atgrieza korķīti.

-    Kas var būt vēl ļaunāk?

-     Netrāpīja masas centrā. Tikai plecā. - Kavano guļus stāvoklī ielēja ūdeni mutē un daļu izlaistīja pāri lūpām, uz jakas un sēdekļa. Mēle uzsūca ūdeni kā sūklis.

Džemijas balss kļuva saspīlētāka.

-    Tas, ko dēvē par "ievainojumu miesā"? Kas tas tāds? Sudra- ba limlente?

-    Bez tās no mājas nedrīkst iziet.

-Tu sevi salāpīji kā tekošu cauruli? Dieva dēļ, saķersi infekciju un nomirsi! Vedu tevi pie ārsta.

-    Nē, - Kavano ātri atteica, - nekādu ārstu!

-    Bet…

-    Ārstiem par šautām brūcēm jāziņo policijai. Es negribu, lai iesaistās policija. Negribu, lai varas iestādēm kļūst zināms, ka esmu dzīvs.

-    Vai "Global Protective Services" nav savi ārsti?

-Ir.

-Tad…

-    Ari viņi nedrīkst zināt, ka esmu dzīvs.

-    Kas, pie velna, te notiek?

Kavano norija vēl mazliet ūdens. Viņš bija tā izkaltis, ka juta, kā tas plūst kaklā un tālāk barības vadā. Blakus ūdens pudelēm viņš ieraudzīja nelielu "Styrofoam" aukstumsomu. Ievainotajam plecam sūrstot, viņš atvēra kastes vāku un ielūkojās tajā.

-     Pastrami ar rīsiem, - Džemija paskaidroja. - Kartupeļu un kāpostu salāti. Un vēl mazliet marinētu diļļu.

Kavano nokoda prāvu gabalu sendviča un badīgi košļāja. Tomēr jau pēc pirmā kumosa pēkšņi sajuta nelabumu. Viņš atgūlās un lūkojās griestos, kas šķita grīļojamies līdz ar līgano automašīnas vibrāciju.

-    Vai tu ainā nopietni? Pie ārsta neiesi? - Džemija pārjautāja.

-    Neiešu.

-    Kurp man tevi vest?

-     Atpakaļ uz maģistrāli. Nogriezies uz ziemeļiem! Olbani ir apmēram stundas brauciena attālumā. Piereģistrē mūs moteli - tādā, kur mašīnu drīkst novietot pie pašām durvīm.

-    Es minēšu - neko uzkrītošu.

-    Tādu samērā paplukušu. Tādu, kurā pierasts norēķināties skaidrā naudā un darbiniekiem nepatīk zvanīt policijai.

-    Es jau paredzu, cik tas būs apburoši.

-    Aptieciņu paņēmi?

-     No tava balss toņa nopratu, ka jāņem lielā. Tā ir tur pie drēbju maisiņiem uz grīdas.

Kavano parakņājās pa maisiņiem un atrada plastmasas aptieciņu prāvas telefonu grāmatas lielumā. Ievainojums iesūrstējās spēcīgāk, un viņš atrāva vaļā somiņu, izrakņājās pa pārsējiem, ziedēm, šķērēm un atrada vairākas tailenola dubulto tablešu paciņas. Kavano atrāva vaļā vairākas paciņas un norija to saturu, uzdzerot virsū ūdeni. Dzer lēnām, viņš sevi brīdināja. Uzmanies, lai nekļūst slikti!

-    Es biju pacietīga, - Džemija atgādināja. - Es tev jautāju tikai vienu reizi.

-    Tu gribi zināt, kas notiek.

-    Kungs tētīt, kā tu uzminēji?

-    Es nekad neesmu tev stāstījis par saviem uzdevumiem.

-    Tas tiesa. - Džemija turpināja stūrēt. - Bet šoreiz pastāstīsi.

-    Jā, - Kavano atteica. - Ja tev jāliek uz spēles sava dzīvība, lai man palīdzētu, tev ir tiesības zināt, kur tu iesaisties. Šoreiz es tev pastāstīšu.

5

Motelis Olbani, saukts "Day's End Inn", atradās sānieliņā, piecus kvartālus no maģistrāles, lētā rajonā tālu no visiem "Ho- liday Inn" un "Best Western". Kaimiņos ierīkotie divi bāri, transmisiju remonta serviss un hamburgeru ieskrietuve bija tipiski šim rajonam. Lejup slīdošā saule meta ēnas, un servisu slēdza ciet. Daži vīri izkāpa no pikapiem un ieslāja vienā bārā. Cita neviena uz ielas nebija.

Pa ceļam Kavano bija ar pudeļu ūdeni noskalojis asinis un kvēpus no sejas. Viņš bija uzvilcis Džemijas pirkto sporta jaku, džinsus un puloveru, tā noslēpjot skatieniem līmlenti uz pleca. Beisbola cepurīte, ko Džemija bija nolēmusi iekļaut pirkumā, nosedza apsvilušos matus un ļāva sēdēt taisni, nepievēršot lieku uzmanību. Kamēr Džemija iegāja noīrēt numuru, Kavano nopētīja netīro ielu.

Turot rokā pie liela, dzeltena plastmasas kubiņa piestiprinātu atslēgu, Džemija atgriezās pie mašīnas.

-    Samaksāji skaidrā? - Kavano noprasīja.

-Jā. Es paziņoju klerkam, ka mūsu kredītkarte nozagta.

-    Tikpat labs aizbildinājums kā jebkurš cits.

-    Viņš laikam pieradis pie pārīšiem, kas norēķinās ar skaidru naudu. Varbūt iedomājās, ka mēs esam mīļākie. - Džemija nogriezās no ielas un devās uz moteļa sētu. - Es saprotu, kāpēc tu negribi, lai norēķinos ar kredītkarti. Neatstāj pēdas. Bet teorētiski par mani neviens nezina, vai ne?

-    Teorētiski - jā, - Kavano atbildēja. - Es nevienam "Global Protective Services" neesmu to pastāstījis, pat Dankanam ne. - Atmiņā uzzibsnīja Dankana izkropļotā seja. Sēras un niknums auga augumā.

Džemija novietoja auto priekšpēdējā vietā pie atkritumu tvertnes.

-    Tādā gadījumā - vai tu neesi pārāk piesardzīgs? - Viņa pašūpoja galvu. - Es jau nojaušu, ko tu tūlīt teiksi. Nekad nevar būt pārāk piesardzīgs.

Par spīti nelāgajai pašsajūtai, viņš izmocīja smaidu.

Džemija izkāpa no mašīnas, piegāja pie moteļa mājiņas un atslēdza durvis.

Tai pašā brīdī Kavano atvēra aizmugurējās durvis, paķēra vairākus maisiņus, lai piesaistītu jebkura novērotāja uzmanību - cilvēkiem patīk aplūkot maisiņus -, un pēc iespējas stabilākā gaitā piegāja pie krēslainās mājiņas.

Abām parastajām gultām bija izbalējuši pārklāji. Galds saskrāpēts. Pie sienas ar skrūvēm piestiprināts mazs televizors. Paklājs bija plāns. Spogulim virs kumodes ieplaisājis stūris.

-    Tu pats gribēji noplukušu, - Džemija taisnojās.

Istabā valdīja tik tikko manāms cigarešu dūmu smārds.

-    Nesmēķētāju mājiņu nebija, - Džemija teica.

-    Ir jau labi. - Kavano novietoja maisiņus uz galda, ieslīdēja gultā un atlaidās, aizvērdams acis un cerēdams, ka reibonis mazināsies. - Laba paslēptuve. Tava izvēle ir lieliska.

-    Atnesīšu no mašīnas ūdeni un visu pārējo. - Pabeigusi nest, Džemija aizcirta un aizslēdza durvis.

Ar aizvērtām acīm, gulēdams gultā, Kavano sajuta viņas pētošo skatienu.

-    Vai atstāt gaismu ieslēgtu? - vina vaicāja. -Jā.

-    Ko man tavā labā darīt?

-    Atnes vēl ūdeni! Iedod man vēl tailenolu!

-    Vai brūce ir inficēta?

Kavano norija tabletes un ūdeni.

-    Jādomā, ka… - Viņam izdevās uztrausties kājās. - Tas būtu jānoskaidro.

6

Karstais dušas ūdens gāzās pāri Kavano, izmērcējot muguru un noliekto galvu. Viņš pacēla galvu, ļaujot ūdenim apskalot seju un krūtis. Viņš tā līgojās, ka bija spiests apsēsties.

Dušas aizkars pavērās. Džemija, kosmētikas spoguļa mestās gaismas ieskauta, aizvēra tualetes poda vāku. Viņa apsēdās, atbalstījās ar elkoņiem uz ceļiem un vēroja viņu.

Kaut arī gaisma kairināja acis, tā ļāva viņam redzēt, kā asinis, netīrumi un kvēpi aizvirpuļo kanalizācijā. Ieziezdams matos šampūnu, viņš pamanīja, ka tiem seko daži apsviluši matiņi.

-    Tev ir zilumi uz kājām un krūtīm. - Džemija ievēroja.

Brauciena laikā Kavano ar pārtraukumiem bija izstāstījis, kas

noticis. Džemija atkal ļāva viņam izjust lepnumu, jo klausījās, apslāpēdama emocijas, un tikai retumis uzdeva dažus nepieciešamus jautājumus, nevis pārtrauca stāstīto ar izsaucieniem.

-    Laikam sasitos, kad noripoju gravā, - viņš prātoja. - Tu arī varētu būt operators, zini? Tu ātri apgūsti. Tev piemīt pareizi instinkti, lai gan nezinu, kur tu tādus esi ķērusi.

Džemijas skaistā seja kļuva pārāk nopietna, un viņa atbildēja:

-    Instinkti radās tāpēc, ka bieži esmu kopā ar tevi. - Viņa uz- rotīja piedurknes un ieziepēja Kavano muguru. - Tā, kāpēc Pres- kots gribēja, lai jūsu vienība tiek nogalināta?

-    Un kas bija tie zeļļi helikopteros? Viņi izturējās gluži kā armijas īpašie operatīvie darbinieki, - Kavano prātoja.

-    Un tad vēl uzbrucēji noliktavā.

-    Viņiem bija labs ekipējums, taču tradicionāla taktika. Viņi nebija tik disciplinēti kā zeļļi helikopteros. Virzoties pa noliktavas kāpnēm, viņi pārāk vilcinājās, it kā būtu nobijušies.

Kavano aizgrieza dušas krānus. Ūdens pilēja no auguma, un brīdi ne viens, ne otrs nekustējās.

-    Laikam jau jāsāk, - viņš ierunājās. - Atceries, kas jādara?

-    Tavi norādījumi bija nepārprotami.

-     Labi. - Kavano dziļi ieelpoja, ar labo roku pasniedzās līdz kreisajam plecam un aptaustīja līmlentes malas, izelpoja, vēlreiz ievilka dziļu elpu un sāka plēst nost strēmeles. Lokanās līmlentes lipīgā puse lēnām atdalījās no ādas. Viņš nedrīkstēja raut strauji, jo tā varēja ieplēst un paplašināt brūci. Katra sekunde paildzināja sāpes. Kad līmlente bija nost, asinis atsāka plūst, taču retākā straumītē nekā pēc šāviena, jo starplaikā jau bija izveidojušies recekļi.

Džemija uzreiz piespieda tai ziepjainu vīkšķi, maigi, taču strauji noberza, iztīrot netīrumus un strutas.

Kavano saviebās.

-    Darīts, - viņa teica.

Viņš paliecās uz priekšu, lai atgrieztu dušu un noskalotos.

-    Nevaru pakustināt galvu un apskatīt.

-    Uz pleca tev ir pamatīgs robs. Labās ziņas ir tādas, ka, pēc visa spriežot, lode izskrējusi cauri.

-    Tā jau man likās. Kādas ir sliktās ziņas?

-    Robs ir divas collas garš.

Kavano pamāja. Asinīm ieplūstot notekā, viņš nogrieza ūdens strūklu un saņēma dūšu, gatavojoties nākamajai Džemijas operācijai.

Pirms piereģistrēšanās motelī viņi bija ieskrējuši aptiekā un nopirkuši pudeli ūdeņraža pārskābes.

Džemija atkorķēja pudelīti un izlaistīja tās saturu brūcē.

Šķidrums burbuļoja un putoja garajā, dziļajā robā, sāpes šķita reizē griezīgas un ugunīgas. Kavano sakoda zobus un pieķērās vannas malai.

-    Izskalo! - Džemija norīkoja.

Aizmiglotām acīm viņš vēlreiz atvēra dušas krānus. Kanalizācijā aiztecēja vēl mazliet asiņu, sajaukušās ar putojošu šķidrumu. Kad viņš iznāca no strūklas, Džemija ielēja vēl vienu tiesu ūdeņraža pārskābes. Garais, dziļais robs vēlreiz izvirda asiņainas putas.

-    Dievs visvarenais… - Kavano nomurmināja. Viņš paliecās atpakaļ zem strūklas. Pēc tam kad notekā aizplūda vēl asiņainas putas, viņš aizgrieza dušas krānus un pārkrita pāri vannas malai, jūtot, kā Džemija ar dvieli nosusina brūci.

Kavano žokļu muskuļi nocietinājās.

-    Ada ir iesārta, - Džemija pamanīja.

-    Droši vien kairinājums no līmlentes.

-    Nē. Tas ir citāds sārtums. Izskatās, ka ievainojums ir iekaisis. - Džemija ar dvieli uzsūca vēl asinis. Kamēr robs uz brīdi bija sauss, viņa aši atvēra antibiotiskas ziedes tūbiņu, izspieda pusi tās satura gar brūci, piespieda tam marles tamponu un nostiprināja ar vairākiem pirmās palīdzības plāksteriem.

Kavano dziļi ieelpoja.

-    Vai nostāvēt spēsi? - Džemija vaicāja.

Kavano centās, taču paslīdēja. Džemija paspēja viņu satvert, pirms viņš nokrita, ūdens no mitrā auguma piespieda viņas blūzīti pie krūtīm.

Džemija nosēdināja Kavano uz aizvērtā tualetes poda un nosusināja ar pēdējo, vislielāko dvieli viņa rokas, krūtis, galvu un muguru, neaizskarot brūces apkaimi, - biezais pārsējs bija sārts no asinīm.

-    Es tevi celšu kājās, - Džemija brīdināja.

Kavano grīļojoties juta, kā viņa virza dvieli pāri kājām, dzimumorgāniem un gurniem. Visas maņas, ja neskaita sāpes plecā, šķita attālas, it kā šis ķermenis nepiederētu viņam.

-     Saņemies! - Džemija pārlika viņa roku sev ap kaklu un vadīja uz ēnaino guļamistabu, lēni noliekot viņu tuvākajā gultā. - Tu esi karsts. Vai tev gadījumā nav drudzis?

Nepaspējis atbildēt, viņš sāka drebēt.

Drebuļi pieņēmās spēkā; Džemija novilka savas bikses, palīda zem segas un apskāva viņu.

-    Tev vajag…

-    Nē, - Kavano izmocīja trīsēdams.

Plakstiņi kļuva smagi. Ēnas istabā satumsa.

Viņa piespieda Kavano sev klāt ciešāk.

7

Kavano pamodās, paraustīts aiz pleca. Mirkšķinot acis cauri aizkariem plūstošās vārās gaismas dēļ, viņš ar pūlēm nenovaik- stījās, kad Džemija noņēma pleca pārsēju. Viņas zaļās acis sašau- rinājās, apskatot brūci.

-    Kā tur…

-    Tikpat sarkans kā vakar vakarā, - viņa atbildēja.

Kavano juta, kā kaut kas iekšā sažņaudzas.

-    Bet vismaz lielais karstums pārgājis.

-    Tas jau ir cerīgi, vai ne?

-    Brūce pārklājusies ar kreveli.

-    Un ko es teicu? Cerīgi.

Viņa uzspieda vēl antibiotisko ziedi, pārklāja brūci ar jaunu marles kārtu un cieši pārsēja.

-    Cik pulkstenis? - Kavano instinktīvi palūkojās uz pulksteni pie gultas un saviebās, redzot, ka sarkanie cipari rāda 4:22. Satraukumam pieņemoties spēkā, viņš norādīja uz aizkariem. - Kā tik dziļi naktī var būt tik gaišs?

-    Tagad ir pēcpusdiena.

-Ko?

-    Tu nogulēji visu nakti un lielāko tiesu dienas. Tu neatceries, kā es tev iebaroju sviestmaizi ar pastrami un mazliet kartupeļu salātu no aukstumsomas?

-Nē.

-    Šorīt.

-    Neatceros.

-    Es vēl vairākas reizes palīdzēju tev aiziet uz tualeti.

Kavano vērās viņā ar tukšu skatienu.

-     Kad ieradās istabene uzkopt numuru, es izgāju ārā ar viņu aprunāties, - Džemija sacīja. — Es sastāstīju, ka tu esi saindējies, ēzdams sendvičus, kas bija sabojājušies mašīnā. Teicu, ka nevēlos tevi atstāt vienu. Iedevu viņai naudu par vēl vienu nakti, lai nodod reģistratoram. Piezvanīju reģistratūrai un noskaidroju, ka naudu viņa nodevusi. "Viss kārtībā!" paziņoja reģistrators.

-    Jā, tev nudien piemīt operatora instinkti.

-    Tev jāpaēd vēlreiz.

-    Negribas.

-    Tas nav svarīgi. Ja neēdīsi, neizveseļosies.

-     Nevaru iedomāties, kā spēšu norīt pastrami un kartupeļu salātus.

-    Tie droši vien jau veci. Nosauc, ko gribi! Picu? Liksim, lai pieved klāt.

Kavano gribēja iebilst.

Viņam bija pamats lepoties, jo Džemija attapās.

-     Ņemu savus vārdus atpakaļ. Piegādašana atkrīt. Drošības noteikumu pārkāpums, pareizi?

-Jā.

-    Tad man nāksies aiziet un kaut ko nopirkt. Nekas cits neatliek. Stāsti, pēc kā tev kārojas. Ceptus cāļus? Piena kokteili? Vienalga ko.

Kavano vajadzēja izlikties, ka viņam ir apetīte. Pretējā gadījumā Džemijai varēja rasties kārdinājums izsaukt ārstu.

-    Vistu. Palīdzi man aiziet uz tualeti!

Pēc tam viņa pasniedza Kavano skūšanās putas un jaunu bār- dasnazi. Noskrāpējis trīs dienas dīgušos bārdas rugājus, viņš sajutās tīrāks. Tomēr, atkal ierāpies gultā, jau bija pārguris.

-    Tu iztiksi manas prombūtnes laikā? - Džemija taujāja.

-    Ja triecienvienībai būtu zināma mūsu atrašanās vieta, viņi jau būtu te ielauzušies. - Pārvilcis sev pāri segu un palagu, Kavano iekārtojās pussēdus un atspiedās pret spilveniem. - Uzkarini uz durvju roktura zīmi "Netraucēt!" un padod man pistoli!

-    Ja tu nebītos par iespējamiem draudiem, tad nedomātu, ka tev vajadzīgs ierocis.

-    Ieradumam liels spēks.

-    Tā gan, - Džemija skeptiski novilka.

-    Gaidīt gaidīšu to cāli.

-    Labs ir, - viņa piebilda vēl skeptiskāk un aizgāja.

Dzirdot, kā Džemija pārbauda, vai durvis ir aizslēgtas, Kavano uzmeta skatienu pulkstenim pie gultas, tas rādīja 4:58. Viņam bija kaut kas jānoskaidro. Viņš stīvi pasniedzās pēc televizora pults uz galdiņa pie gultas, pavērsa to pret televizoru aiz gultas kājgaļa, ieslēdza to un meklēja vietējo kanālu.

Sestajā kanālā sākās ziņas piecos. Kā jau Kavano bija paredzējis, ugunsgrēks bija viens no galvenajiem materiāliem. Viņš koncentrējās uz reportiera stāstīto un vēroja nogurušos ugunsdzēsējus, kas darbojās ar motorzāģiem, lāpstām un šļūtenēm, cenšoties nepielaist uguni tuvumā pirmajai pilsētai, kurai viņš iepriekšējā pēcpusdienā bija pagājis garām. Cauri dūmiem piķēja helikopters, izlaistīdams liesmās ķimikālijas, kas slāpēja uguni.

-    Līdz pēcpusdienai deviņdesmit procenti uguns bija lokalizēta, - viena no vietējo ziņu diktorēm mierināja publiku un pārslēdzās uz reportāžu par politisku skandālu Olbani, kurā bija iesaistīts pavalsts senators, kas arestēts par braukšanu reibumā un pusaugu velosipēdistes notriekšanu, salaužot viņai kājas.

Kavano apjukumā vēl brīdi skatījās un tad sāka pārslēgt kanālus, apstājoties pie desmitā kanāla, kur reportāža par ugunsgrēku tai brīdī jau beidzās. Viņš izbrīnījies klausījās, kā reportieris stāstīja, ka vēlu pēcpusdienā ugunsgrēks ir pilnībā ierobežots. Viņš atgriezās pie sestā kanāla, tik satraukts, ka tik tikko pievērsa uzmanību ekrānam. Pussešos sākās jauns vietējo ziņu izlaidums, un nu materiāls par it kā dzērumā braukušo senatoru bija pirmajā vietā. Viņš pārslēdza uz desmito kanālu, tajā reportāža par ierobežoto ugunsgrēku tika rādīta tieši pirms laika ziņām.

Kavano sarauca pieri.

Sešos, tiklīdz sākās vēl viens vietējo ziņu izlaidums, Kavano izdzirdēja klauvējienu, tad vēl trīs, un pēc tam pagriezās atslēga. Ja Džemijai būtu nevēlami ceļabiedri, Kavano pastūma pistoli zem segas un notēmēja pret durvīm.

Ienāca Džemija, nesot papīra maisiņus ar uzrakstu "Kentucky Fried Chicken".

Kavano atslābināja pistoles tvērienu.

-    Kas noticis? - viņa apjautājās.

-    Es tikai kaut ko ieraudzīju televīzijā.

Džemija aizslēdza durvis un izņēma kartona kārbas no maisiņiem.

-    Ko tu tur tik satraucošu redzēji?

-    Drīzāk jau neredzēju.

Viņa mulsi pašūpoja galvu.

-    Palūkojies pati! - Kavano ieteica.

Džemija apsēdās līdzās, vietējās ziņas turpinājās.

Politiskais skandāls atkal bija pirmā ziņa, tai sekoja reportāža par vairākiem sastrēgumiem benzīna uzpildes stacijās. Šeit, tāpat kā desmitajā kanālā, sižets par ierobežoto ugunsgrēku bija pēdējais pirms laika ziņām, un tas sastāvēja tikai no dažiem kadriem ar ugunsdzēsējiem.

-    Nu tu redzēji? - Kavano jautāja.

-      Es gandrīz neko neredzēju. Būtu pamirkšķinājusi acis, vispār būtu palaidusi garām. - Džemija novērsās no televizora un veltīja viņam norūpējušos skatienu. - Četri miruši? Slepens bunkurs? Helikopteri ar raķetēm? Bet mēs ziņās redzam vienīgi dažus ugunsdzēsējus ar cirvjiem rokās un nokvēpušām sejām.

-    Iepriekšējās reportāžas bija garākas, bet principā vēstīja to pašu, - Kavano sacīja.

-      Iespējams, ugunsdzēsējiem vēl nav izdevies nokļūt līdz uguns izcelšanās vietai, un tāpēc līķi nav atrasti.

-     Iespējams, - Kavano atteica. - Tomēr vietā, kurā izcēlās ugunsgrēks, tas nodzistu visātrāk, jo uguns būtu visu aprijusi. Novērotāji lidmašīnās būtu varējuši ieraudzīt iznīcināto helikopteru un abus džipus. Cadu un Treisiju uzspridzināja. - Niknumā viņa balss aizsmaka. - Bet Roberto līķis bija vesels. Pat apdedzis tas izskatītos pēc līķa. Un nevar būt, ka neviens tuvējā pilsētiņā nedzirdēja trīs helikopterus un sprādzienus.

-     Es nopirku Olbani "Times Union". - Džemija piegāja pie kumodes. - Šārīta laikraksts, tāpēc pēdējo notikumu tajā nebūs. Tomēr, iespējams, tas mums kaut ko pavēstīs.

Viņa paņēma blakus maisiņiem nolikto avīzi un pienesa pie gultas.

Raksts par ugunsgrēku bija pirmās lapas pašā apakšā. Pie tā bija fotogrāfija ar bālu, dūmu daļēji ieskautu ugunsdzēsēju. Raksts turpinājās astotajā lappusē, tur tas arī atradās apakšā.

-    Te! - Džemija norādīja uz rindkopu beigās. - Kāds tuvējā pilsētā tomēr dzirdējis sprādzienus.

-    Gāzes baloni? - Kavano neticēja savām acīm.

Viņa nolasīja rakstīto:

-    "Varas iestādes izvirzījušas versiju, ka uguns, izplatoties līdz mājiņām augstāk kalnā, uzspridzinājusi propāna gāzes balonus."

-    Bunkura tuvumā nav nekādu būdu!

-    Tātad par eksploziju cēloņiem viņiem ir tikai minējumi, - Džemija prātoja.

-     Vai arī kāds melo. Ievēroji teikumu par to, ka izmeklēt uguns cēloņus ieradusies īpaša vienība?

-    Tu domā, ka te kaut kas tiek slēpts?

-    Neiespējami tas nav, - Kavano bilda. - Kāda ietekmīga persona izdara spiedienu uz vietējām varas iestādēm un nokārto tā, ka ugunsdzēsēji turas pa gabalu, kamēr īpašā vienība dodas uz uguns izcelšanās vietu. Tas ir krietni tālu, un apkārtni var mierīgi nokopt. Neviens neredzēs, kā atlido helikopteri, lai aizvestu līķus un drupas.

-    Kāda ietekmīga persona? Tu domā valdību?

-    Kas gan vēl varētu būt tik ietekmīgs, ka nevienu nelaistu tuvumā notikuma vietai? - Kavano attrauca.

-    Bet, sasodīts, kāds Preskotam sakars ar valdību?

Kavano paraustīja plecus un nekavējoties to nožēloja, jo šī kustība iedzēla ievainojumā.

-    NAP nolīga viņa laboratoriju, lai veiktu pētījumus, kā pārtraukt atkarību.

-    Tas neizskaidro īpašo uzdevumu armijas vienības iesaistīšanos, - Džemija iebilda. - Un kāpēc kāds pēkšņi tīkoja nogalināt tavu vienību? Uzbrucēji noliktavā gribēja saņemt Preskotu dzīvu?

-    Visādā ziņā tā izskatījās. Viņiem bija vairākas izdevības mūs abus nolaist no kājas. Taču viņi pūlējās mūs iedzīt stūrī.

-    Bet pie bunkura viņi pēkšņi gribēja visus nonāvēt.

Kavano vēlreiz pamāja ar galvu.

-    Kas viņiem lika mainīt domas? Varbūt īstais mērķis bija aizsardzības vienība un Preskots bija ēsma, kas ar viltu piespieda paņemt sevi līdzi uz bunkuru, tā noorganizējot mūsu iesprosto- šanu.

-    Bet kāpēc kādam būtu vēlēšanās iznīcināt jūsu vienību? Vai spēj iedomāties kādu agrākos uzdevumos iegūtu informāciju, kas varētu padarīt tevi un tavu vienību par mērķiem?

-    Cik man zināms, es neesmu ne redzējis, ne dzirdējis neko tik nopietnu, lai bijušais klients justos apdraudēts tāpēc, ka man kaut kas būtu zināms. - Kavano lauzīja galvu. - Turklāt Čads, Treisija un Roberto jau sešus mēnešus nebija strādājuši pie viena uzdevuma kopā ar mani un Dankanu. Pat ja būtu, uzbrucējiem nebija nekādu iespēju izdibināt, kas šajā uzdevumā piedalīsies. Pat Dankans līdz pat pēdējam brīdim nezināja.

-Tā gan ir tikai ideja, bet… - Džemija vilcinājās.

Kavano gaidīja.

-    Man bija papilnam laika visu apsvērt, kamēr tu gulēji. Pieņemsim, ka uzbrucēju vienības nebija savā starpā saistītas.

-    Runā!

-    Pieņemsim, pirmā grupa gribēja sagūstīt Preskotu, gluži kā viņu stratēģija norādīja, - Džemija minēja. - Un otrā grupa…

-    Gribēja viņu nogalināt, gluži tā, kā izskatījās? - Kavano vaicāja.

-    Nogalināt Preskotu. Tu un tava komanda bijāt vienīgi otršķirīgi mērķi. Jūs tikai pagadījāties ceļā.

-    Taču tas neizskaidro, kāpēc Preskots gribēja mūs visus noslaktēt. Ja viņš nestrādāja uz vienu roku ar tiem vīriem helikopteros, tad viņa uzvedība liekas neloģiska.

-     Tiem, kuri izskatījās pēc militāras īpašo uzdevumu vienības, - Džemija sacīja. - Tu minēji, ka redzēji, kā viņus ievilka atpakaļ helikopteros.

-Jā.

-    Tu redzēji visus?

-Jā. Man bija jāpārliecinās, ka aizlido pilnīgi visi.

-    Vai tu redzēji, kā Preskotu uzvelk kopā ar pārējiem? -Nē.

-    Vai tev tas nešķiet dīvaini, ja jau viņš bija uz vienu roku ar viņiem?

-    Varbūt viņš gāja bojā ugunsgrēkā.

-    Un tie vīri nepaņēma līķi līdzi?

-   Ja netika tam klāt, tad ne. Tas ir viens, ko laikrakstā minētā īpašā vienība gribētu aizvest prom.

Džemija nolaida skatienu uz izvalkāto paklāju.

-            Bet varbūt patiesība ir tieši tāda, kā izskatās. Pirmā grupa kāroja nogrābt Preskotu dzīvu. Otrā kāroja viņu nogalināt. Viņš bija pārbijies līdz nāvei no abām. Un jūsu vienības rīcībā tomēr bija tāda informācija, kurai visādā ziņā bija jāpaliek noslēpumā.

Kavano piepeši sajuta dzestrumu - ne no drudža izraisītajiem drebuļiem, bet no pēkšņas nojautas, ka Džemija ir kaut kam uz pēdām.

-    Jēziņ…

-    Informācija, kas tevi padarīja par draudu, - Džemija turpināja.

-    Preskota izgaišanas plāni. - Kavano satraukumā piecēlās sēdus, saviebdamies no sāpēm, ko radīja ievainojums. - Ak tu maitas gabals!

Viņam tagad kļuva skaidrs, ka Preskots bija atskārtis, kas sēž helikopteros, un bija pārliecināts, ka šī grupa atšķirībā no pirmās grasās viņu nogalināt. Viņš bija zinājis, ka triecienvienība iznīcinās jebkuru transporta līdzekli, kas mēģinās atstāt bunkuru, un tieši tāpēc bija pārliecināts, ka ar uzbrucēju bruņojumu pietiek, lai ielauztos bunkurā un pievārētu aizsardzības vienības pretestību. Sajūtot draudošo nāvi, viņš krita panikā. Izlēmis, ka vienīgais glābšanās ceļš ir novērst helikopterā sēdošo uzmanību, Preskots izraisīja ugunsgrēku, izmisīgi cerēdams, ka tas ļaus viņam aizzagties prom, nevis sagaidīt tuvojamies drošu nāvi. Bet viņš nespēja neraizēties, ka var izdzīvot kāds no aizsardzības vienības un nonākt pretinieka rokās.

-    Manuprāt, Preskots jau no sākta gala bija iecerējis mūs novākt, - Kavano sprieda. - Viņam bija vajadzīga garantija, ka neviens nezina, kā mēs esam noorganizējuši viņa pazušanu. Tā viņš varēja būt pārliecināts, ka viņa noslēpums ir absolūtā drošībā. Tad Preskotam nebūs nakti pēc nakts jāmētājas bezmiegā, baidoties, ka ienaidnieks kādu mūsējo var spīdzināt, lai atklātu viņa jauno identitāti un atrašanās vietu.

-    Bet kā Preskots cerēja aizbēgt no uguns?

-     Preskots visu pamatīgi aprēķina. Viņš uzdod jautājumus.

Viņš vēro. Viņš mācās. Es izvairījos no uzbrucējiem, turoties tuvu ugunij, lai helikoptera termiskie sensori neatklātu mana ķermeņa izdalīto siltumu. Ja es spēju to izprātot, kāpēc gan to nevarētu kāds tik gudrs kā viņ.??

-   Pastāv viena milzīga atšķirība. Tu varēji lūgt palīdzību man. Bet tādā izmisumā iedzīts vīrs neuzticēsies nevienam, kas viņam atbrauks pakaļ. Tu minēji, ka Preskots ir tukls. Kājām viņš necik tālu nespēs aiziet. Kā viņš var cerēt aizlaisties no turienes?

-   Varbūt viņš tomēr kādam piezvanīja, - Kavano prātoja. - Tiklīdz viņš būs nogādāts drošā vietā, viņš savu līdzdalībnieku nogalinās, lai šī persona neatklātu, kur viņš atrodas.

Džemijas acis satumsa.

-    Varbūt viņš ticis līdz tuvākajai pilsētai un piespiedis kādu vest viņu ar mašīnu. Un varbūt… - Kavano pēkšņi pārsteidza negaidīta atklāsme. - Viņš nedrīkst pieļaut, ka kāds zina, kā viņš pazudīs. - Emociju saviļņojums Kavano atkal uzdzina reiboni. Viņš ar pūlēm nostājās uz kājām. - Kur manas drēbes?

Džemija izskatījās satraukta.

-    Tu nokritīsi! Ko tu gribi…

-    Es tikko sapratu, uz kurieni devās Preskots. - Kavano paķēra savu mobilo telefonu un piespieda numura taustiņus.

Otrā galā iepīkstējās signāls.

-    Palīdzi man apģērbties - ātri! Man vajadzēs Kevlara vesti.

Otrs signāls.

-    Pacel, pacel! - viņš lūdzās cilvēkam, kam bija piezvanījis.

Signāls iepīkstējās trešo reizi.

-    Mums jātiek pie viņas.

-    Pie viņas? - Džemija jautāja.

Telefonā atskanēja ceturtais pīkstiens.

Ierakstīta sievietes balss teica: "Atstājiet savu vārdu, tālruņa numuru un ziņojumu! Es jums piezvanīšu, cik ātri vien varēšu."

Kavano pārtrauca sarunu.

-    Ātrāk! Manuprāt, šeit, Olbani, ir kāda sieviete, ko Preskots grasās nogalināt.

4

Džemija lielā ātrumā traucās pa saulrieta iekrāsotajām Olba- ni ielām, un Kavano tikmēr pielika visas pūles, lai paskaidrotu:

-    Mēs iedevām Preskotam bankas nosaukumu un tālruņa numuru, kā arī konta numuru. Pēc naudas atmazgāšanas viņam bija uzdots pārskaitīt simt tūkstošus dolāru dokumentu viltotājai, kas dzīvo šeit, Olbani.

Sekojot Kavano norādēm un braucot ar maksimālo atļauto ātrumu, Džemija nogriezās gar stūri un iebrauca parkā. No straujās kustības Kavano reiba galva, taču viņš neļāva Džemijai to nojaust, baidoties, ka tad viņa samazinās ātrumu. Nekam nebija nozīmes, tikai mērķa sasniegšanai.

-   Viltotāja bija viņam sagatavojusi sociālās apdrošināšanas numuru, pasi, autovadītāja apliecību, dzimšanas apliecību, kredītkartes, visu identitātes komplektu un jaunu vārdu. - Kavano vēlreiz ievilka dziļu elpu. - Preskotam atlika tikai izlemt, ko viņš grib mainīt savā ārienē - nokrāsot matus vai nodzīt pavisam, pielīmēt liekās ūsas, kamēr uzaudzē savas, un tā joprojām. Tiklīdz viņš izdarīs sākotnējo ārienes pārvēršanu, viltotāja viņu nofotografēs pasei un autovadītāja apliecībai, un Preskots būtu gatavs uzsākt jaunu dzīvi. Mums bija iecerēts viņu turp aizvest vakar no rīta.

-    Pie kā?

-     Pie Kārenas Atertones. Es mēģinu atcerēties, vai kāds no mums nosauca viņas vārdu Preskotam. Šķiet, ka Dankans minēja. Bet tikai viņas vārdu. Bet ar to, viņas bankas nosaukumu un telefona numuru, kā arī ar viņas konta numuru pietiks, lai Preskots viņu uzmeklētu.

Palēninot ātrumu mazliet zem atļautā ierobežojuma, Džemija pie parka robežas pabrauca garām policijas auto.

-    Kā gan Kārenas konta numurs var palīdzēt Preskotam viņu atrast?

-     Preskota paslēptuve noliktavā bija kā piebāzta ar elektroniku. Jāpieņem, ka viņš ar datoriem prot apieties tikpat meistarīgi kā es ar ieročiem. Zinot bankas nosaukumu, turklāt bruņots ar konta numuru… - Kavano balss izdzisa.

-    Kā tu jūties?

-    Es tikai atgūstu otro elpu. - Kavano piespieda sevi runāt. - Ar konta numuru bruņotam hakerim nebūs grūti noskaidrot Kārenas vārdu un adresi bankas interneta lapā. Bet pastāv arī cits ceļš.

Turpinādama sekot Kavano norādījumiem, Džemija iebrauca lepnā dzīvojamā rajonā, kurā rekonstruētu deviņpadsmitā gadsimta māju priekšā slējās augsti koki un otrpus tām pletās plaši pagalmi.

-Kāds?

-    Viņš ir viens no talantīgākajiem izdibinātajiem, kādu vien esmu redzējis.

Džemijai šis termins bija pazīstams - cilvēks ar ievērojamām praktiskām spējām šķietami nevainīgi izvilkt no cita cilvēka informāciju.

-    Izliecies, ka strādā bankas kontu informācijas nodaļā! - Kavano norīkoja. - Es izlikšos, ka esmu Preskots, kas tev zvana. - Viņa balss ieguva nepacietīgu nokrāsu. - "Es zvanu sakarā ar kontu, tā numurs pieci, pieci, septiņi, seši, trīs. Mēs ar sievu apprecējāmies pirms trim mēnešiem. Viņa zvanīja jūsu nodaļai, lūdzot nomainīt vārdu un adresi, taču kopš kāzām mēs neesam saņēmuši nevienu konta izrakstu. Es jau vairākas reizes zvanīju bankai. Nolādēts, vai tad neviens jums tur nevar to nokārtot? Konts ir uz Kārenas Vošbērnas vārda."

Džemija mirkli vilcinājās, prātodama, ko atbildētu iebiedēta bankas darbiniece.

-    "Nē, ser, uz Kārenas Atertones vārda."

-    "Tas bija viņas uzvārds pirms laulībām. Adrese ir Krestvjū- leina četri simti četrdesmit četri."

-    "Nē, ser, Morgana avēnija divi simti piecdesmit seši."

-    "Tā ir viņas bijusī adrese. Tieši tāpēc bankas konta izraksti līdz mums nenonāk. Lūdzu, pieraugiet, lai informācija tiek nomainīta.'" - Kavano atmeta nepacietīgo balss toni. - Redzi, cik tas viegli?

-    Preskots tik veikli prot manipulēt ar cilvēkiem?

-     Pie velna, viņš arī ar mani manipulēja. Vismuļķīgākais ir tas, ka viņš man pat savā ziņā patika. Noliktavā viņš bija pārbijies līdz nāvei, taču ne uz brīdi neļāvās zaudēt pašsavaldīšanos. Viņš rīkojās tieši tā, kā es liku. Bunkurā viņš nebūtu to aizdedzinājis, ja nejustos neglābjami iedzīts stūrī. Grūti iztēloties, kāda drosme viņam bija jāsaņem, lai mēģinātu mūs nogalināt.

-     Drosme? - Džemija izskatījās samulsusi. - Izklausās, it kā tu pat apbrīnotu viņu.

-    Apbrīnoju? Es viņu ienīstu tik neganti kā nevienu citu visā mūžā.

Kavano paziņojuma nomākti, viņi kādu brīdi klusēja.

-    Māja ir tieši aiz stūra, - viņš ierunājās.

Džemija iegrieza auto kārtējā ielā ar plašiem pagalmiem, staltiem kokiem un vecām, majestātiskām mājām. Netālu dūca zā- lespļāvējs.

-    Tur! - Kavano norādīja. - Tā Viktorijas laika māja.

Tā bija balta divarpus stāvu ēka ar smailiem tornīšiem, fron- toniem un garu, plašu verandu ar pelēkiem rotājumiem.

-     Apstājies tur tālāk! - Kavano noslīdēja zemāk sēdeklī, lai netiktu pamanīts. - Tik tālu, lai mašīnu neievērotu Preskots, kas varētu atrasties mājā.

-    Kāpēc līdzās verandas pakāpieniem ir uzbrauktuve? - Džemija taujāja, braucot garām mājai.

-Kārena pārvietojas invalīda ratiņos. Sakropļota autoavārijā.

-    Un tomēr viņa izvēlas dzīvot Viktorijas laika mājā ar divarpus stāviem?

-    Patiesībā māja Kārenai ir piemērota. Tajā ir pārkārtots lifts, kas izveidots vēl divdesmitajos gados. Viņai nav nekādu grūtību tikt no stāva stāvā. Viņa pat spēj lietot tualeti, pati saviem spēkiem iekāpj un izkāpj no vannas, un tieši tāpēc automātiskais atbildētājs dara man raizes - parastos apstākļos viņa pati var pacelt klausuli.

-Ja vien viņa vispār atrodas mājā.

-Tāda iespēja pastāv. Un ja nu tomēr nav?

-    Piezvani policijai! Pasaki, ka, tavuprāt, kaimiņienei draud briesmas.

-     Policijai ir moderna zvanītāju identificēšanas sistēma. Tā spēj noskaidrot arī mobilo telefonu, pat tādu, kam ir bloķēts numurs. Ja mājā būs kaut kas atgadījies, policija var to saistīt ar mani.

-    Tad zvani no taksofona!

-    Vai policija tādu zvanu uztvers nopietni? - Kavano pavaicāja. - Vai viņi to neuzskatīs par viltus zvanu? Viņi steigsies šurp vai arī pagaidīs, līdz tuvumā gadīsies kāda patruļas mašīna? Ja mājā neviens neatsauksies, vai viņi ielauzīsies, lai noskaidrotu, vai viss ir kārtībā? Un, ja viss tomēr ir kārtībā, bet policistiem izdodas paokšķerēt apkārt, viņi sāks prātot, ko Kārena dara ar tādām augsto tehnoloģiju drukas iekārtām un neaizpildītiem dokumentiem. Nē. Iespējams, ka Kārenai šobrīd draud briesmas. Nav laika pārliecināt policiju. Tas jāpaveic man.

-    No tavas mutes izklausās, ka viņa tev ir kas vairāk nekā kolēģe.

-    Viņa ir mana "Deltas" drauga māsa.

Džemijas sejas izteiksme liecināja, ka šis iemesls viņu nepārliecina.

-    Viņu sauca Bens, - Kavano stāstīja. - Kamēr es viņu iznesu no kaujas vietas, viņš noasiņoja.

Džemija nopētīja vīru.

-    Kārena bija vienīgā palikusī viņa ģimenes locekle. Es apsolīju par šo sievieti parūpēties.

-    Tādā gadījumā mums nāksies tavu solījumu pildīt. - Kvartāla galā Džemija apgrieza mašīnu otrādi un novietoja ar skatu pret māju.

Viņi abi izkāpa no auto.

-    Tu nedrīksti nākt man līdzi. - Kevlera veste zem krekla un sporta jakas spieda.

-    Bet…

-Ja Preskots ir mājā, var sākties ellīga jezga.

-    Es varu palīdzēt.

-Ja tev būtu pistole, - Kavano bija iemācījis Džemijai ar to apieties, - varbūt tu varētu. Bet es nedrīkstu pieļaut, lai tu, nekādi nespēdama sevi aizsargāt, pakļauj briesmām savu dzīvību. Un es būšu tik aizņemts, ka nespēšu tev palīdzēt. Tev vislabāk būtu palikt mašīnā un turēt rokā mobilo. Ja es zvanīšu un saukšu palīgā…

-    Es iedzīšu grīdā gāzes pedāli un pietraukšos pie mājas. Nepieciešamības gadījumā piebraukšu pie pašas verandas.

-     Labi. - Kavano pasmaidīja un apskāva viņu, tomēr sargādams savu plecu.

-    Tu pirms brīža runāji par drosmi. Es nesaprotu, kā… Vai tev nav bail iet tur iekšā?

-    Bail ir par Kārenu. Es domāju tikai par viņu.

9

Saule meta garas ēnas. Kavano koncentrējoties šķita, ka šī māja ir lielāka par pārējām, - jo tuvāk viņš piegāja, jo milzīgāka tā likās. Aiz tās neatradās celiņš, tikai kaimiņmājas, - viņš nevarēja piezagties no pagalma puses, neizraisot aizdomas kaimiņos, tie droši vien nekavējoties zvanītu policijai. Tādējādi viņam atlika tikai pieiet no ielas puses, it kā ejot ciemos.

Kavano ievēroja, ka, par spīti krēslas tuvumam, iekšā nedega neviena lampa. Tā varētu būt slikta zīme, taču tas varēja liecināt arī par to, ka viņas nav mājās, kāds draugs Kārenu kaut kur aizvedis, piemēram, uz kino. Tas varētu izskaidrot to, kāpēc Kā- rena nepacēla klausuli.

Tomēr viņš brīnījās, vai tad Kārena nebūtu atstājusi dažas lampas iedegtas vai pieslēgusi tās taimerim, lai atgriežoties māja neslīgtu tumsā.

Kavano nonāca mājas priekšā un nogriezās no ietves, pa ceļam uz plašo verandu paejot garām rūpīgi nopļautam mauriņam. Manot jebkādu aizdomīgu kustību ielas puses logos, viņš bija gatavs izraut ieroci un meklēt aizsegu.

Ejot augšā pa verandas kāpnītēm, Kavano jutās kails, taču, apzinādamies, ka nekad nespēs sev piedot, ja neturēs godā solījumu mirušajam draugam, viņš piespieda sevi iet uz priekšu. Palicis labo roku zem sporta jakas uz pistoles, Kavano pavērās cauri stiklam, kas aizņēma parādes durvju augšējo trešdaļu.

Viņa skatienam pavērās tikai gaiteņa ēnas. Kavano impulsīvi pagrieza rokturi un pārsteigts konstatēja, ka durvis atsprāgst vaļā. Vai nebūtu loģiski, ka riteņkrēslā sēdoša sieviete neatstātu durvis neaizslēgtas?

Viņš izvilka pistoli un ieslīdēja mājā. Ievainotais plecs iesūr- stējās, tomēr Kavano pacēla ieroci, turot to abās rokās, un virzīja visapkārt, izpētot pustumšo gaiteni, kāpnes tā sānos, istabu pa labi un istabu pa kreisi.

Uzmanīgi, cenzdamies nesacelt lieku troksni, Kavano pasniedzās aiz muguras un aizvēra durvis. Viņš klausījās, aizturējis elpu, bet ausis uztvēra tikai klusumu. Māja šķita tukša, bet šāds iespaids bija maznozīmīgs.

Kur sākt? Kavano tikai īsu brīdi kavējās pārdomās, atskārzdams, kura istaba būtu jāpārbauda vispirms. Viņš lēnām gāja pa gaiteni, sperdams sīkus solīšus, kas ļāva bez pūlēm saglabāt līdzsvaru, nepārtraukti tēmēdams ar abās rokās satverto ieroci. Viņš koncentrēja skatienu uz plato ierobojumu tēmēklī virs pistoles aizslēga, kas ietvēra stabiņu stobra galā. Uz stabiņa atradās lu- miniscējošs tritija punktiņš, kas tumsā spīdēja zaļā krāsā. No priekšpuses tas nebija manāms, bet Kavano to redzēja, un tas ļāva nomērķēt aizvien sabiezējušā tumsā, nelietojot traucējošo nakts tēmēšanas ierīci.

Viņš pagāja garām aizvērtām durvīm labajā pusē - ieeja liftā, par kuru viņš stāstīja Džemijai, - aizgāja līdz gaiteņa galam un izpētīja virtuvi, tajā atradās ķieģeļu kamīns un moderna senlaicīgas čuguna krāsniņas imitācija. Pagriezies pret durvīm pa kreisi, viņš izvairījās no šāviena līnijas, pagrieza rokturi (ienīzdams tik tikko dzirdamo metāla skrapstoņu) un pavilka.

Mājā atkal nolaidās klusums.

Turēdamies pie sienas, Kavano ieelpoja - viens, divi, trīs aizturēja elpu - viens, divi, trīs - un izelpoja - viens, divi, trīs -,

pūloties savaldīt sirdspukstus un elpu. Viņš spēji pagrieza skatienu un pavērsa ieroci lejup uz pagraba kāpnēm. Ēnas pagrabā bija vēl tumšākas nekā virtuvē, taču nešķita nekustīgas.

Zinādams, ka Kārena gaiteņa labajā pusē atvilktnē glabā kabatas lukturīti, Kavano klusi to izņēma. Viņš pieliecās, pacēla lukturīti kreisajā rokā virs galvas un notēmēja to lejup pa kāpnēm. Kad viņš ieslēgs lukturīti, pagrabā sēdošajiem radīsies vilinājums izšaut pa gaismas staru, pieņemot, ka tas ir masas centrs. Un Kavano tikmēr varēs šaut pa pretinieka stobra zibsni.

Taču neviens neizšāva.

Viņš ieklausījās. Māja atkal ieslīga klusumā.

Kavano sperot kāju uz pirmā pakāpiena, tas iečīkstējās. Šī skaņa iztrenca dzirksteli cauri nerviem. Ieelpa - viens, divi, trīs. Aizturēt - viens, divi, trīs. Izelpa - viens, divi, trīs.

Viņš turpināja kāpt.

Negaidīti saļodzījās kāja. Pēc tam iedrebējās kuņģis. Tas ir tikai sportista reflekss, gatavošanās kaujai, viņš sev iestāstīja. Sirds vienkārši izsūknē vairāk asiņu.

Taču tai pašā laikā Kavano nāsīs iedzēla vāja, bet asa smaka, šķietami liekot sirdij auļot vēl žiglāk. Tā savā ziņā likās pazīstama, taču viņš nespēja atcerēties, kur ar to saskāries, un neuzdrošinājās zaudēt uzmanību, rakņājoties atmiņā. Viņam bija jākoncentrējas uz to, ko var atrast lukturīša stara gaismā kāpņu galā.

Ticis līdz pusceļam, kustoties piesardzīgāk, lai saglabātu līdzsvaru, viņš juta kājas kļūstam vēl ļenganākas. Asā smaka tapa mazliet spēcīgāka. Rokas drebēja, un tēmēšana sagādāja aizvien lielākas grūtības.

Adrenalīns ir mans draugs, viņš sev stāstīja. Kājas ļogās tāpēc, ka tās ir gatavas sviesties straujā darbībā. Sirds trako tādēļ, lai muskuļiem pieplūstu asinis. Kuņģis karst ķermeņa pārdzīvoto ķīmisko pārmaiņu dēļ, aknas darbīgi ražo glikozi un taukskābes, lai man netrūktu enerģijas. Krūtis cilājas tādēļ, lai man nepieciešamības gadījumā būtu papilnam skābekļa.

Kavano saprata, ka šobrīd viņš piedzīvo tā saucamo "cīnies vai bēdz" reakciju. Taču bēgšana nozīmēja paniku, un viņš ne reizi dzīvē, īpaši kaujas apstākļos, nebija jutis vēlēšanos bēgt.

Bet šoreiz gan.

Kas ar mani notiek, Kavano prātoja, nokāpis lejā. Kodīgajai smakai liekot nāsīm sarauties vēl spēcīgāk, prāta dzīlēs locījās un kliedza dziņa traukties pa kāpnēm un aizlaisties no mājas, iekams…

Iekams - kas?

Ieelpa - viens, divi, trīs. Aizturēt - viens, divi, trīs. Izelpa - viens, divi, trīs.

Bet Kavano nespēja saglabāt ritmu. Viņš pūlējās, kā prata, taču elpa vērtās tik strauja, tā kuru katru brīdi varēja kļūt nekontrolējama. Viņam reiba galva. Lukturītis sašūpojās - viņš tos abus ar pistoli notēmēja uz tumšo gaiteni, kas mats matā līdzinājās koridoram pirmajā stāvā. Kavano atcerējās, ka pa kreisi ir slēdzis, bet gaismu neiededza, vēloties apžilbināt ikvienu, ko varētu sastapt tumsā. Ievainotais plecs nerimās dzeldināt, taču viņš pacēla kreiso roku, kurā turēja lukturīti, iespējami tālu no sevis, lai šāviena gadījumā neciestu svarīgas ķermeņa daļas. Tā kā viņa pozīcija bija apgriezta attiecībā pret pirmā stāva gaiteni, nelīdzsvarotā lukturīša gaisma atklāja, ka aizvērtās lifta durvis tagad atrodas kreisajā pusē. Aiz tām gaidīja vēl vienas durvis - un vēl divas aizvērtas durvis pa labi.

Asā smaka pastiprinājās ar katru negribīgo soli, ko viņš spēra gaitenī. Kuņģis tā lēkāja, ka viņš baidījās izvemties. Kājas tiecās sabrukt. Ķermenis draudēja noslīgt uz grīdas, piespiest muguru pret sienu, pievilkt kājas pie krūtīm, apvīt tām rokas un drebēt.

Nošausminājies par to, kā paša maņas vēlas viņu nodot, Kavano sevi izlamāja. Sviedriem piemirkušām drēbēm viņš pūlējās atsaukt atmiņā visus apvainojumus, ar kādiem instruktori viņu bija apveltījuši, visas pavēles, visas caur sāpēm iegūtās mācības.

Lai nolādēts, adrenalīns ir mans draugs!

Piespiedis prātu koncentrēties uz Kārenu un doto solījumu, Kavano minstinādamies spēra vēl vienu soli tumšajā gaitenī. Viņš pēkšņi aptvēra, kāpēc asā smaka viņam šķiet attāli pazīstama. Noliktava. Viņš bija uzgājis vājāku tās atblāzmu tajā pamestajā ēkā, kurā slēpās Preskots. Kad Kavano to saoda uz kāpnēm, kas veda uz Preskota paslēptuvi, priekšnojauta bija kārdinājusi viņu neiet tālāk un atgriezties automobilī. Tās dienas nemiers šķita maznozīmīgs salīdzinājumā ar bažām, kādas viņš apkaroja šai brīdī. Ja nebūtu apmācības un gribasspēka, Kavano nebūtu spējis doties augšā pa noliktavas kāpnēm.

Preskots!

Tas izdzimtenis te ir bijis!

Kavano saoda vēl kādu dvaku. Meklēdams tās cēloni, viņš pa- vērsa trīsošo lukturīti pret grīdu sev priekšā. Tālākās durvis pa labi veda uz vannas istabu. Tuvākās veda uz Kārenas darbistabu, kurā viņa glabāja digitālās kameras, datorus un īpašos printerus.

Kavano pašķieba lukturīša staru pret šo durvju apakšu un sa- juta riebumu, ieraugot, ka pa to apakšu plūst dūmi un aiz tām plaiksnī gaismiņa. Viņš pieskārās durvju rokturim, un tas bija mazliet iesilis. Panikas pārņemtā prāta daļa kliedza - bēdz! Bet cita sauca - Kārena! Un tā lika viņam atgrūst durvis.

Uguns viņu gandrīz apžilbināja. Bet ne jau uz to Kavano lūkojās. Ar seju pret viņu, ap fotogrāfiju iekārtām, datoriem un printeriem līkņājošu liesmu ieskauta, sēdēja Kārena. Sagumusi braucamkrēslā, savulaik laumiņai līdzīgā rudmate sēdēja nekustīgi, piežmieguši rokas pie krūtīm, tik plati ieplestām acīm, kādas Kavano nekad nebija redzējis, ar šausmu izķēmotu sejas izteiksmi. Vaigi bija tā nobālējuši, ka vasaras raibumi izskatījās spilgti sārti. Viņai bija tikai četrdesmit gadu, taču sašķobītie vaibsti viņu vērta divtik vecāku.

Kavano iegrūda lukturīti sporta jakas kabatā un steidzās pie Kārenas, taču uguns pasteidzās piekļūt, pirms viņš paspēja nonākt tik tuvu, lai atvilktu sievieti nost. Lai gan, pat ja viņš paspētu, tam nebūtu nekādas nozīmes. Kārena sēdēja ratiņos nekustīgi, nereaģējot uz liesmām, kas viņu aprija.

Mirusi.

Bet kā? Kavano prātoja, kāpjoties tālāk no liesmām. Viņš nebija redzējis viņas sejā ne ievainojumus, ne traumas, nekādas asinis no brūces, arī kakls nebija nobrāzts vai uztūcis, kā nožņaugšanas gadījumos. Spriežot pēc tā, cik cieši Kārena bija sagrābusi krūtis, izskatījās, ka viņu ķēris infarkts.

Uguns pieņēmās spēkā. Klupdams krizdams izskrējis gaitenī, Kavano pamanīja, ka tā visnešpetnāk plosās stūrī viņpus fotogrāfiju iekārtām, no grīdas kakta, it kā īssavienojums būtu izraisījis nelielu uguni, kas aiz sienas pieaugusi apmēros, līdz liesmām radās spēks izlauzties cauri sienai un piepildīt istabu. Preskots droši vien sienas kontaktligzdā saslēdzis pa tiešo vadus, lai izskatītos, ka ugunsgrēks izcēlies nejauši. Ienācis mājā, Kavano nebija saodis dūmus tāpēc, ka liesmām bija vajadzīgs laiks, lai izvirstu no sienas. Kā Preskotam patika izmantot uguni par ieroci!

Dūmi kairināja Kavano plaušas, un viņš izskrēja cauri gaitenim un metās augšup pa kāpnēm. Viņš sajuta neizskaidrojamu, nomācošu vēlmi apstāties. Bažas, kuras Kavano iepriekš bija sagrābušas, nu žņaudza viņu vēl spēcīgāk. Sirds sitās tik strauji kā vēl nekad dzīvē. Krūtis cilājās tik strauji, ka šķita - pārsprāgs plaušas.

Cīnies vai bēdz! Kavano neko tik ļoti nekāroja kā skriet prom no liesmām, taču, kamēr viņš minstinājās uz kāpnēm, gandrīz no- lēmēts aiz šausmām, viņš pavērās augšup un beidzot saprata, kāpēc instinkti kavēja viņu traukties pa kāpnēm. Kad viņš nāca lejā, durvis kāpņu galā bija palikušas vaļā.

Tagad tās bija ciet.

Preskots bija uzkavējies, lai pārliecinātos, ka uguns izplatīsies. Kavano bija par to pārliecināts, tāpat kā bija pārliecināts, ka, uzkāpis augšā, viņš atradīs durvis aizslēgtas. Dūmi izraisīja klepu, un viņš sajuta aiz muguras karstumu.

"Kāp augšā un izlauz durvis!" viņš prātoja.

Bet ja nu Preskots uzkavēsies līdz pēdējam brīdim? Ja nu viņam joprojām ir Roberto AR-15? Preskots vēlas, lai tas izskatītos pēc negadījuma, taču vajadzības gadījumā šaus.

Kavano noklumburēja pa kāpnēm. Pagriezies viņš ieraudzīja, ka liesmas jau izlauzušās no Kārenas darbistabas. Viņš atrāva vaļā lifta durvis un atvieglots konstatēja, ka pulētā ozolkoka kabīne atrodas pagrabā. Kā ikviens steidzīgais, kam kājas klausīja, Preskots bija uzgājis augšā pa kāpnēm.

Kavano izņēma no sporta jakas kabatas lukturīti, izmisīgi pārlaida to pāri lifta griestiem un sajuta cerības uzplūdus, ieraugot divu kvadrātpēdu platu remonta lūku, kas viņam bija palikusi atmiņā. Atšķirībā no liftiem mūsdienīgās biroju ēkās šīs kabīnes izmēri bija pieticīgi, un Kavano varēja aizsniegties līdz griestiem.

Kavano lūdzās, lai uguns radītais troksnis būtu tik skaļš, ka noslāpētu šķindoņu, kas radās, paceļot un atvāžot lūkas vāku. Uguns lauzās uz lifta pusi, un viņš aizvilka durvis un aizvēra metāla vārtiņus. Kaut arī Kavano no visa spēka centās aizvilkt vārtiņus klusi, to metāla stieņi džinkstēja, un viņam atlika tikai lūgt Dievu, lai uguns rēcieni noslāpētu arī Jo troksni.

Šaurajā telpā skaļi atbalsojās Kavano straujā, aizsmakusi elpa. Pāri sejai lija sviedri. Lifti. Viņš ienīda liftus. Nekad nevarēja paredzēt, kurā brīdī kaut kas sabojāsies un lifts apstāsies, vai arī - ko viņš ieraudzīs, kad atvērsies durvis.

Pa durvju spraugu iespiedās dūmi un sāka piepildīt kabīni. Juzdams kaut ko līdzīgu panikai, sajūtu, kas līdz šim Kavano nebija sagrābusi, viņš piespieda pogu ar ciparu "2". Ja uguns būs aizsūtījusi pie tēviem elektrības sadales kārbu, ja lifta motors nestrādās…

Viņam gribējās kliegt. Lifts noraustījās, un šis impulss spiedās kaklā. Atšķirībā no ātrgaitas biroju ēku liftiem, šis bija projektēts lēnai gaitai. Kavano drebēdams iestūma pistoli makstī. Viņš pasniedzās augšup, novietoja lukturīti uz lūkas vāka, pieķērās lūkas malai un, saliekdams rokas, pievilkās.

Kreiso plecu plosīja agonija. Lifts vibrēdams lēnām virzījās augšup, un Kavano izdzirdēja plīsuma skaņu pie pleca - pārsējs atrāvās no ādas. Pievelkoties viņš sajuta pāri plecam tekam siltu šķidrumu - brūce bija atvērusies.

Bet Kavano bija vienaldzīgas asinis, vienaldzīgas sāpes. Vissvarīgākais bija izrausties no lifta kabīnes. Liftam apātiski slīdot augšup, kabīni pildīja dūmi. Iekšā sūcās svelme. Pār krūtīm stīdzēja asinis, samērcējot kreklu un jaku, un panikas izraisītais dzinulis dāvāja vairāk spēka, nekā šķita iespējams. Pat visgrūtākajos uzdevumos viņš ne reizi nebija piedzīvojis tik neizmērojamu iekšējo spēku. Sāpes pazuda nebūtībā. Vājums plecā izgaisa, to aizvietoja neiedomājama enerģija, kas dzina Kavano cauri lūkai, jo grīda, uz kuras viņš stāvēja, sāka gruzdēt.

Sēcoši vilkdams elpu, Kavano lūkojās cauri lūkai, cauri dūmiem uz pārogļoto grīdu. Piepeši viņš izdzirdēja klusinātus vairākkārtējus paukšķus un krakšķi, šķīstot kokam, - pirmā stāva lifta durvis pāršķēla lodes un ietriecās pretējā kabīnes sienā. Lifts turpināja celties, lēnām virzoties garām durvīm, kabīni pāršķēla vēl viena zibenīga ložu kārta, no durvīm atšķeļot koka šķembas.

Šāvieni bija tik klusi, ka ārpus mājas tie nebūs dzirdami, un tas nozīmēja, ka Preskots izmanto skaņas klusinātāju. Bet skaņas klusinātājus likumīgi iegādāties nebija iespējams. Kur viņš spējis tādu atrast?

Kur es būtu tādu atradis, Kavano iedomājās.

Atbilde nekavējās. Es vajadzības gadījumā iztukšotu plastmasas ūdens pudeli un uzmauktu to uz stobra. Bet mani apmācīja, kā šādos gadījumos rīkoties. Kā to zina Preskots?

Arī šī atbilde nekavējās. Preskotam bija divas dienas laika apsvērt šo problēmu, Kavano prātoja. Viņa specialitāte bija pārzināt fizikas likumus. Un vēl kas - varbūt viņam piemīt dabas dots talants.

Lifts mokoši rāpās augstāk, un šāvieni mitējās. Kavano iztēlojās Preskotu klausāmies, kā lifts ceļas viņam garām, un tad brāžamies pa gaiteni uz kāpnēm, kas veda uz otro stāvu, smagiem soļiem dimdinot augšup. Pat būdams tukls, Preskots spēs nonākt nākamajā stāvā pirms lifta.

Kavano dzirdēja, kā virs galvas čīkst ritenīši un motors velk kabeli, kas ceļ liftu. Brīdī, kad kabīnes grīda uzliesmoja, Kavano izdzirdēja vēl vienu paukšķu kārtu, lodēm sadragājot otrā stāva lifta durvis un sacaurumojot kabīni. Ja Preskots par klusinātāju būtu izmantojis plastmasas pudeli, lodes to jau būtu sašķaidījušas driskās. Viņš noteikti būs pārslēdzies uz citu klusinātāju, piemēram, aptinis ap stobra galu žaketi. Taču arī žakete drīz vien būtu lupatās, un Kavano minēja, ka turpmāk Preskota raidītie šāvieni būs tik skaļi, lai tos varētu dzirdēt arī ārpus mājas.

Ritenīšu čīkstoņa apklusa. Motora dūkoņa rimās. Lifts noraustījās un apstājās. Vienīgā skaņa bija liesmu gurkstoņa uz kabīnes grīdas. Karstums, kas tiecās augšup, svilināja tā, ka Kavano bija spiests atvirzīt seju no lūkas.

Tad viņa uzmanību saistīja cita skaņa, vai varbūt viņš, liesmu krakšķēšanas pārņemts, to tikai iedomājās, - klusi skrapstēja eņģes.

Kavano izslēdza lukturīti. Lifta durvis lēnām vērās vaļā. Pres- kots atkāpsies nostāk. Kavano bija par to pārliecināts - pārliecināts, ka Preskots nerēgosies durvju ailā, nepadarīs sevi par mērķi. Arī malā stāvēdams, Preskots cauri mazliet pavērtajām durvīm redzēs liesmas. Vai viņš pavērs durvis platāk vai arī tāpat ticēs, ka liftā iešautās lodes un degošā kabīne savu darbu paveikušas?

Kavano sirds dauzījās tā, ka drebēja ribas. Sajuzdams, kā caur atvērto lūku karstums pieņemas spēkā, viņš pacēla galvu un palūkojās uz trešajām lifta durvīm, kuras veda uz bēniņiem. Lifta projektā tā pacelšanās uz trešo stāvu nebija paredzēta, un pasažieri pa šīm durvīm nemaz nevarēja iekļūt. Tās bija divreiz mazākas par durvīm citos stāvos un domātas remontdarbiniekiem, lai iekāptu šahtā un ieeļļotu ritenīšus un kabeļus.

Pēkšņi lifta durvis atsprāga vaļā līdz galam. Preskots, vērojot piesardzīgā leņķī, redzēs, ka uz grīdas nav sakņupis Kavano līķis. Tā kā, neiekāpjot liftā un neaizverot durvis un vārtiņus, nebija iespējams pagrabā likt liftam pacelties, Preskots zibenīgi nopratīs, ka cauri apkopes lūkai Kavano ir uzrāpies uz kabīnes. Tad Preskotam atliks tikai pacelt šauteni vertikāli pret atvērumu un…

Kavano bija vajadzīgas abas rokas, un viņš iemeta lukturīti sporta jakas kabatā. Ievainotais plecs dārdēja sāpēs, taču viņš, satvēris lifta kabeli, ar pūlēm vilkās augšup. Nonācis iepretim bēniņu durvīm, Kavano, ar labo roku turēdamies pie kabeļa, izstiepa kreiso, asiņojošo roku pret durvīm. Viņš izmisīgi atstūma tās vaļā, satvēra stenderes malu, gandrīz iekliedzās no sāpēm un ievilka sevi tumšajos bēniņos.

Viņam tā pūloties, no kabatas bija izbīdījies lukturītis. Mirkli pēc tā izraisītajiem klaudzieniem pret lifta griestiem šāvienu rēcieni izrāva no tiem veselus gabalus. Šahtas griestos ietriecās lodes, bet Kavano jau ripoja pa bēniņu grīdu un atsitās pret kaut ko līdzīgu ceļasomai. Viņš izmisīgi izstūma somu cauri atvērtajām durvīm un iegāza to lifta šahtā. Atsitoties pret lifta kabīnes jumtu, tā var maldināt Preskotu, liekot domāt, ka ir trāpījis Ka- vano un viņš nokritis.

Tomēr tagad šāvienus trokšņu klusinātājs nebija apslāpējis. Kavano cerēja, ka visticamāk kaimiņi tos būs sadzirdējuši un piezvanījuši policijai.

Tā bija pirmā Preskota pieļautā kļūda. Pat ja ugunsgrēks nebūtu izcēlies, Preskots nedrīkstēja riskēt un uzkavēties te ilgāk. Izraisot ugunsgrēku, viņam bija nekavējoties jāatstāj māja, citādi viņš te būs iesprostots. Kaimiņi droši vien redzējuši, kā no mājas paceļas dūmi, un izsaukuši ugunsdzēsējus. Par spīti uguns rēkoņai, Kavano kā pa miglu likās, ka dzird tuvojamies sirēnas - vēl viens iemesls, lai Preskots laistos prom pēc iespējas ātrāk.

Guļot uz putekļainās grīdas un berzējot sasisto muguru, Kavano kāri tvēra svaigo gaisu, lai gan zināja, ka drīz vien ari šī telpa piepildīsies ar dūmiem. Lai to daļēji aizkavētu, viņš aizvēra lifta durvis, aizsedzot skatienam liesmu ņirboņu šahtā. Viņš bija tā pieradis pie liesmu šaudīšanās, ka nebija gatavs gandrīz pilnīgajai bēniņu tumsai. Pelēcīga krēsla ar pūlēm zagās pa sīciņiem logiem abos galos. Viņš nekādā ziņā nespētu izspiesties tiem cauri. Vienīgā izeja bija bēniņu durvis.

Bet vai Preskots viņu gaidītu tur, lejā, gatavs izšaut? Aiz logiem tālumā gaudojošās sirēnas šķita tuvojamies. Viņš nolēmis, ka nošāvis mani, un aizgājis, Kavano prātoja, man tam jātic. Ja es vēl kavēšos te bēniņos, uguns mani iesprostos.

Acis pielāgojās un tumsā izšķīra masīvas kontūras, kas, pēc viņa minējuma, bija lielas kastes. Cilvēkveidīgais siluets, kā izrādījās, bija šuvēja manekens. Kavano zināja, ka bēniņos var iekļūt pa atvāžamu lūku otrā stāva kāpņu galā. Orientējies viņš aprēķināja durvju atrašanās vietu. Cauri plaisām lifta šahtas sienās turpināja sūkties dūmi, un viņš rāpoja tai apkārt. Taustīdamies Kavano meklēja ceļu cauri putekļiem un pēkšņi uzgāja salocītas kāpnītes, kas gulēja uz lūkas vāka. Tagad viņam atlika tikai nolaist tās lejā…

Un ko Preskots? Ja nu es kļūdos, un viņš mani gaida?

Kavano svīda. Viņš sajuta sev aiz muguras tveici. Viņš pagriezās un ieraudzīja, kā caur plaisām šahtas sienā gāžas liesmas. Viņš dzirdēja, kā tuvojas sirēnas.

Preskots ir prom! Viņam jābūt prom.

Kavano grūda lūkas durvis.

Nekas nenotika.

Viņš grūda spēcīgāk. Velti.

Es acīmredzot stumju nepareizo pusi, viņš padomāja. Es stumju to pusi, kurā ir eņģes.

Viņš piesteidzās pie pretējās puses un pagrūda stingrāk.

Lūkas durvis palika savā vietā.

Gandrīz aizrijies no paša saceltajiem putekļiem, Kavano lūkojās te uz vienu, te uz otru durvju pusi. Liesmas caur lifta durvīm bija spožas, un to gaismā varēja redzēt, ka patiesībā eņģes bija tajā lūkas pusē, kuru viņš bija mēģinājis uzspiest vispirms. Eņģes bija labi redzamas, pieskrūvētas pie paralēlām sijām. Kavano panikā metās pie tās durvju puses, kurā eņģu nebija, un spieda no visa spēka, taču durvis nepakustējās. Tātad otrā pusē ir aizšaujamais, kas neļauj durvīm nejauši atvērties.

Pāri plūda dūmi.

Viņš uzsita ar kāju, cenšoties iztriekt caurumu lūkā, pa kuru izbāzt roku un atraut vaļā lūku.

Biezais koks nepadevās.

Kavano apsviedās otrādi un pārlaida acis kastēm, manekenam, vēl vienai ceļasomai, meklēdams jebko noderīgu. Viņš saliecās un sāka klepot. Viņš iedomājās, vai nevarētu eņģes atskrū- vēt. Kā? Kur lai es atrodu skrūvgriezi vai kaut ko…

Acis asaroja. Dūmi no šahtas aizsedza liesmu mesto gaismu lifta kabīnē. Es te piņķerēšos, līdz pakritīšu, Kavano satraucās.

Skābekļa trūkums jau lika viņam grīļoties. Par spīti panikas dāvātajam spēkam, organisms bija sasniedzis robežu. Ja viņš turpinās ieelpot dūmus…

Tad neelpo, viņš sev pavēlēja.

Kavano aizturēja elpu, neliekoties manām plaušu protestus, izvilka pistoli un notēmēja blakus eņģei. Stobrs atradās piecu collu attālumā, tādā leņķī, kas liktu lodei ietriekties zem eņģes un sabojāt skrūves.

Lai izvairītos no šķembām acīs, Kavano, pirms nospieda mēlīti, aizgrieza galvu. Šāviena troksnis satricināja bungādiņas. Aizturējis elpu, viņš notēmēja citur, šoreiz citā vietā blakus eņģei, un atkal novērsās, pirms nospieda mēlīti. Atsitiena dēļ viņa nestabilās rokas pasviedās uz augšu. Ausīs zvanīja no rībiena.

Pistoles aptverē satilpa astoņas patronas, un vēl viena atradās patrontelpā. Bīstoties, ka zaudēs samaņu, Kavano spieda mēlīti, šķaidot apkārt koka šķembas. Viņš iztukšoja aptveri, tās vietā no somiņas pie jostas ielika jaunu un izšāva vēl astoņas lodes, šoreiz blakus otrai eņģei. Viņš aizvietoja aptveri ar pēdējo pilno no somiņas un turpināja apšaudīt eņģes.

Pietaupījis pēdējo lodi gadījumam, ja Preskots palicis mājā, par spīti ugunij, Kavano iemeta pistoli makstī un uzspieda ar kāju durvīm. Viņš dzirdēja, kā tās protestēja… uzspieda vēlreiz, dzirdēja koku iečīkstamies, eņģēm atdaloties no durvīm… uzspieda trešo reizi un krita, jo durvis padevās, un viņš kopā ar tām gāzās kāpņu laukumiņā.

Krizdams viņš pieķērās pie lūkas malas, šūpojās un ieraudzīja, kā liesmas izēdas cauri lifta durvīm zem viņa, un atlaida tvērienu. Nokritis dūmu pārpildītajā kāpņu laukumiņā, viņš aizvēlās pa grīdu. Cauri ķermenim izdrāzās triecienvilnis, kas izsita gaisu no protestējošām plaušām un piespieda ieraut kaklā dūmus.

Kavano gribēja tikt līdz guļamistabai, kas atradās kāpņu galā, taču, kārpīdamies pa grīdu, nesajuta nekādus šķēršļus un atskārta, ka ir devies nepareizā virzienā un kuru katru brīdi var novelties pa kāpnēm pretī liesmām, kuras aizšķērsoja ceļu uz parādes durvīm. Dzeļošām acīm Kavano pagriezās, lai cauri dūmu sienai virzītos četrrāpus uz guļamistabu.

Taču rokas atteicās darboties. Ceļi atteicās grūst uz priekšu. Skābekļa trūkums bija viņu paralizējis. Šķita, ka pāri augumam nolaižas sega un smacē.

Pēkšņi viņu satvēra kādas rokas. Kavano juta, kā tiek ievilkts pustumsā, tālāk no liesmām, kas aprija lifta durvis. Atskanēja klaudziens — aizcirtās durvis viņam aiz muguras, aizšķērsojot ceļu dūmiem. Rokas viņu satvēra vēlreiz, vilka garām kaut kam tumsnējam, kas varēja būt gulta, cauri atvērtām durvīm uz balkonu, kur viņš tā bija tiecies nokļūt.

Ārpusē pirmā stāva logu liesmās viņš ieraudzīja, kam piederēja šīs rokas un sasprindzinātā seja. Džemija. Zaļajās acīs atspoguļojoties liesmām, viņa vilka Kavano uz balkona kreiso malu, uz vertikālu sliežu ietvertu motorizētu platformu, ar kuru Kāre- na, sēžot riteņkrēslā, nolaidās piemājas pagalmā.

Viņš dzirdēja Džetnijas spalgo elpu un motora sprauslāšanu, platformai laižoties lejā. Gaudoja sirēnas.

Platforma noraustījās un apstājās. Visticamāk, uguns bija pār- dedzinājusi elektrības vadus, Kavano atskārta. Viņš pablenza pāri malai un ieraudzīja liesmu ņirboņu atspoguļojamies uz mauriņa piecas pēdas zemāk.

Džemija atvēra platformas vārtiņus, pārkārās pāri malai un palaida vaļā rokas. Viņa nolēca, saņēmās un pacēla rokas pret Kavano, kurš slīdēja pāri malai. Viņš lēca Džemijas izstieptajās rokās, un abi nokūleņoja zālienā.

Uguns sasniedza pagalma logus, un sirēnas gaudoja tuvāk.

Džemija uzvilka Kavano kājās un centās attālināties no degošās mājas, vedot viņu uz labo pusi.

-    Nē, - Kavano klusi iebilda. - Dziļāk pagalmā.

-Ko?

-    Pagalmā. Vārtiņi.

Nosacīti tīrais gaiss izdzenāja reibumu no prāta, un Kavano cauri pagalmam klupšus attālinājās no mājas. Džemija turējās līdzās un atbalstīja viņu.

Mājas priekšā klaigāja ugunsdzēsēji. Rēca motori. Rībēja un grabēja kāpnes un cits ekipējums.

Pagalms bija plašs. Aiz diviem milzīgiem kokiem sabiezēja ēnas. Liesmu mestā spilgtā gaisma drīz aizsniegsies arī te, taču pagaidām viņi atradās tumsas aizsegā dzīvžoga iedobumā. To aizpildīja augsti, balti koka vārti.

-            Kārena tos ierīkoja, - Kavano ievilka elpu, - lai kaimiņu mājas puika… - Viņš ieelpoja vēlreiz. - … Varētu ievest te zā- lespļāvēju un nocirpt mauriņu.

-Ja nu tie ir aizslēgti?

-    Pamēģināsim pārkāpt.

Pēkšņi vārti atsprāga vaļā. Abiem palīgā steidzās vīrietis, sieviete un pusaugu zēns.

-    Kas noticis? Jūs neesat cietuši?

-    Mēs nācām pie Kārenas, - Kavano izmocīja. - Izskatās, ka… uguns izcēlusies sienā. Izplatījās momentā. Tik tikko izmukām ārā.

-    Kur Kārena?

-   Pagrabā… - Kavano turpināja streipuļot pāri pagalmam. Pistole zem sporta jakas nebija redzama. - Mēs netikām…

-    Mēs dzirdējām šāvienus.

-    Krāsu bundžas eksplodēja. Pasakiet ugunsdzēsējiem, lai steidzas pie Kārenas.

Degošās mājas apmirdzēti, vīrietis un zēns metās Kārenas mājas pagalmā. Sieviete vilcinājās.

-    Glābiet savu māju! - Džemija uzsauca. -Kā?

-    Aplaistiet jumtu, lai dzirksteles neaizsvilina māju!

Sieviete nobālēja. Viņa metās pie šļūtenes, kas bija piestiprināta pie krāna mājas sienā.

Kamēr viņa laistīja jumtu ar ūdeni, pagalmā sāka drūzmēties kaimiņi, centās saskatīt liesmas un grūstīdamies nepievērsa uzmanību Kavano un Džemijai.

10

Kavano, dodoties pa tumšo ieliņu divu kvartālu attālumā no mājas, no visa spēka centās soļot stalti un neizskatīties ievainots.

Aiz muguras no stūra parādījās automašīnas ugunis. Baidīdamies, ka tas varētu būt policijas auto, kas brauca no ugunsgrēka puses, viņš iegāja krūmos.

Taču uz auto jumta nemanīja pazīstamo policijas bākuguņu statīvu - Kavano ieraudzīja pieticīgā ātrumā tuvojamies anonīmo "Taurus" siluetu. Viņš atgriezās uz ietves.

Kad Džemija piebremzēja, viņš iekāpa un atzvēlās priekšējā sēdeklī.

Viņa atsāka braukt tikpat pieticīgā ātrumā.

-    Nebija grūti savākt mašīnu? - Kavano apjautājās.

-     Gluži otrādi. Policija priecājās, ka aizbraucu, jo atbrīvoju vietu vēl vienai ugunsdzēsēju mašīnai. Cik smagi esi cietis?

-    Atvērās brūce.

Abi kādu brīdi neteica ne vārda.

-    Mani glābdama, tu varēji iet bojā, - Kavano ierunājās.

-    Es par to pat neiedomājos.

-    Tev bail nebija?

-    Baiļojos tikai par tevi.

Kavano palūkojās uz savām trīcošajām rokām.

-    Šoreiz es izjutu bailes.

Džemija, turpinādama braukt, atrāva skatienu no lukturu apmirdzētās tumsas un ātri palūkojās uz vīru.

-    Pār tavu galvu gāzies pārāk daudz.

-    Ne tikai tas. Tajā pagrabā mani kaut kas pārņēma. - Kavano drebēja. - Es pirmo reizi sapratu, kas ir bailes. - Viņš juta, kā no ievainojuma plūst asinis. - Biju cerējis, ka tas man paies secen. Mēs ceļā no moteļa pabraucām garām "Wal-Mart" veikalam.

-     "WaUMart"? - Džemija samulsusi pārjautāja.

-    Mums vajadzēs šo to iepirkt. Atkritumu maisiņus. Elektrisko plītiņu. Kastroli. Un…

CETURTĀ DAĻA

Draudu konfrontācijā

1

Spīguļoja elektriskās plītiņas spirāle. Cauri garaiņiem, kas plūda pa atvērtās vannas istabas durvīm, Kavano manīja šo aparātu uz skapīša pie kosmētikas spoguļa. Uz tā neskaidri vīdēja katliņa aprises. Katlā vārījās ūdens, saliekta šujamadata un makšķer- aukla.

Kavano sagumis sēdēja vannā, kamēr karstais dušas ūdens skaloja nost dūmus un netīrumus.

-    Tev ir vēl vairāk zilumu, - Džemija teica. - No rīta tev būs grūti staigāt.

-    Nebūs nepieciešamības. Rītdienu mēs pavadīsim mašīnā.

-    Un arī daļu šīs nakts?

Kavano pagrieza galvu un nopētīja sievu.

-    Tu uztver tikpat ātri kā Preskots.

-    Turpretī es neizraisu ugunsgrēkus malu malās. Mēs te ilgi vairs nevaram uzturēties, pareizi?

-    Pareizi. Katrā apkaimē ir kāds nemiera gars, kas ievēro nepazīstamas mašīnas uz ielas. Šis cilvēks par to paziņos policijai. Kāds no policistiem atcerēsies pievilcīgu sievieti, kas ugunsdzēšanas laikā atbrīvoja vietu mašīnai. Tikmēr Kārenas kaimiņi pastāstīs policijai par ievainotu vīrieti un pievilcīgu sievieti, kas izskrēja no mājas un nozuda. Paies zināms laiks, līdz policija sa- organizēsies, taču jau pirms pusnakts viņi sāks meklēt vīrieti un sievieti tumšzilā "Taurus". Laiks doties ceļā.

Džemija uzmeta aci kastrolim uz plītiņas.

-    Domā, jau būs uzvārījies? - viņa vaicāja.

-    Desmit minūtes. Ja mikrobi jau nav pagalam…

-            Aizgriez dušu! - Džemija nosusināja ievainojumu ar ķirurģisko marli un uzklāja "Wal-Mart" veikalā iegādāto "Betadine" baktericīdu. Brūce izskatījās pietiekami tīra, lai Kavano nevajadzētu pārdzīvot ūdeņraža pārskābes radītās sāpes. Viņa aši uzklāja antibiotisko ziedi. Tad viņa, piesteigusies pie katliņa, ar spirtu noberztām knaiblēm izcēla adatu un makšķerauklu no verdošā ūdens. Džemija novietoja tos līdzās dezinficētām šķērēm uz antiseptiska dvieļa pie vannas.

-    Tev vajadzēja kļūt par medmāsu. - Kavano pasmīnēja.

-    Jā, mans mūža mērķis ir lāpīt šautas brūces. Vai tu esi pilnīgi pārliecināts, ka bez tā nevar iztikt?

-    Brūce nedrīkst palikt vaļā, un nepietiek ar pārsēju vien.

-    Mēs jebkurā laikā varam izmēģināt dzeloņstiepli un skavo- tāju.

-    Asprātīgi.

-    Smejies vien! - Džemija notupās vannā viņam blakus. — Es rīkošos, cik vien maigi varēšu, bet tev tik un tā sāpēs.

-    Man jau agrāk nācies to piedzīvot. - Kavano seja bija tikpat saspīlēta kā nervi.

-    Varu iedomāties.

-    Bet tas čalis nebija tik glīts kā tu.

-    Glaimi ir patīkami. Turpini teikt jaukus vārdus par mani, kamēr es strādāju!

-    Tu esi sīksta.

-    Tāpat kā tu. - Džemija iedūra adatu.

2

Kavano pamodās no mašīnas ritmiskās līgošanās. Logā zibēja auto ugunis, un viņš attapās, ka guļ aizmugurējā sēdeklī uz segas, ko Džemija arī bija iegādājusies "Wal-Mart". Jau nākamajā mirklī viņš modri pamanīja aitādas imitācijas segas uz priekšējiem un aizmugurējiem sēdekļiem - arī tās bija nopirktas "Wal-

Mart" veikalā un nosedza viņa atstātos asins traipus. Automašīna bija pilnīgi jauna, taču strauji tuvojās norietam. Šī doma viņu nez kāpēc uzjautrināja.

-    Kur mēs atrodamies? - viņš nomurmināja.

-     Man jau izklausījās, ka tu sakusties. Mēs esam uz dienvidiem no Pokipsi. Tu labi izgulējies?

-    Jā. - Viņš lēnām pieslējās sēdus. Pretimbraucošo mašīnu ugunis žilbināja acis.

-    Kā plecs?

-    Stīvs. Es noģību?

-    Noģībi.

-    Un tu vēl apgalvoji, ka esmu sīksts.

-    Neslāpst? Tev pie kājām uz grīdas ir ūdens pudeles.

Kavano pavērās lejup un tumsā pamanīja pudeles. Viņš vienu atvēra.

-    Ēst gribi? - Džemija apvaicājās.

-    Ņemot vērā, cik esi slaika, tu daudz domā par ēdienu.

-    Par to tu nedabūsi nevienu virtuli.

-    Virtuli?

-    Ar šokolādes glazūru. Tu taču neiedomājies, ka braukšu visu cauru nakti bez ēdamā, kas aizdzen miegu.

-    Cik pulkstenis?

-    Aptuveni viens naktī.

-    Moteļa numuru uzkopt nebija grūti?

-    Nē. Es izdarīju, kā mācīji, un saliku visus asiņainos dvieļus un apģērbu "Wal-Mart" iegādātajos atkritumu maisos. Maisus sametu atkritumu tvertnē pie būvlaukuma. Uz dvieļiem nebija moteļa nosaukuma, tāpēc mūsu saistību ar tiem nav iespējams pierādīt.

-    Pirkstu nospiedumi?

-     Es izslaucīju visu numuru un atstāju atslēgu kopā ar dzeramnaudu. Gluži tā, kā tu liki.

Kavano nopētīja reto satiksmi.

-    Neesi nogurusi?

-    Drīz būšu.

-    Atrodi apstāšanās vietu, un apmainīsimies. Es varu kādu laiku pastūrēt.

-    Tu spēsi?

-    Varu stūrēt ar labo roku. Tiklīdz nonāksim Ņūdžersijā, atradīsim citu moteli.

-    Un tad?

-    Tiklīdz sakopšu sevi, tā došos pakaļ Preskotam.

3

-    Dievs augstais, kas šim autiņam lēcies? - izsaucās auto krā- sotavas īpašnieks.

Jautājums bija retorisks. "Taurus" bija gandrīz viscaur noklāts ar sarkanu un zaļu fluorescējošu krāsu.

-    Nolāpītie knēveļi! - Kavano sūrojās, kaut arī pats bija ap- smidzinājis automašīnu. - Atstāju pusstundu uz ielas un, kad atgriezos, lūk, ko ieraugu!

-    Vajadzēs pārkrāsot visu mašīnu.

-     Kā nu ne, bez tam izplatītāji paziņo, ka vandalisms garantijas remontā nav iekļauts. Viņi par pārkrāsošanu prasa zvērīgu summu.

īpašnieks ieinteresējās. -Cik?

Kavano nosauca tik milzīgu skaitli, ka īpašnieks, pat iedevis atlaidi, izskatītos pēc laupītāja.

-    Kā izklausītos par pusotru simtu mazāka summa? - īpašnieks apvaicājās.

-    Labāk nekā tik, cik es biju gatavs maksāt. Taču es gribu, lai to paveic steidzami.

-    Labi, labi. Kādu krāsu izvēlēsieties? To pašu tumšzilo?

-    Mana sieva ienīda šo krāsu kopš dienas, kad nopirku mašīnu. Viņa gribot pelēku.

-    4

-    Sems Mērdoks, - Kavano teica Filadelfijas bankas klerkam.

-    Parakstieties šeit, mister Mērdok!

Kavano paklausīja.

Klerks salīdzināja ar bankas ierakstos atrodamo parakstu un ievadīja datumu blakus Kavano parakstam.

-    Redzu, ka neesat te kādu laiciņu bijis.

-    Pēdējo reizi pirms gada. Nepatīkami. Es vienmēr saku - cilvēks, kurš ir spiests pieiet pie sava bankas seifa, noteikti pārdzīvo grūtus laikus.

Klerks veltīja Kavano līdzjūtības pilnu skatienu, acīmredzami piedēvējot Kavano nobrāzto seju viņa pieminētajiem grūtajiem laikiem.

-    Lūdzu, jūsu atslēga.

Kavano, ģērbies uzvalkā un kaklasaitē un apgriezis matus īsus, lai tiktu vaļā no apsvilušajiem galiem, pasniedza klerkam prasīto.

-    Vai jums vajadzēs kabīni?

-jā.

Klerks aizveda Kavano un Džemiju pa marmora kāpnēm pie metāla stieņu vārtiem, kurus atslēdza. Aiz tiem spoži apgaismotā seifu glabātavā atradās nelielu, mirdzošu nerūsējoša tērauda lūku sienas. Klerks palūkojās uz atslēgas numuru, ko Kavano bija viņam iedevis. Viņš devās uz sienu labajā pusē, iestūma atslēgu desmit reiz divpadsmit collu lielā lūkā netālu no grīdas, atdalīja atslēgu no saišķa, ko nēsāja kabatā, iebāza to lūkā un pagrieza abas atslēgas vienlaikus.

Atvēris lūku, viņš izvilka seifa kastīti un pasniedza to Kavano.

-    Kabīnes ir tepat ārpusē.

-    Pateicos!

Kavano izvēlējās otro pa labi, iegāja tajā kopā ar Džemiju un aizvēra durvis. Šīs norises laikā viņš nemanāmi pārbaudīja sienas un griestus, meklējot slēptās kameras - lai gan tādu esamību apšaubīja, taču no ieraduma tik un tā neatteicās. Viņš novietoja kastīti uz galda un pārliecās tai pāri - Džemija darīja to pašu, un abu muguras aizsedza kastītes saturu.

Zem vāka atklājās divas biezas brūna papīra aploksnes un zils auduma maisiņš, kura piebāztās pusītes bija ar rāvējslēdzēju sa- vilktas kopā. Kavano sakrāva visu portfelī, ko bija nopircis veikalā šai pašā ielā dažas minūtes pirms ienākšanas bankā.

Džemija atvēra durvis. Neizrādīdams, ka kreisā roka ir nevesela, Kavano spēja tajā noturēt portfeli, ar otru pasniegdams seifa kastīti klerkam, kurš to iebīdīja glabātavas sienā, apgrieza atslēgas sākotnējās pozīcijās un atdeva atslēgu Kavano.

- Pateicos! - Kavano bilda.

5

Motelī, kurā norēķināšanās skaidrā nebija neparasta parādība, Kavano pagaidīja, līdz Džemija aizvērs žalūzijas. Tad viņš izvietoja portfeļa saturu uz gultas. Pirmajā biezajā, brūnajā aploksnē atradās pieci tūkstoši dolāru divdesmitniekos.

-    Redzu, ka esi taupījis nebaltai dienai, - Džemija norādīja.

Otrajā aploksnē atradās dzimšanas apliecība, kredītkarte, pase un Pensilvānijas pavalsts autovadītāja apliecība uz Semjuela Mērdoka vārda. Vadītāja apliecībā un pasē bija Kavano fotogrāfija.

-     Piecus gadus veca dāvana no Kārenas. - Viņš brīdi gremdējās atmiņās par Kārenu. - Kā viņa man atgādināja, nekad nevar zināt, kad var noderēt jauna identitāte. Es bieži braukāju gar austrumu piekrasti, tāpēc man nav grūti reizi gadā pieskriet Filadelfijā. Es izņemu kredītkarti no seifa un izdaru dažus pirkumus, lai konts paliktu atvērts. Tāpat pagarinu autovadītāja apliecības termiņu.

-    Kāpēc tieši Filadelfija?

-    Ērti. Atrodas pusceļā starp Ņujorku un Vašingtonu - pilsētām, kurās es bieži strādāju.

-    Kur tev sūta kredītkartes rēķinus?

-    Tos nosūta uz privātu pastkastīšu iznomāšanas kantori tepat, Filadelfijā.

-    Un tad tos pārsūta uz privātu pastkastīti, ko tu izīrē Džek- sonholā uz Sema Mērdoka vārdu, bet to man nekad neesi stāstījis, - Džemija prašņāja.

Sašūtās brūces dēļ Kavano apvaldīja vēlmi paraustīt plecus.

-    Labdabīgs noslēpums.

-    Tīrais prieks iepazīt tevi tuvāk. Vai "Global Protective Services" par šo otru identitāti zina?

-    Neviens nezina.

-    Kas ir somiņā?

-    Dāvana tev.

-    Vai tu re!

Kavano atvilka somiņas rāvējslēdzēju.

Džemija izcēla tās saturu.

-    Tu man reiz stāstīji anekdoti par komplimentu, kādu vīriešiem visvairāk patīk dzirdēt no sievietēm: "Mīļais, kā man patīk, ka tu piņķerējies ap motoriem un nes mājās elektroniku, darbarīkus un šaujamieročus."

Priekšmets, ko Džemija turēja rokā, bija Kavano "Sig Sauer" deviņu milimetru pistoles līdzinieks. Šis, tāpat kā Kavano ierocis, bija modificēts. Rūpnīcas ievietotās mērķēšanas ierīces bija aizstātas ar platāku pakaļējo tēmēkli un citu priekšējo ar zaļu lu- miniscējošu punktiņu, kas atviegloja tēmēšanu. Visas iekšējās kustīgās detaļas bija apvīlētas un noklātas ar permanentu berzes samazinātāju, lai novērstu ieķīlēšanos. Ārpuse bija pēc iespējas nogludināta, nepieļaujot aizķeršanos aiz asām malām. Blāva, melna epoksīdsveķu apdare neļāva atstaroties gaismai.

Kavano vēroja, pārliecinoties, ka Džemija izpilda iemācītos drošības noteikumus. Tā kā šī pistole nebija aprīkota ar drošības sviru, ar to bija jāapietas piesardzīgāk nekā parasti. Džemija turēja ieroci labajā rokā, aplikusi rādītājpirkstu ap mēlītes skavu, un, pavērsusi stobru pret gultu, ar kreiso roku atvilka atpakaļ stobra aizslēga daļu un pārbaudīja, vai patrontelpā ir patrona. Bija. Viņa nospieda sānos podziņu un atbrīvoja aptveri, noķerot to gaisā.

-    Labi notverts, - Kavano atzīmēja.

Atlikusi pistoli malā, Džemija paņēma aptveri un apskatīja caurumiņus sānos, kas norādīja, cik tajā patronu.

-    Izskatās pilna, taču to droši zina, tikai pārbaudot, - pareizi?

-    Pareizi, - Kavano atteica. - Ja uzskata, ka nepazīstamai pistolei ir pilna aptvere, bet izrādās, ka vienas patronas pietrūkst tieši tad, kad tā vajadzīga visvairāk, var sanākt pagalam apkaunojoša situācija.

Džemija ar īkšķi izstūma katru patronu no aptveres un saskaitīja.

-     Astoņas, - viņa noteica, apstiprinot, ka 225. modeļa aptvere bijusi pilna. Dažās citās deviņu milimetru pistolēs satilpa vairāk munīcijas, taču līdz ar to masīvākie rokturi nebija praktiski, ja vēlējās ieroci nēsāt slēptā veidā. Piedevām pistoles ar lielām aptverēm slikti iegūla vidēja lieluma plaukstās, kādas ir vairākumam šāvēju, un pasliktināja tēmēšanu.

-    Uzmanīgi, nenolauz nagu!

Džemija, uzmetusi viņam dzēlīgu skatienu, salika patronas atpakaļ aptverē, pārbaudīja, vai tās atspere strādā. Tad viņa paņēma pistoli un atvilka stobra aizslēga daļu līdz galam, lai izņemtu patronu no patrontelpas. Viņa vairākas reizes pastumdīja aizslēga daļu, lai pārliecinātos, ka tā neķeras.

-    Te derētu mazliet "Breakfree", - Džemija ieminējās, nosaucot pistoļu ziežvielu un tīrītāja marku.

-    Nenāktu par ļaunu, - Kavano teica. - Tā nogulējusi seifā piecus gadus.

-Ģimene, kas kopā tīra šaujamieročus, paliek kopā.

Džemija iestūma aptveri "Sig Sauer" rokturī, iemeta patronu patrontelpā un nospieda gaiļa nolaišanas sviru sānos. Tas nozīmēja, ka aptverē atrodas septiņas patronas. Lai aizpildītu starpību, viņa izvilka aptveri, paņēma patronu, ko iepriekš bija izķeksējusi no patrontelpas, iespieda to aptverē un atlika aptveri spalā - tādējādi pistole bija pielādēta līdz galam.

Vienu mirkli Džemija izskatījās, darbu pabeigusi, un tas Ka- vano darīja bažas, jo tā nebija, taču tad viņa izvilka no maisiņa rezerves aptveri, izņēma no tās patronas, paziņoja: - Astoņas, - un iebīdīja ar īkšķi tās atpakaļ aptverē. - Ievēro, ka es ne tikai neaplauzu nagus, bet arī nenocirtu sev pirkstus. Vai man jāpiebilst, ka mums jādabū abu aptveru rezerves daļas? Tā kā aptveres vairākus gadus nostāvējušas pilnas, atsperēm noteikti iestājies metāla nogurums.

- Desmit ar krustu, - Kavano novērtēja.

6

-    Dosimies iepirkties.

-    Lieliska doma, - Džemija nopriecājās.

-    Pie stūres sēdēsi tu. - Kavano plecs joprojām bija stīvs.

-    Uz kurieni?

Viņš parādīja adreses un karti telefonu grāmatā.

-   Saimniecības preču veikals, auto rezerves daļu veikals un ieroču veikals.

-    Pasakaini.

Saimniecības preču veikalā viņi iegādājās sudrabaino līmlen- ti, āmuru, skrūvgriezi, elektrības vadu, slēdzi, cimdus, kombinezonus, santehnikas cauruli un dažādas skrūves un stiprinājumus.

-    Kādam nolūkam visas šīs mantas domātas?

-    Labākam slazdam, - Kavano atteica.

Auto rezerves daļu veikalā viņi nopirka gaisa filtru, divus miglas lukturus un četras zamšādas lupatiņas.

Pētīdama drāniņas, Džemija iejautājās:

-    Mēs mazgāsim mašīnu? Nē, tā taču nevarētu būt. Jo mašīna netīrāka, jo grūtāk pamanāma.

Ieroču veikalā Kavano pieveda viņu pie ieroču siksnu stenda.

-    Tai jāizskatās kā parastai siksnai, taču jābūt gana stingrai, lai izturētu pistoles svaru. Visizturīgākā siksna sastāv no divām kopā sašūtām ādas strēmelēm, kam dzīslu raksts iet pretēji. Siksnai jāder tā, lai to var aizsprādzēt otrajā caurumiņā. Kura tev patīk vislabāk?

Džemija izvēlējās melnu mīkstu siksnu ar sudrabainu taisnstūra sprādzi.

-    Šī piestāv maniem pērļu auskariem.

-    Un aksesuāriem… - Kavano pagriezās pret bārdaino pārdevēju. - Vai jums ir makstis no "Kydex"? - Viņš nosauca biezu plastikāta materiālu, no kā bija gatavota viņa paša pistoles maksts. Viņam patika "Kydex", kam nekaitēja lietus un sviedri, no "Kydex" gatavotās makstis bija plānas un viegli noslēpjamas.

-    Kāda pistoles marka?

Kavano pateica.

-    Jauki. - Pārdevējs pasniedzās zem stikla letes. - Te būs jaunais "Fist, Inc." modelis. - Neatstarojošā, matētā melnā maksts bija mazliet īsāka par Džemijas plaukstu, tās augšgals bija atvērts, ļaujot pistoli izvilkt ātri, un sānos atradās pievilkšanas skrūve, kas ļāva pistoli stingri noturēt makstī. - To dēvē par "Deivu Spal- dingu".

Kavano zināja, ka tā sauc vienu no valsts labākajiem šaujamieroču instruktoriem.

-Vēl kas?

-    Divas aptveres "Sig Sauer" pistolēm, - sacīja Džemija, - un tīrīšanas komplektu.

-    Un simt divdesmit deviņu milimetru "MagSafe" patronas, - Kavano piebilda. Šāda tipa patronām bija epoksīdsveķu uzgalis, kurā iestrādātas bises skrotis. Kad uzgalis ietriecās mērķī, epoksīdsveķi sašķīda un izmeta skrotis. Nodarītais bojājums bija ievērojams, turklāt jāņem vērā tāda priekšrocība, ka uzgalis un tā skrotis neizurbās cauri mērķim un netrāpīja blakus stāvošajam. Kā jebkurā labā ieroču veikalā, pārdevējs neprašņāja, kāpēc klientam vajadzīgs tāds lērums munīcijas, kādu neizmanto mērķu apšaudē.

Ieraudzījis tālajā stūrī makšķerēšanas piederumus, Kavano teica:

- Man noderētu ari ducis svina svērteņu.

7

Moteli abi izkravāja dažādos pirkumus.

Pārlaidusi pētošu aci priekšmetiem uz gultas, Džemija sprieda:

-    Ja nepieminam pistoļu aprīkojumu, viss pārējais man šķiet neloģisks.

-    Kur tu noliki šķēres, adatu un makšķerauklu? - Kavano pajautāja.

-    Aptieciņā. Nesaki, ka tev atrisušas šuves!

Kavano neatbildējis nocēla Džemijas bleizeru no pakarināmā pie galasienas. Viņa mulsi vēroja, kā viņš izgrieza jaku otrādi un izpētīja oderējumu.

-    Ei! - viņa iebilda, taču Kavano jau ar šķērēm atārdīja vīli, ar ko odere bija piestiprināta pie ieloka.

Kavano paņēma trīs svina svērteņus un iešuva tos zem oderes. Pēc tam viņš iešuva vienu zamšādas lupatiņu uz oderes jostasvietas līmenī.

-    Nav nekas izspiedies?

-    Tu būtu varējis kļūt par šuvēju.

-    Tu būtu pārsteigta, uzzinot, kādas vispusīgas iemaņas man piemīt.

Džemija aizsprādzēja jostu, piestiprināja maksti, un Kavano izņēma aptveri no pistoles, izmeta patronu no patrontelpas, lai izvairītos no negadījumiem, un iestūma pistoli makstī.

Džemija uzvilka bleizeru.

Kavano apgāja viņai apkārt un novērtēja.

-    Labi. Pat nevar pateikt, ka tev tur ir šaujamierocis.

-    Kāpēc tu tā pāršuvi jaku?

-    Atceries, kā es tevi mācīju izvilkt pistoli no maksts?

-    Tu man pietiekami bieži liki vingrināties.

-    Tad jādomā, ka pati spēsi izprātot atbildi.

Džemija pacietīga nopūtās.

-    Labi, ka manas Veleslijas koledžas korporācijas māsas mani šai brīdī neredz. - Džemija atvilka atpakaļ jakas labo pusi un izrāva pistoli. Paceļot ieroci, kreisā roka piebiedrojās labajai, īkšķi novietojās viens virs otra un paralēli stobram. Mazliet paslējusies uz priekšu un ieliekusies ceļgalos, lai nodrošinātu labāku līdzsvaru, viņa notēmēja uz iedomātu mērķi pretējā guļamistabas sienā.

-    Mani tavs stils saista, - Kavano izmeta.

-    Svina svērteņi padara jakas sānu mazliet smagāku, lai, paverot vaļā, tas uzreiz nekrīt atpakaļ. Zamšādas audums palīdz jakai slīdēt gar maksti.

-    Vēl viens desmit ar krustu. - Kavano paņēma viņas vējja- ku un sāka arī to uzlabot.

-    Es pati izdarīšu.

-    Nē, šo es pat ar ievainotu plecu spēšu paveikt. Tev būs pašai savs darbs.

Džemija, aizdomu pilna, viņu uzlūkoja.

-    Par kādu darbu tu runā?

8

Uzvilkusi cimdus un kombinezonu, ko viņi bija iegādājušies saimniecības preču veikaliņā, Džemija apsēdās aiz "Taurus" un centās mašīnas aizmugurē piestiprināt miglas lukturus.

-    Ja es varētu nosēsties un izdarīt to, nepārraujot šuves, ar prieku ieņemtu tavu vietu, - Kavano teica.

-    Nez kāpēc īpaši pārliecināts tu neizklausies. Miglas lukturiem jābūt priekšā. Kāpēc man tie jāliek šeit?

-    Tie nav parasti miglas lukturi. Tie ir simt vatu kvarca ha- logēnie lukturi ar četri simti astoņdesmit tūkstošu kandelu stiprumu. Mēs pievienosim to vadus slēdzim, ko novietosim uz priekšējā paneļa. Noregulēsim spuldzes tā, ka tās spīd acu augstumā, un tā varēs apžilbināt jebkuru autovadītāju mums aiz muguras. - Kavano atvēra pārsegu un noņēma "Taurus" oriģinālo gaisa filtru. - Standarta filtram nav nekādas vainas, taču šis "K and N" filtrs uzlabo uzrāvienu. - Viņš ar santehnikas caurulēm un šļūteņu skavām pārveidoja gaisa ieplūdes sistēmu. - Šādi dzinējā tiek iesūkts vairāk gaisa, un palielinās zirgspēki. Es piezvanīju specializētajam auto rezerves detaļu veikalam Deitonbīčā un pasūtīju ātrdarbīgu datora mikroshēmu, ko ievietošu oriģinālās vietā.

-    Vai mums vēl kas jāizdara?

-    Jāuzstāda lieljaudas amortizatori. Jāsaslēdz aizdedze tā, lai varam viegli iedarbināt mašīnu pat bez atslēgas. Bet vispirms tev būs jāielien bagāžniekā, - Kavano skaidroja.

-Ko?

-    Tas nav nekāds perverss priekšlikums. Mums vajadzēs veikt dažus mērījumus.

-    Principā priekšlikums darīt to bagāžniekā skan intriģējoši.

-    Ne jau ar šādu plecu.

-    Negrasījos darīt to ar tavu plecu. Kam domāti tie mērījumi?

-     Puscollu biezai tērauda plāksnei, kas nejaus lodei iztriekties cauri bagāžniekam un nonākt salonā.

9

-    Sēdi mierīgi!

-    Tev aukstas rokas, - Kavano pasūrojās.

-    Beidz gausties un nomierinies! Pirms attapsies, viss būs galā.

-    Neko tamlīdzīgu tu man nekad neesi teikusi. Atgādina to pusaugu skuķi seksa mācības stundā.

-    Seksa mācības stundā?

-Jā, skolotāja saka: "Neizbojājiet savu dzīvi piecpadsmit minūšu baudas dēļ." Un meitene prasa: "Piecpadsmit minūtes? Kā var šo mirkli tā paildzināt?"

-    Nekusties! - Džemija uzsauca. - Tā. Nu, kā bija?

-    Nenieka nejutu.

-     Nu re! Man jau sāk iet no rokas. - Džemija ar sterilizētām šķērēm un pincetēm nošņāpa un izņēma vēl vienu šuvi. - Izskatās tīra. Nekādu infekcijas pazīmju. - Viņa nogrieza un izvilka vēl vienu šuvi. - Varēsi pievienot vēl vienu rētu savai kolekcijai.

-    Tās vairo skaistumu.

Izņēmusi pēdējos diegus, Džemija pārlaida acis savam veikumam.

-     Sasodīts, man padodas. Ievainojums vēl dzīst. Te būs pārsējs, lai tu nepiemirstu piesargāties.

-     Es būšu piesardzīgs. - Bija pagājušas desmit dienas kopš ugunsgrēka bunkurā. Šai laika sprīdī Kavano bija paveicis daudz, taču lielākoties atļāvās atpūsties un dziedēt ievainojumus, lai gan šīs pūles pārbaudīja pacietību. Par spīti zobgalību apmaiņai ar Džemiju, kuras, kā Kavano juta, bija viņai parādā, oma bija drūma. Sapņos un nereti arī nomodā viņš mokoši izdzīvoja spilgtas atmiņu ainas ar Roberto ielauzto galvaskausu, uzspridzinātajiem Čadu un Treisiju, Dankana lodes izkropļoto seju. Kavano atcerējās, kā blenza uz Kārenu riteņkrēslā, kā viņas rokas bija piespiestas pie krūtīm, kā viņas seja bija pārvērsta stīvajā pēcnāves neprātā, - viņas nāves iemeslu izskaidrot joprojām nebija Kavano spēkos. Taču vienu viņš zināja nešaubīgi - vainīgs bija Pres- kots.

-     Mēs esam sagatavojušies tik labi, cik vien iespējams. Laiks augšāmcelties no miroņiem.

10

Druknais melnādainais vīrietis apskrēja ap stūri un rikšoja vēl žiglāk pa taisno celiņu Vašingtonas piepilsētas parkā. Viņš nebija viens. Pusseptiņos no rīta dienas stresam sevi gatavoja ne viens vien skrējējs. Mazliet dzestrā laika dēļ vīrietim mugurā bija tumšzilas treniņbikses un plāns džemperis. Baltajam vīrietim, kurš piesteidzās viņam blakus, mugurā bija līdzīgs apģērbs, tikai pelēkā krāsā.

Viņi paskrēja garām krūmiem, kokiem un pīlēm dīķī. Kad kļuva skaidrs, ka baltais turas līdzās ilgāk, nekā svešam cilvēkam pieklātos, melnādainais vīrietis uzmeta viņam skatienu un gandrīz nojauca soli.

-     Vai es piedzīvoju reliģisku atklāsmi? - melnais vīrietis ieprasījās. Viņa vārds bija Džons Raterfords. Viņš bērnībā bija audzināts dienvidnieku pavalstu baptistu garā. - Man rādās vīzijas? Mani apciemo augšāmcēlušies?

-    Redzēt nozīmē ticēt, - Kavano atteica.

-    Jā, bet Toms tik un tā neticēja. Viņš bija apmierināts vienīgi tad, kad ar roku pieskārās brūcei Kristus sānā.

-     Bīstos tevi apbēdināt, bet es tevi tik labi nepazīstu un tādas familiaritātes nepieļaušu. Turklāt mans ievainojums nav sānā.

Teju sadzijusi brūce Kavano plecā sūrstēja no skriešanas pa betona celiņu, taču, pēc iespējas atturoties vēzēt rokas, viņš nepieļāva, ka tā ieplīst.

-    Dzirdēju, ka esi pazudis, - Raterfords sacīja. - Visticamāk, miris.

-    Cik nepatīkamas baumas! Kur tu tādas saklausījies? - Kavano turējās soli solī ar Raterfordu, pieri klāja sviedri.

-    To man atstāstīja "Global Protective Services" vadītāja vietnieks. Mēs grasījāmies piedāvāt jūsu firmai kādu uzdevumu.

Kavano pamāja ar galvu. Valdības rīcībā bija vairākas teicamas aizsardzības aģentu organizācijas, to vidū Slepenais dienests, ASV maršalu dienests un Diplomātiskās drošības dienests, tomēr reižu reizēm personāla trūkuma dēļ nācās izmantot privātu organizāciju pakalpojumus.

-    Rādās, ka tu, Dankans un vēl trīs operatīvie darbinieki pazuduši no zemes virsas, paķerot līdzi klientu, - Raterfords turpināja. - Viena no jūsu paslēptuvēm nopostīta.

-    Vai direktora vietnieks nestāstīja, kas tas par klientu un kas tā par paslēptuvi?

-    Nu nē! - Raterforda elpa bija mazliet saraustīta, abiem ielīkumojot vēl vienā pagriezienā. - Ja viņš būtu man atklājis tādu informāciju, es jūsu firmai neuzticētos un nesadarbotos ar to. Manuprāt, viņš man to pastāstīja vienīgi tādēļ, lai noskaidrotu, vai man kaut kas zināms.

-    Un tu zināji? - Uz Kavano džempera izplūda tumšs plankums.

-    Ne vārda.

Viņi vēlreiz tuvojās dīķim un cilpoja garām pīlēm.

-    Nu tad - kas tur īsti bija? - Raterfords taujāja.

-    Noslēpumus glabāt proti?

-Ja neprastu, Birojs jau sen būtu mani izlingojis.

Jautājums bija retorisks un atbilde paredzama. Kavano nebūtu riskējis satikties ar Raterfordu, ja pagātne nebūtu apliecinājusi, ka viņam var uzticēties.

-    Es glabāšu jebkuru noslēpumu ar noteikumu, ka tas nav nekas pretlikumīgs un neizpostīs manu karjeru.

-     Baumām ir savs pamats. Es esmu miris, - Kavano stāstīja. - Tu mani neesi redzējis. Tu neesi ar mani sarunājies.

Raterfords labu brīdi cieta klusu. No zoda pilēja sviedri, un abi sasniedza taisno celiņa posmu.

-    Un kā tad Dankans un pārējie?

-Ja tev gadās redzēt viņus, tad tā ir augšāmcelšanās.

-    Nogalināti?

-    Pat vairākas reizes.

-    Kas bija pārējie sargi?

-    Čads, Treisija un Roberto.

-    Lai Dievs par viņiem apžēlojas! - Raterfords novilka. - Esmu strādājis ar viņiem visiem. Es zināju, ka varu uzticēt viņiem pat savu dzīvību. Kas notika ar tavu klientu?

-    Tur jau tas āķis. - Kavano dusmas pieņēmās spēkā. - Tieši viņa dēļ Dankans, Čads, Treisija un Roberto ir miruši.

-    Viņš kļuva bezrūpīgs? Piespieda jūs bez vajadzības atklāties?

-    Viņš pavērsās pret mums.

Raterfords palēnināja gaitu, nogriezās no taciņas, krūmos apstājās un gaidīja, līdz Kavano pienāks klāt. Viņi nostājās ar seju viens pret otru.

-Cilvēks, kuru jūs aizsargājāt…

-    Apzināti pievilināja sliktos zēnus. Iedauzīja Roberto galvaskausu un nošāva Dankanu. Kad Cads un Treisija bija uzlaisti gaisā, viņš atstāja mani nomirstam degošajā ēkā.

Raterforda krūtis cilājās, viņš atvilka elpu un centās izprast neiedomājamo.

-    Viņš bija uz vienu roku ar sliktajiem?

-    Nē. Viņš bēga no sliktajiem.

-Tad kāpēc viņš…

-    Tāpēc, ka mēs parādījām viņam, kā iegūt jaunu identitāti un pazust. Viņš izprātoja, ka, atbrīvojoties no mums, viņa bēgšanas plāns būs drošībā. Sliktajiem zēniem samazinās izredzes viņu atrast.

-    Tādam cilvēkam ir paredzēta atsevišķa vieta ellē. Kā viņu sauc?

-    Denjels Preskots.

-    Tāds nav dzirdēts.

-    Viņam pieder D. P. biolaboratorija.

-    Arī par tādu neesmu dzirdējis.

-     Narkotiku apkarošanas pārvaldei ar viņu bija noslēgts līgums. Viņš veica pētījumus par atkarības fizisko bāzi, taču atklāja viegli saražojamu substanci, kas atkarību rada.

Raterfords izskatījās apjucis.

-     Es diezgan cieši sadarbojos ar NAP. Man tas būtu bijis jāzina.

-     Hesuss Eskobars uzoda par Preskota atklājumu un centās viņu nogrābt. Tā kā NAP aizsardzības vienība nespēja atrauties no Eskobara, Preskots griezās pēc palīdzības pie mums.

Raterfords izskatījās vēl vairāk apjucis.

-     Nevar būt. Eskobars tika nogalināts pirms diviem mēnešiem. Viņa kartelī valda sajukums. Viņi nav tik organizēti, lai kādam vispār dzītos pakaļ.

Kavano šķita, ka zem kājām sašūpojas zeme.

-    Tādā gadījumā Preskotu notvert kāroja cits kartelis, - Ka- vano teica, pats tam neticēdams. Zeme likās vēl nestabilāka, un ļodzīgās realitātes izjūtas dēļ reiba galva.

-    Ari tad es to zinātu, - Raterfords apliecināja.

-    Preskotam pakaļ dzinās vēl viena grupa. Izskatījās kā īpašo uzdevumu vienība.

-    Militāristi? Kā te būtu iejaukti viņi?

-    Cerēju, ka palīdzēsi man to noskaidrot.

1 1

Kamēr Džemija darbināja mašīnu tukšgaitā, Kavano spaidīja telefona automāta podziņas iepirkšanās centra stāvlaukuma malā. Rietošā saule meta viņa ēnu.

Signāls klausulē nopīkstēja trīs reizes.

-    Hallo! - nodunēja Raterforda bass.

-     Šeit zvana no restorāna "Pekinas pīle". Mēs vēlamies apstiprināt pasūtījumu - pa šo telefona numuru kāds nupat lūdza piegādāt simt divdesmit sešus dolārus vērtu pasūtījumu.

-Jūs tur sabāzāt tik daudz tās pārtikas piedevas MSG, ka man sāp galva! - Izklausījās, it kā Raterfords patiešām ciestu galvassāpes.

-    Bet man uzpūšas vēders, - Kavano atteica. Viņi bija vienojušies par šādu dialogu, kas apliecināja, ka gaiss tīrs.

-    Nepastāv absolūti nekādu norādījumu, ka Preskotam vai viņa laboratorijai būtu bijis kāds sakars ar atkarības pētījumiem Narkotiku apkarošanas pārvaldes labā. Tas pat nav viņu tipa pasūtījums. Ar to nodarbojas Nacionālais veselības institūts.

Satiksmes trokšņi autostāvvietā lika Kavano piespiest klausuli tuvāk ausij.

-    Tu uzskati, ka man tagad jāgriežas NVI?

-    Nē. Dodies uz pirmavotu!

-            Ja tu runā par Preskota laboratoriju, es vienu dienu nosēdēju Džordža Vašingtona universitātes bibliotēkā. Par laboratoriju neko neatradu nedz presē, nedz internetā.

-    Es gan. Tur gan nebija nekādas norādes, ar ko tā nodarbojas, taču tā atrodas…

Garām pabrauca pikaps ar skaļu trokšņa slāpētāju.

-    Ko? Pēdējo teikumu es nesadzirdēju.

-     Es teicu, ka laboratorija atrodas Virdžlnijā, vietā, ko sauc par Beilijsridžu.

-    Kur tas ir?

Raterfords pastāstīja virzienu un piebilda:

-     Piedod, vairāk palīdzēt nevaru.

-    Tu milzum izpalīdzēji. Paldies! Nosūtīšu tev tos ķīniešu ēdienus.

-    Nepūlies! Par to MSG un galvassāpēm nebiju melojis.

-    Rīt tev piezvanīšu. Līdz tam man būs radušies vēl daži jautājumi.

-    Nav iebildumu.

-     Pa šo pašu numuru. Šai pašā laikā. - Kavano pakāra klausuli, noslaucīja pirkstu nospiedumus un iekāpa "Taurus".

-    Kaut ko uzzināji? - Džemija apjautājās.

-   Jā, kāds pielicis viņam šaujamo pie galvas. Laižamies prom, iekams pie šīs telefona būdiņas, mūs meklējot, nav atsteidzies bariņš mašīnu.

12

-    Mēs bijām iepriekš norunājuši kodu, signālu, ar kuru otram paziņot, ka viss ir kārtībā, - Kavano atklāja. Viņš pētīja auto straumi aiz muguras un juta, ka no bažām pietūkst vēnas.

Džemija vadīja mašīnu un saspringta klausījās.

-    Jociņš par ķīniešu restorānu un MSG. Sarunas sākumā mēs abi izrunājām to, par ko bijām vienojušies. Toties beigās, kad piedāvāju Džonam nosūtīt ķīniešu ēdienu, viņam bija jāatbild: "Nepūlies! Man ir citi plāni vakariņām." Taču viņš vēlreiz pažēlojās par MSG.

-    Vai viņš tev atklāja kādu informāciju? - Džemija ielūkojās atpakaļskata spogulī.

-    Jā. Preskota laboratorijas atrašanās vietu. Mums jāpieņem, ka tas ir slazds.

-    Kāds piespieda viņu tā darīt.

-    Šaubu nav. - Kavano svīda plaukstas. - Taču Džons zināja, ka nenodod mani - tas tāpēc, ka viņš brīdināja mani, sniegdams aplamu atbildi.

-    Vai tas, kurš viņu sagūstījis…

-    Nogalinās viņu? - Kavano juta, kā paātrinās elpa. - Tiklīdz lamatas būs izliktas, Džons viņiem vairs nebūs vajadzīgs. Taču man izdevās novilcināt laiku.

-    Kādā veidā?

-    Es paziņoju, ka rīt zvanīšu vēlreiz. Tai pašā laikā. Pa to pa- šu numuru. Ar vēl dažiem jautājumiem. Tas, kurš viņu nogrābis, tagad viņu paturēs dzīvu vēl kādu laiku - gadījumā, ja slazds nenostrādā. Lai viņiem būtu iespēja uzturēt ar mani sakarus.

Džemija pārlaida viņam pētošu skatienu.

-    Man no tevis vēl daudz jāmācās.

-    Tā, mums būs jāizrunājas. - Kavano pavērās uz savām rokām, cenšoties apturēt to drebēšanu.

-    Mēs visu laiku runājam.

-    Ne par visu.

-     Tā, nupat sāksies. Tu paziņosi, ka sāk kļūt pārāk bīstami, un liksi man atgriezties Vaiomingā, kur es būšu drošībā. Nepūlies! Tu pats izlaidi džinu no pudeles. Tu mani uzaicināji, un es nekur nebraukšu. Es pierādīju, ka varu palīdzēt. Es pierādīju, ka uz mani var paļauties, man piemīt nepieciešamie instinkti, un es nesabrukšu. Ja gribi saglabāt mūsu attiecības, tev nāksies par to maksāt. Vairs nekādu noslēpumu. Nešķirsimies pat uz laiku. Ja nebūtu tevis, mani pirms diviem gadiem būtu nogalinājuši. Es esmu tev parādā un, zvēru pie Dieva, esmu apņēmusies parādu nomaksāt.

-    Piekritu.

-    Re, kā?

-     Parādā tu man neesi, bet par pārējo nestrīdēšos. Es neprasu, lai tu brauc prom.

-Tad..

-    Es gribu tevi brīdināt.

-    Par ko?

-    Es pastāstīju tev par to, kas ar mani notika. Kārenas pagrabā. Ugunsgrēka laikā.

Džemija mulsi gaidīja turpmāko.

-    Es zaudēju savaldīšanos.

-    Tā varēja gadīties jebkuram. Tev bijis daudz jāpārdzīvo.

-    Nē, - Kavano noliedza. - Stress man allaž bijis kā otrā daba. Tas manī uzturēja dzīvību. Vienīgi… - Mute izžuva. - Nu vairs laikam tā nav.

Džemija ieskatījās viņā ciešāk.

-    Piecus gadus darbojoties vienībā "Delta" un vēl piecus "Global Protective Services", es smēlos spēku darbībā, - Kavano stāstīja. - Fiziskās izjūtas, kādas vairākums uzskatītu par biedējošām, man sniedza baudu. Es nevarēju vien sagaidīt nākamo adrenalīna vilni. Es dievināju šos uzplūdus.

Kavano ar grūtībām valdīja elpas tempu.

-     Reiz es aizsargāju cilvēku, atbildīgu darbinieku vienā no piecsimt lielākajām firmām Amerikā, viņš bija atkarīgs no nikotīna un kofeīna. Viņš ik dienas izsmēķēja divas paciņas cigarešu bez filtra un izdzēra četrpadsmit tasītes kafijas. Cigaretes un kafiju šis cilvēks dēvēja par "raķešu degvielu". Viņš apgalvoja, ka to radītā enerģija ļauj viņam domāt labāk, žiglāk un skaidrāk. Viņam patika no tā gūt kaifu. Kādu rītu Briselē, stāvēdams sardzē pie viņa viesnīcas luksusa numura, es izdzirdēju troksni, it kā kaut kas būtu nokritis un saplīsis. Kopā ar mani strādāja vēl viens sargs, un, kamēr tas pa rāciju sauca papildspēkus un palika sargāt gaiteni, es iesteidzos numurā un atradu klientu uz grīdas. Troksni bija radījuši, viņam krītot, apgāzti brokastu ratiņi.

-    Un pagalam?

Kavano radās spocīga sajūta, ka viņš katru teikumu saka aizvien straujāk.

-     Sākumā man tā likās. Bet tad es pamanīju, ka viņš mirkšķina acis. Acu zīlītes bija ieplestas. Skrēju pie tālruņa un izsaucu ārstu, kuram mēs maksājām algu. Pēc tam steidzos atpakaļ pie klienta. Es neuzskatīju, ka viņš ir saindēts, - viņš baidījās no nolaupīšanas, nevis noindēšanas. Taču man tik un tā bija jājautā: "Vai jums liekas, ka esat saindēts?" Viņš noliedzot papurināja galvu. "Vai jums liekas, ka jums ir sirdslēkme?" es jautāju. Viņš vēlreiz papurināja galvu. "Trieka," viņš izdvesa. "Reibst galva. Istaba griežas. Grīda zvārojas." Es pataustīju pulsu. Simt piecdesmit. Tai brīdī man bija skaidrs, kas viņam kaitēja, lai gan gaidīju, līdz ārsts to apstiprinās.

-    Un kas viņam kaitēja?

Kavano juta pulsējam deniņus.

-     Pamatīga nikotīna un kofeīna pārdozēšana. Viņš tik daudzus gadus bija uzlādējis sevi, ka beigu beigās organisms sasniedza pieļaujamo spara robežu. Ārsts iedeva viņam nomierinošu līdzekli un ieteica detoksikācijas programmu.

-    Un tā līdzēja?

-    Iespējams, ka glāba viņa dzīvību. Tomēr posts jau bija nodarīts. Organisms bija noteicis savu stresa līmeni. Kopš tā laika, ikreiz atrodoties vienā istabā ar smēķētāju, viņam sākās lēkme, pat tikai mazliet ieelpojot cita izpūstus dūmus, un viņš teju sabruka. Iedzerot tikai vienu vai divus malkus kafijas - bez kofeīna, piebildīšu, lai gan kafija nekad nav pilnībā bez kofeīna, - sirds sāka dauzīties kā pneimatiskais āmurs.

-    Ko tu ar to gribēji pateikt? - Džemija saviebās.

-    Adrenalīns. - Kavano kājas drebēja vēl spēcīgāk. - Šobrīd tas joņo cauri manam ķermenim. Pirms gājiena uz Kārenas māju es to uzņemtu ar atplestām rokām. Bet tagad… - Mute bija tik sausa, ka bija grūti runāt. - Bet man tev jāsaka, man tevi jābrīdina…Tas, kas ar mani notika Kārenas pagrabā… - Viņš ar pūlēm spēja to izrunāt, nekad nebija iedomājies, ka reiz to teiks. - Iespējams, es vairs nevaru strādāt.

Džemija kādu mirkli nereaģēja.

-    Tu gribi atgriezties Vaiomingā?

-   Nē. Es… Jā! - Kavano sastomījās. - Es gribu atgriezties Vaiomingā.

Džemija neslēpa pārsteigumu.

-    Es esmu tā apmulsis… - Šis vārds viņu izbrīnīja. - Tik ļoti bīstos no pārvērtībām sevī, ka alkstu atgriezties Džeksonholā un vairs nebāzt degunu ārā. Taču, ja es padošos un noslēpšos, es nebūšu nekam derīgs nedz tavās, nedz savās, nedz arī kāda cita acīs. Kā lai es tīkoju būt kādam tuvs, ja pieļauju Džona bojāeju? Tikai manis dēļ viņš ir iekūlies šai ķezā. Ja viņu nonāvēs…

-    Mēs to nepieļausim.

-    Nekādā ziņā, zvēru pie Dieva. Taču pat nezinu, kā jutīsies tu, atrodoties tāda cilvēka klātbūtnē, kurš izrāda baiļu pazīmes.

-    Cilvēcības pazīmes, tu domā?

-    Centīšos būt tikpat uzticams, kāda esi bijusi tu. - Kavano ievilka dziļu elpu, pūloties koncentrēties uz gaidāmajiem darbiem. - Mums neviens neseko?

Džemija ielūkojās atpakaļskata spogulī.

-    Satiksmē nekā neparasta neredzu.

-    Dodies uz parku, kur es šorīt tikos ar Džonu.

-Kas tur…

-    Es viņam zvanīju uz dzīvokli. Džona sieva pirms gada nomira. Viņš dzīvo viens. Kamēr viņš ar mani runāja, viņš tur tika turēts stobra galā. Loģiski, ka viņš sagūstīts dzīvoklī.

13

Viņi atstāja mašīnu piemājas autostāvvietā un pa ēnaino skrējēju taciņu devās uz pretējo parka pusi. Tur, nostājušies koku paēnā, viņi vērās pāri satiksmes pārpilnajai ielai uz spoži apgaismoto dzīvokļu namu kompleksu.

-    Sestais stāvs, - Kavano stāstīja. - Pa labi. Ceturtais dzīvoklis no malas.

Džemija pavērsa skatienu.

-    Vienā logā deg gaisma.

-    Tā ir dzīvojamā istaba. Džons dievina skatu uz parku.

-    Ne šovakar. Aizkari ir aizvilkti.

-    Logā blakus pa labi, guļamistabā, - vai tur ir gaisma?

-     Arī tur aizvilkti aizkari, bet gaismas nav. Vai dzīvoklī ir vēl kāda guļamistaba?

-    Nē. - Kavano alka iekāpt mašīnā un aizbraukt prom. - Pēc Džona sievas nāves viņš pārdeva māju un pārcēlās uz šo dzīvokli. Griboties vienkāršāku dzīvi, viņš teica. Kļuva tāds kā vientuļnieks - kad nemedīja sliktos, sēdēja un lasīja Bībeli.

-    Kāds ir istabu izkārtojums?

-     Ieejot pat durvīm, nonākam gaitenī, kas ved dzīvojamā istabā. - Runājot par to, kas Kavano bija labi zināms, domas novērsās no paša izjūtām. - Ejot pa gaiteni, pa kreisi ir arka, aiz kuras atrodas neliela virtuve. Arka pretējā virtuves sienā ved uz dzīvojamo istabu. Pa kreisi no dzīvojamās istabas ir durvis uz guļamistabu.

-    Vannas istaba?

-    Savienota ar guļamistabu. Pa kreisi.

Kavano uzmanība saasinājās, ieraugot, kā dzīvojamā istabā aiz aizkariem sakustas ēna.

-    Kā tu domā, cik cilvēku viņu uzrauga? - Džemija pavaicāja.

-     Vismaz divi, lai viens var izgulēties, kamēr otrs sargā. - Amata noslēpumi novirzīja domas no emocijām. - Viņš būs piesiets pie krēsla dzīvojamā istabā. Tā guļamistaba paliek viņu rīcībā, viņi var viens otru nomainīt un nosnausties.

-    Un kā mēs Džonu izdabūsim ārā?

Kamēr Džemija uzdeva jautājumu, ēkas ieejai tuvojās vīrietis un sieviete un iegāja mirdzošajā vestibilā. Cauri logiem visas sienas augstumā varēja redzēt apsargu, kurš stāvēja aiz letes. Viņš aprunājās ar pāri, pacēla klausuli, pateica dažus vārdus, pamāja ar galvu un piespieda pogu. Atvērās vārtiņi pa labi, ļaujot pārim iet dziļāk vestibilā un nonākt pie liftu rindas.

-Jā, starp citu, - Džemija piebilda, - kā mēs iekļūsim ēkā?

-    Saskaņā ar likumu mājai jābūt vēl vienai izejai - ārkārtējai situācijai. Mēs vienmēr varam apiet mājai apkārt, atrast otru izeju un atmūķēt to.

-    Un tieši to tu vēl neesi man iemācījis.

-    Atzīstu, ka esmu bijis nevīžīgs, bet mums patlaban nav laika to apgūt. Tā vai citādi, šajā rosīgajā rajonā vienmēr pastāv bažas, ka mūs ievēros. Sēžot aiz restēm, Džonam nepalīdzēsim. Mēs varētu aizstaigāt līdz tam stūra veikaliņam un nopirkt cigaretes.

-    Cigaretes? Ko tu runā? Tu taču nesmēķē.

-    Kad iestājos "Global Protective Services", tad smēķēju. Dan- kans pielika tam punktu. Vēl joprojām atceros, kā viņš mani bāra: "Kā tu vari cerēt kādu aizsargāt, kamēr grābsties ap cigaretēm un šķiltavām?"

-    Un tagad tu atsāksi smēķēt?

14

Ieeja dzīvokļu kompleksā atradās trīsdesmit pēdu attālumā no ielas. Celiņu abās pusēs ieskāva krūmāji. Vēl draudzīgāku izskatu piešķīra pusducis akmens soliņu.

Kavano izvēlējās soliņu vistuvāk ielai, pamāja Džemijai, lūdzot viņu piebiedroties, un atvēra cigarešu paciņu.

-    Gribi? - Viņš piedāvāja.

-    Kas tev uznācis?

-     Pamēģini! Saņem drosmi! Tas palīdz nosist laiku. - Viņš pasniedza Džemijai cigareti un aizkūpināja to, pamanoties, lai rokas netrīcētu.

-    Man nav ne mazākās nojausmas, kā to turēt, - viņa atzinās.

-    Tas nav svarīgi. - Kavano aizsmēķēja arī savu cigareti.

Džemija noklepojās.

-     Paklau, es taču neliku vilkt plaušās! Pakūpini mazliet un izpūt dūmus… Ne tik strauji!

-    Pretīga garša.

-    Vai ne? Pašam brīnums, kāpēc man tas tā patika.

Abiem garām pagāja divas sievietes un netīksmē novērsās.

-     Mūsdienās, kad visās malās ierīkotas nesmēķētāju zonas, nav nekā dabiskāka par diviem cilvēkiem, kas pulcējas uz ielas, neveikli kūpinot cigaretes, - Kavano stāstīja. - Mēs izskatāmies pēc ļaudīm, kas apciemo kādu ēkā un tikuši izraidīti ārā, lai ne- piesmirdinātu dzīvojamo istabu brīdī, kad mums akūti nepieciešama kārtējā nikotīna deva.

Kāds vīrietis un sieviete žēlodami pašūpoja galvu. Arī nākamais pāris vērās līdzcietīgi, it kā paši savureiz tikuši izraidīti ārpus mājas uzsmēķēt.

-    Labi, tu esi atradis metodi, kā attaisnot mūsu klātbūtni pie mājas, - Džemija sacīja. - Ko tālāk?

-    Darīsim kā Preskots. Klausīsimies un mācīsimies.

Cilvēki nāca un gāja, viņu sarunās dominēja valdonīgi priekšnieki, jaunatklāti restorāni, lētas aviobiļetes uz Bahamu salām un sievietes, kurām vajadzētu pārtraukt flirtēšanu ar svešiem vīriem.

Pagāja piecas minūtes.

-    Vai dieniņ, neticami, ka mēs tik ātri tikām galā ar cigaretēm. Būs jāaizsmēķē vēl viena, - Kavano ieminējās.

-    Ja man uz pirkstiem parādīsies dzelteni plankumi… - Džemija piedraudēja.

Kavano pasniedza viņai vēl vienu cigareti, piešķīla sērkociņu un izlikās, ka neievēro divus taksometrus, kas apstājās pie ietves. Aizdedzinājis cigareti arī sev, viņš pacēla acis pret naksnīgajām debesīm, tēlodams, ka neliekas ne zinis par astoņiem cilvēkiem, kas steidzās garām.

-    Cik pulkstenis? - satraukta noprasīja kāda sieviete. - Tūlīt būs desmit? Paldies Dievam, paspējām! Sendija solīja kopā ar Tedu atgriezties no kino piecpadsmit pāri desmitiem.

-    Kā viņai tas izdosies? - jautāja vīrietis.

-     Izliksies, ka viņai sametusies nelaba dūša, un atteiksies iet vakariņās. Vai nav gudri? Viņas māsa mūs ielaidīs dzīvoklī. Iedomājies, kāda Tedam būs sejas izteiksme, kad mēs visi kopā iesauksimies: "Pārsteigums!"

Viņi sapulcējās vestibilā, un daži vienlaikus uzrunāja apsargu, kurš piezvanīja, pamāja ar galvu un ielaida viņus iekšā.

-     Nabaga Teds, - nomurmināja Džemija, izpūzdama dūmu mutuli.

Kavano caur logiem vēroja skaitļu lodziņu virs lifta, kurā sakāpa šī cilvēku grupiņa. Zibēja cipari, norādot stāvus, kuriem lifts pabrauca garām. Viņš bija pārāk tālu, lai saredzētu numurus, tomēr skaitīja, cik reižu lodziņā noplaiksnīja. Septiņpadsmit. Pēc astoņpadsmitās reizes skaitlis vairs nekustējās. Pieskaiti vēl vienu reizi pirmajam stāvam, Kavano sev atgādināja. Viņi izkāpa deviņpadsmitajā.

Birdinādams pelnus no cigaretes, Kavano ievēroja, ka ēkas piegādes laukumiņā apstājās automašīna ar izkārtni "Domino's pizza". Izkāpa tievs, briļļains šoferis, stiepdams pilnas rokas ar cieši plastikātā ietītām picu kastēm.

-    Palūkosim, uz kurieni tās picas dosies, - Kavano teica Dže- mijai. Šoferis tuvojās, un Kavano piecēlās kājās, savilka pārliecinošu smaidu un ierunājās: - Sveiki! Mēs nolēmām nokāpt lejā uzsmēķēt un aiztaupīt jums laiku. Seši simti divdesmit astotais dzīvoklis. - Tas bija Džona dzīvokļa numurs.

-    Piedodiet! Šīs visas ir citiem.

-    Visas? - Kavano aplūkoja kastīšu grēdu. - Droši vien ballītei septītajā stāvā. Viens no iemesliem, kāpēc nokāpām lejā. Tie tur ceļ nenormālu jezgu.

-    Nē. Šī kastu kaudzīte nonāks… - Kurjers samiedza acis aiz brillēm, ielūkojoties papīra lapiņā, kas bija pielīmēta iesaiņojumam. - Tūkstoš deviņi simti vienpadsmitajam dzīvoklim.

-     Veicas šiem, - Džemija noteica. - Rādās, ka nāksies pasēdēt un uzpīpēt vēl vienu cigareti.

-    Gan drīz būs klāt, - šoferis mierināja.

-    Piedodiet par traucējumu! - Kavano sacīja.

-   Nekas. - Balansēdams picu kastes, kuijers piegāja pie stiklotās ieejas brīdī, kad pa tām kāds izgāja ārā un pieturēja viņam durvis.

Džemija nodzēsa cigareti.

-    Ko tas nozīmēja? Tu nudien uzskatīji, ka šīs picas tiek piegādātas Džona dzīvoklim?

-     Varbūt ne šoreiz. Bet ar laiku tur piegādās picas, ķīniešu ēdienu vai cita veida pārtiku.

-    Kā tu vari būt tik pārliecināts?

-    Tāpēc, ka esmu daudzkārt pieredzējis, kā sargi pieļauj šādu kļūdu. Diennakts sargsuņa dežūra novārdzina. Ja apsardzes vienības dalībniekiem trūkst disciplīnas, viņi nerimstas domāt par ēdienu. Viņi var izrakņāt skapīšus un pagatavot ēst, bet vairākums šo cilvēku nav diez cik izveicīgi pavāri. - Vienīgi Čads jebko prata pagatavot garšīgi, Kavano atminējās, un viņam pēkšņi uzbruka skumjas. - Viņi sāk fantazēt par picu, olu ruletēm un vistu, un nūdelēm sojas mērcē. Ja tie ir tie paši, kas centās nogrābt Preskotu noliktavā, tad dažas raupjas viņu pazīmes rosina domāt, ka šie tipi neizturēs un pasūtīs ēdienu.

-    Mēs varam nosēdēt stundām ilgi.

-Ja ēdiens tiks piegādāts, gribētos, kaut tas notiktu pēc iespējas drīzāk. Es zvanīju Džonam mazāk nekā pirms stundas. Pirms zvana viņi bija pārāk noslogoti, lai lauzītu galvu par ēdamo. Bet tagad viņus sāks pārņemt rutīna.

-     Vai ēkas sargs nekļūs aizdomīgs, redzot, ka mēs te uzturamies?

-    Viņš mūs neredz.

-    Kā tad tā?

-     Pēdējoreiz šeit apgrozoties, es ievēroju, ka vestibils ir apgaismots spilgtāk nekā celiņš pie mājas. Apgaismojums vestibilā met atspīdumu uz logiem. Sargs otrpus durvīm neko neredz.

-    Bet kā tad kamera virs durvīm?

-    Tu to pamanīji? Tā ir pavērsta uz laukumiņu durvju priekšā, nevis uz ielu. Kad mēs izdabūsim Džonu ārā, mudināšu viņu pārcelties uz ēku ar labāku drošības sistēmu.

-     Tas ir tāds prāta triks, ko tu izmanto saskarsmē ar klientiem?

-    "Prāta triks"?

-    "Kad mēs izdabūsim Džonu ārā." Tu aizvedi mani nākotnē un liki noticēt, ka viss nokārtosies. Ļoti nomierināji.

Ēkas piegādes joslā apstājās vēl viena mašīna, šoreiz ar izkārtni "Pizza Hut".

-    Mana kārta. - Džemija izskatījās priecīga, ka atradusies no- darbošanās, lai atslābinātu nervus.

Kamēr šoferis vilka no mašīnas picu kastes, viņa tuvojās, berzēdama rokas izsalkušās gaidās.

-     Sveiki! Mēs nolēmām nokāpt lejā uzsmēķēt un aiztaupīt jums kāpienu augšā. Seši simti divdesmit astotais dzīvoklis. Esam izbadējušies.

Piņņainais tīnis arī izskatījās izbadējies, taču ne jau ēst viņam gribējās. Ieraudzījis sev līdzās pievilcīgu sievieti, viņš gandrīz izmeta kastes no rokām.

-    Ēmm… - Viņš tusnīja. - Ēmm… Es apskatīšos. - Puisis nopētīja piegādes čeku, kas bija piestiprināts pie kastes. - Jā, seši simti divdesmit astotais.

-    Brīnišķīgi!

-    Divas vidējās. Viena ar peperoni un melnajām olīvām. Otra deluxe ?

-     Gluži pareizi. Smaržo gardi. Cik esmu parādā? - Džemija piemeta arī dzeramnaudu un paņēma abas kastes. - Līdz nākamajai reizei!

-    Jā, kundze. - Zeņķis pietvīka. - Pateicos! - Izskatīdamies apjucis, viņš iekāpa mašīnā un aizbrauca.

-    Divas vidējās picas. Diviem dūšīgiem sargiem pietiks, - Džemija teica.

-    Man arī tā šķiet, - Kavano atbildēja. - Ja vien tur nav tikai viens sargs, kurš ir dāsns pret gūstekni, taču es par to šaubos.

-    Tas, ka viņi pasūtīja ēdamo, nozīmē, ka viņi jūtas ērti, vai ne?

-    Jā. Viņi lēš, ka par sagūstīto Džonu neviens nezina.

-    Ko tagad iesāksim? - Džemija jautāja.

-     Atgriezīsimies parkā, atradīsim kādu krūmos guļošu cilvēku un ziedosim šīs picas. Mums vajadzīgas tikai kastes.

Džemija izskatījās apjukusi.

- Vienai kastei jānoplēš vāks un otrai dibens, lai, saliekot tās vienu uz otras, varu ienest savu Kevlara vesti, - Kavano skaidroja.

15

Stāvēdams pie letes, apsargs pacēla acis - Džemija atvēra un pieturēja durvis, kamēr Kavano ienesa picas kastes vestibilā. Viņa acis labu brīdi nevarēja pielāgoties spožajai gaismai.

-     Sveiki! Mēs esam kopā ar to pārsteiguma bariņu Tedam tūkstoš deviņi simti vienpadsmitajā dzīvoklī, - Kavano sacīja.

Apsarga sejas izteiksme bija barga.

-    Pirms divdesmit minūtēm jau uznesa picu grēdu.

-     Es jau zināju, ka vajadzēja ņemt ribiņas, kartupeļus frī un kāpostu salātus! - Džemija izsaucās.

-    Tu nudien pārāk domā par ēdienu, - Kavano atbildēja, cenšoties izklausīties jautrs, kaut arī krūtis žņaudza nemiers.

-    Pasakiet, lai netaisa lielu traci, - apsargs piekodināja. - Negribam, lai kaimiņi sāk žēloties.

-    Būsim klusi kā pelītes! - Kavano atmeta.

Sargs piespieda podziņu, un labajā pusē iedūcās un atslēdzās vārtiņi vidukļa augstumā.

-     Paldies! - Viņi izgāja pa vārtiem un nostājās pie liftiem, Džemija piespieda pogu. Pēc neilgas gaidīšanas, kas šķita bezgalīga, vienas durvis nozvanīja un atvērās.

Kavano, ienīzdams liftus, iegāja kabīnē. Kad Džemija pasniedzās, lai piespiestu sestā stāva podziņu, viņš nomurmināja: -Nē!

-    Kas tad nu?

-    Apsargs vēros skaitļu lodziņu virs lifta, lai pārliecinātos, vai mēs apstājamies stāvā, kuru nosaucām.

-    Vai! - Džemija piespieda deviņpadsmitā stāva pogu.

Durvis aizvērās.

Liftam paceļoties, Kavano kājas kļuva smagākas. Viņš vēroja, kā oranžie cipari lodziņā mainās, vieninieks, tad divnieks, tad trijnieks. Sasniedzot deviņpadsmito stāvu, šķita, ka pagājis ilgs laiks, vismaz tik ilgs, lai paspētu atkārtot norādījumus, ko Kavano bija izklāstījis Džemijai pirms ieiešanas ēkā.

-    Tu esi drošs, ka viņi atvērs durvis? - Džemija vaicāja.

-    Ieraugot piņņainu zēniņu, viņi durvju ķēdi nenoņemtu, pasniegtu naudu pa spraugu un liktu puikam iebāzt picas sāniski. Toties, ieraudzījuši caur actiņu tevi, tici man, viņi durvis atvērs. Atpogā blūzīti!

-    Kā, lūdzu?

-    Trīs augšējās podziņas.

-    Vai tiešām tu par mani esi tik sliktās domās? - Džemija atpogāja.

Labi, Kavano domās viņu uzslavēja. Joko vien! Tā tu liec manīt, ka kontrolē sevi.

Un pats? Kavano prātoja. Vai es sevi kontrolēju?

Tinkšķis. Durvis atvērās. Kavano elpa paātrinājās, un viņš spēra soli uz acīmredzot nesen izklāta bēškrāsas paklāja baltā gaitenī, kurā vēl vēdīja krāsas smaka, ar spožām, griestos iestrādātām lampiņām un ne dvēseles tuvumā.

Uzmetot žiglu skatienu abos virzienos, viņu acīm labajā pusē pavērās durvis ar uzrakstu "Kāpnes". Viņi izgāja pa durvīm un nonāca drēgnā betona kāpņu telpā, kas bija vēl spilgtāk apgaismota nekā gaitenis. Džemija aizvēra durvis, un Kavano tikmēr meklēja novērošanas kameras, taču velti. Viņi centās saklausīt kādus trokšņus, taču neko nedzirdēja. Soļi atbalsojās, kamēr abi strauji, taču piesardzīgi kāpa lejā uz sesto stāvu.

Pie durvīm viņi apstājās.

-    Tu spēsi? - Kavano pieklusināja balsi. - Es būšu tev tepat blakus. Dari visu tieši tā, kā es liku.

Džemija saminstinājās.

-    Vēl nav par vēlu atteikties, - viņš ierunājās.

-    Protams, ir, - viņa atteica. - Es vairs nespēšu sevi piespiest aiziet tik tālu.

-    Varbūt tev vispār nevajadzētu tik tālu nonākt.

-    Tu spēsi izglābt Džonu bez manis?

Kavano palika atbildi parādā.

-    Tad dod man kastes! - Džemijas acu zīlītes bija ieplestas.

Kavano vēroja, ka viņa reaģē uz Kevlara vestes smagumu kastēs. Viņa pārkārtoja kastes tā, lai tās mazliet pastumtu augšup krūtis, vēl vairāk pašķirot platāk atpogāto blūzīti.

-    Viņi nodomās, ka ir miruši un nonākuši paradīzē. - Kavano pasmīnēja. - Pirms klauvē pie durvīm, uz mirkli aizver acis! Tā tu samazināsi acu zīlītes un līdz ar to noslēpsi satraukumu. Atceries, ja dzirdi ieslēgtu televizoru, tas nozīmē, ka viņi ir bezrūpīgi. Labiem sargsuņiem istabā valda klusums, lai var dzirdēt trokšņus aiz durvīm.

Džemija dziļi ievilka elpu un norādīja ar galvas mājienu uz durvīm.

-    Ver vaļā!

16

Sestajā stāvā bija tāds pats acīm redzami jauns paklājs un nesen krāsotas baltas sienas kā deviņpadsmitajā. Kavano sasprindzis sekoja Džemijai gaitenī. Kā jau viņš bija paredzējis, pēc desmitiem vakarā gaitenis bija tukšs.

Tik un tā vēl nav par vēlu atkāpties, viņš sev nepārtraukti iegalvoja.

Protams, ir. Ja es atkāpšos, citas iespējas izglābt Džonu man var vairs nebūt.

628. dzīvoklis atradās labajā pusē. Piespiedies pie sienas līdzās durvīm, Kavano saklausīja slāpētus eksplozijas trokšņus, kam sekoja šāvieni, sirēnas un pulsējoša mūzika - asa sižeta filma televizorā. Viņš uzmeta Džemijai mierinošu skatienu un izvilka pistoli.

Džemija nostājās iepretim durvju actiņai un aizvēra acis. Pēc mirkļa tās atverot, acu zīlītes bija atguvušas parasto lielumu, nekādi neliecinot, kāds stress viņu māc.

Kavano gan. Viņš pēkšņi saprata, ka pieļāvis kļūdu, ļaudams sievai iesaistīties. Viņš ar mājienu aicināja viņu iet prom.

Džemija nelikās par viņu ne zinis un pieklauvēja pie durvīm.

Kavano pamāja uzstājīgāk.

Neveltot viņam vērību, Džemija pieklauvēja vēlreiz, un šoreiz televizora troksnis noklusa.

Nu ir sācies, Kavano nodomāja. Viņš apbrīnoja Džemiju par spēju izskatīties garlaikotai, kamēr krūtis atbalstījās uz picu kastēm.

Noskrapstēja atslēga. Kavano piespiedās ciešāk pie sienas, turēdamies tādā attālumā, lai nebūtu ieraugāms.

Kā viņš bija paredzējis, cilvēks pie durvīm pavēra tās vienīgi tik tālu, cik atļāva ķēde.

-    Jūs pasūtījāt divas vidējās picas? - Džemija ielūkojās papīriņā, kas ar līmlenti bija piesprausts pie augšējās kastes. - Pepe- roni un melnās olīvas? Otra deluxe?

-    Parasti mums piegādā puika. - Vīrietim bija eiropeisks akcents.

-     Ei nu? - Džemija atmeta. - Picērija pieder mums ar vīru. Šovakar darbā neieradās trīs kurjeri. Šito laimi, te nu es esmu.

Vīrietis pasmējās.

-    Cik jāmaksā?

Viņa piespieda kastes ciešāk pie krūtīm un nolieca galvu, lai nolasītu cenu no papīra gabaliņa.

-    Vienu mirkli! - Vīrietis aizvēra durvis.

Brīdī, kad durvis aizvērās un vīrietis vairs neredzēja, kas aiz tām stāv, Kavano zibenīgi atrāvās no sienas, pie kuras bija piespiedies. Viņš pieskrēja pie durvīm un noliecās zem actiņas. Sargādams ar augumu Džemiju, viņš dzirdēja švīkstoņu un graboņu, kad tika noņemta ķēde.

Tiklīdz durvis atvērās līdz galam, Kavano uzbruka pārsteigtajam vīrietim. Paklausot norādījumiem, Džemija pagrieza picas kastes stāvus, lai tajās ievietotā Kevlara veste viņu pasargātu. Vīrietis bija tas pats skūtgalvis, kam Kavano pirms divām nedēļām pie iepirkšanās centra bija atņēmis melno mašīnu. Skūtgalvis, muti pavēris, taustījās pēc pistoles. Kavano spēcīgi uzsita ar "Sig Sauer" spalu pa viņa pliko pauri. Vīrietis apdullis krita atmuguriski, piespiezdams pie zemes roku, kurā varēja turēt ieroci. Kavano pārlēca viņam pāri un iegāja dzīvojamā istabā, mērķējot pa kreisi uz istabas daļu televizora priekšā.

Uz krēsla pārbijies sēdēja ūsains vīrietis, pēc skata ap četrdesmit gadiem, neapjēgdams, uz kurieni lūkoties - uz Kavano pistoli vai to, kuru Džemija bija notēmējusi, stāvot virtuves arkā. Paša vīrieša pistole atradās viņam priekšā uz kafijas galdiņa.

Raterfords sasiets, ar aizbāztu muti sēdēja uz krēsla tālāk kaktā pa kreisi. Asinis uz viņa sejas kontrastēja ar melno ādu. Acis pārsteigumā iepletās, bet Kavano šobrīd nebija viņam laika. Viņš paķēra pistoli no galdiņa. Ejot garām ūsainajam vīrietim, viņš arī tam iegāza pa galvu. Pēc tam Kavano piespiedās pie sienas, aiz kuras atradās pustumšā guļamistaba. Notēmējis uz istabas pusi, kas atradās viņa redzeslokā, viņš metās pie pretējās sienas un pavērsa ieroci pret istabas otru pusi. Neko satraucošu neieraudzījis, viņš metās istabā, piestūma kumodi pie sienas skapja durvīm, palūkojās zem gultas un pārliecinājās, vai vannas istabā gaiss tīrs.

Kad viņš atgriezās dzīvojamā istabā, ūsainais vīrietis vaidēdams gulēja uz grīdas.

Kavano piesteidzās pie dzīvokļa durvīm, aizslēdza tās un pavērsa pistoli pret skūtgalvi, kas gulēja uz grīdas. Viņš pārmeklēja vīrieti, izņēma aiz siksnas aizbāztu pistoli un ar to pašu siksnu sasaistīja vīrieša rokas aiz muguras.

To pašu Kavano izdarīja ar ūsainā rokām un pēc tam pārbaudīja, vai priekšnama skapis ir tukšs. Tikai tad viņš pieskrēja pie Raterforda un izvilka tam no mutes aizbāzni.

- Mēs nogrābām visus? -Jā.

Kavano atraisīja virvi no Raterforda potītēm un roku locītavām.

-    Cik smagi tu esi savainots? - Viņš novērtēja nobrāzumus un brūces uz Raterforda sejas.

-     Izsita zobu. - Raterfords norādīja uz pietūkušo kreiso vaigu. - Iespējams, arī kāda riba ielūzuši. - Viņš ievilka elpu un no- vaikstījās.

Kavano pamanīja uz galdiņa pie sienas kastīti ar salvetēm. Viņš dažas paķēra un pasniedza Raterfordam.

-    Kārtīgi noklepojies un iespļauj te!

Raterfords paklausīja.

-    Dievs augstais, sāp pēc traka!

Kavano aplūkoja spļāvienu salvetē.

-    Asiņu nav. Atgulies uz sofas! - Kavano palīdzēja viņam aiziet līdz dīvānam un maigi paspaidīja Raterforda vēdera dobumu un krūtis. - Nekādu satūkumu nesataustu. Vai nejūti kādas aizdomīgas sāpes?

-     Pagājis visai ilgs laiciņš - ja manī būtu kaut kas lauzts, es jau būtu atslēdzies. - Raterfords masēja roku locītavas, kur gandrīz bija pārtraukta asins cirkulācija.

-    Kur tev ir aptieciņa?

-    Vannas istabā zem izlietnes.

Kad Kavano atgriezās ar aptieciņu un ziepjainu sūkli, Raterfords pielika pūles, lai pietraustos sēdus.

-    Tu neesi iepazīstinājis mani ar savu draudzeni.

-    Tā ir Dženifera. Dženifera, tas ir Džons.

Džemija nereaģēja uz to, ka tika nosaukta citā vārdā.

-    Priecājos iepazīties. Varen liela patika būt dzīvam un izjust šādu laimi, - Raterfords teica.

Kavano atvēra aptieciņu un sastinga, starp pārsējiem un ziedēm pamanot trīs šļirces. Viņš paņēma tās rokās un tikai tad atskārta, kam tās domātas.

-    No tā laika, kad sieva bija dzīva?

Kavano atcerējās, ka viņa bija diabētiķe un ik dienu iešļircināja sev insulīnu. Paradoksālā kārtā viņas dzīvību izdzēsa autoavārija.

-    Es ziedoju kaudzēm Debas apģērba baznīcai. Izsviedu ārā vēl vairāk, vecas kurpes un mantas, kuras, viņasprāt, nebija vērts paturēt, taču no kurām viņa tik un tā neatbrīvojās. Man nebija nekādu grūtību no tā visa šķirties, paturēju tikai dažas viņas iemīļotās kleitas, bet šīs šļirces nez kāpēc vairāk nekā jebkas cits man uzvēdīja gūzmu mīļu atmiņu. Man neizdevās sevi piespiest tās izmest ārā.

Kavano atlika tās atpakaļ aptieciņā un sāka tīrīt Raterforda seju.

-   Tu ievēroji manu brīdinājumu, otro piezīmi par MSG? - Ra- terfords taujāja.

-    Labi nostrādāts.

-    Es drīzāk ļautu sevi nogalināt nekā tev - nonākt lamatās.

-    Zinu, - Kavano apliecināja.

-Tie, kuriem prašņāju par Preskotu un viņa laboratoriju, apgalvoja, ka nekad nav par tādu dzirdējuši. - Stundām ilgi aizbāztā mute padarīja Raterforda balsi čerkstošu.

-    Atnesīšu ūdeni, - Džemija piedāvāja.

Kad viņa atgriezās, Raterfords iedzēra pāris garu malku, mērcējot apkaltušās asinis uz lūpām un ļaujot ūdenim notecēt gar zodu. — Tad es izmeklējos mūsu datoru datubāzē. - Vēl viens malks. - Nekādu rezultātu.

-    Tad kā…

-    Visticamāk, šiem ir ziņotājs Birojā. Otra versija - viņi ielauzušies mūsu datorsistēmā un noskaidrojuši, kas pieprasījis informāciju par Preskotu. Kad izgāju no darba un devos mājās, viņi gaidīja pie manas mašīnas autostāvvietā. - Raterfords viebdamies aptaustīja žokli, kur viņam bija izsists zobs. — Kāds blakus rindā nosauca mani vārdā. Es pagriezos un paskatījos, kas mani sauc. Pēkšņi man blakus apstājās busiņš. Tas aizsedza mani skatienam, trīs veči sagrāba mani no mugurpuses un iegrūda busiņā.

-    Viens, kurš pasauca. Trīs, kas tevi iegrūda. Šoferis. Kopā pieci? — Kavano taujāja.

-    Nē. - Raterfords iemalkoja ūdeni. - Vēl ir sestais, šīs izrādes vadītājs. Viņš sevi dēvē par Klainu.

-    Abus tavus sargus es pazinu. Viņi bija tajā pirmajā grupā, kas dzinās pakaļ Preskotam.

Raterfords, raukdams pieri, palūkojās garām Kavano.

-    Dženifera, tev laikam slikti.

Kavano pievērsās viņai.

-    Tu esi bāla. Labāk apsēdies.

-             Man drīzāk padomā nomesties ceļos. - Viņa izgāja cauri guļamistabai un iegāja vannas istabā.

Pēc brīža Kavano dzirdēja klusas skaņas, sievai vemjot.

-    Viņas pirmā operācija? - Raterfords apvaicājās. -Jā.'

-    Viņa labi pastradāja.

Kavano palocīja galvu.

Kad Džemija atgriezās, Kavano viņu apskāva.

-    Es nepievīlu tavas cerības, - Džemija teica.

-             Tu mani nepievīli. - Un es nepievīlu tevi, viņš domās piemetināja.

Ūsainais vīrietis uz grīdas ievaidējās, Džemija pārkāpa viņam pāri un atlaidās uz krēsla iepretim Raterfordam.

-             Neņemiet mani galvā! Turpiniet savu sakāmo, es tikmēr papūlēšos pārliecināt sevi, ka joprojām esmu dzīva.

Kamēr Kavano bija kāda nodarbošanās, rokas turējās stingri. Šai brīdī viņam jau nācās sasprindzināt spēkus, lai neļautu tām drebēt.

-Jā, kas notika pēc tam?

-             Vispirms šie zēni ar mani padarbojās, apliecinot, ka nedzen jokus, un pēc tam pielika šaujamo man pie galvas un piedāvāja izvēli - vai nu es izstāstu, kāpēc meklēju Preskotu, vai viņi mani nogalinās. - Raterfords spieda mitro sūkli pie nobrāztā vaiga. - Es paskaidroju, ka ne jau es meklēju Preskotu. Viņu meklē kāds mans draugs. Viņi man piedāvāja līdzīgu izvēli - pastāstīt, kas ir mans draugs, vai arī viņi mani nogalinās. Es nenosaucu tavu vārdu. Es tikai minēju, ka tas ir "viens no Preskota apsargu vienības".

Kavano pamāja ar galvu.

-             Tas viņus ārkārtīgi ieinteresēja, - Raterfords klāstīja. - Viņi nevarēja vien sagaidīt, līdz tiks tev klāt.

-    Kā tad! Viņi cerēja, ka es zināšu, kur Preskots dējies.

-    Es paziņoju, ka arī tu centies viņu sameklēt un nezini vairāk par viņiem.

-    Bet viņi neuzķērās? - Kavano prašņāja.

-     Lika pagaidīt. Viņi vēlreiz piebāza šaujamo pie galvas un pavēlēja tev pavēstīt, ka Preskota laboratorija atrodas Virdžīni- jā, kādā vietā, ko sauc par Beilijsridžu.

-    Un nu visi četri, to vidū Klains, sēž Beilijsridžā un gatavo man lamatas?

-    Viņi aizbrauca tūdaļ pēc tam, kad es noliku klausuli, - Ra- terfords sacīja.

Džemija paliecās uz priekšu.

-    Tā kā tur neviens neieradīsies, viņi sāks prātot, kas izgājis greizi. Viņi atgriezīsies te, cerēdami, ka tu sazināsies vēlreiz, kā solīji.

-    Jā, - Kavano atteica. - Viņi gribēs ierīkot vēl vienu slazdu.

Raterfords izstiepa roku pēc telefona klausules.

-    Tā, ko tu dari? - Kavano pasniedzās viņu aizkavēt.

-    Saukšu papildspēkus. -Nē.

-    Bet Birojs var…

-    Mēs nezinām, kas vēl ir iesaistīts.

Raterfords vilcinājās.

-     Tu minēji, ka Klainam var būt ziņotājs Birojā, - Kavano sacīja. - Pieņemsim, Klains uzosta, ka mēs viņu gaidām. Tad šī būs pēdējā vieta, kurai viņš tuvotos.

17

Kad iezumējās selektors, Kavano dažus mirkļus nogaidīja un tad piespieda pogu. -Jā?

Apsarga balss bija metāliska. - Pie jums misters Klains un vēl viens kungs.

-    Sūtiet viņus augšā! - Kavano atlaida pogu un atgriezās dzīvojamā istabā.

-    Divi, - Raterfords sacīja. - Abi pārējie droši vien būs palikuši Beilijsridžā - un gaida, kad tu parādīsies.

Džemija ieskatījās pulkstenī.

-    Mazliet pāri divpadsmitiem. Agrāk, nekā tu paredzēji.

-    Nosēdējis visu nakti slēpnī, Klains noteikti spļauj zilas ugunis, ka es neturēju solījumu. Tagad viņš grib vēl vienu sirsnīgu sarunu ar Džonu. Vai esam gatavi viesiem? - Kavano uzdeva šo jautājumu pie krēsliem piesietajiem skūtgalvim un ūsainim. Aizritēja vesela stunda, kamēr viņi bija atguvuši samaņu. Pēc neatlaidīgas nopratināšanas viņi atzina tikai to, ka ir nolīgti operatori, un par Preskota nozīmību nezināja neko.

Šai laikā divreiz bija iezvanījies skūtgalvja mobilais tālrunis - Klains dusmīgi pārbaudīja. Kavano kopā ar abiem gūstekņiem bija iestudējis sarunu, pieraudzīdams, lai viņi nekļūdīgi zinātu, ko atbildēt, ja iezvanīsies kāds no viņu mobilajiem telefoniem. Kamēr skūtgalvis runāja pa telefonu, Kavano, pielicis pistoli pie viņa galvas, vēroja acis. Ja Kavano atklātu kaut vissīkāko mēģinājumu brīdināt Klainu, viņš būtu izrādījis dedzīgu nepatiku.

Skūtgalvim bija uzmaukta beisbola cepurīte, lai noslēptu asinīm nošķiesto pakausi.

-     Es tev prasīju, - Kavano paplakšķināja pa cepurīti, - vai esi gatavs uzņemt viesus?

Skūtgalvis saviebās un palocīja galvu.

-     Atnākšu pēc dažām minūtēm, — sacīja Džemija. Izpildīdama agrāk izstrādātos norādījumus, viņa izgāja no dzīvokļa. Raterfords aizslēdza durvis.

Kavano nervozi iztēlojās, kā viņa iet pa gaiteni, atver durvis uz kāpnēm netālu no lifta un gaida otrpus tām. Kad Džemija izdzirdēs lifta radīto tinkšķi, viņa noskaitīs līdz divdesmit - viņi bija izrēķinājuši, ka aptuveni tik ilgs laiks paiet, līdz veic attālumu no lifta līdz Raterforda dzīvoklim. Tad viņa atvērs durvis un, rakņājoties somiņā, it kā meklēdama dzīvokļa atslēgu, iznāks no kāpņu telpas, ne reizi nepaceļot acis uz gaitenī pie Raterforda dzīvokļa durvīm stāvošajiem vīriešiem. Tie Džemiju ievēros, taču nebūs nekāda iemesla nojaust par slazdu - galu galā viņi paši taču ierīkoja lamatas —, viņu uzmanību drīz piesaistīs notikumi, pēc tam kad atvērsies Raterforda dzīvokļa durvis. Izejot no dzīvokļa, Džemija izskatījās līdzsvarota, starplaikā pavingrinājusies vizualizācijas metodēs, ko Kavano bija viņai iemācījis, iztēlojusies iespējamos plānotā scenārija pavērsienus, prātā tos vēl un vēlreiz izspēlējusi, sagatavojot sevi jebkuram pārsteigumam. Lai justos pašapzinīgāka, viņa zem blūzītes un žaketes pavilka Kev- lara vesti. Tās dēļ viņa izskatījās mazliet korpulentāka, un apģērbs bija pārlieku apspīlēts, taču šai brīdī izskats Džemiju uztrauca mazāk.

-   Tā, - Kavano vērsās pie skūtgalvja, pavērsis pret viņu pistoli. - Esi labs namatēvs!

Raterfords jau iepriekš bija atbrīvojis viņa potītes un rokas locītavas. Patlaban viņš atraisīja saites, ar kurām gūsteknis bija piesiets pie krēsla.

-   Atceries, - Kavano vīrietim piekodināja, - tu mūsu ugunslīnijā būsi pats pirmais. - Viņš ar mājienu ļāva tam šķērsot dzīvojamo istabu. Pats sekoja un vēroja, kā vīrietis pa gaiteni aiziet pie durvīm un apstājas. - Tagad tavs vienīgais uzdevums ir nesagādāt mums iemeslu tevi nošaut, - Kavano sacīja.

Raterfords ieņēma pozīciju virtuvē, turēdams pistoli kaujas gatavībā.

Kavano gaidīja, un viņam gar sāniem lāsoja sviedri.

Piecpadsmit sekundes. Trīsdesmit. Piecdesmit. Kavano atsauca atmiņā, cik lēni lifts šķita paceļamies. Tas, ka vīrieši vēl nav pieklauvējuši pie durvīm, nenozīmē, ka kaut kas nogājis greizi, viņš centās sevi mierināt. Bruņojies ar pacietību! Viss būs…

Tuk-tuk! Pauze. Tuk-tuk! Džons bija dzirdējis, kā vienība vienojas par šādu signālu - tas norādīja, ka drīkst atvērt durvis.

Kavano kuņģis sažņaudzās, un viņš pamāja skūtgalvim, lai ielaiž viesus.

Brīdī, kad sākās rūpīgi izmēģinātā operācija, Kavano atkāpās dzīvojamā istabā, lai no durvīm nebūtu redzams. Skūtgalvis ļoti labi zinās, ka Raterfords tēmē uz viņu no virtuves. Atvēris durvis, skūtgalvis paziņos: - Viņš nav zvanījis, - tad pagriezīsies un dosies uz dzīvojamo istabu, nonākot Kavano tieši pa šāvienam. Pa to laiku Raterfords slēpsies aiz ledusskapja. Tikai tad, kad vīrieši ienāks dzīvoklī un spers soli gaitenī, Raterfords parādīsies un tēmēs uz viņiem no virtuves. Otrs vīrietis ieraudzīs Raterfor- du tai pašā brīdī, kad pirmais ieraudzīs Kavano dzīvojamā istabā. Vienlaikus Džemija, viņiem sekojot, būs ienākusi gaitenī, izvilks pistoli un pavēlēs: "Uz dzīvojamo istabu!" Un šai brīdī viņa tā arī teica.

Pārsteigti no trim pusēm, nepaspējuši izvilkt zem jakām paslēptos ieročus, vīrieši neredzēja citu iespēju kā pakļauties.

-    Uz grīdas! - Raterfords pavēlēja. - Rokas aiz galvas!

-    Tūlīt pat! - Kavano piebilda.

Skūtgalvis paklausīja un noslīga ar seju uz paklāja. Abi pārējie vilcinājās tikai īsu brīdi, tad atkārtoja viņa kustības, aizliekot rokas aiz galvas.

Džemija ienāca dzīvoklī un aizslēdza durvis.

-    Vai gaitenī vēl kāds bija? - Kavano vaicāja, tēmēdams uz vīriem. - Vai kāds redzēja tavu pistoli?

-    Kad nācu iekšā, no lifta izkāpa divi cilvēki. Pistole atradās blakus somiņai. Tā nebija redzama.

Kavano zināmā mērā jutās atvieglots. Džons bija viņu mierinājis, sakot, ka ēkā lielākoties apmetušies kvalificēta darba darītāji, kas, visticamāk, agrā darbdienas pēcpusdienā mājās nerādīsies. Pat tādā gadījumā garāmgājējs, kas aplamā brīdī iemaldījies gaitenī, bija nejaušība, ko Kavano nevarēja paredzēt.

-    Glīti, - izmeta pirmais vīrietis, paceldams acis no paklāja. Viņš bija vidēja auguma, stiegrains, ar kalsnu seju un armijnieka frizūru.

Kavano pazina smilšpapīram līdzīgo balsi.

-    Esam jau runājušies. Pa šā te mobilo. - Kavano norādīja uz skūtgalvi. - Pēc tam kad es pie iepirkšanās centra savācu viņa mašīnu.

-            Tu izprātoji, ka telefonā ir raidītājs. - Vīrietim, tāpat kā skūtgalvim, bija eiropeisks akcents. - Mēs tam stundām ilgi sekojām, līdz noteicām, ka esi to iesviedis garāmbraucošā pikapā.

-    Kas tad nu? Jokus nesaprotat? - Kavano prātā iešāvās kāda doma. - Jūs sekojāt mašīnai? Kādēļ tā pūlējāties, ja zinājāt, ka mēs aizlaidāmies ar helikopteru?

-    Helikopteru? Nesaprotu, ko tu runā.

Vīrieša apjukums izskatījās gana spontāns un līdz ar to pastiprināja Kavano aizdomas, ka vienība, kas centās sagūstīt Preskotu noliktavā, nebija tā pati, kura ar helikopteriem uzbruka bunkuram.

Kamēr viņš ar Džemiju turēja uz grauda vīriešus, kuri gulēja uz grīdas, Raterfords sasēja viņu potītes un rokas.

Kavano izvilka deviņu milimetru "Beretta", kas bija paslēpta otram vīrietim zem vaļīgā pulovera. Viņš pataustīja pirmā vīrieša melno ādas jaku un atrada deviņu milimetru "Hi Power" brau- niņu. Tāpat viņš atrada bikšu kabatā piesprādzētu saliekamo nazi. No ārpuses bija redzams tikai klipsis. Pavelkot klipsi uz augšu, īpašnieks varēja izvilkt nazi vienā rāvienā. Neliels robots izvirzījums asmenī ļāva atvāzt nazi ar īkšķi, kamēr velk nazi ārā no kabatas. Atvāzts tas bija gandrīz astoņas collas garš.

Naži savulaik tika uzskatīti par zemākas šķiras ieročiem ("Stulbais, tu paņēmi līdzi nazi uz apšaudi!"), tomēr deviņdesmitajos gados tika laista klajā uzskatāma pašaizsardzības video- pamācība "Kā izdzīvot uzbrukumos ar asu asmeņu ieročiem", un tā parādīja likumsargiem un apsargu personālam, ka ar nazi bruņojies cilvēks spēj mērot divdesmit pēdu attālumu un radīt nāvējošus ievainojumus, kamēr cilvēks ar slēptu pistoli pārvar pārsteiguma refleksu, izvelk ieroci un izšauj. Mūsdienās daži operatori uzskatīja nazi par tikpat pieņemamu ieroci kā pistoli un nēsāja pat veselus trīs. Nazim, ko rokā turēja Kavano, bija neatstarojoša, melna apdare, un to bija izgatavojis Ernests Emer- sons, viens no labākajiem pašaizsardzības instruktoriem un nažu radītājiem. Nazi dēvēja par CQC-7, abreviatūra vārdiem "close- quarter combat"[3]. tā epoksīdsveķu spals ar viļņainu rakstu bija veidots tā, ka neslīdēja, pat ja bija klāts ar ūdeni, sviedriem vai asinīm. Robainais tērauds bija tik ciets un ass, ka spēja caurdurt auto durvis.

-    Glīti, - Kavano sacīja, mēdīdams pirmā vīra teikto. Viņš aizvāza nazi un piestiprināja pie savu bikšu kabatas. Viņš apsēdās ar sakrustotām kājām uz grīdas, atrazdamies pirmā vīrieša acu augstumā. - Tu sevi dēvē par Klainu?

-    Kāda vaina vārdam?

-    Pastāsti par Preskotu!

Klains neatbildēja.

-     Pastāstīšu, ko par viņu zinu es, - Kavano turpināja. - Tu jebkurā brīdī drīksti mani pārtraukt.

Kavano izstāstīja Klainam, kas notika pēc pakaļdzīšanās automašīnās, - par ierašanos bunkurā, par Preskotam sniegtajiem norādījumiem, kā pazust, par ugunsgrēku, par helikopteru uzbrukumu un otro ugunsgrēku Kārenas mājā. - Nu tu saproti, ka es gribu viņu nogrābt tikpat ļoti kā jūs. Varbūt vēl vairāk. Ja mēs sadarbotos, mēs sasniegtu vairāk.

-    Bet mūsu mērķi nesakrīt.

-    Esmu pārliecināts, ka spēsim apiet mūsu nesaskaņas. - Kavano viņu nopētīja. - Izskatās, ka tev sāk sāpēt rokas. Būs jāpalīdz tev iekārtoties ērtāk.

Klains apjucis sarauca pieri, kad Kavano iznesa no virtuves koka atzveltnes krēslu. Klains saviebās vēl stiprāk, kad Kavano viņu piecēla kājās un atrāva ar īkšķi vaļā Emersona nazi.

-    Es pārgriezīšu virves tev uz rokām, - Kavano solīja. - Ja pakustēsies manā virzienā, mans draugs, - Kavano norādīja uz Ra- terfordu, — kurš cieš baismīgas sāpes un, tā kā vakar tava vienība viņu piekāva, ir riebīgā omā, šaus.

Raterfords bija iegājis virtuvē un nu atgriezās, uzmaucis tukšu plastmasas limonādes pudeli uz pistoles stobra gala kā skaņas klusinātāju.

-    Es gribu atgūt savu zobu.

Šo taktiku viņi ar Kavano bija iestudējuši, un tā radīja kāroto efektu, īpaši paštaisītais skaņas klusinātājs, liekot Klaina acīm samiegties.

-     Bet kādēļ gan uzprasīties uz nepatikšanām? - Kavano vaicāja. - Mums būs patīkama sanina. Mēs viens ar otru sadarbosimies. - Kavano nostājās aiz Klaina, pārgrieza virves, kas saistīja rokas, un pavēlēja: - Sēdies!

Klains paklausīja.

Kavano vēlreiz sasaistīja Klaina rokas, šoreiz piesiedams tās pie krēsla paročiem.

-    Ērti? - Kavano apvaicājās. - Jauki. Es no visas sirds uzskatu, ka sadarbojoties mums ir lielākas izredzes atrast Preskotu. Tagad tava kārta. Stāsti, kas tev zināms.

Klains novērsās.

-    Vispirms - kādēļ Preskots jums tik ļoti vajadzīgs? - Kavano prašņāja. - Viņš man izklāstīja leģendu par atkarības pētījumiem, ko veicis NAP rīkojumā. Preskotam uzdots atklāt, kā bloķēt fizisko mehānismu, kas rada cilvēkos atkarību. Viņš apgalvoja, ka atklājis viegli pagatavojamu substanci, kas atkarību rada. Preskots stāstīja, ka Hesuss Eskobars sazin kādā veidā par to uzzinājis un centies viņu sagūstīt, lai izdabūtu tās formulu. Viņš norādīja, ka jūs strādājat Eskobara labā. Bet izrādījās, ka tas viss ir blēņas. NAP nekad nav dzirdējusi par Preskotu, un Eskobars nogalināts pirms diviem mēnešiem. Tātad - kā labā jūs patiesībā strādājat?

Klains beidzot pavērsa seju pret Kavano. Spriedzes dēļ viņa eiropeiskais - slāvu vai, iespējams, krievu - akcents bija jūtamāks.

-    Tu labi zini, ka es nedrīkstu to atklāt.

-    Varbūt man pagatavot kafiju, kamēr šo dilemmu apspriežam?

-    Kafiju? - Klains mulsi pašķieba galvu.

-Jā, nekas nelīdzinās papļāpāšanai pie kafijas tases. Džon, kur tev tā ir?

-    Virs ledusskapja. - Raterfords un Džemija izskatījās tikpat apjukuši, cik Klains. - Turpat blakus ir dzirnaviņas. Kafijas aparāts ir blakus tosterim uz skapīša.

-    Kafijas aparāts? Es biju iecerējis pagatavot šķīstošo kafiju, - Kavano teica.

-    Ā, bufetes skapītī pa labi no plīts.

Kavano sagrieza krēslu tā, lai Klains varētu redzēt. Pēc tam Kavano iegāja virtuvē, atvēra skapīša durtiņas un atrada kastīti ar vairākām šķīstošās kafijas šķirņu paciņām.

-     Palūkosim. Riekstu garša, vaniļas garša, šokolādes garša. Kura no tām tev labāk iet pie sirds? - viņš uzdeva jautājumu Klainam.

Atbildes nebija.

-    Džon, tev derētu atteikties no šādas saldās kafijas, - Kava- no brīdināja. - Tu tā pieņemsies svarā, ka pat skriešana nelīdzēs. Tev nav nekā stingrāka? Vienu mirkli. Kas tas? "Mochūjam"! Tā, šī nudien izklausās pēc vīrišķīga brūvējuma.

Kavano atvēra divas paciņas un izbēra pulveri caurspīdīgā sulas glāzē. Viņš ielēja tējkannā pavisam maz ūdens, uzlika to uz plīts un uzgrieza degli līdz galam.

-    Ilgi tas nevilksies, - viņš apliecināja Klainam. - Nekas tā neveicina sarunas kā karsta kafija ar dāsnu kofeīna devu. Tu esi pārliecināts, ka nevēlies jau šai brīdī izklāstīt dažas detaļas, piemēram, kāpēc tev vajadzīgs Preskots un kurš vēl varētu viņu vajāt?

Klains joprojām izskatījās stūrgalvīgs.

-    Nu labi, - Kavano teica. - Es visādā ziņā cienu tavus principus. Tarkšķis tu nekādā ziņā neesi.

Iesvilpās tējkanna.

Kavano ielēja aptuveni pusotras unces vāroša šķidruma sulas glāzē. Ūdens tik tikko pietika, lai izšķīdinātu divas kafijas kris- tāliņu paciņas. Viņš to mazliet pamaisīja, ļaujot Klainam apskatīt, cik tumšs un biezs ir maisījums. - Lūk, šī nu vis nebūs nekāda mīkstčaulīga manta. Tā acīs iededz ugunis un liek matiņiem uz krūtīm sacelties.

Klains izskatījās vēl vairāk samulsis.

-    Tu iedomājies, ka es to dzeršu? Kāda jēga? Tas piespiedīs mani runāt? Es to, visticamāk, atvemšu.

-    Dzert? Nenāk ne prātā. Tici man, tu to neatvemsi.

Kavano atvēra Raterforda aptieciņu un izņēma vienu šļirci.

Klaina acis iepletās.

Kavano ievietoja šļirci biezajā kafijas maisījumā, atvilka virzuli, piepildīja caurulīti un nospieda virzuli, izspiezdams no šļirces gaisu. Viņš sāka dungot "Aizsūti mani uz Mēnesi".

-    Beidz! - Klains izsaucās. - Tu taču nedomā nopietni, ka…

Kavano pārtrauca Klainu, atraudams vaļā viņa kreklu un pilnībā atsegdams viņa kaklu. Sākdams dungot "Melno kafiju", viņš pavērsa šļirces adatu pret Klaina jūga vēnu.

-    Kristus vārdā, izbeidz! - Klains sasvērās uz pretējo pusi, gandrīz apgāzdams krēslu.

-    Pievaldi mēli! - Raterfords, Dienvidu baptists, nopietni piekodināja.

-    Labi, labi. Bet izbeidz! - Klains lika Kavano. - Tu taču nepiespiedīsi mani ticēt, ka esi tik traks un…

-    Atraisi prātu, pie reizes arī artērijas un svarīgākos orgānus, - Kavano teica. - Es likšu tavai sirdij aulekšot un uzspridzināšu smadzenes no iekšienes. Pēc maniem aprēķiniem, kad pulss sasniegs simt astoņdesmit, tu pat varētu pacelties gaisā, vienīgi esi piesiets pie krēsla. Bet nu sēdi mierīgi…

Kavano stingri sagrāba Klaina plecu un no jauna novietoja šļirci ieslīpi pie kakla.

-    Nē! - Klains sasvērās tik tālu, ka šoreiz krēsls tomēr apgāzās. Viņš ar skaļu blīkšķi nokrita uz grīdas.

-    Paklau, esi taču iejūtīgāks pret kaimiņiem, - Kavano teica.

-Tā mikstūra mani nobeigs! - Klains iesaucās.

-    Nobeigs? Tava vielmaiņa metīsies tādos auļos, ka, visticamāk, tu pats aizdegsies.

Kavano paspieda Klaina galvu pie paklāja un sašķieba šļirces adatu tā, ka tā piespiedās pie Klaina jūga vēnas.

Klains, cenšoties samazināt kakla kustību, čukstēja, it kā būtu norijis pelnus.

-Ja tu mani nogalināsi, es tev neko nevarēšu pastāstīt.

-    Zini ko? Man pat savā ziņā tas bijis nebijis. Es saskrējos ar tevi divas reizes, un tas bija divreiz par daudz. Es esmu nikns par savu draugu nāvi. Es esmu nikns par to, ka Preskots cenšas nogalināt mani. Es esmu nikns par to, ko tu ar saviem vīriem esat nodarījuši Džonam. Es gribu ar vienu cilvēku noslēgt rēķinus, un, ja tev nav padomā sadarboties ar mani tā, kā es sadarbojos ar tevi, vismaz viens gandarījums man tiks.

Kavano iedūra Klaina artērijā, iztecinot dažas lāsītes asiņu.

Klains saviebās un izskatījās tā, ka cenšas nenodrebēt, taču neveiksmīgi, un šī nevilšā kustība lika vēl mazliet asinīm izritēt no artērijas.

-    Stāsts par narkotiku atkarību bija leģenda. Preskots darbojās ASV armijas labā.

-    Es gribu sīkāk.

-     Armijas daļa, kas nodarbojās ar īpašo ieroču izstrādi. - Klains aplaizīja lūpas, kas pēkšņi izskatījās ārkārtīgi sausas. - Man var uznākt klepus.

-    Labāk gan ne. Šļirces adata iedursies līdz galam.

-     Apakšnodaļas apakšnodaļa, - Klains ierunājās vēl klusāk, cenzdamies nekustināt kaklu. - Tādi pētījumi, par kuriem aizsardzības sekretāram neziņo.

-    Vai tādi, par kuriem pat Pentagons nav informēts? Kā eksperimenti ar LSD Vašingtonā piecdesmitajos gados vai ar nervu gāzi Jūtas pavalstī septiņdesmitajos.

Klains vēlreiz aplaizīja lūpas. -Jā.

-    Re, ka izmanto musu nodokļu naudu! Tātad - kāds bija šā eksperimenta mērķis?

-    Bailes.

18

Šis vārds šķita atbalsojamies gaisā. Tas bija tik negaidīts, ka Kavano sākumā pat nereaģēja. Viņš nebija pārliecināts, vai sadzirdējis pareizi. - Bailes?

Kavano muskuļi sažņaudzās un plaukstas kļuva mitras, jo radās priekšnojauta par to, ko Klains tagad paziņos.

-      Bailes, - Klains aizsmacis čukstēja, juzdams riebumu pret to, kā adata spiedās pret artēriju. - Preskots vadīja bioķīmijas pētījumus, kuru mērķis bija iedvest izbīli jebkuram ASV armijas pretiniekam. Kakls! - Klains saspringa. - Tu uzspiedi stingrāk!

-    Preskots! Stāsti par Preskotu!

Klaina uzacis bija nosētas ar sviedru lāsītēm.

-    Viņš izveidoja sintētisku hormonu, kas izdala adrenalīnu tik milzīgās devās, ka sekas ir momentāna panika.

Kavano pēkšņi atskārta, ka Preskota meli par to, kā viņš centies darīt galu atkarībai, savukārt atklādams, kā to radīt, bijuši daļēji balstīti uz patiesību. Vienīgi vārds "pieradums" bija jāaizvieto ar "bailes". Prātā pazibēja atmiņu ainas par kāpnēm pamestajā noliktavā un kodīgais smārds, ko viņš bija sajutis, kāpjot augšup pirms tikšanās ar Preskotu. Ejot pa kāpnēm, viņš bija kļuvis aizvien nemierīgāks, un ķermenis ar katru soli vērtās nervozāks.

-     Preskota militārie uzraugi bija stāvā sajūsmā. - Nespēdams pagriezt galvu, Klains ar piepūli pavērsa acis uz sāniem, tur, kur šļirce dzēla kakla artērijā. No sejas pilēja sviedri. - Ja šo sintētisko hormonu varētu pārvērst par gāzi un nomest kartečās no lidmašīnām vai aizlidināt ar raķetēm, tā ienaidnieka armiju padarītu kaujas nespējīgu.

-     Politiķiem ir tieksme mazliet nervozēt, izdzirdot par ķīmisko ieroču pētījumu, tomēr tāda nieka dēļ neies taču izbojāt labu ideju, - Kavano atteica, ar pūlēm valdīdams dusmas.

Viņš atcerējās, kā Klaina vīrus, viņiem iebrūkot noliktavas kāpnēs, bija pēkšņi pārņēmusi panika. Reaģējot uz neredzamām briesmām, viņi bija sākuši nekontrolēti apšaudīt kāpnes virs galvas, nespēdami piespiest sevi doties augstāk. Acīmredzot Preskots kāpnēs bija noslēpis gāzes kārbiņas. Niecīgs daudzums gāzes bija izplūdis gaisā, un tas izskaidroja Kavano trauksmaino izturēšanos.

Viņš atsauca atmiņā vēl kaut ko - kā Preskots bija darbojies ar slēdžiem uz paneļa, kad Klaina vienība iebruka kāpnēs. Tomēr, lai cik baiļpilni Klaina vīri kļuva, viņu reakcija acīmredzot nav bijusi pietiekama, jo Preskots satraukts klusu purpināja, it kā kaut kas nebūtu izdevies. Varbūt kārbiņās bija parādījusies neliela sūce, un Klaina vienības uzbrukuma laikā ierocis nespēja darboties ar pilnu jaudu.

-    Preskots veica eksperimentus ar dzīvniekiem, - Klains stāstīja. - Žurkas juka prātā. Kaķi un suņi tā pārbijās cits no cita, ka ierāvās stūros. Vienreiz tas iedzina duci kazu tādā panikā, ka tās lēkšoja gar krātiņa sienām, līdz šokā nokrita un nobeidzās.

Kavano atcerējās Kārenas pagrabu, kodīgo dvaku, un viņam bija skaidrs, kas licis viņam pirmo reizi mūžā piedzīvot bailes, un tās sekas bija vēl ilgi jūtamas. Kavano prātoja par paniku, kas gandrīz bija viņu iznīcinājusi ugunsgrēkā. Viņš atcerējās Kāre- nu, kas bija nekustīgi sakņupusi braucamkrēslā, piespiedusi rokas pie krūtīm, atcerējās viņas seju, kas bija stīvi pārvērsta šausmu grimasē. Tagad Kavano apjauta, kas bija viņas nāves cēlonis. Gribēdams izvairīties no brūces vai nožņaugšanas pazīmēm, kas varētu darīt uzmanīgu Kārenas līķa tiesmedicīnisko ekspertu, Preskots ar hormona palīdzību bija Kārenu nobiedējis līdz nāvei. Visticamāk, viņas sirds un artērijas bija pārplīsušas no milzīgā baiļu spiediena.

-    Šļirce! Tev atkal dreb roka! - Klains atgādināja.

-    Stāsti visu!

-    Ar laiku kārdinājums kļuva pārāk neizturams. Preskots izmēģināja to uz cilvēkiem. Pilsētas centra bandas panikā bēga, kad viņu valdījumā ieklīdušais vientuļais upuris aizsargājās no uzbrukuma, pamezdams viņiem mazu, šņācošu kārbiņu.

-   Tad jābūt arī kādam neitralizētājam, - Kavano prātoja. - Pretējā gadījumā arī kārbas sviedēju sagrābtu bailes.

-     Jā! - Klains sarāvās, sajuzdams, kā šļirces adata spiežas kaklā.

Kavano atskārta, ka Preskots noteikti būs lietojis neitralizē- tāju Kārenas mājā. Pretējā gadījumā hormons būtu pievārējis arī viņu.

-     Bez neitralizētāja viņi nebūtu tikuši galā ar pūli Sentluisā notikušajos Pasaules tirdzniecības organizācijas nemieros, - Klains izmeta.

Kavano par nemieriem atcerējās tikai to, ka pēc trim dienām haosa varas iestādes beidzot bija pārvarējušas nemiernieku pretestību, iedzenot viņus Misisipi.

-    Asaru gāze ?

-    Tajā iestrādāja baiļu hormonu. - Klains aizvēra acis, mēģinot mazināt spriedzi. - Militāristu piegādāto gāzmasku filtros bija neitralizētājs. Eksperiments bija veiksmīgs.

-    Ja nepiemin to, ka tikai daži armijas virsnieki un Preskots zināja visu patiesību, - Kavano piebilda.

-     Un vēl daži ietekmīgi civilisti ar nelokāmām idejām par valsts aizsardzību. Viņi nolēma izdarīt vēl vienu slepenu eksperimentu ar cilvēkiem, šoreiz ar grupiņu, kas bija apmācīta nereaģēt uz bailēm. ASV reindžeru vienība apmācības uzdevuma laikā Floridas purvā.

Kavano atminējās, ar kādu satraukumu bija nesen lasījis par piecpadsmit reindžeriem, kas noslīkuši Floridā.

Klains svīda un nevēra acis vaļā.

-    Iespējams, ka hormona koncentrācija bija pārāk liela. Varbūt vīri, kas apmācīti rīkoties ar ieročiem, panikas pārņemti, tieši tā rīkojas. Viņi sāka šaudīties pa malu malām. Vairākums vīni nenoslīka - viņi gāja bojā apšaudē.

Kavano sajuta nelabumu un neviļus atgāzās atpakaļ, atvilkdams šļirci no Klaina jūga vēnas.

Istabā iestājās klusums, tikai Klains smagi sēca. Pagāja vairāki mirkļi, līdz Klains, bāls, piesiets pie krēsla, gulēdams uz grīdas, šķita aptveram, ka šļirce vairs nespiežas pie kakla. Viņš gausi un bažīgi pavēra acis, acīmredzot neticēdams, ka sēž pretī Kavano un šļirce novietota blakus uz paklāja.

-    Stāsti tālāk! - Kavano pieprasīja.

-    Divi notikumi. - Klains pūlējās pacelt galvu, lai ieskatītos Kavano acīs. - Pirmkārt, par šiem eksperimentiem uzzināja mans darba devējs.

-Kā?

-    Viens no Preskota līdzstrādniekiem bija mūsu ziņotājs.

-    Un otrs notikums?

-     Ziņotājs bija pārāk neapdomīgs, tērējot mūsu honorāru. Preskota uzraugiem radās aizdomas, viņi to nopratināja un atklāja, ka pētījumi ir sakompromitēti un ieroci kāro iegūt kāda nedraudzīga valdība. Šāds drošības noteikumu pārkāpums un piedevām vēl bojā gājušie reindžeri neveiksmīgajā eksperimentā lika armijas virsniekiem pieņemt lēmumu, ka turpināt ir pārāk riskanti. Programma tika atcelta, pirms jūsu varas iestādes paguva uzzināt par pētījumiem un sacelt traci.

Klains ļāva nojaust neizskanējušo norādi.

-    Tu liec manīt, ka Preskota uzraugi par viņu šaubījās un baidījās, vai var viņam uzticēties? - Kavano iejautājās.

-    Mūsu ziņotājs pārzināja baiļu hormona dabu, taču ne tā ražošanu. Visi sīkumi bija zināmi vienīgi Preskotam. Pētījumu burtiski var identificēt ar Preskotu. Lai programmu varētu pilnībā slēgt…

-    Preskots bija jāiznīcina, - Kavano pabeidza.

-    īpaši tāpēc, ka viņa priekšnieki zināja - mēs vēlamies piekļūt viņam. Viņš nojauta, kādas briesmas viņam draud. Viņš bēga, un viņam pakaļ dzināmies mēs un viņa priekšnieki - viena grupa centās viņu notvert, otra - nogalināt. Mums izdevās sadzīt viņam pēdas noliktavā. Tad uzradies tu, un te nu mēs esam, - Klains stāstīja.

-    Bet kā Preskota priekšnieki uzzināja, kur mēs viņu vedam? - Kavano jautāja. Piepeši atbilde šķita acīmredzama. - Viņi noteikti sekojuši jums uz noliktavu.

-    Mēs bijām piesardzīgi.

-    Varbūt kāds no jūsējiem jūs nodevis.

-    Kāpēc tad Preskota priekšnieki tik ilgi netika viņam klāt? - Klains jautāja. - Viņi izdarīja pirmo gājienu tikai pēc jūsu parādīšanās.

Kavano juta, kā seja lēnām sastingst.

-     Man sekoja? Kāds no "Global Protective Services" paziņoja viņiem, ka mēs palīdzam Preskotam?

-Jūsu firma aizsargā bagātos un ietekmīgos. Loģiski, ka dažādi izlūkdienesti uzrauga jūsu aktivitātes.

Kavano atkal sāka zust realitātes sajūta. Viņš nezināja, ko domāt, uz ko paļauties. Tad, palūkojies uz Džemiju, kuras skaistās, taču nemiera pilnās acis bija pievērsušās viņam, viņš pavisam skaidri zināja, uz ko var paļauties.

-     Pie velna! - Kavano piecēla Klainu no grīdas un izvilka Emersona nazi.

-    Ko tu dari? - Klains sarāvās.

-    Džons piezvanīs Tieslietu departamentam un liks aizvest tavus draugus uz sirsnīgu sarunu par nedraudzīgām ārvalstu valdībām.

Klains nenovērsās no naža.

-    Bet kas būs ar mani?

-    Mēs dosimies pavērot dabas jaukumus.

-Ko?

-    Kluss izbrauciens uz laukiem.

-    Kopā ar tevi? - Klains lūdzoši pavērās Raterfordā. - Tu neredzi, ka viņš ir traks? Viņš mani aizvedīs uz mežu. Dievs vien zina, ko viņš ar mani tur izdarīs. Pat manu līķi neviens neatradīs.

Raterfords nopētīja Kavano.

-    Mēs varam brīdi aprunāties?

-     Turi Klainu uz grauda, - Kavano norīkoja Džemiju. Viņš sekoja Raterfordam guļamistabā.

19

Raterfords pievēra guļamistabas durvis.

-    Tu nopietni runā?

-    Es gribu, lai viņš man parāda Preskota laboratoriju. Varbūt tur izdosies uziet ko tādu, kas ļautu tikt skaidrībā, uz kurieni Pres- kots devies. Tas ir vienīgais virziens, ko varu iedomāties.

-    Nevaru to pieļaut, - Raterfords paziņoja. - Klainu tagad ir aizturējis FIB.

-    Neesmu dzirdējis tevi nolasām viņam tiesības.

-    Pēc trīsdesmit sekundēm dzirdēsi, - Raterfords atcirta.

-    Kā būtu ar dažām stundām?

-    Ko tu centies…

-    Tiklīdz Klainu oficiāli aizturēs FIB, kas ievietos viņu valsts ēkā, spiediens izgaisīs. Viņš vairs nejutīsies apdraudēts. Viņš jums vairs neko neatklās.

-    Federālā aģenta nolaupīšana draud ar mūža ieslodzījumu, - Raterfords teica. - Lai izspiestu soda samazināšanu, viņš mums atklās visu, ko mēs gribēsim zināt.

-     Bet vienoties par soda samazināšanu ir laikietilpīgi, - Ka- vano atteica. - Tikmēr Preskota atstātās pēdas atdzisīs. Man jau tagad vajadzīgs viss, ko Klains zina.

-    Nevaru, - Raterfords atkārtoja. - Ja Birojs uzzinās, ka atlaidu gūstekni, es zaudēšu darbu.

-    Tu viņu neatlaidīsi, - Kavano sacīja.

-    Tad ko mēs te tagad spriežam?

-    Es viņu savākšu līdzi.

-Ko? '

-    Nogaidi divas stundas un tad zvani Birojam. Pasaki, ka bija vēl viens gūsteknis, bet, pirms situācija normalizējās, es biju viņu aizvedis. Pasaki, ka mēs devāmies uz Preskota laboratoriju. Līdz tam laikam es būšu izvilcis no Klaina visu nepieciešamo.

-    Tu esi ārprātīgs.

-    Teiksim tā - manī norisinās tādi procesi, kam būtu jādara gals.

-    Es nesaprotu.

Kavano pacēla drebošo roku.

-    Preskots iedalīja man devu tā baiļu hormona, par ko stāstīja Klains.

Raterfords brīdi nespēja bilst ne vārda.

-    Ak dievs!

-    Klains apliecināja, ka ir izstrādāts neitralizētājs. Preskotam tāds ir. Man to vajag. - Kavano atvēra durvis un iegāja dzīvojamā istabā, kur viņu gaidīja nobažījies Klains. - Dodamies ceļā!

-    Nē, - teica Raterfords.

Kavano ar īkšķi atvāza Emersona nazi, atraisīja Klainu no krēsla, sasaistīja Klaina rokas priekšā un uzmeta jaku viņam pār rokām.

-    Mēs nokāpsim lejā un atstāsim māju pa rezerves izeju. Dže- nifera, piebrauc mašīnu! Tiekamies aiz mājas.

-    Es nevaru pieļaut, ka tu to dari, - Raterfords brīdināja.

-    Divas stundas, Džon.

-    Nepiespied mani jūs apturēt!

-    Kādā veidā? Šausi?

Raterfords tikai blenza viņā.

PIEKTĀ DAĻA

Draudu pieaugums

1

Džemija stūrēja, Klains sēdēja viņai blakus, un Kavano atradās viņiem aiz muguras, nolicis pistoli sev uz ceļiem zem avīzes, gatavs izšaut cauri Klaina sēdekļa atzveltnei, ja viņš dos jebkādu iemeslu.

Kādas simt jūdzes uz rietumiem no Vašingtonas Virdžīnijas lauki bija lekni un kalnaini, ar katru jūdzi ceļa malā parādījās aizvien mazāk pilsētu un vairāk lauku un mežainu apvidu. Gar kokiem apstādīto divjoslu ceļa malu bija redzamas retas fermas, akmens žogi un dīķi. Tomēr lielākoties ceļmalā vīdēja plaši lauku īpašumi, un pļavās ganījās zirgi.

Četros pēcpusdienā satiksme nebija rosīga. Džemija vadīja "Taurus" lejup ielejā, augšup pa lēzenu pakalnu, tad nākamajā ielejā, un Kavano noprasīja Klainam:

-    Cik tālu?

-    Vēl piecas minūtes.

-    Tu esi drošs, ka tie abi vīri, kurus tu atstāji gaidīt mani, ir prom?

-   Tu dzirdēji, kā es piezvanu un lieku doties prom. Tu nepārprotami nosolījies mani nošaut, ja ieraudzīsi viņus kaut ar acs kaktiņu. Es vam apliecināt, ka viņi ir prom. Es viņus nekādi nebrīdināju.

Džemija pabrauca garām zīmei ar uzrakstu "Beilijsridža".

-    Kur ir pilsēta? Es nevienu ēku neredzu.

-    Tā nav pilsēta, - atbildēja Klains.

-    Tad kas tas ir?

-    Šajā vietā norisinājās Pilsoņkara kauja.

Aiz zīmes uz plāksnes bija attēlota karte un vēstures apraksts. Džemija pie tās apstājās.

Karte bija veidota kā bareljefs, izceļot apvidus mežiem noklāto pakalnu kontūras. Bultiņas norādīja unionistu un konfederātu kareivju cīņas vietu. Šajā kaujā tika izpostīta liela daļa īru imigranta Semjuela Beilija fermas un gāja bojā viņa sieva un meita. Kauja beidzās, kad Beilijs, uzvilcis krituša unionista uniformas jaku, paķēra šauteni un pārveda ziemeļnieku vienību pāri kraujai virs fermas, tā apejot ienaidniekus no flanga. Beilijs pēcāk kļuva par virsnieku, saņēma kapteiņa zīmotnes un piedalījās daudzās citās kaujās, tomēr beigu beigās nomira no difterijas, tā arī neredzējis ne savu fermu, ne savas sievas un meitas kapu.

-    Tā, ar to pietiek, lai izbojātu man dienu, - Kavano noteica.

-    Manējā jau ir izbojāta, - Klains atsaucās. Viņa rokas joprojām bija sasaistītas zem paša ādas jakas. - Pēc divām ielejām labajā pusē būs meža ceļš.

Džemija turpināja ceļu, uzbrauca pa nogāzi un nolaidās pirmajā ieplakā.

-    Nogriezies uz šā ceļa! - Kavano lika Džemijai.

-    Nē, tas nav īstais, - Klains protestēja. - Es taču teicu - pēc divām ielejām.

-    Es zinu, ko tu teici, - Kavano atbildēja. - Bet mēs izmēģināsim laimi šajā.

Džemija nogriezās no šosejas. Biezu krūmu un koku apmalo- to ceļu ar divām tumšām zālainām riteņu grambām aizšķērsoja koka vārtiņi, to baltā krāsa bija izbalējusi līdz tumšai krēmkrā- sai. Kavano uzmanību saistīja tas, ka zāle bija nogūlusies, it kā pa to nesen būtu pārbraucis transporta līdzeklis.

-    Es neredzu slēdzeni, - Džemija teica. Piesardzīgi pavērusies visapkārt, viņa izkāpa no auto, izņēma sarūsējušo ķēdi no vārtiem un atrāva tos vaļā. Džemija iebrauca pa tiem, apstājās un vēlreiz aplaida visapkārt uzmanīgu skatienu, pēc tam atgriezās pie vārtiem un aizvēra tos.

-    Vārtiņi ir trausli, - Džemija teica, iesēžoties mašīnā. - Atpa- kaļbraucot vajadzības gadījumā varam mierīgi iztriekties tiem cauri.

-   Novieto mašīnu tā, lai krūmāji aizsedz to skatienam no ceļa. Mēs iesim kājām, - Kavano sacīja.

Brīdinājis Klainu uzvesties klusi, Kavano lika viņam doties pa izdangāto ceļu, kas veda starp kokiem un krūmiem. Viņš izvilka pistoli un sekoja Klainam piesardzīgā attālumā.

Zari virs galvas aizsedza sauli. Pēc brīža zari pašķīrās un stāva nogāze izveda viņus izcirtumā, ko klāja zāle ceļgalu augstumā. Veci, laikazoba apgrauzti piknika soliņi nolūkojās uz pusjūdzi platu ieleju. Apvidus tur, lejā, izskatījās pilnībā atdots ganībām, nekur nevīdēja koku ēnas, un tas būtu dīvaini, ja ganības būtu paredzētas zirgiem, Kavano sprieda, taču nebūt ne dīvaini, ja koki nolīsti, lai izveidotu brīvu zonu šaušanai un novāktu iespējamās uzbrucēja slēpšanās vietas.

Uz staba galā piestiprinātas koka izkārtnes vīdēja izbalējuši dzelteni burti, kas reiz bijuši oranži - "Esiet sveicināti Beilijsridžā!".

-    Izskatās, šeit kāds no vietējiem pirms dažiem gadiem centies uzsākt tūrisma biznesu, - Kavano prātoja.

Viņš pievērsās ierobumiem garajā zālē, kur nesen novietots auto. Ar žestu viņš lika Klainam iet gar iebraukto sliedi zālē uz piknika soliņiem. Kavano uzmanību saistīja nobradātā zāle ap vienu no soliņiem, kā arī cigarešu gali, kuru papīrs izskatījās jauns.

-    Šajā vietā tavi vīri gaidīja mani, vai pareizi? - Kavano jautāja. Viņš palūkojās uz bruģēto ceļu, kas veda cauri pļavai. - No šīs vietas viņi varēja ievērot visu, kas notiek lejā. Kāpēc tu vakar iedomājies, ka es braukšu pa nākamo ceļu?

-     Šī ir vienīgā vieta, kur ceļa malā izcirsti koki. Vēl pirms mēneša te atradās stiepļu pinuma žogs. Izraujot stabus no zemes, tā tika izrakņāta. Izcirtēji, cenšoties nolīdzināt zemi, iestādīja krūmus, taču bija acīm redzams, ka ainava ir skarta. Visi pārējie celiņi, kas šķietami stiepjas nekurienē, ir zemesceļi, grambaini un aizauguši ar zāli. Tas ceļš ir tik gluds un attīrīts no zāles, cik vien var būt. Viņpus kokiem tas ir bruģēts.

-    Kā Preskots ar priekšniekiem ieguva atļauju aizšķērsot šādu vēsturisku vietu?

-    Preskotam nebija vajadzīga atļauja. Šis īpašums ir vēsturisks, bet valstij nepieder. Tas pieder viņam.

-    Vai tur doties ir droši?

-   Te neviena nav. Tiklīdz projektu pārtrauca, laboratorija tika pamesta.

-    Bet kur laboratorija atrodas? Klains norādīja uz ieleju.

-    Es neredzu neko citu, vienīgi izdegušu lauku māju, - Kava- no teica.

2

-    Pirmo reizi Beilija fermu iznīcināja tūkstoš astoņi simti sešdesmit ceturtajā gadā, - Klains skaidroja, kamēr viņi brauca pa ceļu cauri pļavai, tuvojoties izdegušajai mājai. - Pēc jūsu Pilsoņkara jaunais īpašnieks, rūpnieks, kas bija sarausis bagātības, pārdodot munīciju valstij, iegādājās vairākus īpašumus šai apvidū un uzcēla savrupmāju tai pašā vietā, kur bija stāvējusi Beilija māja. Projektā tika iestrādātas oriģinālās pagrabtelpas. Sienās iebūvēja akmeņus no Beilija mājas.

-    Tev vajadzēja kļūt par vēsturnieku.

-    Mans tēvs bija vēsturnieks, - Klaina balss bija nožēlas pārpilna.

Viņi piebrauca pie apdegušās, sabrukušās mājas un izkāpa no "Taurus".

Par spīti apdegušo koka baļķu un sabrukušo sienu nokvēpušo akmeņu iznīcībai, Kavano spēja aptvert, cik iespaidīga šī savrupmāja bijusi tās ziedu laikos. Viņš iztēlojās kolonnas un divas garas verandas vienu virs otras, cilvēkus stāvam verandā un mājam viesiem, kuri, grezni uzcirtušies, piebrauc karietēs ar aizjūgtiem zirgiem.

-    Žēl, ka Preskota priekšniekiem nācās to iznīcināt.

-     Ne jau viņi to iznīcināja, - Klains atteica. - To izdarīja Preskots.

Kavano un Džemija uzmeta viņam skatienu.

-            Pielikuši punktu viņa projektam, Preskota priekšnieki ieslo- dzija viņu savrupmājā, - Klains stāstīja. - Cilvēks nevar nodoties baiļu pētniecībai, ja vien pats ar tām neidentificējas. Ja viņš ir paranoiķis, tad šī apsēstība pieņemsies spēkā, visapkārt tiks saskatītas pazīmes, ka ļaudis viņu uztver kā traucēkli.

-     Bailes ir viņa primārās emocijas, - Kavano piekrita. Un viņa dēļ tagad arī manas, viņš domās piebilda.

-    Lai sevi pasargātu, Preskots izdarīja ko tādu, ko viņa priekšnieki nekādi neparedzēja, ņemot vērā to, cik ļoti viņš lepojās ar savu īpašumu, - Klains sacīja. - Kādā naktī, kad Preskota bailes kļuva īpaši sakāpinātas un viņš bija pārliecināts, ka tūlīt tiks nogalināts, viņš savrupmāju nodedzināja. Priekšnieki bija Presko- tu pārāk zemu novērtējuši, spriezdami par viņu pēc dūšīgajiem apmēriem un šķietamo fizisko vārgumu, un viņa tuvumā izvietoja tikai dažus sargus, pārējo pienākums bija neielaist īpašumā iebrucējus - tādus kā es. Liesmu radītajā apjukumā Preskots prata aizslīdēt tumsā. Ugunsgrēks gan bija tikai puse stratēģijas. Mājai aizdegoties, viņš izlaida gaisā hormonu. Tā ietekmē sargi krita panikā un sāka apšaudīt iedomātos uzbrucējus, kas it kā soļoja cauri ņirbošajām ēnām. Savējie nošāva vairākus vīrus - vēl viena jezga, kas bija jānoklusina. Šāvienu troksnis atvilināja sargus no perimetra. Pa to starpu Preskots nolaupīja vienu viņu mašīnu un izbrāzās cauri žogam īpašuma tālajā galā. Viņš pameta automašīnu tuvējā pilsētā, kur kādā ar svešu vārdu izīrētā garāžā bija novietojis auto.

-    Tas tikai pierāda, ka paranoja ir izdzīvošanas iezīme, - Dže- mija iestarpināja.

-    Kur atrodas Preskota laboratorija? - Kavano noprasīja.

-    Aiz šīs ēkas, - Klains sacīja.

Viņi apgāja apkārt apdegušu baļķu un akmeņu krāvumam un tuvojās līdzīgām drupām, taču šīs izskatījās kā šķūņa paliekas.

-     Preskota pielaistā uguns tik tālu neizplatījās, - Klains bilda. - Par šo ir atbildīgi Preskota priekšnieki, kas pēc dažām dienām pavēlēja to nodedzināt. Tas ietilpa sakopšanas darbos. Efektīvs paņēmiens paveikt darbu.

-    Laboratorija ir pazemē?

-    Zem šķūņa. - Klains norādīja uz vietu, kur nomelnējušās drupas bija pabīdītas sāņus, lai atsegtu taciņu uz šķūņa betona grīdas. Viņš vērsa uzmanību uz lūkas vākam līdzīgu plāksni. - Tā ir ieeja.

-    To attīrīji tu ar vīriem? Nebaidījāties, ka jūs pieķers?

-    Kas? Es taču teicu, ka šis īpašums ir pamests. Nav nekāda iemesla to apsargāt. Te nav nekā tāda, kas varētu darīt raizes Preskota priekšniekiem.

Klains pēkšņi iegārdzās. Kavano blenza, un Džemija iekliedzās, ieraugot no Klaina pieres izšļācamies asinis. Attāla šāviena atbalss pavadīts, Klains nokrita uz vēdera zemē.

Tas notika tik pēkšņi un negaidīti, ka Kavano savaldījās, tikai pārsteiguma refleksa vadīts. Pēc Raterforda dzīvoklī piedzīvotās spriedzes līdz pat šim brīdim viņš bija spējis apvaldīt nervozitāti. Šai vajadzēja būtu faktu meklēšanas misijai, nevis konfrontācijai. Tagad nepierastās, Preskota hormona izraisītās bailes, ko viņš tā centās iegrožot, atkal paņēma viņu savā varā. Bet bailes par Džemiju bija vēl lielākas. Muskuļi reaģēja kā cieši saspiestas un tikko atlaistas atsperes, Kavano metās Džemijas virzienā un piespieda viņu pie zemes līdzās šķūņa drupām.

Lode uzspēra gaisā zemi aiz viņu galvām, bet šoreiz šāviena troksnis bija tuvs un skaļš un nodārdēja gandrīz vienlaikus ar lodes ieurbšanos zemē.

Otrs šāviens izārdīja putekļus blakus viņu pēdām. Kavano sajuta asu zemes vibrāciju.

Savrupmājā pārogļojušies dēļi skrāpējās cits pret citu, grozījās, veidoja spraugas. Sasvērās nomelnējušie akmeņi. Šķita, ka drupas atdzīvojas, vietām sakustējās un pieņēma neatkarīgus veidolus. No pelniem, kvēpiem un netīrumiem cits pēc cita pacēlās stāvi melnos tērpos, ar ogli sasvītrotām sejām. Viņi notēmēja kaujas ieročus.

Viens no vīriem maskēšanās tērpā ielaida kārtu zemē līdzās Džemijai. Gaisā uzspurdza putekļi. Zeme nodrebēja. Troksnis bija nomācošs.

Šāvieni norimās, un pēkšņajā klusumā, ko pārtrauca tikai zva- noņa Kavano ausīs, viņš spēja savaldīt trīcošās rokas un pacēla tās par zīmi, ka padodas.

Bāla, strauji elsodama, Džemija darīja to pašu.

Viņi lēni un nedroši uzrausās kājās.

-    Ja viņi būtu gribējuši mūs piebeigt, - visiem spēkiem cenzdamies Džemiju mierināt, Kavano murmināja ar sausu muti, vārdi lipa kā līme, - viņi jau būtu mūs nošāvuši. - Viņš cerēja, ka runā pārliecinoši un balss neskan tukši. Kuņģis kaltējās tveicē.

Iznākot no mājas drupām, tumšie, maskēšanās tērpos ģērbušies stāvi nerimās tēmēt ar ieročiem, un Kavano pazina MP-5 automātus. Tāpat kā vīriem, kas nolaidās no helikopteriem bunkura uzbrukuma laikā, arī šie bija apmācīti īpašo uzdevumu vienībā. Viens no vīriem noraudzījās garām Kavano, liekot arī Kavano bažīgi pavērties tajā virzienā.

No meža ielejas pretējā malā izlīda punktiņš - transporta līdzeklis. Tas traucās tuvāk pāri laukam un sacēla putekļu mākoni. Tad tas izrāpās uz bruģētā ceļa, putekļi plandījās vējā, un pat cauri zvanu dimdoņai ausīs Kavano sadzirdēja, kā dzinēja rūkoņa pieņemas spēkā. Spēkrats jau bija tuvu, un Kavano pazina lielu apvidus mašīnu ar četrriteņu piedziņu, "Ford "Explorer"". Kad tā pagriezās pret sauli, viņš saskatīja aiz vējstikla divu cilvēku aprises - šoferi ar platiem pleciem un apmēram trīsdesmit gadu vecu slaidu, blondu sievieti, kuras ovālā seja un augstie vaigu kauli padarītu viņu pievilcīgu, ja vien viņai nebūtu tik neredzēti saltas acis.

"Explorer" nobremzēja, apstājās, un sieviete izkāpa ārā. Viņa bija aptuveni piecas pēdas un desmit collas gara, tāpat kā Džemija. Seju klāja sportisks iedegums, bet ne kosmētika. Arī matu sakārtojums bija sportisks, mati bija pārāk īsi, lai tos atsukātu atpakaļ. Acis zilas kā ledāji. Kājās biezas sporta kurpes, mugurā haki krāsas bikses, tādas pašas krāsas jaka un bēšs krekliņš, piešķirot viņai militāru ārieni.

Kamēr maskēšanās tērpos ģērbušies stāvi, turot rokās ieročus, nāca tuvāk, sieviete šoferim, kas izskatījās pēc svarcēlāja, pavēlēja:

-    Pārmeklē viņus!

Muskuļainais vīrs veica savu darbu ar baudu, dunkādams Kavano spēcīgāk, nekā nepieciešams, un tad apgrābstīja Džemiju.

Tu par to samaksāsi, Kavano nodomāja, cenšoties ar dusmām neitralizēt bailes.

Šoferis atrada zem jakām pistoles un pamāja ar galvu, ieraugot neatstarojošo, tumši melno apdari - pierādījumu, ka ar tām strādājis lietpratējs ieroču meistars. Šoferis iebāza pistoles savās platajās tūristu biksēs, pēc tā varēja spriest, ka viņš nolēmis ieročus paturēt. Viņš pievāca rezerves aptveres un Kavano mobilo telefonu, atsprādzēja Emersona nazi no Kavano bikšu priekška- batas, arī to novērtēja atzinīgi un piestiprināja pie savas kabatas. Visbeidzot šoferis pakampa Džemijas auto atslēgas.

-    Jūsu vārdi? - sieviete noprasīja.

-     Sems Mērdoks, - Kavano nosauca vārdu, kas bija minēts Kārenas izgatavotajā personas apliecībā.

-    Dženifera, - teica Džemija, nosaucot izdomāto vārdu, kuru Kavano viņai bija piešķīris Raterforda dzīvoklī. Viņas personas apliecība atradās somiņā, kas bija palikusi uz "Taurus" priekšējā sēdekļa.

-    Sems Mērdoks? - Sieviete izpētīja maku, ko viņai bija pasviedis šoferis. - Var jau būt, ka te tā rakstīts, taču tavs profesionālais vārds ir Kavano.

-    Nesaprotu, ko…

-    Tu strādā "Global Protective Services". Tu esi tas, kurš devās uz noliktavu pēc Preskota.

Tātad Klainam bija taisnība, Kavano prātoja. Mani nodevis kāds no "Global Protective Services". Man sekoja uz noliktavu.

-    Preskots? - Kavano sarauca uzacis. - Par ko jūs runājat?

Sieviete pamāja šoferim ar galvu, un tas ietrieca dūri Kavano vēderā.

Kavano noelsās un noslīga uz ceļiem. Viņam bija tā aizsista elpa, ka uz brīdi acu priekšā sametās pelēks, un viņš cīnījās pēc gaisa.

-Jūs ieradāties apskatīt laboratoriju, - noteica sieviete. - Lai notiek! Es jums to parādīšu.

Viņa noņēma no jostas kaut ko līdzīgu peidžerim un piespieda podziņu.

Kavano aiz muguras iedūcās motors. Viņš pagriezās tajā virzienā. Hidraulikas stieņi pacēla betona lūku, un aiz tās pavērās pakāpieni, kas izgaisa tumsā.

-     Šāvieni pievērsīs uzmanību, - Kavano bija pietiekami atguvis elpu, lai izmocītu vārdus.

-     Diez vai. Lielākā daļa apkārtējās zemes pieder Preskotam. Vietējiem iegalvots, ka viņam patīk šaudīt pa mērķiem. Kāpiet lejā uz laboratoriju, citādi Edgars jūs nosviedīs.

-    Pateicos, es došu priekšroku pirmajam variantam.

Kavano ar pūlēm piecēlās kājās. Viņš pamāja ar galvu Dže-

mijai, kas izskatījās vēl bālāka un meklēja mierinājumu viņa skatienā, un abi kopā devās lejup pa pakāpieniem.

-     Mēs šo pagrabu izvācām tukšu, - sacīja sieviete, vārdiem atbalsojoties. — Izķidājām visu pa tīro.

Bruņotie vīri atsprādzēja "Surefire" kabatas lukturīšus no ekipējuma jostām. Miniatūrās melnās caurulītes, mazliet garākas un resnākas par smagsvara boksera rādītājpirkstu, meta apbrīnojami spilgtu gaismu, atklājot skatienam garu betona gaiteni ar daudzām durvju ailām abās pusēs. Gaiss bija sastāvējies.

-     Mēs iznīcinājām visu zinātnisko aparatūru, datorus un ierakstus, - sieviete pavēstīja. - Aizgādājām prom mēbeles. Izjaucām apkures un gaisa kondicionēšanas sistēmas. Mēs pat izvācām apgaismojuma armatūru, izlietnes un tualetes, paklājus, iekārtos griestus, durvis un sienu paneļus. - Paņēmusi lukturīti no kāda vīrieša, sieviete notēmēja to uz griestiem, kur no caurumiem, kuros acīmredzot reiz bija iestiprinātas dienasgaismas lampas, karājās izolēti vadi. Viņa pavērsa lukturīti citā virzienā un parādīja vadus pie sienā izkaltiem maziem četrstūrainiem caurumiem - tur bija atradušies gaismas slēdži. - Tīrāk vairs nav iespējams. Nevienam nevar rasties kaut mazākās aizdomas, kādiem nolūkiem šīs telpas izmantotas. Pie velna, ja šķūnis vēl būtu neskarts, tajā varētu izvietot sienu vai mājlopus.

-    Tāpēc jums rūp, ka šajā īpašumā kāds iemaldās? - Kavano balss atbalsojās. - Te nav nekā tāda, kas varētu kādu ieinteresēt un atnest jums nelaimi.

-    Pilnīgi pareizi. Šeit nav nekā, vienīgi tukšas istabas. Neesmu droša, vai esi uztvēris galveno, - sieviete atbildēja.

Bruņotie viri piesoļoja tuvāk, tēmēdami lukturīšus Kavano un Džemijas acīs, piespiežot viņus atkāpties istabā.

-    Mēs šeit neko nesargājam. Mani vīri negulēja nekustīgi zem gruvešiem, lai vienīgi demonstrētu savas iemaņas un pacietību. Mēs gaidījām.

Kavano nereaģēja.

-    Bet ne jau kuru katru. Kavano vēl aizvien nereaģēja.

-    Tevi.

3

Šoreiz Kavano tomēr reaģēja, tomēr ne tā, kā sieviete bija paredzējusi. Paļaujoties uz savu sagatavotību, viņš ierunājās:

-    Es gribu zināt jūsu vārdu.

-Ko?

-    Ja mēs vēlamies panākt vienošanos, man būtu vieglāk, ja zinātu jūsu vārdu. Lai saprastos. Lai vairotu savstarpēju uzticību.

-    Pārsteidzoši, - sieviete atbildēja.

-    Tādā gadījumā es droši vien varu uzminēt jūsu uzvārdu - Greisa [4] .

Kabatas lukturīšu gaismas kūļu pāršķeltajā tumsā sieviete uz brīdi apklusa. Kad viņa beidzot atkal ierunājās, balss izklausījās aizkaitināta.

-Jā, visi mūsu pētījumi liecina, ka tev padodas, manipulējot ar vārdiem, mainīt situācijas. Patiesībā es tieši to no tevis vēlos. Runāt. Un daudz.

-    Par ko?

-    Par Preskotu.

-    Kā jūs zinājāt, ka mēs te ieradīsimies?

-    Edgar, pamāci viņu nemainīt sarunas tematu!

Lukturīšu apžilbināts, Kavano neredzēja, kur tika vērsta dūre. Viņš gaidīja vēl vienu belzienu pa vēderu un nocietināja tā muskuļus, tomēr šai reizē sitiens trāpīja pa seju un notrieca viņu uz grīdas. Apdullis, uz īsu mirkli manot uz sevi notēmētu vēl vairāk lukturīšu staru, Kavano izspļāva asinis. Dusmas jau otro reizi palīdzēja neitralizēt bailes.

-     Mēs uzskatījām, ka Preskots ir miris, bet neatradām viņa līķi kalnā pēc ugunsgrēka, - sacīja Greisa.

Jūs mani sodījāt, bet es tik un tā guvu virsroku, Kavano domāja. Tu atbildēji uz manu jautājumu.

-    Tāpēc mēs nolēmām pieskatīt savus konkurentus, - viņa sacīja. - Viņi joprojām centās sameklēt Preskotu un ārkārtīgi interesējās par jebkuru citu, kas centās viņu atrast. Vakar mēs redzējām, kā viņi nolaupa FIB aģentu. Pēc tam četri vīri, arī tas mironis virszemē, ierīkoja novērošanas posteni pie tuvējās kraujas - acīmredzot gaidīja ierodamies kādu svarīgu personu. Mēs cerējām, ka tas būs Preskots, lai arī nespējām aptvert, kādēļ viņam būtu jāatgriežas. Bet tad divi vīri aizbrauca. Kad arī abi pārējie šajā pēcpusdienā gatavojās aizbraukt, mēs viņus nopratinājām un uzzinājām par tevi un tavu interesi par šo vietu, tāpēc pa?i kādu laiku izdarījām novērošanu.

-    Kādēļ jūs nošāvāt Klainu?

-    Tā viņu sauca? - Greisa paraustīja plecus. - Ja viņš kaut ko zinātu, tad nebūtu tik dedzīgi kārojis nogrābt tevi. Man viņš nebija vajadzīgs, ja nu vienīgi, lai pierādītu, cik nopietni ir mūsu nodomi.

-    Bet es jums esmu vajadzīgs, tāpēc jūs mani nenogalināsiet, - Kavano atteica.

-    Kā lai mēs tevi nobaidām tik ļoti, ka tu sāc runāt? Edgars varētu risināt sirsnīgu sarunu ar tavu draudzeni. Iespējams, tas tevi piespiedīs runāt.

Šie draudi kā karsta adata iedūrās Kavano krūtīs. Joprojām apreibis no sitiena pa seju, viņš centās ātrumā izdomāt, kā novirzīt Greisas domas no Džemijas.

-    Es un mana vienība iemācījām Preskotam pazust. Tad viņš nogalināja visus, tikai mani ne. - Kavano nepateica visu patiesību. Viņš ar nolūku noklusēja to, ka Greisas vienības izšautā raķete bija uzspridzinājusi Čadu un Treisiju. Varbūt viņam izdosies noslēpt no Greisas to, ka viņš ienīda viņos pusi tikpat spēcīgi kā Preskotu. — Es tā maitas gabala dēļ riskēju ar dzīvību. Viņš noslaktēja cilvēkus, kuri bija zvērējuši viņu aizsargāt. Manus draugus. Centās nogalināt mani… Es gribu viņu notvert tikpat dedzīgi kā jūs.

-    Tad pastāsti, kur viņu atrast, - Greisa teica.

Gulēdams uz grīdas, Kavano pacēla kreiso roku, pūlēdamies pasargāt acis no žilbinošajiem stariem. No mutes nemitējās sūkties asinis.

-     Kā jūs domājat - ja es zinātu, kur Preskotu atrast, vai es būtu ieradies viņa laboratorijā?

-    Tu nupat teici, ka esi palīdzējis iemācīt Preskotam pazust, - Greisas balss nodimdēja.

-    Visu, tikai ne beidzamo soli - jauno identitāti. - Satūkušās mutes dēļ Kavano bija grūti parunāt. - Mēs bijām vienojušies, ka viņš dosies pie dokumentu viltotājas, kas viņu nodrošinās ar jaunu vārdu un dokumentiem. Preskots ieradās pie viņas pirms manis, savāca dokumentus un viltotāju nogalināja. Nav iespējams uzzināt, kādu vārdu un dzīvesstāstu viltotāja viņam izsniedza.

-    Kur Preskots bija paredzējis apmesties uz dzīvi?

-    Man nav ne jausmas. Tas vēl nebija izlemts.

-    Edgar! - Greisa pavēlēja.

Šoreiz Kavano saņēma spērienu pa sāniem, un viņam izlauzās vaids. Cenzdamies mazināt sitiena spēku, viņš vēlās atpakaļ, taču ne tālu - ceļā stājās stūris.

Sitiena atbalsīm mazinoties, Kavano izdzirdēja Džemijas nervozo elpu.

-     Mēs likām Preskotam izvēlēties vietu, kur viņu vismazāk gaida parādāmies, par kuru viņš ne ar vienu nav runājis.

-    Tu mums neradi diez cik labu priekšstatu par sevi, - Greisa draudēja. - Kādēļ mums atstāt tevi dzīvu, ja tu mums nekā nevari palīdzēt?

-    Es viņu izprotu.

-    Tu izproti? - Greisa mēdījās. - Viņš pie mums strādāja desmit gadus, un neviens tur viņu nesaprata.

-     Vienīgi to, ka viņš ir paranoiķis, - Kavano atteica. - Un vēl iedomīgs.

-    Tu man nestāsti neko tādu, ko es nezinātu. Manuprāt, Edgaram nāksies risināt to sirsnīgo sarunu ar draudzeni, lai piespiestu tevi dāsnāk dalīties informācijā.

Kavano dzirdēja, ka Džemijai aizraujas elpa.

-    Greisa, es tev paziņošu vissvarīgāko ziņu, kas tev par viņu jāzina, - viņš piedāvāja.

-    Beidz mani tā saukāt! Ja tu te mēģini izlikties murgains, tev nekas…

-    Preskots uzskata, ka ir gudrāks par visiem, - Kavano turpināja.

-    Nu un?

-    Varu derēt, viņš uzskata, ka labāk par mani zina, kā pazust. Varu derēt, viņš uzskata, ka var pārkāpt noteikumus un tikt sveikā cauri ar prāta palīdzību. — Doma, kas nule bija iešāvusies Kavano prātā, sāka šķist kas vairāk nekā izvairīšanās taktika.

-    Stāsti sīkāk!

Mirkšķinādams plakstiņus, Kavano vērās garām žilbinošajiem lukturīšu stariem uz punktu kreisajā pusē, no kurienes tumsā skanēja Greisas balss.

-    Mēs vaicājām Preskotam, vai viņam ir padomā kāda vieta, kur sākt jaunu dzīvi. Viņš atteica, ka nav, un mēs atbildējām, ka tas ir labi. - Kavano noslaucīja asinis no mutes. - Tas tāpēc, ka, sapņodami par kādu apmešanās vietu, cilvēki nereti neapzināti iepin to sarunās. - Viņš ievilka sāpīgu elpu. - Kāds vēlāk var šo repliku atcerēties un pastāstīt nevēlamiem cilvēkiem. - Gulēdams uz betona grīdas, Kavano sakustējās, jūtot, kā viņā iezogas tās dzestrums. - Es visu laiku cenšos atcerēties, vai Preskots nevilšus tā neizrunājās.

-    Un izdevās?

-    Viņam garšoja vīns.

-    Arī tas nav nekāds jaunums.

-    Viņam garšoja izsmalcināti ēdieni. Viņš tos analizēja gluži kā šefpavārs, - Atcerējies Preskota uzslavu Čada pagatavotajam befstroganovam, Kavano kļuva vēl niknāks par Čada nāvi, par to, ka tās varēja nebūt, ja neierastos Greisas vienība un Preskots neaizdedzinātu bunkuru. Ienīzdams Greisu, viņš slēpa savas emocijas, koncentrējoties uz sāpēm, ko viņam bija nodarījis Edgars, uz smeldzošajiem vēdera muskuļiem un saplosītajām lūpām. - Preskots apgalvoja, ka vienīgās fiziskās aktivitātes, kas viņam patīk, ir golfa spēle.

-    Tātad Preskots devās uz Napa ieleju, Ņujorkas vīnu rajonu vai Bordo apkaimi Francijā, kur pārmaiņus spēlē golfu un bauda izsmalcinātus ēdienus, — vai tāds ir tevis sniegtais ziņu izlaidums? - Greisa jautāja. - Ja tu nesāksi stāstīt noderīgu informāciju, Edgars uzdejos ar tavu draudzeni. Un pie reizes uzkāps mazliet stingrāk uz taviem pirkstgaliem.

-    Ļauj man pabeigt! - Kavano pietūkušās lūpas pulsēja sāpēs. - Kad iegāju pie Preskota noliktavā, ieraudzīju uz plaukta dažas grāmatas un videokasetes. Ne pārāk daudz. Bet viņš tai paslēptuvē bija uzturējies trīs nedēļas. Loģiski jāsecina, ka tas līdzpaņemtais mazumiņš bija Preskotam ārkārtīgi nozīmīgs un spēja viņu šo laika posmu izklaidēt. - Kavano ieturēja pauzi, cerēdams ielaist āķi dziļāk. - Vai apmierināt viņa fantāzijas.

-    Fantāzijas?

-     Par plānoto ideālo dzīvi. Par izsapņoto vietu, ko Preskots apskatīs, kad iegūs jaunu identitāti.

-    Kas tās par grāmatām un videokasetēm?

-    Tur jau tas āķis. Es jau krietnu laiku neveiksmīgi cenšos atcerēties nosaukumus. - Kavano atkal pa daļai meloja. Viņš visādā ziņā atminējās Preskota apsēstību ar dzejnieku Robinsonu Džefersu. Viņa nolūks bija sniegt Greisai gana daudz informācijas, lai viņa nezaudētu interesi, kamēr viņš novilcinās laiku, cerēdams, ka spēs izdomāt, kā izdabūt ārā Džemiju un pašu. - Viena bija pornogrāfiska grāmata. Cita bija par ģeoloģiju. Es pamanīju savādu filmu miksli. Asa sižeta filma ar Klintu Istvu- du. Pusaudžu romantika ar Troju Donahjū galvenajā lomā.

-    Nosaukumus! - Greisa prasīja.

-    Es taču saku - es neatceros.

-    Atcerēsies! - Greisa brīdināja.

Viņa paklakšķināja pirkstus. Soļiem švīkstot, grupiņa atkāpās. Razdams atbalstu, atslienoties pret sienu, Kavano juta, ka Dže- mija palīdz viņam piecelties kājās. Viņš izkliboja no istabas un vēroja, kā grupiņa dodas augšup pa betona kāpnēm uz saules gaismu, kas dzeldēja acis.

Greisa stāvēja kāpņu augšgalā, piespiedusi pie auss mobilo tālruni.

-     Pasauciet kāds doktoru Ratiganu… Man vienalga, ko viņš dara. Tūlīt pat pasauciet!

Grupiņa izzuda dienas gaismā.

Betona lūkas durvis dūcot laidās lejup un aizsedza skatienam sauli. Trīs pēdas. Divas pēdas. Kavano izbaudīja pēdējo gaismas strēli. Kad durvis ar dobju būkšķi aizvērās, viņu un Džemiju ietina tumsa.

4

Tumsa un izolētība bija tik absolūta, ka gaiss šķita blīvāks un vēl vairāk sastāvējies. Kavano saklausīja Džemijas elpu tepat līdzās.

-     Kas ir doktors Ratigans? - Viņas balss trīsēja. Absolūtais gaismas trūkums radīja iespaidu, ka atbalss ir skaļāka.

Ievainojumu un piedevām baiļu novājināto muskuļu dēļ Kavano bija grūti tumsā saglabāt līdzsvaru.

-    Jādomā, ka cilvēks, kam pilna somiņa ar šļircēm un medikamentiem, kuri atsvaidzinās manu atmiņu.

-    Cik stipri viņš tev iesita?

-     Mans smaids vairs nav tik uzvarošs kā agrāk. - Joks necik smieklīgs nebija, bet Kavano mēģināja kaut vai tā uzlabot Džemijas omu. - Un kā tev pašai? Vai…

-    Man vajag… Piedod, bet man gribas…

Kavano dzirdēja, kā Džemija taustās gar sienu un ieiet istabā. Strauji atrāvās siksna, šai švīkstoņai sekoja atvilkts rāvējslēdzējs, bikšu noslīdēšana un urīna šņācieni uz grīdas.

-    Piedod, - viņa lūdza. - Piedod!

-Ja gribi zināt… - Ja Kavano nebūtu tā apņēmies uzlabot Dže- mijas omu, viņš nebūtu atzinis, ka paša bikses ir mitras. - Kad Edgars man iespēra, mans pūslis paspruka vaļā.

Arī par to viņš un Greisa samaksās, Kavano domās draudēja.

Nošvīkstēja audums, Džemijai sakārtojot drēbes.

-     Nezinu, vai esmu tev jebkad stāstījusi. Bērnībā daži mani draugi, ja tos tā var nosaukt, ieslēdza mani skapī. Man nepatīk tumsa.

-    Arī es par to neesmu sajūsmā.

-    Man kļūst nelāgi telpās, kurās jūtos ieslēgta.

-    Varbūt var padarīt šo telpu plašāku.. - Kavano pulksteņa luminiscējošā ciparnīca atainoja, kā paceļas viņa roka, jo viņš bija atcerējies, kas atrodas jakas augšējā kabatā.

Sprakšķis.

Iegailējās sērkociņš.

Mirguļojošā gaismiņā uzplaiksnīja Džemijas pārsteiguma pilnā seja.

-    No kurienes tu izrāvi…

-    Kad mēs izlikāmies, ka smēķējam pie Džona mājas.

-    Viens no retajiem ieguvumiem, kādu var izvilināt no pīpēšanas.

-    Edgars nav ne uz pusi tik labs pārmeklētājs, kā pašam šķiet. Viņš atstājis arī siksnas.

-    Kāds no tām…

-    Sprādzes adata var kļūt par ieroci.

Kavano sajuta karstumu, sērkociņa liesmiņai tuvojoties pirkstiem. Liesma drebošajā rokā salīgojās. Viņš beidzot bija spiests to nosviest.

-    Nostājies man blakus! - Kavano teica. - Pieķeries pie jakas!

Tumsā atbalsojās švirkstoņa, kāda rodas, plēšot audumu.

-    Ko tu dari? - Džemija taujāja.

-    Plēšu nost krekla piedurknes.

-    Kādēļ gan?

-    Lai izgatavotu lāpas. - Kavano parāva audumu, bet tas bija izturīgāks, nekā viņš cerēja. Tomēr drīz vien abas piedurknes bija nost. Kailās rokas sajuta dzestrumu, ko visapkārt izstrāvoja betons. Viņš mudīgi uzvilka jaku.

-    Mana kārta, - sacīja Džemija. Viņa pasniedza vīram bleize- ru. Blūzītes smalkais audums abiem ar Kavano ļāva vieglāk noplēst piedurknes. Džemija sabāza tās kabatā.

-    Kādu laiku būs iespējams saskatīt apkārtni, - Džemija ieteicās, - bet mēs tik un tā nespēsim izkļūt ārā.

-     Iztēlojies savā vietā Preskotu! - Kavano izrāva siksnu un iedūra sprādzes smaili vienas noplēstās piedurknes galā. - Lai cik aizdomīgs Preskots būtu, viņam tomēr ne vairāk kā mums patiktu būt iesprostotam. Tās betona durvis nolaižas un…

-    Hidraulika var sabojāties, - Džemija turpināja. - Darbinieki var tikt ieslodzīti un nosmakt. Preskotam nekādā ziņā nepatiktu apziņa, ka var aptrūkties gaisa.

-   Tā gan. - Kavano aizdedzināja vēl vienu sērkociņu un pielaida uguni piedurknes galam. Kā jau vairākums audumu, arī šis bija apstrādāts ar vielām, kas nespēj aizkavēt drēbi aizdegties, taču noteikti palēnina uguns izplatīšanos, un tieši tas Kavano bija vajadzīgs.

Viņš novietoja piedurkni uz grīdas un vilka to ar siksnu. Tā Kavano neriskēja apdedzināt roku. Siksna klabēja uz betona grīdas. Tikmēr ņirbošā gaisma lika Džemijas sejai mazliet atslābt.

-    Tunelis, kas ved uz Preskota savrupmāju, - viņa bilda.

-    Gluži pareizi.

Sprādze klaudzēja, un viņi virzījās uz kāpnēm, kas veda uz durvīm. Pie kāpnēm labajā pusē degošās piedurknes gaismā atklājās gaitenis. Viņi devās pa šauro eju, taču abus apstādināja durvis.

Durvis bija aizslēgtas.

Kavano atlocīja žaketes apkakli un izņēma mūķīzerus. Viņš nolika siksnu uz grīdas un, pūlēdamies apvaldīt drebošās rokas, ķērās pie darba.

-    Vai tev gaismas pietiek? - Džemija apvaicājās.

-    Lielākoties strādāju, pamatojoties uz izjūtu. - Sniedzot Dže- mijai solīto mācībstundu, Kavano cerēja novirzīt viņas domas un pie reizes novirzīt arī savas, tāpēc paskaidroja, ko dara. Ar viena mūķīzera galu radot griezes spēku, viņš iestūma otru mūķīzeri atslēgas caurumā. Slēdzene bija pamatīga, ar sešiem zobiem, un Kavano pabikstīja katru no tiem.

Piecpadsmit sekunžu laikā, par spīti trīcošajiem pirkstiem, Kavano bija atmūķējis slēdzeni.

Taču, atvelkot vaļā durvis, gaistošajā gaismā atklājās blīvs sakritušu akmeņu un apkvēpušu koka baļķu krāvums, kuru ieraugot Džemija ievaidējās.

-Šo postažu mes varētu atkraut labi ja vairāku stundu laikā, pieņemot, ka mēs vispār spētu to paveikt, - Kavano lēsa.

Liesma ruka.

-    Nemaz nerunājot, ka saceltais troksnis piesaistītu virszemē stāvošo uzmanību. Pat ja spētu izrāpties ārpusē, mūs sagaidītu ducis pret mums pavērstu automātu.

Liesma izdzisa.

-    Kā mēs rīkosimies? — Džemija jautāja.

Nezinādams, ko atbildēt, Kavano piestiprināja otru noplēsto piedurkni pie sprādzes un aizdedzināja. Viņš steidzīgi devās atpakaļ pa tuneli.

-    Ko Greisa par to visu teica? Kas, pēc viņas vārdiem, no šejienes aizvākts?

-    Gaisa kondicionēšanas un apkures sistēmas. Varbūt varam izmantot ventilācijas lūkas? - Džemija nobēra. - Varbūt ir kāda ventilācijas šahta, kas ved uz virszemi.

Viņi nonāca galvenajā gaitenī. Kavano apstājās pie kāpnēm, kas veda uz betona lūku, pavērās augšup un pamanīja divas kvad- rātpēdas plašu spraugu, kurā kādreiz ticis iestiprināts ventilācijas lūkas režģis.

Kavano pieliecās, sakmstoja delnas un izveidoja kāpsli. Kad Džemija uzlika uz tā kāju, Kavano izslējās un pacēla viņu.

Džemija bija pietiekami gara, bez pūlēm aizsniedza spraugu griestos un iebāza tajā galvu.

-    Vai ir kas redzams? - Kavano taujāja.

-     Es tajā neietilpstu, tātad nekļūdīgi jāsecina, ka tu ne tik. Sasodīts, filmās gaisa kondicionēšanas caurules vienmēr ir tik platas, lai pa tām lodātu pat Milzis Andrē.

Kamēr Kavano nolaida sievu uz grīdas, degošā piedurkne sāka izdzist. Iekūpējās dūmi.

-    Ko vēl Greisa pieminēja? Ko vēl viņi iznesuši ārā?

-    Santehnikas iekārtas. Apgaismojuma armatūru. Un…

-     Mēs zinām, ka elektrība nav atslēgta. - Kavano uzmeta skatienu vadiem, kuri karājās no nelieliem iedobumiem sienās. - Pretējā gadījumā nedarbotos sistēma, kas paceļ betona lūkas vāku.

-    Kurš slēdzis aktivizētu durvis no iekšpuses? - Džemija piegāja pie vadiem iedobumā pa labi no kāpnēm. Vadu galus klāja plastmasas uzgaļi.

Kavano norāva uzgaļus un nopētīja kailos vadu galus.

-    Šeit atradās slēdzis, kas bija vistuvāk kāpnēm. Ja es saspiedīšu šos vadus kopā, vai tie, izveidojot ķēdi, atvērs durvis?

Džemijas sejas izteiksme dziestošajā gaismā izskatījās cerību pilna. Taču tad spars acīs izgaisa.

-    Ārpusē stāvēs sargi. Viņi manīs un dzirdēs, kā durvis iekustas.

-     Iespējams, ka ne. Ja es sagrūdīšu šos vadus kopā, troksnis un kustība norisināsies tikai uz īsu brīdi. Mēs vismaz zināsim, vai ar šo vadu palīdzību tiek kontrolētas durvis.

-    Un kāds no tā labums? Mēs visviens būsim te iesprostoti.

-    Jā, kādu laiku, - Kavano atteica. - Līdz mēs sapratīsim, ka radies piemērotāks brīdis. Tad varēsim atvērt durvis līdz galam.

-     Pirms vai pēc tam, kad doktors Ratigans piestūķēs tevi ar ķimikālijām, lai atsvaidzinātu tev atmiņu?

Kavano nezināja, ko atbildēt. Mums vismaz kaut kas jāizmēģina, viņš prātoja.

Brīdī, kad viņš grasījās salikt kopā vadus, durvis šķietami pašas no sevis sakustējās, hidraulikas sistēma iedūcās un durvis pacēlās.

Saules gaismā atklājās Greisas, Edgara un pusduča bniņotu vīru silueti.

Kavano uzkāpa uz degošās piedurknes, lai to noslāpētu, un ievilka Džemiju telpas puskrēslā. Viņš nezināja, ko cer panākt, taču nekas nebija sliktāk kā stāvēt atklātībā. Viņš izņēma sērkociņu paciņu, noplēsa vairākus sērkociņus un kvadrātcollu abrazīvā papīra un iebāza to visu citā kabatā. Pēc tam viņš sašķaidīja paciņu dūrē.

Smagi soļi liecināja, ka pa kāpnēm vispirms dodas bruņotie vīri.

Greisa un Edgars sekoja.

-     Parādieties! - pavēlēja Greisa. - Ja liksiet jūs meklēt, mēs katrā istabā iesviedīsim pa apdullinošai granātai.

Ar draudu pārplēst bungādiņas pietika, lai pārliecinātu Kavano iziet koridorā, un Džemija viņam sekoja.

-    Es saožu dūmus. - Greisa pablenza uz pelnainajām apdegušās piedurknes atliekām uz grīdas.

-    Gaismai, - Kavano atteica.

-    Kā jūs aizdedzinājāt audumu?

-    Sērkociņi.

Greisa uzmeta Edgaram riebuma pilnu skatienu.

Pa ieeju plūstošās gaismas pietika, lai Kavano pamanītu, ka šāvēji nelikās īpaši masīvi, kādiem būtu jāizskatās cilvēkiem ar Kevlara vestēm zem krekla. Viņi valkāja ekipējuma jostas ar tām piestiprinātām divvirzienu rācijām, "Beretta" pistolēm, rezerves munīciju un apdullinošajām granātām.

Kavano pievērsa skatienu Edgara plato bikšu kabatām. Labā kabata bija noslīdējusi zemāk, tajā acīmredzot bija ielikta viena no atņemtajām pistolēm. Emersona naža klipsis bija piesprādzēts otrās kabatas ārpusē.

-    Pasvied sērkociņus! - pieprasīja Greisa.

Kavano paklausīja.

-    Ko tu ar tiem izdarīji? Pārbrauci pāri ar auto? - Greisa, neslēpdama pretīgumu, pacēla tos; to saņurcītā izskata dēļ pazudusī abrazīvā papīra kvadrātcolla neizraisīja aizdomas. - Man automašīnā ir dators ar pieeju internetam. - Greisa pavicināja dažas no datora izdrukātas lapas. - Pirms ieradīsies labais dakteris, tu, iespējams, būsi ar mieru pats atsvaidzināt atmiņu. Trojs Donah- jū. - Saules gaisma Greisai aiz muguras ļāva izlasīt uz vienas lapas. - "Slaids, blonds, zilacains pusaudžu siržu lauzējs, slavens ar kokainu tēlojumu. Popularitātes kalngals - piecdesmito gadu beigas, sešdesmito gadu sākums. Pazīstamākās filmas: "Vasaras māja", "Sūzana Sleida", "Draudze", "Piedzīvojums Romā", "Nedēļas nogale Palmspringsā". Vai kāda no tām šķiet pazīstama?

-     Es pamanīju tikai videokasetes kastīti, - Kavano atteica. - Man nav ne jausmas, kas tā bija par filmu. Uz kastītes bija rakstīts arī galvenās sieviešu lomas tēlotājas vārds. Nosauc kādu aktrisi!

Greisa sarauca pieri, ielūkojoties lapā.

-    Konija Stīvensa. Sandra Dī. Suzanna Plešete. Stefānija Pau- ersa.

-    Sandra Dī, - atbildēja Kavano, zinādams, ka jāuztur Greisā pacietība, sniedzot kaut mazliet informācijas. - Tā ar Sandru Dī.

-    "Vasaras māja", - Greisa izlasīja sižeta anotāciju. - "Mīlestība kūrortpilsētā Menas pavalstī. Varbūt Preskots plānoja apmesties Menā. - Viņa ielūkojās citā izdrukātajā lapā. - Filma ar Klintu Istvudu. Tu teici, asa sižeta filma?

-    Katrā ziņā tā nebija kara filma vai vesterns.

-    "Netīrais Harijs"? -Nē.

-    "Magnuma spēks". "Izspiedējs". "Derības uz mirušajiem". -Nē.

-     "Uzdevums Eigera kalnā". "Nospēlē man "Mistiju"". "Zi- benszellis un Ātrkājis". "Virves dejotājs".

-    Nē. - Emociju uzplūdos Kavano piepeši atminējās filmas nosaukumu. Viņam izdevās noslēpt reakciju, sejā nepakustējās ne muskulis.

-   Tu sāc mani kaitināt. "Bruņu cimds". "Jauniņais". "Ugunslīnija".

-Nē.

-    "Ideāla pasaule". "Absolūtā vara". "īsts noziegums". "Asinsdarbs".

-Nē.

- Visādā ziņā kaitinoši. Saraksta beigas. Sarunas beigas. Ārsts būs klāt pēc pusstundas. Ar prieku pavērošu, kā viņš bursies ap tevi.

Greisa sirdīgi pagriezās un aizgāja. Edgars ar bruņotajiem vīriem sekoja. Betona lūka vāks vēlreiz nosēdās. Kavano no jauna izbaudīja pēdējos gaismas brīžus. Un viņus pa otram lāgam ietina pilnīga tumsa.

5

Šoreiz melnums bija tik taustāms, ka šķita viņus smacējam.

Izklausījās, it kā Džemijai ir grūtības ievilkt elpu. Kavano kājas tā ļodzījās, ka viņš tīkoja atspiesties pret sienu un noslīgt uz grīdas. Kavano ar pūlēm apspieda šo vēlmi.

-    Viens labums tomēr ir.

-    Pat nevaru tādu iedomāties, - Džemija atbildēja.

-     Mūsu siksnas tomēr neatņēma. - Kavano bravūrīgais mēģinājums izgāzās, un viņš taustījās uz telpu, kurā viņi bija pūlējušies paslēpties. Viņš pabraucīja kurpes gar grīdu un atrada nomesto siksnu. - Padod piedurknes, ko noplēsām no tavas blūzes.

-    Kāda no tā jēga? Greisa atņēma mums sērkociņus. Mēs nevaram aizdedzināt piedurknes.

-    Patiesībā mūsu pusē ir vēl viena priekšrocība. - Kavano cerēja, ka viņa balsī skan pārliecība. - Es neatdevu Greisai visus sērkociņus. - Viņš izņēma vienu no žaketes un paberzēja to pret kvadrātcollu abrazīvā papīra.

Nekas nenotika.

Kungs tētīt, ja nu es noplēsu pārāk maz papīra, Kavano sabijās. Sirdij strauji sitot, viņš mēģināja pa otram lāgam, un šai reizē sērkociņš iegailējās, ļaujot gaismā ieraudzīt, ka Džemijas sejas izteiksme ir tuvu panikai un tā, ieraugot vāro liesmiņu, atmaiga tikai daļēji.

Džemija izvilka piedurknes no bleizera kabatas. Vienu viņš piestiprināja pie jostas sprādzes un pielika sērkociņu. Viņi vēroja, kā audums aizšvirkstas liesmās, it kā no šis mirgoņas būtu atkarīgas viņu dzīvības.

-    Slāpst, - Džemija bilda.

-    Man arī. Arī to varam novelt uz adrenalīnu.

-    Mute tā izkaltusi… Ja vien varētu padzerties mazliet ūdens. Ja vien viņi nebūtu izvākuši santehnikas iekārtas.

Pēkšņi pat gurdenajā gaismiņā Kavano pamanīja, kā Džemi- jas acis iezibas atskārsmē.

-    Kas ir? - viņš iejautājās.

-    Kur šeit būtu varējusi atrasties vannas istaba? - Viņa, ik pa brīdim apstādamās, virzījās uz priekšu pa koridoru.

Kavano pavilka jostu ar degošo audumu, un, sprādzei iešņukstoties, tās atbalss uzsvēra ieslodzījuma tumšo tuvību.

-    Kas tev padomā?

Viņa pastāstīja.

-    Iespējams, - Kavano teica, - ka mums tas izdosies.

-    Bet tas ir atkarīgs no ūdens, - Džemija atgādināja.

Viņi izmisīgi pārmeklēja istabas gaiteņa labajā pusē, visbeidzot nonākot priekšpēdējā telpā, kurā no sienām nokarājās caurules un vietās, kur bija noņemtas izlietnes un pisuāri, sienās vīdēja plankumi.

-    Nolādēts, aizplombētas! - Džemija izsaucās. - Biju cerējusi, ka būs atskrūvējami vārsti. Tas varēja izdoties.

-    Tik un tā vēl var izdoties. - Degošās piedurknes nīkulīgajā gaismā Kavano izpētīja cauruli, kas bija lielāka par pārējām. Tās uzskrūvētajam uzgalim bija četrstūraina galviņa.

-     Bet mums nav atslēgas, ar kuru to atskrūvēt.

-    Noņem savu jostu!

-    Kāds no tā… - Džemija, lai arī protestēdama, noņēma jostu un pasniedza to vīram.

Gandarīts, ka var novirzīt domas darbojoties, Kavano aizdedzināja otras Džemijas piedurknes galu un tās gaismā izpētīja ādas jostas dubultās sloksnes, kuru šķiedras gāja pretējā virzienā.

-    Palūkosim, cik izturīga tā patiesībā ir.

Kavano izbāza jostas galu cauri sprādzei, izveidojot cilpu. Viņš apslidināja cilpu ap caurules kvadrātveidīgo uzgali un cieši savilka jostu. Kad āda bija stingri aptīta, viņš sāka vilkt jostu, cenšoties pagriezt uzgali. Ādas josta iecirtās plaukstās. Rokas saspringa. Kājas ar pūlēm veidoja atbalsta punktu uz grīdas.

Uzgalis nepadevās.

Džemija nāca talkā un ieķērās jostā.

Viņi vilka. Uzgalis griezīgi iespiedzās un mazliet pagriezās. Viņi atspiedās ar kājām, vilka un negaidīti atstreipuļoja atmuguriski, jo uzgalis atsprāga vaļā.

Kavano veikli atlaida jostu un atskrūvēja ar rokām uzgali. Viņš cerēja, ka sāks pilēt ūdens, bet, noņemot uzgali, konstatēja, ka caurules atvere ir sausa.

-   Te jābūt galvenajam ūdens vārstam, - Džemija prātoja. - Tas ir aizgriezts ciet pie ūdens ieejas ēkā.

Vilkdams degošo piedurkni, Kavano pustumsā sekoja viņai uz pēdējo telpu labajā pusē.

-    Tur!

Istabā, kas izskatījās pēc izķidātas saimniecības telpas, gaismā atklājās no grīdas izlīdusi milzīga caurule, kura bija savienota ar mazākām caurulītēm, kas pazuda sienā. Galvenajā caurulē bija vārsts. Džemija to pagrieza, taču, pat atgriezta līdz galam, caurule neievibrējās no ūdens plūsmas. Nebija arī dzirdami ūdens šļaksti caurulē, kuru viņi bija atgriezuši blakus telpā.

-    Ūdens padeve ir slēgta citur. - Kavano ar skubu apsviedās apkārt pret pretējo sienu. Elektrības drošinātāju kārbas panelis bija noņemts. Bija novākti visi slēdži un atstāts tikai viens augšējā labajā stūrī, tas acīmredzot nodrošināja strāvas padevi galvenajai ieejai. Karājās dažādi krāsaini vadi.

-    Laboratorijā droši vien tika izmantota aka, - Kavano prātoja. - Tai nepieciešams sūknis. Bet ūdens neplūst, jo sūknis nav pieslēgts pie elektrības.

Viņi pievirzījās pie vadiem un centās izspriest, kurš ar kuru varētu būt saistīts. Kavano teju acumirklī noprata, ka vadi reiz bijuši sadalīti pa pāriem. Saņemdams divus vadus aiz gumijas izolācijas daļas, viņš savienoja to kailos galus. Nekas nenotika. Viņš saspieda kopā divus citus. Nekā.

Džemija izmisīgi sekoja viņa paraugam.

-    Cik laika mums palicis?

-    Mazāk nekā piecpadsmit minūtes.

Liesmai rūkot, ēnas sabiezēja.

Kavano saspieda kopā vēl vienu pāri un, tos savienojot, pamanīja dzirksteli. Taču elektrības plūsmai nekāda acīm redzama efekta ne uz vienu apkārtējo iekārtu nebija. Viņš atvienoja vadus, bet atlieca tos tā, lai vēlāk bez grūtībām varētu tos vēlreiz atrast.

-    Ātrāk! - Džemija izdvesa. Viņas aizsmakusi elpa atbalsojās.

Kad Kavano tik tikko spēja saskatīt vadus, kurus pūlējās savienot, viņš novilka žaketi un saplēsa kreklu pa šuvēm - betona uzvējotais saltums uzdzina drebuļus. Aizdedzinājis gabalu krekla, viņš piesteidzās pie vadiem un tai brīdī izdzirdēja zem grīdas dūkoņu un cauri ievades caurulei vibrējam ūdeni.

-    Man izdevās! - Džemija iesaucās. - Es atradu īsto pāri.

Cauri gaitenim viņi dzirdēja, kā no atvērtās caurules vannas

istabā plunkšķot gāžas ūdens.

Pūloties savaldīt emocijas, Kavano ievēroja plankumu uz grīdas, kur agrāk bija atradusies krāsniņa. Viņš sasprindzināja skatienu uz sienā blakus drošinātāju panelim iestrādātiem āķiem. Uz tiem droši vien agrāk balstījušās krāsniņas caurules, viņam iešāvās prātā.

Nonācis laika trūkumā, viņš no jauna pievērsās vadiem drošinātāju kārbā.

-    Nevar būt, ka tie ir tik īsi.

Džemija izvilka abus vadus no spraugas sienā un izstiepa, cik vien tālu varēja. Abi ar Kavano tos aši locīja turp atpakaļ, lai pārlauztu pušu.

Tostarp sūknis turpināja dūkt un spļaut ūdeni no caurulēm blakus istabā.

Kamēr Kavano ar zobiem plēsa nost izolāciju no abu vadu galiem, liesma dila. Džemija piestiprināja vēl vienu Kavano krekla gabalu un izvilka uguni gaitenī.

-    Es neredzu uz grīdas ūdeni! - viņa nemierīgi ierunājās.

Viņi skrēja pie ūdens, kas klunkšķot tecēja tualetes telpā, un

atklāja, ka tas noklājis grīdu tikai vannas istabas vidū.

-    Mans Dievs, te ir noteka! - Džemija iesaucās. Viņa norāva savu bleizeru un iemurcīja to notekā, cenšoties to aizbāzt ciet.

Kavano pameta degošo krekla strēmeli gaitenī, pieskrēja pie Džemijas un iegumzīja arī savu žaketi notekā.

Viņi saspringti vēroja, kā ūdens krājas. Kavano mazliet reiba galva, un viņš attapās, ka ir aizturējis elpu.

Aizbāznis izturēja. Ūdens sāka izplatīties. Kad tas sasniedza ieeju gaitenī, Kavano piegāja pie degošā auduma un izvilka to atpakaļ saimniecības telpā.

Kavano izdzirdēja neprātīgu šļakstināšanos un atskārta, ka Džemija ar kājām stumda ūdeni gaitenī, cenšoties to izkliedēt pēc iespējas ātrāk un tālāk. Stāvot pie drošinātāju paneļa, viņš pakampa pirmīt atliektos vadus, starp kuriem bija uzplaiksnījusi dzirkstele. Turēdams vadus atstatus, Kavano tos izstiepa, cik vien tālu no kastes varēja, savienoja ar tiem vadiem, kurus viņš ar Dže- miju bija izvilkuši no spraugas sienā, un savirpināja galus kopā.

Vadu gali nolīka līdz grīdai.

Degošā auduma radītajā gaismā pazibēja Džemijas kailās rokas, viņai parādoties saimniecības telpas durvju ailā.

-    Ūdens izplatās.

-     Mums tas jāievada te. - Kavano kopā ar Džemiju ieskrēja gaitenī. Ar liesmu mesto gaismu pietika, lai redzētu, ka tumšo grīdu klāj plāna ūdens kārtiņa. Viņš palīdzēja to paspert pēc iespējas tālāk, virzot uz saimniecības telpu.

Pirms ūdens tajā nonāca, Kavano aizjoņoja atpakaļ, pacēla vadus no grīdas un, netuvinādams tos vienu otram, pakāra uz āķiem blakus drošinātāju kārbai.

Saimniecības telpā ieplūda ūdens.

-    Džemija, paķer savu jostu!

Tai pašā brīdī Kavano atdalīja degošo drēbi no paša siksnas un iemērca sprādzi ieplūduŠajā ūdenī, atdzesējot karsto metālu. Viņš izgrūda jostas galu caur sprādzi un ievēra caurumiņā, izveidojot riņķi. Džemija darīja to pašu ar savu jostu. Viņš uzkāra jostu uz āķa. Džemija rīkojās tāpat.

Ūdenim plešoties tuvāk degošajam audumam netālu no abiem, viņi klusi un saspringti gaidīja, līdz liesma izdzisīs. Brīdi pirms uguns nošņācās, vēl pēdējo reizi iegaismojoties, Kavano atkabināja vadus, kuri kontrolēja ūdens sūkni.

Dūkšana zem grīdas norimās. Arī šļaksti noklusa. Liesma nodzisa.

Viņi gaidīja, kārtējo reizi iesviesti tumsā.

Dzestrumam no betona pievienojās ūdens saltums. Kavano nodrebinājās vēl spēcīgāk, jo nu viņa ķermeņa augšdaļa bija pilnībā kaila. Viņš tumsā klausījās Džemijas nervozajos elpas vilcienos.

Kavano pūlējās novirzīt viņas domas.

-    Kad šī jezga būs galā, man vajadzēs tev iemācīt neiroling- vistisko programmēšanu.

-    Kas tā tāda?

-    Kā ar valodas palīdzību kontrolēt citu domas un jūtas.

-    "Kad šī jezga būs galā"? Tu atkal sāc, tu liec man domāt, ka mēs izķepurosimies.

-    Mēs noteikti izķepurosimies. - Kavano cerēja, ka runā pārliecinoši. - Iedomājies to, kas notiks un kas jādara. Neļauj, lai tevi pārsteidz kas tāds, ko tu neesi iztēlojusies.

-    Es iztēlojos saules gaismu.

-    To tu pavisam drīz redzēsi.

-    Nākotnes laiks ir brīnišķīgs.

-    Kā gan citādi.

Rūciens gaiteņa viņā galā liecināja, ka veras vaļā betona lūkas vāks. Cauri gaitenim atbalsojās vairāku cilvēku soļu troksnis, tiem kāpjot lejup. Plaiksnījās kabatas lukturīšu stari - pietiekami augstu, lai neatklātu ūdens kārtiņu uz grīdas.

-    Atvedu jums ārstu, - paziņoja Greisa.

Kavano un Džemija saimniecības telpā cieta klusu.

-    Kur jūs esat? - Greisa prasīja.

Nekādas atbildes.

-     Kur jūs esat? Nolādēts, nāciet šurp! Es brīdināju, kas notiks, ja jūs centīsieties noslēpties.

Nekādas reakcijas.

-    Ja tik ļoti gribat apdullināšanas granātas, tad jūs tās dabūsiet, - Greisa piedraudēja.

Nošvīkstēja audums. Kavano sprieda, ka vienība iestumj ausīs aizbāžņus. Viņš sataustīja Džemijas rokas, piespieda tās klāt viņas ausīm un tad steigšus aizsedza savējās. Tas pasargās pret nelielā attālumā nosviestām apdullināšanas granātām, taču, ja tās uzspridzinās saimniecības telpā, neletālā kontūzija būs tik milzīga, ka pat pie ausīm piespiestas rokas neglābs no drausmīgajām mokām.

Kavano iztēlē dzirdēja klaudzienus, apdullināšanas granātai atsitoties pret grīdu vienā no istabām.

Apslāpēts sprādziens ap viņu saspieda gaisu. Rībienu, kas atbalsojās no betona, viņš tikpat labi sajuta, kā sadzirdēja.

Viņu satricināja vēl viens attāls sprādziens.

Un vēl viens, šoreiz jau tuvāk.

Kavano piespieda plaukstas stingrāk pie ausīm. Uzsprāgstot vēl vienai apdullināšanas granātai, Džemija drebēdama atspiedās pret viņu. Granātas sprāga istabās ļoti tuvu, un Kavano redzēja, kā gaiteņa sienās atspoguļojas nežēlīgā atblāzma - imobi- lizācijas ieroča izraisītais zibsnis. Viņš pieņēma, ka Greisa ar savu vienību aizsedz acis.

Nākamais grāviens atskanēja vēl tuvāk. Kabatas lukturīšu gaismā atklājās ēnas - vīri ar automātiem rokās virzījās uz priekšu pa gaiteni. Cik Kavano varēja spriest, Greisa un viņas vienība atradās pie ūdens. Ausu aizbāžņi neļaus viņiem sadzirdēt soļu saceltos klusos ūdens šļakstus, taču nu jebkurā brīdī viņi var paraudzīties lejup un pamanīt, kur iekāpuši.

Īstenībā tas jau bija noticis. Kad Kavano pēc īsa brīža nesagaidīja kārtējo granātas sprādzienu, viņš atlaida rokas no ausīm.

-    Kas tas par ūdeni? - Greisa noprasīja. - No kurienes tas uzradies, velns lai parauj?

Kavano uzsita Džemijai pa plecu un juta, kā viņa atsaucas uz iepriekš norunāto signālu. Viņa izbāza roku cauri āķī iekarinātajai, no siksnas darinātajai cilpai. Iekārās cilpā un izcēla kurpes no ūdens.

- Pārbaudiet divas pēdējās istabas! - Greisa pavēlēja.

Kavano veikli izbāza labo roku cauri siksnai, kas bija pakari- nāta uz āķa. Pierāva klāt ceļus, izvelkot sevi no ūdens.

Nākamajā mirklī viņš nocēla vadus no āķa, uz kura tie bija pakārti, un nometa tos ūdenī.

Ja neizdosies… viņš nodomāja.

Kavano bija cerējis redzēt dzirkstis, vadiem iekrītot ūdenī, taču neredzēja neko un acumirklī noģida, ka viņi ar Džemiju ir nolemti nāvei. Piedod, Džemij, viņš domās lūdzās.

Un saviebās, izdzirdot rēgainu troksni.

Ūūūūūūūhhhh!

Tas nāca no gaiteņa. Kluss, viļņojošs, guturāls. Tam pievienojās citas līdzīgas skaņas. Uūūūūūūūūūhhhhh!

Kavano piepeši saprata, ka dzird vīrus vaidam, viņiem cauri triecās elektrības lādiņš. Krakšķis. Dārds. Un tad klaudzieni. Uz grīdas, spalgi atbalsojoties, noslīdēja automāti. Nokrita kabatas lukturīši, to gaismas kūļi vēlās pāri ar ūdeni klātajai grīdai, hermētiskie apvalki neļāva tiem piesūkties ar ūdeni un izdzist.

Ūūūūūūūūūūūūūūūhhhhhhh!

Groteskajās ēnās, ko radīja gaisma grīdas līmenī, sabruka vīri, to apveidi raustījās ūdenī. Automāta radītā kārta riedama spīdzināja Kavano ausis, bet viņš nedrīkstēja tās aizsegt ar plaukstām, jo labā roka bija izbāzta cauri siksnai un turēja viņu virs ūdens. Šāvieni nebeidzās, lodes rikošetā trasēja pa gaiteni. Vīri kliedza. Kavano nevarēja noteikt, vai šāvējs tēmē iedomātam mērķim vai arī elektrības lādiņš liek vīram raustīties konvulsijās un spaidīt ar pirkstu sprūdu. Ūdenī iezvēlās tukšas aptveru kārbas, šķindot atsitās cita pret citu. Drīz automāts noklikšķēja pa tukšo, un vēl viens skaļš klaudziens liecināja, ka arī tas atsities pret grīdu.

Ūūūūhh!

Ēnas, kas svaidījās koridorā, sāka aprimt.

Ūh!

Gaiteni iestājās spokains klusums. Karādamies labajā rokā, Kavano ar kreiso izcēla vienu vadu no ūdens un aptina to ap āķi, pārtraucot elektrības ķēdi.

- Aiziet! - viņš pavēlēja Džemijai.

6

Viņi nolēca ūdenī. Izskrienot gaitenī, uz grīdas nokritušo lukturīšu gaismā viņu skatieniem atklājās desmit līķi. Kavano pakampa vienu mašīnpistoli un gatavojās šaut, ja kāds tikai izliktos. Viņš ieraudzīja nedabiskā pozā guļam līķi lietišķā uzvalkā, tam blakus mētājās ārsta somiņa. Kavano ieraudzīja Edgaru ar seju ūdenī, iebāza roku viņa plato bikšu kabatās un izvilka Emer- sona nazi un "Sig Sauer", ko bija paredzējis tur atrast. Viņš pasniedza pistoli Džemijai un iestūma nazi savā kabatā.

Greisa. Nolādēts, kur palikusi Greisa?

Žigli soļi pievērsa Kavano uzmanību gaiteņa galam. Saules gaismas ieskauts, uz izeju traucās stāvs.

Kavano izšāva.

Lodes atsitās pret pakāpieniem, bet Greisa jau bija izdrāzu- sies ārā pa lūku un pieliekusies nogriezās pa kreisi. Viņa acīmredzot bija piespiedusi podziņu pie jostas piestiprinātajā pultī. Betona durvis slīga zemāk.

Kavano metās uz kāpnēm, prātodams, kā, pie joda, Greisai izdevies palikt dzīvai. Viņa droši vien stāvējusi nomaļus no ūdens. Varbūt viņai kājās bija kurpes ar gumijas zoli.

Betona durvis laidās lejup. Kavano dzirdēja, kā Džemija brāžas tuvu nopakaļus, taču viņš koncentrējās vienīgi uz to, lai sasniegtu pakāpienus un trauktos pa tiem augšup.

Gaismas sprauga nu bija tikai divas pēdas plata. Kavano lēca sāniski un veļoties nobrāza kailos plecus un muguru. Ķermenis un uzreiz pēc tam arī kurpes izspruka no spraugas brīdi pirms tam, kad durvis ar būkšķi aizcirtās.

Apžilbinošajā gaismā Kavano ar acs kaktiņu pamanīja četrus izbrīnītus vīrus, vēlās, uzšāvās stāvus un nospieda sprūdu, muskuļi automātiski kontrolēja laika sprīžus, cik ilgi pirksts spiež mēlīti. Klakt! Klakt! Klakt! No MP-5 izlidoja īsas kārtas, pa trim un četrām lodēm.

Viens vīrs atsprāga atpakaļ, nepaspējis pacelt ieroci, no bruņu nesargātajām krūtīm izšļācās asinis. Otram gan izdevās ieroci pacelt, taču ložu kārta sejā novirzīja vīra mērķi uz debesīm - viņš izšāva un nokrita.

Trešais un ceturtais drāzās uz sabrukušā šķūņa gruvešiem.

Tai pašā brīdī Kavano metās uz savrupmājas krāsmatām.

Viņš nokrita aiz akmens sienas paliekām, pirms abi vīri atklāja uguni, lodes rikošetā svaidījās apkārt. Mezdamies zemē uz akmeņiem, Kavano atdauzīja kailās krūtis, taču viņam tas bija vienaldzīgi - svarīgi bija vienīgi izdzīvot, nogalināt katru, kas stājas ceļā, un izvilkt Džemiju no pagraba.

Taču, lai atvērtu durvis, viņam būs vajadzīga pults, kas atradās pie Greisas jostas. Kur viņa ir? Šaudīdamies, meklēdams aizsegu, Kavano nebija viņu pamanījis. Viņa bija izzudusi skatienam pa kreisi, tātad šobrīd no Kavano pa labi. Greisas "Ford "Explorer"" bija tajā virzienā. Vai viņa bija noslēpusies mašīnā?

Mašīnu skatienam aizsedza tumši zaļš, visticamāk, ārsta uni- versiālis. Greisa, iespējams, lien gar automašīnām, cenšoties mani apiet no flanga, Kavano prātoja. Blenžot cauri spraugai akmeņos, viņš neatrada tādu skata leņķi, kas ļautu redzēt zem transporta līdzekļiem, kur Greisas kurpju kustības pavēstītu, kas viņai padomā.

Piedevām zvanoņa ausīs neļāva saklausīt tik tikko dzirdamas skaņas, kas brīdinātu par to, ko Greisa vai abi vīri varētu uzsākt. Sirds mežonīgi dauzījās, un Kavano atskārta, ka nonācis iedobumā, ko izveidojis kāds no šāvējiem, kamēr triecienvienība bija slēpusies drupās. Pa kreisi atradās līdzīgas renes, no kurām bija izvākti gruveši. Viņš līda cauri tām pāri gruvešiem, turoties cieši pie sabrukušās akmens sienas. Pūloties sacelt pēc iespējas mazāku troksni, Kavano meklēja plaisu akmeņos, caur kuru varētu izpētīt šķūņa drupas un, iespējams, labāk saskatīt transporta līdzekļus labajā pusē.

Kavano aplūkoja MP-5, ko turēja rokās. Tās magazīnas kārbā ietilpa trīsdesmit deviņu milimetru munīcijas kārtas. Viņš mēģināja aplēst, cik kārtu atlicis. Kavano bija izšāvis trīs reizes. Viņam bija mācīts katrā reizē izlaist aptuveni četras kārtas. Taču bija iespējams, ka viņš izšāvis vairāk. Pieņemot, ka izšautas sešpadsmit kārtas, aptverē atlika četrpadsmit - ja vien tā bija pilna - un viena patrontelpā, ja šāvējs bija ievietojis tajā patronu pirms magazīnas kārbas piespraušanas.

Esi mērens, Kavano sprieda. Pieņem, ka tev ir tikai divpadsmit kārtas.

Kavano pārbīdīja slēdzi, pārslēdzot no automātiskā uz sav- rupšāvienu režīmu. Viņš pagarināja laidi, iespiežot to tālākajā MP-5 rāmja robiņā, lai ar mašīnpistoli varētu tēmēt kā ar šauteni. Uzrausies augstāk un pablenzis cauri spraugai akmeņos, Kavano šķūņa krāsmatās pamanīja kustību pa labi un pa kreisi no aizvērtajām durvīm. Taču, pirms paspēja izšaut, akmeņos virs galvas ietriecās lodes, piespiežot viņu pieplakt pie zemes. Pierē iedzēla asas sāpes. No tās tecēja lāses. Pieskaroties uzacij, uz pirksta palika asinis no brūces, ko bija ieskrāpējusi no akmens sienas atšķelta šķemba.

Kavano pakampa pārogļojušos dēļa galu un nemanāmi pasvieda to uz ieplaku aiz sienas, kur bija nokritis, lai klaboņa liktu šāvējiem nodomāt, ka viņš atgriezies iepriekšējās pozīcijās. Uzmetis īsu skatienu pa tikko izmantoto spraugu, Kavano pamanīja, ka vīrs labajā pusē pacēlis galvu no paslēptuves, mērķējot uz vietu, kur viņš tikko bija nosviedis dēli.

Kavano izšāva un trāpīja plecā, vīrs nokrita atmuguriski. Kavano momentā pieplaka pie zemes zem atvēruma, jo apkaimi, caur kuru viņš bija skatījies, sadrebināja ložu krusa. Atkal apkārt sprāga akmens šķembas, uzvirmoja putekļi. Trāpījis vienam no vīriem, Kavano īpaši pacilāts nejutās. Ievainojums nebija masas centrā. Tas nepadarīja vīrieti rīcībnespējīgu. Viņš tik un tā bija drauds.

Džemija, Kavano iedomājās. Viņa tur, lejā, sajuks prātā. Varbūt kāds no tiem šāvējiem tomēr nav miris. Un viņai var iznākt cīnīties.

Pārtrauc domāt!

Viņš locīdamies līda pa kreisi gar daļēji sabrukušo sienu, līkumoja pāri gruvešiem un vēl vairāk saskrāpēja krūtis. Kavano nonāca līdz drupu malai un aprēķināja, ka vīri pie sabrukušā šķūņa viņu neredzēs, ja vien, virzoties gar šo tālāko pusi, viņš turēsies pie zemes. Ja Kavano nonāktu priekšpusē un aizlīstu gar otru malu, viņam rastos izdevība pārsteigt savus vajātājus. Turklāt viņam būtu iespēja pārsteigt Greisu, ja vien viņa atradās pa labi no sabrukušā šķūņa aiz "Explorer" un universiāļa.

Sasniedzis drupu priekšpusi, Kavano atrada "Taurus" tur, kur Džemija bija to atstājusi. Lai gan nekāda sevišķā labuma no tā nebija. Bez aizdedzes atslēgas viņš nespēja iedarbināt auto tik klusi, lai to varētu izmantot par pārsteiguma ieroci. Priekšpusē drupas slējās tik augstu, ka viņš varēja paskriet saliecies. No nobrāztajām krūtīm sūcās asinis. Mēle šķita piepampusi. Kavano pavērās gar nākamo stūri un netālu no šķūņa gruvešiem ieraudzīja universiāli un apvidus mašīnu. Tās abas atradās ar sāniem pret viņu, noslēpjot skatienam to, kas bija aiz tām, taču no šā skata leņķa viņš varēja nomesties zemē un palūkoties zem spēkratiem.

Aiz "Explorer", pie tā priekšējām riepām, vīdēja Greisas robustās pārgājienu kurpes. Kavano pamanīja arī plato haki krāsas bikšu atlokus. Viņa bija gana prātīga, paslēpdamās aiz dzinēja, vienīgā punkta, kuru lieljaudas lode nevarētu caururbt. Taču tad Kavano ievēroja kustību tieši virs pārsega. Līdzās priekšējam stiklam parādījās blondi mati, Greisa mazliet pacēla galvu un palūkojās uz pussabrukušo sienu savrupmājas viņā galā. Greisas skatiena leņķis neļāva pamanīt Kavano, kurš viņu pētīja no priekšējā stūra.

MP-5 šaušanas attālums bija divsimt divdesmit jardu. "Explorer" gan atradās aptuveni septiņdesmit piecu jardu attālumā. Taču tādos apstākļos attālums bija ievērojams. Kavano prātoja, vai tēmēklis ir pietiekami precīzs, lai ar ieroci, kura stobrs bija īss un kura tēmēkļus viņš nebija kalibrējis, trāpītu tik sīkā mērķī - galvas augšdaļā, kas pacēlusies virs pārsega. Pēc visa pārdzīvotā rokas negribēja klausīt. Nervozā elpa arī bija traucēklis, neļaujot nostabilizēt roku stāvokli. Ja viņš netrāpīs, būs atklājis savu pozīciju. Tad Greisai un abiem vīriešiem atliks tikai sadalīties un izveidot plašu apli ap gruvešu priekšpusi, iespiežot viņu kā spīlēs.

Kavano pārdomāja un piespieda kailo vēderu pie zemes. Šādā pozīcijā, nostatot MP-5 pret zemi, viņam bija lielākas izredzes noturēt ieroci stabili. Turot abas acis vaļā, Kavano noregulēja abus tēmēkļus, saglabājot fokusu un nomērķējot zem "Explorer" uz Greisas kurpēm un stilbiem. Kaut arī, lai saglabātu līdzsvaru, Greisa bija kājas iepletusi, no viņa skata leņķa tās šķita saliktas kopā, kalpojot par labāku mērķi nekā Greisas galvas augšdaļa. Viņš aizturēja elpu, sasprindzināja rokas un nospieda sprūdu.

Šāviena krakšķis bija tik skaļš, ka viņš nedzirdēja lodes ietriek- šanos mērķī, taču kliedzienu aiz "Explorer" dzirdēja gan. Palūkojies zem automobiļa, viņš ieraudzīja, ka Greisa nokritusi uz zemes, viņas sāpju izķēmotā seja atradās blakus vienai apvidus mašīnas riepai. Lai labāk nomērķētu, Kavano bija spiests pavirzīties tālāk no stūra. Greisa pamanīja kustību un zem "Explorer" notēmēja viņa virzienā. Viņš vēlās atpakaļ, un nākamajā brīdī lode izrāva apdeguša koka šķembu.

- Tas maita ir šai pusē! - Greisa iesaucās. - Priekšā!

Kavano piecēlās un saliecies skrēja gar drupu priekšpusi pa to pašu ceļu, pa kurn bija ieradies, uz savrupmājas kreiso pusi. "Cīnies vai bēdz" hormonu straumes izraisītais šoks bezmaz izraisīja vemšanu, tomēr viņš paļāvās uz ilglaicīgajiem treniņiem, ilggadējo kaujas pieredzi, sakopoja visu atlikušo enerģiju un metās ap stūri. Šāvējs šokā pamira. Atsaucies uz Greisas kliedzienu un atsteidzies no šķūņa, vīrietis atradās pusceļā savrupmājas kreisajā pusē, kad Kavano ielaida viņā divas īsas kārtas, sašķaidot viņam krūtis.

Kavano turpināja skriet, ticis pie kritušā, pārliecinājās, ka tas ir miris un paķēra tā ieroci. Viņam nebija ne jausmas, cik munīcijas palicis aptverē, taču nu viņam bija vairāk nekā iepriekš. Nesdams abus ieročus, Kavano nonāca pie savrupmājas kreisā aizmugurējā stūra. Vienīgais dzīvs palikušais vīrs bija ievainots un bez pamatota iemesla no aizsega neizlīdīs. Arī Greisa bija ievainota un varēja pārvietoties, tikai klibojot vai lienot. Kamēr Greisa noskaidros, kas noticis, viņa gribēs palikt aiz "Explorer". Ne vienam, ne otram nebija nekādu iespēju noskaidrot, ar ko beigušies tikko dzirdētie šāvieni. Loģiski spriežot, šāvējs abiem uzsauktu, ja būtu guvis virsroku, taču, ja netrāpītu un turpinātu dzīt pēdas Kavano, viņam būtu jāsaglabā kaujas klusums, tāpēc, nesadzirdot triumfējošu saucienu, Greisai un viņas partnerim nebija nekāda pamata nākt pie secinājuma, ka vīrietis ir miris.

Kavano nolēma nogaidīt un ļaut viņiem vēl kādu laiku pa- asiņot, pirms riskēja parādīties atklātībā.

Tad, par spīti zvaniem ausīs, viņš izdzirdēja dūkšanu. Kavano viebdamies sev teica, ka šāda skaņa nav iespējama, tā liecina, ka veras vaļā betona durvis, taču viņš nespēja iedomāties, kā tas var būt.

Dūkšana turpinājās. Jēzus, vai Greisa ar pulti atvērusi lūkas vāku? Vai viņa cenšas izvilināt Džemiju ārā, lai saņemtu viņu par ķīlnieci?

Nospriedis, ka pēdējā vieta, kurā Greisa vai šāvējs viņu varētu meklēt, ir aiz stūra pie pašas zemes, Kavano nometās uz krūtīm un palūkojās gar akmeni. Miegdams acis, viņš pamanīja, ka lūkas betona durvis pie šķūņa gruvešiem patiešām veras vaļā.

Kavano palūkojās sev aiz muguras, piepeši zaudēdams uzticību savai pozīcijai un prātodams, vai Greisa netaisa vaļā durvis, lai novērstu viņa uzmanību. Vai viņa cerēja apklibot apkārt savrupmājas drupām un pielavīties no muguras, kamēr viņš, pievērsis uzmanību šķūnim, cenšas neļaut Džemijai parādīties pie atvērtās lūkas?

Pametis uz visām pusēm strauju skatienu, Kavano atkal palūkojās pāri sabrukušās sienas stūrakmenim. Durvis jau bija līdz galam vaļā. Tumšajā dzīlē kaut kas sakustējās.

-    Džemija, nenāc ārā! - Kavano iesaucās un parāvās atpakaļ. Nākamajā mirklī šāvieni sadragāja vairākus akmeņus mājas stūrī. Lidoja atlūzas, pacēlās putekļi. Daži šāvieni bija no automāta, bet citi no pistoles, paužot Kavano, ka Greisa joprojām atradās viņpus "Explorer". - Tu mani dzirdi, Džemija? Nenāc ārā!

Šoreiz Kavano balss nepiesaistīja šāvienus, acīmredzot tāpēc, ka gan Greisa, gan šāvējs taupīja munīciju.

-     Es tevi dzirdu! - Džemijas balss bija tik tikko saklausāma. - Es palikšu tepat!

-    Ja tu parādīsies, tevi nošaus vai saņems par ķīlnieci. Tieši tāpēc Greisa atvēra durvis!

-    Ne jau Greisa pacēla durvis! To izdarīju es!

Kā? Kavano domās iesaucās.

-    Tu te gribēji savienot divus vadus. Tu cerēji, ka ar tiem var pacelt lūkas vāku! Tev bija taisnība! Var!

-    Paliec lejā!

-    Cik viņu tur ir?

-    Greisa un viens vīrietis! — Kavano sauca.

-    Kur viņi ir?

-    Greisa ir tev pa kreisi! Aiz "Explorer"! Tur, kur tu redzēji, kā viņa apstājas. Vīrietis ir gruvešos aiz laboratorijas durvīm! Dieva dēļ, nenāc ārā!

-    Tas vīrietis ir no manis pa labi vai pa kreisi?

-    Bija pa kreisi, bet iespējams, ka mainījis atrašanās vietu. Es tevi lūdzu, nemēģini nākt ārā!

-    Neiešu! - Džemija sauca. - Bet man radās kāda doma! Gatavojies šaut pēc mana signāla!

-    Ko tu esi sadomājusi? Nevajag! Pārāk liels risks!

-    Dod man divdesmit sekundes laika!

Kas viņai, pie velna, padomā? Kavano bija nesaprašanā.

Kavano piesardzīgi uzlika MP-5 siksnu uz kreisā pleca. Rokā sagrāba nošautā vīrieša MP-5. Izmantot mirušā ieroci ļāva loģisks pamatojums - vīrietis nebūtu riskējis atstāt patvērumu un skriet gar savrupmāju, ja aptverē neatrastos pietiekami daudz munīcijas, tomēr izņemt magazīnas kārbu un izpētīt nebija laika.

Kavano kārtējo reizi uzmanīgi pavērās sev aiz muguras. Ja Grei- sa tik tiešām nolēmusi apiet viņu no muguras, cik ilgs laiks būtu nepieciešams, lai viņa aizlīstu vai aizklibotu apkārt savrupmājai?

-    Gatavojies! - Džemija pa atvērtajām durvīm uzsauca.

Lai ko viņa ieplānojusi, tam noteikti jānostrādā, Kavano prātoja.

-    Skaiti līdz pieci! - Džemija pavēlēja. - Sāc!

Kavano mulsi paklausīja.

Viens. Divi.

Kavano pārslēdza uz pusautomātiskās uguns režīmu.

Trīs. Četri.

Viņu pārsteidza divi sprādzieni. Tie nāca no šķūņa. Sasodīts, viņi met granātas uz atvērtajām durvīm! Kavano satraucās. Viņš niknumā parāvās augstāk un apšaudīja gruvešus. Atskanēja vēl divi sprādzieni, to negantos blīkšķus pavadīja acis dedzinoši uzliesmojumi. Tās nav parastās granātas, Kavano aptvēra. Džemija pa durvīm met apdullinošās granātas.

Postažu satricināja vēl divi sprādzieni. Pacēlās dūmi. Pieslējās kājās arī ievainotais šāvējs un, aizspiedis ausis, steigšus bēga.

Kavano sakārtoja tēmēkļus un izšāva trīs reizes. Lodes bija mērķētas masas centrā, bet, kaut arī viena trāpīja mugurā, otra noklīda, ieurbjoties kaklā. Trešā netrāpīja vispār. Nav svarīgi. No vīra kakla izšļācās asiņu strūkla, un Kavano saprata, ka tas dažu sekunžu laikā noasiņos līdz nāvei.

-    Vīrietis ir pagalam! - Kavano uzsauca Džemijai.

B um!

Bum!

Spožas, dzirdi plosošas eksplozijas šķūņa pretējā pusē pavēstīja Kavano, ka Džemija sākusi apmētāt "Explorer" ar apdullinā- šanas granātām.

Bum!

Kavano metās uz savrupmājas priekšpusi un, lūkojoties ap stūri, centās apvaldīt satrakoto elpu. Pēc tam viņš traucās gar priekšpusi un, nonācis savrupmājas stūrī labajā pusē, vēlreiz uzmanīgi izpētīja apkārtni, pirms riskēja parādīties.

Bum!

Pat septiņdesmit piecu jardu attālumā sprādzienu radītie uzliesmojumi ap "Explorer" bija tīrā sodība Kavano acīm. Nospriedis, ka Greisu tie noteikti jau padarījuši nekustīgu, Kavano riskēja izskriet atklātā vietā, turoties pa gabalu no drupām un cenšoties iekļaut redzeslaukā "Explorer" pretējo sānu.

Šofera pusē durvis bija vaļā. Kavano redzēja, kā Greisa ietrau- šas mašīnā, viņas kreisā kāja asiņoja. Kavano izšāva pa durvīm, taču lode nevis izurbās cauri un trāpīja sievietei, bet atsitās ar tādu pašu blīkšķi kā šāviņš pret bruņām. Greisa aizcirta durvis. Cauri stiklam varēja redzēt viņas gaišos matus un augstos vaigu kaulus; viņa ietrieca atslēgu aizdedzē un iedarbināja motoru.

Kavano šāva pa stiklu, taču tas vienīgi ieplaisāja, un viņš noģida, ka stikls ir ložu necaurlaidīgs. Viņš izšāva vēlreiz, bet Greisa iespieda pedāli grīdā, izstūrēja "Explorer" no universiāļa aizmugures un metās viņa virzienā.

Viņš izšāva trešo reizi, radīdams vēl vienu plaisu. Kavano zināja, ka vairākums ložu necaurlaidīgo stiklu nespēj izturēt piecus šāvienus astoņu collu rādiusā. Pēc ceturtās stikls sašķīdīs, izlaižot lodes cauri. Tāpēc viņš neatkāpās no pozīcijām un izšāva ceturto reizi, taču Greisa jau atradās tik tuvu, ka viņas saspringtās ledus zilās acis šķita milzīgas.

Kad Kavano nospieda sprūdu piekto reizi, viņš juta, ka belze- nis uzsit pa tukšo. Viņš nolādējās, svieda ieroci pret priekšējo stiklu un metās sāņus brīdi pirms tam, kad Greisa būtu viņu notriekusi. "Explorer", saceldams putekļus, padrāzās garām, un viņš aizripoja pa zemi, sajuzdams, kā plecā uzliktais MP-5 ieduras kailajā miesā.

Tomēr Greisa nevis traucās pa meža ceļu uz lielceļu, pa kuru Kavano bija ieradies ielejā, bet enerģiski sagrieza stūresratu un metās atpakaļ Kavano virzienā.

Pietrausies kājās, viņš norāva MP-5 no pleca, bet Greisa bija pārāk tuvu, lai būtu laiks izšaut.

Viņš metās pa kreisi.

Greisa pagrieza tajā virzienā.

Viņš metās pa labi.

Greisa viņu vajāja.

Pēdējā brīdī Kavano izdarīja māņu kustību uz kreiso pusi un lidoja uz labo. Sajuzdams garām traucošā "Explorer" sacelto vēsmu, viņš atsitās pret zemi, saviebās un pielēca kājās, gaidīdams, ka Greisa asi apsviedīs auto otrādi un no jauna uzbruks viņam.

Taču "Explorer" traucās uz ielejas otru pusi. Motora rēcienam gaistot, Kavano saklausīja kaut ko citu: ducināšanu, kas tuvojās. Troksnim pieaugot skaļumā, varēja izšķirt atsevišķu lāpstiņu švīkstoņu. Helikopters. Greisa būs izsaukusi papildspēkus pa mobilo tālruni, Kavano iedomājās. Bet tad viņš apjēdza - ja helikopterā būtu Greisas cilvēki, viņa būtu palikusi. Taču viņa laidās lapās no tiem, kas tajā atradās.

Kavano pieskrēja pie "Taurus", pa ceļam paķerdams akmeni. Jaunākajos amerikāņu automobiļu modeļos stūres slēdzenes bija tik izturīgas, ka tās nevarēja atlauzt, atspiežoties ar kājām pret stūres statni un paraujot stūresratu, kā viņš to bija darījis, noliktavā glābjot Preskotu. Tagad viņš bija spiests atraut neaizslēgtās durvis, atsprādzēt Emersona nazi no kabatas, ar īkšķi atvāzt asmeni, iegrūst to aizdedzē un dauzīt ar akmeni pa naža spalu, iedzenot asmens galu dziļi aizdedzē. Viņš līdz pusei aizvāza spalu un spēcīgi pagrieza, iegūstot griezes spēku no spala atrašanās deviņdesmit grādu leņķī. Asmens metāls bija neparasti ciets, paredzēts šādām brutālām nodarbēm. Vēlreiz enerģiski pagriezis, Kavano juta, kā aizdedzes slēdzene salūst un atbrīvo stūresratu.

Kustoties vēl straujāk, viņš pasniedzās zem priekšējā paneļa un parāva uz leju noslēptu "Radio Shack" pārslēdzējkārbu, ko viņš bija ierīkojis, kad kopā ar Džemiju modificēja "Taurus", - standarta piesardzības solis gadījumam, ja nav pa rokai aizdedzes atslēgas. Pārslēdzējkārba bija savienota ar startera vadiem. Kavano nospieda pogu, un ierūcās dzinējs.

Pasažiera puses durvis atsprāga vaļā. Kavano pacēla Emersona nazi, lai aizsargātos, taču nolaida to, jo salonā ielēca Džemija.

- Brauc! - viņa kliedza. - Brauc!

7

Kavano iespieda grīdā akseleratoru, jūtot, kā riepas iekožas zemē un nesas pakaļ "Explorer".

Džemija aizcirta durvis, un Kavano pamanīja "Explorer" nozūdam tālumā starp kokiem.

-     Tev vēl ir tā pistole, ko atņēmu Edgaram? - Kavano taujāja.

-    Kur nu bez tās! - Džemijas elpa bija brāzmaina un skaļa.

-    Atver savu logu! Uzmani, kur Greisa varētu būt ierīkojusi slēpni.

"Taurus" joņoja garām kokiem un biezajiem, ēnainajiem krūmājiem, un Džemija noteica:

-    Iespēju ir atliku likām.

Celiņš uzrāpās kokiem apaugušā kraujā, atstājot ieleju nopakaļus. Kraujas pakājē ceļš izmeta vairākus līkumus, tad iztaisnojās un nonāca pie T veida krustojuma ar grantsceļu. Labajā pusē nenosēdušies putekļi rādīja, kur Greisa nogriezušies.

Kavano uzbrauca uz grantsceļa un traucās viņai pakaļ. Gaisma pūlējās izlauzties cauri migliņai un atstarojās, tāpēc radās grūtības saskatīt ceļu. Kavano vadīja mašīnu, cik vien ātri jaudāja, lai pagūtu nobremzēt, ja gadītos kāds šķērslis. Vējiņš paretināja putekļu mākoni, tā ka varēja palielināt ātrumu. Pēc neilga brīža gaiss kļuva tīrs, ļaujot saskatīt, ka viņi tuvojas krustojumam ar asfaltētu ceļu.

Grantsceļa turpinājumā putekļu mākoņa nebija. Tātad Greisa nogriezušies pa labi vai pa kreisi uz asfaltētā ceļa, taču abos virzienos veda vienāds skaits putekļainu riepu nospiedumu, un izsekot viņas pēdām nebija iespējams.

-    Izvēlies virzienu! - Kavano ieteicās.

-    Pa kreisi, - Džemija sacīja.

Pārbaudījis, vai netuvojas transports, Kavano izslīdēja pa kreisi uz asfaltētā ceļa un spēcīgi piespieda gāzes pedāli, paskubinot "Taurus" sasniegt ātrumu simt jūdzes stundā. Koki un lauki saplūda miglā. Traucoties augšup kalnā, viņam nācās samazināt ātrumu, lai netiktu pārsteigts, ja Greisa ierīkojusi otrā pusē slēpni. Kalna apakšā viņš apstājās pie vēl viena krustojuma. Šeit ceļi bija asfaltēti visos četros virzienos.

-    Izvēlies virzienu!

-    Vēlreiz pa kreisi, - Džemija noteica.

-    Ir kāds konkrēts iemesls?

-    Ne gluži.

-    Tad griežam pa kreisi.

Nākamajā asfaltētajā krustojumā "Explorer" joprojām nebija redzams, un Kavano nogrieza ceļa malā. Rokas bija tā iekrampējušās stūrē, ka aizritēja vairāki mirkļi, līdz viņam izdevās tās atlaist.

Kavano svīzdams lūkojās uz priekšu. Blakus sēdeklī Džemija drebēja, gluži tāpat kā viņš.

-    Tu krāsmatās labi pastrādāji, - viņš beidzot ierunājās.

Džemijas balss bija piesmakusi.

-    Paldies!

-    Saglabāji mieru. - Viņam bija nelabi. - Necēli paniku.

-    Bet gribējās.

-    Šo sajūtu es pazīstu. - Sviedriem pārplūdis, Kavano turpināja skatīties uz priekšu. - Jauks triks - izmantot apdullināšanas granātas.

-    Es biju tā pārskaitusies! Nosolījos sev, ka negrasos tur, lejā, aiziet bojā.

-     Dusmas ir labs stimuls. - Kavano roka drebēja, noslaukot ar smiltīm aplipušo muti. - Sevišķi, ja nākas tikt galā ar bailēm.

-    Es tev pagādāju dāvanu, - Džemija sacīja.

-     Ak tā? - Kavano apmulsis nolaida skatienu. Blakus "Sig Sauer", ko Džemija bija nolikusi uz sēdekļa, atradās ekipējuma josta, ko viņa droši vien bija noņēmusi kādam mirušajam gaitenī. Jostā atradās "Beretta" makstī un rezerves aptvere, pilna ar munīciju.

-    Prātīgi.

-    Ceļš uz mīļotā sirdi. Pie kā ir otra "Sig Sauer"l Pie Greisas?

-     Iespējams, - Kavano atteica. - Arī mašīnas atslēgas. Un mans mobilais telefons. Un maks ar manu Kārenas izgatavoto personas apliecību.

-    Pasniedzies zem sēdekļa!

Kavano apjucis paklausīja un pacēla rokā Džemijas somiņu.

-    Sasodīts!

Somiņas rāvējslēdzējs bija aizvilkts. Džemija pārbaudīja satuni.

-    Neizskatās, ka viņi tai piekļuvuši. Man vēl joprojām ir maks un mobilais.

Viņiem aiz muguras ielejā atskanēja helikoptera radītais troksnis.

Džemija pavērās tā virzienā.

-     Diez vai tie ir papildspēki Greisai. Citādi viņa nebūtu tā bēgusi.

Kavano palocīja galvu.

-    Varu derēt, tas ir Džons un vienība no Biroja.

Džemija izskatījās atvieglota.

-    Tad steigsimies atpakaļ un pastāstīsim, ko zinām.

Kavano nepakustējās.

-    Kas tad nu? Ja mēs neatgriezīsimies, tiks izdots orderis mūsu arestam, - Džemija bažījās. - Pie velna, viņi varbūt ij tāpat gribētu mūs arestēt. Mēs savācām Klainu no Džona, un nu Klains ir miris. Tāpat kā visi tie vīri pie bunkura. Un ārsts. Mums jāizskaidro, kas tur notika.

-    Atgriezties nedrīkst.

-    Kāpēc?

-     FIB nevar uzticēties. Kāds no Biroja sadarbojās ar Klainu. Kāds informēja par Džonu. Ja es atklāšu, ko zinu, tad varu palīdzēt nevēlamiem cilvēkiem piekļūt Preskotam.

-    Bet Džons atradīs ziņotāju.

-    Cik ilgu laiku tas aizņems, un ja nu neizdodas? Man vajadzīgs pretlīdzeklis. Tostarp, pat ja Džons tiešām atrod ziņotāju, pat ja ir droši izklāstīt FIB visu, kas man zināms, arī tas neko neatrisina. Preskots paliks nesodīts.

-    Es nesaprotu.

-    Valsts viņu aizsargās. Protams, tie nelegālie pētījumi viņus šausminās. Preskota priekšniekus klusi un bargi sodīs. Bet Pres- kotu ne. Tā kā ierocis ir un postījumi nodarīti, Aizsardzības departaments gribēs par to zināt visu, kaut vai lai paturētu to pa rokai. Nacionālās drošības vārdā viņi to noslēps kādā ērtā vietā, kur tiem būs pieeja šai informācijai. Preskots saņems jaunu identitāti, uzsāks jaunu dzīvi, ko viņš jau no sākta gala kāroja.

Džemija blenza viņā.

-    Ko tu tā skaties? - viņš vaicāja.

-    Iesākot šo jezgu, tevi vajāja, - Džemija sacīja. - Tevi gribēja nogalināt. Es spriedu - ja palīdzēšu sameklēt to, kurš tev dzen pēdas, mēs varētu no tā visa tikt vaļā. Mēs varētu atgriezties Vaiomingā. Mēs varētu atgriezties normālā dzīvē.

-    Tici man, tas ir tieši tas, ko es vēlos. Ar visu miesu un dvēseli alkstu atgriezties tai dzīvē, kāda tā bija agrāk.

-    Tad kāpēc mēs to nevaram?

-    Kārena. Dankans. Čads. Treisija. Roberto. Tie nebūs Preskota pēdējie upuri. Viņš ir tik paranoisks, ka turpinās slepkavot, kaut vai ieņēmis galvā, ka cilvēks uz viņu šķībi paskatās, iztrūcinājies, ka tiek apdraudēta viņa drošība. Preskots ir jāaptur.

Abi kādu brīdi cieta klusu. Vienīgo skaņu radīja smagais pikaps, kas klabēdams šķērsoja tuvējo krustojumu.

-    Tev vajadzēs notēlot ticamu noliegumu, - visbeidzot teica Kavano.

-Ko?

-    Mēs nesavācām Klainu. To izdarīju es. Es ar varu piespiedu tevi doties man līdzi. Tāds būs tavs stāsts. Tēlosi upuri.

-    Domā, kāds tam ticēs? - Džemija noprasīja.

-    Gādā, lai notic. Rāpies ārā!

-    Tu gribi teikt…

-    Ej atpakaļ!

-    Mums jāizšķiras? - Džemija jautāja.

-    Manis dēļ tu gandrīz aizgāji bojā. Es vairs nedrīkstu pieļaut, ka tu riskē ar dzīvību.

-    Es atrodos šeit tāpēc, ka tā vēlos.

-    Bet es nevaru vajāt Preskotu un reizē baiļoties par tevi.

-    Es visu paveicu lietpratīgi.

-    Jā, - Kavano nenoliedza, - tas tiesa.

-    Es palieku.

Kavano pablenza uz savām nedrošajām rokām. Pāri krustojumam grabot aiztraucās vēl viens kravas pikaps.

Viņš pamāja ar galvu.

-    Ko nozīmē šis mājiens? Cik tālu tad esam nonākuši? - Džemija vaicāja.

-    Kaut kur netālu no Rietumvirdžīnijas.

-    Nav asprātīgi.

-    Man aptrūkušies joki. - Kavano pētīja viņas nokvēpušās rokas un blūzīti un tad piespieda pogu, ar kuru atver bagāžnieku. Tajā bija ievietoti viņu koferi. - Mums būtu jāpārvelk citas drēbes.

-    Tev vajadzēs vairāk nekā tikai citas drēbes.

Džemijas ciešais skatiens lika Kavano apskatīt sevi. Viņš no galvas līdz kājām bija noklāts ar sodrējiem. Bikses bija skrandās. Krūtis - nobrāzumu labirints. Ar kvēpiem sajaucās asinis un sviedri.

-     Uz aizmugurējā sēdekļa vēl ir ūdens pudeles. Es noskalošu seju un tad uzlikšu cepurīti, uzvilkšu kreklu un bikses, lai apslēptu pārējo, līdz nonāksim motelī.

-    Tu smirdi pēc kordīta, - Džemija novilka.

-    Daži ļaudis uzskata, ka tas ir seksīgi.

SESTĀ DAĻA

Atmaksa par draudiem

1

Motelis Harisbergas priekšpilsētā, Pensilvānijas pavalstī, atradās divu stundu braucienā uz ziemeļiem, gana tālu, lai meklēšana, ja Raterfords pavēlētu to uzsākt, nebūtu veiksmīga - sevišķi tāpēc, ka Raterfordam nebija zināms ne Džemijas vārds, ne mašīna, ar kādu viņi brauca.

Harisbergai, pavalsts galvaspilsētai, piemita vēl viena priekšrocība. Tā bija pietiekami liela, lai tajā atrastos daudzas videonomas. Klinta Istvuda filma, kuras nosaukumu Kavano bija atsaucis atmiņā, taču paturējis noslēpumā, kad Greisa nolasīja sarakstu ar Istvuda asa sižeta filmām, nebija grūti atrodama. Taču filma ar Troju Donahjū un Sandru Dī bija kas cits. Reģistrējušies motelī, Kavano ar Džemiju apbraukāja gandrīz katru Harisbergas videonomu, līdz sadzina rokā kaseti ar "Vasaras māju".

-     "Zem nelaimīgas zvaigznes dzimuši mīlētāji kūrortpilsētā Menā", - uz videokasetes muguriņas izlasīja Džemija, kad abi bija atgriezušies motelī.

Kavano iestūma kaseti izīrētā videomagnetofonā.

-     Preskots nav nekāds romantiskais tips, tā ka jābūt kādam citam iemeslam, kāpēc viņam šī filma ir tik svarīga.

-    Iespējams, Greisai ir taisnība. Varbūt viņš bija iecerējis pārcelties uz Menu, - Džemija gudroja.

Kasetes lente bija veca un nodrāzta, krāsas izbalējušas un attēls graudains. Panorāmas ainavas, acīm redzami paredzētas platekrānam, bija apgraizītas, lai ietilptu standarta TV ekrānā, un izskatījās iesprostotas. Fakts, ka televizoram bija tikai divdesmit collu ekrāns, nepalīdzēja.

-    Mūzikai nav nekādas vainas, - Džemija novērtēja.

-    Un tas ir vienīgais, kam nav nekādas vainas.

Kamēr pieaugušie noņēmās savās mīlas dēkās, Donahjū un Dī tika brīdināti, ka viņu mīlestība ir aizliegta. Ričards Igens tēloja gandrīz tikpat kokaini kā Donahjū. Smagnējās ainas ik pa brīdim paspilgtināja viļņi, kas apskaloja satriecošu, priedēm apaugušu pludmali.

-    Interesants nams.

Filmā bija redzama zema, smalka modernisma stila māja, uztupusies uz klinšaina zemesraga. Akmens nama struktūra atgādināja kuģa priekšgalu, pret tā pamatni šķīda viļņi.

-     Atgādina Frenka Loida Raita [5] mājas, - Džemija piemetināja.

Smeldzīgas mūzikas un dabasskatu apzelēta tēlojuma pavadībā filma, par atvieglojumu, beidzās.

Kavano piespieda atpakaļtīšanas pogu.

-    Mena.

-    Un nu mūsu otrā filma… - Džemija pacēla "Nospēlē man "Mistiju"" un izlasīja anotāciju kastītes otrā pusē. - "Sieviete vajā diskžokeju. Klinta Istvuda debija režisora amatā. Uzņemta Kar- melā, pilsētā, kurā Klints apmeties uz dzīvi." - Viņa aplūkoja fotogrāfiju uz kastītes. - Džesika Voltere un nazis. Teicami. Asins gabali ir mani iemīļotākie.

-     Patiesībā tā ir visai labi uzņemta. Redzēju to krietni sen, gandrīz neko neatceros, tomēr atminos, ka Klints Istvuds bija pastrādājis samērā sakarīgi. Jauka un saspringta.

-    Spriedzes mums tik tiešām pietrūkst, - Džemija piezīmēja.

-     Kalifornija. Mena. Preskotam nudien bija grūti pieņemt lēmumu.

-    Nu, met šo smukulīti iekšā, - Džemija lūdza, - un novērtēsim, kāpēc Preskotam tā iet pie sirds.

Filma sākās ar ilgu, no helikoptera uzņemtu kadru, kas slīdēja gar robainu piekrasti, - pret klintīm triecās viļņi un vēja liektas priedes bija apskāvušas krasta kraujas.

Sēžot uz gultas malas, Kavano un Džemija pēc mirkļa paliecās uz priekšu.

-    Velns lai parauj! - Kavano izsaucās. - "Vasaras mājas" darbība risinās Menas pavalstī, bet īstenībā filmēta…

-    Karmelā, - Džemija pabeidza.

Abi aizrāvušies vēroja, kā Klints īstvuds braukā gar klinšaino piekrasti sporta automašīnā. Vēlāk viņš ar draudzeni devās garās pastaigās pa liedagu.

-    Tā ir tā pati pludmale, kas "Vasaras mājā", - ierunājās Džemija. - Pusaplī izliektā līča piekraste ir tik īpatnēja, ka identiska diez vai pastāv.

-    Meklēsim Frenka Loida Raita māju, - Kavano teica.

Tā gan neparādījās, taču tas nebija būtiski. Kad filma bija galā, gan Kavano, gan Džemija bija pārliecināti - "Nospēlē man "Mis- tiju"" un "Vasaras māja" bija filmētas vienā un tai pašā apvidū.

-    Ko vēl tu ievēroji pirmajā tikšanās reizē? Tu pieminēji grāmatas, - Džemija taujāja.

-     Par fotomākslu - viena izskatījās pēc kaut kādas grāmatas par seksu. Cita par ģeoloģiju. Un Robinsons Džeferss.

2

Harisbergas bibliotēkai bija tumša izliekta stikla fasāde un plaša uzziņu telpa ar daudzām datoru darbstacijām. Kavano un Džemija klaiņoja gar plauktiem un krāva uz nomaļa galdiņa grāmatu pēc grāmatas.

-     Paklausies! - Džemija čukstēja. - Līcis pie Karmelas - pilsētas pilnais nosaukums ir "Karmela pie jūras" - atrodas milzīgas zemūdens aizas smailē, kas mērojas pat ar Lielo kanjonu. Ģeologus šī apkaime ļoti pievelk.

-    Tā var izskaidrot vienu no grāmatām, - Kavano piebilda.

-     Piedevām pilsētiņa ir slavena ar rakstniekiem, māksliniekiem un fotogrāfiem, - par spīti uzsvērtajam vārdam, Džemijai izdevās nepacelt balsi. - Šeit mitis Ansels Adamss. Ari Edvards Vestons.

-    Adamsu es zinu, bet kas ir…

-    Tu minēji, ka tev tā Preskota fotomākslas grāmata šķitusi pornogrāfiska.

-    Tai bija tāds seksuāls nosaukums un pliknis uz vāka.

-    "Kaisle"?

-Kas?

-   Vai grāmatai varēja būt nosaukums "Kaisles formas"? Paskaties pats!

Džemija pārslidināja grāmatu pār galdu. Fotogrāfa vārds bija Edvards Vestons. Apvāks bija noņemts, taču Kavano, šķirstīdams lappuses, apstājās pie visskaistākā akta, kādu bija redzējis.

-    Šis bija uz vāka, - viņš sacīja.

Galvu noliekusi, pieri atspiedusi pret pacelto celi, sēdēja jauna, slaida sieviete. Viņa bija kaila, taču neviena intīmā vieta nebija atklāta. Viņas jutekliskā poza Kavano atgādināja iepriekš redzētu fotogrāfiju ar pipariem, kas izskatījās, it kā divi cilvēki mīlētos. Citā lappusē bija krāšņa gliemežnīca ar tādām pašām erotiskām kontūrām.

-    Kaisle. - Kavano blenza uz fotogrāfijām. - Uz visu.

Pēc tam Kavano nonāca pie Lobosas raga ainavām netālu no Karmelas, kā vēstīja grāmata. Lappusi pēc lappuses aizpildīja viens un tas pats skaisti izrobotais jūras krasts, kas bija redzams filmās "Vasaras māja" un "Nospēlē man "Mistiju"".

-     Vai vēl ir kādas Šaubas, ka Preskots ir kā traks uz šo apvidu? - Džemija noprasīja.

Bibliotekāre, kas gāja garām, nelikās ne zinis par Kavano nobrāzto seju, taču nosodoši pazibsnīja ar acīm Džemijai par skaļo ierunāšanos.

Savilkusi atvainošanās pilnu sejas izteiksmi, Džemija pievērsa skatienu grāmatām. Tiklīdz bibliotekāres tuvumā nebija, viņa iečukstējās:

-    Tu apgalvoji, ka Preskotu interesē golfs. Peblbīčā uzbūvēts viens no pazīstamākajiem golfa laukumiem pasaulē - tas atrodas mazliet uz ziemeļiem no Karmelas. Tu stāstīji, ka viņš ir gardēdis. Karmelā, kā šeit rakstīts, ir vairāk lielisku restorānu ikvienā kvartālā nekā jebkur citur. Lai pavisam precīzi noteiktu sakarību, mums vienīgi nepieciešams izprātot saistību ar Robinsonu Džefersu.

-    Tas jau ir darīts. - Kavano pārslidināja pār galdu savas piezīmes. - Džeferss ar sievu Unu apmeklēja Karmelu četrpadsmitajā gadā, un abi bija tik pārsteigti par pieredzēto, ka apmetās tur līdz mūža beigām. Džeferss iegādājās zemi, no piekrastes atveda granīta klučus un gadiem ilgi būvēja akmens māju un četrdesmit pēdu garu torni. Viņš to nosauca par Tora namu, tāpat kā klinšu krāvumus Anglijā. Gan Džefersons, gan Una tur apglabāti.

Kavano parādīja grāmatu ar Džefersa dzejoļiem, pievēršot viņas uzmanību divām rindiņām.

Es viņai torni uzcēlu, kad biju jauns…

Kādudien viņa mirs…

-    Mēs ar Preskotu pirmajā tikšanās reizē apspriedām šīs rindas par torni, bet man nebija ne jausmas, kāds šeit ir kopsakars, - Kavano stāstīja.

-    Tagad tu zini.

-    Tagad zinu.

3

Viņi brauca ar automašīnu. Teroristu draudu izraisīto paaugstināto drošības pasākumu dēļ lidostās Kavano neuzdrošinājās uz Karmelu doties ar lidmašīnu. Viņam vairākos kontrolpunktos būtu jāuzrāda personas apliecība ar fotogrāfiju, taču Edgars bija pie- vācis Kārenas izgatavoto viltoto šofera apliecību un kredītkartes. Turklāt Raterfords un FIB, visticamāk, jau izsludinājuši trauksmi, liekot meklēt Džemijai un Kavano līdzīgas personas.

Ņemot visus šos apstākļus vērā - vēl viens faktors bija tas, ka vieglāk ceļot ar ieročiem, - pats ieteicamākais risinājums bija autobraukšana.

Turklāt Kavano radās iespēja apdziedēt ievainojumus. Garām braucošiem šoferiem "Taurus" šķita tikai kārtējais auto ar ikdienišķu pārīti salonā, lai gan brūces vīrieša sejā norādīja, ka viņš nesen iekļuvis kādā negadījumā. Tādi ievainojumi droši vien izskaidroja, kāpēc vīrietis ļauj augt bārdai.

80. starpštatu maģistrāle izveda viņus cauri Ohaio, Indiānas, Ilinoisas un Aiovas pavalstīm.

Nebraskā, aplūkodams lēzeno, atklāto lauku, Kavano ierunājās:

-    Atgādina Oklahomu.

-    Kā tad tā?

-    Bērnībā es tur dzīvoju dažus gadus.

Džemija ziņkāri viņā pavērās.

-     Manam tēvam tur gadījās neveiksmīgs darbs, rokot naftas urbumu, jau pēc tā buma beigām. - Viņš sastomījās. - Man bija suns. Ne jau kāds šķirnes suns. Krancis. Aptuveni miniatūra kol- lija lielumā.

Džemija viņu pētīja, gaidīdama, kad viņš turpinās.

-     Mēs ar tēti un mammu bieži pārcēlāmies, jo tētis meklēja darbu. Brīžiem vienīgais pieejamais darbs bija arī visbīstamākais. Reiz, kad vēl biju bērns, pieredzēju, kā viņš nodzēš ugunsgrēku naftas tornī. Paveica to ar buldozeru un dinamītu. Pēcāk viņš piedzērās. Nebija nekāds retums. Tonakt pārradās mājās un saplēsās ar mammu. Kad centos neļaut viņam sist mammai, viņš iesita man. Suns sāka riet, tāpēc tētis parādīja visiem, kurš ir saimnieks, un nospārdīja suni līdz nāvei.

Vienīgā skaņa bija dzinēja dūkoņa un riepu sanoņa.

-    Mamma pēc tam viņu pameta, - Kavano stāstīja. - Viņai bija jāsaņem krietna drosme, lai izturētu viņa agresivitāti. Mēs abi dzīvojām vēl nabadzīgāk nekā tad, kad bijām kopā ar tēvu. Tomēr viņai izdevās savilkt galus kopā, atrast normālu vīrieti, viņa pat spēja mani sūtīt diezgan labās skolās. Manuprāt, mamma un audžutēvs cerēja, ka es kļūšu par advokātu vai ko tamlīdzīgu. Bet manī kūsāja nevaldāmas dusmas. Es gribēju atriebties par katru piekauto mammu un nospārdīto suni pasaulē, tāpēc iestājos armijā un izgāju īpašo uzdevumu vienības apmācību. Man bija papilnam izdevību atstādināt no darba teroristus un citus huligānus. Taču es atskārtu, ka ar laiku būs jāplāno nākotne. Civilajā dzīvē īpašo uzdevumu kareivim sevišķi daudz darba neatrodas. Var kļūt par algotni, strādāt CIP, iestāties tiesībsargu iestādē vai strādāt privātajā apsardzē. Kad mans bijušais vienības "Delta" instruktors piedāvāja sarga darbu, es to nekavējoties pieņēmu. Diez vai grūti saprast, kāpēc. Mana vājā vieta ir upuri. Es joprojām cenšos palīdzēt mātei. Es vēl aizvien cenšos aizsargāt savu suni.

Džemi ja beidzot ierunājās:

-    Es pirmo reizi dzirdu tevi tik ilgi stāstām par savu pagātni. Faktiski tā ir viena no retajām reizēm, kad tu vispār esi runājis par pagātni.

-     Preskots izlikās par upuri, un izrādījās, ka viņš ir bandīts. Viņa dēļ es patlaban izjūtu bailes no bandītiem. Es neļaušu viņam sveikā tikt cauri.

Vaiomingā, pabraucot garām pagriezienam, kas abus būtu aizvedis uz ziemeļiem, uz Tītonreindžu, uz Džeksonholu un abu mājām, ne viens, ne otrs nebilda ne vārda.

4

Četru dienu laikā 80. starpštatu maģistrāle aizveda ceļotājus uz Sanfrancisko. Viņi nogriezās uz Klusā okeāna krasta maģistrāli, devās Karmelas virzienā uz dienvidiem un pārlaida nakti motelī. Bet Kavano nokāvās ar bezmiegu, pārāk nobažījies par gaidāmajiem darbiem.

- Kur tu gribi meklēt pirmām kārtām? - Džemija vaicāja moteļa ēdnīcā nākamajā rītā, izvēlējusies brokastīs omleti ar sieru un šķiņķi.

Kavano dzēra tikai kafiju.

-     Kā tev izdodas notiesāt tādus kvantumus un tomēr palikt slaikai?

-    Man ir paaugstināta vielmaiņa. Turklāt, kad es raizējos, man uzrodas apetīte.

-    Šai brīdī mēs esam drošībā.

-    Ne jau tas man bija padomā. - Abi sēdēja pie stūra galdiņa ar muguru pret sienu. Tuvākie galdiņi nebija aizņemti. Aiz letes dudināja televizors. Džemija visviens pieklusināja balsi. - Tevi vairs nemedī. Tā nav pavēļu izpilde kaujā. Tā nav pašaizsardzība. Tā nav klienta sargāšana. Tagad tu esi mednieks. Es bīstos par to - ja tu iegūsi to, ko vēlies, kādas pārmaiņas tas tevī radīs.

-    Preskots uzdeva līdzīgu jautājumu.

Džemija bija nesaprašanā.

-     Pēc tam kad es viņu izglābu noliktavā, mēs gandrīz tikām iesprostoti iepirkšanās centrā. Grupiņa, kas mums dzinās pakaļ, atstāja pie ēkas automobili. Man izdevās pie tā nemanāmi piezagties, un es uzsaucu, lai šoferis vācas. Viņš bija tik izbrīnījies, ka nekustējās ne no vietas. Man nācās sacaurumot salona jumtu, un tikai tad viņš piedabūja kājas klausīt. Vēlāk Preskots taujāja, kāpēc es neesot to vīru gluži vienkārši nošāvis.

-    Un ko tu atbildēji?

-    Šis cilvēks nebija man devis tādu iemeslu, un es esmu sargs, nevis…

Džemijai vairs nekas nebija jādzird, lai saprastu viņa domu.

-    Interesanti, vai Preskots uz to paļaujas, - Kavano rūgti novilka. - Viņš nevar būt drošs, ka esmu gājis bojā ugunsgrēkā Kārenas mājā. Interesanti, vai tas nekrietnelis paļaujas uz to, ka mana personība pamatā ir vērsta uz aizsargāšanos un es nevajāšu viņu, lai gan viņš nodevis mani un manus draugus.

Džemija cieta klusu.

-    Viņš pārvērtīs ārieni, - Kavano paredzēja. - Jādomā, viņš valkās brilles. Ar šo laika sprīdi pietiek, lai uzaudzētu ūsas vai bārdu. Iespējams, viņš pārcietis kādu plastiskās ķirurģijas operāciju. Korpulenci gan būs grūti nomaskēt.

Džemija satraukta sāka atkal mieloties ar omleti.

Kavano uzmeta skatienu televizoram aiz letes. Svara zaudēšanas produkta reklāmā rādija fotogrāfijas ar kādreiz tuklu, bet tagad neticami slaidu vīrieti. Kavano pagriezās pret Džemiju.

-     Kad pirmoreiz tikos ar Preskotu, viņam bija pilni plaukti ar ogļhidrātiem un kalorijām pārbagātu pārtiku. Makaroni un siers. Lazanja. Ravioli. Kartupeļu čipsi. Šokolādes konfektes. Un tāfelītes. Klasiskā kokakola.

-    Tad nu no tiesas svars aug griezdamies.

-    Pieņemsim, viņš uzsācis intensīvu diētu.

Džemija pacēla acis.

-    Pagājušas jau gandrīz trīs nedēļas, kopš viņu pēdējo reizi redzēju, - Kavano teica. - Ja viņš sevi badina, ja dzer tonnām ūdeni, lai izskalotu organismu…

-   Tik mērķtiecīgs cilvēks kā Preskots… - Džemija palocīja galvu. - Veselīgi tas nav, taču varu saderēt, ka viņš ir spējīgs ik dienas nomest vienu otru mārciņu.

-    Kungs Jēzu, - Kavano novilka, - tādā tempā viņš drīz vairs nebūs pazīstams.

-    Taču pat ar bārdu, ko tu pūlies uzaudzēt, lai nomaskētu savu ārieni, tu būsi ļoti pazīstams, - Džemija sacīja. - Preskots var iejukt pūlī un pamanīt tavu tuvošanos.

-    Bet ne tavu, - Kavano atteica.

-    Kā to saprast?

-    Viņš nezina, ka kopā ar mani esi tu. Viņš var lūkoties tev tieši virsū un nenojaust, ka tu viņu vajā.

-    Ar viņa vajāšanu nodarbojies tu, - Džemija norādīja.

5

Vairākus kvartālus garā Okeāna avēnija bija vienīgā iela Kar- melā, kas stāvus stiepās taisni no automaģistrāles uz piekrasti. Avēniju uz pusēm pārdalīja krūmāji un koki, kuru ēnā varēja pa-

tverties. Gar tās malām zvilnēja senlaicīgi veikaliņi un atslābinājušies tūristi.

Džemija vadīja mašīnu, bet Kavano pētīja ļaudis uz ietves, prātodams, vai palaimēsies ieraudzīt Preskotu.

Negadījās.

Uzkalna pakājē viņi nonāca pie viļņiem, kas apskaloja kā no skatu kartītes nākušu, jūdzi garu pludmali pusmēneša formā ar pārsteidzoši baltām smiltīm. Šur tur no zemes bija izlīdis pamatiezis. Cipreses pleta papardēm līdzīgus zarus. Pa viļņu baltajām galotnēm traucās divi sērfotāji ūdenssportistu tērpos. Viļņos draiskojās suņi, kamēr to īpašnieki turpat netālu pastaigājās. Debesīs šaudījās kaijas.

Kavano uzmanība gan bija pievērsta pludmalē klīstošajiem cilvēkiem, tomēr neviens nešķita līdzīgs Preskotam.

Džemija nogriezās pa kreisi un brauca pa piekrastes ceļu, no kura pavērās krāšņs skats. Tipiskās ārpilsētas mājas ieskāva koki, kuru vidū, kā vēstīja ceļvedis, dažas bija Monterejas priedes, toties citi - vēja izkropļoti Virdžīnijas ozoli.

Džemija norādīja uz klintsragu labajā pusē.

-    Tur ir tas nams no "Vasaras mājas".

Kavano tas joprojām atgādināja kuģa priekšgalu, taču viļņu nemitīgā triekšanās nebija to saudzējusi.

-    Izskatās pamests, - viņš noteica, veltīdams tam tikai īsu skatienu, pirms turpināja pētīt cilvēkus, kas klīda pa pludmali vai gar ceļa malu.

Preskota viņu vidū nebija.

6

Viņi apstājās klusā, šaurā, ar kokiem apstādītā ieliņā, kuras nav bijis tolaik, kad Robinsons Džeferss un Una apmetās Kar- melā. Pagājušies pa piebraucamo ceļu, kas bija izklāts ar ķieģeļiem, viņi atvēra koka vārtiņus un nonāca pagalmā.

Kavano par šo māju, par izstīdzējušā īra ar iekritušajiem vaigiem episko cīņu, to būvējot, bija izlasījis ne mazums aprakstu un bija gaidījis līdzīgu episku garu. Taču izbrīnījies viņš sajuta tā intimitāti. Krāsaini ziedi un krūmāji atgādināja Anglijas lauku dārzu. Kreisajā pusē slējās četrdesmit pēdu augsta akmens celtne, ko Džeferss bija nodēvējis par Vanaga torni, ar skursteni, kāpnēm, lūkām sienās un maziem tornīšiem. Pa labi atradās zema akmens māja ar mazliet ieslīpu dakstiņu jumtu un akmens dūmeni.

Ķieģeļiem izklāts celiņš pieveda pie durvīm, kur pavecāks kungs paskaidroja, ka darbojas fondā, kas uztur šo īpašumu.

-    Vai vēlaties nelielu ekskursiju? - viņš piedāvāja.

-    Un kā vēl!

-    Esat cietis avārijā? - sirmais vīrietis līdzjūtīgi apvaicājās, ievērodams Kavano seju.

-    Kritiens. Es paņēmu darbā brīvdienas, lai atgūtos.

-    Karmela tam ir piemērota pilsētiņa.

Mājas iekšienē istabas, kuras Džeferss bija ar tādām mokām izbūvējis, bija mazas, tomēr savā ziņā arī plašas. Konstrukcijas smaguma dēļ gaiss šķita sablīvēts. No paneļiem apšūtajām sienām vēdīja tikko manāms dzestrums. Dzīvojamā istabā Kavano apskatīja akmens kamīnu labajā pusē un pianīnu tālākā stūrī. Pa logiem pavērās skats uz okeānu.

Gids izvadāja viņus cauri viesistabai, virtuvei, vannas istabai pirmajā stāvā un abām jumtistabām, vienā no kurām Džeferss mēdza rakstīt.

-      Robins, kā mums patika viņu dēvēt, uzbūvēja nelielu māju, - pavecais vīrs klāstīja, - lai tā izturētu okeāna vētras. Viņam ar Unu bija dvīņu puikas, un varat iedomāties, cik stipri viņi viens otru mīlēja, ja spēja sadzīvot laimīgi tik saspiestos un nomaļos apstākļos. Viņi ar nolūku neievilka elektrību līdz pat četrdesmit devītajam gadam un pēc tam nodzīvoja vēl trīsdesmit gadu.

Dīvainā kārtā Kavano juta, ka sažņaudzas kakls.

-            Ievērojiet dzejoli, ko Robins iegravējis šeit sijā, - gids norādīja. - Tie gan nav viņa vārdi. Tie ņemti no kāda viņa iecienītā darba - Spensera "Laumiņu karalienes".

Dusi pēc darba, ostā piestāj pēc aukām, Rimsti pēc kara, nāve pēc dzīves līksmina, jaukā.

Kavano nu jutās pilnīgi satriekts.

-    Lūdzu, nāciet līdzi uz Vanaga torni! - vīrs aicināja.

Ņemot vērā Džefersa drūmo tematiku - cilvēka trauslums iepretim ciešanu avotam, dabas spēkam, - Kavano bija pārsteigts, ieraugot, cik asprātīgi Džeferss veidojis torni. Tas bija paredzēts kā patvērums Unai un rotaļu vieta dēliem, tajā bija pagrabs un "slepenas" kāpnes torņa iekšienē, kur bērniem paslēpties. Jūra bija saskatāma gan no novērošanas punkta torņa galotnē, gan no vairākiem šauriem lodziņiem.

-     Una nomira tūkstoš deviņi simti piecdesmitajā gadā, Robiņš - sešdesmit otrajā, viņa no vēža, viņš no dažādām kaitēm, - vēstīja gids. - Robiņam smēķēšanas dēļ bija slimas plaušas un pārkaļķojušās artēriju sieniņas, taču,, tā kā viņš pēc Unas nāves tā arī neatguvās, es pieņemu, ka faktiskais nāves cēlonis bija salauzta sirds. Viņai bija sešdesmit seši gadi. Viņam - septiņdesmit pieci. Pārāk jauni, lai aizietu, kā daži apgalvotu, tomēr viņu dzīve bija piepildīta. Bērniem, kurus te uz ekskursiju atved skolotāji, es to nestāstu, taču jums atklāšu. Jaunībā Robins un Una vakarā nosūtīja puikas gulēt uz mansarda guļamistabu. Tad viņi, - vīrs drusku sastomījās, - mīlējās viesistabā apakšstāvā un tikai tad uzkāpa savā jumtistabā. Gulta, kurā viņi mīlējās, ir tā pati, kurā viņi abi savā laikā sagaidīja nāvi. Abu pelni ir aprakti līdzās tajā dārza stūrī.

Uz ielas atvērās un aizcirtās mašīnas durvis. Kavano palūkojās cauri ziediem uz koka žogu un ieraudzīja, ka no busiņa izkāpj ģimene.

-    Te būs daži Robiņa dzejoļu paraugi. - Gids izdalīja Kavano un Džemijai dažas nokopētas lapas. - Ja jums ir kādi jautājumi…

-            Patiesībā ir gan. - Kavano uzmeta skatienu ģimenei, kas tuvojās, un apmierināts konstatēja, ka ģimenes galva nav Preskots. - Bet ne saistībā ar Robinsonu Džefersu.

Gids pamāja ar galvu un gaidīja.

-     Es meklēju kādu cilvēku. Esmu gandrīz drošs, ka viņš nesen šeit bijis. Viņš ir fanātisks Robinsona Džefersa pielūdzējs.

Gids vēlreiz palocīja galvu, it kā būtu tikai normāli, ka visi ir fanātiski Robinsona Džefersa pielūdzēji.

-    Viņa vārds ir Denjels Preskots. - Kavano stipri šaubījās, vai Preskots būs nosaucis savu īsto vārdu, tomēr mēģināts nebija zaudēts.

-    Nešķiet pazīstams.

-     Mazliet virs četrdesmit gadiem. Aptuveni sešas pēdas garš. Nēsā brilles. Viņam ir ūsas, un viņš sācis audzēt bārdu. - Kavano vēlējās aptvert vairākas iespējas.

-    Piedodiet, nevaru jums palīdzēt, - gids atbildēja. - Šāds attēlojums atbilstu lērumam vīriešu. Es redzu tik daudz cilvēku, ka tie saplūst miglā.

-     Saprotu. Viņš turklāt ir visnotaļ tukls. Ārsts licis nomest ne mazums mārciņu. Vai jums nav gadījies redzēt aptuveni četrdesmit gadu vecu vīrieti, kurš izskatītos tā, it kā nesen būtu krietni nokrities svarā?

-    Kā to var noteikt?

-    Sejā nokarājusies āda, īpaši zem zoda.

-    Arī šādas pazīmes neko neatsauc atmiņā. Taču, ja man gadās šādu cilvēku sastapt, vai man nodot viņam ziņu no jums?

-    Nē, - Kavano atteica. - Taisnību sakot, es esmu privātdetektīvs un dzenu šim cilvēkam pēdas.

Gida acis iepletās.

-    Viņam ir trīs sievas un divpadsmit bērneļi. Kad ģimenes dzīve ir līdz kaklam, viņš aizbēg. Nomaina vārdu. Nemaksā alimentus. īsts draņķis. Mēs domājam, viņš pārcēlies Karmelas apkaimē un iecerējis nodibināt vēl vienu ģimeni. Dievs vien zina, kad viņš pametīs nākamo sievu. Mani nolīga viņu atrast un piespiest kaut vai daļēji uzņemties atbildību par savu rīcību. Humors ir tāds, ka viņš gan ir fanātisks Robinsona Džefersa pielūdzējs, taču tā ari nav nekādi pārņēmis to ziedošanos, kāda sastopama Dže- fersa dzejā.

Gids izskatījās satraukuma pilns, kā gan kāds nav pratis izlobīt patiesību no Džefersa darbiem.

-   Ja šis jokdaris te uzrodas, centieties iegaumēt viņa auto numura zīmi, noskaidrojiet viņa vārdu vai tamlīdzīgi, - Kavano lūdza. - Tomēr nemodiniet viņā aizdomas.

-    Es būšu tik izveicīgs, cik iespējams.

-    Un, debesu vārdā, neatklājiet viņam, ka esmu tuvumā!

-    Pat ne sapņos.

-    Es viņu notveršu, - Kavano solīja.

-    Es no visas sirds ceru, ka tā.

7

Peblbīča atradās tuvumā, uz ziemeļiem. Viņi izvēlējās apkārtceļu caur miegainajām Karmelas ielām, bez mitas meklējot kādu, kurš kaut nedaudz atgādinātu Preskotu.

Tāds neatradās.

Pie barjeras Džemija samaksāja, lai iebrauktu visā apkārtnē slavenajā Septiņpadsmit Jūdžu ceļā, gleznā maršrutā, kas vijās gar plašu golfa laukumu, ļaujot aplūkot zālienus, dīķus, smilšu bedres un tālumā arī okeānu. Brīvi klejoja briedis. Multimiljonāru īpašumus apjoza ciprešu un Monterejas priežu rindas. Kavano to visu ignorēja, ar acīm meklēdams Preskotu.

Džemija iebrauca pa vārtiņiem, atstāja aiz muguras Peblbīčas caurlaižu namiņu un apstādināja automobili nomaļā stūrī, no kurienes Kavano var vērot viesus, kas ierodas un aizbrauc. Viņa devās iekšā un pēc desmit minūtēm samulsusi atgriezās.

- Kas tad nu? - Kavano pajautāja.

-Ja Preskotam no sākta gala bijušas ieceres spēlēt golfu Pebl- bīčā, viņu gaidījis milzu pārsteigums. Cilvēkam, kuram nav ietekmes, jāpiesakās vismaz gadu iepriekš.

-    Gadu?

-    Un, ja piesaka grupu, tad veselus divus gadus. Ja tev taisnība un Preskots jau sen to visu plānojis, viņš varētu būt pieteicies jau pirms laba laika, tā vai citādi izprātojot, kā nepieļaut, lai priekšnieki par to uzzina.

-    Milzīgs risks, - Kavano sprieda. - Un tolaik viņš savu jauno vārdu nezināja. Viņam uz šā vārda nebija kredītkartes, lai rezervētu spēles laiku.

-   Tātad, ja vien Preskots nav šeit ietekmīgs cilvēks - un pāris nedēļu laikā par tādu kļūt ir grūti, - Džemija turpināja, - vari atgriezties te apmēram pēc gada un pamēģināt viņu tad pazīt.

-    Man padomā mazliet īsāks grafiks, - Kavano teica.

-    Šai pusē ir vismaz ducis golfa laukumu. Dažos rinda varētu būt īsāka. Kāds ir tavs plāns? Apmeklēt laukumus citu pēc cita? Atrast kādu vietu netālu no golfa laukuma un vērot ar binokli spēlētājus cerībā, ka uzrodas Preskotam līdzīgs cilvēks?

-    Jā, ja būs nepieciešams.

-    Laikietilpīgi. Pārāk viegli palaist garām. F1B ir diezgan darbinieku, lai novērotu visus golfa laukumus vienlaikus.

-    Nekādu FIB! - Kavano noteica.

-    Turklāt viņiem pietiek līdzekļu, lai pārbaudītu to viesu pagātni, kuri šeit spēlē pirmo reizi.

-    Nekādu FIB! - Kavano atkārtoja.

8

Kavano sēdēja cipreses patvērumā pie Karmelas liedaga ziemeļrietumu robežas, netālu no krasta, kas pacēlās līdz Peblbīčas golfa laukuma zālei. Viņš atradās gabaliņu no piekrastes un uz koku un krūmāju fona nebija redzams. Gaiss smaržīgi vējoja, pēcpusdienas saule tik spoži mirguļoja ūdenī, ka vajadzēja uzlikt saulesbrilles.

- Visi ceļi ved uz Romu? - Džemija apvaicājās.

-    Un ikviens šai apkaimē ar laiku ierodas slavenajā Karme- las liedagā. Tas piesaista apkārtējos ne mazāk kā golfa laukumi un Septiņpadsmit Jūdžu ceļš. - Kavano nopētīja garo, balto smilšu pusloku. Tajā atpūtās simtiem cilvēku, lasīja, atslīguši pludmales krēslos, šļakstinājās bangās, pastaigājās, skraidīja vai mētāja lidojošos šķīvīšus suņiem. - Nevaru iedomāties, ka Preskots apmestos šai apvidū un ne reizi šeit neierastos. Sākumā viņš bažīsies parādīties atklātībā. Viņš turēsies tuvumā savam miteklim. Taču ar laiku palaidīs grožus vaļīgāk. Varbūt pat ieradīsies šeit izlocīt kaulus. Pie velna, nemaz nebrīnītos, ja Preskots iegādātos suni.

-    FIB varētu pārbaudīt visus, kuri nesen šai pusē iegādājušies īpašumu, - Džemija atgādināja.

Kavano turpināja vērot cilvēkus liedagā.

-    Tas bija tikai ieteikums, - Džemija novilka.

-     Es joprojām redzu Roberto ar iedauzītu galvu… Dankanu ar ložu izrautiem caurumiem sejā… Kārenu burtiski pārbiedētu līdz nāvei riteņkrēslā.

-    Valsts varētu nebūt tik iecietīga pret Preskotu, kā tev liekas.

Kavano neatbildēja, bet aplūkoja pilsētiņas veikalu karti.

-    Šis lielais grāmatveikals atrodas Karmelas iepirkšanās centrā. To būtu vērts uzmanīt. Tā kā Preskotam patīk lasīt, ļoti iespējams, ka viņš agrāk vai vēlāk tur parādās.

-    Ja vien nepasūta grāmatas no interneta.

-    Nekas tomēr nelīdzinās īstam grāmatveikalam.

-    Tādā gadījumā viņš var aizskriet uz ziemeļiem, uz Monte- reju, - Džemija prātoja.

Kavano uzmeta sievai skatienu.

-    Es tikai centos izkalkulēt alternatīvas, - viņa taisnojās.

-    Pat tad mēs tomēr atgriežamies pludmalē, nosēžamies te un mēģinām viņu ieraudzīt.

-    Man nekas nav pretī. Paķeršu pludmales krēslu un grāmatu. Atpūta man nekaitētu, - Džemija sacīja.

-    Kad iestāsies tumsa, mēs ierīkosim novērošanas punktus pie labākajiem restorāniem - varbūt viņš parādās.

-     Es nez kāpēc biju lolojusi cerības, ka mēs tajos restorānos varētu paēst, nevis tos novērot.

-     Pieņemot, ka Preskots pēdējā laikā ēd pēc iespējas mazāk, viņš gribēs, lai tās mazās porcijas, kuras viņš atļausies, ir izsmalcinātas. Viņu apmierinās tikai divi vai trīs smalkākie restorāni pilsētā.

-Ja vien viņš neieturas mājās.

Kavano veltīja viņai vēl vienu skatienu.

Līdz pludmales galam atrikšojis skrējējs apgriezās un traucās pretējā virzienā.

-    Svara zaudēšana, - Džemija noteica.

-    Vai tev kaut kas iešāvās prātā?

-     Es pēcāk sevi ienīdīšu par šo atklātības uzliesmojumu. Lai strauji nomestu svaru, Preskotam ar diētām vien būs par maz. Viņam vajadzēs fiziskus vingrinājumus. Stundām un stundām ilgi.

9

Kavano gaidīja mākslas galerijā, kamēr Džemija atradīs spraugu transporta plūsmā un pāries pāri ielai, no kuras saskaņā ar karti celiņš veda uz veikalu labirintu kvartāla iekšienē. Viņi bija izdibinājuši, ka atlētiskā vingrošanas zāle, kuru viņi gribēja pārbaudīt, atrodas šai kvartālā kādas ēkas otrajā stāvā un ir saistīta ar tuvējo viesnīcu. Pulkstenis rādīja puspieci. Lai gan nebija nekādas garantijas, ka Preskots izmantos tieši to trenažieru zāli, nemaz nerunājot par to, ka tajā brīdī atradīsies šajā konkrētajā klubā, Kavano nedrīkstēja riskēt tur parādīties, ja Preskots patiesi tur būtu. Tā kā Preskots par Džemijas eksistenci nezināja, visdrošāk bija sūtīt viņu vienu, lai visu kārtīgi nopēta. Ja neviens cilvēks nemodina Džemijā aizdomas, viņai jāpaziņo instruktoram, ka gatavojas rakstīt veselības žurnālam par resnīšiem, kuri ar savu apņēmību īsā laikā krietni nometuši svaru. Tad viņai jāapjautājas, vai kāds kluba loceklis atbilst šādam aprakstam.

Izlikdamies, ka aplūko galerijas gleznas, Kavano bieži pameta skatienu pa logu uz pretējo ielas pusi. Vēlās pēcpusdienas saule dažas durvju ailas tina ēnā. Tūristi staigāja iekšā veikaliņu labirintā un nāca no tā ārā, Kavano ielūkojās pulkstenī un turpināja tēlot interesi par citām gleznām.

Pēc trīsdesmit minūtēm viņš vēl aizvien izlikās, ka interesējas par gleznām.

Kavano izgāja laukā un pārgāja pāri ielai. Abpus labirinta ieejai bija novietoti podiņi ar koši krāsainām puķēm. Atstājis tos aiz muguras, virzoties garām tūristiem, viņš pagāja garām celiņam labajā pusē. Kā viņi abi ar Džemiju bija noskaidrojuši, atlētiskās vingrošanas klubs atradās pie nākamās šķērsieliņas labajā pusē. Viņš nogriezās gar stūri, pagāja garām vēl dažiem ziedu kārtojumiem un nonāca pie kāpnēm uz otro stāvu. Uz izkārtnes bija rakstīts "Fitnesa klīnika".

Uzkāpis augšstāvā, Kavano izpētīja vestibilu un aiz tā garo, spoži apgaismoto atlētiskās vingrošanas zāli. Džemija nekur nebija redzama. Turoties vestibila vienā malā, viņš uzmanīgi novērtēja cilvēkus, kas darbojās ar dažādiem trenažieriem. Neviens neatgādināja Preskotu. Soļošanas trenažieru dūkoņas un svaru stieņu šķindoņas apņemts, viņš piegāja pie letes, aiz kuras stāvēja muskuļains vīrietis apspīlētos šortos un T kreklā.

-    Man šeit bija sarunāts tikties ar sievu, taču es nokavēju, - Kavano paziņoja. - Jūs nezināt, vai viņa vēl te ir? Gara, slaida, kastaņbrūni mati. Izskatīga.

Instruktors sarauca pieri.

-    Vai jūsu vārds ir Kavano?

-    Kas tad nu? Kaut kas nogājis greizi?

-    Vecīt, man baigi žēl, ka tā sanācis.

-    Kā, lūdzu?

-Jūsu sieva noģība, un abas draudzenes man paskaidroja, ka viņai esot zems asinsspiediens.

Kavano rokas un kājas sastinga.

-     Es pieteicos izsaukt ārstu, - instruktors stāstīja, - taču viņas atteica, ka šai sievietei jau agrāk dažas reizes uznācis ģībonis. Nekas dzīvībai bīstams. Kaut kas saistībā ar zemu elektrolītu līmeni.

Kavano kuņģis pārvērtās ledus pikucī.

-    Tāpēc es piedāvāju "Gatorade" pudeli no tā dzērienu automāta, - instruktors turpināja. - Viņas iedeva jūsu sievai padzerties dažus malkus un palīdzēja nostāties. Viņa bija apdullusi, taču paiet varēja, kaut arī vienīgi, ja viņai aplika roku ap vidu.

-    Draudzenes? - Kavano tik tikko jaudāja parunāt.

-     Divas sievietes, kas ienāca uzreiz aiz viņas. Labi, ka šīs bija divas. Tā ar kruķiem nebūtu vienatnē tikusi galā ar jūsu sievu.

-    Kruķiem? - Vestibils šķita grīļojamies.

-    Viena kāja bija ģipsī. Viņa teica, ka jūs noteikti raizēšoties, tāpēc atstāja jums zīmīti. - Instruktors pasniedzās zem letes un novietoja uz tās aploksni.

Kavano pirksti atsacījās klausīt, tomēr viņš taustīdamies to atvēra. Ieraudzīdams tajā glītā rokrakstā uzrakstīto zīmīti, viņš ar pūlēm apvaldīja kliedzienu.

Tora nams. Rīt no rīta astoņos.

10

TORA NAMS. RĪT NO RiTA ASTOŅOS.

Greisa, Kavano prātoja. Viņš ar grūtībām saglabāja pašsavaldīšanos. Par spīti uznākušajam vājumam rokās un kājās, viņš uz labu laimi braukāja pa ieliņām, pa kvartāliem, apgriezās pretējā virzienā un devās turp, kur jau nupat bija braucis. Viņš uzņēma luksofora gaismas nomaiņu laikus, lai piebrauktu klāt brīdī, kad tikko iedegās sarkanā, un izmantoja ikvienu prātā palikušo metodi, lai pārliecinātos, ka neviens neseko. Viņš lādēdamies aptvēra, ka Greisa sasaistījusi kopā "Vasaras māju" un Karmelu. Ne- atrazdama nevienu citu virzienu, kurp doties, viņa, gluži kā Kavano un Džemija, bija pārmeklējusi šo apkārtni. Šodien kādā brīdi viņu ceļi bija krustojušies. Iespējams, pie Tora nama. Grei- sai nebija zināms, ka Preskots dievina Robinsonu Džefersu, taču tam nebija nozīmes. Tora nams bija viena no vietējām ievērojamām vietām un bija jāizpēta. Kazi, Greisa tam tuvojās un ieraudzīja, kā Kavano un Džemija iesēžas mašīnā un aizbrauc. Tas izskaidrotu, kāpēc Greisa nolikusi tikšanos rīt tieši tajā vietā. Varbūt Septiņpadsmit Jūdžu ceļā vai pie Peblbīčas caurlaižu namiņa - iespējams, Greisa bija pamanījusi Kavano binoklī, kamēr pētīja Karmelas liedagu.

Viens tomēr bija skaidrs: Greisa viņam bija sekojusi, izmantojusi izdevību savākt Džemiju un, jādomā, patlaban seko Kavano. Viņš strauji ievilka elpu un apķērās, ka Greisa, kamēr viņi bija atstājuši "Taurus", varēja ievietot automobilī atrašanās vietas raidītāju, tādējādi viņai būtu viegli sekot no attāluma. Kavano nekavējoties apstājās degvielas uzpildes stacijā un izskatīja parastās raidītāja paslēpšanas vietas mašīnā un zem tās. Viņš pa taksofonu piezvanīja informācijas daļai un noskaidroja vietējo "Radio Shack" veikalu adreses. Veikals ziemeļu pusē Monterejā bija atvērts līdz deviņiem. Apvaicājies, kā tur nokļūt, Kavano pēc iespējas ātrāk mēroja septiņas jūdzes pa 1. maģistrāli, taču nepārkāpjot ātruma ierobežojumu. Turot rokā FM uztvērēju, ko bija nopircis veikalā, viņš vairākas reizes apstaigāja "Taurus", lēni mainot stacijas un gaidot atrašanās vietas raidītāja izdotos pārtrauktos signālus. Raidītājs būs noregulēts uz kādu šai apkārtnē neizmantotu FM frekvenci. Signāla pastiprināšanās un pavājināšanās Greisai pavēstīs, cik tuvu atrodas Kavano. Taču, ja Grei- sai izdevies sameklēt kādu izsmalcinātu aparātu, kas izmantoja ultraskaņas pārraides, viņam nebija nekādu cerību atrast "Radio Shack" līdzīgu modernu iekārtu, lai atklātu raidītāju.

Pēc stundas, raidītāja meklējumiem nevainagojoties ar panākumiem, Kavano iesēdās "Taurus" un atsāka izvairīgo vizināšanos, ik pa brīžam ielūkojoties atpakaļskata spogulī, lai noteiktu, vai kāda auto lukturi nenogriežas tai pašā virzienā, kur viņš. Visbeidzot nogurums un izmisums viņu pievārēja. Kavano atgriezās moteļa numurā, ko viņi ar Džemiju bija noīrējuši. Greisa ar medikamentu palīdzību varēja piespiest Džemiju atklāt moteļa nosaukumu, taču, lai cik ļoti Kavano vilināja doma pārlaist nakti citur, viņš nedrīkstēja tai padoties. Ja Džemija izbēgtu, viņa zvanītu uz numuru vai atgrieztos tajā, meklējot viņu. Kavano atstāja apgaismojumu ieslēgtu, aizstūma durvīm priekšā kumodi un nosēdās uz grīdas kaktā pie ielas puses loga, pievilcis ceļus krūtīm, sažņaudzis rokā pistoli, neiedrošinoties aizmigt, gatavs šaut, ja kāds lauzīsies iekšā.

11

Miglas dēļ rīts atgādināja krēslu. Septiņos - stundu agrāk - ieradies pie Tora nama, Kavano novietoja auto kvartāla attālumā. Viņš izslēdza lukturus, stikla tīrītājus, dzinēju un izkāpa miglā. Automašīnas sildītājs bija veltīgi pūlējies iedvest viņā siltumu. Dzestrais mitrums gaisā uzdzina drebuļus. Vēlēdamies aizpogāt sporta jaku, lai nepiekļūtu aukstums, taču spiests turēt to vaļā, lai varētu izraut pistoli, Kavano spieda sevi kustēties. Migla sabiezēja, ēnas kļuva tumšākas. Soļu atbalsis lika viņam noiet ceļmalā, kur sabirušās priežu skujas slāpēja troksni kā spilvens.

Tuvodamies ielai, kurā atradās Tora nams, Kavano īsti nezināja, ko vēlas panākt, ierazdamies tik agri. Migla traucēja identificēt iespējamos slēpņus. Ko es uzsākšu, kad uzradīsies Greisa, viņš prātoja. Šaušu? Cerēdams viņu ievainot? Mēģināšu piespiest viņu atklāt, kur atrodas Džemija? Greisa tik lēti nepadosies, un, ja tas tiešām ir viņas mērķis, viņa tikpat viegli var nošaut mani.

Mirkli apstājies, cenšoties novērtēt ēnas zem kokiem, krūmājos un mājas priekšā, Kavano atskārta, ka velti nav klausījis Džemiju un dzinies pakaļ Preskotam. Tad Džemija nebūtu nolaupīta un viņš nestāvētu miglā pārbijies tā kā vēl nekad mūžā.

Vairs nebaiļojoties par sevi.

Baiļojoties par Džemiju.

Kavano ar grūtībām piespieda kājas kustēties. Ja dažu pēdējo nedēļu bailes pārvarēt palīdzēja dusmas, tad šobrīd vajadzība aizsargāt Džemiju izrādījās vēl ietekmīgāks spēks. Naktī viņš bija apsvēris, ka varbūt jāpaklausa Džemijas padomam un jāgriežas pēc palīdzības pie FIB, taču plāna saskaņošanai nebija laika, pastāvēja risks, ka steigšus sapulcētā ķīlnieku atbrīvošanas vienība var sevi nodot, un tādējādi varbūtība, ka Greisa sajustu briesmas un neierastos, iznīcinot eventuāli vienīgo iespēju izglābt Džemiju, bija vairāk nekā ticama.

Kavano, pasoļojis garām tumsnējiem kokiem un spokainām ēkām, virzoties tuvāk tai vietai, kur, pēc viņa aprēķiniem, atradās Tora nams, juta, ka migla saldē līdz kaulam, - šāda sajūta, ņemot vērā svelmaino karstumu kuņģī, viņam likās neiespējama. Tā kā Tora nams nebija apdzīvots, viņam radās kārdinājums paslēpties netālu no ēkas, piemēram, Vanaga tornī, un cerēt, ka pēc stundas dūmaka izklīdīs, ļaujot viņam pamanīt Greisas ierašanos.

Tikpat labi var pieņemt, ka Greisa jau slēpjas nama tuvumā, viņš sprieda. Varbūt viņa ir tornī.

Tuk-tuk.

Troksnis lika Kavano sirdij salēkties. Viņš apstājās kā iemiets miglas tītā krustojuma vidū.

Tuk-tuk.

Skaņa tuvojās.

Tuk-tuk.

Pamanījis miglā kustību, Kavano izvilka pistoli.

Tuk-tuk.

Pie dūmakas robežas parādījās siluets. Klaudzieni norimās.

Tālumā vēlās bangas.

-     Tu ieradies stundu par agru, ko? - ievaicājās kāda balss. Greisas. - Cerībā iegūt priekšrocību. Kā nākas, ka neesmu izbrīnīta?

Kavano mēle neklausīja.

-    Es eju tuvāk, - Greisa brīdināja. - Būtu pateicīga, ja šoreiz tu uz mani nešautu.

Tuk-tuk.

No miglas iznira Greisas garais, slaidais siluets. Arī šoreiz viņa bija tērpusies pseidomilitārā apģērbā: haki krāsas bikses, tādas pašas krāsas svīteris, kas sabāzts biksēs, un fotogrāfa jaka, tāda ar daudzām cilpiņām un kabatām, piemērota ieroča noslēpšanai.

Taču Kavano uzmanību visvairāk saistīja viņas padusēs iespiestie kruķi. Dzirdēto troksni bija radījuši gumijas uzgaļu klaudzieni pret ceļa segumu. Kreisās kājas apakšējo daļu klāja ģipsis.

-    Labi gan, ka kreisā. Citādi man būtu grūti vadīt automašīnu. Neatteiksies uzlikt uz tā autogrāfu? Uzvilkt krustiņu vietā, kur tu mani ievainoji?

Kavano vēl arvien nejaudāja atbildēt.

-    Varbūt vēlāk, - Greisa atteica. - Kad pabeigsim lietišķo daļu. - Ap viņas īsi apgrieztajiem, gaišajiem matiem plandīja migla, radot ilūziju, ka dūmaka rodas no tiem. Seja ar augstajiem vaigu kauliem varēja būt pievilcīga, ja vien tās izteiksme nebūtu tik īgna.

Viņa sarauca uzacis, pamanot Kavano rokā "Beretta".

Viņš ievietoja to makstī.

Tālumā miglā nobūkšķēja durvis.

-     Nokāpsim liedagā, pirms uzmodinām kaimiņus, - Greisa piedāvāja.

Viņa pasvieda pēdas uz priekšu, atspiedās pret zemi un pārcēla uz priekšu kruķus. Viens pieskārās zemei nedaudz vēlāk. Tuk-tuk.

-     Es vēl spēju saprast to, ka tu mani ievainoji, - viņa teica, - bet tas, ka tu mani piespiedi noskatīties visas tās filmas ar Troju Donahjū, ir nepiedodami.

Tuk-tuk.

-    Netiku skaidrībā, vai tu meloji, teikdams, ka otro galveno lomu filmā tēloja Sandra Dī, tāpēc, ciezdama mokas, noskatījos visus slavenākos Donahjū gabalus. "Piedzīvojums Romā"? Tā kā amerikāņus ārvalstīs aizvien biežāk apdraud teroristi, tik aizdomu pilns cilvēks kā Preskots uz Eiropu nedosies. Nav divu domu, ka tabakas fermas filmā "Draudze" nav Preskota gaumē, pat ar visām pēc seksa izsalkušajām sievietēm, kuras, kā filma cenšas iegalvot, lavās starp tabakas stādiem. "Nedēļas nogale Palm- springsā"? Tajā ir Preskota kārotais golfa laukums, bet, tā kā viņš ir izbūvējis laboratoriju leknā Virdžīnijas ielejā, nevaru iedomāties viņu apmetamies tuksnesī. Atlika vienīgi "Vasaras māja" un tā kolosālā pludmale, kura, kā izrādījās, nemaz neatradās Menas pavalstī.

Migla nedaudz pašķīrās, atklājot, ka Kavano un Greisa nonākuši uz krastmalas ceļa. Kavano seju klāja aukstas sviedru lāsītes.

-    Taču, lai to noteiktu, - Greisa turpināja, - es biju spiesta noskatīties visas asa sižeta filmas ar Klintu Istvudu, kuras vien spēju uziet. Lai cik ļoti man nepatiktos vērot, kā Klints apšauda sliktos, šāda nesatricināma diēta pēc dažām dienām ir līdz kaklam. Neesmu pārliecināta, vai jebkad jaudāšu piespiest sevi skatīties vēl kādu filmu ar viņa piedalīšanos. Arī par to es vainoju tevi.

-    Kur tu mūs pamanīji?

-    Es koncentrējos uz Preskota interesi par golfu. Nešaubījos, ka jūs agrāk vai vēlāk meklēsiet viņu tur, kur sapņo spēlēt ikviens golfists - Peblbīčā. Vakar jūs tur uzradāties.

Kavano brīdi kavējās ar atbildi.

Okeāns nerimās bangot.

-    Velns! - viņš izmeta.

-    Tad es gaidīju savu izdevību.

-    Kā jums izdevās pievārēt Dženiferu?

-     Aiztaupi man šo dezinformāciju! Personas apliecība somiņā pauda, ka viņas īstais vārds ir Džemija. Es palūdzu savu draudzeni man palīdzēt. Manu vienīgo draudzeni, jāpiebilst. Tu esi panācis, ka Tieslietu departaments veic izmeklēšanu saistībā ar Preskota laboratoriju un visiem, kas ar to saistīti. Šai brīdī maniem priekšniekiem labpatiktos, ka nebūtu nedz Preskota, nedz manis. Draudzene mazliet uzpūta Džemijai šo. - Greisa parādīja Kavano mazītiņu aerosola flakonu. Tas bija paslēpts plastmasas maisiņā. - Vīrs aiz letes izskatījās atvieglots, ka vedam Džemiju ārā. Nesamaņa nav labākā reklāma trenažieru klubam. Mani kruķi nodrošināja līdzcietību. Nevienam ne sapņos nerādās, ka sieviete ar kruķiem var būt vairāk nekā tikai upuris.

Kavano likās, ka sirds dauzās skaļāk nekā viļņi.

-    Džemija ir drošībā?

-    Cik vien tas ir iespējams. Taču no tevis atkarīgs, vai būs arī turpmāk. Vai tev bija gana laika pārdomāt, cik ļoti tev viņas pietrūkst? Tu esi gatavs darīt to, ko no tevis prasa?

Juzdams deniņos dunoņu, Kavano gaidīja, līdz viņa paskaidros.

-    Man nepieciešams Preskots, - Greisa sacīja. - Tā ir vienīgā iespēja neļaut priekšniekiem domāt, ka es esmu traucēklis. Ja es viņu nogrābšu, spēšu izpildīt uzticēto uzdevumu un sniegšu pierādījumus, ka viņš ir miris, man, iespējams, uzticēsies arī turpmāk, pat tik ļoti, ka ļaus man pazust, pieņemot manus noteikumus, nevis viņējos.

Kavano māca nelabums.

-    Tu viņu atradīsi manis dēļ, - Greisa noskaldīja.

-     Tu mums visur sekoji. Vai tad nav nepārprotami skaidrs, ka nezinu, kur viņš atrodas? Nolādēts, man par viņa atrašanās vietu nav zināms vairāk kā tev.

-    Toties tev abas kājas ir veselas, bet man - tevis dēļ - gan ne. Ja gribi atgūt Džemiju, atrodi Preskotu, - Greisa sacīja. - Rit šai pašā laikā.

-    Rīt?

-    Tieši tik daudz laika tev ir. Tieši tik daudz laika ir man. Ja situācija ar Preskotu līdz rītdienai nebūs nokārtota, mani priekšnieki zaudēs sirdsmieru un paļāvību, un es vairs nekad nevarēšu atgūt viņu uzticību. Atrodi Preskotu! Te būs mans mobilā numurs. - Greisa pasniedza Kavano papīra lapiņu.

-    Tu gribi, lai es aizvedu viņu pie tevis?

-     Pie manis? Sasodīts, nē! Es gribu, lai tu viņu nogalini un pēc tam uzrādi līķi.

Kavano netika vaļā no domas, ka tieši centieni nogalināt Preskotu bija izraisījuši šo jandāliņu.

-    Še, - Greisa teica, - varbūt tas noderēs.

Viņa pasniedza Kavano plastmasas maisiņu ar flakonu, kas bija izraisījis ģīboni Džemijai.

- Iedarbība ilgst pāris stundu, - Greisa stāstīja. - Preparāts iedarbojas caur ādu. Pirms tā lietošanas noteikti uzvelc lateksa cimdu! - Kamēr Kavano ievietoja maisiņu jakas kabatā, viņa piemetināja: - Ja no tevis līdz rītrītam nebūs nekādu ziņu, nākamais, ko tu no manis saņemsi, būs Džemijas mirstīgās atliekas.

Abi blenza viens otrā.

Bangas rēca.

Greisa iesoļoja tumsā.

Kruķu klaudzieniem izgaistot, migla pieņēmās saltumā. Kavano trīsēdams apsvēra iespēju Greisai sekot, cerēdams, ka viņa aizvedīs tur, kur tiek turēta Džemija. Taču, tiklīdz Greisa nonāks pie mašīnas un dosies prom, sekošana kājām būs bezjēdzīga. Pat ja Kavano izdotos noteikt auto marku un pierakstīt tā numuru, viņš nekā nespēja uzzināt par to sīkāk. Piedevām viņam bija jāpieļauj varbūtība, ka Greisa mašīnu ir iznomājusi un vairs nekad netiks ar to saistīta. Otra iespēja bija steigties pie "Taurus" un traukties uz šo ielu, lolojot maz ticamu cerību, ka Greisa vēl nav nonākusi līdz savai mašīnai. Taču tik biezā miglā būtu jāieslēdz lukturi. Viņa visādā ziņā tos pamanīs. Ja Greisa justu, ka Kavano viņu apdraud, viņa var pielikt punktu zaudējumiem, nonāvēt Džemiju un darīt visu, lai izgaistu bez pēdām.

Nē, Kavano sprieda. Man jāatrod Preskots.

Un pēc tam? Vai varu paļauties uz Greisas doto vārdu un solījumu atlaist Džemiju?

Tuk-tuk. Kruķu klaudzieni kļuva vājāki. Miglā uz ceļa viņam garām pašāvās neskaidra nenosakāma auto lukturu gaisma. Dzinējs sprauslāja aizvien tuvāk, un mašīna apstājās. Atvērās durvis un pēc brīža aizcirtās. Automašīnas radītais troksnis pagaisa tālumā.

Kavano steidzās pa dūmakas pielieto ielu uz vietu, kur bija atstājis "Taurus". Nogalināt Preskotu, viņš prātoja. Nu nē! Man jānotur Preskots pie dzīvības. Tā ir mana vienīgā cerība atgūt Džemiju.

Bet vispirms, lai Dievs man stāv klāt, man Preskots jāatrod.

-    12

-    Te Raterfords, - nodunēja zemā balss.

Kavano, stāvēdams degvielas uzpildes stacijā, satvēra ciešāk telefona automāta klausuli.

-Tu vēl aizvien neciet ķīniešu ēdienus?

Raterfords vilcinājās tikai mirkli.

-Tu mums atstāji visai pamatīgu karalauku.

-    Pašaizsardzība.

-    Tu mūs krietni vien vairāk pārliecinātu, ja būtu palicis un paskaidrojis, kas notika. Vai tu spēj iedomāties, cik aģentu tevi meklē, cik likumu esi pārkāpis? Šaubos, vai piekritīsi atklāt, kur šobrīd atrodies.

-    Labprāt atklāšu, jo tava zvanītāju identifikācijas sistēma to pavēstīs tev šā vai tā. Karmelā.

-    Jauki tā pagulšņāt atvaļinājumā. - Raterforda balss sabiezēja aiz sarkasma. - Kādudien es arī tādu pieprasīšu, - fonā haotiski ieskanējās vairākas balsis, - kad nebūšu līdz ausīm ieķēpājies, palīdzot izmeklēšanas darbā, kas saistīts ar Preskotu un viņa laboratoriju. Tieslietu departaments domā, ka ir identificējis Preskota militāro priekšniecību, taču, tā kā laboratorija ir iznīcināta un Preskots pazudis, nav nekādu cerību uziet tās saistību ar laboratoriju, kā arī pierādīt, ka tajā izstrādāts nesankcionēts bioķīmisks ierocis. Tas pats attiecas uz pierādījumiem, ka ierocis nelikumīgi pārbaudīts, izmantojot civiliedzīvotājus un militāro personālu.

-     Iespējams, ka varu palīdzēt sadabūt pierādījumus, - Kavano atteica.

-    Vēl šīs nedēļas sākumā tev bija iespēja palikt tuvumā un to izdarīt, bet tu sakravāji mantiņas.

-    Mainīju domas. - Kavano tik spēcīgi sažņaudza klausuli, ka iesāpējās pirksti.

-    Kā izskaidrosi šādu brīnumainu pavērsienu?

-    Pazudusi mana sieva. - Pūloties saglabāt mierīgu balsi, Kavano izstāstīja, kas atgadījies ar Džemiju un kas jādara, lai viņu atgūtu. - Vai tu sadarbosies ar mani, lai atrastu Preskotu un iz- mantotu to par ēsmu?

-    Sadarboties ar tevi? Paklau, agrāk tu par mūsu iesaistīšanos pat neieminējies, tad kāpēc lai mēs tagad iesaistītu ievil

-    Tāpēc, ka tieši tas man ir nepieciešams, lai paziņotu tev, kur meklēt.

-    Karmelā? Tik gudrs es pats esmu.

-    Varu tev sniegt precīzākus norādījumus, tomēr liec aiz auss, ja mēs nošaujam greizi, viņa var iet bojā.

Balsis fonā, visticamāk, birojā, bija viss, ko Kavano dzirdēja dažus turpmākos brīžus, kamēr Raterfords apsvēra dzirdēto.

-    Tā, kāds ir pareizais ceļš? - Raterfords beidzot iejautājās.

-     Pārbaudiet visus golfa klubus ap Karmelu un Montereju! Noskaidrojiet katra golfista vārdu, kurš pēdējās trīs nedēļas ar tiem sazinājies un rezervējis spēles laiku.

-    Bet tādu var būt tūkstošiem.

-    Pēc tam aprunājieties ar visiem mākleriem šai apkaimē. Pierakstiet visu cilvēku vārdus, kuri šai pusē pēdējo trīs nedēļu laikā nopirkuši vai noīrējuši īpašumus. Ja Preskots noīrējis, viņš varētu būt to paveicis bez māklera starpniecības, taču kaut kur mums jāsāk. Salīdziniet sarakstu ar golfa klubos iegūto! Meklējiet kopsaucēju!

Raterfords atkal uz mirkli iegrima klusumā.

-    Būs jāiztaujā lērums ļaužu. Paies labs laiks.

-    Laika man nav. Šopēcpusdien, Džon. Es tev piezvanīšu šo- pēcpusdien. - Aiz bezpalīdzības viņš gandrīz mešus nometa telefona klausuli. Skriedams uz mašīnu, viņš nespēja atbrīvoties no domas, ka zvans Raterfordam bija tieši tas, ko Džemija viņam bija ierosinājusi jau no sākta gala.

13

- Bobs Banisters. - Kavano pastiepa labo roku, lai sasveicinātos.

-      Viks Makvīns. - Instruktors rokas spiedienā ielika prāvu devu vīrišķīgas sirsnības un spēku.

Kavano ļāva Vikam dažas sekundes žņaudzīt pirkstus un tad atvilka roku.

-     Es r akstu jaunam fitnesa žurnālam "Mūsu ķermeņi, mūsu veselība". Izdevniecība atrodas Losandželosā, taču e-pasts un in- ternets man neļauj pārcelties uz šejieni.

Viks pamāja, jūtot līdzi ikvienam, kurš varētu būt spiests pamest Karmelvalejas svaigo gaisu un doties uz Losandželosas smogu.

-     Mani redaktori ir stāvā sajūsmā par manis ieteikto ideju, - Kavano klāstīja. - Es gribu uzrakstīt par cilvēkiem, kuri ar pamatīgu apņēmību spēj strauji atgūt fizisko formu.

Viks ieinteresēts saslēja galvu. Viņi sēdēja viens otram pretī, kabinetā uz plauktiem bija redzamas dažādas fitnesa trofejas un pie sienām izkārtas fotogrāfijas ar autogrāfiem. Tur bija gan Viks, gan citi labi veidoti, neticami veselīgi cilvēki apspīlētos T kreklos, acīmredzot šīs jomas slavenības.

-     Es mnāju par ļaunākajiem gadījumiem, - Kavano turpināja, - par cilvēkiem, kuri elš un pūš, pārejot pāri istabai, kuri ir tā apvēlušies, ka šķiet, koronārā tromboze ir tepat aiz stūra. Raksta pamatdoma - nav svarīgi, cik briesmīgs grausts ir cilvēks. Ja vien atrodas pienācīga motivācija, diēta un norādījumi, viņš spēj atgūt fizisko formu un radikāli mainīt savu dzīvi relatīvi īsā laikā. Ne gadā vai pusgadā, kā parasti var lasīt. Cilvēkiem pavisam bēdīgā fiziskajā formā gads vai pusgads liekas mūžība. Viņi negrib pat dzirdēt, ka būs jācieš mēnešiem ilgi. Viņi vēlas ātrākus rezultātus. Kāds bija tas joks? "Pats nepatīkamākais tūlītējā apmierinājumā ir tas, ka tas ierodas pārāk vēlu."

Viks sarauca uzacis.

-    Cik ātri rezultāti jums padomā?

-     Mēneša laikā. Es gribu zināt, vai iespējams vīrieti, kam pamatīgs liekais svars, nosēdināt uz veselīgas novājēšanas diētas, iemācīt darboties ar trenažieriem, uzraudzīt, uzmundrināt, likt viņam ierasties diendienā uz vairākām stundām, sākt ar mazumiņu un spēcināt izturību, dažādot vingrinājumus, - vai viņš varētu mēneša laikā nomest krietni daudz mārciņu un izskatīties līdzīgs jums?

-    Kā es? Mēneša laikā? Pie velna, ne jau kā es!

-    Bet vai viņš varētu būt radikāli labākā formā?

-    Tas būtu bīstami.

-    Tāpat kā būt fiziskam graustam, - Kavano attrauca. - Plānoju uzrakstīt par viņu gan pirms, gan pēc kursa. Es gribu parādīt, ka šāds veselības klubs spēj ārkārtīgi īsā laika sprīdī radīt brīnumus. Šā gabala āķis būtu tāds - cilvēkam nav jābūt pacietīgam, lai būtu labā formā, galvenais, lai būtu motivācija.

Viks brīdi padomāja.

-    Varētu izdoties, ja vien jūs vērstu uzmanību uz risku pārdozēt tempu.

-     Pirms raksta nodošanas es materiālu nosūtīšu jums. Tā jūs varēsiet pārliecināties, vai esmu sapratis pareizi. Varbūt izdosies ievietot arī fotogrāfijas ar jums un dažiem brīnumpacientiem, ar kuriem esat strādājis.

-    Manas fotogrāfijas? Labs ir.

-    Un kā jūsu kluba biedri? Vai kāds atbilst šādam aprakstam?

-    Tā pirms pusgada mums te gadījās viens vīrs, kas…

-     Es biju domājis cilvēku, kurš sācis nesen, lai varētu viņu fotografēt procesa laikā.

-    Šai brīdī neviena tāda nav. - Viks izskatījās satriekts. - Vai tas nozīmē, ka es un mans klubs rakstā neparādīsimies?

14

- Vairākums mūsu biedru ir teicamā fiziskajā kondīcijā. Laiku pa laikam gadās arī korektīvs gadījums, taču pēdējo trīs nedēļu laikā tāds nav trāpījies.

* * *

-Ja vien mums ļauj, mēs esam spējīgi uz brīnumiem, taču…

-    Pēdējo trīs nedeļu laika nav bijis.

* * *

-     Iespējams, ka mums tieši viens tāds ir, - teica skandināvu dievam līdzīgais fitnesa instruktors.

Kavano izdevās noslēpt reakciju. Šis bija desmitais atlētiskās vingrošanas klubs, ko viņš apmeklēja. Nomocījies Karmelā, Pa- sifikgrovā un Monterejā, Kavano patlaban atradās desmit jūdzes uz austrumiem, Sīsaidā pie Monterejas līča, netālu no Ordas for- ta, bijušajām annijas apbūvēm. Ar pūlēm saglabādams mieru, Kavano pacēla pildspalvu virs bloknota un noteica:

-     Patiesi?

-     Viņa vārds ir Džošua Kārters. Ne Džošs. Džošua. Šajā ziņā viņš ir uzstājīgs. Ieradās te… - instruktors mirkli padomāja, - gandrīz pirms trim nedēļām. Atminos to tāpēc, ka viņš izskatījās ļoti vārgs, māca pat šaubas, vai viņš spēs izturēt programmu. Taču kopš tā laika viņš ir klāt kā nagla ik pēcpusdienu. Es pasvītroju - katru pēcpusdienu. Darbojas četras stundas. Sākumā man bija bail, ka viņš sevi nobeigs, atstieps kājas uz kāda soļošanas vai svaru trenažiera, taču viņš ievēro ritmu, darbojas vienmērīgā tempā, nepārpūlas un nesaspringst. Pēc tam viņš pasēž saunā un izsviedrē vēl dažas mārciņas.

Kavano, skribelējot bloknotā, sazin kādā veidā izdevās saglabāt vienmērīgu sirdsdarbību. Visu šo laiku sirds joņoja kā neprātīga.

-    Izklausās, ka viņš manam rakstam kā radīts.

-    Nelaime vienīgi tāda, ka mazliet par vēlu fotografēt.

-    Par vēlu?

-     Viņš ir tik apņēmīgs, tik strikts attiecībā uz treniņiem un diētu, ka viņa izskats kopš ierašanās ir stipri mainījies. Atgriezies no trīs dienu pārgājiena, es viņu tik tikko pazinu. Pat nevarēju aptvert, kādā tempā viņš sevi uzlabo. Vienīgās viņa bildes pirms vingrošanas jūs varat dabūt tikai no viņa personiskās kolekcijas.

-    Ja viņam fotogrāfiju nav, tad laiks ir veltīgi tērēts. Kāds ir viņa tālruņa numurs un adrese, lai varu viņam pajautāt? - Ka- vano formulēja jautājumu pozitīvi, pamudinot instruktoru reaģēt viņam vēlami.

-     Palūkosim. - Instruktors nospieda dažus datora tastatūras taustiņus. - Vistalinda septiņdesmit astoņi. Viena no tām jaunajām ielām, ko izbūvēja pēc tam, kad pilsēta pārņēma Ordas forta golfa laukumu. - Instruktors pierakstīja telefona numuru. - Ziniet, man tomēr kaut kas rada raizes. Teikšu jums vaļsirdīgi.

-    Jā? - Kavano saspringts prātoja, vai instruktorā piepeši nebūs modušās aizdomas, ka viņš nav žurnāla reportieris.

-Jo vairāk par to domāju, jo vairāk liekas, ka Džošua varētu nebūt īstais kandidāts jūsu rakstam. Viņš tik nadzīgi atgūst fizisko formu, ka tas nav dabiski. Man brīžiem jādomā, ka te nav iesaistīta tikai viņa apņēmība, diēta un mūsu sniegtie norādījumi.

-    Kā to saprast? - Kavano jau paredzēja atbildi, taču sarauca pieri tēlotā neizpratnē.

-    Saprotiet, es negribu, lai jūs ar žurnālu iekuļaties nepatikšanās, - jūs to rakstu pabeigsiet, to nodrukās, bet pēcāk kāds atklās, ka tās apbrīnojamās pārmaiņas Džošuas ķermenī izraisījuši…

-    Steroīdi?

-    Visas tās runas par to, ka tos lieto svarcēlāji un amerikāņu futbolisti profesionāļi, steroīdu skandāli Olimpiskajās spēlēs, baumas, ka tos lieto dažas tenisistes… fitnesa industrijai tas nenāk par labu. Daži tik uzmet aci man un maniem muskuļiem un nosaka: "Protams, ja sarijas steroīdus, tad visi tādi var būt." Zvēru pie Dieva, es nekad mūžā neesmu lietojis steroīdus. Tie var izraisīt sirdslēkmi un trieku. Tie ir pretrunā ar visiem labas veselības principiem, kuru dēļ es aizrāvos ar šo nodarbi.

Steroīdi būtu piemēroti Preskota bioķīmiķa pagātnei, Kavano sprieda.

-    Jūs apvaicājāties Džošuam?

-    Viņš bija satriekts par šo jautājumu. Zvērēja, ka nav ne pirkstu piedūris tiem mēsliem.

-    Bet? - Kavano ievaicājās.

-    Māri tomēr grūti aptvert, kā citādi viņš spējis tik strauji pārmainīt ķermeni.

-     Es to katrā ziņā pajautāšu, kad viņu satikšu, - un ja viņš piekritīs man palīdzēt. Kā viņš izskatās?

-    Apmēram sešas pēdas garš. Nedaudz virs četrdesmit gadiem. Vēl aizvien mazliet patukls, taču ne pārmēru. Ar katru dienu kļūst slaidāks un vingrāks. Viens no iemesliem, kāpēc viņu nepazinu, kad viņš atgriezās no pārgājiena, bija tas, ka viņš noskuvis kailu galvu. Audzē kazbārdiņu.

Šī norāde atsauca Kavano atmiņā Roberto kazbārdiņu, un savukārt tas lika atcerēties Roberto ielauzto galvaskausu.

-     Izklausās, ka ir fotogēnisks cilvēks. Rakstam pašā laikā, - Kavano noteica. Viņš ar katru auguma šķiedru tīkoja redzēt Pres- kota galvaskausu iedauzītu, taču dusmas bija jāapslāpē. Pats svarīgākais bija atgūt Džemiju, taču, lai viņu atgūtu, lai liktu Greisai atdot sievu, viņš bija spiests saglabāt Preskotu dzīvu. - Cikos viņš parasti te ierodas?

-    Ap vieniem.

Kavano iemeta aci pulkstenī. Viss rīts bija pagājis, pārbaudot daudzos veselības klubus. Pulkstenis šobrīd rādīja 12:35. Laiks. Daudz laika viņam nebija.

-    Tad jau Džošuam ir naktsdarbs, ja viņam tik bieži pēcpusdienas brīvas.

-   Naktsdarbs? Nedomāju, ka viņš vispār strādā! - instruktors izsaucās.

-    Nesaprotu.

-     Viņš ģērbjas izmeklēti. Nēsā zelta pulksteni. "Piaget" vai tamlīdzīgu. Zinu, ka tas ir dārgs, jo, iestājoties klubā, viņš lielu vērību veltīja tam, vai ģērbtuvju skapīši ir droši. Brauc ar pilnīgi jaunu "Porsche". Ne "Boxter". "Carrera". Māja lepnā ielā. Rodas sajūta, ka viņam naudas ir kā spaļu un nav nekādas vajadzības strādāt.

Zelta pulkstenis, Kavano apsvēra. "Porsche"? Vai Preskots aizmirsis, ko piekodināju, - nedrīkst pārāk izrādīties?

-    Nauda? Žēl gan, ka tā, - Kavano sacīja.

-    Kā to saprast?

-    Bagātnieki parasti sargā savu privāto dzīvi un nevēlas, lai par viņiem raksta žurnālos. Viņi baidās, ka tā var pievilināt laupītājus vai ko citu. Izdariet man pakalpojumu! Kad ieradīsies Džošua, ne- bilstiet ne vārda par mūsu sarunu. Ļaujiet man uzsākt saninu pa savam. Pretējā gadījumā var neizdoties pārliecināt viņu, sevišķi, ja viņš nojautīs, ka jūs esat ar mani runājis. Vēl jo vairāk, ja Džošua nojautīs, ka turat viņu aizdomās par steroīdu lietošanu, viņš var tā aizsvilties, ka iesūdzēs jūs tiesā par neslavas celšanu.

-    Žēlīgais Dievs, iesūdzēt mani?!

-    Varbūt pat visu klubu. Tas bagātniekiem ir raksturīgi. Bet nebēdājiet! Es jūs neiepīšu iekšā. Tikai neko Džošuam nesakiet, pirms neesmu runājis es.

-    Draugs, ticiet man, es nebāzīšu te degunu.

-     "Porsche", jā? -Jā.

-   Ja es laimētu loterijā, es arī tādu iegādātos. Sarkanu. Mana mīļākā krāsa.

-    Džošuam pieder balta.

15

Bez piecām vienos stāvlaukumā pa labi no sarkankokā un stiklā veidotā trenažieru kluba iebrauca balts "Porsche". Kava- no, elpodams straujāk, vēroja to no "Starbucks" kafejnīcas ielas pretējā pusē un uzkricelēja stenogrāfista bloknotā "Porsche" numura zīmi. Izlikdamies, ka bauda latte, viņš sēdēja piesardzīgā attālumā no kafejnīcas logiem. Kavano vēroja, kā "Porsche" apstājas stāvvietā netālu no kluba. Izkāpa garš, mazlietiņ korpulents vīrietis. Pat raugoties no šāda attāluma, nebija nekādu šaubu, ka viņa melnās kurpes, platās, pelēkās bikses un zilais pulovers ir slavenu dizainem radīti. Vīrieša galva bija noskūta kaila. Viņam bija kazbārdiņa. Viņš bija iededzis un uzlicis saulesbrilles.

Kavano izdevās savaldīties - viņš nolika uz galda kafiju un saspringts lūkojās uz vīrieti, kurš sevi dēvēja par Džošua Karteru. Ja tas bija Preskots, pārvērtības bija apbrīnojamas. Tumīgs, lempīgs vīrietis ar bālu seju bija sācis pārvērsties, pārveidojis savu ķermeni. Kaut gan viņam vajadzētu nomest vēl nedaudz svara, zaudētais bija radījis pārmaiņas vaigu un zoda kontūrā. Kaz- bārdiņa un noskūtā galva arī pārvērta viņa profilu, piešķirot druknu, vīrišķīgu ārieni. Dīvainā kārtā viņš pat izskatījās glīts. Kavano apjauta, ka zem šā ērtā, vaļīgā apģērba sāk veidoties spēks un vara.

Ņemot vērā šo neilgo laika posmu, šķita, ka tas nav iespējams, Kavano prātoja. Pašuzlabošanas procedūrā visticamāk būs iekļauts kaut kas līdzīgs steroīdiem, citādi… Prātā iešāvās doma: vai tik Preskots nav radījis kādu līdzekli, kas stimulē hormonus?

Vīrietis brīdi apstājās, pārlaida acis autostāvvietai un rajonam ap viņu un tad no grīdas aiz priekšējā sēdekļa izcēla tumšu vingrošanas somu. Viņš pārbaudīja, vai nedraud briesmas, vai arī gluži vienkārši izbaudīja apkārtni? Kārtera saulesbrilles neļāva Kavano saskatīt, vai, dodoties uz ieeju atlētiskās vingrošanas klubā, viņš nepavērš uzmanīgu skatienu turp un šurp. Taču nebija nekādu šaubu, ka vīrietis, pirms atvēra durvis, atskatās uz ielu aiz muguras.

16

Piecdesmit. Piecdesmit divi. Piecdesmit četri. Ar rokām cieši sažņaudzis stūresratu, Kavano virzījās pa Vistalindas ielu, skaitot māju numurus. Visi nami šajā ielā bija izsmalcināti labiekārtoti miljona dolāru vērti, ar gleznainu skatu uz golfa laukumu "Bajonete / Melnais zirgs" - nosaukums, kas palicis no laikiem, kad Orda forts vēl darbojās.

Sešdesmit. Sešdesmit divi. Sešdesmit četri. Pat ņemot vērā ielas tuvo atrašanos golfa laukumam, Kavano netika gudrs, kāpēc Preskots izvēlējies apmesties Karmelā, nevis citā Montere- jas pussalas pilsētiņā. Pieņemsim, ka Preskots turas pa gabalu no vietas, kuru, kā viņš baidās, var ar viņu saistīt. Taču, ja Preskots bijis tik piesardzīgs, kāda velna pēc viņš valkā zelta pulksteni un vizinās ar "Porsche"?

Septiņdesmit. Septiņdesmit divi. Kavano bija iecerējis izdibināt visu iespējamo par Preskota mājas plānu, izprātot, kā namā iekļūt, ar Greisas dāvāto apdullināšanas aerosolu pievārēt Preskotu un noorganizēt viņa apmaiņu pret Džemiju. Viņam, bez šaubām, nāksies apiet signalizāciju, un tikt iekšā, kaimiņu nepamanītam, nebūs viegli, taču izvēles nebija.

Septiņdesmit četri. Septiņdesmit astotais bija tieši priekšā, impozanta, iespaidīga divstāvu pseidospāniska celtne ar dakstiņu jumtu un…

Kavano samazināja ātrumu, blenzdams uz plakātu mauriņā mājas priekšā: "Pārdod".

17

-     Piedodiet par traucējumu, - teica Kavano pavecākam vīram ar paretiem matiem, kad tas atvēra durvis, - taču nejauši ievēroju izkārtni pretējā ielas pusē.

Vīra brūnā, miecētai ādai līdzīgā seja no pārāk ilgas uzturēšanās saules gaismā bija klāta ar krunciņu tīklu. Tās padziļināja nopietnais skatiens.

-     Mans tēvs ir ķirurgs Čikāgā un pēc aiziešanas pensijā grib te apmesties, - Kavano stāstīja. - Viņš ir kā traks uz golfu, tāpēc es te braukāju apkārt un meklēju mājas, kas tiek pārdotas. Tā māja pāri ielai būtu viņam kā radīta, taču šis rajons ir tikai nesen izbūvēts, un es gribēju apvaicāties, kas tai mājai vainas un kāpēc to tik drīz pārdod?

-    Tā Dieva nolādētā zīme! - vīrs izsaucās.

-    Kā,lūdzu?

-    Es taču viņai lūdzu pašai apklaušināties pēc pircējiem. Vai tad mēs gribam, lai tādas izkārtnes dēļ šis kvartāls izskatās pēc mēslu bedres un mākleri un visādi, kas nevar te atļauties dzīvot, vazājas, glūn un piesārņo ielu? Nekādas cieņas! Sema miesas pat nav paspējušas atdzist, kā sieva jau metas namu pārdot.

-    Sems?

-     Džeimisons. Mēs pārcēlāmies uz šejieni vienā un tai pašā nedēļā pirms diviem gadiem. Vakar no rīta viņš golfa laukumā izlaida dzīvību, un jau pēcpusdienā tā nolāpītā izkārtne bija iesprausta mājas priekšā.

18

Tuvākajā degvielas uzpildes stacijā Kavano piesteidzās pie telefona automāta. Viņš iegrūda telefona karti spraugā un nospieda podziņas.

-    Raterfords, - iedūcās dobjā balss.

-     Kā tev sokas ar tiem sarakstiem? - Bērdams vārdus, Kavano pārsteigts konstatēja, ka zaudējis elpu.

-    Ducis mūsu aģentu sēž pie telefoniem Vašingtonā. Nosūtījām aģentus no Sanfrancisko un Sanhosē, lai sadarbojas ar mūsu Karmelas un Monterejas rajona aģentu. Taču vēl joprojām nav izdevies sazināties ar daudziem mākleriem; kas attiecas uz golfa laukumiem, es neatteiktos saņemt vienu dolāru par katru, kurš izteicis vēlēšanos tur spēlēt.

-    Jums jāpasteizas. Pārbaudiet šo numura zīmi! Tā izdota Ka- lifornijā jaunam "Porsche Carrera". Baltā krāsā. - Kavano nodiktēja numuru. - Kam šis auto pieder?

-     Vai tu atrodies…? - Džons nosauca numuru un atrašanās vietu taksofonam, pa kuru Kavano zvanīja.

-    Tava zvanītāja identificēšanas sistēma ir ellīgi laba.

-      Labs un ellīgs nesaderas, - aizrādīja Dienvidu pavalstu baptists. - Paliec turpat! Es sazināšos ar Kalifornijas transpor

ta līdzekļu departamentu un pēc desmit minūtēm piezvanīšu tev.

-    Dari to pēc iespējas drīzāk. Es gaidīšu.

Nolicis klausuli, Kavano momentā metās pie "Taurus", būdams pārliecināts, ka pēc īsa brīža viņu te meklēt ieradīsies Ra- terforda sūtīta policijas mašīna. Viņš nobrauca desmit jūdzes un apstājās citā degvielas uzpildes stacijā, pie kuras atradās telefona automāts. Laiks, kas nule vēl traucās vēja spārniem, nu mokoši vilkās. Tieši noninātajā brīdī Kavano iestūma telefona karti atverē un nospieda podziņas. Roka svīda saskarsmē ar telefona klausuli.

-    Ko tu noskaidroji?

-Tev bija jāpaliek tai vietā, no kuras zvanīji.

-    Ko tu noskaidroji?

-     "Porsche" ir iznomāts.

-Ko?

-    Tikai uz mēnesi. Cilvēkam, vārdā Džošua Kārters. Auto iznomātāju kompānija apgalvo, ka viņš uzdevis tādu adresi - Vis- talinda septiņdesmit astoņi, Sīsaida, Kalifornijas pavalsts. Vietējā policijas nodala nosūtīs turp nemarķētu mašīnu, lai izpētītu.

Kavano tikko spēja parunāt.

-    Pasaki, ka nav vērts. Kārters tur nedzīvo.

-Nedzīvo? Ja tu zināji, kāpēc, Dieva dēļ, tu liki man…

-    Es cerēju, ka tu uziesi citu adresi.

-    Tas ir neprāts. Tu man esi vajadzīgs tikko ierīkotajā štābā. Šai reizē paliec turpat!

-     Kā nu ne! - Kavano pakāra klausuli un steidzās pie "Taurus".

19

Jēzus, Preskots ir tāds paranoiķis, ka radījis papildu identitāti jau esošajai fiktīvajai identitātei, Kavano prātoja, vērodams at-

lētiskās vingrošanas klubu, sēžot "Starbucks" pretējās ielas pusē. Tas maitas gabals droši vien paklausījis mūsu izteikumiem bunkurā. Izpētījis nekrologus vecās avīzēs. Atradis bērnu, kurš, ja būtu palicis dzīvs, šobrīd būtu viņa vecumā. Zinot, ka daudzi vecāki reģistrē sociālajā apdrošināšanā bērnus uzreiz pēc to dzimšanas un dažas pavalstis, to vidū Kalifornija, miršanas apliecībā ieraksta sociālās apdrošināšanas numuru, viņš devās uz tās pilsētas arhīvu, kurā bērns miris, un palūdza miršanas apliecības kopiju. Saņēmis sociālās apdrošināšanas numuru no miršanas apliecības, viņš varēja dabūt autovadītāja apliecību un bankas kontu uz tā bērna vārda.

Izlikdamies, ka lasa žurnālu, Kavano pie loga iekārtojās ērtāk. Instruktors bija stāstījis, ka Džošua Kārters parasti trenējas četras stundas. Patlaban pulkstenis rādīja pieci. Preskots acīmredzot izmanto otro viltoto identitāti, lai pārbaudītu apkārtni. Ja Pres- kota apbrīnojamā pārvērtība veselības klubā piesaistītu nevēlamu uzmanību, viņš varētu atteikties no viegli atmetamās Džo- šuas Kārtera personības un atgriezties pie pirmsākumiem, paļaujoties uz absolūti uzticamo, neaizvietojamo identitāti, kuru viņam radīja Kārena. Iznākot no kluba, viņš pārslēgtos uz to identitāti un brauktu uz savu īsto mītnes vietu.

Man nav cerību sastapt viņu klubā vienu, pievārēt viņu un izvest ārā - kāds visādā ziņā centīsies mani aizkavēt, Kavano gudroja. Taču ja varētu viņu izsekot…

Preskots iznāca no ēkas. Mirkli pakavējies saules gaismā, viņš stāvēja, izslējies staltāk, nekā ejot iekšā. Pleci izskatījās mazliet platāki, krūtis nedaudz stingrākas. No piepūles piesarkušie vaigi šķita mazlietiņ plānāki. Vienalga, kādu preparātu viņš lieto, kopā ar fiziskiem vingrinājumiem un striktu diētu tas deva apbrīnojamus rezultātus. Ģērbies atkal pelēkajās biksēs un zilajā pu- loverā, uz acīm saulesbrilles, kājās tās pašas melnās kroskurpes, kā ieejot iekšā, rokā tā pati tumšā vingrošanas soma. Preskots, kailajai galvai laistoties, pētīja ielu un pagriezās pa kreisi uz kluba autostāvvietu. Nonācis pie "Porsche", viņš vēlreiz pameta acis visapkārt un iekāpa mašīnā.

Brīdi, kad Preskots atstāja stāvlaukumu, Kavano izskrēja uz ielas pie "Taurus", ko bija novietojis otrpus kafejnīcas. Viņš sekoja ar piecpadsmit sekunžu atstarpi. Šis laika sprīdis bija kritiski svarīgs, jo viņš bija pārbaudījis abus virzienus ielā un aprēķinājis, ka, braucot ar atļauto ātrumu, transporta līdzeklis abos gadījumos nostāsies pie "Stop" zīmes pēc piecpadsmit sekundēm. Izbraucis no "Starbucks" stāvvietas, Kavano pamanīja, ka "Porsche" nonācis pie krustojuma pa labi. Brīdi vēlāk Preskots nogriezās pa kreisi.

Kavano devās uz krustojumu, pagriezās pa kreisi un pamanīja "Porsche" transporta plūsmā kvartāla attālumā. Viņš apzinājās, ka nespēs tikt līdzi sporta mašīnai un Preskots izmantos tās manevrēšanas spējas, lai līkločiem izbraukātos transporta plūsmā un lietpratīgi nogrieztos gar stūriem, tā kompensējot ātruma ierobežojuma nepārsniegšanu. Taču Kavano cerēja, ka, tiklīdz Preskots attālināsies no veselības kluba, tā atmetīs to paša radīto šiko personību un pēc iespējas centīsies iejukt pūlī, cik nu vien ar šādu dārgu automobili tas iespējams.

It kā klausīdams šādai loģikai, Preskots apdomīgi brauca pa Delmontes avēniju, galveno maģistrāli rietumu virzienā uz Mon- terejas pilsētu, kurā divas reizes piesardzīgi izvairījās no vakara sastrēgumiem un iegriezās divstāvu autostāvvietā līdzās biroju kompleksam.

Izeja no garāžas atradās tieši blakus ieejai, taču Kavano bija jāpārliecinās, vai celtnē ir vēl kāda ieeja un izeja un vai Preskots, iebraucis garāžā, bez kavēšanās to neatstās pa otru izeju, ja kāds viņam sekotu. Nelaime tāda, kamēr Kavano braukās apkārt kvartālam, meklējot citas izejas, Preskots var atstāt garāžu pa Kavano zināmo izeju. Taču tad Kavano pamanīja, ka darbdienas beigās no garāžas vēlas izbraukt tāds daudzums šoferu, ka ēkā pie norēķināšanās stenda bija izveidojusies spēkratu rinda, tik gara, ka, pēc Kavano aplēsēm, viņš paspēs apbraukt apkārt kvartālam, pirms Preskots tiks ārā pa šo izeju.

Kā viņš jau bija cerējis, otras izejas nebija. Atgriezies pie Pres- kota izmantotās nobrauktuves, Kavano iebrauca garāžā un līkumoja pa krēslaino, pēc izplūdes gāzēm dvakojošo pirmo stāvu, taču "Porsche" ieraudzīt viņam neizdevās. Uzbraucis otrajā stā' vā, viņš to atrada stāvlaukumā ar izkārtni "Tikai kompaktklasei", kopā ar citām mazākām automašīnām blakus durvīm uz biroju kompleksu.

Tā atrašanās vieta piespieda Kavano pārskatīt stratēģiju. Ideālos apstākļos "Porsche" būtu tālu no durvīm starp masīvākiem spēkratiem, vislabāk starp apvidus mašīnām, aiz kurām Kavano varētu novietot "Taurus", paslēpties un piesteigties pie Presko- ta, kad tas tuvosies savai sporta mašīnai.

Tagad Kavano neatlika nekas cits kā novietot auto labu gabaliņu tālāk. Viņš prātā pārlika iespēju noslēpties tumšā stūrī netālu no "Porsche" un uzbrukt Preskotam, pirms tas iekāpj mašīnā. Otrs variants bija ar Emersona nazi izgraizīt sēdekļu pārklājus, kas apslēpa Kavano asins traipus. Piebāžot "Porsche" izpūtēju ar pārklāja gabaliņiem, dzinējs neiedarbosies. Kad Preskots izkāps, lai apskatītos, kas noticis, viņš būs zaudējis modrību un Kavano būs labāka izdevība mesties viņam virsū.

Bet vai Preskota uzmanība būs novērsta, Kavano prātoja. Vai pēkšņais automašīnas defekts nesaasinās Preskota modrību? Ja Preskotam ir pistole, ja izceļas apšaude… Es nedrīkstu riskēt viņu nonāvēt, Kavano domāja.

Tad viņš nolēma, ka vislabākais paņēmiens būtu izsmidzināt mazliet tās apdullinošās vielas uz "Porsche" durvju roktura. Kad Preskots tam pieskartos un sabruktu, Kavano pieskrietu klāt, paceltu Preskotu, it kā tas būtu piedzēries, un iestieptu viņu "Taurus".

Kavano uzstīvēja lateksa cimdus, ko bija iegādājies dienas laikā. Izņēma no plastmasas maisiņa aerosola flakonu, izkāpa no mašīnas un aizlika rokas aiz muguras, lai prombraucošie biroja darbinieki nepamanītu cimdus. Pēc brīža viņš jau atkal sēdēja pie stūres. Atlicis flakonu atpakaļ maisiņā, viņš rūpīgi novilka cimdus, uzmanīgi pieskaroties vienīgi to iekšpusei.

"Taurus" atradās puskrēslā. Biroju darbinieki, kas ienāca garāžā, viņu nepamanīja. Garāžā atbalsojās klaudzieni, atveroties un aizveroties automašīnu durvīm. Transporta līdzekļi atstāja savu stāvvietu un devās uz pirmo stāvu. Palika aizvien mazāk un mazāk mašīnu. Sešos "Porsche" bija vienīgā, kas stāvēja pie sienas blakus durvīm, un "Taurus" bija viens no retajiem auto pretējā pusē.

Kavano pārvietoja "Taurus" uz tālāku garāžas sektoru, iejū- kot starp palikušajiem braucamrīkiem.

Pusseptiņi. Aizbrauca vēl daži biroja darbinieki.

Septiņi.

Kad pienāca astoņi un vienīgās mašīnas stāvā palika "Porsche" un "Taurus", Kavano uzmācās nelāgas priekšnojautas.

20

-    Kāds tur augšā atstājis pilnīgi jaunu "Porsche", - viņš paziņoja pie autostāvvietas norēķināšanās stenda puisim ar riņķi degunā. - Jā, smuks, ne?

-    Vai te ir pietiekami droši tik dārgam autiņam?

-    Te vienmēr kāds dežurē, piemēram, es. Pagaidām zagšanas mēģinājumu nav bijis.

-    Pagaidām?

-    Tā īpašnieks maksā pa mēnešiem. Tomēr ērmīgi.

-    Kas ir ērmīgi?

-    Šis to "Porsche" savāc tikai pēcpusdienās. Izbrauc apmēram pusvienos. Drusku pāri pieciem atgriežas.

Un iziet cauri biroja ēkai, Kavano saprata. Tad viņš no ielas vēro, vai viņam kāds sekojis.

21

Viņš mani ir atklājis. Man jāpieņem, ka tas izdzimtenis mani atklājis. Kavano izbrauca no garāžas, kura, kā viņš atskārta, Pres- kotam bija robežlīnija starp Karteru un to identitāti, kuru viņam bija radījusi Kārena. Atgriežoties uz Delmontes avēnijas, Kava- no bija pilnīgi pārliecināts, ka Preskots netālu no garāžas novietojis citu transporta līdzekli, tādu, kurš nepiesaistītu uzmanību un iejauktu pūlī, kā Kavano bija viņam mācījis.

Kavano piesargājās ne reizi neiemest aci atpakaļskata spogulī. Viņš nedrīkstēja riskēt pat ne ar niecīgāko izpausmi, kas liktu Preskotam nojaust Kavano cerību, ka tiek izsekots. Šķita, ka cauri saspringtajam augumam šaujas dzirksteles; Kavano nogriezās pa kreisi un traucās dziļāk Monterejas vēsturiskajā vecpilsētā. Drīz vien viņš attapās uz Kanerija ceļa, kur Džona Steinbeka laikā bija zivju apstrādes fabrikas, bet tagad sabūvēti veikaliņi un kafejnīcas, taču viņš par tiem nelikās ne zinis. Labajā pusē saule slīga dziļāk okeānā. Arī tai viņš nepievērsa ne mazāko uzmanību.

Seko man, Kavano turpināja cerēt. Seko man!

Viņš pūlējās iztēloties, kas šobrīd norisinās Preskota prātā. Pirmais kārdinājums būtu pēc iespējas drīzāk aizlaisties no Karme- las un Monterejas apkaimes. Taču Preskotam zināms vienīgi tas, ka atklāta tikai viņa jaunā personība - Džošua Kārters. Ja Preskots secinās, ka šobrīd Kavano darbojas viens pats, - un tāds iespaids viņam varēja rasties, - vai viņš nesekos Kavano, lai pasargātu Kārenas radīto viltoto identitāti, likvidējot to, kurš apdraud šo identitāti? Tas viss bija atkarīgs no tā, kādu baudu Preskotam sagādāja jaunā dzīve un cik ļoti viņš no tās negribēja atteikties. Vai viņš ņems kājas pār pleciem vai arī aizsargās identitāti, kuras dēļ nogalinājis jau piecus cilvēkus?

Kavano vadīja mašīnu, cik vien vienmērīgi spēja, neveicot nekādus izvairīšanās manevrus. Kanerija ceļš beidzās ar strupceļu, liekot viņam nogriezties vispirms pa kreisi, pēc tam pa labi, taču citādi viņš turpināja braukt taisni, sekojot okeāna piekrastes līnijai labajā pusē. Rietēja saule, vēršot baltās viļņu galotnes tumši iesārtas. Kavano ne reizi neielūkojās atpakaļskata spogulī. Viņš nekā neizrādīja cerības, ka tiek izsekots. Pabraucis garām vairākām apstāšanās vietām, no kurām pavērās gleznaina ainava, visbeidzot viņš izvēlējās pieturvietu, kurā atradās vēl dažas mašīnas. Nobraucis no ceļa, viņš apstājās gabaliņu nostāk no pārējiem automobiļiem, izkāpa no mašīnas un pārgāja pāri ceļam, dodoties uz prāviem akmeņiem piebārstīto okeāna piekrasti.

Tur Kavano, sev par pārsteigumu, izdarīja ko tādu, ko varētu nosaukt par drosmīgu rīcību, lai gan neuzskatīja, ka ar to būtu jebkāds pamats lepoties. Kā Kavano grūtsirdīgi sev atgādināja - ja būtu paklausījis Džemiju un kopā ar viņu devies uz Džekson- holu, viņam šai brīdī nebūtu nepieciešamības nepakļauties visiem aizsardzības instinktiem. Viņš izvēlējās divus zemus akmens bluķus, kas bija gana tuvu viens otram, lai uz viena apsēstos un uz otra uzslietu pēdas. Uzgriezis muguru stāvlaukumam, viņš nolika rokas uz ceļgaliem un gaidīja.

Ūdens klajā mirguļoja saulriets. Uzpūta vēsa brīzīte, iesviežot sejā viļņu šļakatas, kas triecās pret akmeņiem. Taču Kavano uzmanība bija pievērsta vienīgi troksnim, ko sacēla automašīna, kas viņam aiz muguras nobrauca no ceļa un apstājās stāvlaukumā.

Dzinējs palika neizslēgts. Atvērās un pēc brīža aizcirtās auto durvis. Par spīti bangu rēkoņai, Kavano dzirdēja soļus, cilvēkam šķērsojot ceļu. Uz oļiem šņirkstēja kurpes, kāds tuvojās akmenim, uz kura viņš sēdēja.

Soļi apstājās viņam aiz muguras.

Bailes uzkurināja "cīnies vai bēdz" reakciju. Kavano palika neaizsargātajā pozīcijā, centrālā nervu sistēma bija saspīlēta līdz galam, traucoties, pulsējot, pieprasot vairāk skābekļa un vēl steidzīgāku asiņu pieplūdumu.

-    Kā tu mani atradi? - Preskota balss drebēja, gluži kā pirmajā reizē, kad Kavano bija to izdzirdējis.

-     "Vasaras māja" un "Nospēlē man "Mistiju"". - Kavano plaukstas svīda.

Dažus mirkļus klusumu pārtrauca tikai bangas un tukšgaitā rūcošais dzinējs.

-    Tu esi vērīgs.

-    Un tu ātri apgūsti. Citā dzīvē no tevis būtu iznācis operators. — Apelē pie viņa lepnuma, Kavano sevi mudināja.

-    Vai tu vienmēr lieli cilvēkus, kurus grasies nogalināt?

-     Es vairs negribu tevi nogalināt. - Kavano nenovērsās no saulrieta iekrāsotā okeāna.

-    Vai tas pārliecinās mani nenogalināt tevi?

-    Ne jau tāpēc tu te pienāci. Citādi jau būtu nospiedis gaili.

-    Tad kādēļ es te ierados?

-    Lai aprunātos ar mani. - Kavano ar pūlēm kontrolēja elpu.

Un atkal vienīgās skaņas radīja bangas un tukšgaitā strādājošais dzinējs.

-     Nepacel rokas no ceļgaliem! Turpini lūkoties okeānā! - Preskots piekodināja.

Brīzei pieņemoties spēkā, Kavano izdzirdēja soļus uz oļiem. Perifēriskās redzes laukā labajā pusē parādījās plecīgs stāvs, drošā attālumā tuvojoties akmenim. Preskots bija pārmetis pār rokām žaketi, apslēpjot, kā sprieda Kavano, pistoli.

-    Rādās, ka esi viens.

-    Tev bija gana laika novērot garāžu. Tu zini, ka es vienīgais sekoju "Porsche".

-    Ko tu uzklāji durvju rokturim?

-    Tev tik labi izdevies mani novērot?

-    Es virs vairākām garāžas šķērssijām noslēpu mazītiņas videokameras. Sīkas sīciņas. Darbojas ar baterijām. Praktiski nemanāmas. Internets ir stāvgrūdām pilns ar reklāmām: "Kontrolējiet savu bērnu auklīti. Vērojiet, kā jūsu kaimiņu meitene sauļojas." Es veicu novērošanu monitoros busiņā garāžas pirmajā stāvā.

-    Tad tev nav noslēpums, ka palīgu man nav.

-    Ko tu uzklāji durvju rokturim?

-    Apdullinošu vielu, kas iedarbojas caur ādu.

-    Kāpēc tu strādā viens? Kāpēc nepaziņoji valsts iestādēm, kur esi mani atradis?

-    Tāpēc, ka valsts iestādes vēlētos ar tevi noslēgt vienošanos, lai tu liecinātu pret militāristiem, kas tevi nolīga izstrādāt hormonu.

-    Tu to izokšķerēji?

-    Pieņemu, šobrīd tu hormonu nelieto vienīgi tāpēc, ka okeāna vējš aiznestu plūsmu prom, pirms tas tiktu man klāt.

-    Kurš tev par to pastāstīja?

-    Vīrs, kurš sevi nodēvēja par Klainu. Vadīja vienību, kura mēģināja tevi nolaupīt.

-    Es zinu, kas ir Klains. - Preskota balss nocietinājās.

-    Tev par viņu vairs nav jāraizējas. Viņš ir miris.

-    Tavs darbs?

-    Nē. Par to atbildīga sieviete, ko es saucu par Greisu.

-    Greisa?

-    Piecas pēdas un desmit collas gara. Zilas acis. īsi, gaiši mati. Izskatās tā, it kā bieži apmeklētu trenažieru zāli. Viņu varētu dēvēt par pievilcīgu, ja vien neizskatītos tik īgna.

-    Arī es pazīstu Greisu. Viņas īstais vārds ir Alisija.

-    Pārāk sievišķīgs.

-     Sievietei, kuras apmācība ietilpst eksperimentālā īpašo uzdevumu vienības programmā, daļa sievišķības, jādomā, iet zudumā.

Saule gandrīz bija noslēpusies aiz apvāršņa. Iestājoties krēslai, Kavano kļuva skaidrs, kāpēc Preskots bija atstājis automašīnas motoru darbojamies. Priekšējie lukturi bija ieslēgti un pavērsti pret viņiem abiem. Preskots negribēja, lai nosēžas auto akumulators.

-    Viņa bija tā, kas man iedeva apdullinošo vielu, ko uzpūtu uz tava durvju roktura.

-    Man prieks, ka tu pastāstīji.

-    Kāpēc?

-    Šaubos, vai tavu spēju lokā ietilpst laboratorijas un formulas. Tātad to vielu tev kāds iedevis. Tas ir pretrunā ar apgalvojumu, ka tu strādā viens.

-    Es nesadarbojos ar Greisu, tici man.

-    Pārliecini mani!

-     Man ir… - Kavano ar piepūli pārkāpa savu likumu nekad neatklāt personisku informāciju. - Man ir sieva.

-    Tu man teici, ka tev ģimenes nav.

-     Padomā tik, - Kavano attrauca. - Parasti es viņu turu pa gabalu no sava darba. Taču pēc notikumiem bunkurā viņa bija vienīgā, kam es varēju piezvanīt un lūgt palīdzību. Viņa ieradās kopā ar mani Karmelā. Vakar Greisa viņu nolaupīja. Ja es nepiegādāšu Greisai tavu līķi, mana sieva… - vārds iestrēga kaklā, - mirs.

-    Spēcīgs pamudinājums, lai mani novāktu.

-    Gluži otrādi. - Bangu mestās šļakatas mērcēja Kavano seju, taču vaigi bija tā baiļu sastindzināti, ka viņš to gandrīz nemanīja. - Ja es piegādātu tavu līķi, vai Greisai būtu motivācija atlaist manu sievu? Greisai ir papilnam iemeslu mani neieredzēt. Es viņu sakropļoju un iznīcināju viņas vienību.

-    Sakropļoji?

-    Iešāvu kājā. Manis dēļ lec ar kruķiem. Viņas priekšniecība no viņas tikpat kā atteikusies.

-Jā, tas viss kopā viņu katrā ziņā aizkaitinātu, - Preskots piezīmēja.

-    Tādējādi man ir aizdomas, ka, saņēmusi tavu līķi, Greisa izmantos manu sievu, lai atmaksātu par visu, ko esmu viņai ieriebis.

-    Ticami.

-    Es gribu, lai tu man palīdzi, - Kavano sacīja.

Bangas dārdēja. Dzinējs rūca. Lukturu gaisma žilbināja.

-    Kā, lūdzu? - Preskots pārvaicāja.

-    Esmu izdomājis, kā atrisināt mūsu abu problēmas. - Kavano krūtis sažņaudzās.

-    Runā!

-    Mana sieva man ir svarīgāka par visu pasaulē.

-    Svarīgāka nekā pieci miruši draugi?

-    Svarīgāka par visu. Ja ar viņu kas notiks, es nezinu, kā spēšu… Palīdzi man viņu atgūt, un tev vairs no manis nebūs jābaidās. Es tev neko sliktu nedarīšu. Es arī neļaušu nevienam tev ne pirksta piedurt.

-    Tu atkal būsi mans sargs? - Preskots nosprauslājās. - Un kā tieši man būtu tev jāpalīdz?

-    Atrisinot tavu problēmu, es vienlaikus atrisināšu arī savējo. Es zvanu Greisai un paziņoju, ka esmu tevi sagūstījis, taču nenogalināšu tevi, kamēr viņa neatlaidis manu sievu. Es vienojos par apmaiņu. Kamēr sieva nāk pie manis, tu soļo pie Greisas. Taču Greisa neaptver, ka tu neesi mans gūsteknis - tu esi mans sabiedrotais.

-    Kāpēc viņa neko nenojautīs?

-     Greisa zina, ka es esmu mērojis tādu ceļa gabalu, lai tevi nogrābtu. Viņa uzskata, ka mēs esam ienaidnieki.

-    Un mēs tādi neesam?

-Ja tu man palīdzi, tad ne.

-    Kas viņu aizkavēs mani nošaut brīdi, kad es parādos redzeslokā?

-    Viņa gribēs gūt personisku gandarījumu, atrodoties tev tuvu, pirms tev ko nodara. Taču tev katram gadījumam mugurā būs Kevlara veste, kas atrodas manā mašīnā. Greisa tevi ir redzējusi tikai tad, kad biji miesās ražens. Tā kā tu esi pamatīgi zaudējis svaru, veste radīs iespaidu, ka tu līdzinies tam, kāds biji agrāk. Tas nepiesaistīs uzmanību. Tas neradīs viņā aizdomas. Pirms es pagrūdīšu tevi Greisai pretī, izlikšos, ka tevi apstrādāju. Es izgaisināšu viņas neuzticību vēl vairāk, iztēlojot, ka tev ir sasaistītas rokas aiz muguras. Apsējs gan nebūs ciešs, un brīdī, kad nonāksi pietiekami tuvu… Tu proti apieties ar to pistoli, ko slēp zem jakas?

-    Es katru rītu vingrinos šautuvē telpās Monterejā.

Kavano nepūlējās aizrādīt, ka mērķu apšaudīšana krietni atšķiras no tā, kā jāsaņem dūša, lai šautu pa dzīvu būtni. Kā Pres- kots ne reizi vien bija demonstrējis, viņš nogalinot neizrādīja ne mazāko svārstīšanos.

- Brīdī, kad tu atradīsies pietiekami tuvu Greisai, pārrausi saites uz rokām, izvilksi pistoli un nošausi viņu.

-    Viegli teikt. Ja nu viņai ir palīgi?

-    Īstenībā tiešām ir. Vēl viena operatore. Greisa apgalvo, ka ir tā atstumta, ka nevienu citu palīgu nav varējusi atrast.

-    Pastāv varbūtība, ka viņa melo.

-     Mēs izvēlēsimies apmaiņas vietu, kurā varam nokļūt jau pirms viņām. Tā mēs varam novērot, vai negadīsies pārsteigumi.

Lai arī kā notikumi risināsies, tu varēsi paļauties uz manu palīdzību.

-    Tu nudien esi nopietni nobriedis? - Preskots vaicāja.

-    Greisa tevi ienīst tā, ka ne brīdi nerims tevi vajāt. Tu vairs nemūžam nejutīsies drošībā. Ik mirkli sev aiz muguras dzirdēsi soļus. Ja gribi saglabāt savu jauno identitāti, tev viņa jāaptur. Nāc man palīgā atgūt sievu, un es tev palīdzēšu tikt vaļā no Grei- sas.

-    Un pēc tam? Ja mums šis gājiens izdosies, ja atgūsi savu sievu, tu nedarīsi neko, lai man kaitētu?

-    Tieši tā, - Kavano apliecināja.

-     Par spīti tam, ko es izdarīju ar tavu vienību? Tas ir viens ellīgs uzticības pavērsiens. Izklāsti man kādu iemeslu, lai es tev ticētu.

-    Es tev sniegšu labāko iemeslu pasaulē, - Kavano atbildēja. - Mans godavārds.

Kavano pirmo reizi novērsās no tumšā apvāršņa. Gaismas apžilbināts, viņš pagriezās un palūkojās tieši uz Preskotu, uz gandrīz nepazīstamajiem, vīrišķīgajiem sejas pantiem, izteiktajiem vaigiem un žokli, kazbārdiņu, noskūto galvvidu un attīstītajiem pleciem.

-     Es dodu tev savu godavārdu. Palīdzi man atgūt sievu, un tev vairs nekad nebūs jābīstas no manis.

-     Tavu godavārdu? - Preskots to izrunāja kā nedzirdētu jēdzienu.

-    Un manu mīlestību pret sievu.

-    Kā es varu zināt, ka tev vispār ir sieva? Kā es varu zināt, ka te neslēpjas kāda viltība?

-    Es varēju tevi nošaut jau autostāvvietā pie veselības kluba. Es taupīju tavu dzīvību tāpēc, ka mēs viens otram esam vajadzīgi.

Preskota tumšās acis reaģēja.

-    Bet, ja ar to ir par maz, varbūt ticēsi Greisai? - Kavano jautāja. - Motelī, kurā esmu apmeties, telefonam ir iebūvēta skaļruņa funkcija. Kad piezvanīšu Greisai un tu dzirdēsi viņu runājam par manu sievu, vai tad tu ticēsi?

22

Tēmēdams ar pistoli, kas bija paslēpta zem žaketes, Preskots aiz Kavano iegāja moteļa numurā, lika aizslēgt durvis un aizvilkt ciet aizkarus. Kavano kustējās piesardzīgi, turēdams rokas atstatus no sāniem, kaut arī pistoli un Emersona nazi bija atstājis mašīnā, kā Preskots bija noteicis.

Kad aizkari bija ciet, Preskots novietoja žaketi uz krēsla, atklājot, ka visādā ziņā sekojis Kavano paraugam un viņa pistole ir tāda pati, kādu viņš bija redzējis nēsājam Kavano, - "Sig Sauer225".

-    Tieši tā mēs iepazināmies, - Kavano noteica, - tu biji pavērsis pret mani pistoli.

Preskota acu zīlītes bija tikpat milzīgas un tumšas kā toreiz noliktavā.

-    Atceries mūsu sarunu par adrenalīnu? - Kavano apvaicājās.

Preskots pamāja ar galvu un pārlaida mēli pār lūpām.

-    Bunkurā.

-    Es tev stāstīju, ka cilvēku, kas pakļauj adrenalīnu un izvēlas "cīnīties", nevar saukt par drosmīgu. Bet tāds kā tu, kurš spēj darboties, par spīti bailēm, alkst bēgt, tomēr enerģiski stājas pretī draudiem, - tāds ir drosmīgs.

-    Nepielaizies! Mana vienīgā vēlēšanās ir atbrīvoties no saviem ienaidniekiem.

Kavano norādīja uz kumodi.

-    Es grasos atvērt šo atvilktni un tev kaut ko parādīt.

-    Tikai lēnām!

Kavano atvēra atvilktni ar kreisās rokas pirkstu galiem.

-    Krūšturi. Biksītes. Es jau labi sen atmetu transvestīta paradumus.

-    Ko? - Preskota vaigi piesarka.

-    Vannas istabā atradīsi sieviešu tualetes piederumus. Matu laku. Lūpu krāsu. Sejas krēmu. Mazu asmenīti. Es gribu, lai tevī nepaliek ne šaubu ēna, ka es ceļoju kopā ar sievieti.

-   Labi, tu mani pārliecināji, - Preskots samulsis novilka. - Jautājums ir tāds - vai viņa ir nolaupīta.

Kavano izņēma no krūšu kabatas Greisas iedoto papīra lapiņu. Viņš piegāja pie telefona, kas atradās pie gultas, piespieda devītnieku, pieslēdzot līniju ārpasaulei, nospieda pogu, kas aktivizēja telefona skaļruņa funkciju, un piezvanīja uz mobilo tālruni, kuru, pēc Greisas teiktā, viņa lieto.

Apsēdušies gultās viens otram pretī, Kavano un Preskots, kurš vēl aizvien bija pavērsis pistoli pret Kavano, dzirdēja pirmo pīkstienu.

Otrs pīkstiens.

Mirklī, kad Kavano sāka bažīties, vai Greisa būs sazvanāma, atbildēja spīva sievietes balss:

-    Hallo!

Kavano palūkojās uz Preskotu, it kā taujādams: vai tu pazīsti?

Preskota lūpas nobālēja.

Sakaros ar mobilo tālruni iejaucās traucējumi. Labi, Kavano padomāja. Viņa neievēros nedaudz dobjo skaņu, kādu rada skaļruņa funkcija.

-    Tas esmu es, - Kavano atsaucās.

-    Ceru, ka zvani, lai pavēstītu labas ziņas.

-    Preskots ir pie manis.

-    Beigts?

-    Es gribu dzirdēt sievas balsi.

-    Es prasu, vai viņš ir miris!

-    Un es teicu, ka gribu dzirdēt sievas balsi.

Kavano dzirdēja vēl dažus sprakšķus un tad apslāpētas, nešpetnas balsis fonā.

Pēkšņi Greisas spalgā balss atgriezās, sakot:

-    Pasaki, ka tev viss ir kārtībā.

Atbilde nesekoja.

-    Dieva dēļ, runā!

-    Man… - Džemijas sāpēs sažņaugtā balss lika Kavano kaklam līdzjūtībā iesūrstēties. - …Man viss kārtībā.

-    Tā, - Greisa iejaucās. - Viņa jūtas labi. Kas ir ar Preskotu?

-    Ko jūs, sasodīts, viņai esat nodarījušas?

-    Neko tādu, ko nevar padarīt vēl sāpīgāku.

Kavano acu priekšā pēkšņi nostājās mokpilna aina - Džemi- ja ar asinīm notraipītu seju.

-    Jo drīzāk tu viņu atgūsi, jo drīzāk viņa saņems maigu mīlnieka aprūpi, - Greisa ņirdzīgi izmeta. - Preskots. Tu teici, ka ziņas ir labas. Viņš ir miris?

-Nē.

-    Tad tās ne tuvumā nav labas ziņas. Kāpēc tu viņu nenogalināji?

Kavano pavērās Preskotā, mēmi jautādams: nu tu dzirdi? Es tevi nemānīju.

Preskota gludā galva spīdēja sviedros.

-    Gribu būt drošs, ka atgūšu savu sievu, - Kavano atteica.

-    Tu uzskati, ka es varu neturēt savu solījuma pusi?

-    Jā, ja piegādāšu tev līķi. Vai tev būtu kāda motivācija atdot man sievu? Tagad vani piedalīties līdzvērtīgā apmaiņā. Kad es redzēšu savu sievu, tu redzēsi Preskotu. Kad tu atlaidīsi manu sievu, es atlaidīšu viņu. Pēc tam tu varēsi ar Preskotu darīt, ko gribi.

-    Nolādēts, tā mēs nebijām vienojušies.

-    Bet tieši tā notiks.

Skaļrunī iestājās klusums, ja neņem vērā elektronisku šņākoņu.

-    Man nepatīk, ka uz mani izdara spiedienu, - Greisa noskaldīja.

-    Tev vajadzētu būt apmierinātai. Tu apliecināji, ka tev līdz rītrītam jāatgūst priekšniecības uzticība. Tā tu apsteidz grafiku. Atdod man sievu, un Preskots nonāks tavā rīcībā. Mūsu abu nedienas tūlīt būs galā.

Greisa ieslīga klusumā un beidzot gurdi, izmisīgi nopūtās.

-    Kur tu gribi veikt apmaiņu?

Kavano trešoreiz palūkojās Preskotā. Pa ceļam uz moteli viņi bija apsprieduši apmaiņas loģistiku, ja Kavano spētu pārliecināt Preskotu par savu vārdu patiesīgumu un Preskots būtu ar mieru piedalīties. Preskots, kurš bija krietnu laiku pētījis Karmelas apkārtni, bija nācis klajā ar priekšlikumu.

Kavano Greisai sacīja:

-    Aptuveni piecpadsmit jūdžu uz dienvidiem no Kannelas uz pirmās maģistrāles ir ceļš, kas iestiepjas kalnos. Uz ceļa zīmes rakstīts "Vēstures piemineklis".

-    Kultūras man vēl trūka! Kas tā par vēsturisku vietu?

-    Akmens kapela, kuru tūkstoš deviņi simti sestajā gadā uzcēla kāds vientuļnieks. Baņķieris, kura ģimene gāja bojā Sanfrancisko zemestrīcē. Tā gan jau praktiski sabnikusi. Tur reti kāds parādās.

-Jāprasa, kā tev par šo kapelu zināms.

-     Esmu jau agrāk bijis Karmelā, - Kavano meloja. - Reiz, braucot no Losandželosas, ieraudzīju šo pagriezienu un izdomāju to apskatīt.

-    Un man jājūt paļāvība, tiekoties ar tevi tādā vietā?

-    Paklau, tu esi tā, kurai šī palīdzība vajadzīga. Mana vienīgā vēlēšanās ir tikt vaļā no tā elles izdzimuma un atgūt savu sievu. Ko tu ar Preskotu izdari kalnos, kur tevi neviens netraucēs, tā ir tava darīšana. Biju domājis, ka tādu nomaļu kaktu spēsi novērtēt.

Vēl viena izmisīga, gurda nopūta. Greisā aizdomas cīnījās ar nepieciešamību atgūt priekšniecības uzticību.

-    Cikos?

-    Pēc stundas.

-    Tik ātri tur netikšu. Lai būtu pēc divām! - Greisa pārtrauca sarunu.

23

Kavano atslēdza telefona skaļruņa funkciju un novietoja klausuli uz aparāta. Viņš stīvu muti vērās Preskotā un pistolē, kuru tas bija pavērsis pret viņu.

-Nu?

Preskots, nedroši ievilcis elpu, šķita parādām pārsteidzošu gribasspēku, sakopoja visus spēkus, šā procesa laikā nez kāpēc izskatoties blīvāks un stingrāks. Viņš pievērsa skatienu cipariem pulkstenī pie gultas - 10:20.

-    Viņa meloja, teikdama, ka nokļūs tur tikai pēc divām stundām.

-    Trāpīts!

-    Viņa tur būs pēc iespējas ātrāk, - Preskots turpināja. - Lai ierīkotu lamatas un pieraudzītu, ka slazdus nesagatavo tu.

-    Vēlreiz trāpīts! Es jau kuro reizi atkārtoju - tu neesi izvēlējies pareizo profesiju.

-    Mums nav daudz laika, - Preskots sacīja.

-    Kāda būs tava izvēle - turpināsi bēguļot, nemitīgi lūkojoties pāri plecam, vai arī jau šovakar pieliksi punktu nedienām?

Preskots lūkojās viņā, pareizāk sakot, lūkojās cauri viņam, it kā Kavano nesēdētu viņam pretī, it kā Preskots vērtos nomācošā nākotnē, kas sastāv no nebeidzamas vajāšanas dienām un naktīm.

Beigu beigās viņš piecēlās kājās. Tumsnējā kazbārdiņa asi kontrastēja ar vaigu bālumu. Pāri kailajai galvai sūcās sviedri. Preskots izskatījās tā, it kā šie divi vārdi būtu visgrūtāk izrunājamie viņa mūžā.

-    Dodamies ceļā.

septītā daļa

Draudu iznīcināšana

-             1

-    Novelc kreklu! Uzmet mugurā šo! - Kavano pasniedzās zem "Taurus" aizmugurējā sēdekļa pārvalka un izvilka tur noslēpto ložu necaurlaidīgo vesti. - Tavs krekls ir gana brīvs, un zem tā pavilktā veste nebūs pamanāma. Virs krekla uzvelc žaketi, lai noslēptu pistoli!

"Taurus" bija novietots pustumsā moteļa stāvlaukumā. Izmantojot automašīnu par aizsegu, Preskots paklausīgi izdarīja to, ko viņam lika. Kad Kavano skatienam uz niecīgu mirkli pavērās Preskota stingrais vēders un attīstītie krūšu muskuļi, viņš bija pārsteigts.

Kad Preskots bija uzvilcis žaketi, Kavano pakampa sudrabainās līmlentes rituli no aizmugurējā sēdekļa grīdas.

-   Tagad apsēdies priekšā! Kamēr brauksim, aptin lenti ap potītēm.

Preskota sejas izteiksme bija aizdomu pilna.

-    Aptin tā, lai izskatās cieši! - Kavano mācīja. - Un tad liec lietā šo! - Kavano atvēra šofera puses durvis un pacēla Emerso- na nazi, ko Preskots bija pavēlējis atstāt kopā ar pistoli pie mašīnas pedāļiem. Piespiedis īkšķi pie izciļņa asmens neasajā pusē, Kavano atvāza nazi un pasniedza to Preskotam. - Iegriez līmlenti no iekšpuses, lai nepieciešamības gadījumā vari atplēst to vaļā ar kājām.

Preskots vēl aizvien skatījās ar aizdomām.

-    Vai tev neliekas, ka šādā attālumā es būtu varējis izraut tev pistoli un nošaut tevi? - Kavano apjautājās. - Kamēr tu esi ar mani, tu esi drošībā. Aptin līmlenti ap potītēm un pēc tam iegriez ar nazi! Esi uzmanīgs! Asmens ir ass.

Kavano iekāpa automašīnā, pacēla pistoli no grīdas, iestūma to makstī un gaidīja, līdz Preskots viņam piebiedrosies. Presko- tam nācās vēlreiz sakopot spēkus, līdz viņš iekāpa.

Kavano nekavējoties nobrauca divus kvartālus līdz spoži apgaismotam pārtikas veikalam, kuru bija ievērojis, kopā ar Pres- kotu dodoties uz moteli. "Atvērts līdz pusnaktij" - vēstīja neona izkārtne. Viņš iedrāzās iekšā un pēc piecām minūtēm atgriezās ar papīra maisiņu un tā saturu izbēra uz sēdekļa.

Kavano traucās tālāk, un Preskots pameta skatienu uz četriem priekšmetiem - pudelīti bezkrāsaina kukurūzas sīrupa, pudelīti sarkanās pārtikas krāsvielas, plastmasas bļodiņu un milzīgu plastmasas karoti.

-    Kam tas viss domāts?

-    Samaisi bļodiņā mazliet kukurūzas sīrupa un pārtikas krāsvielas, - atteica Kavano, vadīdams auto uz 1. maģistrāli.

-    Dieva dēļ, kādā nolūkā?

-    Ja nepiemin profesionālu grima komplektu, šis ir labākais paņēmiens, kā imitēt kreveles un žūstošas asinis.

Viņi pievienojās auto lukturu gaismas straumei, kas devās pa 1. maģistrāli dienvidu virzienā. Par spīti nepacietībai, Kavano strikti ievēroja ātruma ierobežojumu. Paneļa pulkstenis rādīja 10:40. Tikšanās vietā viņiem bija jāierodas cik vien iespējams agri, un divdesmit minūtes jau bija palaistas vējā.

Preskots pabeidza maisīt mikstūru un iebāza roku žaketes kabatā, izvelkot pelēku metāla stobriņu.

Kavano saspringa.

-    Tas ir…?

-    Hormons. - Preskots pamāja. - Tev bija taisnība. Es to nelietoju pludmalē tāpēc, ka vējš to būtu aizpūtis sāņus. Ja pagriežot korķīti, drošības nolūkos iedarbojas divdesmit sekunžu aizture. Pēc tam tās saspiestais saturs izplūst.

-    Tu esi iecerējis to lietot tikšanās laikā?

-    Nostādi mūs tā, ka vējš pūš no muguras.

-    Ja nu tas nav iespējams? Ja man kaut drusku tās gāzes ieplūdīs sejā, es nevarēšu palīdzēt. Un ja nu Greisa ar partneri reaģē tieši tāpat kā reindžeri Floridā? Nevis bēg, bet sāk panikā šaudīties. Un lodes var trāpīt Džemijai.

Preskots neatbildēja.

-    Nē, - Kavano noskaldīja.

-    Bet…

-    Noliec to uz sēdekļa!

Preskots palūkojās uz viņu.

-    Dari tā, - Kavano neatlaidās. - Atstāj te!

Preskots nolika stobriņu uz sēdekļa.

-    Šā hormona dēļ es pirmo reizi uzzināju, kas ir bailes, - Kavano teica. - Vai pastāv arī neitralizētājs? - Viņš cerēja, ka jautājums izklausās nevērīgs.

-    Protams. Citādi pat drošības aizture nelīdzētu, un ierocis iedarbotos arī uz cilvēku, kurš to atskrūvēj is.

-    Pretlīdzeklis bailes nenovērš?

-    Tikai hormona radītās.

-    Es gribu, lai tu man to izsniedz, - Kavano sacīja.

-    Nevaru.

-    Kāpēc ne?

-    Pretlīdzekļa nav man līdzi, - Preskots attrauca. - Pat ja es varētu tev to iedot, šobrīd tas nekādi nelīdzētu.

-    Ko tu stāsti?

-    Tu tik un tā baidītos par sievu. Iemīloties kādā, tu sāc baiļoties, ka ar šo cilvēku var kaut kas notikt. Man, par laimi, ir izdevies no šīm bailēm izvairīties. Nu tev būs izdevība noskaidrot.

-    Ko noskaidrot?

-    Kā kļūt drosmīgam.

2

Viņi pabrauca garām Karmelai un virzījās tālāk uz dienvidiem, gaišo lukturu skaits ruka, līdz tikai rets automobilis pabrauca ga-

rām, un viņi nonāca lielākoties neapdzīvotā apkaimē pie Lobo- sas raga.

Drīz vien Kavano caur koku ēnām saskatīja attālu māju gaismas.

-    Kas ir šis ciems?

-     Karmelhailendsa. Neliels māju puduris stāvā krastā virs okeāna.

Kavano labajā pusē pamanīja ceļu, kas vijās uz ciematu. Gaismas kūļiem caururbjot ēnas, viņš novirzīja mašīnu uz celiņa un apstādināja starp kokiem.

Kavano izslēdza apgaismojumu.

-    Agrāk es to nedrīkstēju, satiksme bija pārāk dzīva. Tavu seju varēja pamanīt policists un mūs apstādināt.

Kavano paņēma plastmasas karoti, iegremdēja to mikstūrā un iztriepa koši sārti iekrāsoto kukurūzas sīrupu ap Preskota mutes kreiso kaktiņu, pār kreiso vaigu, deniņiem un izveidoja tādu kā dziļu brūci pār viņa kaili noskūto galvu. Saskaroties ar gaisu, mikstūra sāka biezēt; izskatījās, it kā uz Preskota sejas būtu sarecējušas asinis.

Kavano ieslēdza mašīnā gaismu, un atblāzma no paneļa ļāva viņam nopētīt radīto iespaidu.

-    Izskatās, ka pēc tevis ilgojas slimnīcas palāta.

-    Bet es saožu kukurūzas sīrupa smaku.

-    Kad tu nonāksi tik tuvu Greisai, ka viņa varēs to saost, viņa jau būs pagalam.

-    Gribu būt drošs.

-    Kā to saprast?

-    Tam jābūt īstam.

-    Nesaprotu, ko tu…

-    Iegriez man! - Preskots lika.

-Ko?

-   Galvā. Brūces galvā asiņo satriecoši. Varam līdzīgais smārds nomāks kukurūzas sīrupa smaku.

-    Jēziņ… - Kavano izdvesa.

-    Dari tā! - Preskots sarāvās, ieraugot Kavano paceļam Emer- sona nazi.

Iegriezdams divas collas garo robu virs Preskota pieres, Ka- vano tikai varēja iztēloties, kāda rakstura stingrība bija nepieciešama Preskotam.

Asinis mutuļoja.

Kavano noslaucīja asmeņa sānus pret Preskota seju un žūsto- šo mikstūru.

Preskots tagad izskatījās pēc dzīva miroņa.

-    Izstiep rokas uz priekšu! - Kavano norīkoja.

Tās drebēja, un Kavano savija sudrabaino līmlenti ap Preskota rokas locītavām. Iebāzis Emersona nazi starp locītavām, Kavano uzmanīgi iegrieza līmlenti no iekšpuses gan priekšā, gan aizmugurē. Šādas darbības rezultātā līmlente no attāluma izskatījās neskarta, taču patiesībā tās sīkstums bija novājināts, un Preskots bez pūlēm to pārraus pušu.

-    Kārtībā? - Kavano apvaicājās.

Preskots paraustīja rokas, izmēģinot līmlentes stiprumu, un gandrīz pārplēsa to. Ievelkot plaušās gaisu, elpa notrīsēja.

-    Kārtībā.

Kavano apgrieza mašīnu otrādi un atgriezās uz 1. maģistrāles, turpinot ceļu dienvidu virzienā. Labajā pusē mēness lēja gaismu pāri okeānam. Kreisajā mirdzēja retas uguntiņas kalnā. Uz ceļa bija tikai "Taurus", neviena cita automašīna.

-    Pagrieziens nākamajā līkumā! - Preskots aizžņaugtā balsī ieminējās.

-    Tu šo apkaimi pazīsti tīri labi.

-    Kad sāku nomest svaru, izvairījos no ļaužu pūļiem, līdz mana āriene bija, kā nākas, pārvērtusies. Es šo pusi esmu izmalis no viena gala līdz otram.

Kavano iebrauca līkumā, un "Taurus" lukturu gaisma apmirdzēja zīmi "Vēstures piemineklis". Viņš nogriezās pa kreisi un uzbrauca uz grambaina zemesceļa, kas ieveda drūmu koku pudurī.

Celiņš iestiepās mēness apmirdzētā pļavā un aiz tās no jauna ielīkumoja kokos. Dažās vietās grambas bija tik dziļas, ka "Taurus" apakša atsitās pret akmeņiem un zemi. Zaru biežņa virs galvas neļāva saskatīt mēness pielietās debesis. Krūmi skrāpēja mašīnu.

-     Drīz būs vēl viena pļaviņa, - ierunājās Preskots. - Kapela atrodas uz nogāzes otrā pusē. Nekā daudz apskatāma gan tur nav. - Preskota elpa paātrinājās un kļuva griezīgāka. - Ja nu vienīgi neliels tornītis ar krustu galā, viss pārējais ir sabrucis.

-    Izelpodams lēni noskaiti līdz trīs!

-Ko?

-    Aizturi elpu un noskaiti līdz trīs! Tad izelpodams skaiti līdz trīs! Atkārto vairākas reizes! Tas palīdzēs. Pēc tam noliec galvu, lai tevi neierauga. Izliecies, ka esi bez samaņas.

Preskots, kura bālums bija redzams pat tumsā, paklausīja.

Kavano klausījās pārspīlētajā, vienmērīgajā Preskota elpas vilcienu ritmā. Viņš izjuta katru reizi, kad mašīna sakratījās uz ceļa, it kā grīļotos paša sirds. Viņš nogriezās spējā līkumā un no tumšā meža iznira vēl vienā pļavā, ko apmirdzēja ne tikai mēness gaisma, bet arī pēkšņi automašīnas gaismas kūļi vietā, kurā, pēc Preskota vārdiem, bija jāatrodas kapličai.

-    Nolādēts, viņa te ieradusies jau pirms mums, - Kavano noteica.

3

Viņš nepalēnināja ātrumu, neizlikās, ka ir pārsteigts, un turpināja virzīties pa ceļu pretī auto lukturu gaismai.

-    Gatavs? - viņš jautāja uz grīdas sakņupušajam Preskotam.

-    Mazliet par vēlu atzīt, ka gribu atkāpties.

-    Pēc piecām minūtēm tev vairs nekas nedraudēs. Es būšu atguvis sievu, un tu būsi brīvs.

-     Tas triks ar nākotnes laiku paveica brīnumus, kamēr tu mani glābi noliktavā, - Preskots atteica. - Jā. Pēc piecām minūtēm tu būsi atguvis sievu, un es būšu brīvs.

Dzirdot Preskotu to sakām, Kavano daļēji sajuta šo vārdu burvību.

-    Palūkosim, vai tu esi tikpat labs aktieris kā bioķīmiķis.

-    Un palūkosim… - Preskots trīs sirdspukstus aizturēja elpu, - vai tu esi tik labs sargs, kāds solījies būt.

"Taurus" tuvojās gaismai. Greisa, atbalstīdamās uz kruķiem, stāvēja blakus "Mercury Sable", kas bija tik izplatīta mašīna, ka spēja viegli iejukt starp citām, un tāpēc drošības speciālisti to bija iecienījuši. Viņpus transporta līdzekļa Kavano auto luktum gaismas lokā kļuva redzams kapelas tornīša krusts. Zemāk rēgojās sagruvušās sienas.

Viņš apstādināja automašīnu astoņdesmit pēdu attālumā no Greisas mašīnas, gabaliņu pirms reāla pistoles šāviena attāluma nakts apstākļos. Allaž pastāvēja iespēja, ka starp kokiem slapstās snaiperis ar šauteni, taču, lai pienācīgi nomērķētu, šāvējam būs nepieciešams nakts redzamības tēmēklis, un Kavano šaubījās, vai Greisa tik īsā laikā un tik žigli būs sadabūjusi tādu izsmalcinātu ekipējumu. Turklāt abu auto priekšējo lukturu spilgtā gaisma vairākumu nakts redzamības aprīkojumu traucēs, jo tā darbības pamatā bija mēness un zvaigžņu radītā apgaismojuma paspilgtināšana, taču lukturu gaisma to nomāks - būtībā snaiperis tiek apžilbināts.

Kavano atstāja dzinēju darbojamies un lukturus ieslēgtus un izkāpa ārā. Nakts bija salta, vairojot jau tā auksto sajūtu krūtīs.

Miegdams acis spilgtajā gaismā, cenšoties runāt droši, viņš uzsauca Greisai:

-     Tu agri esi ieradusies. - Tas viņam atgādināja rīta sarunu miglas apkļautajā Tora namā. Vārdi atbalsojās no mežiem klātajām nogāzēm visapkārt.

-    Izklausās, ka es neesmu vairāk pārsteigta par tevi, ieraugot, ka arī tu esi centies ierasties par agru, - Greisa atbildēja. - Atver visas mašīnas durvis!

Kavano paklausīja. Viņš zināja, ka Greisa pavēlēja atvērt durvis vienīgi tādēļ, lai meža malā stāvošs cilvēks varētu pārliecināties, vai mašīnā kāds slēpjas. Tas modināja bažas, ka viņš ir pārrēķinājies - nogāzē tiešām patveries snaiperis un tā nakts redzamības tēmēklis ir tāds reti sastopams moderns ražojums, kura darbība pamatojas nevis uz gaismas paspilgtināšanu, bet gan uz siltuma izstarojumu, ko auto lukturu gaisma neiespaido.

Juzdams nelabumu, Kavano atvēra aizmugurējās kreisās durvis, apgāja mašīnai apkārt, atvēra aizmugurējās labās durvis un paspēra pāris soļu uz priekšu, lai atvērtu pasažiera puses durvis. Viņš atkal bija nostājies blakus lukturu gaismas kūļiem, cerēdams, ka tie viņu nevis atklās, bet gan sniegs viņam patvērumu.

Taču Kavano radās aizdomas, ka tūliņ piepildīsies viņa ļaunākās priekšnojautas un plāns neizdosies.

Lūdzu, Dievs, palīdzi man atgūt Džemiju, viņš lūdzās.

Piepeši Greisa pateica ko tādu, kas visu mainīja un viesa viņā cerību.

-    Kur ir Preskots?

Kādēļ gan viņa to prasa, Kavano brīnījās. Tā kā visas durvis bija vaļā, Preskots jebkuram sānos stāvošam cilvēkam ir redzams. Snaiperis, izpētījis mašīnas iekšieni, ar pārnēsājamo rāciju vai citu līdzīgu divvirzienu radioierīci paziņotu Greisai, ka Kavano nav paņēmis līdzi palīgus.

-    Pa pusei nesamaņā priekšējā sēdeklī. - Rīkojums atvērt durvis bija blefs, Kavano apķērās, cerībām spārnojot pulsu. Viņa vēlas, lai es domāju, ka mežā uzturas snaiperis. Taču patiesībā tā nav. Pretējā gadījumā Greisai būtu paziņots, kur ir Preskots, un tas, ka viņš ir vienīgais cilvēks, kas atrodas mašīnā.

-    Velc to kropli ārā!

-    Vispirms gribu redzēt savu sievu.

Greisa, izskatoties nepacietīga, atlaida vienu roku no kruķa un pamāja kādam, kurš bija noslēpies starp kapelas sabnikuša- jām sienām.

Divi stāvi izslējās taisni un iznira lukturu gaismā. Viens bīdīja otm. Grūstīja sieviete ar spēcīgu miesas uzbūvi. Viņas īsi apgrieztie mati bija tumši, nevis gaiši kā Greisai, taču citādi viņa gan pēc auguma, gan pēc kompleksijas stipri līdzinājās Greisai - iespējams, tāpēc, ka abas bija piedalījušās vienā un tai pašā sieviešu īpašo uzdevumu vienības apmācības grupā, kuru bija minējis Preskots.

Tā, kuru grūstīja, bija Džemija. Viņas rokas bija sasietas priekšā. Viņa sasvērās un pieliecās, it kā aiz sāpēm. Kad Džemija pacēla galvu, Kavano ieraudzīja uz sejas asinis. Dusmas aizsvilināja muskuļus. Viņā modās kliedziens.

-    Izvelc Preskotu ārā! - Greisa deva rīkojumu.

Kavano piegāja pie pasažiera puses durvīm un pārliecinājās, ka Preskots klausījis pavēlei - metāla stobriņš bija palicis uz sēdekļa. No mašīnas izvilktais Preskots nokrita tik smagi, ka ievaidējās.

Ar tādu pašu spēku Kavano vilka viņu uz mašīnas priekšgalu. Lukturu gaismā, Greisas un tās sievietes, kas stumdīja Dže- miju, acu priekšā Kavano pāris reižu iespēra viņam pa sāniem, jūtot, kā kurpe ietriecas ložu necaurlaidīgajā vestē zem Preskota krekla. Lai gan veste aizsargāja dzīvībai svarīgus orgānus, Preskots sitienu spēku sajustu tik un tā. Viņš ievaidējās vēlreiz. Pēc ceturtā spēriena viņš apvēlās un gulēja, piespiedis rokas pie auguma.

-    Kājās! - Kavano pavēlēja. - Es negrasos tevi tādu gabalu vilkt.

Kavano atsprādzēja Emersona nazi no bikšu kabatas iekšpuses, atvāza to ar īkšķi un pāršķēla sudrabaino līmlenti ap Preskota potītēm, atbrīvojot tās. Aizvāzis asmeni un piesprādzējis nazi tai pašā kabatā, viņš pavilka Preskotu augšup. Preskota galva spēcīgi sazvārojās no rāviena spēka. Kavano stāvēja aiz muguras, turēdams viņu aiz pleciem un pūlēdamies noturēt viņu taisni, jo Preskots gāzās vispirms uz vienu pusi, pēc tam uz otru.

-    Tu viņu gribēji, tu viņu dabūji, - Kavano paziņoja Greisai.

-    Ko tas viss nozīmē? - Greisa noprasīja. - Tas nav Preskots.

-    Skaidrs, ka ir.

-    Preskots neizskatās tāds…

-     Lai nomaskētos, viņš pamatīgi nokrities svarā. Es pierādīšu, ka tas ir viņš. Nu, perdeli, pasaki kaut ko!

Preskots joprojām šūpojās.

Kavano iegrūda dunku Preskota ložu necaurlaidīgajā vestē, aknu apvidū. Lai neatdauzītu pirkstu kauliņus, viņš pēdējā brīdī noslāpēja sitiena spēku, kad dūre vairs Greisai nebija redzama.

Preskots ierūcās un saliecās uz priekšu.

-    Es tev liku viņai kaut ko pateikt!

-    Ē… - Šķietami sāpju mocīts, Preskots pacēla galvu. - Kā…- Viņš ieklepojās, it kā viņam būtu kaut kas lauzts. - Kā sviežas, Ela?

-    Tas ir viņš, - Greisa sacīja. - Dievs tēvs, kāda viņam seja! Ko tu esi ar viņu izdarījis?

-    Mazliet atmaksāju par to, ko viņš izdarījis ar maniem draugiem. Tagad ir tava kārta likt viņam izbaudīt tavu atriebību. Laid manu sievu vaļā! Es palaidīšu vaļā Preskotu.

Balansēdama uz kruķiem, Greisa palūkojās uz savu draudzeni un pamāja ar galvu.

Draudzene pastūma Džemiju garām mašīnai. Auto lukturu gaismas ieskauta, Džemija kūņojās uz priekšu.

-    Tava kārta, - Greisa ierunājās.

Kavano pagrūda Preskotu uz priekšu. Preskots kā marionete, kuru vada spazmatiska leļļu meistara raustītas aukliņas, šūpojās šurpu turpu, kājas burtiski atsacījās klausīt.

-    Džemija, vēl tikai mazliet. - Kavano vēroja, kā sieva klup- šus virzās viņam tuvāk. - Tūlīt viss būs galā. Tev tikai jātiek pie manis.

Pa to laiku Preskots steberēja pretī Džemijai un viņas pavadonei.

Negaidīti viņš saļima uz ceļiem.

Kavano piegāja klāt un uzrāva viņu kājās.

-    Kusties, nolādēts! Cilvēki tevi gaida. Domā, man nav cita darāmā, kā nīkt te, kamēr tu liec vienu soli aiz otra.

Viņš vēlreiz pagrūda Preskotu, kas šķita vēl nesaraujamāk saistīts ar spazmatisko leļļu meistaru.

Preskotam streipuļojot tuvāk Greisai un viņas partnerei, abas sievietes šķita šausmināmies par viņa grotesko ārieni.

Džemija klupdama krizdama tuvojās Kavano, viņas zaļās acis lukturu gaismā jau bija labi saskatāmas.

Preskots jau otro reizi apstājās, grasoties sabrukt.

-    Kusties! - Kavano piegāja klāt un atkal viņu pagrūda. Šajā brīdī viņi atradās pusceļā starp mašīnām.

Preskots locīdamies virzījās uz priekšu, un Džemija pasoļoja viņam garām. No lūpām tecēja asinis, viņa ar šausmām acīs uzlūkoja to postu, kāds acīmredzot nodarīts Preskota sejai.

Gandrīz galā, gandrīz brīvi, Kavano prātoja, klusībā lūdzoties. Tikpat labi Greisa šai brīdī varēja uz Kavano izšaut, kamēr viņš ved Džemiju. Viss bija atkarīgs no dažām turpmākajām sekundēm.

- Dosimies mājās, - viņš sacīja Džemijai. Grasoties aplikt viņai roku ap vidu, Kavano ar žestu viņai norādīja virzīties uz mašīnu.

Taču tai brīdī Kavano uzmanību saistīja rosība aiz Preskota. Atspiežoties pret vienu kruķi, Greisa atvēzēja otru, lai gāztu Pres- kotam pa seju, jo tas metās uzbrukumā. Tostarp Greisas draudzene notēmēja pistoli pret Preskotu.

Es devu savu godavārdu, Kavano iešāvās prātā.

Greisa trieca ar kruķi, un Preskots, izvairīdamies no sitiena, novēlās zemē. Kruķis nosvilpa pār galvu. Viņš nokrita ar rokām zem auguma, slēpjot tās apkārtējo skatieniem.

Tagad viņš pārrauj līmlenti un pakampj pistoli zem žaketes, Kavano nodomāja.

Greisa atspiedās pret kruķi, lai gāztu otro reizi.

Mirklī, kad Preskots ripoja sāņus, lai izbēgtu no sitiena - daudz straujāk, nekā viņš apdullušajā stāvoklī varētu spēt, - Kavano izvilka pistoli.

Trīs šāvieni no trim dažādiem ieročiem nodārdēja tik drīz cits pēc cita, ka gandrīz saplūda kopā, - Greisas draudzene iešāva Preskotam krūtīs. Preskots nodrebēja un iešāva Greisai galvā, un tikmēr kruķis brāzās viņa virzienā, iebelžot pa zemi Preskotam aiz muguras. Kavano izdzirdēja kliedzienu, lodei ķerot Greisas pavadoni krūtīs un triecot viņu atmuguriski. Ceturtais šāviens, šoreiz atkal to raidīja Preskots, apklusināja kliedzienu - lode trāpīja sievietei sejā un nogāza viņu zemē.

Gaisā virmoja kordīta smaka, tā strūdziņas peldēja starmešu gaismā.

Ausīm zvanot, degošiem nerviem, Kavano apcirtās pret Dže- miju, ar atvieglojumu ieraugot, ka viņa, līdzko sākās apšaude, acumirklī bija nometusies zemē.

-    Tu neesi ievainota? -Nē.

-    Tu droši zini? -Jā.

Viņš apsviedās pret Preskotu.

-    Tu neesi cietis?

Gulēdams uz zemes, cīnīdamies pēc elpas no lodes belziena pa Kevlara vesti, Preskots vilcinājās ar atbildi. Domājams, arī viņš vēl nebija nonācis pie atziņas, ka krīze ir galā un viņam vairs turpmāk nebūs jādzīvo bailēs. -Nē.

-     Es savu vārdu turēju, - Kavano turpināja. - Es tev palīdzēju. Es tevi aizsargāju. Tā kā tu palīdzēji man, tev vairs nav no manis jābaidās. Lai kāds būtu mans naids, es tevi vairs nevajāšu.

Preskots pamāja ar galvu, nekustīgi gulēdams uz zemes un rīstīdamies pēc elpas.

-    Ja neatminējies noslaucīt pirkstu nospiedumus no patronām, pirms tās ielādēji, sameklē tukšās patronu čaulītes un paņem līdzi, - Kavano atgādināja.

-    Es atcerējos.

-     Brauc prom Greisas mašīnā! To pametot, ielāgo, ka jānoslauka nospiedumi no visa, kam esi pieskāries.

-    Es neaizmirsīšu.

-    Tad mūsu darījums ir noslēdzies.

Nenovērsis seju no Preskota, neizlaizdams no rokas pistoli, Kavano kāpās atpakaļ pie Džemijas, palīdzēja viņai piecelties un turpināja kāpties atpakaļ uz automašīnu.

-   Tu neesi cietusi? - Kavano vēlreiz viņai pajautāja. - Vai nevajag tevi aizvest pie ārsta?

Preskots palika guļam uz zemes, piespiedis roku pie krūtīm vietā, kur lode bija atsitusies pret vesti un katrā ziņā izraisījusi zilumu.

Kavano un Džemijas silueti iezīmējās uz "Taurus" lukturu mestās gaismas aiz muguras. Dzinējs turpināja darboties tukšgaitā.

-    Nedomāju, ka man kas lauzts, - Džemija izmocīja.

Kavano nonāca pie "Taurus" un aizveda sievu pie pasažiera

durvīm.

Piepeši viņa augums sajuta, kā Džemija notrīs spēcīgāk. Kavano kājas ļima. Nāsis piepildīja kodīga dvaka - tā nāca no mašīnas un lika sirdij auļot. Mute kļuva vēl sausāka. Elpa mežonīgi joņoja.

Metāla stobriņš uz sēdekļa, viņš aptvēra. Pirms izvilku Presko- tu no mašīnas, viņš atgriezis vaļā korķīti.

Hormonam izplūstot no "Taurus", Kavano paķēra caurulīti no sēdekļa un meta ar to Preskotam. Tur, kur vēl tikko atradās Pres- kots. Kamēr Kavano bija novērsies, Preskots bija izrāpies no redzesloka.

Kad Kavano pasviedās pret Džemiju, mudinot viņu kāpt "Taurus", no tumsas izlidoja lode, triecot sievu pret viņu.

-     Nē! - Hormons pieblīvēja Kavano plaušas. Šausmas smacēja. Nerimstot drebēt, Kavano ar vienu roku turēja Džemiju, bet ar otru apšaudīja vietu, kur bija redzējis stobra uzliesmojumu. Viņam likās, ka pamana izplūdušu ēnu sagumstam otrpus Greisas auto. Lukturu gaismā labi saredzams, viņš drebot raidīja lodes pa Greisas mašīnu, netrāpīja labajā lukturī un izšāva vēl divas reizes. Lukturis sašķīda, mašīnas labā puse iegrima tumsā. Taču, pirms viņš paspēja izšaut pa otru lukturi, Preskots atbildēja ar pretuguni, lode patraucās garām tik tuvu, ka nokrakšķēja virs Kavano galvas.

Apzinādamies, ka pavērtas pasažiera puses durvis nav nekāds vairogs pret lodi, Kavano veicīgi iecēla Džemiju pasažiera sēdeklī un izbiedēts lūkojās, kā viņas krūšu labajā pusē izplūst asins traips.

Lode izurba caurumu priekšējā stiklā.

Kavano pārliecās viņai pāri. "Taurus" motors bija derīgs aizsegs, un viņš atrāva vaļā Džemijas blūzi. Plauša sēca. No hormona kodīgās smakas viņš gandrīz izvēmās, tomēr saņēmās un paķēra sudrabainās līmlentes rituli, kur Preskots to bija nosviedis.

Izmisumā drebēdams vēl spēcīgāk, Kavano atplēsa līmlentes strēmeli un uzlipināja to pāri Džemijas krūtīm, aizspiežot ciet lodes ieejas atveri.

Viņas plauša pārstāja sēkt.

Kavano noplēsa vēl vienu strēmeli un piespieda to pāri lodes izejas atverei mugurā. Vēl dažas lodes iztriecās cauri priekšējam stiklam, viņš sarāvās, pārliecās pāri Džemijai un aizcirta ciet pasažiera puses durvis. Pēc tam Kavano sakumpa aiz stūresrata, ar rāvienu padeva "Taurus" atpakaļgaitā un, nospiežot akseleratoru līdz galam, centās iedabūt kājās spēku. Riepām šķaidot gaisā zāli, mašīna brāzās atmuguriski, viņš atlaida pedāli un sagrieza stūresratu par ceturtdaļu. Mašīna cirtās apkārt par simt astoņdesmit grādiem un nostājās ar pakaļgalu pret Preskotu. Kavano izmisīgi pārslēdza ātrumu un traucās prom, paātrinājuma spēkam aizcērtot pārējās durvis.

Sagumis sēdeklī, lai viņa siluets nekļūtu par mērķi, Kavano bija tā nodarbināts ar auto vadīšanu, ka ar pūlēm sataustīja slēdžus, lai atvērtu logus. Viņam izdevās pāris logu dabūt vaļā par dažām collām, un salonā ieplūda svaigs gaiss, bet tad lode izrāva caurumu aizmugurējā stiklā. Pašķīstot stikliem, viņš saguma vēl dziļāk, drebēdams kā drudzī. Tad Preskots nomērķēja zemāk, un lodes ietriecās bagāžniekā. Viņš acīmredzot gaidīja, ka tās izurbsies cauri abiem sēdekļiem un trāpīs Kavano. Taču tās atlēca no tērauda plāksnes, ko Kavano bija nolicis pie bagāžnieka sienas.

Traucoties pretī tumšajiem kokiem pļavas malā, Kavano nekļuva vieglāk no domas, ka Preskots tūlīt būs iztukšojis aptveri. Preskotam vēl paliek Greisas un viņas draudzenes ieroči.

Ielūkojies atpakaļskata spogulī, Kavano pamanīja, ka vienīgais atlikušais lukturis Greisas mašīnā sakustas - "Sable" uzsāka pakaļdzīšanos.

Draņķa gabals, Kavano nodomāja un taustīdamies aizsprādzēja drošības jostu. Es apsolīju viņu aizsargāt!

"Taurus" lukturu gaisma iedrāzās mežā, atklājot negaidītu, lejupejošu līkumu, kuru Kavano novājinātie refleksi nebija paredzējuši.

Es devu godavārdu, ka neaiztikšu viņu!

Koku zari nobrāza automašīnu, Kavano cīnījās ar stūresratu un iebrauca vēl vienā krasā līkumā. Iemetis acis atpakaļskata spogulī, viņš manīja, kā starp kokiem ik pa brīdim plaiksnās gaismas kūlis. Otrā mašīna strauji tuvojās.

Tā kā Džemija bija ievainota un pašam hormons iedragājis nervu sistēmu, Kavano apzinājās, ka Preskotam ir priekšrocība. It kā to apliecinot, ass, lejupejošs pagrieziens gandrīz izmeta Dže- miju no sēdekļa. Kavano nācās vēlreiz samazināt ātrumu, lai atlaistu labo roku no stūres, satvertu Džemiju un aizsprādzētu viņas drošības jostu.

Tumšais mežs atkāpās, un "Taurus" lukturi apgaismoja pirmo pļavu. Atpakaļskata spoguli bija redzams, ka vienīgais lukturis dzenas tuvāk. Kavano dzirdēja vēl dažas lodes atsitamies pret bagāžniekā novietoto tērauda plāksni.

Joņojot pāri drūmajai pļavai, viņš sataustīja zem priekšējā paneļa piestiprināto slēdzi. Jau nākamajā mirklī Kavano samiedza acis no žilbinošās gaismas atpakaļskata spogulī; miglas lukturi, kurus Džemija bija ierīkojusi aizmugurē, zvēroja Preskota mašīnas virzienā. Simts vatu kvarca halogēnās lampas bija noregulētas tā, lai apžilbinātu aiz muguras braucošās mašīnas šoferi, ar 480 000 kan- delu intensitāti ietriecoties Preskota auto priekšējā stiklā.

Kavano turpināja traukties pāri pļavai. Palūkojies atpakaļskata spogulī, viņš ieraudzīja, ka miglas lukturi spīd tik spilgti, ka vienīgais atlikušais Preskota mašīnas lukturis pat nebija redzams. Viņš iztēlojās, kā Preskots aizsedz ar roku acis, samazina ātrumu, cenšas atgūt redzi.

Esmu atrāvies, Kavano sprieda. Man jānogādā Džemija slimnīcā.

Viņa ievaidējās.

Mīļais Dievs, lūdzu, neļauj viņai nomirt!

Pavīdēja vēl viens koku puduris. Piepeši "Taurus" sašūpojās no Preskota mašīnas trieciena pa tā aizmuguri. Belziens bija varens un negaidīts, un Kavano tika samests uz priekšu, noraustīdams drošības jostu. Džemijas galva zvalstījās šurpu turpu. Nē!

Preskots, neko neredzēdams, nevis atpalika, bet bija izmantojis zvērojošos miglas lukturus par mērķi. Nejaudādams izmantot redzi, spēdams saskatīt vienīgi miglas lukturus "Taurus" aizmugurē, Preskots bija pierausies klāt Kavano mašīnai. Saduroties ar "Taurus", viņš nu atradās tik tuvu, ka miglas lukturi atstarojās no Preskota auto priekšgala. To gaisma piepildīja "Taurus" salonu, atstarojoties no atpakaļskata spoguļa un apžilbinot Kavano.

Kavano palocīja atpakaļskata spoguli uz augšu, novirzot žilbinošo gaismas kūli. Pūloties saglabāt kontroli pār stūri, viņš sajuta, ka Preskota mašīna vēlreiz uzsit pa "Taurus" pakaļgalu. Preskots acīm redzami nebija neko mācījies no pakaļdzīšanās pēc notikumiem noliktavā. Viņš ietriecās Kavano automašīnas aizmugurē vairākas reizes - bez jūtamām sekām. Paņurcīja buferus. Pamētāja pasažierus. Bet automašīna spēja turpināt ceļu.

Preskota auto vēlreiz atsitās pret "Taurus", tā tuvā atrašanās neitralizēja miglas lukturu spilgto gaismu. Iespējams, viņš pūlas sašķaidīt lukturus, Kavano prātoja. Spiests samazināt ātrumu, iebraucot priekšā vīdošajā tumšajā mežā, Kavano sajuta, kā Preskota mašīna nemitīgi mācas virsū "Taurus", un aptvēra, ko Preskots vēlas panākt. Kungs tētīt, viņš cenšas mani izgrūstīt, lai zaudēju kontroli pār stūri. Viņš cenšas mani iestumt kokos.

Par spīti riskam, Kavano neatlika nekas cits kā palielināt ātrumu. Kamēr viņš to darīja, gaismas spožums aiz muguras samazinājās, liecinot, ka Preskotam patiešām izdevies sadauzīt vienu miglas lukturi. Nu Kavano pietika laika domāt tikai par bremzēšanu un stūrēšanu cauri kokiem. Ieslīdēdams pirmajā pagriezienā, viņš atsita buferi. Cauri logam izšāvās lode. Citas atlēca no tērauda plāksnes bagāžniekā. Tad viena ķēra pārpalikušo miglas lukturi, un žilbinošā gaisma aiz "Taurus" izdzisa. Vienīgais gaismas avots aiz muguras bija Preskota mašīnas priekšējais lukturis.

Koki pēkšņi pašķīrās, un Kavano pasviedās pa labi, iegrimstot Klusā okeāna piekrastes maģistrāles tumsā. Riepas iekaucās, viņš ar trīcošu kāju uzspieda uz akseleratora un traucās ziemeļu virzienā uz Karmelu.

Džemija atkal ievaidējās.

- Tikai nemirsti! - Kavano lūdzās.

Aiz muguras uz šaurā lielceļa izslīdēja Preskota auto. Pa kreisi no Kavano okeānā spoguļojās mēness stari. Pa labi tālumā atkāpās kokiem klāti kalni. Nekur aicinoši nevīdēja ne automašīnu, ne māju ugunis. Viņš strauji iemetās līkumā, ar grūtībām izbraukdams no tā. Stūre grozījās ļengani, it kā būtu kaut kas salauzts. Tad Kavano sabijās, ka kaut kas noticis ar riepām. Ja Pres- kotam izdevies kādu riepu sašaut, tā, lai arī nepārsprāgtu, tomēr sāktu izlaist gaisu, kļūtu mīksta.

Preskots jau strauji pietuvojās "Taurus". Mašīnai ietraucoties nākamajā līkumā, bojājums vadībā lika Kavano samazināt ātrumu. Piesteidzies klāt "Taurus", Preskots uzsita pa automobiļa pakaļgalu, sadrebinot Džemiju, un viņa ieelsās. Kavano neuzdrīkstējās domāt par Džemiju. Viņš sev atļāva pievērst visu uzmanību tikai auto vadīšanai.

Vadīt automašīnu ar katru brīdi kļuva grūtāk. Pabraucis garām gaismiņām māju logos, Kavano cerēja, ka izredzes vēl ir. Taisnā ceļa posmā viņš iegrūda akseleratoru grīdā, pūloties atrauties, taču aizvien mīkstākā riepa neļāva "Taurus" pienācīgi reaģēt.

Priekšā uzradās auto lukturu gaisma. Garām paskrēja pretimbraucošs minifurgoniņš, Preskots atkal taranēja Kavano mašīnu, atkāpās, pietraucās tuvāk, it kā lūkojot taranēt vēlreiz, bet tad negaidīti iegrieza blakus joslā, gatavojoties nostāties līdzās "Taurus".

Nē! Kavano domās izsaucās.

No Kavano apguvis tā saucamo precīzijas imobilizācijas metodi, Preskots ar labo priekšējā bufera stūri uzsita pa viņa auto kreisā pakaļējā bufera stūri. Gan tas, gan Kavano mašīnas caurā riepa panāca, ka "Taurus" sagriezās uz kreiso pusi. Kamēr Preskota automašīna mierīgi traucās tālāk, Kavano attapās, veroties virzienā, no kura bija braucis. Lukturiem mirdzot, "Taurus" atsitās pret ceļa nožogojumu pie zema tiltiņa, izlauzās tam cauri, nogāzē sasvērās, novēlās uz sāniem, tad uz jumta, uz otriem sāniem, tad atkal uz riteņiem un krita. Kavano sajuta šķebinošu šoku, mašīnai atsitoties pret ūdens virsmu.

4

- Džemija!

Mašīnai griežoties apkārt un krītot, Džemija atsitās pret sēdekli. Šobrīd viņa vaidēja Kavano blakus.

Kavano stingi centās noskaidrot prātu. "Taurus" sāka grimt, ūdens spiediens pret durvīm neļāva tās atvērt, līdz salons būs piepildīts ar ūdeni un spiediens nebūs izlīdzinājies. Pakaļdzīšanās laikā viņam bija izdevies nolaist logus lejā par dažām collām. Viņš piespieda slēdzi, kas atvēra šofera puses logu līdz galam. Cerēdams izgrūst Džemiju cauri atvērumam un pats viņai sekot, Kavano satrūkās, ieraugot, ka logs pat nepakustas.

Kurpes izmērcēja salts ūdens, Kavano atsprādzēja Emersona nazi no bikšu kabatas un trieca spalu pret šofera puses loga stiklu, sašķaidot tā vidusdaļu drumslās. Viņš ārdīja pārpalikušo stiklu, cenšoties iztīrīt atvēruma malas, bet tad sastinga, sazīmējis tumšu veidolu. Mēness gaismā, "Taurus" dziestošajiem lukturiem palīdzot, bija redzams, ka tumšais veidols ir milzīgs akmens.

Pagriezies pret pasažiera puses logu, Kavano pamanīja, ka arī otrā pusē vīd akmens. "Taurus" bija nokritis uz riteņiem ieplakā starp klintsradzēm. Ne pa vienu, ne pa otru pusi nebija iespējams izlīst cauri izdauzītam logam, ne caur priekšējo durvju logiem, ne caur aizmugurējiem.

Izsperies cauri priekšējam stiklam, Kavano domāja. Tai pašā mirklī viņš aptvēra, ka jumts, mašīnai kūleņojot, ticis saspiests, sašķaidot gan priekšējo, gan aizmugurējo stiklu, un abos galos atvere bija pārāk šaura, lai viņš pa to varētu izstumt Džemiju.

Saltais ūdens jau bija pacēlies līdz Kavano ceļgaliem. "Taurus" turpināja grimt, priekšējo lukturu gaisma un paneļa apgaismojums raustījās. Drebēdams no aukstuma, Kavano izslēja

Džemiju taisni, lai viņai pēc iespējas ilgāk pietiktu gaisa. Pēdas stinga.

Durvis. Priekšā klints akmeņi.

Logi. Caur tiem netikt.

Jumts.

Kavano ar īkšķi atvāza Emersona nazi, izgraizīja jumta apšuvumu un norāva nost. Jumts bija ieliecies uz iekšu. Tā balsteņi bija iepletušies, izveidojot tik lielu atstarpi, pa kuru varētu izspraukties cilvēks, ja jumtā spētu izcirst caurumu.

Satvēris nazi tā, ka īkšķis atradās paralēli asmenim, Kavano dūra augšup metālā. Operatoru aprindās visā pasaulē Emersona nazis bija izslavēts ar izturību smagos apstākļos. Tas bija griezīgs kā bārdas nazis, noasināts vienā pusē, tērauds apbrīnojami ciets un asmens smailē iestrādāta maksimāla ilgizturība. Robojums bija veidots tā, lai varētu griezt metālu. Tas jaudāja izdurties cauri mašīnas durvīm, un Kavano zināja gadījumus, kad tas bija izlauzies cauri starp Kevlara vestes šķiedrām.

Patiesi, naža asums, izturība un spēks, ar kādu viņš to trieca jumtā, ļāva asmenim izdurties cauri. Viņš zāģēja, izvilka nazi, vēlreiz ietrieca to jumtā, zāģēja, izvilka nazi, pūloties izgriezt caurumu. Dzestrajam ūdenim sasniedzot gurnus, viņš vēl un vēlreiz bakstīja nazi jumtā, sitienu spēks atbalsojās rokā un plecā, izplatījās cauri ķermenim.

Kavano vēl reizi dūra ar nazi cauri jumtam un ievaidējās no sāpēm. Ar satraukumu viņš ieraudzīja, ka Džemija ir sasvērusies uz sāniem, slīgstot tuvāk plūstošajam ūdenim, kas jau sniedzās viņam līdz vēderam. Kavano pa otram lāgam trakā ātmmā pacēla sievu taisni un turpināja cirst ar nazi jumtā, mēģinādams izveidot apli. Elpa skaļi atbalsojās. Visapkārt virmoja tās garaiņi. Ūdens bija uzkāpis viņam līdz krūtīm. Kavano kārtējo reizi trieca nazi jumtā, taču ūdens pretestība laupīja spēkus, un šoreiz asmens necaurdūra metālu.

Gaisma nodzisa. "Taurus" grimstot dziļāk, Kavano tumsā mēmi kliedza. Ūdens kavēja kustības, un Kavano saprata, ka, bez lukturu gaismas neredzēdams, kur durt, viņš nekādā ziņā netiks cauri jumtam. Kavano sajuta, ka Džemija slīd uz sāniem ūdenī, un vēlreiz uzslēja viņu taisni. Kavano aizskāra viņas seju. Būdams jau tuvu asarām, viņš domās lūdza piedošanu. Ja es būtu tevi pienācīgi mīlējis, ja būtu tevī ieklausījies, mēs tagad būtu mājās. Es tevi nepasargāju pietiekami labi. Lūdzu, piedod!

Ūdenim paceļoties līdz Kavano krūšu galiem, viņš aizsvilās zilmelnās dusmas. Lai Dievs palīdz, jābūt taču…

Kavano nekavējoties piespieda pogu, kas atver bagāžnieku. Nospārdīja kurpes, pārrāpās pāri sēdeklim un iekrita aizmugurē. Drebēdams no aukstuma, Kavano norāva nost sēdekļa pārvalku, iegremdēja Emersona nazi atzveltnē un sāka to durstīt. Plēšot un raujot viņš paplašināja caunimu un grūda tērauda plāksni, ko bija novietojis pie bagāžnieka sienas. Kavano ievilka dziļu elpu un ienira zem ūdens iegrimušajā bagāžniekā. Ūdens svars aizkavēja bagāžnieka vāku pacelties. Viņš grūda vāku, taču, kaut arī bija iepriekš nospiedis pogu, ar kuru atver bagāžnieka vāku, nekas nenotika. Atlika secināt, ka, mašīnai veļoties, bagāžnieka vāks sabojāts. Kavano uzspieda spēcīgāk. Plaušām dzeldinot, viņš pagrieza nazi slēdzenē, lauza, cēla un juta, ka tas padodas. Grūzdams ar muguru, viņš uzspieda bagāžnieka vāku augšā.

Elpot! Trūka elpas. Kavano izmisīgi izslīdēja cauri spraugai pakaļējā sēdekļa atzveltnē, nonāca auto salonā un pacēla galvu, atsizdams to tumsā. Izelpas brīdī plaušas ierēcās, un noslēgtā telpa šo skaņu pastiprināja. Kavano mežonīgā ātrumā aprēķināja, ka starp ūdens līmeni un jumtu ir labi ja piecas collas. Viņš bez kavēšanās ierāva plaušās, cik vien gaisa jaudāja, un metās zem ūdens, ieķērās priekšējā sēdeklī, sameklēja Džemiju un pacēla viņu palikušajā gaisa spraugā.

Viņas kunkstiens atmodināja Kavano cerību. Cilvēks, kurš neelpo, nespēj vaidēt. Kavano norāva sievai kurpes. Viņš pagrieza Džemiju pret sevi, pavēra viņas sadauzīto muti un pūta tajā elpu, cenšoties piepildīt plaušas un sniegt Džemijai tik daudz gaisa, lai viņa izdzīvotu, kamēr pats vilks viņu pāri sēdekļa atzveltnei un cauri ejai aizmugurējā sēdekļa atzveltnē. Kavano ierāva viņu bagāžniekā, atspērās ar kājām pret grīdu un stūmās uz augšu, izspraucoties cauri atvērtajam bagāžniekam un cīnoties, lai paceltos līdz ar straumi.

Viņā viesās bezspēcīga, dezorientējoša sajūta, ka tiek mētāts turp un atpakaļ.

Viens tūkstotis.

Divi tūkstoši.

Trīs tūkstoši.

Četri tūkstoši.

Kavano likās, ka dzird sprādzienus, kad kopā ar Džemiju izlauzās cauri ūdens virsmai - viļņi triecās pret klintīm. Džemija noelsās, Kavano satvēra viņu ap pleciem un kulstījās ar kājām pa ūdeni, ar brīvo roku cenšoties peldēt.

Kabatas lukturīša gaismas kūlis viņu gandrīz apžilbināja. Tas bija mērķēts no tilta aptuveni divdesmit pēdu virs galvas, netālu no stāvā krasta, pa kuru novēlās "Taurus". Preskots, nodomāja Kavano. Nu viņš pabeigs iesākto. Ar pūlēm peldot uz klintsakmeņu pusi, Kavano gaidīja lodi, kuru viņš nejutīs, bet kura izšķaidīs viņa galvu. Viņš apzinājās, ka Džemija noslīks, ja vien Preskots viņu nenošaus vispirms. Viņu līķus satvers straume un izskalos okeānā.

Tuvu. Mēs bijām tik tuvu.

-    Tu maitas gabals! - Kavano izmocīja rēcienu.

-    Ko? Es nedzirdu! - Pretī sauca vīrieša balss; tā nepiederēja Preskotam. - Pamēģiniet nokļūt līdz tiem akmeņiem!

Kavano pietrūka spēka atbildēt. Lukturīša stars vēl aizvien viņu žilbināja.

-     Pamanīju pārlauztu ceļa nožogojumu, piestāju malā un ieraudzīju, ka grimst jūsu mašīna! Es izsaucu policiju! Peldiet tuvāk! Man mašīnā ir virve!

5

Džemija gulēja uz ratiņiem ar skābekļa masku uz sejas, pie kreisās rokas piestiprinātu intravenozās barošanas sistēmu, un divas medicīnas māsas viņu steigšus stūma cauri elektroniski vadāmām virpuļdurvīm uz spilgti apgaismotu gaiteni ar operāciju zālēm abās pusēs. Pulkstenis pie sienas rādīja 12:35. Vērojot, kā durvis līgani aizveras, Kavano sažņaudza ciešāk segu, kurā bija ietīts.

-    Dzirdēju, ka tu esi apturējis asiņošanu ar sudrabaino līm- lenti, - ierunājās balss aiz muguras.

Kavano pagriezās pret Raterfordu, kura tumšie, spēcīgie sejas vaibsti izskatījās iepelēki no noguruma. Tāpat kā Kavano, viņa sejā vēl aizvien bija redzams atgādinājums par piekaušanu.

-     Mums nāksies to iekļaut Akadēmijas apmācības programmā, - Raterfords teica.

Kavano jutās tik iztukšots, ka viņam bija gnlti parunāt.

-    Prieks tevi atkal redzēt, Džon.

-    Tam grūti ticēt, ņemot vērā to, ko tu pārdzīvoji, lai tikai izvairītos no manis.

-    Kad tu ieradies?

-    Šovakar. Tiklīdz kļuva skaidrs, ka tu mūs vazā aiz deguna, bariņš mūsējo nolēma doties apskatīt Karmelas jaukumus. Patiesību sakot, tavu otro telefona zvanu es saņēmu Biroja reaktīvajā lidaparātā virs Ohaio.

-     Tu policijai piekodināji ziņot par jebkādiem starpgadījumiem, kuros iesaistīti cilvēki ar mūsu izskatam atbilstošu aprakstu?

-    Tā šķita sapratīga taktika. Tev nudien piemīt tieksme uzrauties uz likstām. - Raterfords pamāja uz ķirurģijas nodaļas durvīm. - Viņa izķepurosies?

-    Nav pārliecības. - Kavano pavērās uz rokām.

-    Man ļoti žēl. Mēs būtu mēģinājuši palīdzēt tev viņu atgūt.

-    "Mēģinājuši". Milzīgs koordinēšanas apjoms. Laika pārāk maz. Varas iestādēm vairāk interesētu saglābt Preskotu, nevis palīdzēt man. Es nevarēju pieļaut tādu risku.

-    Vai ārsti tev paziņoja, kad būs kāda skaidrība par viņas stāvokli?

-    Pēc četrām vai piecām stundām.

- Ilgi jāgaida, - Raterfords bilda. - Šo laika sprīdi vari pavadīt vai nu cietumā, vai kopā ar mums. Kā tev šķiet, vai tu tagad esi gatavs palīdzēt mums notvert Preskotu?

6

Monterejas policijas iecirkņa sanāksmju telpā atradās divas galdu rindas, pie tiem sēdēja saguruši Tieslietu departamenta un vietējie kārtības sargu darbinieki un klausījās Kavano. Bez mitas zvanīja telefoni. Ikreiz, tiklīdz kāds pacēla klausuli, Kavano saspringa, cerot, ka zvana no slimnīcas. Pagaidām nekā.

-     Liksim māksliniekam piestrādāt pie tevis sniegtā apraksta. Piekrastes lidostas jau saņēmušas brīdinājumu, - sacīja Raterfords.

-    Šaubos, vai viņš pametīs šo rajonu, - Kavano atteica. Lampiņas virs galvas dega sāpīgi spoži. - Pēc Preskota domām, mēs esam pagalam. Iespēja, ka Džemija patiesībā šai brīdī mirst, lika viņam sastomīties. Viņš saņēmās un turpināja. - Es pastāstīju Preskotam, ka valsts iestādes nezina, ka esmu viņam sadzinis pēdas Karmelā. Viņš man noticēja. Galu galā, ja es sadarbotos ar varas iestādēm, es nestrādātu viens. Preskots savā lepnībā varētu ieņemt galvā, ka beidzot noslēpis visas pēdas. Viņš var rīkoties negaidīti un turēties tuvu mājām. Kur ir saraksts, ko lūdzu sastādīt? - Kavano interesēja cilvēki, kas pēdējo trīs nedēļu laikā iegādājušies vai noīrējuši īpašumu Karmelas un Monterejas apkaimē, kā arī tie, kuri rezervējuši spēles laiku labākajos golfa laukumos.

Raterfords pasniedza Kavano vairākas papīra lapas.

-    Tas ir viss, ko pagaidām esam noskaidrojuši. Sarakstā nav iekļauti cilvēki, kuri īrējuši īpašumu bez māklera starpniecības. Mēs pārbaudām pēdējā laikā vietējā presē ievietotos sludinājumus par īpašumu izīrēšanu un cenšamies sazināties ar īpašniekiem, kuri vienojušies ar jaunajiem īrniekiem pa tiešo.

Kamēr Kavano studēja sarakstu, gaisma virs galvas šķita vēl griezīgāka.

-    Krietni vairāk, nekā biju gaidījis.

-    Šī apkaime ir iecienīta.

-    Kā tas nākas, ka pašā Karmelā vārdu maz?

-    Nekustamais īpašums tur ir dārgs. Ne katrs var to atļauties. Tā apkaime tiek vērtēta tik augstu, ka tikai retais pārdod.

Kavano turpināja pētīt vārdus. Atzīmēja Pasifikgrovas, Mon- terejas, Sīsaidas, Karmelas, Karmelvalejas un Karmelhailendsas iedzīvotājus, taču saraksts ar to nebeidzās.

-    Lai to visu pārbaudītu, būs nepieciešams liels personāla apjoms, - Kavano sprieda. - Pārāk daudz laika un arī pūļu, lai Pres- kots nekļūtu aizdomīgs, kad tiksim viņam tuvumā.

-    Mēs bijām cerējuši, ka daļu šā laika un pūļu mums aiztaupīsiet jūs, nosakot, vai kāds no šiem vārdiem nav piesaistījis jūsu uzmanību, - ierunājās FIB aģents.

-    Gatavojot Preskota jauno identitāti, Kārena nebūtu izvēlējusies neparastu vārdu, - Kavano pavēstīja. - Tādu, kas krīt acīs. Un tādu, kas var izraisīt asociācijas ar Preskota iepriekšējo dzīvi.

Grupiņa izskatījās pavisam sagurusi.

-    Ja vien Kārenai neuzmācās sliktas priekšnojautas par Pres- kotu, - Kavano piemetināja.

Visi pacēla skatienu.

-    Ja Kārena manīja, ka viņai draud briesmas, - Kavano turpināja, - viņa varētu izvēlēties Preskotam vārdu, kas man kaut ko nozīmē un varētu novest mani pie viņa.

-    Jums? - ievaicājās aģents.

-    Viņai bija atliku likām iemeslu uzskatīt, ka es vajāšu ikvienu, kas viņai nodarīs ļaunu.

-    Jūs abi bijāt tik tuvi?

-     Mēs ar viņas brāli dienējām vienībā "Delta". Viņš noasiņoja man uz rokām.

Grupiņa nopietni iegrima klusumā.

Kavano izskrēja ar acīm cauri sarakstam.

-    Viņa vārds bija… - Kavano uzsita ar pirkstu pa vārdu, - Bens.

Raterfords pienāca klāt un palūkojās uz Kavano norādīto

vārdu.

-    Bendžamins Krāmers.

-    Karmelhailendsa. - Kavano atsauca atmiņā, kā bija uzbraucis uz ceļa, kas veda uz Hailendsu, un taujājis Preskotam, ko šis vārds izsaka. "Neliels māju puduris stāvā krastā virs okeāna," Preskots bija lietišķi teicis. Tas izdzimtenis tur apmeties, Kavano prātoja. Pats to neapzinādamies, es atrados tuvu Preskota mājai.

-    Cik stipri tu pats tici, ka šeit pastāv saistība? - Izklausījās, ka Raterfords pats izmisīgi vēlētos tam ticēt. - Tā varētu būt sakritība.

-    Sākumā es to nepamanīju, jo Bens ne reizi nelietoja savu pilno vārdu. Viņš vienmēr bija tikai Bens. Bet Preskotam iesaukas ir vājais punkts. Viņš uzstāja, ka viņa vārds ir Denjels, nevis Dens, un, radījis Džošuas Kārtera identitāti, viņš trenažieru zāles personālam nepārprotami lika manīt, ka viņa vārds ir Džo- šua, nevis Džošs. Šajā sarakstā vairākums ļaužu snieguši saīsinātas vārda versijas - Sems, Stīvs. Turpretī Bendžamins izklausās stipri oficiāli.

-    Un uzvārds "Krāmers"? - jautāja FIB aģents.

-     Pirms Kārena cieta autokatastrofā, kuras dēļ sēdēja riteņ- krēslā, viņa bija saderinājusies ar puisi, vārdā Krāmers. Tiklīdz tas ķēms uzzināja, ka viņa visu mūžu būs invalīde, viņš atsauca saderināšanos. Bens apgalvoja, ka vienīgais labums no Kārenas avārijas ir tas, ka tās dēļ Krāmers viņu neapprecēja.

-     Dabūsim zināt, kur atrodas šī adrese. Kuram Hailendsa ir pazīstama?

-    Tur dzīvo mana tante. - Kāda izmeklētāja satvēra telefona klausuli.

Raterfords pagriezās pret citu izmeklētāju.

-    Vai jūsu nodaļā ir sīkas tās apkaimes kartes?

-    Ir datorprogramma un satelītattēls no interneta.

-    Noskaidrosim precīzu mājas atrašanās vietu.

Iezvanījās telefons. Detektīvs pacēla klausuli, un Kavano cerēja, taču vienlaikus ari baidījās, ka šoreiz zvana no slimnīcas, taču izrādījās, ka zvana citā sakarā.

Kāds ielika datorā CD-ROM disku. Monitorā parādījās dažu Karmelhailendsas ieliņu izkārtojums. Izmeklētājs ieklabināja datorā adresi.

-    Te. Šīs kraujas galā. Tieši virs okeāna. - Palielinātā satelīt- uzņēmumā bija saskatāmi māju jumti, augu valsts apveidi un ielu struktūra. Izmeklētājs pievilka tuvāk īpašumu, kuru viņi vēlējās apskatīt.

-    Pamatīgs placis, - Kavano noteica.

-    Hailendsā daži īpašumi ir akra lielumā un vēl lielāki.

-    Plaša māja.

-    Salīdzinājumā ar citu māju mestajām ēnām izskatās, ka šai ir tikai viens stāvs.

Izmeklētāja beidza sarunu ar tanti un nolika klausuli.

-    Tur visi cits citu pazīst. Kad šis vīrietis ievācies, tante apciemojusi viņu ar augļu groziņu. Esot bijis korpulents. Paskarbs. Stāstījis, ka sēžot uz diētas. Nedrīkstot ēst augļus to sastāvā esošās fruktozes dēļ. Tieši tādu vārdu lietojis - fruktoze. Viņa to vīrieti pēcāk redzējusi vēl dažas reizes, esot novājējis. Noskuvis galvu kailu. Uzaudzējis kazbārdiņu. Viņa šobrīd caur kokiem redzot viņa māju. Gaisma ieslēgta.

-    Pusdivos naktī? - pārprasīja FIB aģents.

-    Varbūt viņš aizbraucot atstāj gaismu ieslēgtu?

-    Vai ari kravā mantiņas, - paķerdams klausuli, attrauca Ra- terfords, - un, ja tā, mums nav daudz laika iedzīt viņu lamatās.

7

Spriedzes un miega trūkuma dēļ ar saspīlētiem nerviem, Kavano stāvēja aiz viena no trim policijas auto, kas izveidoja barikādi pie ieejas tumšajā ieliņā. Uztraukumam par Džemiju nerimtīgi augot, viņš pirms izbraukšanas bija zvanījis uz slimnīcu, taču par viņas stāvokli joprojām nekas nebija zināms. Raterfords un viņa komanda ar nakts redzamības binokļiem nopētīja saujiņu pustumsā grimstošu, atstati izvietotu māju un pēc tam pievērsās ēkai kvartāla galā. Uz kraujas, tās zemais profils izpleties iezīmētos uz okeāna balto viļņu muguru fona, ja vien ap mājas perimetru nespīdētu vairākas ārdurvju laternas. Arī daži tās logi bija apgaismoti.

-    Es neredzu, ka aiz aizkariem būtu pakustējusies kaut ēna, - ieteicās kāds aģents.

-     Varbūt Preskots ir aizbraucis un lampas ieslēgtas, lai mūs maldinātu un liktu mums domāt, ka viņš atrodas mājā, - atsaucās cits.

Kaut arī apģērbs bija sauss, Kavano sakrustoja rokas uz krūtīm, lai sasildītos, joprojām juzdams dzestrumu no tā, kas bija noticis ar Džemiju, un vēl citādu dzestrumu - aiz bailēm.

-    Kustību tu neredzi tāpēc, ka nav Preskota dabā tuvoties logiem.

Viņa uzmanību piesaistīja kustība, kad starp kokiem iznira stāvi un ēnas, - policisti pavadīja kaimiņu ģimeni pa ielu drošībā aiz barikādēm. To pamodināja ar telefona zvanu, piekodināja neieslēgt gaismu un izrīkoja atstāt namu pa sētaspuses durvīm, kur gaidīja smagi bruņoti policisti.

-    Viņi ir pēdējie? - Raterfords jautāja.

-     Sešas mājas. Sešas ģimenes. Gaiss tīrs, - viņam atbildēja izmeklētājs.

Barikādes šaipusē, blakus busiņam ar atvērtām durvīm, atskanēja skrapšķi, tumsnējiem stāviem melnos tērpos apbruņojoties ar divvirziena rācijām, ekipējuma jostām, bruņuvestēm, nakts redzamības brillēm un ķiverēm; desmit ātrās reaģēšanas vienības karavīri, pārbaudot pistoles un kaujas šautenes, atgādināja zvaigžņu kuģa triecienniekus.

Raterfords piesoļoja pie vienības. Kavano sekoja.

Busiņa otrā galā pusmūža civilists, viens no Preskota kaimiņiem, rādīja vienības komandierim paša uzzīmētu Preskota mājas plānu. Lukturīša apslāpētais sarkanais stars, kura apgaismojumā komandieris to pētīja, nebija samanāms jau nelielā attālumā no busiņa.

-    Kad jūs pēdējo reizi bijāt tajā mājā? - komandieris taujāja.

-    Pirms piecām nedējām. īsi pirms tam, kad tās agrākais īpašnieks pārcēlās. Mēs ar Dzeju bijām tuvi draugi. Šausmīgi žēl, ka viņš saslima.

-     Vai kopš tā laika veikta kāda pārbūve? Nav rādījušies remontstrādnieki? Vai kas tamlīdzīgs?

-    Es vismaz neredzēju.

-     Labi, tātad aiz parādes durvīm atrodas dzīvojamā istaba, - atkārtoja komandieris. - Pa labi aparatūras istaba, tukša guļamistaba un vannas istaba. Pa kreisi virtuve, vēl divas guļamistabas un vannas istabas. Kabinets. Sasodīti liels namiņš. Šīs stiklotās divviru durvis ved dzīvojamā istabā?

-Jā. Viņpus mājas ir terase. To iejož siena vidukļa augstumā klints galotnē, un no tās paveras skats uz ūdens klajumu.

-    Kas atrodas šeit aiz garāžas?

-    Veļas mazgātava.

-    Un Jeit - blakus tai?

-    Tumšā istaba. Mums ar Džeju patīk… - vīrietis sadrūma un izlaboja sevi. - Patika fotografēt, līdz Džejs saslima.

Komandieris parādīja plānu vienībai un izskaidroja procedūru, kādā māja tiks ieņemta. Kad bija rastas atbildes uz visiem jautājumiem, viņš pamāja ar galvu Raterfordam.

-    Esam gatavi, gaidām jūs.

-    Uzsveru, ka gribam saņemt viņu dzīvu. - Raterfords izteicās.

Tātad valdība ir iecerējusi noslēgt ar viņu darījumu, Kavano

domās minēja.

-    Viņš ir bruņots?

-    Cik mums zināms, viņam ir AR-15 šautene, kas pārveidota par automātisko ieroci. Domājams, viņam ir vairāk nekā viena deviņu milimetru pistole.

-Ja viņš sāk mūs apšaudīt…

-    Jums ir asaru gāze. Jums ir apdullināšanas granātas. Ja nu gluži iznāks aizstāvēties, esiet tik labi un tikai ievainojiet viņu.

-    Viņam ir arī Kevlara veste, - ierunājās Kavano.

Atrās reaģēšanas vienība pagriezās un nopētīja Kavano, cik vien tas tumsā bija iespējams.

-Jūs būtu tas miesassargs? - ieprasījās komandieris.

Kavano laida gar ausīm šo vārdu.

-    Man dažas reizes nācies ar viņu saskrieties. Viņš ir ārkārtīgi bīstams.

Komandieris veltīja skatienu Raterfordam.

-Jūs teicāt, ka mērķis ir bioķīmiķis?

-    Gluži pareizi.

-    Tipiņš, kas iztēlojas, ka prot skriet un šaut.

-    Un pastrādājis vismaz piecas mums zināmas slepkavības, - Kavano aizrādīja. - Preskots ir gudrs. Viņam uz to ir ķēriens. Nenovērtējiet viņu par zemu.

-     Mēs šo tā apmētāsim ar apdullināšanas granātām, ka viņš būs kurls veselu nedēļu.

-    Vai jūs esat informēts par viņa izstrādāto ieroci? - Kavano vaicāja.

-    Kaut kas saistīts ar bailēm.

-    Ar aerosolu izsmidzināms hormons.

-    Hormons? - Komandieris uzmeta Kavano skatienu, kas šķita sakām: "Ko nu gvelz!" - Lielākā daļa manas vienības strādā jau septiņus gadus. Mums darbā gadījies saķerties ar tādiem, ka bioķīmiķis ir bezmaz atvaļinājums. Mēs savā ziņā esam raduši baidīties. Tas ir, tikt ar bailēm galā.

-    Es saprotu, - Kavano atteica.

Komandieris pārlaida skatienu Kavano, it kā apšaubīdams, ka šis cilvēks jebkad pagātnē varētu būt saskāries ar ko tādu, kas ļautu viņam saprast ātrās reaģēšanas vienības kareivju izjūtas.

-    Taču, tā kā jūs neesat neko tādu piedzīvojuši, jūs nevarat pat noskārst, cik tas ir jaudīgs, - sacīja Kavano. - Ja sajūtat kādu kodīgu smaku…

-    Tas nozīmēs, ka panikā viņa zarnas pasprukušas vaļā, ieraugot, kā mājā iebrāžas elle zemes virsū, - komandieris atcirta.

-    Manuprāt, man jāiet iekšā pirmajam, - Kavano piedāvājās.

-    Ko? - Raterfords bija nesaprašanā.

-    Es zinu, ko var sagaidīt. - Kavano šausmināja emocijas, kādas izjustu, sastopoties ar hormona izdalīto smārdu, taču viņš nedrīkstēja ļaut šiem vīriem iet pirmajiem. Ttem nebija ne mazākās nojausmas, kas viņus var sagaidīt. - Man ir labākas izredzes…

-Jūs paraugieties pats uz sevi, - komandieris norādīja. - Būdams tādā stāvoklī, jūs nekādā ziņā nedrīkstat iet iekšā. Tas vīrs jūs jau šonakt vienreiz apstrādāja; vai, pēc jūsu domām, viņš tāpēc nedarīs to vēlreiz? Nešaubos, ka esat labs miesassargs, taču smagākā darba daļa šajā gadījumā jāuzņemas profesionāļiem. - Komandieris pagriezās pret saviem vīriem. - Sākam!

Lai kādas dusmas kūsāja Kavano, viņš karavīru darbu novērtēja atzinīgi. Sadalījušies divās grupās, aizslīdējuši garām barikādēm, viņi, virzoties starp kokiem un ēnām abās ielas pusēs, rīkojās tik lietpratīgi kā jebkura Kavano redzēta ātrās reaģēšanas vienība. Dažu sekunžu laikā visi bija izzuduši skatienam.

Lēnām cita pēc citas Preskota mājā nodzisa gaismas.

-    Kas tad… - kāds ierunājās.

-    Varbūt beidzot liekas uz auss.

-    Vai ari apgaismojumu izslēdz taimeris, - ieminējās cits izmeklētājs.

-    Tev jāpavēl apturēt operāciju, - Kavano pieprasīja Rater- fordam.

Busiņā policists ar austiņām galvā nomurmināja:

-    Komandieris ziņo, ka nogaidīs desmit minūtes un skatīsies, kas būs tālāk. Ja mērķis patiešām liksies gulēt, vēl jo labāk - šiem iebrāžoties mājā, Preskots būs maigs un miegains.

Kavano, nosalis vēl stiprāk, vērās uz laternām ap tumsā iegrimušo māju. Viņš bažījās, ka, ejot līdzi ātrās reaģēšanas vienībai, ciestu vēl vairāk.

Aizritēja desmit minūtes. Četrdesmit pāri četriem vīrs ar austiņām izliecās no busiņa.

-    Viņi iet iekšā.

Kavano vēroja, kā no ēnām iznirst tumši stāvi. Tie nadzīgi izsteidzās ārdurvju lukturu gaismā. Pārskrējuši pāri mauriņam nama priekšā, divi vīri nesa tarānu, satvēra to aiz rokturiem, trieca pret parādes durvīm un izšķaidīja tās. Kavano pieļāva, ka otra vienības daļa ar tādu pašu tarānu ielaužas cauri sētaspuses durvīm. Turot ieročus gatavībā, vīri ķiverēs metās iekšā. Aiz aizkariem iezibējās stroboskopu zibšņi. Iekaucās sirēna.

Sākās šaudīšanās un kliedzieni.

8

-    Mans dievs, kas tur notiek? - Raterfords izsaucās. - Kas tā par sirēnu? Kas tas par stroboskopu?

-    Preskots, - Kavano atteica.

Šaudīšanās un kliedzieni pieņēmās spēkā.

-    Sauciet papildspēkus! - Raterfords auroja radistam busiņā. Un izvilka pistoli. - Mums jāiet iekšā. Mums viņiem jāpalīdz.

-    Viņi apšauda cits citu, - sacīja Kavano.

-Ko?

-    Šauj pa visu, kas kustas! Ja tu ieiesi mājā, arī tevi apšaudīs.

-    Bet mēs taču nevaram…

Šāvieni norima. Kliedzieni noklusa, bet sirēna neatlaidās. Stroboskopu gaisma aiz logiem turpināja zibināt tādā ātrumā, ka, uz to raugoties, Kavano sametās šķebīgi.

-    Dieva dēļ, neej iekšā, līdz es tev ļaušu, - viņš piekodināja. - Iedodiet man pistoli!

-    Tu neesi pilnvarots!

Kavano pakampa no busiņa kabatas lukturīti. Pie reizes pamanīja uz galda guļam neautomātisko šauteni un paķēra arī to.

-    Ei! - iesaucās radists.

Pirms kāds paspēja Kavano apturēt, viņš pasteidzās garām barikādei. Ticis pie tipiskas ārpilsētas mājas labajā pusē, viņš tumsā steidzās no koka pie koka, jožot uz elektrības stabu, ko uz naksnīgo debesu fona apspīdēja Preskota mājas gabala lukturu apgaismojums.

Stabs atradās Preskota mājas labajā pusē, un, jo tuvāk Kava- no virzījās stroboskopu zibšņiem un sirēnai, jo lēnāk kustējās. Nonācis pie pēdējās mājas labajā pusē, Kavano lavījās gar tās tumšo sienu un izlīda caur šauro pagalmu sētas pusē, kur starp viņu un klinti, kas stiepās lejup līdz okeānam, slējās akmens siena vidukļa augstumā. Sirēna gandrīz nomāca bangu dārdoņu, un Kavano piegāja pie augsta sarkankoka žoga, kas atdalīja pagalmu no Preskota īpašuma. Otrpus žoga blakus mājai bija ierakts elektrības stabs.

Tā galā bija piestiprināts liels, pelēks transformators.

Kavano apsvēra iespēju uzkāpt uz žoga, nolēkt zemē un sameklēt drošinātāju kārbu, kas parasti atrodas blakus elektrības skaitītājam. Ar slēdzi kārbā varētu atvienot elektrības pievadu stroboskopiem un sirēnai. Taču, iedomājies, ka būs jāpaceļ galva virs žoga, nezinot, kas viņam tur stāsies pretī, viņš gribot negribot sāka šaubīties. Turklāt kastīte varbūt bija aizslēgta un Pres- kots piestiprinājis tai kādu ierīci, kas padara rīcībnespējīgu ikvienu, kurš mēģinās kārbu atvērt un atvienot mājai elektrību. Laika trūkuma dēļ atlika tikai viena iespēja.

Kavano iemeta patronu šautenes patrontelpā, pavērsa to pret transformatoru staba galā un nospieda sprūdu, uztverot atsitienu ar plecu. Šāvienam norībot, transformatorā uzradās desmit collu plats skrošu izrauts caurums. Taču sirēna un stroboskops ne- noklusa. Viņš izmeta tukšo patronas čaulīti, iegrūda patrontelpā jaunu un izšāva otrreiz. Šautenes dārdam sekoja sprādziens un uzliesmojums transformatorā, pašķīda dzirksteles, un stroboskopu zibšņi un sirēnas aprāvās.

Preskota nams iegrima aklā tumsā.

Kavano piesardzīgi virzījās gar žoga mesto ēnu un tā galā saliecās, veroties gar žogu uz Preskota tik tikko redzamās mājas ielas pusi.

Uz ielas atskanēja steidzīgi soļi.

Satrauktas balsis nāca aizvien tuvāk.

Piepeši viņam līdzās saguma Raterfords.

- Tā, ja jau tev ir tik daudz zināms, ko tagad?

-    Pirms ieiešanas mājās mums jāizsit visi logu stikli.

-    Izsist visu…

-    Lai vējš no okeāna izklīdina gaisu mājā, izdzen no tās hormona dvaku. Pretējā gadījumā ikviens, kurš ieies namā, kritīs panikā un sāks apšaudīt ēnas, un to pašu darīs katrs, kurš vēl palicis tai mājā dzīvs.

Pienāca divi FIB aģenti. Pretējā ielas pusē starp tumšajiem kokiem un krūmiem patvērumu sameklēja policisti un citi aģenti.

Iestājās klusums, tikai klints pakājē klusi šļakstēja viļņi.

Cauri parādes durvīm vējš atnesa kunkstu.

-    Tonij! - Raterfords sauca ātrās reaģēšanas vienības komandieri.

Atbildes nebija.

-    Tonij, vai tu mani tur dzirdi?

Atbildes joprojām nebija.

Kavano zināja, ka tam nav nozīmes. Ja Tonijs ir sveiks un vesels, viņš nevēlēsies atklāt savu pozīciju, atbildot uz saucienu.

No parādes durvīm atplūda vēl viens vaids.

Raterfords izvilka pie jostas piestiprināto rāciju.

-    Vai kāds sazinājies pa rāciju? Beidzu.

Rācija iesprakšķējās.

-    Nekā.

Kavano izdzirdēja tālumā sirēnas.

-   Ja vēl kāds nav miris, tas noasiņos, ja neaizvedīsim uz slimnīcu.

-    Un Preskots mūs pa vienam novāks, kad mēģināsim iet viņiem pakaļ. - Nākamais Raterforda teikums šķita nākam no nekurienes. - Tu zini, kam tic Dienvidu baptisti?

Kavano pieļāva, ka viņš runā, lai sevi nomierinātu.

-    Nē, Džon. Pastāsti!

-    Cilvēki ir grēcīgi.

-    Tas ir tiesa, - Kavano atsaucās.

-    Mūsu vienīgā cerība ir Dieva žēlsirdība.

-    Arī tas ir tiesa.

-    Labi, lai Dievs apžēlojas, - Raterfords noteica. Viņš metās pie priedes, kas auga Preskota mājas priekšā.

Kavano gribēja sekot, taču kājas negaidīti pretojās. Iztēlē sajūtot hormona smaku, viņā radās impulss atkāpties, mukt pēc iespējas tālāk no šā nama.

Raterfords bilda dažus vārdus rācijā. Sirēnu kaucieni tuvojās, FIB aģenti un policisti virzījās tuvāk mājai.

-    Tas tiesa, lai Dievs apžēlojas, - Kavano piekrita. Cauri atvērtajām parādes durvīm izdzirdēdams vēl kādu iestenamies, viņš atrāvās no žoga. Sodīdams sevi par to, ka gandrīz bijis gļēvulis, viņš metās pāri mauriņam, apstājās starp diviem logiem mājas ielas pusē, piespiedās pie akmens sienas un sašķaidīja abu logu stiklus ar bises laidi.

Viņš dzirdēja, ka netālu šķīst citu logu stikli, aģenti un policisti sekoja viņa paraugam, piespiežoties ar augumu pret ielas puses sienu un sašķaidot ar šauteņu laidēm stiklus. Pēc brīža sašķīda arī logi pagalma pusē.

Kavano gaidīja, vai Preskots nesāks šaut; cauri mājai, plandot aizkarus, izbrāzās okeāna brīze.

-    Kas tā par smaku? - ieprasījās kāds policists.

-    Atkāpties no mājas! - iesaucās aģents.

-    Slēpties! Es redzēju kustību!

-    Nešaut, līdz mērķis nav skaidri saskatāms! - bļāva Raterfords.

No mājas izskrēja policists.

Tam sekoja divi aģenti un aiztenterēja uz policijas automašīnu barikādi kvartāla galā.

Kavano centās aizturēt elpu.

Taču nācās ieelpot, un plaušās ievilktajam gaisam bija kodīga smaka. Pat gaisa atšķaidīts, hormons satricināja smadzenes. Jau nākamajā mirklī visu ķermeni izmērcēja sviedri. Kavano būtu meties bēgt, ja vien, šausmu pārņemts, nestāvētu kā nolēmēts. Elpas vilcieni lēni un mokoši uztvēra pēdējās hormonu drusciņas no mājas. Kaut gan turpmāk vienīgā smarža bija okeāna nestais sāls un brūnaļģu aromāts, Kavano nerimās drebēt.

-    Dzīvojamā istaba - tīrs! - iesaucās kāds mājas iekšienē. Tā kā vienība mājas pagalma pusē bija sekojusi vēja plūsmai, hormons nebija to ietekmējis.

-    Aparatūras istaba - tīrs!

-    Viesistaba - tīrs!

-    Vannas istaba - tīrs!

Aiz izdauzītiem stikliem zibinājās kabatas lukturīšu gaismas kūļi, kustoties cauri mājai. Pa parādes durvīm namā ieslīdēja aģenti un policisti. Lukturīšu zigzagi pieņēmās skaitā.

-    Otrā guļamistaba - tīrs!

-    Otrā vannas istaba - tīrs!

-    Kabinets - tīrs!

Litānija turpinājās, meklēšanas vienība virzījās uz citām istabām, Kavano iezagās pa parādes durvīm. Hormona kodīgā smārda vietā gaisā valdīja kordīta un varam līdzīgā asiņu dvaka.

-    Izjaukt barikādi! Vediet šurp ātrās palīdzības mašīnas! - Ra- terfords auroja rācijā.

Kavano redzēja viņu noliecamies pār līķi uz grīdas. Kabatas lukturīša stars apspīdēja asinis uz ātrās reaģēšanas vienības formastērpa. Šāviens bija ķēris seju.

Virzoties no istabas uz istabu, Kavano uzdūrās vēl citiem ķermeņiem, asinīm. Paldies Dievam, daži viri locījās un vaidēja; bruņuvestes bija izglābušas viņus no trāpījumiem masas centrā. Taču no ievainojumiem rokās un kājās viņi tik un tā varēja noasiņot līdz nāvei.

Pa izdauzītajiem logiem Kavano redzēja, kā, zibinot lukturu gaismu, mājai tuvojas divas ātrās palīdzības mašīnas. Viņš pievērsa uzmanību stroboskopiem, kas bija izkārtoti katras istabas kaktā, tiem līdzās bija ierīkotas sirēnas.

-    Saimnieka guļamistaba - tīrs!

-    Saimnieka vannas istaba - tīrs!

-    Garāža - tīrs!

-    Veļas mazgātava - tīrs!

-    Foto istaba - tīrs!

Kabatas lukturīšu staru gaismā mājā ieskrēja ātrās palīdzības sanitāri un steidzās no viena kritušā pie nākamā, darot visu iespējamo, lai glābtu ievainotajiem dzīvību.

-    Tev bija taisnība, - Raterfords atzina. - Viņi apšaudīja cits citu.

Kavano norādīja:

-    Stroboskopi uzstādīti tā, ka to zibšņi droši vien izskatījās pēc automātiskās uguns. Varbūt tie pat radīja zibeņojošu attēlu - cilvēku ar ieroci rokās. Sirēnas iedarbināja pārsteiguma refleksu. Lai uz kuru pusi šie zeļļi pagriezās, viņi nespēja atšķirt draudus no pašu kolēģiem. Atlika tikai vienam hormona ietekmē krist panikā un sākt šaudīties, un pārējie darīja to pašu. Pārbiedēti līdz vājprātam, kādu nekad nav piedzīvojuši, viņi nopļāva cits citu apšaudē.

-    Profesionāļi, - Raterfords novilka.

-     Gluži kā tie piecpadsmit reindžeri, kas zaudēja savaldīšanos un apšaudīja cits citu purvā. Nolādēts, kur patvēries Pres- kots? - Kavano jautāja.

Ieradās papildspēki, tumsu pāršķēla vēl vairāk kabatas lukturīšu gaismas kūļu, divi desmiti aģentu un policistu vēl un vēlreiz pārmeklēja māju.

-    Nav ne pagraba, ne bēniņu, - Raterfords stāstīja.

-    Jumts ir ieslīps. Iespējams, zem tā ir kāda telpa, - Kavano ieminējās.

-     Pāris aģentu jau divas reizes pārbaudīja katru collu. Pres- kota tur augšā nav.

-     Atrās reaģēšanas vienībai tuvojoties mājai, viņš izslēdza gaismu, - Kavano sprieda. - Iedarbināja kustības sensoru stro- boskopiem un sirēnai.

-    Un tad izmuka pa sētaspuses durvīm, - Raterfords uztvēra. - Pārbaudiet kaimiņu īpašumus! Pārmeklējiet mājas! Izvietojiet patruļas mašīnas uz ielām un lielceļiem! Ja viņš pārvietojas kājām, necik tālu netiks.

-    Redziet, ir viena aizķeršanās, - ierunājās aģents.

-    Kāda?

-    Garāžā mašīnas nav. Pastāv iespēja, ka viņš automobili atstājis kaut kur netālu.

Kavano pirmo reizi dzirdēja Raterfordu lamājamies. Iekrakšķējās Raterforda rācija. Balss, kurā Kavano pazina bu- siņa radistu, jautāja:

-    Vai tas miesassargs ir pie jums? Beidzu.

-    Stāv man blakus. Beidzu.

-    Pasakiet, ka mums nupat piezvanīja no slimnīcas.

9

Kavano sēdēja intensīvās aprūpes nodaļā, žilbinoši spilgtas palātas stūrī. Viņam iepretī bez samaņas gulēja Džemija, ar bālu seju, pie krūtīm piestiprinātiem elektrokardiogrammas elektrodiem; augumu sedza slimnīcas virsvalks un palags, intravenozās barošanas caurulīte bija piestiprināta pie kreisās rokas, kaklā ie- stldza respiratora caurulīte. Otrpus gultas zibsnīja un pīkstēja pulsa, asinsspiediena un sirds monitori.

Ķirurgs, slaids spāņu izcelsmes vīrietis, pārtrauca apskati un pievērsās Kavano.

-    Viņa ir ārkārtīgi stipra.

-    Jā, - Kavano piekrita.

-     Pēc divpadsmit stundām zināšu vairāk, taču dzīvībai svarīgākie rādītāji iepriecina. Mums ir pamats optimismam.

Lūkodamies Džemijā, Kavano pamāja.

-    Viņai jāpateicas jums, - ķirurgs turpināja. - Viņa būtu nomirusi jau pirms nonākšanas slimnīcā, ja vien jūs nebūtu apturējis asiņošanu ar sudrabaino līmlenti.

-     Nē, - Kavano noliedza. - Viņai nav nekāda iemesla man pateikties.

Ārsta skatienā vīdēja ziņkārība.

-   Ja es būtu viņā ieklausījies, - Kavano prātoja, - viņa nebūtu ievainota.

Iepīkstējās sirdsdarbības monitors.

-    Vai drīkstu te uzkavēties? - Kavano lūdza.

-    Parasti mēs neļaujam…

Kavano uzmeta viņam skatienu.

-    Labi, - ķirurgs atļāva.

-     Gaisma, - bilda Kavano, miedzot acis spilgto lampu dēļ. - Vai jūs nevarat uzklāt kaut ko viņai uz plakstiņiem?

-     Tiklīdz būsim šeit pabeiguši, spilgto apgaismojumu nodzēsīsim.

-    Un līdz tam?

-    Palūgšu māsiņai, lai atnes marli.

-    Pateicos!

Pēc brīža Kavano bija divatā ar sievu.

Respirators šņāca, sēca un dunēja, Džemijas krūtīm cilājoties augšup lejup.

-    Piedod! - Kavano lūdzās.

Muskuļi smeldza. Bija sajūta, ka acīs berž smilšu graudiņi. Pievēris plakstiņus, lai pasargātu acis no žilbinošās gaismas virs galvas, Kavano atgāzās plastmasas krēslā un spēja iegrimt drudžainā miegā, kuru neiztraucēja pat medicīnas māsas, kas ienāca apraudzīt Džemiju un nomainīt intravenozās barošanas pudelīti.

10

Ap diviem pēcpusdienā Kavano vadīja patapinātu nemarķē- tu policijas auto pa 1. maģistrāli un nobrauca ceļa malā pie Kar- melhailendsas pagrieziena, kas veda uz ielu, kurā bija mitinājies Preskots. Viņš izkāpa no mašīnas un soļoja uz pagriezienu, turoties gar ceļmalas koku rindu. Laiciņš bija patīkams, debesis laistījās vien, taču Kavano uzmanību saistīja tikai koku zari galotnēs pie paša pagrieziena. Viņš lēni piesoļoja tiem cieši klāt, atgāza galvu un noņēma saulesbrilles, lai kārtīgāk aplūkotu kokus.

Nesaskatīdams to, ko vēlējās, Kavano pacēla binokli un izpētīja zarus. Joprojām piesardzīgi turēdamies ceļa malā, viņš pievērsa īpašu uzmanību zaru posmiem pie paša stumbra. Pēc desmit minūtēm gara Monterejas priede kreisajā pusē, aptuveni četrdesmit pēdas no pagrieziena, kļuva par vienīgo Kavano ziņkāres objektu. Viņš pavērsa binokli pret spraugu zaros un pamāja ar galvu.

11

Vēl neiegriezies Preskota ielā, Kavano vēlreiz apstājās, izkāpa no mašīnas un, turēdamies pašā ceļa malā, tuvojās pagriezienam. Skatiens jau zināja, ko meklēt, un tikai piecu minūšu laikā viņš uzgāja miniatūru TV kameru, kuras objektīvs bija apmēram kabatas luktura stikliņa lielumā un kura ar metāla sloksnīti bija piestiprināta pie Monterejas priedes zaru stakles aptuveni trīsdesmit pēdu attālumā no ielas sākuma. Sloksnīte bija nokrāsota tādā pašā brūnā krāsā kā stumbrs. Kamera bija tāda pati, kādu, pēc Preskota vārdiem, viņš bija paslēpis autostāvvietas garāžā, lai novērotu ikvienu, kas varētu viņu izsekot. "Internets ir stāvgrūdām pilns ar reklāmām," viņš bija teicis. "Kontrolējiet savu bērnu auklīti. Vērojiet, kā jūsu kaimiņu meitene sauļojas."

Vai arī vēro, kā policija izvietojas pie mājas un cenšas tevi pārsteigt, Kavano prātoja. Vakar naktī Preskots redzēja ikvienu mūsu kustību kopš brīža, kad mēs iebraucām Hailendsā un Ra- terfords lika aizsprostot ielu, līdz brīdim, kad ātrās reaģēšanas vienība piezagās mājai. Kavano atminējās, kā mirkli pirms tam, kad vienība sāka tuvoties Preskota mājai, visur gaisma nodzisa. Kā nu ne, Kavano pavīpsnāja. Preskots cerēja, ka spilgti izgaismota māja aizkavēs uzbrucējus un sniegs viņam mazliet laika, taču, ieraudzījis tuvojamies policiju, pārgāja pie plāna otrās daļas, izslēdza gaismu, iedarbināja kustību detektorus stroboskopiem un sirēnām un pārpludināja māju ar hormonu.

Netuvojoties kameras skatu leņķim, Kavano atgriezās pie mašīnas. Iebraucis Preskota mājas ielā, viņš pavērās uz kvartāla galu un pirmo reizi tā kārtīgi aplūkoja Preskota namu - zemu, modernisma stilā ieturētu ēku, kas uzbūvēta no sakrautiem plakaniem akmeņiem. Puslokā izklāts piebraucamais celiņš, ko apjoza krūmāji, veda līdz parādes ieejai. Durvis uz garāžu, kurā varēja novietot divas mašīnas, bija atvērtas. Ap īpašumu no koka uz koku vijās dzeltena lente ar uzrakstu "Nozieguma vieta. Tālāk iet aizliegts!".

Kavano interesi saistīja rosība. Labajā pusē paliels smagais auto bija pacēlis platformu blakus elektrības stabam, divi elektriķi uzstādīja jaunu transformatoru tā vietā, kuru iepriekšējā naktī bija sašāvis Kavano. Piebraucamajā ceļā bārdains vīrs kombinezonā izcēla no pikapa saplākšņus. Puse izdauzīto logu mājas ielas pusē jau bija ar tiem aizklāti. Kreisajā ielas malā ar priekšgalu pret Kavano stāvēja divas policijas mašīnas un auto bez atšķirības zīmēm - Kavano pazina tumšo Raterforda un viņa kolēģu aģentu sedanu.

Mājas priekšā Kavano nesteidzīgi apgriezās pretējā virzienā, izmantojot iespēju paslepšus nopētīt stūrus zem ēkas dzegām. Mazas kastītes ar caurumiņiem varēja būt putnu būrīši, taču varēja arīdzan slēpt zem dzegām novietotas miniatūras TV kameras.

Atstājis automašīnu priekšā policijas spēkratiem, Kavano devās uz māju un ieraudzīja, ka no tās iznāk Raterfords un uzmanīgi viņu nopēta.

-    Tavas sievas stāvoklis ir uzlabojies? - Kaut arī Raterfords bija apvilcis citu uzvalku un noskuvies, viņš tomēr izskatījās novārdzis. Zilumi, kas vēl joprojām bija uz sejas, šķita padarām tumšo ādu bālu.

-    Joprojām bez samaņas. - Kavano piespieda sevi turpināt. - Taču ķirurgs apliecināja, ka svarīgākie rādītāji ir labāki, nekā gaidīts. Tas vieš cerības.

-    Jauki. - Izklausījās, ka Raterfords ir tik tiešām atvieglots, kaut arī nodevīgā tonī piemetināja: - Starp citu, es nupat atklāju, ka viņas vārds ir Džemija, nevis Dženifera.

-    Atvaino!

-    Skaidrs.

-     Es cerēju, ka, paturot īsto vārdu noslēpumā, viņa ar laiku izvairīsies no iesaistīšanās, - Kavano atteica.

-    Tomēr viņu tik un tā iesaistīja, vai ne?

-   Jā, - nenoliedza Kavano. - Viņa tika iesaistīta.

-    Kāpēc tu ieradies?

-    Slimnīcā man nav ko darīt. Gaidīt… - Nespēdams pabeigt teikumu, Kavano aplaida acis visapkārt. - Cerēju, ka varēšu nākt jums talkā.

-     Kādā veidā? Preskots jau sen ir prom. Viņš vai nu netālu bija atstājis automašīnu, vai arī kādu nozaga, - Raterfords sacīja. - Mēs esam izsūtījuši brīdinājumus visām pilsētiņām gan uz ziemeļiem, gan uz dienvidiem. Ceļu policijai. Lidostām. Kuģīšu piestātnēm. Dzelzceļa stacijām. Autoostām. Un vēl daudziem. Esam izvietojuši novērotājus pie mašīnas, ko Preskots atstāja pie stāvlaukuma piekrastē Pasifikgrovā, kad stājās kontaktos ar tevi. Tāpat mēs novērojam busiņu, kuru, pēc viņa vārdiem, viņš atstājis autostāvvietā, kurā novietoja "Porsche".

Remontstrādnieks nagloja saplāksni pie nākamā loga, un Kavano ar galvas mājienu norādīja uz pavērtajām parādes durvīm.

-    Laboratorijas veči jau pabeiguši?

-    Neko noderīgu gan neatklāja. Mēs konfiscējām Preskota datoru un visus mājās atrastos dokumentus. Iespējams, tie sniegs norādes par turpmāko meklēšanas virzienu.

Ieiedams mājā, Kavano izdzirdēja balsis dažādās istabās gan pa labi, gan pa kreisi; FIB aģenti un izmeklētāji acīmredzot vēl pēdējo reizi izpētīja visas telpas. Dienas gaismā ēkas plašums izskatījās dramatisks. Dārgais, modernisma manierē ieturētais mē- belējums mērojās greznībā ar nama arhitektūru, lai gan ložu izrautie caurumi bija lielāko daļu krēslu, dīvānu, galdu un lampu izārdījuši lupatu lēveros. Sienas un ierāmētie melnbaltie Karme- las apkaimes fotouzņēmumi tāpat bija saplosīti. Visās malās mētājās stikla lauskas. Caur izsistajiem sētas puses logiem no okeāna atpūstais vējiņš izkliedēja iespējamo dēļu grīdā iesūkušos asins traipu un krīta kontūru dvaku.

Kavano vēroja kaktos ierīkotos stroboskopus. To miniatūrās dažādu krāsu spuldzes bija prasmīgi izkārtotas tā, ka atgādināja abstraktu mākslas darbu un nejaušam vērotājam cauri logam neradītu ne mazākās aizdomas.

-    Bojā gājušo skaits ir nemainīgs? - viņš apjautājās.

-    Pieci miruši. Pieci smagi ievainoti. Stāvoklis stabils. Izskatās, ka šiem izdosies izķepuroties.

-    Jābūt pateicīgam vismaz par to.

Kavano šķērsoja dzīvojamo istabu un devās pie stiklotajām durvīm, palīda zem vēl vienas policijas izvilktās dzeltenās lentes un izgāja uz akmens plātnēm klātās terases, kur podos bija izvietoti augi un puķes. Viņš norūpējies pavērās pāri akmens sienai vidukļa augstumā, uz četrdesmit pēdas stāvo klints nogāzi, kuras pamatni apskaloja bangojoši viļņi. Uz augšu tiecās šļakatu mākonis.

-     Mūsu laivas ūdenī meklē līķi, ja Preskots bijis tik dulls un centies nokāpt pa klinti, - Raterfords pavēstīja.

-    Pārbaudīt nenāk par ļaunu.

Izskatīdamies cik vien iespējams nevērīgs, Kavano pagrieza muguru klintij un pamanīja ar acs kaktiņu zem jumta dzegas vēl divus putnu būrīšus, vienu pašā labajā stūrī, otru kreisajā. Tie bija pavērsti iepretim pretējiem stūriem. Ja tajos atradās miniatūras TV kameras - un Kavano par to bija pārliecināts -, novietojums ļautu Preskotam ieraudzīt ikvienu, kurš apietu gar stūri.

Kad Kavano atgriezās mājā, remontstrādnieks nagloja vēl vienu finiera plāksni pāri izsistam logam. Pa parādes durvīm izgāja četri izmeklētāji. Divi FIB aģenti gaidīja Raterfordu.

-    Mēs paliksim, kamēr pieslēgs elektrību un aiznaglos logus, un tad aizslēgsim māju.

Kavano pamāja.

Viņš izskatīja kabinetu, guļamistabas un vannas istabas. Viņš iegāja garāžā, izpētīja veļas mazgātavu un fotoattīstīšanas istabu.

Raterfords ne uz brīdi neatkāpās.

Kavano atgriezās mājas priekšā, izpētīja to vēlreiz un visbeidzot pašūpoja galvu.

-    Re? Es taču teicu! - Raterfords nosmējās.

-    Tu vismaz nevari pārmest, ka es necentos.

-    Tiesa. Šai reizē tev neko nevar pārmest.

-    Vajadzēja palikt slimnīcā.

12

-    Nē, ser. Nekādu pārmaiņu, - medicīnas māsa sacīja.

* * *

-     Kā varu pakalpot? - vaicāja muskuļains, ūsains pārdevējs šaujamieroču veikalā.

-    Man vajadzīga šautene.

-    Kāda konkrēta?

-    Divpadsmitā kalibra automātiskā "Remington 870".

-     Jā, tas nudien ir konkrēti. Vai jūs gadījumā nebūtu no likumsargu iestādes?

-    Nē. Kādēļ tā prasāt?

-    Vienkārši vairākums policijas departamentu dod priekšroku tieši tam modelim. Šo šauteni izvēlas arī ASV īpašo uzdevumu operācijām.

-    Vai tu re, ko? - Kavano atteica.

* * *

-      Man vajadzīgs pats izturīgākais metālzāģis, kāds jums ir krājumā, un daži tam piemēroti asmeņi, - Kavano stāstīja pārdevējam saimniecības preču veikalā.

* * *

-    Man vajadzīgs akvalangista tērps, - Kavano pavēstīja pārdevējam ūdenslīdēju preču veikalā.

* * *

-             Man vajadzīga piepūšamā laiva, kurai pierīkots pāri bortam karinams motors, - Kavano pavēstīja pārdevējam armijas preču veikalā.

13

Kavano sēdēja moteļa numurā un blenza uz kosmētikas komplektu, ko Džemija bija atstājusi uz kumodes. Piezvanījis slimnīcai, viņš uzzināja, ka joprojām nav nekādu pārmaiņu.

Kavano novilka matraci no gultas un piestiprināja ar saimniecības preču veikalā iegādātajām skavām šauteni pie gultas rāmja, nostādot tā, ka stobrs izdūrās tam cauri. Pēc tam viņš paņēma metālzāģi un nozāģēja četras collas no astoņpadsmit collas garā stobra, saīsinot to līdz daudzu policijas departamentu izvēlētam garumam. Šis darbs prasīja stundu un vairākus asmeņus, taču Kavano laika ritumu nejuta - viņam bija krietni daudz jāizprāto.

Vēlreiz piezvanījis uz slimnīcu ("nekādu pārmaiņu"), Kavano atvēra divas kastītes ar federālajām "00" "taktiskajām" kar- tečām. Šāda tipa munīcija viņam patika, jo izšautās prāvās skrotis pat lielā attālumā koncentrējās blīvā pudurī.

Lai sakopotu skrotis vēl blīvāk, Kavano ar īkšķi atvāza jaunu Emersona CQC-7 nazi, ko bija iegādājies ieroču veikalā, un iegrieza visapkārt katras patronas plastmasas smailei. Viņš katrā izvēlējās vietu aptuveni divas trešdaļas no smailā gala pie līnijas, kas atdalīja šaujampulveri no skrotīm, kuras izlidos brīdī, kad aizsvilsies šaujampulveris. Jāgriež bija uzmanīgi, lai neie- zāģētu pārāk dziļi un plastmasas cilindrs nepāršķeltos uz pusēm, kamēr ar to darbojas. Taču griezumam bija jābūt pietiekami dziļam, lai šāviena brīdī atrautos divas trešdaļas patronas. Tādējādi eksplozijas laikā izlidos ne tikai skrotis, bet arī plastmasas uzgalis, kurā tās atradās. Sekas būs tādas, ka skrotis neizklīdīs un paliks ciešā skupsnā un mērķī trāpīs gandrīz ar eksplozīvu spēku.

14

Pēc tumsas iestāšanās Kavano brauca pa 1. maģistrāli uz zemu tiltiņu, kas atradās uz dienvidiem no Pontlobosas, netālu no Hailendsas. Apvidus reljefs viņa nolūkiem bija piemērots. Turklāt tieši te Preskots bija iegrūdis "Taurus" ūdeni. Viņš piestāja ceļa malā, nogaidīja, līdz uz ceļa noplaka auto lukturu gaismu straume, un novilka saplakušo gumijas laivu pa nogāzi līdz ūdenim. Ar saspiesta gaisa motoriņa palīdzību piepūtis laivu, Kavano noenkuroja to pie klints un vēl divas reizes piesardzīgi uzkāpa augšā līdz mašīnai, nostiepjot lejā nelielu, ārpus borta karināmu motoru un peldošu, ūdensdrošu somu, kurā glabājās ekipējums. Akvalangista tērpu viņš bija uzvilcis jau motelī. Tagad atlika tikai novilkt treniņtērpu, kurš apslēpa to, kas viņam bija mugurā. Rokas un kājas aizsargāja gumijas cimdi un akvalangista zābaki. Viņš atstūma laivu no klints, iedarbināja motoru un izbrauca mēness gaismas pielietās jūras virzienā, turoties simts jardu attālumā no krasta, sekojot Hailendsas stāvā krasta kontūrām un nosakot virzienu pēc māju gaismiņu punktiem.

Nonācis pie kraujas, kuras galā atradās Preskota māja, viņš izslēdza motoru, paņēma airi un slīdēja tai tuvāk klusumā. Elektrības padeve namā bija atjaunota, un par bāku kalpoja vairāki lukturi pie Preskota mājas. Taču viļņu un zemūdens straumju dēļ laivu bija grūti vadīt. No piepūles ar sviedriem nplūdis, viņš strauji cilāja airi no labā borta uz kreiso un atpakaļ, airējoties tuvāk klintij.

Drīz Kavano nonāca tādā attālumā no klints, ko apskaloja bangas, ka, pievirzoties vēl tuvāk, laiva pārsprāgtu un apgāztos. Šļakatu pilieni saldēja seju. Uzlicis ūdenssportista tērpa gumijas kapuci, kā arī ar elpošanas cauruli aprīkotu sejas masku un uzvilcis pleznas, Kavano satvēra peldošo somu ar ekipējumu un pārslīdēja pāri bortam. Vienu mirkli ūdens šķira neizturami auksts, gandrīz laupot spēju kustēties. Pēc īsa brīža ūdens iesūcās akvalangista tērpā un izveidoja plānu slānīti starp tērpu un ādu. Ķermenis gandrīz nekavējoties sasildīja ūdeni līdz paša temperatūrai, tāpēc sala tikai seja. Zemūdens straumes gan bija biedējoši spēcīgas. Sakopojis visus spēkus kājās un rokās, Kavano cīnījās cauri trauksmainajiem viļņiem, vilkdams ekipējuma somu izturīgā neilona auklā, kas bija aptīta ap kreisās rokas locītavu. Vilnis viņu pacēla, draudot sašķaidīt pret priekšā vīdošajiem akmeņiem. Sirds auļoja šķebinošā tempā, gandrīz piespiežot mainīt domas un kulties atpakaļ uz laivu, kamēr straume vēl nav to aiznesusi prom.

Taču Kavano nedrīkstēja atkāpties, nedrīkstēja padoties bailēm. Ja tā notiktu, viņš zināja, ka tā būtu tikai pirmā no dau~ dzām reizēm, kad viņš padosies. Banga viņu parāva zem ūdens, pacēla, nometa. Ar varenu pūtienu izspļāvis ūdeni no caurulītes, Kavano vērās cauri norasojušai sejas maskai. Izpētījis bangas, viņš sparīgi vēzēja kājas un rokas, cenšoties izvairīties no akmens bluķiem, kas slējās virs ūdens. Vilnis trieca viņu pret klinti. Ja ūdenslīdēja tērps nekalpotu par buferi, granīts būtu nodīrājis plecu. Viebdamies pēc šāda belziena, Kavano sniedzās pēc izciļņa klintī, bet viņu aizmēza prom, pēc brīža satvēra nākamais vilnis un vēlreiz trieca pret klinti; tomēr šai reizē viņš iestenējies ar cimdoto roku aizķēra plaisu akmenī. Kavano ieķērās stingrāk un kārpīja ar otru roku akmens virsmu. Atradis citu plaisu mazliet augstāk, izvilka sevi no ūdens, lai gan nākamais vilnis uzsita pa kājām un gandrīz norāva viņu no bluķa.

Zvalstoties virs grandošās straumes, Kavano atlaida vienu roku no klints un norāva sejas masku ar elpošanas caurulīti. Al- kaini ievilkdams elpu, iesvieda masku viļņos, nospārdīja pleznas un nometa arī tās. Viņš iekrampēja gumijotās pēdas nišā, brīdi pakarājās, ievilka vēl mazliet gaisa plaušās un tad sāka lēnām kāpt augšup tumsā. Visapkārt lidoja šļakatas. Kavano bija nogriezis gumijas cimdu pirkstgalus, lai būtu vieglāk ieķerties klints radzēs, taču pārējā gumijotā cimdu daļa traucēja kustēties. Drīz vien nācās pa vienai atlaist rokas, ar zobiem novilkt abus cimdus un iemest zem kājām viļņos. Plaukstas momentā pārņēma saltums, taču ne tik ļoti, lai padarītu tvērienu stingu; pirksti turpināja ieķerties un noturēt.

Kavano vilkās augšup. Ap kreisās rokas locītavu cilpā apmestā aukla bija aptīta ap spoli, kam bija atlaišanas slēdzītis. Nonācis pie akmens bluķiem, viņš bija nospiedis slēdzīti, ļaujot auklai at- tīties, un ūdensdrošā soma mētājās pa trakojošajiem viļņiem. Tādējādi, rāpjoties pa krauju, Kavano nespieda somas svars. Augstāk. Viņam radās sajūta, ka pirksti ir asinīs. Tas nebija būtiski. Svarīgi bija tikai nepadoties. Viņš pasniedzās pēc atbalsta, iegrūda pēdu vēl vienā plaisā, pasniedzās augstāk un pieskārās akmens sienai virsotnē, smejoties enerģiju apziņā, ka daļa moku jau ir aiz muguras.

Zem dzegām mājas stūros paslēptās miniatūrās TV kameras bija pavērstas viena pret otru. Tajās varēja redzēt cilvēku zoga- mies ap stūri, taču ierobežotais redzeslauks caur spraugu putnu būrīšos neļāva saskatīt sienu vidukja augstumā klints virsotnē. Kavano uztrausās uz sienas un, balansēdams uz pēdu platās malas, vilka ap rokas locītavu aptīto auklu, cejot augšā ekipējuma somu. To darīdams, viņš nepārtraukti vēroja Preskota mājas sētas pusi. Stūrus un divviru durvis tieši pretī apmirdzēja spilgta gaisma. Arī durvis, tāpat kā izdauzītie logi, bija klātas ar saplāksni. Durvis slēdza piekaramā atslēga. Pāri tām stiepās nozieguma vietas dzeltenā lente. Pie saplākšņa pienaglotā policijas nodaļas izkārtne brīdināja, ka pārkāpējiem draud sods.

Kavano atvilka ūdensdrošās somas rāvējslēdzēju un izcēla bisi ar apzāģēto stobru, kā arī kaprona maisiņu ar patronām, kuru pārmeta pār labo plecu. Viņš pakampa Emersona nazi un, piesprādzējis to pie ūdenslīdēja tērpa kakla, izvilka maisiņu ar mūķīzeriem. Visbeidzot Kavano atmeta atpakaļ tērpa kapuci un izņēma no somas nakts redzamības brilles, ko bija atradis armijas preču veikalā, pērkot "Zodiac" laivu. Viņš nevērīgi uzmeta brilles kaklā.

Visu paveicis, Kavano nolēca uz terases, pieplaka pie akmens plātnēm un līda pāri tām uz stikla durvīm, kuru apakšējā daļa arī nebija saskatāma TV kamerās to leņķa dēļ. Notupies pie dur- vlm, viņš beidzot riskēja, ka viņu varētu ieraudzīt steidzīgi atmūķējam slēdzeni. Kavano pavēra durvis, ieskrēja tumšajā namā, aizvēra durvis, uzlika nakts redzamības brilles un notēmēja ar bisi.

Tumšā mājas iekšiene brillēs atmirdzēja gaiši zaļā apgaismojumā, viņš izskatīja postažu dzīvojamā istabā, pēc tam iegāja pa kreisi aparatūras istabā, vēlāk viesu guļamistabā un vannas istabā. Šīs telpas nebija galvenais viņa intereses objekts, taču bija jāpārliecinās, vai šeit neslēpjas draudi. Apmierināts ar redzēto, viņš līda uz pretējo mājas pusi, zem gumijā tērptajām pēdām čirkstēja stikla lauskas. Gaisā vēl aizvien virmoja tikko manāma kor- dīta smaka. Kavano piepeši noģida, ka TV kameras pēdējā brīdī atklājušas, kā viņš pietupstas, lai atmūķētu piekarināmo atslēgu, un ieiet mājā, - kordīta smaku spēji nomāca hormona kodīgā dvaka.

Līdz šim Kavano akvalangista tērps bija patīkami sildījis. Atri vien no ķermeņa izsitās sviedri un temperatūra paaugstinājās - viņš jutās kā pirtī. Gandrīz apskurbis no svelmes zem ūdenslīdēja tērpa, viņš riskēja un atrāva uz mirkli labo roku no šautenes, lai atvilktu tērpa rāvējslēdzēju un atklātu krūtis. Nekāda labuma no tā gan nebija.

Kavano bija licies, ka jau Kārenas pagrabā izturējis pilnu hormona jaudu, taču tagad, smakai kļūstot teju neizturamai, viņš saprata, ka nepavisam nav noskārtis, cik jaudīgs var būt Preskota ierocis. Kājas draudēja saļimt. Kuņģī bija reizē verdoša tveice un ledusauksts sals. Pulss sitās tik strauji, ka draudēja kuru katru brīdi izraisīt nesamaņu.

Kavano daļēji alka saritināties kamoliņā un lūgties, lai šis murgs reiz beidzas. Vienlaikus radās mudinājums griezties uz riņķi aizvien straujāk, vēzēt šautenes stobru uz visām pusēm. Ķermeņa karstums apmigloja nakts redzamības briļļu gaiši zaļo attēlu. Ikviena prātam aptverama drauda ielenkts, vērojot pasauli cauri izbaiļu ierobežotām acīm, Kavano pamanīja vīrieti, kas stāvēja gaitenī, kurš veda uz saimnieka guļamistabu, pavērsis pret viņu pistoli. Tikai sekundes tūkstošdaļas pietrūka, līdz Kavano nospiestu sprūdu, taču viņš attapās, ka virs ar pistoli ir vienīgi ēna, un tieši tādu reakciju bija piedzīvojuši reindžeri un ātrās reaģēšanas vienības vīri.

Kavano vienīgā priekšrocība bija tāda, ka viņš jau agrāk bija piedzīvojis hormonu efektu un zināja, kas sagaidāms. Taču pat tad, kodīgajai dvakai pieņemoties spēkā un radot žultainu garšu mutē, viņš saklausīja troksni, kas laupīja drosmi, tomēr nāca pie saprašanas, ka to rada nožēlojami šņuksti, ko izgrūda paša kakls. Skaļi elsojošās plaušās dzimušie smilksti riesās, noklusa, riesās, noklusa, draudot izlauzties kliedzienā, taču Kavano to apspieda, traucoties pa gaiteni uz saimnieka guļamistabu.

Iedrāzies istabā, viņš neuzdrošinājās domāt, neuzdrošinājās vilcināties vai apšaubīt paša lēmumu. Milzīgajā guļamistabā bija novietots videospēļu automāts un tam līdzās grezns krēsls lasīšanai. Pie sienas iepretim gultas kājgalim bija piestiprināts milzīgs plakanā ekrāna plazmas televizors un tam blakus aparatūras skapītis. Pa labi no televizora aiz bīdāmajām durvīm atradās sienas skapis. Tai pēcpusdienā Kavano bija iemetis aci skapī un aplūkojis uz pakaramajiem uzmestus pazīstamu dizaineru veidotās Preskota žaketes un zem tām ciedru koka plauktos sakārtotos dārgos sporta krekliņus, T kreklus un svīterus.

Kavano atgrūda kumodi no istabas sienas un iedzina to skapī ar tādu spāni, ka pārlauza stieni, uz kura bija sakārtas žaketes. Viņš norāva zemē aparatūras skapīti un televizom, sašķaidīdams tā ekrānu. Ieeja skapī bija aizšķērsota un siena iepretim gultas kājgalim pilnīgi tukša. Kavano patronu maisiņā sagramstīja ausu aizbāžņus un sastūma tos ausīs. Pirksti tā drebēja, ka tik tikko paklausīja. Kodīgā smaka tik ļoti nomāca, ka viņš ar pūlēm noturējās nesaliecies, lai nesāktu rīstīties. Kavano nolamājās, dažus soļus atkāpās, pacēla šauteni gaisā un izšāva vienā punktā trīs pēdas no griestiem. No atsitiena, kuru trīsošais ķermenis gandrīz vai neizturēja, viņš gandrīz nogāzās atmuguriski uz grīdas, bet tad gandarīts ieraudzīja, ka šaujampulvera detonācijas brīdī tikpat kā nogrieztā plastmasas patrona atdalījusies no pamatnes. Patronas pamatdaļa un tajā iestiprinātās skrotis gluži kā miniatūra raķete šāvās uz sienu pie griestiem, trieciena bridi izšķīda un izrāva sienā caurumu dūres lielumā, caur kuru skrotis iztriecās kā šrapne- lis. Cauri plaisai iemirdzējās bāla, spokaina gaismiņa.

Kavano parāva kloķi pie šautenes priekšējā roktura, izmetot ārā tukšās patronas pārpalikumus, un ielika patrontelpā jaunu. Niknuma sagrābts, viņš vēlreiz izšāva sienā turpat zem griestiem, tēmējot trīs pēdas pa kreisi no pirmā cauruma. Vēl viena miniatūra raķete šķita uzspridzinām sienā caurumu dūres lielumā. Un tad nākamā. Caur katru caurumu istabā iespraucās bālā, spokainā gaismiņa. "Remington 780" aptverē ietilpa četras patronas, un vēl viena atradās patrontelpā. Kavano zibenīgi izšāva visas piecas, izspridzinot vēl vairāk caurumu sienā, pakāpeniski laižot stobru zemāk. Kordīta smaka palīdzēja nomaskēt hormona smārdu, Kavano sataustīja vairākas patronas un piespieda drebošos pirkstus iestumt tās gropēs zem šautenes. Kaut arī ausis bija aizbāztas, viņš otrpus sienas saklausīja apslāpētus kliedzienus.

Izšautie dūres lieluma caurumi sienā virzījās zemāk, drīz vien sasniedzot piecu pēdu attālumu no griestiem. Preskots aiz sienas kliedza vēl griezīgāk, bet Kavano vēlreiz pielādēja un šāva, ar katru šāvienu telpā iepludinot aizvien vairāk gaismas. Guļamistaba bija pārpildīta ar ieroča dūmu migliņu. Pārlādēt. Šāviens. Pārlādēt. Šāviens. Nu Kavano tēmēja zemāk, trīs pēdas no grīdas. Preskota kliedzieni atskanēja šādā augstumā, tur viņš bija patvē- ries, šāvienu lejupejošai secībai piespiežot viņu pie grīdas.

-    Tu manī iedvesi pārliecību, ka esi aizbraucis! - Kavano sauca. Bailes un ausu aizbāžņi lika balsij mānīgi izklausīties it kā no tālienes. - Tad es pamanīja miniatūrās TV kameras mājas ārpusē!

Kavano pārlādēja šauteni un izplēsa vēl vienu caurumu sienā, nelaižot zemāk par trim pēdām no grīdas un liekot Presko- tam tur saritināties panikā. Visapkārt bira koka šķēpeles un apmetums. Telpā ielauzās vēl daži mirdzošās gaismas stari.

-    Kameru, ka biezs! - Kavano kliedziens bija mežonīgs. - Kamerām vajadzīgi monitori! Tad kur, nolādēts, atrodas tie monitori?

Kavano izraujot kārtējo caurumu sienā, hormons gandrīz lika urīnpūslim pasprukt vaļā.

-     Kur ir tas sienas skapis, kādam vajadzētu atrasties aiz tik garas guļamistabas sienas?

Kavano pārlādēja šauteni un izšāva. Caur aizvien biežākajiem caurumiem stīdzēja monitoru mestā gaisma, atklājot skatienam, ka tie sakrauti plauktos pie galasienas kreisajā pusē, kur Kavano šāvieni nebija aizsniegušies.

-    Nebūtu nekas sarežģīts skapja iekšpusē ierīkot sienu. Tādu, kuru var pagriezt kā durvis un no iekšpuses aizslēgt.

Kavano no jauna spieda sprūdu. Viņš nešaubījās, ka šāvienus izdzirdēs kaimiņi un piezvanīs policijai. Viņam bija vienalga. Līdz ieradīsies policija, viņš savu jau būs paveicis.

-     Kā tu to paveici? Ar autostāvvietas busiņu atvedi būvmateriālus? - Kavano šautene iedārdējās vēlreiz. - Kaimiņi nenojaustu, ka tu ierīko atdalītāju sienu! Plauktus monitoriem! Ventilācijas cauruli, kas pievienota kopējai sistēmai! Gultasvietu! Pārtikas konservus! Pārnēsājamo tualeti! Gluži kā mūsu pirmajā tikšanās reizē! Toreiz tu atradies paslēptuvē! Arī tagad esi paslēptuvē!

Kavano nospieda sprūdu un uzlaida gaisā sienas vidusdaļu. No monitoriem jau plūda tik spilgta gaisma pa caurumiem, ka tā traucēja nakts redzamības briļļu radītajam attēlam, liekot viņam uzstumt brilles uz pieres.

Visus tā ietekmēja milzīgais televizors pie sienas, ka neviens neaptvēra, kas aiz tā paslēpies! Pēc dažām dienām, kad policija pārtrauktu meklēt tevi šai apkaimē, tu būtu varējis pēc tumsas iestāšanās atstāt māju! Tu varētu nozagt mašīnu un nonākt Sanfrancisko, pirms kāds būtu attapies, ka pazudusi automašīna! Neviens nesaistītu to ar tevi, īpaši, ja tu atcerētos noslaucīt pirkstu nospiedumus, kā es tevi mācīju!

Kavano rokas un seja pludoja sviedros, viņš izmeta ārā pēdējo tukšo patronu un sāka ielādēt no jauna.

Pēkšņi viņu apstulbināja ložu haoss, kas gāzās no izrobotās sienas. Pašķīda koks un apmetums, kaujas šautenei dārdinot automātiskas kārtas no sienas otras puses. Roberto AR-15, Kavano padomāja, mezdamies uz grīdas. Ausu aizbāžņi tikai daļēji noslāpēja rejošos dārdus. Pāri guļamistabai lidoja sienas gabali, lodes plosīja gultas galvgali un sienu aiz Kavano. Lampas un fotoattēlu rāmji sašķīda. Starp aizvien plašākajām spraugām sienā un arvien spilgtāko monitoru mesto blāzmu Kavano manīja stobra uguns kladzināšanu.

Piepeši apšaude aprāvās. Kavano likās, ka dzird lāstu, metālisku skrapstoņu un pūlēšanos atsvabināt ieķīlājušos patronu. Nākamajā mirklī sašķīda pāri palikusī sienas daļa, pa caurumu ar spalgu kliedzienu iztriecoties Preskota muskuļotajam ķermenim. Viņš bija kails līdz viduklim, ja neņem vērā Kevlara vesti, ko bija apvilcis. Sviedru pilītes uz viņa varenajām rokām un gludi noskūtā galvvidus atspoguļojās monitoru blāzmā. Pat šādā nespodrā apgaismojumā bija redzams, ka viņa acis liesmoja. Asās žokļa un zoda kontūras izstaroja stūrī iedzīta plēsēja agresivitāti. Pamezdams gaisā kaujas šauteni, viņš pārlēca pāri salauztajam televizoram un bruka virsū Kavano. Trieciens bija tik pamatīgs, ka no Kavano plaušām izsita gaisu. Kevlara vestes stīvā konstrukcija pastiprināja Preskota ķermeņa spiedienu, apdullinot Kavano tik spēcīgi, ka prāts aizmiglojās. Preskota varenās rokas sažņaudza Kavano kaklu, vēlreiz sadrebinot nervu sistēmu. Palicis bez elpas, Kavano juta, kā kauli kaklā ieliecas, ik brīdi gatavi salūst. Viņš tik spēcīgi uzsita ar rokām pa Preskota ausīm, ka tas sāpēs ieaurojās un atkrita atmuguriski.

Kampdams pēc gaisa, Kavano vēlās uz priekšu, kur bija nometis šauteni. Bet Preskots paspēra viņa rokas sāņus, aiztika pie šautenes pirmais un nospieda sprūdu. Kaut arī Kavano ausīs bija aizbāžņi, blīkšķis, šāviņam pašaujoties garām, apdullināja. Šāviņš trāpīja videospēles automātam, kartečas cilindrs, ietriecoties mērķī, uzsprāga, sadragājot automātu gabalos. Tā kā Preskotam tādas šautenes mehānisms nebija pazīstams, viņš pārāk ilgi atbrīvojās no patronas pārpalikumiem, sniedzot Kavano laiku uzbrukt. Abu augumu sadursmē ietriecās jau sašķaidītajās divviru durvīs. No ārpuses pienaglotais saplāksnis padevās, un Kavano ar Preskotu izvēlās cauri uz spoži apgaismotās terases.

Kavano acis iesūrstējās prožektoru gaismā, Preskots kārpīdamies atkāpās un pacēla šauteni.

-    Nekāda labuma no tās nebūs. - Kavano balss bija nedroša, baiļu caurstrāvota. Mutē un nāsīs ieplūda spēcīga, vēsa okeāna brīze. - Es paspēju ielādēt tikai vienu patronu, pirms tu izdrāzies cauri sienai.

-    Tā nu ticēšu, - Preskots atcirta.

Kavano no akvalangista tērpa augšdaļas atsprādzēja Emerso- na nazi un atvāza ar īkšķi asmeni. Viņš pāris reižu dziļi ievilka elpu. Svaigais gaiss neatbrīvoja no hormona efekta, taču pašsajūta vismaz nepasliktinājās.

-      Stulbais, tu uz apšaudi paņēmi līdzi nazi! - Preskots noņirdza.

-    Vecs joks.

-    Bet smiešos es. - Preskots nospieda sprūdu.

Nekas nenotika.

-    Sāksim atkal mācības, - noteica Kavano.

Kamēr Preskots blenza uz nepielādēto šauteni, Kavano izrāva ausu aizbāžņus. Tālumā atskanēja sirēnas.

-    Kā tev patiktos apgūt tuvcīņu ar nazi? - Kavano veica izklu- pienu ar nazi rokā.

Preskots atlēca atpakaļ.

-    Viens, kas jāapgūst, ir līdzsvara noturēšana. - Kavano izklu- pa vēlreiz.

Preskots parāvās sāņus.

-   Otrs -izveicība. - Kavano reibinošā, zibenīgā ātrumā šaudīja tumšo asmeni uz priekšu un atpakaļ, augšup un lejup.

Preskots pacēla šauteni, grasīdamies zvelt kā ar beisbolu nūju.

-    Un trešais, kas jāapgūst, ir zināšanas, kurās ķermeņa daļās durt - atkarībā no tā, vai vēlies nogalināt strauji, - Kavano teica, - vai lēni.

Preskots neatkāpās ne soli. Viņš trauksmaini ievilka elpu, netīši brīdinot, ka tūlīt uzklups pretiniekam. Un metās uzbrukumā.

Preskots zvēla ar šauteni, Kavano pieliecās, ieskrambāja Pres- kota roku un atliecās stāvus, pirms tas paspēs gāzt vēlreiz.

Preskots izskatījās šokēts, ieraugot asinis uz rokas.

Sirēnas iekaucās tuvāk.

Kad Preskots palūkojās to virzienā, Kavano metās uz priekšu un iešņāpa otrā Preskota rokā.

Preskots saniknots atkal zvēla ar šauteni un noelsās, jo Kavano pieliecās un iegremdēja Emersona nazi cauri Kevlara vestei Preskota vēderā.

Ceļiem saļogoties, Preskots šokā steberēja atmuguriski, neno- laizdams acis no asinīm klātā naža, ko Kavano bija izvilcis no ložu necaurlaidīgās vestes. No vestes apakšējās daļas lāsoja asinis, tumši sārts plankums pletās lejup pa Preskota treniņbiksēm. Preskota acis noraidoši iepletās, paužot neticību, ka iespējams kaut kas tāds.

-    Ievainojums ir pārāk sekls, lai tuvākā laikā nestu tev nāvi, - Kavano pavēstīja. - Tu vēl ilgi noasiņosi.

-    Kā tev… - Preskots jautājot izdvesa.

-    Tāds gudrinieks jau nu pats spēs izprātot. Veste ir gatavota no polimēru šķiedrām. Tās domātas, lai aizsargātu tikai pret lodes trulo triecienu.

-    Nazis ir pietiekami ass, lai izslīdētu cauri šķiedrām?

-    Kontroldarbs nokārtots! - Kavano dūra vēlreiz.

Taču Preskots šā pārtraukuma laikā bija sakārtojis domas. Viņš nevis kāpās atpakaļ, bet pārsteidza Kavano, sviežot tam ar šauteni un metoties virsū, tā ka pienagloja Kavano rokas pie sāniem, pirms tas paspēja ko vairāk kā vienīgi vēl reizi ieskrambāt viņu. Aptvēris rokas aiz Kavano muguras, Preskots sasprindzināja muskuļus, savilka, spieda.

Sajūta bija tāda, it kā ap augumu būtu apvīta metāla spirāle un smacētu aizvien ciešāk. Kavano nespēja pakustināt krūtis, nespēja ievilkt plaušās gaisu. Veroties Preskota neprāta apņemtajās acis pāris collu attālumā, Kavano pēkšņi noreiba galva. Ški- ta, ka prožektoru gaisma terasē lēnām dziest. Rokas bija tik cieši apžņaugtas ap Kavano sāniem, ka viņš nespēja durt ar nazi. Viņš atradās tik tuvu Preskotam, ka nejaudāja pacelt ceļgalu un iespert pa cirkšņiem.

Izmisuma dzīts, Kavano aizlika labo kāju aiz Preskota kreisās potītes un parāva. Preskots gāzās atmuguriski, un Kavano uzkrita viņam virsū, izsizdams dvašu.

Preskota tvēriens atslāba, un Kavano izrāvās brīvībā. Viņi aizvēlās atstatus viens no otra un trausās kājās.

Kavano dūra ar nazi.

Preskots atlēca atpakaļ.

Kavano dūra otrreiz.

Preskots izvairīdams atsprāga vēl tālāk atpakaļ, atsitās pret terases sienu un krita tai pāri.

-    Nē! - Kavano iekliedzās.

Viņš piesteidzās un sagrāba Preskota kreiso roku, pirms tas būtu pazudis skatienam.

Preskots šūpojās, kurpes skrāpējās gar klints sienu. Viņš tik tikko spēja parunāt.

-    Lūdzu… neļauj… man… nokrist.

-    Man vēl aizvien sāp plecs no tevis raidītās lodes. - Kavano pārliecās pāri sienai, cieši viņu turēdams. - Nevaru pateikt, cik ilgi spēšu tevi noturēt.

Preskots pasvieda augšup otru roku un saķēra Kavano aiz plaukstas. Dziļi lejā pret klinti dārdēja viļņi.

-    Baisi.

-    Nu, skaidrs, - Kavano atteica. - Tava hormona dēļ esmu tā pārbijies, ka nezinu, vai spēšu savaldīt rokas.

It kā apliecinot sacīto, Preskota asinīm notašķītās rokas sāka slīdēt ārā no Kavano tvēriena.

-    Dieva dēļ! - Preskots izdvesa.

-    Kur ir pretlīdzeklis?

-Kas?

-    Saki - kur ir pretlīdzeklis!

Sirēnām kaucot, mājas priekšā apstājās mašīnas. Cirtās durvis.

-    Pasaki, kur ir pretlīdzeklis! Tad ļaušu tev dzīvot.

Preskota rokas izslīdēja vēl vairāk.

Kavano trīcošais tvēriens lēnām atslāba.

Preskots noelsās.

Kavano novaikstījās un satvēra viņu ciešāk.

-    Kur ir pretlīdzeklis?

-     Pacel rokas tā, lai varu tās redzēt! - pie mājas sienas ieaurojās Raterfords, pavērsis pistoli pret Kavano.

-    Laikam jau būs tam cilvēkam jāpaklausa. - Kavano tēloja, ka tūliņ atlaidīs rokas vaļā.

-Nē, pagaidi! - Preskots lūdzās.

-    Pretlīdzeklis! Kur tas ir?

-    Mājā!

-    Stāsti! - Kavano turēja no visa spēka.

-    Tur, kur es slēpos! Aiz monitora! Sarkanā aerosola flakonā!

-     Ja tas izrādīsies kukaiņu iznīcinātājs, tu rūgti nožēlosi, ka neesmu tevi nometis no klints!

-     Velc viņu augšā! - Raterfords apskrēja ap stūri, viņam sekoja FIB aģenti un policisti, visi mērķējot ar pistolēm. Ap pretējo stūri izskrēja līdzīga grupiņa, arī tēmējot ar pistolēm un šautenēm.

Joprojām pārliecies pāri sienai, turēdams Preskotu, Kavano ievaicājās:

-    Kas ar viņu notiks, Džon? Valdība noslēgs ar viņu vienošanos?

-     Nu vairs ne. Pārāk daudziem zināmi vakarnakts notikumi. Jautājumus uzdod visi piekrastes laikraksti un TV kanāli. Tāpat arī kabeļtelevīzijas ziņu dienesti, nacionālās TV kompānijas, Austrumkrasta prese. Ja valsts noslēgtu vienošanos ar vairākkārtēju slepkavu apmaiņā pret viņa sniegto informāciju, tiktu uzdots vēl miķwm daudz jautājumu. Viņš saņems sodu.

-    Lai būtu kā būdams, sods tik un tā nebūs pārāk bargs. Pres- kot, došu tev padomu, - Kavano teica, vilkdams viņu augšā. - Pieraugi, ka cietumā tiec pie putras bļodas, citādi tāds simpātisks džeks izraisīs ieslodzītajos romantiskas jūtas. Lai gan, no otras puses, palieto kādu jauno muskuļu stimulantu un uzaudzē vēl grandiozāku masu, lai spētu atkauties no viņu uzmācības. Tu tikai nupat sāc aptvert, kas ir bailes.

15

Kavano sēdēja blakus Džemijai nežēlīgi spožajā intensīvās terapijas palātas apgaismojumā, nespēdams aizmigt, ik brīdi gaidot, kad kaut mazliet pamirkšķināsies plakstiņi, kaut mazliet noraustīsies mute. Respirators bija izņemts no kakla. Krūtis cēlās un krita pašas. Zibsnījošie, pīkstošie pulsa, asinsspiediena un sirds darbības monitori liecināja par stabilu stāvokļa uzlabošanos.

-    Divdesmit četras stundas, un nekādu saasinājumu, - apliecināja ķirurgs. - Teicama pazīme.

Kavano cerīgi pamāja.

-    Jūs mierīgi varat doties dažas stundiņas nosnausties, - ķirurgs ierosināja.

-    Es palikšu, ja vien jūs neiebilstat.

Sešos un trīsdesmit septiņās minūtēs no rīta (Kavano precīzi uzņēma laiku) Džemijas zaļās acis beidzot pavērās. Viņa izskatījās miegaina, apreibusi, kā sāpes ciezdama. Taču viņa pazina Kavano, un viņas acīs nobrāzumiem klātajā sejā pavīdēja maiguma pilns skatiens.

-    Vai tu saproti, ko saku? - viņš taujāja.

Džemija gandrīz nemanāmi palocīja galvu, jau nogurdama no sasprindzinājuma.

-    Ja tu piemirsīsi, es tev nemitīgi atgādināšu, - Kavano solīja. - Tiklīdz tava veselība ļaus, mēs atgriežamies Vaiomingā. Mēs dosimies mājās. Un paliksim tur.

Džemija pūlējās viņu nopētīt ar vārgu skatienu.

-Ja es būtu piekritis atgriezties mājās tad, kad tu gribēji, tevi nebūtu ķērusi lode. Man nav ne jausmas, kā to vērst par labu, taču kādreiz es noteikti to izdarīšu.

Džemija ar piepūli izdvesa.

-    Preskots?

-    Es viņu atradu.

Viņas acis aptumšoja raizes.

-     Viņš ir dzīvs. Džons viņu aizturēja. - Kavano mierināja sievu.

Starp abiem nolaidās klusums, ko pārtrauca tikai monitoru pīkstieni.

-    Es gribu tev pierādīt, cik ļoti nožēloju, - Kavano sacīja. - Tu man esi svarīgāka par visu. No šā brīža esmu gatavs tavā labā darīt pilnīgi visu.

Viņas acu plakstiņi slīga lejup.

-    Es apzinos, ka šobrīd tev pārāk grūti to aptvert. Taču, kad tu nākamreiz pamodīsies, es būšu tev līdzās un atkārtošu to. Es tev atgādināšu vēl un vēlreiz.

Kavano saņēma viņas roku.

Džemijas pirksti pakustināja viņa delnu, vāri un gandrīz nemanāmi. Taču ar to bija gana.

-    Es tepat būšu, - Kavano solījās. - Patausti, cik man stipra roka! - Pretlīdzeklis bija iedarbojies. - Es tevi pieskatīšu.

Džemija pamāja, atslābinot aizvērtos plakstiņus un iegrimstot miegā. Viņas nobrāztās lūpas savilka kaut ko līdzīgu smaidam.

Deivids Morels

SARGS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Iveta Paegle Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 23146809.

"Apgāda "KONTINENTS"" internera grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interne tā:

www.kontinents.lv

D. Morels

Mo 531 Sargs / No angļu vai. tulk. Uldis Šēns. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2003. - 398 lpp.

ISBN 9984-35-025-8

[1] nekā. (tulk. no spāņu vai. - Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes.)

[2] pēc fārenlieita. aptuveni 22 grādi pēc Celsija.

[2] Olbani ir Ņujorkas pavalsts galvaspilsēta.

[3] tuvciņa.

[4] "amajmg Grace" (Pārsteidzošs žēlastībā) - baznīcas himna, īpaši populāra ASV.

[5] frenks loids raits - ietekmīgs 20. gadsimta pirmās puses amerikāņu arhitekts.

Content

Morels Deivids Sargs

PROLOGS

PIRMĀ DAĻA Draudu izvērtējums

OTRĀ DAĻA Izvairīšanas no draudiem

TREŠĀ DAĻA Draudu identificēšana

CETURTĀ DAĻA Draudu konfrontācijā

PIEKTĀ DAĻA Draudu pieaugums

SESTĀ DAĻA Atmaksa par draudiem

septītā daļa Draudu iznīcināšana